המצודות הישראליות בנגב

שמאל|ממוזער|250px|חורבת הרועה: אתר מספר 5 ברשימת ה'מצודות' או 'מתחמי הסוגרים' שבהר הנגב
**'המצודות הישראליות' בנגב** הוא השם שניתן במחקר לקבוצה המונה בין 47 ועד כ-60 אתרים בהר הנגב המקראי (יש גרסאות שונות לגבי מספרם). אתרים אלו התקיימו במאות ה-11 עד ה-10 לפנה"ס, והם ברובם מתחמים המוקפים בחדרי סוּגָרִים למגורים. קירותיהם החיצוניים של הסוגרים מהווים קיר אחד המקיף את המתחם, ומגן עליו. לעתים עובי הקיר הוא 50 ס"מ בלבד, ובמקרים אחרים עוביו מגיע עד כמטר וחצי, אך לא תמיד עובי קיר המתחם הינו אחיד. במקום שחסרים חדרי סוגרים, הקיר לרוב משלים את ההיקף מבלי להיות מקושר לחדרי מגורים. תפרוסתם הגאוגרפית של האתרים הינה מערד ואזור דימונה בצפון מזרח ועד אזור קדש ברנע ושולי מכתש רמון בדרום מערב, אם כי בראשית המחקר סברו שתפוצת התופעה רחבה יותר. חוקריהם הראשונים ראו באתרים אלו מצודות הקשורות לממלכת ישראל המאוחדת (ככל שזו התקיימה) או לממלכת יהודה. מחקרים מאוחרים יותר ערערו על הבנת האתרים כמצודות ממלכתיות וראו בהם התיישבות של נוודי המדבר (כגון העמלקים, בני שמעון, האדומים), או יוזמת התיישבות ממלכתית שעיקרה אינו של מצודות צבאיות, או שילוב של השערות אלה. מהותם של אתרים אלו וזהות יושביהם, כמו גם נסיבות הקמתם ונטישתם (או חורבנם) בתוך כמאה שנה, כל אלו עדיין אינם ברורים די צרכם. לחוקרים יש השערות שונות בנושא אך מרביתם, גם אלו שהשערותיהם מנוגדות, מודים כי שאלות רבות הנוגעות לאתרים אלו נותרו בלתי פתורות. להלן ייקראו האתרים גם בשם 'מתחמי הסוגרים בהר הנגב'.

## תולדות המחקר
### לנרד וולי ותומאס אדוארד לורנס
ראשוני האתרים הנדונים נתגלו כבר בסקר שנערך בינואר שנת 1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בידי לנרד וולי ותומאס אדוארד לורנס (לורנס איש ערב), ופורסם באותה שנה. סקר זה היה המשך לסקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל שנערכו בשנות ה-70 של המאה ה-19 ומיפו את כל ארץ ישראל המערבית, לשם מחקר ארכאולוגי אך גם לשם מיפוי בעל ערך צבאי. הסקר של וולי ולורנס, גם כן במימון הקרן הבריטית אך למעשה מטעם המודיעין של הצבא הבריטי, נועד לבדוק את האזור שבין הנגב לסיני מתוך הערכה (שהתממשה) לפיה תהיה לאזור זה חשיבות אסטרטגית מכרעת במלחמה הממשמשת ובאה. במהלך הסקר זיהו שני החוקרים בין היתר את מצודת קדש ברנע ומצודת קצר אל-רֶחֵיבֶּה שמצפון לרחובות בנגב, שני האתרים הראשונים שנתגלו מתוך קבוצת האתרים הנדונה. וולי ולורנס שייכו את האתרים לממלכות ישראל ויהודה הקדומות (בזמנם עוד טרם היה אפשרי לתארך בבירור את הממצא הקראמי מהסקרים), וסברו כי אלו היו מצודות שנועדו להגן על דרכי המסחר הקדומות שבנגב.

