open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
חנאן אל-שייח'

**חנאן אל-שייח**' (בערבית: **حنان الشيخ**. נולדה ב-12 בנובמבר 1945 בביירות), היא סופרת לבנונית, הידועה בעיקר ביצירותיה המתארות את מעמד האישה בחברה הערבית המודרנית. 
## ביוגרפיה
אל-שייח' גדלה באזור השמרני של העיר ביירות בשכונת ראס אל-נבא ולמדה בבית ספר יסודי דתי מוסלמי לבנות. בגיל 16 החלה לכתוב ולפרסם מאמרים בעיתון א-נהאר בו עבדה מאוחר יותר. נרשמה ללימודים בקולג' האמריקאי לבנות בקהיר ושהתה במצרים בין השנים 1963 ל-1966. מאוחר יותר שבה ללבנון והחלה לעבוד בתחנת הטלוויזיה ככתבת במגזין נשים, שם עבדה עד שנת 1975. 

את הרומן הראשון שלה פרסמה בקהיר בשנת 1970, והוא נשא את השם "התאבדותו של אדם מת" (אנתחאר רג'ל מית - إنتحار رجل ميت). רומן זה - וכמוהו גם יצירות מאוחרות יותר פרי עטה של א-שייח' - עוסק במערכת היחסים בין המינים, מאבקי כוח, ושליטה פטריארכלית.

ב-1976 עברה להתגורר בערב הסעודית בשל מלחמת האזרחים בלבנון, אירוע שהותיר את חותמו עליה והביא ללידת ספרה השלישי "הסיפור של זהרה" (חכאית זהרה - حكاية زهرة). את הספר הוציאה לאור בכספה הואיל ואף מוציא לאור לא היה מוכן לפרסם ספר שמבקש להתמודד עם מציאויות חברתיות כואבות, הן בתחום הפוליטיקה והן במיניות והחיים הפרטיים.

בשנת 1982 עברה להתגורר בלונדון, ובשנת 1989 פרסמה ספר נוסף "ניחוח האייל" (מסכ אלר'זאל - مسك الغزال), שגם הוא נאסר לפרסום במדינות אחדות במזרח התיכון. ספר זה עמד בראש רשימת רבי המכר באותה תקופה. בשנת 1992 פרסמה את הרומן "דואר ביירות" (בריד ביירות - بريد بيروت), שמציג חליפת מכתבים - אשר כולם נכתבו במהלך מלחמת האזרחים בלבנון - בין אישה מוסלמית בשם אסמאהן לבין מספר ממוענים שונים, חלקם חיים וחלקם מתים.
בשנת 1994 פרסמה את "אטאטא את השמש מהגגות" (אוקנס אל-שמס ען אל-סטוח - أكنس الشمس عن السطوح), שהוא אוסף של 19 סיפורים קצרים. הספר תורגם לעברית בהוצאת אנדלוס. 

אל-שיח' פרסמה גם יצירות נוספות ובהן מחזות. יצירותיה מעוררות אצל הקורא שאלות בכל הנוגע למערכות יחסים בין תרבות, מגדר, גזע, אומה ומדינה. היא זוכת פרס הרומן הערבי לשנת 2011.

## הסיפור של זהרה

"הסיפור של זהרה" (חכאית זהרה - حكاية زهرة) הוא רומן שנכתב בשנות השמונים (1986). בכותרתו הוא נושא את שמה של גיבורת הסיפור, זהרה (زهرة، פרח), שמשתייכת לקטגוריית דמויות הידעות בחקר הספרות בשם אנטי גיבור. זהרה, נערה מדרום לבנון ובת למשפחה שיעית, עוברת בילדותה התעללות מינית בידי בן-דודה ומנסה עם התבגרותה להימלט מזכרונות אלה והן מאהבה נכזבת בביירות. כתוצאה, נוסעת זהרה לאפריקה, שם היא מתחתנת עם בחור בשם מאג'ד, אך מאבדת את שפיותה וחוזרת לביירות ששקועה במלחמת האזרחים הלבנוני. 

הסיפור של זהרה הוא אינו הסיפור האישי שלה אלא סיפורה של לבנון. עם זאת, וכמו סיפורן של נשים רבות, התרבות המתוארת בספר של התעללות מינית, אונס, תופת, שיגעון וחוסר-יכולת לשלוט במצב, מהווים סמלים אוניברסליים ואישיים. הרומן תורגם לעברית על ידי חמזה ע'אנאים וראה אור בשנת 2004 בהוצאת אנדלוס.

## ספריה בתרגום עברי
* **בירות בלוז**: רומן; מאנגלית: דינה מרקון, ירושלים: כרטא ('ספרות מן הים התיכון'), תשס"א 2001.
* **[[הסיפור של זהרה]]**; מערבית: מחמד חמזה ע'נאים, תל אביב: אנדלוס, 2004.
* **אטאטא את השמש מהגגות**; מערבית: רנה פלסר; עריכת התרגום: ימפה בולסלבסקי, תל אביב: אנדלוס, 2005.

## קישורים חיצוניים

* 
## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים ערבים
קטגוריה:סופרות לבנוניות
קטגוריה:ביירות: אישים
קטגוריה:לבנוניות שנולדו ב-1945
הדומיניון של מלכיצדק

**הדומיניון של מלכיצדק** היא מדינה לכאורה באוקיינוס השקט ויש לה גם תביעה לשטח באנטארקטיקה. על-פי טענות הרשויות האמריקאיות, נשיא המדינה, דייוויד קורם, הוא רמאי מקצועי. על פי אתר האינטרנט של המדינה, בירתה של המדינה מצויה באוקיינוס השקט, אולם היא מייחלת לקבוע את בירתה בירושלים, עירו ההיסטורית של מלכיצדק מלך שלם, על שמו קרויה המדינה.

מתחקיר של בוב סיימון בחדשות CBS ומתחקיר האתר quatloos, המשמש מוזיאון וירטואלי למעשי הונאה, עולה כי קורם עצמו לא ביקר מעולם באי ורק שמע עליו מפי עדי ראייה. הוא מתגורר בקליפורניה ומשם מפעיל את אתר האינטרנט של המדינה. עוד מתברר כי האי, אם הוא קיים, כנראה מכוסה מים בתקופות הגאות. קורם מנפק דרכונים, מציע איגרות חוב ממשלתיות ופוליסות ביטוח, ומייצר למקום תדמית של מקלט מס.

בישראל התפרסם ולדימיר זוטולובסקי, אשר הציג עצמו כקונסול של מדינת מלכיצדק. זוטולובסקי הנפיק דרכונים מזויפים ואישורי שהייה שלא כדין באמצעות מסמכים, חותמות, כרטיסי ביקור וגלופות של בול הדומיניון של מלכיצדק, ובעקבות זאת נשפט ל-4 שנות מאסר.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מדינות לכאורה
יאמטו

**יאמטו** הוא כינוי לקבוצה האתנית הדומיננטית כיום ביפן. קבוצה זו השתלטה על יפן הקדומה והפכה ארץ זו לישות מדינית אחת. בתקופת נארה במאה ה-8 הכניעו בני הימאטו את כל הקבוצות האתניות האחרות אשר חיו בשלושת האיים המרכזיים וייסדו את השושלת הקיסרית המולכת עד היום ביפן. מאוחר יותר השתלטו היפנים המודרניים גם על האי הוקאידו ודחקו את הקבוצה האתנית של האיינו לשמורות קטנות.

## הקמת השלטון המרכזי

בני היאמטו, אשר הושפעו בעיקר מהתרבות הקוריאנית, קבעו את אזור השפעתם באי הדרומי קיושו במאה הרביעית לספירה, עם תום תקופת יאיואי. תלי קבורה ענקיים שנבנו עבור האצילים מזהים את הסגנון הייחודי של היאמטו. אחד מאתרים אלה נחשב לגדול בעולם, שטחו גדול מ-25,000 מ"ר ונפחו גדול מהפירמידה הגדולה של גיזה. תלים מסוג זה נבנו כבר בתקופת קופון, בין המאה ה-3 ל לספירה, אך תלי הקבורה של שושלת יאמטו בלטו בגודלם.

בני הקבוצה האתנית של היאמטו החלו להתפשט צפונה במאות הראשונות של האלף הראשון. התרבות הצבאית הקוריאנית אשר השפיעה על הקבוצה האתנית העניקה לה יתרון ארגוני בהכנעתה את הקבוצות האתניות האחרות שהיו מפוזרות באיים הונשו ושיקוקו. אותן קבוצות אתניות נטמעו ביאמטו או לחליפין נדחקו לאזורי ההרים הבלתי מיושבים והקשים למחיה. 

במאה ה-6 ביססו בני היאמטו את אחיזתם ברחבי יפן וקבעו את כס השלטון בעיר נארה. תקופה זו התאפיינה באימוץ התרבות הקוריאנית והסינית. בתקופה זו הוטמעה ביפן הדת הבודהיסטית וכן הרעיונות הקונפוציאנים. הכתב הסיני אומץ על ידי השלטון ואיתו נפתחו השערים לאמנות, לספרות ולרעיונות נוספים מהיבשת. כל אלו גיבשו את התרבות היפנית עד לתקופה המודרנית. לקראת סוף המאה ה-6 הצטננו הקשרים בין יפן לקוריאה, וסין הפכה להיות המשענת הפוליטית והתרבותית של יפן.

