open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
אנוקים

ה**אנוקים** הם קבוצה אתנית הנמצאת בעיקר בדרום-מזרח סודאן ובמערב אתיופיה, באזור מחוז גמבלה האתיופי. קבוצה זו מונה כ-130,000 נפש ושפתם נקראת אנוקית. השם של הקבוצה כולל שמות נוספים כגון אניוקים, אגנואקים ואניוואים.

האנוקים נכללים בתוך משפחת העמים הנילוטים. מולדתם נמצאת על הנילוס והם מתגוררים באזור מאות שנים. האנוקים שונים באופן אתני, תרבותי, לשוני, היסטורי ודתי מתושבי אתיופיה האחרים.

שפתם משתייכת לקבוצת השפות הנילו סהריות, בניגוד לרובם המכריע של תושבי אתיופיה שמדברים בשפות שמיות ושפות כושיות.

שלא כמו עמים נילוטים אחרים המגדלים בקר וצאן, האנוקים הם כפריים ועובדי אדמה. לאנוקים אותו מוצא אתני כמו שכניהם הלאוים והשילוקים, והם חולקים שפה הדומה לשפת שכניהם האצ'ולים.

מחוז גמבלה הוא אזור טרופי חם ופורה עם אדמה שמושקה היטב. האדמה מושקת מהנחלים הבאים מההרים ברמות איפה שיש יותר אקלים ייבש. ההבדל בגאוגרפיה נתן את הכינויים שפלתיים קבוצות כמו האנוקים והנארים, ורמתיים שכוללים את הרוב המכריע של האוכלוסייה האתיופית כגון האמהרים, האורומו תגרים וכדומה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:עמים נילוטיים
קטגוריה:גמבלה
קטגוריה:סודאן: קבוצות אתניות
קטגוריה:אתיופיה: קבוצות אתניות
איי נגלה

**איי נגלה** (באנגלית: **Nggela Island**) הם קבוצת איים במחוז המרכזי של איי שלמה, מדינה השוכנת בצדו המערבי של האוקיינוס השקט. קבוצת האיים נקראה בעבר איי פלורידה.
בין האיים היותר חשובים בקבוצת איי נגלה הם "נגלה סול", טולאגי, גווטו ו-טנמבוגו. השם האי פלורידה עצמו משמש גם את האי נגלה סול, הגדול בקבוצה.

## היסטוריה
קבוצת איי נגלה ממוקמים צפונית לאי המפורסם גוודלקנל, בו התרחש קרב גוודלקנל המפורסם במלחמת העולם השנייה; האי נגלה סול שימש כבסיס לחיל משמר יפני באפריל, 1942 כחלק ממאמצם להקמת בסיס ימי באי השכן גווטו. ב-7 באוגוסט של אותה שנה, כוחות המארינס של צבא ארצות הברית נחתו באי כדי לחפות על תקיפת טולג'י השכנה. האי נגלה סול לא הפך מפורסם כמו גוודלקנל, למרות שגם הוא שירת כבסיס חשוב לפעולות המאמץ המלחמתי האמריקני בפסיפיק למשך כל זמן המלחמה. כהמשך לשחרור האמריקני של האיים מהשלטון היפני, הוקם באיים בסיס ימי אמריקני. האי שימש כמרכז לאספקת מים עבור הצי האמריקני, בזכות בארות המים המתוקים הנמצאות באי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:איי שלמה: גאוגרפיה
נגלה
בית"ר כפר סבא

**בית"ר כפר סבא** (נקראת גם **בית"ר כפר סבא שלומי**) היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר כפר סבא, המשחקת בליגה ב'. צבעי המועדון הם צהוב ושחור, ומגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון לויטה המכיל כ-5,800 מקומות ישיבה.

## היסטוריה
בית"ר כפר סבא היא קבוצה המזוהה עם השכונות המזרחיות בעיר, קפלן, יוספטל וגבעת אשכול. הקבוצה הוקמה לראשונה על ידי שלמה גולדברג מראשי מפלגת גח"ל בכפר סבא, בחודש אוקטובר 1962, אך התפרקה זמן קצר לאחר מכן.