### יוחנן אהרוני
לאחר הקמת מדינת ישראל הפך הנגב נגיש יותר למחקר ארכאולוגי. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, במסגרת מחקריו על דרכי הארץ הקדומות ובעיקר בנגב ובדרום, זיהה יוחנן אהרוני עוד אתרים מסוג זה, ופתח את העיסוק המחקרי בהם. באותה תקופה נערכו בנגב סקרים על ידי אהרוני עצמו, נלסון גליק, בנו רותנברג (אשר היה תחילה צלם במשלחותיהם של אהרוני וגליק), עמנואל ענתי ואחרים, ונוסף מידע רב על יישובו של הנגב. במאמר מפתח משנת 1964 בשם **המצודות הישראליות בנגב** הצביע אהרוני על מערך של 20 אתרים (מצודות לשיטתו), המשתרע לאורך דרכי המדבר אותן סבר כי זיהה מעין גדי וערד בצפון, רחובות בנגב וקדש ברנע במערב, ועד מצודות עין יטבתה ועציון גבר שליד אילת בדרום. לדעתו היו אלה מצודות שרובן מהמאה ה-10 לפנה"ס, שרובן נבנו בימי ממלכת ישראל המאוחדת שבתקופה זו, ואחרות הוקמו, או המשיכו קיומן, לתקופת ממלכת יהודה.

### התקדמות המחקר הארכאולוגי, תיארוך מערכת האתרים ותיחומה
ככל שהמחקר והסקרים בנגב התקדמו, נמצאו עוד אתרים מסוג זה, ומאידך תחומה הגאוגרפי של תופעת מתחמי הסוגרים התברר כמצומצם יותר: מערד ואזור דימונה בצפון מזרח ועד אזור קדש ברנע ושולי מכתש רמון בדרום מערב. האתרים מרוחקים יותר של מצודות מבוצרות בדרום, בואכה אילת, ובצפון (עין גדי) אינם שייכים למערכת זו של מתחמי סוגרים, ונמצאים מחוץ לרצף היישובי של תחומיה המוגדרים. כמו כן התברר שזמן קיומם של האתרים היה קצר יותר ותחום למחצית השנייה של המאה ה-11 לפנה"ס ואולי גם המאה ה-10 לפנה"ס. אתרים אחדים אמנם המשיכו את קיומם אחרי כן, ואף נבנו מחדש כמצודות של ממש, אך כבר לא כחלק מהמערכת היישובית הנרחבת עליה מדובר.

האתרים הנדונים נחפרו ונחקרו על ידי חוקרים רבים, ביניהם יוחנן אהרוני, רודולף כהן, זאב משל, זאב הרצוג, מרדכי (מוטי) הימן, ועוד.

הרשימה המפורטת עליה נהוג להסתמך במחקר היא זו שפרסם ישראל פינקלשטיין בשנת 1988. ברשימה זו 47 אתרים ועליהם מידע תמציתי אך מקיף, לפי מגוון קטגוריות כגון גודל, צורה, עובי קירות וכדומה.

תוך התקדמות הסקרים בנגב והשלמת מפות סקר ישראל, התגלו עוד מאות אתרים קטנים בני אותה תקופה, הכוללים יחד עוד כ-1,200 בתי מגורים וכ-300 מכלאות צאן. חלק מהחוקרים משייכים את הגדולים שבאתרים אלו למערכת ה'מצודות', ולפיכך במחקרים שונים מתוארת המערכת היישובית העיקרית ככוללת בין 47 לכ-60 אתרים עיקריים. לעיתים גם נמנו על המערכת היישובית העיקרית אתרים שהתברר כי הינם קטנים משמעותית מהאתרים העיקריים.