## תקופת קיסרי יאמטו

בשנת 593 תפסה את כס השלטון הקיסרית הבודהיסטית סויקו אשר העניקה את סמכויות ניהול העניינים המדיניים לנסיך שוטוקו. שוטוקו התגלה כמדינאי מחונן. לאחר שקשרי יפן-קוריאה התקררו פעל שוטוקו לכונן קשרים מדיניים ותרבותיים עם סין. לוח השנה הסיני אומץ ככלי לקידום המערכת השלטונית ביפן, ובמקביל הציג שוטוקו את החוקה היפנית אשר התבססה על אחותה הסינית. החוקה הוציאה את הכוח מידי הקבוצה האתנית ומעתה הפך הקיסר לשליט המרכז את כל הסמכויות המדיניות. בהשפעה קונפוציאנית הוכר הקיסר כנציג האלים אשר אחראי על חיי נתיניו לאור ערכים מוסריים ורוחניים. כן הוקמו מוסדות בריאות והשכלה ולראשונה נשלטו התושבים באיים השונים תחת מערכת אחת של חוק ומוסר. המאות ה-7 וה-8 היו תקופת השיא בשלטון יאמטו. במהלך תקופת נארה עוצבה המיתולוגיה היפנית, מעמדו של הקיסר התקבע כסמל נצחי והבסיס התרבותי אשר מלווה את יפן עד לתקופה המודרנית תפס אחיזה בעם.

## אוניית המערכה יאמטו
על שם הקבוצה האתנית נקראה אוניית המערכה יאמטו, שהייתה אוניית המערכה הגדולה ביותר שנבנתה מעולם. הספינה השתתפה במלחמת העולם השנייה וטובעה ב-1945.

קטגוריה:יפן: היסטוריה
קטגוריה:קיסרי יפן
קטגוריה:קבוצות אתניות
קטגוריה:יפן: קבוצות אתניות
סמואל קולט

**סמואל קולט** (באנגלית: **Samuel Colt**; 19 ביולי 1814 – 10 בינואר 1862), היה תעשיין, ממציא ואיש עסקים אמריקאי. המציא את האקדח התופי ויסד את חברת כלי הנשק "קולט".

## חייו
קולט נולד בהרטפורד, קונטיקט, ארצות הברית. אביו של קולט היה בעל מטווית בדים, שם למד סמואל הצעיר את עקרונות פעולתן של מכונות שונות. הרקע הטכני שלו ותשוקתו לים הובילו אותו לעבוד כבר בגיל 15 על ספינה שהפליגה להודו. אגדה נפוצה טוענת כי קולט הגה את רעיון האקדח התופי בעודו צופה בתנועת גלגל המדחף של אונית הקיטור.

קולט רשם פטנט באירופה על אקדחו בשנת 1835, ושנה לאחר מכן גם בארצות הברית. הוא ייסד חברה עם משקיעים נוספים וייצר את האקדח הראשון ב-5 במרץ 1836. הפטנט החדשני התקבל בחשדנות גדולה, ובשל כך החברה נכשלה ופשטה רגל ב-1842, עד 1846 לא ייצר קולט אקדחים נוספים. 

בשנת 1847 חזר קולט לעסקי הנשק במפעלו של איליי ויטני, ופתח בשנה שלאחר מכן מפעל משל עצמו בקונטיקט, שם שוכנת חברת "קולט" עד היום. המפעל שקולט הקים היה חדשני באותו זמן, והתבסס על עקרונות שלמד ושכלל במפעלו של ויטני במטרה להקים את החברה המתועשת הראשונה לייצור כלי נשק (עד אז היו אלו מיוצרים בטכניקות של עבודת יד).

קולט פעל גם בתחומים רבים נוספים ובהם פיצוץ מרחוק של חומרי נפץ, הנחת כבל הטלגרף התת-ימי הראשון והשימוש בתחמוצת חנקן כחומר מאלחש.

האקדח החצי אוטומטי, הקולט M-1911 הנפוץ, יוצר על ידי קולט אך מתכננו הוא ג'ון בראונינג. אקדח זה נחשב גם כיום לאחד הטובים בעולם למרות שתוכנן עוד ב-1905 (1911 היא שנת קבלתו לצבא ארצות הברית). נכון להיום חברת קולט איננה מייצרת יותר אקדחים. הרובה הנפוץ בצה"ל, M-16, מיוצר על ידי קולט (בין היתר) גם הוא.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי קונטיקט
קטגוריה:הרטפורד: אישים
קטגוריה:אמריקאים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:ממציאים אמריקאים
קטגוריה:תעשיינים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1814
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1862
מפלי ניאגרה

ממוזער|250 פיקסלים|הצד האמריקני של מפלי הניאגרה כפי שנראה מהצד הקנדי

**מפלי ניאגרה** (באנגלית: **Niagara Falls**) הם מפלי מים בגבול שבין ארצות הברית לקנדה. הם מחולקים למפלים האמריקניים והמפלים הקנדיים, שנקראים גם "מפלי הפרסה". מקור שמם של המפלים במילה אירוקוית שפירושה "רעם המים". המפלים מצויים כחצי שעת נסיעה מהעיר באפלו בצד האמריקני וכשעה וחצי נסיעה מהעיר טורונטו בצד הקנדי. 

שמות המפלים והנהר הקשור אליהם, נלקחו בהמשך גם כמושג סלנג לתיאור אסלת שירותים. 

## מאפייני המפלים
ממוזער|250px|המפלים בימי החורף
מפלי ניאגרה הם חלק ממערכת הימות הגדולות של אמריקה הצפונית. מי המפלים נופלים מימת אירי ולאחר נפילתם זורמים דרך נהר ניאגרה אל ימת אונטריו הנמצאת 100 מטר נמוך יותר מימת אירי. ימת אונטריו מתנקזת אל האוקיינוס האטלנטי באמצעות תעלת סנט לורנס.

גובהם של מפלי הפרסה הקנדיים הוא 51 מטר ורוחבם בפסגה הוא 675 מטר. עומק הנהר מתחת למפלים הוא 56 מטרים. כשליש מהמפלים הקנדיים נמצאים בשטח ארצות הברית.
בצד האמריקאי ישנם שני מפלים: המפלים הגדולים, שגובהם הוא 21 עד 30 מטרים ורוחבם בפסגה הוא 323 מטר, ומפל קטן יחסית הקרוי "הינומת הכלה", המופרד מהמפל הגדול על ידי אי הירח. לאורך אלפי השנים, מפלי ניאגרה נסוגים לאחור בשל שחיקת המים. על פי מדידות שנערכו החל מ-1970 מגיעה השחיקה ל-1.5 מטר בשנה.

## אתר תיירות עולמי
[ממוזער|250px|הספינה "[עלמת הערפל" וקשת בענן ליד המפלים]]
כ-15 מיליון מבקרים פוקדים את אזור מפלי ניאגרה כל שנה, האזור ידוע גם כבירה העולמית של ירחי הדבש. ספינת התיירים "עלמת הערפל" ("Maid of the Mist") משייטת בקרבת המפלים. קיימות עוד אטרקציות רבות באזור מפלי ניאגרה, כמו צפייה במפלים ממסוק או ביקור באתר מגדל סקיילון ממנו ניתן להשקיף על האזור משני צידי הגבול. במרחק נסיעה קצר מהמפלים נמצאת העיירה ניאגרה און דה לייק בצפון אזור ניאגרה המושכת מבקרים רבים ונחשבת כאחת העיירות היפות ביותר בקנדה.

דרומית למפלים בצד האמריקני נמצא האי גרנד איילנד בו ביקש בשנת 1825 מרדכי מנואל נח להקים מדינה ליהודים שתשתלב בתוך ארצות-הברית של אמריקה.

## הפקת אנרגיה
כמות המים העוברת במפלים היא עצומה. חצי מכמות המים במפלי ניאגרה משמשת לייצור אנרגיה הידרו-אלקטרית (אנרגיה חשמלית המיוצרת על ידי תנועת מים) על ידי ממשלות ארצות הברית וקנדה.

## ראו גם
* מפלי איגואסו
*מפל ויקטוריה -  בדרום יבשת אפריקה על נהר הזמבזי, בגבול בין זמביה לזימבבואה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
*  תיעוד של התמוטטות המפל, 1954, ארכיון הסרטונים של AP
*  תיעוד התמוטטות של גשר מעל המפל, 1938, ארכיון הסרטונים של AP

## הערות שוליים

ניאגרה
קטגוריה:מדינת ניו יורק: גופי מים
קטגוריה:אונטריו: גופי מים
קטגוריה:ייצור חשמל בארצות הברית
קטגוריה:קנדה: אנרגיה
קטגוריה:גבול ארצות הברית – קנדה
רפובליקת בננות

[ממוזער|גרפיטי של "דגל רפובליקת בננות" ב[סלובניה, שמצויר בו דגלם עם אשכול בננות במקום סמל סלובניה]]
[ממוזער|"[שושקה" במיצג בהפגנת מחאה ב-2019]]
**רפובליקת בננות** הוא כינוי גנאי ומונח פוליטי המתאר משטר כושל ומושחת המאופיין בהיעדר דמוקרטיה, חוסר יציבות, הבדלי מעמדות קיצוניים, שחיתות, שימוש בצבא לדיכוי העם והתערבות חזקה של מדינות זרות.

מקור הביטוי הוא בתיאור רפובליקה בדיונית המאופיינת בשחיתות והיעדר דמוקרטיה בשם "אנצ'וריה" בספר "כרובים ומלכים" של הסופר האמריקאי או. הנרי, אותו כתב בזמן שחי בהונדורס על פי חוויותיו משהותו במקום.

## הקשר למדינות מרכז אמריקה
או. הנרי התבסס על ההיסטוריה של מדינות מרכז אמריקה של סוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, ובראשן הונדורס. להונדורס היה אקלים ואדמה פורייה המתאימים לגידול בננות, אך הייתה זו מדינה מושחתת שנשלטה על ידי קבוצה קטנה של אליטות שנעזרו בכוחות צבא שהשליטו סדר פנימי. המיעוט בהונדורס שלט על אוכלוסייה ענייה ובלתי משכילה.