בשנת 1971 הוקמה הקבוצה שנית בקשיים רבים על ידי אותם אנשים. מרכז בית"ר שהיה במצוקה כלכלית לא רצה להקים סניף חדש בכפר סבא. רק התערבותו של עזר ויצמן, ממנהיגי מפלגת גח"ל באותה תקופה, עזרה בכך שמרכז בית"ר הסכים לסייע.
רובין פינקלשטיין ויגאל אגמי היו חברי ההנהלה הראשונים של הקבוצה. מאוחר יותר הצטרף הנרי לבנטר להיות מנהל הקבוצה. ראש עיריית כפר סבא הקצה לעמותה מגרש כדורגל בשכונת קפלן. הקבוצה הייתה בקשיים כלכליים מאז הקמתה ונדדה בליגות הנמוכות ובשנת 1980 התפרקה.

בסוף שנות ה-80 הוקמה שוב בית"ר כפר סבא והחלה לשחק בליגה ג'. הקבוצה נדדה שוב בין ליגה ג' לליגה א' אך לא הצליחה לעלות. פעמיים הייתה קרובה לעלות לליגה הארצית אך הפסידה לבסוף להפועל רעננה, ושנה לאחר מכן לא הצליחה לעקוף את הפועל קריית אונו.

בשנת 1998 נקלעה הקבוצה לקשיים והתפרקה, דווקא לאחר שרשמה הישג שיא של הופעה מכובדת בגביע המדינה בו הפסידה בשלב שמינית הגמר להפועל בית שאן ששיחקה אז בליגת העל בתוצאה 0–2. בתקופה זו הייתה הקבוצה מבוססת על חמישה אחים בני משפחת אלון, הבולט שבהם הוא ציבי אלון השוער ששמו כ"משוגע" יצא למרחוק. בתקופה זו שיחקו בקבוצה מספר שחקני עבר ובהם גדי פולבר, עופר נוסובסקי, נמרוד זוסים ויגאל הלל - כולם שחקנים בעלי עבר בליגת העל ודני סויסה שהיה הבולט במועדון אך לא הצליח להגיע לרמות הגבוהות.

הקבוצה הוקמה מחדש בשנת 2003 על ידי ציבי אלון שהיה שוערה לשעבר של הקבוצה. כבר בעונה הראשונה שלה היא עלתה לליגה ב' ובעונת  עלתה לליגה א'.

לקראת עונת  נאלצה הקבוצה לנדוד מהמגרש הביתי בשכונת קפלן לאצטדיון לויטה בעיר, בשל פסיקת ההתאחדות לכדורגל שהמגרש לא מתאים לליגה א'. בכך נחלש כוחה של בית"ר כפר סבא במשחקי הבית.

בעונת  נשרה הקבוצה לליגה ב' לאחר שלוש שנים בליגה א', ועונה לאחר מכן שבה לליגה א'.

בעונת  העפילה הקבוצה לשמינית הגמר של גביע המדינה לאחר ניצחון 0–2 על הפועל ראשון לציון, ובשלב שמינית הגמר היא הודחה לאחר הפסד של 0–1 מול הפועל רמת השרון.

בעונת  נשרה הקבוצה לליגה ב' לאחר שמונה עונות רצופות בליגה א'.

בסיום עונת 2021/2022 נשרה בית"ר כפר סבא לליגה ג', שלוש שנים לאחר שירדה מליגה א'.

בעונת 2023/2024 העפילה חזרה לליגה ב' מהפלייאוף של ליגה ג', לאחר ניצחון 1–4 על ספורטינג תל אביב.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 

## הערות שוליים

כפר סבא
קטגוריה:כפר סבא: מועדוני ספורט
קטגוריה:קבוצות כדורגל ישראליות
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1962
הוועדה הבין-לאומית למונומנטים ולאתרים

**הוועדה הבין-לאומית ל[[מונומנט]]ים ולאתרים** (באנגלית: The **International Council on Monuments and Sites** בראשי תיבות: **ICOMOS**; בצרפתית Le **Conseil international des monuments et des sites**) הוא ארגון מקצועי הפועל לשימור ולהגנת אתרי המורשת העולמית ברחבי העולם. הארגון נוסד בשנת 1965 כתוצאה מאמנת ונציה (The Venice Charter for the Conservation and Restoration of Monuments and Sites - "אמנת ונציה לשימור ולשחזור מונומנט ואתרים") שהתקבלה שנה קודם לכן, ומספק ייעוץ לארגון אונסק"ו בענייני המורשת העולמית.