### תמצית הכיוונים המחקריים
לתפישתם של וולי ולורנס ושל אהרוני ולפיה מדובר במערכת מצודות ממלכתית, שתיארוכה התברר בהמשך לתקופת המאה ה-10 לפנה"ס, הצטרפו בין היתר החוקרים בנימין מזר, רודולף כהן, זאב הרצוג, מוטי הימן, והיא זכתה לתמיכתם של חוקרים נוספים. לשיטתם, השתייכה מערכת זו לתקופת ממלכת ישראל המאוחדת.

חוקרים אחרים הבינו את התופעה כהתיישבות לא מאורגנת של נוודים, אותם אף הציעו לעיתים לזהות עם קבוצות אתניות או שבטיות מוכרות: כך בין היתר בנו רותנברג, דוד עיטם, אברהם נגב, ישראל פינקלשטיין ונדב נאמן. הוצע כי המתיישבים היו עמלקים, בני שבט שמעון, אדומים, או אוכלוסייה נוודית או אחרת שלא ניסו להגדירה אתנית.

עמדה המשלבת בין שתי הפרשנויות הביאו זאב משל ובעיקר אברהם פאוסט: לדעתם הייתה זו התיישבות של אוכלוסייה מקומית שנעשתה ביוזמה, הכוונה ופיקוח של שלטון ממלכתי; לפי תפישתם, היה זה שלטונה של ממלכת ישראל המאוחדת.

מידע נוסף על עמדות אלה ועל שאלת היעלמה של המערכת היישובית הנדונה יובא להלן, לאחר סקירת הממצא הארכאולוגי ואופי האתרים.

## הממצא הארכאולוגי ואופי האתרים לסוגיהם
לקבוצת מתחמי הסוגרים בהר הנגב, מהמאות 11–10 לפנה"ס, ישנם כמה קווי דמיון משותפים, לצד שוני רב ביניהם.

### הממצא החומרי
הממצא הארכאולוגי דומה במרבית האתרים. הממצא הקראמי בכולם אופייני למאות 11–10 לפנה"ס. אבני שחיקה, מכתשים, אגני אבן ולהבי מגל, מעידים על פעילות חקלאית משמעותית של תושבי האתרים. לא דווח על ממצא משמעותי של שרידי כלי נשק. בחלק מהאתרים יש רבדים או כתמים של שריפה: חלק מהארכאולוגים ראו בהם עדות לחורבן שהקיף את כל האתרים, אולי תוצאת מסע מלחמה שכוון נגדם (של פרעה שישק?); ואילו אחרים רואים בהם שרידי אפר של מוקדים ומדורות ששימשו בחיי היומיום, מה גם שלא נתגלו שכבות חורבן אופייניות לאתרים ארכאולוגיים עם שברי כלים שלמים הקבורים מתחת להריסות, וכדומה.

### תוכנית האתרים, גודלם ומאפייניהם
במתחמי הסוגרים שבהר הנגב מהמאות 11–10 לפנה"ס כמעט ולא ניתן להבחין במאפיינים אחידים של תוכנית או גודל. ישנו מאפיין כללי מאוד של מרבית האתרים האחרים, שעיקרו חצרות בגדלים שונים המוקפות לרוב בחדרי סוגרים. הנתונים להלן לפי הרשימה המקובלת של פינקלשטיין (לעיל).

שטח האתרים נע בין יותר מאשר 2,000 מ"ר לבין כ-200 מ"ר ואף פחות. היחס בין שטחי החצר לשטחים הבנויים (לרוב בבניית סוגרים) הינו בין כ-86% שטח חצר ועד כ-33% שטח חצר בלבד. במרבית האתרים שטח החצר עולה על 55% משטח האתר, באחרים שטח החצר הוא כמחצית השטח הכללי, ורק במעטים שטח החצר נמוך מ-45% מכלל שטח האתר.

הקיר החיצוני של האתרים ושל הסוגרים המקיפים אותם (באופן מלא או חלקי) אינו תמיד בעובי אחיד. העובי הוא לרוב 50–100 ס"מ, ובמקרים אחדים עד 150 ס"מ; מעבר לכך, במקרה אחד רוחבו 100–160 ס"מ, ובמקרה שני בין 50–270 ס"מ.