את העובדות האלה ניצל תאגיד מסחרי אמריקני בעל משאבים כספיים רבים וכושר ארגון בשם חברת הפירות המאוחדת. התאגיד רכש מעשירי הונדורס את הזכויות לעבד את הקרקעות הפוריות והקים מערכת ליצוא בננות. התאגיד השתלט באופן הדרגתי על כלכלת הונדורס ודיכא ניסיונות של העובדים והאיכרים להתארגן נגדו בעזרת כוחות ביטחון פרטיים.

התאגיד השתלט גם על הפוליטיקה המקומית. ב-1907 לקחו תאגידי הפירות חלק בהדיפת ממשל הבובות של ניקרגואה מהונדורס, וב-1910, כשהבינו ראשי תאגידי הפירות שמיגל דווילה, נשיא הונדורס, לא מתכוון לשתף פעולה עם האינטרסים שלהם, הם מימנו כוח צבאי שיביא להפיכה בשלטון, והחליפו את דווילה במיגל מונילה, אשר שיתף פעולה נמרצות עם דרישת התאגידים. במשך שני העשורים הבאים, התערבו כוחות אמריקאים בבחירות בהונדורס, והפעילו לחץ כדי לכפוף את הונדורס לאינטרסים הכלכליים-פוליטיים של ארצות הברית ושל תאגידי הפירות. בתחילת שנות ה-30, עם התחזקות המפלגה הקומוניסטית של הונדורס, החל מרד אלים של פועלי הבננות כנגד הממשל, והמרד דוכא בכוח על ידי הצבא.

כיום הכינוי ניתן לרוב למדינות במרכז אמריקה ובאיים הקריביים.

## ראו גם
* טבח הבננות בקולומביה
* מלחמות הבננה

## קישורים חיצוניים

* עודד רוט, רפובליקת בננות, באתר אימגו

## הערות שוליים

קטגוריה:ממשל ומדיניות
קטגוריה:ביטויים
קטגוריה:מונחים ומושגים בפוליטיקה
A7V

**שטורמפאנצרוואגן A7V** (רכב סער משוריין A7V) או בקיצור, **A7V**, היה הטנק הגרמני הראשון מייצור סדרתי. מן הטנק יוצרו רק 20 יחידות לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.

## רקע
למרות האימה שהטילו הטנקים הבריטים הראשונים בחי"ר הגרמני, ולמרות ההצלחות הלא מבוטלות של הנשק החדש הזה, המטה הגרמני העליון במלחמת העולם הראשונה לא ראה ערך רב בטנקים. הגנרלים הגרמנים, רובם אנשי פרשים, ראו בטנק מעין צעצוע מכני שאין לו מקום בצבא רציני. לכן רק ב-1917 החל ייצור הטנקים בגרמניה, וגם אז בכמויות קטנות. ה-A7V היה הטנק הגרמני היחיד במלחמה, והוא הוטל לקרב בפעם הראשונה במרץ 1918 במתקפת האביב.

## A7V
הטנק הגרמני היה פרי תכנונו של יוזף וולמר, קצין תובלה גרמני. ה-A7V היה למעשה ארגז שריון שהורכב על שלדה של טרקטור. הוא היה גדול יותר ממקביליו הבריטיים, ותופעל בידי 18 אנשי צוות. השריון היה עבה יותר מזה של הטנק הבריטי, והחימוש כלל תותח 57 מילימטר ושישה מקלעי 7.92 מילימטר. לא היה לו צריח והחימוש סודר כך שתותח ה-57 מילימטר היה בחזית הטנק, שני מקלעים בכל צד, ושניים באחורי הטנק. ההנעה סופקה על ידי שני מנועי "דיימלר" מבוססי בנזין, שכל אחד מהם הפיק 100 כוחות סוס. השימוש בשני מנועים אלה איפשר לטנק מהירות של 8 קילומטר לשעה. 

לכאורה היה מדובר ברכב שעולה על הטנק סימן 1 הבריטי כמעט בכל, אך למעשה לא כך היה הדבר. ה-A7V סבל מבעיות מכניות קשות. המנועים ושאר מערכת ההנעה התקלקלו תכופות, ושריון הטנקים הגרמני היה מאיכות ירודה. למעשה השימוש היחיד שהיה ל-A7V היה בהעלאת מורל החי"ר הגרמני, ובכך שהחי"ר הבריטי נטה להימלט מפניו (כפי שעשה החי"ר הגרמני כאשר הותקף על ידי טנקים בריטיים).

## קישורים חיצוניים

* איור חתך של ה-A7V
* הטנק באנציקלופדיית הטנקים

קטגוריה:טנקים גרמניים
קטגוריה:אמצעי לחימה גרמניים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:טנקים במלחמת העולם הראשונה
מצוות עשה

**מִצְווֹת עֲשֵׂה** היא הגדרה למכלול המצוות בתורה שציוויין 'קום ועשה'. אדם שעבר על מצוות עשה אינו לוקה. מניין מצוות 'עשה' מתוך תרי"ג (613) המצוות הוא רמ"ח (248).

## רקע
תרי"ג מצוות התורה מתחלקות לשני סוגים: האחד צווי לעשות את מצוות ה'עשה', והשני צווי להימנע מלעשות את מצוות 'לא תעשה'. מוני המצוות (הרמב"ם, הסמ"ג ודומיהם) חילקו על פי המקובל בידינו את המצוות לשני סוגים אלו כאשר רמ"ח צווים שייכים לסוג הראשון, ונקראים מצוות עשה. ושס"ה צווים משתייכים לסוג השני, ונקראים מצוות 'לא תעשה'.

דוגמאות למצוות 'עשה':
* מילה – המצווה היא לעשות מעשה ולמול את הילד.
* אכילת מצה – המצווה היא לעשות מעשה ולאכול מצה.

קיימות מצוות 'עשה', שהשלכותיהן יוצרות גם איסור שלא לעשות מעשה, לדוגמה, שמירת השבת היא (בין היתר) מצוות עשה "שמור את יום השבת" (דברים ה, יב), למרות זאת ההשלכות שלה הן לא לחלל את השבת.

## ענישה
מצוות 'עשה', בשונה ממצוות לא תעשה, לא גוררות עונש גשמי אחריהן (מלקות), והתמורה היחידה שמקבלים עליהן הוא בשכר ועונש שמימי.

עם כל זה, מצוות עשה שנכתבה יחד עם לאו, לוקין עליה מצד הלאו שכתוב בה, אם הלאו אינו לאו הניתק לעשה.

כמו כן ישנן מצוות בודדות שאי קיומן כרוך בעונש חמור, כמו קרבן פסח וכן ברית מילה שהמבטלן במזיד נידון בכרת.

עם זאת, אף שאין עונש לאחר ביטול המצווה, קיימת כפייה לפני אי קיום המצווה כדי שיעשנה. בלשון התלמוד: כופין אותו עד שתצא נפשו.

## מאפיינים הלכתיים
* על מצוות עשה, אדם מחויב לבזבז רק עד חומש מממונו, לעומת מצוות לא תעשה, בהן על האדם לתת כל ממונו ובלבד שלא יעבור על המצווה.
* קיום מצוות עשה דוחה מצוות לא תעשה, אם אי אפשר לקיים שניהם, כך למשל מותר ללבוש טלית העשויה צמר שציציותיה עשויות פשתן אף על פי שעוברים בכך על לאו של שעטנז, כיוון שמקיימים בזה מצוות ציצית.

## מצוות עשה שהזמן גרמן

סוג מסוים של מצוות עשה נקרא מצוות עשה שהזמן גרמן (שתלויות בזמן), ונשים פטורות מעשייתן כגון: נטילת לולב, ישיבה בסוכה, ודומיהן.

על אף שנשים פטורות ממצוות אלו, הן מורשות לקיים את המצווה (לדעת השו"ע וכן הוא מנהג הספרדים, אין הנשים יכולות לברך עליהן, אך לדעת הרמ"א וכן מנהג האשכנזים, רשאיות לברך), והן מקבלות שכר על עשייתן.

יש מצוות עשה שהזמן גרמן שגם נשים חייבות בהן, כיוון שריבתה התורה בפירוש גם את חיוב הנשים. כגון אכילת מצה שחז"ל דרשו שציווי זה נאמר על כל מי שנאסר עליו לאכול חמץ, וחמץ נאסר גם על נשים משום שגם הן היו בגזרת שעבוד מצרים או משום ש"בזכות נשים צדקניות נגאלו ישראל".

## ראו גם
* תרי"ג מצוות
* מצוות לא תעשה
* רמ"ח איברים

## קישורים חיצוניים

* רמ"ח מצוות עשה מתוך ספר המצוות לרמב"ם
* 
*
*
מסכת זבחים

**מסכת זְבָחִים** היא המסכת הראשונה בסדר קדשים – הוא הסדר החמישי שבמשנה. למסכת זו קיימת תוספתא ומקבילות בתלמוד הבבלי, אך בירושלמי אבד הסדר כולו.

נושא המסכת הוא דיני הקורבנות הבאים מן החי (בהמה ועוף). בלשון הראשונים נקראת לעיתים **שחיטת קדשים**, כדי להבדיל בינה לבין מסכת חולין הנקראת "שחיטת חולין".

מסכת זו עוסקת בעיקר בדיני הקורבנות הבאים מן החי (בהמה ועוף), וכן בדינים שונים הנוגעים לבית המקדש. קורבנות הבאים מן הצומח נידונים במסכת מנחות.

