האמבון (בימת כנסייה)

[ממוזער| [איקונוסטאזיס|איקונוסטזיס עם אמבון אבן מעוגל בן שתי מדרגות (בלויאניש, הונגריה ).]]
**האמבון** או **בימת הכנסייה** (Greek, שפירושו "דוכן"; סלאבית: *amvón*) בשימוש מודרני הוא בליטה היוצאת מהסוליאס (השביל שלפני האיקונוסטזיס) בכנסייה אורתודוקסית מזרחית, אורתודוקסית מזרחית וקתולית מזרחית. האמבון עומד ממש מול הדלתות הקדושות. הוא יכול להיות מעוגל או מרובע ויש לו מדרגה אחת, שתיים או שלוש המובילות אליו.

מדובר בבמה בה הכומר מעביר מסרים שאינם תפילה כגון: אורך חיים, הבנת השונה וכו'.

## היסטוריה
במקור האמבון היה במה מוגבהת, משתנה במיקומה בתוך הכנסייה (אך בדרך כלל נמצאה לכיוון מרכז הספינה המרכזית, או מעט קדימה משם), שם נקראו כתבי הקודש במהלך הליטורגיה האלוהית. הוא עדיין משמש לחגיגות הליטורגיה של סנט יעקב. זוהי התפתחות מהבימה בבית הכנסת היהודי.

בכנסייה האורתודוקסית הרוסית, במהלך שירותים היררכיים, הבישוף יעמוד על במה מוגבהת (כפרה) במרכז הרחבה המרכזית, בדומה לבימה של פעם.

במקור, המבנה שימש הן במזרח והן במערב, אך כמעט ונעלם בטקסים המערביים. בכנסיות המערביות המוקדמות האמבון היה ידוע גם כגראדוס, לקטוריום או לקטריקיום, וממנו התפתחו הדוכן והבמה. הוא לבש צורה של מעמד מוגבה, אליו ניגשים במדרגות, לצורך דרשה ולעיתים קרובות לקריאות. במערב, היו לעיתים קרובות שני אמבונים, אחד בצד הצפוני (לקריאת או שירת הבשורה) ואחד בצד הדרומי (לקריאת האיגרת) של המקהלה או הפרסביטריום. שרידים של האמבו ניתן למצוא בבזיליקת סנט קלמנט ברומא ובבזיליקת סן מרקו בוונציה.

בכנסייה הקתולית, המעמד שממנו קוראים את הבשורה נקרא רשמית "אמבון" (ולא "עמבון"). בדרך כלל הוא בצורת דוכן או דוכן, והוא ממוקם בסמוך לחזית בית המקהלה.
[ממוזער| אמבון עתיק מחוץ לאיה סופיה בקונסטנטינופול ([איסטנבול, טורקיה)]]
האמבון הוא הבמה שממנה הדיאקון קורא את הבשורה ואומר את הליטאניות, והכומר נותן את התפילה במהלך התפילה.

הבימה הליטורגית נתפסת כמרכיב אינטגרלי של מרחב הקודש, ולכן באופן מסורתי רק אנשי כמורה מורשים לעלות עליה. חריג משמעותי מתרחש כאשר קהל המאמינים מתקדם לקבלת הסעודה הקדושה, ובאותו רגע חולקים הם את המרחב המקודש ועולים אל הבימה. במהלך טקס הכנסת האישה לאחר לידה, הכומר נושא את הרך הנולד אל ראש הבימה (בתנאי שהתינוק כבר עבר טבילה נוצרית; אחרת, הטקס יידחה עד לאחר הטבילה). אם הילוד היא נקבה, הכומר מניח אותה בעדינות למרגלות איקונת התיאוטוקוס, המשרה אווירה של קדושה אימהית; אם מדובר בזכר, הכומר מקיף עמו את שולחן הקודש המרכזי בתנועה טקסית עמוקה.

מספר קהילות יווניות אורתודוקסיות, קיימת בימה צדדית (בדרך כלל בצד הליטורגי הצפוני, מול כס הבישוף) של האיקונוסטאזיס. בימה זו משמרת רק חלק מתפקידיה של הבימה העתיקה, בעוד שהסולאה ממלאת את יתר התפקידים. הקריאה האפיסטולרית והדרשה נשמעות מבימה זו (בדומה לדוכן מערבי), בעוד שהבשורה נקראת מהסולאה. הנוהג להלביש את הבישוף במרכז החלל המרכזי נשמר בקהילות חסרות מושבים קבועים. בקהילות בהן קיימים מושבים, טקס ההלבשה של הבישוף מתרחש בסמוך לאיקונוסטאזיס, לעיתים על הבימה עצמה או על הסולאה.

התפילה הציבורית האחרונה בליטורגיה האלוהית היא "תפילה לפני האמבון במקור תפילת הודיה הנאמרת כאשר אנשי הדת יורדים מהאמבון בסוף התפילה. בימי קדם, היה אוסף גדול של תפילות לפני האמבון, שנכתבו לימי החגים השונים של שנת הכנסייה ולאותם שירותים מזדמנים (חתונות, הלוויות וכו') שקראו לחגוג את הליטורגיה האלוהית. בכמה כנסיות אורתודוקסיות משתמשים באוסף תפילות נרחב יותר זה.
[ממוזער| אמבון יווני עכשווי, הדומה לדוכן המערבי, ושומר רק על חלק מהפונקציות של האמבון העתיק ([וולוס, יוון).]]

## ראו גם
* אמבון של הנרי השני 
* קלירוס 
* טמפלון 
* טריביון (אדריכלות) 

## קישורים חיצוניים

* אמבו (בכנסייה הרוסית והיוונית), *אנציקלופדיה קתולית* .
* אמבו נוצרי קדום מהאגיה סופיה בקונסטנטינופול

## הערות שוליים

קטגוריה:אדריכלות כנסייתית