ICOMOS הוא ארגון לא ממשלתי, יחיד מסוגו, המתמקד בקידומן ויישומן של תאוריה, מתודולוגיה, טכניקות מדעיות בשימור מורשה ארכיטקטונית וארכאולוגית. הארגון מקיים ועדות מדעיות בינלאומיות ככלי מרכזי לעבודת הארגון ולהעברת מידע מקצועי בין מומחים מובילים בעולם בתחום השימור.

בארגון חברים כ-10,546 חברים פרטיים מ-151 מדינות, 271 חברים מוסדיים, 107 ועדות לאומיות ו-28 ועדות מדעיות בינלאומיות (נכון לשנת 2018). כל חברי הארגון כמעט ללא יוצא מן הכלל, הם אנשי מקצוע בתחום האדריכלות, הארכאולוגיה, אדריכלות נוף, תכנון ערים, הנדסה, תולדות האמנות וכדומה. הנהלת הארגון נמצאת בפריז ויש לה סניפים לאומיים ברחבי העולם. הארגון מעניק את פרס גזולה (Gazzola) אחת לשלוש שנים ליחיד או לקבוצת אנשים אשר תרמו באופן יוצא דופן למימוש מטרותיו של הארגון.

## איקומוס ישראל
השלוחה הישראלית של הארגון הבינלאומי נוסדה בשנת 1989 ושמה המלא הוא "איקומוס-ישראל - המועצה הישראלית של איקומוס". כל בעלי התפקידים בעמותה הם מתנדבים (מלבד מזכירה). האדריכל ערן מורדכוביץ מכהן כיושב ראש הוועד המנהל וחברים נוספים הם פרופ' עירית עמית-כהן, ד"ר ואדריכלית קרן מיטרני, תמר טוכלר, ד"ר ואדריכל רם שואף ומיכל הלוי בר. העמותה מונה עשרות חברים, פרטיים כמוסדיים, מאנשי המקצוע המובילים בתחום השימור בארץ.

איקומוס ישראל מהווה כגוף הרשמי, אשר נבחר על ידי הוועד הישראלי לאונסק”ו בפיקוח משרד החינוך, לניטור האתרים בישראל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית ולבחינת אתרים מועמדים להכרזה. היא נטלה חלק מרכזי בתהליך הכרזתם של העיר הלבנה בתל אביב והמרכז הבהאי העולמי כאתרי מורשת עולמית, ליוותה את תהליך ההכרזה של אתר תל דן וערכה ניטור באתר מצדה.

עבודתה של העמותה מתבצעת באמצעות ‘ראשי תחומים‘ המקבילים לראשי הוועדות המדעיות בחו”ל. הם אחראים להובלה של פעילויות, ימי דיון, הרצאות, סיורים וניירות עמדה בתחום אחריותם תוך שימת דגש על אופן היישום בארץ. הם גם מייצגים את איקומוס ישראל בוועדות המדעיות הבינלאומיות בחו”ל.

איקומוס ישראל לוקחת חלק בכנסים המשותפים לגופים העוסקים בשימור, הוועד הישראלי לאונסק"ו, רשות העתיקות, רשות הטבע והגנים הלאומיים והמועצה לשימור אתרים. פעילויות רבות שהיא מקיימת פתוחות גם לקהל הרחב.