בין הנושאים הנדונים במסכת: הכוונה והמחשבה הראויה בשעת ההקרבה, והכוונה העלולה לפסול את הקורבן; דיני ההקרבה עצמה; האיסור להקריב קורבנות מחוץ לבית המקדש, ועוד. פרק חמישי ממסכת זבחים (פרק "איזהו מקומן") מפורסם מפני שיש הנוהגים לומר אותו לפני תפילת שחרית. פרק זה מסכם את סוגי הקורבנות ומקומן. בגמרא, זה הפרק בעל מספר המחלוקות הקטן ביותר. למעט הלכות פסח בפרק זה נפסק כולו להלכה ביד החזקה לרמב"ם.

בתלמוד הבבלי בדפוס וילנא, כוללת מסכת זבחים 119 (קי"ט) דפים.

את פירוש התוספות על המסכת כתב רבי ברוך בן יצחק מוורמייזא.

## מיקומה של המסכת בסדר קדשים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הסיבה שמסכת זו פותחת את סדר קודשים היא שקרבנות הכהנים (הנדונים במסכת) הוא הנושא הנדון ראשון בתורה.

## פרקי המסכת
#**כל הזבחים שנזבחו שלא לשמן (ארבע משניות ****).**
#**כל הזבחים שקבלו דמן זר (חמש משניות).**
#**כל הפסולין ששחטו (שש משניות).**
#**בית שמאי אומרים (שש משניות).**
#**[[איזהו מקומן|איזהו מקומן של זבחים]] (שמונה משניות).**
#**קדשי קדשים ששחטן בראש המזבח (שבע משניות).**
#**חטאת העוף שעשאה למטה (שש משניות).**
#**כל הזבחים שנתערבו (נקרא גם פרק התערובות) (שתים עשרה משניות).**
#**המזבח מקדש את הראוי לו (שבע משניות).**
#**כל התדיר מחברו קודם את חברו (שמונה משניות).**
#**דם חטאת שניתז על הבגד (שמונה משניות).**
#**טבול יום ומחוסר כיפורים (שש משניות).**
#**השוחט והמעלה בחוץ (שמונה משניות).**
#**פרת חטאת ששרפה חוץ מגתה (עשר משניות).**
בסה"כ יש במסכת 101 משניות.

## פירושים וספרים על המסכת
מלבד פירושי שאר סדר קדשים, יצאו בעת האחרונה מספר ספרים על המסכת. בין הבולטים ביניהם שני ספרי ליקוט מפרשים על המסכת "שלום רב" מאת הרב שלום סופר מפיטרקוב ו"אוצר הקודש" על ידי מכון מנחת ישראל.

#### הפוסקים על סדר המסכת
הרי"ף, והרא"ש בעקבותיו, לא כתבו את ספרי הפסיקה שלהם על מסכת זו, בהיותה שלא להלכה "בזמן הזה". חסר זה השלים ספר "ליקוטי הלכות" של הרב ישראל מאיר הכהן מראדין ("החפץ חיים").

## לקריאה נוספת
* הרב רא"ם הכהן, **דרך שער העליון** - עיון במסכת זבחים, הקורבנות ובית המקדש, הוצאת ישיבת עתניאל, 2007

## קישורים חיצוניים

* תוספתא, מסכת זבחים מאתר "סנונית"
* תלמוד בבלי, מסכת זבחים, במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית
* תיקוני צנזורה לגמרא ורש"י במסכת זבחים באתר גמרא סדורה המאיר

## הערות שוליים

זבחים
זבחים
נומוס

**נוֹמוּס** (ביוונית: **νόμος**) הוא חוק או מנהג. בתרבות, בדת, בפילוסופיה ובמשפט של יוון העתיקה נומוס היה חוק האדם, בניגוד לפיזיס  - חוק הטבע. קיימת לנומוס משמעות נוספת ביוונית - מחוז. מהמילה הגיעה המילה המצרית נום שמשמעותה כמו ביוונית - מחוז.

במיתולוגיה היוונית נומוס היה האנשה של החוק, השולט באדם ובאלים. לעיתים אינו מוצג כישות בפני עצמה אלא כהיבט של זאוס.

נומוס מוזכר בין השאר בהמנונים לאורפיאוס. לפי מקורות מסוימים היה בעלה של אאוסביה ואביה של דיקה, אחת ההורות, אלת הצדק המוסרי.

המילה התגלגלה גם לערבית, ומופיעה במקורות המוסלמים (ناموس) ככינוי לחוק האלוהי אשר ניתן למשה בסיני ולמוחמד בהתגלות, פרשנים מוסלמים ייחסו את המילה למלאך גבריאל אשר נתגלה בפני מחמד ונתן לו את הקוראן. גם המילה העברית "נימוס" התגלגלה ללשון המשנה מ"נומוס" היוונית.
## לקריאה נוספת
* רוברט קאבר, **נומוס ונראטיב**, עורך: יוסף א' דוד, תרגום מאנגלית: אביעד שטיר, הוצאת שלם, ירושלים, 2012.

## קישורים חיצוניים
* "נומוס" באתר theoi - מדריך למיתולוגיה היוונית.
* ספר מאת יצחק בנימיני, פאולוס והולדת קהילת הבנים: עיון ביסודות הנצרות בעקבות פרויד ולאקאן על תפיסת הנומוס בנצרות הקדומה ואצל פאולוס
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:האנשה במיתולוגיה היוונית
קטגוריה:יוון העתיקה: תרבות
מסכת חולין

ממוזער|תמונה של גמרא מסכת חולין.
**מסכת חולין** היא המסכת השלישית בסדר קדשים שבמשנה. המסכת עוסקת בדיני שחיטת בהמות שאינן קורבנות הנקראות חולין, ולכן נקראת מסכת זו בכתבי הראשונים בשם "**שחיטת חולין**" (להבדיל בינה לבין מסכת זבחים, שנקראת "שחיטת קדשים").

פרקים שביעי ושמיני שבמסכת הם מהיסודיים בהלכות איסור והיתר ולכך נקראת המסכת "כלל גדול".

בתלמוד הבבלי יש במסכת זו 141 דפים.

## מיקומה של המסכת בסדר קדשים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, כשנשלם הדיון בזבחי הקודשים וכל מה שנלווה להם, הגיעה העת לדבר על שחיטת שאר הזבחים. ודבר זה תואם את הכתוב בתורה שהרי קודם נאמר על זביחת קודשים: "וְהָיָה הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֵיכֶם בּוֹ לְשַׁכֵּן שְׁמוֹ שָׁם שָׁמָּה תָבִיאוּ אֵת כָּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּה אֶתְכֶם", ורק אחר כך נאמר על שחיטת חולין: "רַק בְּכָל-אַוַּת נַפְשְׁךָ תִּזְבַּח וְאָכַלְתָּ בָשָׂר, כְּבִרְכַּת ה' אֱלֹהֶיךָ אֲשֶׁר נָתַן-לְךָ בְּכָל-שְׁעָרֶיךָ".

## פרקי המסכת
#**הכל שוחטין (7 משניות****) **- הלכות שחיטה.
#**השוחט (10 משניות) **- דיני שחיטה.
#**אלו טרפות (7 משניות) ** – דיני טרפות, ובסופו דיני סימני הטהרה בבעלי חיים טהורים.
#**בהמה המקשה (7 משניות) ** – דיני אכילת עובר בהמה שנמצא בבטן אמו בעת שחיטתה, ודיני בן פקועה.
#**אותו ואת בנו (5 משניות) ** – דיני איסור שחיטת אם ובנה ביום אחד.
#**כסוי הדם (7 משניות) ** – דיני מצוות כיסוי דם חיה ועוף לאחר שחיטתם.
#**גיד הנשה (6 משניות) ** – דיני איסור אכילת גיד הנשה.
#**כל הבשר (6 משניות) ** – דיני בישול ואכילת בשר בחלב יחד ודיני נטילת ידיים.
#**העור והרוטב (8 משניות) ** – דיני טומאת מאכלים בבשר בהמה שחוטה.
#**הזרוע והלחיים (4 משניות) ** – דיני הזרוע, הלחיים והקיבה המוענקות לכהן מבהמת חולין (שאינה קורבן) שנשחטה.
#**ראשית הגז (2 משניות) **– דיני מצוות ראשית הגז.
#**שילוח הקן (5 משניות) **– דיני מצוות שילוח הקן.

סה"כ יש במסכת 74 משניות.

## קישורים חיצוניים

* תוספתא, מסכת חולין מאתר "סנונית"
* תלמוד בבלי, מסכת חולין, במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית
*  שיעורים על מסכת חולין לצפייה באתר בינינו.

## הערות שוליים

חולין
*
בבא מציעא

[ממוזער|מסכת בבא מציעא, [דפוס ראם]]
**בָּבָא מְצִיעָא** הוא החלק השני והאמצעי של מסכת נזיקין, הפותחת את סדר נזיקין שבמשנה. פירוש השם בארמית הוא "השער האמצעי", כאשר לפניה נמצאת בבא קמא – השער הראשון, ולאחריה בבא בתרא – השער האחרון.

חלוקת מסכת נזיקין לשערים היא בבלית, ואילו בארץ ישראל המסכת נחשבה תמיד כמסכת אחת. החלוקה לשלושה חלקים נעשתה באופן טכני – עשרה פרקים בכל מסכת – כאשר מבחינה תוכנית ניתן היה לחלק אחרת את המסכת; כך לדוגמה הפרק האחרון של בבא מציעא עוסק באותו נושא כמו הפרק הראשון של בבא בתרא. בתוספתא של המסכת מחולקת גם היא לפנינו ל"בבות", עם אחד עשר פרקים בכל "בבא", כאשר המקבילה לפרק א' של בבא בתרא נמצאת (יחד עם המקבילה לפרק י' של בבא מציעא) בפרק י"א של "בבא מציעא".

בדפוס וילנא של התלמוד בבלי יש למסכת זו 118 דפים.