מבחינת מבנה האתרים, נהוג לחלקם לפי קטגוריות בהתאם לצורתם המקורית. אתרים שנבנו מחדש בהמשך תקופת הברזל שינו לעיתים את צורתם ואופיים, אך החלוקה היא על סמך התוכנית המקורית של האתר מהמאות 11–10 לפנה"ס. צורת האתרים עשויה להיות צורה סגלגלה (אליפטית), צורה רבועה במדויק או בקירוב, צורה מלבנית במדויק או בקירוב, ובמקרה אחד צורה משולשת.

מיקומם של האתרים מגוון מאד: ראש גבעה (מתונה, או תלולה ונישאה), שולי גיא, מדרון, ערוץ של גיא או גאיון, שלוחה.

## ההשערות לגבי טיב ההתיישבות באתרים, פריסתם ותולדותיהם
### השערת המצודות הממלכתיות
יוחנן אהרוני סבר כי האתרים הנדונים הינם מצודות, ולדעתו מצודות ישראליות. לאחר שהתברר תיארוכן הסיק כי מצודות אלה החלו להיבנות לאחר ייסודה של ממלכת ישראל המאוחדת בסוף המאה ה־11 לפנה"ס ובמאה ה־10 לפנה"ס. למצודות אלו היו לדעתו מספר תפקידים. תפקיד אחד היה שמירה על היישובים שקמו באזור הנגב. תפקיד שני, הקשור אליו, הוא שמירה על הדרכים הפנימיות בנגב וכן לשמש כתחנות דרכים ושמירה על הדרכים הראשיות העוברות באזור, ועל גבולות של הממלכה. בסמוך לרוב המצודות התגלו שרידי יישובים הכוללים בתי מגורים, אסמים, מכלאות צאן ובקר, וסכרים לניצול המים במדבר.

אהרוני סבר כי המצודות מקו בקעת באר שבע דרומה הן עדות לגבי יכולותיו של שבט שמעון ליישב את האזור שהיה ריק מתושבים, תוך ניצול ידע בהטיית ואגירת מים. בניגוד לסברה ששבט שמעון נטמע בשבט יהודה, סבור אהרוני ששבט שמעון הצליח לאכלס את הר הנגב בצורה מוצלחת, ולאייש את המצודות שנבנו בו. לפי השקפה זו שיאן של המצודות בנגב מגיע ככל הנראה בתקופת מלכותו של שלמה המלך, שביצר את הממלכה, הקים ערי מסכנות ומבני ציבור, והרחיב את הקשרים המסחריים של הממלכה. כל עוד סבר שתפוצת המצודות הגיעה עד יוטבתה ועציון גבר, הוא קשר אותן גם להגנה על ההפקה והמסחר של הנחושת במכרות תמנע, ועל הסחר הימי שלו המתואר במקרא, ואשר עולה גם מהסיפורים על הקשרים הענפים עם מלכת שבא. אהרוני ובעקבותיו בנימין מזר ואחרים סברו כי מצודות אלה חרבו במסעו של המלך המצרי שישק על יהודה וישראל; אהרוני ומזר אף ניסו לזהות חלק מהשמות המופיעים ברשימות המסע של שישק עם כמה מהמצודות הללו. בתקופה מאוחרת יותר חלק מהמצודות נבנו מחדש, בתקופת המלך עוזיהו לדעתו, בעוד שאחרות נותרו בחורבנן, וחלקן הוחלפו על ידי מצודות שנבנו באתרים אחרים. למרות מסע שישק ולאחריו, בחלקים הצפוניים והמערביים של הנגב נמשכה ההתיישבות של ממלכת יהודה במאות השמינית ועד השישית לפנה"ס; ההתיישבות במרכז הנגב חודשה רקבתקופה הפרסית, אך אז כבר הייתה זו התיישבות אדומית.