איקומוס ישראל פרסמה קריאה להגנה על נכסי המורשת התרבותית לאור פרעות מאי 2021, שכללו גם פגיעה בנכסי מורשת ברחבי הארץ כולה, ובכללם שרפת מבנה המרכז הבינלאומי לשימור ע"ש העיר רומא בעכו.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ארגונים בין-לאומיים לא-ממשלתיים
קטגוריה:אתרי מורשת עולמית
שערורייה

**שַׁעֲרוּרִיָּה** או בשפות אירופה **סקנדל** היא אירוע בו איש, קבוצה או גוף מואשמים בפומבי בהתנהגות לא הולמת. שערורייה יכולה להתבסס על המציאות, על האשמות שווא או על עירוב בין השניים. חלק מהשערוריות מתעוררות כתוצאה מהתנהגות פומבית, אך כאשר אין מדובר במקרה החשוף לעין כל נחשפות שערוריות לעיתים על ידי חושף שחיתות מתוך הארגון או הקבוצה, על ידי חוקר חיצוני, אם ממשלתי דוגמת מבקר המדינה ואם עצמאי דוגמת כתב של אחד מאמצעי התקשורת, ועוד.

## מקור השם
בתקופות קדומות התנהלו חייה של עיר מבוצרת בתקופות לחימה, בתחומי השער שלה. לפרנסי העיר לא היה מניע להכניס כל אחד פנימה וכן כל המסחר, בתי העינוגים, מקדשים, בתי המשפט והמכס התרכזו סביב שער העיר. האירועים שהתרחשו שם היו גסים ולא מעודנים, ומכאן מקור השם. 

שם גם נקבע מחיר הסחורות השונים, מקור השם "שער המטבע".

## ראו גם
* פרובוקציה
* שערוריית מין

## קישורים חיצוניים

* עוזי אלידע, ״סקנדל תקשורתי בירושלים העות״מאנית:פרשת ענתבי״, קשר, מס׳ 51, 2018, עמ׳ 3-18.

*
שמורת החי דג'ה

**שמורת החי דג'ה** (בצרפתית: **Réserve de faune du Dja**) בגבול שבין מחוז הדרום ומחוז המזרח בקמרון היא שמורת טבע בשטח של 5,260 קמ"ר המוקפת מצפון, ממערב ומדרום על ידי נהר דג'ה, אחד מיובליו המשניים של נהר קונגו. השמורה שוכנת במרחק של כ-240 ק"מ דרומית-מזרחית לבירה יאונדה, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1987.

המקום הוכר כשמורת צייד ב-25 באפריל 1950, כשמורת חי ב-22 במאי 1973 וכשמורה ביוספרית ב-1981. שטח השמורה שטוח עד גבעי ומשתרע בגבהים שבין 400 ל-800 מטר. קו שבר בדרומה של השמורה יצר עמק עמוק בדרום-מזרחו של האזור שבו מצוקים לאורך כ-60 ק"מ. נהר דג'ה זורם לאורכו של קו שבר זה דרך מערכת של מפלים.

האקלים בשמורה הוא משווני עם שתי עונות גשומות במאי ובספטמבר. כמות המשקעים השנתית עומדת על 1,570 מ"מ בממוצע, והטמפרטורה הממוצעת נעה בין 18°C ל-30°C ועומדת על ממוצע שנתי של 23.3°C.

הצמחייה בשמורה מורכבת בעיקרה מיער גשם טרופי שבו 43 מיני עצים. צמרות העצים מגיעות לגובה ממוצע של 30 עד 40 מטר ולגובה מקסימלי של 60 מטר. בנוסף לעצים יש בשמורה כ-1,500 מיני צמחים שונים.

בשמורה אוכלוסייה נרחבת של יונקים מ-107 מינים, ביניהם פרימטים שונים פילים, סיטטונגה, בונגו, תאו אפריקני, נמרים. הזוחלים כוללים לטאות, פיתונים ושני מינים של אליגטורים הנחשבים כנתונים בסכנת הכחדה. למעלה מ-320 מיני ציפורים מיוצגים גם הם באזור.

בשמורה מתגוררת אוכלוסייה של פיגמים המנהלים אורח חיים מסורתי, והם חופשיים לצוד ברחבי בשמורה בשיטות מסורתיות.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:קמרון: אתרי מורשת עולמית
דג'ה
דג'ה
קטגוריה:יערות גשם באפריקה
הרובע השלישי של פריז

**הרובע השלישי של פריז** (בצרפתית: **IIIe arrondissement**), הממוקם בגדה הימנית של עיר, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת. זהו הרובע הקטן ביותר בעיר אחרי הרובע השני.