מסכת בבא מציעא ככלל עוסקת בתביעות וטענות שבין אדם לחברו שלא מחמת נזק, כגון דיני אבידה ומציאה, דיני שומרים ואחריותם, דיני הלוואות, אונאה, ריבית ושכירות.
## חלוקת המסכת
המאירי מחלק את ענייני המסכת לשמונה חלקים:
# דיני מציאה והשבת אבידה
# דיני פיקדון וחיוב השומרים
# ענייני הקנאה של מטלטלין, קנין כסף וחליפין, ודיני אונאה במקח וממכר
# דיני ריבית
# דיני שכירות חפצים ופועלים
# דיני שכירות בתים
# דיני קבלנות, פרעון שכר שכיר, והנוטל משכון מחברו
# דין בית משותף

## מיקומה של המסכת בסדר נזיקין

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, מכיוון שנושאיה המרכזים של המסכת הם בטענות ופיקדונות, דיני שכירות דיני השואל והשכיר, ראוי לחבר אותה אחרי דיני הנזיקין שבמסכת בבא-קמא, כמו שעשתה התורה שאחרי דיני חבלות ודיני שור, בור והבער, דיברה על דיני ארבעה שומרים.

## פרקי המסכת

# **[[שנים אוחזין בטלית]]** (שמונה משניות) – דיני חלוקת מציאה.
# **אלו מציאות שלו** (אחת עשרה משניות) – הלכות השבת אבידה.
# **המפקיד אצל חברו** (שתים עשרה משניות) – דיני פקדון.
# **הזהב קונה את הכסף** (שתים עשרה משניות) – התייחסות לשערי מטבעות, דיני ממון "חריף" וממון שאינו "חריף" והיחס ביניהם; דיני אונאה.
# **איזהו נשך** (אחת עשרה משניות) – הלכות ריבית.
# **השוכר את האומנין** (שמונה משניות) – דיני שכירות, פועל שביטל עבודה שהוזמנה.
# **השוכר את הפועלים** (אחת עשרה משניות) – חובות מעביד לפועליו ובכללם היתר אכילת פועל. בגמרא יש הרחבה על דמותו של רבי אלעזר בנו של רשב"י והרחבה על דמותם של רבי יוחנן וריש לקיש.
# **השואל את הפרה** (תשע משניות) – שואל ומשאיל וענייני שכירות בתים
# **המקבל שדה מחברו **(שלוש עשרה משניות) – ענייני קבלנות, אריסות, חכירות ומצרנות. כמו כן עוסק הפרק בדיני פרעון, שכר שכיר ודיני הבא למשכן את חברו.
# **הבית והעלייה** (שש משניות) – נושא פרק זה הוא שותפות, המשך לנושא זה יש בפרק הראשון במסכת הבאה במשנה (מסכת בבא בתרא).

בסה"כ יש במסכת 101 משניות.

## סוגיות מפורסמות במסכת
* שניים אוחזין בטלית
* תקפו כהן
* תגרי לוד
* תנורו של עכנאי
* יאוש שלא מדעת
* המגביה מציאה לחבירו

## קישורים חיצוניים

* תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית
* 
* 
*  שיעורים על מסכת בבא מציעא באתר בינינו.
* 
* יאיר פורסטנברג, מספרות ההלכה הקדומה לחוק הרומי: לתולדות התהוותם של פרקי בבא מציעא, **[[תעודה (כתב עת)|תעודה]]** לא, תשפ"א

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
*
קטגוריה:מסכת נזיקין
מקס שטירנר

**יוהאן קספר שמידט** (בגרמנית: **Johann Kaspar Schmidt**) הידוע יותר בשם העט שלו **מקס שטירנר** (**Max Stirner**) (25 באוקטובר 1806 – 26 ביוני 1856) היה הוגה דעות ופילוסוף גרמני.

## ביוגרפיה
[ממוזער|שטינר עם [ההגליאנים הצעירים מאת אנגלס]]
שטירנר נולד בבוואריה ב-1806. מעט ידוע על חייו.

הוא למד פילוסופיה במספר אוניברסיטאות בגרמניה והיה קשור לחוג ה"הגליאנים הצעירים" בברלין, בשנות ה-40 של המאה ה-19. הוא עצמו סירב להזדהות עם עמדה פילוסופית כלשהי וטען כי אם עליו לקבוע עמדה הרי כי הוא בעד אגואיזם.

בשנת 1845 פורסמה עבודתו החשובה ביותר, "האגו ועצמו" (Der Einzige und sein Eigentum).

מקס שטירנר מת חסר פרוטה בשנת 1856, כנראה עקב עקיצת חרקים נגועים.

## משנתו והשפעתו
בהשפעת אווירת הפילוסופיה הרומנטית הגרמנית שבסביבתה גדל, גרסת האנרכיזם של שטירנר, שהוצגה ב"האגו ועצמו", היא צורה קיצונית של אינדיבידואליזם, או אגואיזם, הממקם את הפרט הייחודי מעל הכל: מדינה, קניין, רכוש, חוק או חובה.

במקום הגישה הקפיטליסטית, מקס שטירנר מציע "איגוד של אגואיסטים", שמשמעותה שותפויות חופשיות של פרטים ייחודיים המשתפים פעולה כשווים על מנת להשיג את מרב החופש וסיפוק מאוויים (כולל המאווים הרגשיים למען סולידריות, או במונחיו של שטירנר - יחסים בין- אישיים intercourse).

בספרו טען כי כל הדתות והאידאולוגיות מתבססות על מושגים ריקים מתוכן. טענה זו ישימה לדעתו גם לגבי מוסדות החברה, המבוססים על מושגים אלה, קרי מדינה, חוקים, כנסייה ומערכת החינוך או מערכות אחרות הטוענות לסמכות על פני הפרט. לפי דעתו, רק כאשר הטענה השקרית לסמכות, המבוססת על מושגי יסוד שקריים, תתגלה, אז תוכל הפעולה, השליטה והזהות האינדיבידואלית לבוא לידי ביטוי אמיתי.

מימוש עצמי פרטני מבוסס על שאיפתו האינדיבידואלית של הפרט לממש את האגואיזם שלו, בין אם הוא נובע מדחפים מודעים או לא מודעים. ההבדל היחידי, לפי שטירנר, בין אגואיסט שלא מרצון לבין אגואיסט מרצון הוא שהראשון "ישלט" על ידי רעיון ריק מתוכן מתוך תקווה שרעיון זה יביאו לאושר ואילו השני, יבחר באופן חופשי את הדרכים לממש את האגואיזם שלו ואף ייהנה מהתהליך עצמו.

לפי דעתו, רק כאשר האדם יתפוס את מושגי היסוד של חוק, זכות, מוסריות ודת כמושגים מלאכותיים ולא כסמכויות קדושות, אז יוכל לפעול בחופשיות.

מקס שטירנר מייצג את החשיבה האינדיבידואליסטית הקיצונית ביותר בהיסטוריה של האנרכיזם הפרטני. אולם רעיונותיו נותרו במידה זו או אחרת אבן פינה באנרכיזם. שטירנר תקף הן את הקפיטליזם והן את מה שהתיימר להיות "סוציאליזם בשלטון המדינה". בביקורתו על הקפיטליזם ועל המדינה התומכת בו מנקודת המבט האגואיסטית, הניח את היסודות לאנרכיזם האינדיבידואליסטי אך תרם גם לפיתוח האנרכיזם הקומוניסטי.

ידוע כי הן קרל מרקס והן בניטו מוסוליני קראו את כתביו וכתבו על כך בספריהם.

שטירנר חזר לתודעה החברתית, מחוץ לתנועה האנרכיסטית, לקראת סוף המאה ה-19 כאשר התפרסמו ספריו של ניטשה.

ספריו של שטירנר לא תורגמו עד כה לעברית. פרק בשם: "אני תולה דברי על בלימה", בתרגומו של י. ליפקין, פורסם בכתב-העת "קולות" בעריכת אליעזר שטיינמן (ווארשה 1923). ספרו Der Einzige und sein Eigentum תורגם ליידיש על ידי י. א. מאירסון ויצא לאור בניו-יורק ב-1916.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:אנרכיסטים גרמנים
קטגוריה:פילוסופים גרמנים
קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-19
קטגוריה:אתאיסטים גרמנים
קטגוריה:פילוסופים אתאיסטים
קטגוריה:הרוגי תקיפות בעלי חיים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1806
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1856
טיבולי (איטליה)

**טיבולי** (באיטלקית: **Tivoli**) היא עיירה בעיר מטרופוליטנית רומא הבירה  (לשעבר נפת רומא) במחוז לאציו שבאיטליה, על מדרונות הרי הסבינים שממזרח לרומא ולמרגלות שפך נהר האניין. יש הרואים בה פרבר של העיר רומא. היא מרוחקת מרומא מרחק של כ-30 קילומטר. התעשייה בטיבולי כוללת כמה מפעלים, ובסביבתה יש מקורות מים רבים, המשמשים גם למרפא, נוי ותיירות.

## היסטוריה
בעבר נקראה העיר טיבור (Tibur). טיבולי השתתפה בברית קאסיוס, ובברית הערים הלטיניות, הייתה חלק מהמרד והשתתפה במלחמה הלטינית. לבסוף הוכנעה ונחשבה לבעלת ברית של רומא. לאחר מכן, היא הפכה למעין פרבר גנים רומאי. בעיר מספר אתרים היסטוריים בהם מקדשים, אורקולום וחווילות למיניהם, אשר המפורסמת הייתה וילה אדריאנה בבעלותו של הקיסר הרומאי אדריאנוס.

בשנת 547 במהלך מלחמת הגותים הקיסר הביזנטי בליסאריוס ביצר את העיר. אף על פי כן היא נהרסה מאוחר יותר בקרבות על ידי צבאו של טוטילה. אחרי המלחמה חזרה העיר לשליטה ביזנטית.