את דעתו של אהרוני קיבלו, לעיתים בווריאציות שונות, רודולף כהן ומוטי הימן שסקרו ואף חפרו חלק מהמצודות, וכן בנימין מזר, זאב הרצוג (לאחר התלבטות) וחוקרים נוספים.

### השערת ההתיישבות של אוכלוסייה מקומית, אולי נוודית
ככל שנוסף מידע על אתרי הר הנגב במאות 11–10 לפנה"ס, התערערה הנחת היסוד של ראשוני החוקרים, לפיה מדובר במצודות, ומה גם ביוזמה ממלכתית אחידה. הגיוון הרב בתוכניותיהם ובגודלם מקשה על ההנחה כי מדובר במערכת ביצורים כגון הלימס הרומאי מאוחר יותר בנגב, שכן במערכות מסוג זה תוכנית האתרים נוטה להיות אחידה. העובדה שרבים מאד מהאתרים אינם ממוקמים בנקודות אסטרטגיות שולטות אלא על מדרונו ואפילו בתוך גאיות, לחלוטין אינה מתיישבת עם אופי של מצודה, וגם עובי הקירות המקיפים את המתחמים תכופות איננו מספק את רמת ההגנה הנדרשת במצודה צבאית.

הראשון לאתגר את ניתוחו של אהרוני היה בנו רותנברג. לדעתו, הופעת מתחמי סוגרים אלו משקפת תופעת התיישבות של נוודים או נוודים למחצה. הוא הציע שהיו אלו העמלקים, שעל נוכחותם באזור ועוצמתם בתקופת ראשית המלוכה מעיד המקרא.

דוד עיטם קיבל את ההשקפה כי מדובר בהתיישבות רגילה, לאו דווקא של נוודים. הוא זיהה בהם את בני שבט שמעון, ובהמשך שקל את האפשרות כי מדובר באדומים, או אף בעמלקים כפי ששיער מלכתחילה בנו רותנברג.

ישראל פינקלשטיין פיתח השקפה זו לפרטיה. הוא פרסם ראשונה רשימה מקיפה של האתרים הנדונים וטבלה עם מאפייניהם, באופן שהקשה מאד להמשיך ולטעון כי מדובר במצודות. כחלק מניתוחו את תופעת ההתנחלות הישראלית בהר, ניסה פינקלשטיין להראות כי הדגם האופייני של האתרים תואם לתהליך התנחלות כזה. סביב חצר גדולה המיועדת לשמירה על הצאן, מוקמים מבנים היקפיים בהם מתגוררים התושבים עצמם. פינקלשטיין הראה עוד קודם לכן דוגמאות של מאהלי נוודים למחצה עד קרוב לימינו, שבהם ממוקמים אוהלי המשפחות השונות במתאר אליפטי המגן על חצר גדולה בה משכנים את המקנה. האתרים האליפטיים הללו, הן בהר הנגב והן באזורי התנחלות אחרים, אינם אלא מעבר מ"בית השיער" (האוהל) לבית האבן. פינקלשטיין לא קשר את התופעה למרכיב אתני מסוים אלא הציע הסברים כלכליים-חברתיים הן להופעתה והן להיעלמותה. לדעתו ההתיישבות נגרמה בזכות השגשוג במסחר במהלך המאה ה-11 לפנה"ס, בעיקר בנחושת ממכרות הדרום; כאשר התחזקו במהלך המאה ה-10 לפנה"ס ממלכות ההר המרכזי, יהודה וישראל (או הממלכה הישראלית המאוחדת), הן השתלטו על הסחר בעצמן. משאיבדו תושבי הדרום את השליטה על ענף כלכלי זה, חזרו המתיישבים למצב של נוודות מלאה, כפי שהיה טרם התיישבותם.

