יחפים (סדרת טלוויזיה)

**יחפים** היא מיני-סדרת דרמה ישראלית, הסדרה מספרת את סיפורו של קיבוץ עין דרור

דרך שלושה דורות במשפחה אחת – מהקמתו ועד ההווה. יוצר ותסריטאי הסדרה הוא אורי סיוון, שגם ביים אותה.

בסדרה משחקים אוהד קנולר, מארינה מקסימיליאן, ורד פלדמן, קרן ברגר, יחזקאל לזרוב ושרה אדלר.

הסדרה שודרה בישראל ב-HOT3, בשידור בכורה ב-12 בדצמבר 2011 עד 15 בינואר 2012, והיא כללה שישה פרקים.

## עלילה
הסדרה מגוללת את סיפורה של שלושה דורות בקיבוץ עין דור – מהקמתו ועד ימינו. העלילה נפתחת בשנת 1939, כאשר צבי, צעיר אידיאליסט שעלה לארץ מאירופה יחד עם חבריו אריה ואווה, מצטרף לקיבוץ צעיר. השלושה מתמודדים עם קשיי קליטה, מפגש תרבותי עם בני הארץ וניסיון להשתלב ולהפוך ל"חלק מהמקום". צבי נקרע בין אהבתו הישנה מאלכסנדרה, אהובתו מהגולה, לבין ניר, בת הקיבוץ השורשית.

בנו של צבי, דרור, שגדל כל חייו בלינה משותפת, מייצג את הדור השני – דור שחווה שינוי בתפיסות של קהילה, אהבה ומשפחה. מערכת יחסיו עם נטע, בת קבוצתו, ממחישה את ההתמודדות של הדור הזה עם גבולות האינדיבידואליות. חברו הקרוב של דרור, אייל, חווה משבר כאשר דרור מתאהב במתנדבת, מה שמצית שרשרת אירועים טרגית.

הדור השלישי, ובראשו רונן – בנם של דרור ונטע – מתמודד עם זהות מקומית מתערערת, מושגים משתנים של משפחתיות ותחושת ניכור כלפי רעיון הקיבוץ והבית.

## שחקנים ודמויות

## הפקה
### ליהוק
ב-6 במאי 2010 פורסם שעוז זהבי לוהק למיני-סדרת דרמה שכותב אורי סיוון, אולם פרש כעבור זמן קצר. ב-30 במאי פורסם שעפר שכטר לוהק במקומו של זהבי. ב-2 במרץ 2011 התברר שזהבי ויתר על תפקידו לטובת הסרט הסיפור של יוסי.

ב-27 באפריל 2010 פורסם על ליהוקן של ורד פלמן וקרן ברגר לסדרה, יום למחרת פורסם על ליהוקה של שרה אדלר. ב-5 במאי של אותה שנה פורסם שמארינה מקסימיליאן לוהקה אף היא.

## ביקורות
לילך וולך מוואלה מהללת את הסדרה על סגנונה המרומז, הרגש האנושי שהיא מעוררת והבחירה להציג את סיפור הקיבוץ דרך מבט אישי ולא אידאולוגי. עם זאת, מצוין כי לעיתים קול המספר והדיאלוגים בני זמננו פוגמים באותנטיות התקופתית ויוצרים תחושת ריחוק. גם קצב העלילה האיטי והיעדר רגעים דרמטיים חדים עלולים להקשות על חלק מהצופים. אף על פי כן, המבקרת רואה בסדרה יצירה נדירה ויפהפייה, שמתגמלת את הצופה הסבלני בחוויה עדינה, נוגעת ועמוקה.

איילה פנייבסקי מהארץ מתארת כסדרה נוסטלגית מאוד – גם באסתטיקה וגם בגישתה לטלוויזיה עצמה – ומציינת כי למרות ההשקעה הרבה והיופי החזותי, היא נותרת במידה רבה "לא ממש סדרה", אלא אוסף של אילוסטרציות שמלוות סיפור מסופר. הווייס־אובר של אלון אבוטבול, שהוא למעשה המספר הראשי, מקבל נוכחות מוגזמת שלעיתים מבטלת את הצורך בדרמה מצולמת: הוא לא רק מספר מה קרה, אלא גם מה הדמויות מרגישות, חושבות, ואיך הצופה אמור לפרש את הסצנה – עד כדי כך שאין לצופה מקום לפרשנות או רגש עצמאי. הביקורת מתייחסת לכך כאל הפיכת הסדרה למעין "מקהלה יוונית", שבה המספר מחליף את הדמויות והרגש החי. התוצאה היא סדרה שמרגישה יותר כמו סיפור לפני השינה – נעים, מצולם היטב, אך מונוטוני ומרוחק מבחינה דרמטית.

ניר קיפניס מגלובס מתארת את "יחפים" כיצירה מושקעת ויפה, שמדלגת בין שלושה דורות בתולדות הקיבוץ ומביאה ראייה מורכבת ואנושית על המפעל הקיבוצי – לא כהאדרה ולא כהתחשבנות. קיפניס מביע מיאוס מיוצרים שבאים "לסגור חשבון" עם הקיבוץ, אך מציין כי הסדרה מצליחה להימנע ממלכודת זו, ומציגה מבט ביקורתי אך הוגן. הסדרה מצטרפת לז'אנר "השפוי" של יצירות המשלבות בין הערכה לעבר לבין הכרה בכישלונותיו. במרכזה סיפורים של גברים מכל דור, שבמאבקיהם על נשים משתקפים גם מאבקי הנהגה, זהות וקרקע, אך גם יצר אנושי וכאב. בסופו של דבר, מדובר בסיפור עצוב של כישלון – לא רק של הקיבוץ אלא של האדם – אך כזה שמובא בחמלה, בעדינות ובתובנה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:סדרות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנת 2011
קטגוריה:עין דור