בימי הביניים, החל מהמאה ה-10 טיבולי העצמאית התחזקה והפכה ליריבה העיקרית של רומא בתחרות על השליטה במרכזו של מחוז לאציו. בשנת 1001 הקיסר אוטו ה-3 כבש אותה והיא סופחה למדינת האפיפיור. במאה ה-13 רומא פרשה את חסותה על טיבולי ובהחלטת הסנאט הרומאי מונה רוזן ששלט על האזור במקביל לשלטון המקומי.

בתקופת הרנסאנס נלקחה העיר על ידי האצילים לטובת הכנסייה. גם אז, כמו בתקופת הרומאים, התפתחה העיר מאוד.
בטיבולי נמצאים "גני טיבולי" הקרויים גם וילה ד'אסטה, גנים אלו מעוטרים במזרקות מים ופסלים שונים. וילה אדריאנה ווילה ד'אסטה הן אתרי מורשת עולמית.

מגדל הפעמונים בטיבולי שימש כהשראה לעיצוב מגדל הפעמונים בכנסיית הגואל ברובע הנוצרי בירושלים (זאת על פי עדותו של האדריכל של כנסית הגואל פרידריך אדלר).

במלחמת העולם השנייה טיבולי נפגעה בהפצצות כבדות של בעלות הברית בשנת 1944. בהפצצה זו נהרסה כליל הכנסייה שנקראה "הכנסייה הישועית של ישו".

בעקבות המוניטין שצברה העיירה כמקום נופש איכותי אתרים רבים בעולם נקראו על שמה.

בימי הביניים הייתה גם קהילה יהודית.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:לאציו: ערים
פרוטה (מטבע ישראלי)

[ממוזער|שמאל|250px|בול [מס קנייה של 500 פרוטה]]
**פְּרוּטָה** הייתה מטבע ישראלי בשנים 1950–1960, בשווי אלפית הלירה הישראלית. 

השם "פרוטה", שמקורו בפרוטה העתיקה, החליף את השם הלועזי "מיל" שהיה נהוג בתקופת המנדט הבריטי ובשנותיה הראשונות של המדינה, כחלק האלף של הלירה הארץ ישראלית. מטבעות הפרוטה נשאו ערכים של 1, 5, 10 (שלושה סוגים) 50, 100 (שני סוגים), 250 (מטבעות ניקל אשר בהם השתמשו ומטבעות כסף אשר בהם לא השתמשו ומשמשים לאספנות) ו-500 פרוטות. 

בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 היה "אסימון נייר" בשווי 5 פרוטות (בסלנג התייחסו אליו כ"חצי גרוש"), שהודפס בצבעי שחור ואדום על ריבוע נייר לבן (המתבלה בקלות). בחלקו הקדמי הודפס מגן דוד בצבע אדום והכיתוב "5 פר." טוב לנסיעה ב"שירותי א.ש.ד" או ב"שירותי דן", ובחלקו האחורי: "אם לא תשתמש בתו זה - תמורתו תרומה למגן דוד אדום". בנוסף לקווי התחבורה הציבורית, גם חנויות מכולת כיבדו את השטר כהילך חוקי ואיפשרו להשתמש בו לקניות.

בשנת 1960 הוחלפה חלוקת המשנה של הלירה הישראלית, כך שבמקום 1,000 פרוטות, היא חולקה ל-100 אגורות. הדבר נעשה עקב הפיחות בערך הלירה הישראלית, פיחות שביטל את הצורך במטבעות שערכם נמוך מ-10 פרוטות. מאז ביטול הפרוטה והוצאת המטבעות שלה מהמחזור בראשית שנות ה-60, לא נעשה עוד שימוש בשם הזה במערכת המטבע הישראלית.

## מעות הפרוטה

## מטבעות הפרוטה

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: מטבעות
איוו אנדריץ'

**איוואן "איוו" אנדריץ**' או **איבו אנדריץ**' (בסרבית בכתב קירילי: **Иво Андрић**; בסרבו-קרואטית: **Ivan Ivo Andrić**, 10 באוקטובר 1892, טראווניק בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 13 במרץ 1975, בלגרד, יוגוסלביה) היה סופר ומשורר יוגוסלבי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1961. כתיבתו עוסקת בחיים בין מזרח למערב, בריקנות, ובניסיון להתגבר על האבסורד באמצעות האמנות. אנדריץ' היה חבר באקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.

## חייו
אנדריץ' נולד להורים ממוצא קרואטי בכפר ליד טראווניק (שהייתה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית). שמו המקורי היה איוון, אבל הוא נודע בשם החיבה, איווֹ. כשהיה בן שנתיים נפטר אביו. אמו, שלא יכלה לכלכל את המשפחה, שלחה אותו להתגורר עם משפחתה בווישגראד בבוסניה-הרצגובינה (כיום בשטח רפובליקה סרפסקה), עיר השוכנת על נהר הדרינה. נהר זה התפרסם בעקבות ספרו "גשר הדרינה".

למד בווישגראד, סרייבו, וינה, קרקוב וגראץ. התמחה בהיסטוריה בתחום התרבות הבוסנית תחת השלטון העות'מאני וב-1924 קיבל תואר דוקטור. שמו נקשר בתנועת "בוסניה הצעירה" שלקחה אחריות על ההתנקשות בפרנץ פרדיננד הארכידוכס ב-1914. מאוחר יותר, לאחר המלחמה הפך לדיפלומט ושירת בשגרירויות של בירות אירופאיות.

פרסם סיפורים ומסות, ביניהם: "תולדות טרווניק" (בלגרד 1945), "גשר הדרינה" (בלגרד 1945), "חצר השטן" (1954), "תמרורים לצד הדרך" (פורסם לאחר מותו בבלגרד 1977).

## ספריו שתורגמו לעברית
***גשר הדרינה**, תורגם מגרמנית בידי עדנה קורנפלד, עם עובד, תל אביב, 1959; ובשם **גשר על הדרינה**, תורגם מסרבית-קרואטית בידי דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2012.
***סיפורים נבחרים**, תרגום – חנה נ’ אדוני, מסדה, רמת גן, 1966.
***אהבה בקסבה**, מסרבית-קרואטית – דינה קטן בן-ציון, ספרית פועלים, תל אביב, 1990.
***ימי הקונסולים**, תרגמה מסרבית-קרואטית והוסיפה אחרית דבר – דינה קטן בן-ציון, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1999.
* **העלמה**, מסרבית-קרואטית – דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2010.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות
קטגוריה:סופרים סרבים
קטגוריה:סרבים ממוצא קרואטי
קטגוריה:סופרים קרואטים
קטגוריה:סופרים בוסנים
קטגוריה:יוגוסלבים
קטגוריה:חברי האקדמיה הסרבית
קטגוריה:חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:אישים שהונצחו בשטרות כסף יוגוסלבים
קטגוריה:קצינים גדולים בלגיון הכבוד
קטגוריה:יוגוסלבים שנולדו ב-1892
קטגוריה:יוגוסלבים שנפטרו ב-1975
דגל ירושלים (תנועה)

**דגל ירושלים** הוא שמה של תנועה רוחנית ופוליטית שניסה לייסד הרב אברהם יצחק הכהן קוק, לשם השלמת הצדדים הרוחניים שבתחייה הלאומית היהודית. 

התנועה נוסדה, על פי דברי הרב קוק, כדי לטפל בעניינים הרוחניים של גאולת ישראל, בעוד שהציונות דאגה לצדדים החומריים שלה. הרב קוק שלח כחודשיים אחרי פרסום הצהרת בלפור קול קורא לתפוצות ישראל להצטרף לתנועה זו.
באיגרת אחרת הוא מנסה להסביר את ההבדלים שבין תנועת המזרחי לבין תנועת דגל ירושלים, ואת הנחיצות של שתיהן, ואת הסיוע שתוכל תנועת המזרחי לקבל מדגל ירושלים. במיוחד חרתה לרב קוק האמירה שרווחה בהסתדרות הציונית כי "הציוניות דבר אין לה עם הדת", והוא ניסה לדרבן מספר פעמים את אנשי תנועת המזרחי למחות כנגדה ולהתנער ממנה.

הרב קוק שלח את בנו, הרב צבי יהודה, למסע בכל רחבי אירופה בין רבני הפלגים השונים לקנות תמיכה בתוכניתו החדשה. במסעו של הרב צבי יהודה הוא נפגש עם כל גדולי הרבנים של הקהילות השונות. מיעוט קטן מאוד מהרבנים התנגד לתוכנית באופן אידאולוגי; הם ראו איסור הלכתי בהשתתפות במהלך לאומי חילוני. מהעבר האחר היו מעט רבנים שנרתמו לתוכנית והעלו את קהילותיהם לארץ ישראל. רובם של הרבנים הודיעו שהם תומכים בתוכנית אך חוששים מתוצאותיה. הם לא ידעו אם היהדות תוכל לשמור על עצמה בזעזוע כזה של ניתוק מהעיירה הקלאסית הסגורה, ששימשה כעין בועה החוסמת השפעות זרות.

סניפים לתנועה נוסדו באנגליה, הולנד, שווייץ וארצות הברית, אך הרב קוק נתקל הן בהתנגדות של המפלגות הדתיות, והן באינטרסים צרים של חברי הסניפים, והן מפאת חוסר יכולתו המעשית להרים ארגון  כזה, דברים שגרמו לו לוותר על הקמת התנועה. ראשי התנועה בשווייץ היו הרב שלמה זלמן פינס והרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אשר. 

בשלב מסוים כותב הרב קוק מספר פעמים כי הוא מעכב את הפעילות של דגל ירושלים בהיבטים שונים כדי לא לפגוע בתנועת המזרחי, שלא תהיה תחרות בין שתי התנועות, שתביא לרפיון ידיים לתנועת המזרחי, במיוחד לאור העובדה שאנשי המזרחי עוסקים במרץ בענייניהם.