גם אברהם נגב, החוקר המובהק של יושבי הנגב בתקופה מאוחרת יותר (הנבטים), סבר כי זהו דגם יישובי של נוודים למחצה, או בניסוחו: "יישובי קבע של תושבי ארעי" - יישובים חקלאיים עונתיים של אוכלוסייה שעסקה בשאר חודשי השנה במרעה.

### השערת ההתיישבות המקומית כחלק מתוכנית ממלכתית
עמדה המשלבת בין שתי הפרשנויות הביאו זאב משל ובעיקר אברהם פאוסט: לדעתם הייתה זו התיישבות של אוכלוסייה מקומית שנעשתה ביוזמה, הכוונה ופיקוח של שלטון ממלכתי; לפי תפישתם, ממלכת ישראל המאוחדת.

## שאלת סוף המערכת היישובית של מתחמי הסוגרים בהר הנגב
כתמי אפר ולפעמים שכבות אפר של ממש הוליכו את החופרים הראשונים למסקנה כי אתרי המתחמים הוחרבו על ידי אויב, אולי בעת ובעונה אחת. לנוכח תיארוך סופם למאה ה-10 לפנה"ס, וקישורם עם ממלכת ישראל המאוחדת ועם ממלכת יהודה שירשה אותה, המועמד הטבעי להחרבתם היה פרעה שישק, שפשט על ממלכות אלה, וספציפית גם על הנגב, בשלהי המאה ה-10 לפנה"ס. יוחנן אהרוני ובנימין מזר העלו השערה זו. אהרוני אף ניסה לזהות חלק מהיישובים הנזכרים ברשימת הערים של שישק עם אתרים ארכאולוגיים בנגב, ועם שמות יחידות משפחתיות ושבטיות שהמקרא מזכיר בנגב יהודה. היו גם חוקרים שלא קיבלו את הנחת המצודות אלא את ההשערה בדבר התיישבות נוודית, אך עדיין ייחסו את חורבן האתרים למסע שישק, שבכל מקרה עבר באזור; כך היתה דעתו של נדב נאמן.

לפי ההשערה שמדובר בהתיישבות עמלקית, שהציע בנו רותנברג, חרבו האתרים בידי אויביהם המושבעים של העמלקים: שאול ובעיקר דוד המלך, כלומר הרבה לפני מסע שישק.

חוקרים רבים סבורים לעומתם כי העדות הארכאולוגית אינה מורה על חורבן אלים, וכי האתרים ניטשו מסיבה זו או אחרת. לדעת זאב הרצוג גרם לכך שינוי אקלימי, אך אין ראיות מובהקות לשינוי כזה. לדעת פינקלשטיין המניע לקיום ההתיישבות הנדונה היה כלכלי השליטה על הסחר העשיר באזור; משאיבדו תושבי הדרום את השליטה על ענף כלכלי זה, חזרו המתיישבים למצב של נוודות מלאה, כפי שהיה טרם התיישבותם.

גם זאב משל מקבל שלא היה חורבן אלא נטישה הדרגתית. לדעתו האתרים הם כאמור יוזמה ממלכתית; כאשר התחזקה השליטה הממלכתית בנגב מצד אחד, ותושביו השתלבו בממלכה מצד שני, חדלו הצורך והתמיכה ב'מצודות', והן ניטשו תוך פרק זמן קצר יחסית. אברהם פאוסט ממשיך את טיעונו של משל ומפתח אותו תוך ניתוח פרטני.

## נספח: רשימה חלקית של האתרים לפי צורתם
מבחינת מבנה האתרים, נהוג כאמור לחלקם לפי קטגוריות בהתאם לצורתם. אתרים שנבנו מחדש בהמשך תקופת הברזל שינו לעיתים את צורתם ואופיים, אך החלוקה להלן היא על סמך התוכנית המקורית של האתר מהמאות 11–10 לפנה"ס. לצד שם כל אתר מובא בסוגריים מספרו ברשימת פינקלשטיין, עליה כאמור נהוג בדרך כלל להסתמך והיא ערוכה בסדר גאוגרפי מצפון-מזרח לדרום-מערב. לצד חלק מהאתרים מופיע שטחם, על פי אותה רשימה.