בסופו של דבר התוכנית עצמה לא קיבלה תמיכה מספקת.

## לקריאה נוספת
* יעקב אבן חן, **רב ומנהיג,** פרק מ"ה: רעיון הקמת תנועת "דגל ירושלים" (עמ' 337-342), הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1998.
* יוסי אבנרי, דגל ירושלים, בתוך: **בשבילי התחיה**, כרך ג, רמת גן תשנ"ט, עמ' 58-39.
* סמדר שרלו, **צדיק יסוד עולם: השליחות הסודית והחוויה המיסטית של הרב קוק**, פרק ז, ג: יזמות משיחיות – "דגל ירושלים", "הלכה ברורה" וחידוש הסנהדרין (עמוד 346), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2012.
* הרב אברהם וסרמן, **קורא לדגל – הראי"ה קוק ודגל ירושלים האלטרנטיבה הנשכחת לתנועה הציונית**, הוצאת מכון הר ברכה, 2020.

## קישורים חיצוניים

* 
* הרב אברהם וסרמן, תחייתו של "דגל ירושלים", אתר ישיבה
* הרב אברהם וסרמן, "וילך אל נפשו" - הגדרה עצמית חדשה, אתר ישיבה
* הרב דב ביגון, דגלי עם עולם – דגל ציון ודגל ירושלים, אתר כיפה

## הערות שוליים

קטגוריה:הראי"ה קוק
קטגוריה:תנועות פוליטיות יהודיות
אוניברסיטת טורקו

**אוניברסיטת טורקו** (בפינית: **Turun yliopisto**; בשוודית: **Åbo universitet**; באנגלית: **University of Turku**) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר טורקו, שבדרום-מערב פינלנד. אוניברסיטת טורקו היא האוניברסיטה השנייה בגודלה בפינלנד על פי מספר הסטודנטים, אחרי אוניברסיטת הלסינקי.

באוניברסיטה לומדים כ-22,287 סטודנטים, כ-2,004 מהם סטודנטים לתואר שלישי.

## היסטוריה
האוניברסיטה הראשונה שהוקמה בטורקו הייתה אקדמיית אובו (נוסדה 1640), שהועברה לבירה החדשה הלסינקי בשנת 1828 ונקראת כיום "אוניברסיטת הלסינקי".

לאחר שפינלנד זכתה בעצמאות בשנת 1917, משכילים פינים היו מעוניינים בהקמת אוניברסיטה ששפת ההוראה בה תהיה פינית ולא שוודית. במבצע גיוס הכספים שנערך למטרה זו התקבלו תרומות של 22,040 אנשים. העצמאות החדשה וגיוס התרומות משתקפים במוטו של האוניברסיטה, "מתנה מעם חופשי למדע החופשי". לכבודם של התורמים העניקה האוניברסיטה את השם "22,040" לליקר המיוחד המיוצר בה, שפותח על ידי כימאי המזון של האוניברסיטה.

אוניברסיטת טורקו הוקמה בשנת 1920. משכנה הראשון של האוניברסיטה היה במרכז העיר, ליד כיכר השוק. בשנות ה-50 של המאה ה-20 נבנה הקמפוס החדש על "הגבעה הרוסית" (Ryssänmäki), המכונה גם "גבעת האוניברסיטה". בשנות ה־60 החלה האוניברסיטה להתרחב במהירות, תהליך הנמשך גם כיום.

החל משנת 1995, האוניברסיטה חברה בקבוצת קוימברה, רשת של אוניברסיטאות אירופאיות.

בינואר 2010, בית הספר לכלכלה של טורקו התמזג עם אוניברסיטת טורקו, ויצר את הפקולטה השביעית של האוניברסיטה.

בשנת 2021 הוקמה הפקולטה לטכנולוגיה כפקולטה השמינית של האוניברסיטה.

## פקולטות
באוניברסיטת טורקו שמונה פקולטות:
* הפקולטה לחינוך
* הפקולטה לרפואה
* הפקולטה למדעי הרוח
* הפקולטה למשפטים
* הפקולטה למדעי החברה
* הפקולטה למדעים
* בית הספר לכלכלה של טורקו
* הפקולטה לטכנולוגיה

נוסף על כך יש באוניברסיטה יחידות מיוחדות שאינן משויכות לפקולטה מסוימת:
* ספרייה ראשית
* מרכז שפות
* מרכז לחקר הסביבה
* מרכז לתוכניות לימודים מיוחדות
* מרכז ללימודים ימיים
* מרכז לחקר ופיתוח מזון
* מצפה הכוכבים טואורלה (Tuorla)
* מרכז לביוטכנולוגיה
* מרכז PET (שיטת דימות רפואי)
* מרכז למדעי המחשב

## קמפוס האוניברסיטה
קמפוס האוניברסיטה משותף לאוניברסיטת טורקו, האוניברסיטה האקדמית של אובו, בית הספר לכלכלה של טורקו ופארק המדע של טורקו. הקמפוס כולל גם את מעונות הסטודנטים וכן את בית החולים האוניברסיטאי של טורקו. בניין המנהלה והמתחם שסביבו נבנו בשנות ה-50, באתר המכונה "גבעת האוניברסיטה". הקמפוס מתרחב בהתמדה. בין התוספות האחרונות לקמפוס אפשר למנות את בניין הפקולטה לחינוך, בניין הפקולטה למדעי החברה, בניין הפקולטה למדעי המחשב שהושלם לאחרונה, וכן כמה קסרקטינים צבאיים מהמאה ה-19 שהאוניברסיטה רכשה.

## קישורים חיצוניים

* 

טורקו
קטגוריה:טורקו: מבנים
טורקו
האוניברסיטה האקדמית של אובו

[ממוזער|שמאל|283px|[ספרייה באוניברסיטה האקדמית של אובו]]
**האוניברסיטה האקדמית של אובו** (בשוודית: **Åbo Akademi**) היא אוניברסיטה ציבורית שנוסדה בשנת 1918 בטורקו (בשוודית: Åbo) שבדרום-מערב פינלנד, שבה שפת הלימוד היא שוודית. האוניברסיטה חברה בקבוצת קוימברה.

זו אחת משתי האוניברסיטאות של העיר טורקו, לצד אוניברסיטת טורקו. צוות האוניברסיטה מנה בשנת 2022, 1,200 איש, מתוכם 700 אנשי סגל העובדים בהוראה ובמחקר. למדו בה כ־5,900 סטודנטים לתואר ראשון בקמפוסים שבטורקו ובוואסה. בנוסף למדו 800 סטודנטים לתארים מתקדמים. הפקולטה הפדגוגית של האוניברסיטה נמצאת בוואסה.

אין לטעות בין האוניברסיטה האקדמית של אובו לאקדמיה המלכותית של אובו, אשר נוסדה בשנת 1640, אך עברה להלסינקי לאחר השריפה הגדולה של טורקו ב־1827 והיום ידועה כאוניברסיטת הלסינקי.

## פקולטות ומחלקות
פקולטות האוניברסיטה האקדמית של אובו כוללות:

* **הפקולטה לאמנות, פסיכולוגיה ותאולוגיה -** בפקולטה מוצעות תוכניות בתחומים תרבות, היסטוריה, פילוסופיה, פסיכולוגיה, תאולוגיה וספרות.
* **הפקולטה למדעים והנדסה -** בין המקצועות הנלמדים בפקולטה נכללים כימיה, גאולוגיה, ביולוגיה ימית, טכנולוגיות מידע, מתמטיקה, רוקחות ועוד.
* **הפקולטה לחינוך ומדעי הרווחה -** בפקולטה ניתן ללמוד ולחקור תחומים בחינוך, מדעי הבריאות, פסיכולוגיה התפתחותית ועוד. מוצעים גם מסלולים בינלאומיים בשפה האנגלית.
* **הפקולטה למדעי החברה, עסקים וכלכלה -** בין תחומי המחקר בפקולטה נכללים התנהגות צרכנים, זכויות אדם, מודלים עסקיים, שיווק, בחירות ועוד.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
אובו, האוניברסיטה האקדמית של
קטגוריה:טורקו: מבנים
קטגוריה:קבוצת קוימברה
גנימד

**גָּנִימֶד** הוא הירח הגדול ביותר של כוכב הלכת צדק, והירח הגדול ביותר במערכת השמש. קוטרו הוא כ-5,268 ק"מ, גדול יותר מכוכב הלכת הקטן ביותר במערכת השמש, כוכב חמה, אך מסתו היא רק כמחצית ממסת כוכב חמה. גנימד התגלה בשנת 1610 על ידי גלילאו גליליי, ונקרא על שם הדמות מהמיתולוגיה היוונית גנימדס.

תצפיות שנערכו על ידי הגשושית גלילאו מעלות את הסברה שגנימד מורכב משלוש שכבות:
*השכבה הפנימית ביותר, הגלעין, קטנה ומכילה ברזל או ברזל גופרתי.
*השכבה האמצעית, המעטפת, עוטפת את הגלעין מכילה סלע וסיליקטים.
*השכבה העליונה היא שכבת קרום סלעית העטופה בקרח. שכבה זו מורכבת ממספר לוחות, בדומה ללוחות הטקטונים של כדור הארץ; לוחות אלו יכולים לנוע ולקיים פעולות גומלין אחד עם השני וכך נוצרו רכסי ההרים והעמקים שעל-פני גנימד.

גלעינו המתכתי של גנימד מעלה את האפשרות שבעבר היה הירח חם יותר, למעשה אפשרי שגנימד דומה לאיו, מתחת לשכבת הקרח העוטפת אותו.