#### אתרים סגלגלים (אליפטיים)
חורבת רחבה (2; 2,840 מ"ר, **הגדול שבאתרים**), חורבת הרועה (5; 1,680 מ"ר), חורבת חלוקים (7; 380 מ"ר), חורבת כתף שבטה (13), קטון (32; 144 מ"ר, **הקטן שבאתרים**), נחל חורשה (35), נחל סרפד 2 (37), קדש ברנע (40; 572 מ"ר)), עין קדיס (43).

#### אתרים רבועים
חורבת רתמה (8; 440 מ"ר), חורבת משורה (12; 400 מ"ר), הר רביב (17; 380 מ"ר).

#### אתרים מלבניים
חורבת רפד (3; 2,300 מ"ר, **מהגדולים שבאתרים**), חורבת חתירה (4; 2,000 מ"ר, **מהגדולים שבאתרים**), הר בוקר (10), נחל רביב (16; 180 מ"ר, **מהקטנים שבאתרים**), נחל נפחה (23), הר סעד (27), מישור הרוחות (28), קסיימה 1 (44; "מצודת אהרוני").

## לקריאה נוספת
**בסדר כרונולוגי של התפתחות המחקר**
* יוחנן אהרוני,, המצודות הישראליות בנגב, בתוך יעקב ליוור (עורך), **היסטוריה צבאית של ארץ-ישראל בימי המקרא**, הוצאת מערכות, צבא הגנה לישראל, 1964 (תשכ"ד), עמודים 426–437. לסריקה אונליין נגישה: המצודות הישראליות בנגב, באתר דעת
* בנו רותנברג, **צפונות נגב**, מסדה: רמת גן, 1967, עמ' 88–92
* זאב משל, "מי בנה את 'המצודות הישראליות' בהר הנגב"באתר בית ספר שדה שדה בוקר, 1977
* רודולף כהן, המצודות הישראליות בהר הנגב, **קתדרה** 11, תשל"ט (1979), עמ' 37–42
* רודולף כהן, המצודות הישראליות בהר הנגב. קדמוניות: החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, חוברת 46–47 (1979), 40
* דוד עיטם, מצודות הישראליות הר הנגב – אתרי התיישבות? **קדמוניות** 49–50, תש"ם (1980), עמ' 56–57
* זאב הרצוג, יישובים מותחמים ב"נגב יהודה" ובמדבר באר-שבע, **קתדרה** 32, תשמ"ד (1984), עמ' 23–34
* ישראל פינקלשטיין, 'מצודות' הר הנגב בתקופת הברזל - אתרי התנחלות של נוודי המדבר, **ארץ ישראל** י"ח, תשמ"ח (1988), עמ' 366–379
* דוד עיטם 1988: David Eitam, The Settlement of the Nomadic Tribes in the Negeb Highlands during the 11th Century B.C. In Michael Heltzer and Eduard Lipinski (eds.), **Society and Economy in the Eastern Mediterranean (c. 1500–1000 B.C**., Louvain, Peeters, pp. 313–340
* זאב משל, אבנר גורן. 'מצודת אהרוני' שליד קסיימה, מצודה ישראלית נוספת בנגב ובעיית ה'מצודות'. ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, ספר אברהם בירן, תשנ"ב, 1992, עמודים 196–215
* אברהם פאוסט 2006: Avraham Faust, The Negev "Fortresses" in Context: Reexamining the "Fortress" Phenomenon in Light of General Settlement Processes of the Eleventh-Tenth Centuries B.C.E. Journal of the American Oriental Society, Vol. 126, No. 2 (Apr. - Jun., 2006), pp. 135–160

## הערות שוליים

קטגוריה:הנגב: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:ישראל: מבצרים
קטגוריה:תקופת הברזל