צפיפותו הנמוכה של גנימד עומדת על כ-1.936 גרם/סמ"ק ומבססת את ההערכה כי גלעינו משתרע עד כדי מחצית קוטרו. עדויות לאטמוספירת חמצן דלילה הדומה לזאת שנמצאה על ירחו הנוסף של צדק, אירופה, נתגלו על ידי טלסקופ החלל האבל.

החמצן נוצר בהשפעת הקרינה של חלקיקים טעונים חשמלית שנכלאו בשדהו המגנטי של צדק; חלקיקים אלה נופלים על-פני שטחו של גנימד, וגורמים לפירוק מולקולות מים בקרח שעל פניו לחמצן ולמימן. המימן בורח מכוח המשיכה של גנימד אל החלל, עקב משקלו האטומי הנמוך, ואילו החמצן נשאר. כך נוצרה על-פני גנימד שכבת חמצן דקיקה, המהווה את אטמוספירתו.

פני השטח של גנימד מצולקים במכתשים עקב פגיעות מטאוריטים, אך שונים מאלו של הירח והם שטוחים. בנוסף קיימים על-פני הירח הרים, עמקים ונהרות לבה עתיקים.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
*  

## הערות שוליים

ימין|ממוזער|319x319px|הרכב גנימד
ממוזער|ימין|300px|שכבות ההרכב הפנימי של גנימד

קטגוריה:ירחי צדק
קהילת ציון אמריקאית

**קהילת ציון אמריקאית** (באנגלית: **American Zion Commonwealth**) היא חברה ציונית מיישבת שנטלה חלק חשוב בהתיישבות היהודית בארץ ישראל בתקופת טרום המדינה.

## היסטוריה
החברה נוסדה בארצות הברית בשנת 1914 על ידי מסדר בני ציון של ציוני אמריקה, כשמטרתה לרכוש קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל. בימי מלחמת העולם הראשונה הושבתה פעילות החברה. עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים וכינון המנדט הבריטי חזרה החברה לפעילות מלאה. עיקר פעילותה הייתה בשנות העשרים.

החברה רכשה בלב עמק יזרעאל המערבי את 8000 דונם שעליהן הוקם בשנת 1922 המושב בלפוריה, על שם הלורד ארתור ג'יימס בלפור בעל הצהרת בלפור.

בשנת 1924 רכשה החברה את אדמות הכפר איל פולה מידי פאודל ממשפחת סורסוק שישב בביירות והיה בעל אדמות הכפר. בשנת 1925 נוסדה על אדמות אלה העיר עפולה. עוד בטרם ייסוד עפולה רכשה החברה את האדמות עליהן הוקם כפר ילדים (כיום בתחומי העיר עפולה), שהיה כפר נוער ובעת מלחמת העולם השנייה שימש כבסיס אימונים של הנוטרים וכמועדון דאייה. עם קום המדינה הפך למחנה צבאי ושימש את צה"ל עד לשנות התשעים.

במערב העמק רכשה החברה את אדמות הכפר ג'דה, שעליו הוקמה בשנת 1925 רמת ישי.

בעמק זבולון רכשה החברה את אדמות הכפר הערבי כּוֹפְרִיתָא עבור אגודה דתית בוורשה בשם "עבודת ישראל", שהקימה עליו בשנת 1925 את קריית בנימין וכפר אתא, שהפכו לימים לקריית אתא.

גולת הכותרת של פעילות החברה הייתה רכישת שטח אדמה מהכפרים אג'ליל ואל-חרם מצפון לתל אביב עליו הוקמה בשנת 1924 העיר הרצליה, על שמו של חוזה המדינה תיאודור הרצל – כיום מן הערים הגדולות במדינה.

החברה מכרה את האדמות שרכשה ליהודים בארצות הברית ובפולין. רבים מרוכשי האדמות בפולין מימשו את רכישותיהם ובאו להתיישב עליהן. חלקם נספה בשואה, ואדמותיהם הן אדמות נעדרים. עם גל העלייה מחבר המדינות הגיעו גם צאצאים של רוכשים, שתבעו את זכותם בקרקע. יהודי ארצות הברית שרכשו אדמות מן החברה ראו בכך משהו שבין תרומה לבין השקעה לאחרית הימים. רבים מצאצאיהם מממשים כיום את ההשקעה.

הייחוד של החברה היה בכך שהעבירה לרוכשים זכות בעלות מלאה בקרקע, להבדיל מהקרן הקיימת לישראל, שהעבירה לרוכשי אדמותיה זכות חכירה בלבד.
ממוזער|שמאל|רחוב קהילת ציון בהרצליה
במרוצת השנים הלכה פעילות החברה ופחתה, והיא עברה לניהולה של קרן היסוד. בשנת 1983 החל פירוק החברה בידי כונס הנכסים הרשמי. רוכשי קרקעות מן החברה או צאצאיהם שלא קיבלו עד אותה שנה את הבעלות באדמות שרכשו, הפכו לנושים של החברה. הואיל וחלק גדול מאותם רוכשים היה במעמד של נעדרים הועברו זכויות התביעה שלהם לאפוטרופוס הכללי. בזה תם התפקיד החשוב שמילאה החברה בהיסטוריה של ההתיישבות הציונית.

באופן רשמי החברה עודה קיימת (נכון ל-2007), ונמצאת בסטטוס של פירוק ומימוש נכסים. 

בשתי הערים הגדולות שקמו ביוזמת החברה, עפולה והרצליה, ניתן למצוא רחובות בשם "קהילת ציון", שמנציחים את שמה.

## לקריאה נוספת
* מרדכי נאור, **סיפורי הרצליה - 50 פרשיות בתולדות הרצליה**, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2013, הפרק "'קהיליית ציון' מחליטה להקים מושבה", עמ' 13–16.

## קישורים חיצוניים
* . סימול החטיבות: J110 (תל אביב), L65 (ניו יורק).
* 

קטגוריה:ארגונים ציוניים
קטגוריה:ארגונים פוליטיים
קטגוריה:יהדות ארצות הברית: ארגונים
קטגוריה:ציונות בארצות הברית
קטגוריה:הרצליה: היסטוריה
קטגוריה:עפולה: היסטוריה
קטגוריה:ויקיפדיה - ערכים מומלצים לשעבר
קטגוריה:גאולת אדמות בארץ ישראל
ריאליזם (אמנות)

[ממוזער|250px|'''[המלקטות** ([[1857]]) ציור של [[ז'אן-פרנסואה מילה|מילה]]]]
**ריאליזם''' הוא זרם באמנות, בספרות ובתיאטרון אשר צמח במאה ה-19 ומנסה לתאר את החיים כפי שהם. הריאליסטים בחרו את תיאור המעמדות הנמוכים כנושא מרכזי ביצירותיהם, בעלי אופי חברתי וביקורתי. נושאי ההתייחסות אינם אצילים ורוזנים ושאר מפורסמים אלא פשוטי העם. אין בריאליזם ייפוי של המציאות ולא כיעורה, אלא הצגתה כפי שהיא.

מקור השם ריאליזם הוא בביקורת הצרפתית על ציוריו של גוסטב קורבה, שהעורכים האומנותיים דחו את ציוריו בטענה כי הם ריאליסטיים מדי. כפי שקרה פעמים רבות בתולדות האומנות כינוי הגנאי אומץ על ידי הצייר והפך לתואר חיובי.

עקרונותיו של הזרם הריאליסטי תועד במניפסט הריאליסטי אשר נכתב על ידי קורבה. מבחינה אידאולוגית התנגדו הריאליסטים לרעיון ולהלך המחשבה של הזרם הרומנטי. הם שאפו לחקות את המציאות בדרכים שונות, לעסוק באומנות קונקרטית המציגה תמונה אמיתית ואובייקטיבית המבוססת על התבוננות מדויקת בחיי התקופה. במניפסט שלו טען קורבה שרומנטיקה היא דימוי מושלם של הדברים וריאליזם לעומת זאת, הוא הדבר עצמו.

הריאליזם התפתח בין השאר בעקבות המצאת הצילום אשר אפשר לתפוס רגע מסוים בחיים האמיתיים. מן הבולטים בציירים הריאליסטיים הוא הצייר הצרפתי אדגר דגה.

בתיאטרון התפתח זרם זה במקביל וכמו באומנות הפלסטית שאף להציג מחזה כתשקיף של המציאות על פי עקרונות של המחזה העשוי היטב. התיאטרון הריאליסטי ישאף ליצור אצל הצופים אשליית מציאות והזדהות וישמור על מוסכמת "הקיר הרביעי", קיר שקוף לכאורה המפריד בין השחקנים לקהל.

זרם זה הוביל לנאטורליזם, שעניינו היה בתיאור הטבע כאמיתי, ריאליסטי ומדויק ביותר.

בספרות ניתן לראות את אונורה דה בלזק כאמן ריאליסטי מובהק, הן במושאי יצירתו והן בדרך החדשנית בה הוא מתאר כל פרט ופרט, ולו גם הפרט הדוחה ביותר. כמו כן לב טולסטוי ופיודור דוסטויבסקי נחשבים מגדולי הסופרים הריאליסטים.

בתיאטרון, מחזות בסגנון ריאליזם מציגים את המציאות כפי שהיא. הנריק איבסן, המחזאי הנורווגי, נחשב לחלוץ המחזאים הריאליסטיים. אחריו באו אוגוסט סטרידנברג ואנטון צ׳כוב.

בקולנוע, מיוחסים לזרם הריאליסטי אישים כגון אנדרה באזאן, והוא מזוהה עם שימוש בעדשה רחבה, עומק שדה, ועריכה איטית תוך שמירה על שוטים ארוכים ומפורטים. כן הריאליזם שימש בהמשך כבסיס להתפתחות הנאו-ריאליזם האיטלקי.

## קישורים חיצוניים

* 

*