הרובע השלישי מאכלס את החלק הצפוני של המחוז הימי-ביניימי, המארה (יחד עם הרובע הרביעי שמאכלס את החלק הדרומי השוקק יותר של המארה).  חלק ממנו ידוע  כרובע ההומוסקסואלי של פריז. הבית הפרטי העתיק ביותר של פריז שעדיין עומד על כנו, בית ניקולא פלאמל, אשר נבנה בשנת 1407, נמצא ברובע ברחוב דה מונטמורנסי (Rue de Montmorency) מספר 51. החל מסוף המאה ה-19 חלק מהרובע השלישי היה השכונה היהודית בעיר. אודט פילפול ניצלה את מעמדה במנהלת הרובע להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.

אזור צ'יינטאון קטן, אך מתרחב במהירות, בו שוכנים מהגרים מוונזהו  שבסין, מרוכז ברו או מארה (Rue au Maire), סמוך למבנה הקונסרווטואר נסיונל דז ארט אה מטייה, שהיה בימי הביניים המנזר של סן-מרטן-דה-שאן (Saint-Martin-des-Champs). 

שטח קרקע של הרובע הוא 1.171 קמ"ר והוא השני בקוטנו בעיר.

## דמוגרפיה
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע הייתה לפני 1861, למרות שהוא קיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה ה-19. במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 34,248 איש וברובע הועסקו 29,723 עובדים.

### היסטוריה של צפיפות אוכלוסין

## הרבעים הפנימיים
[שמאל|ממוזער|250px|[המוזיאון לאמנויות ולמקצועות]]
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (* quartiers*). הרבעים הפנימיים של הרובע השלישי הם:
* **רובע אָרְט-אֶה-מֵטְיֶיה** (Quartier des Arts-et-Métiers)
* **רובע אַנפן-רוז**' (Quartier des Enfants-Rouges)
* **רובע אַרְשִיב** (Quartier des Archives)
* **רובע סנט-אבוי** (Quartier Sainte-Avoye)

## אדמיניסטרציה
החל מ-2020 הרובע אינו מהווה עוד עירייה נפרדת עם שלטון מוניציפלי עצמאי. הוא אוחד עם הרבעים הראשון, השני והרביעי, וביחד הם מהווים את עיריית "מרכז פריז" (Paris Centre). 

## מקומות מרכזיים וחשובים ברובע
* המארה (יחד עם הרובע הרביעי של פריז)
* המוזיאון לאמנויות ולמקצועות
* המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות
* הקונסרווטוריון הלאומי לאומנויות ולמקצועות
* מוזיאון קרנוולה
* מוזיאון פיקאסו
* הארכיב הלאומי של צרפת
* כיכר הרפובליקה

## קישורים חיצוניים

* 

3
קטגוריה:הרובע השלישי של פריז
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1860
הפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל

המצודה ב**פארק הלאומי מצודת ברימסטון היל** (אנגלית **Brimstone Hill Fortress National Park**) שוכנת במערבו של האי סנט קיטס בפדרציה של סנט קיטס ונוויס, ומאז שנת 1999 נמנה הפארק על רשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.

## היסטוריה
ממוזער|שמאל|מראה באתר
ימין|ממוזער|250px|התחריט הצרפתי "ההתקפה על ברימסטון היל" מתאר את קרב סנט קיטס מ-1782 (המצודה על הגבעה במרכז)
סנט קיטס היה האי הראשון באיים הקאריביים שיושב על ידי אירופים, הן בריטים ב-1623 והן צרפתים ב-1625. האי שזכה לכינוי "אי האם" (Mother Island) שימש כקרש קפיצה להתיישבות הקולוניאלית בקריביים, וכמודל לשיטת מטעי קנה הסוכר שהתבססה על הפקת סוכר ויצורו בידי עבדים שהובאו מאפריקה. 

מצודת ברימסטון היל החלה את דרכה בשנת 1690 כאשר הבריטים הציבו תותחים בצידו הצפון-מערבי של האי כדי להניס את הצרפתים שישבו בפורט שארל (Fort Charles) לרגלי הגבעה. ב-1782 שמו 8,000 חיילים הצרפתים מצור על הגבעה, ולאחר חודש נכנעו 1,000 המגינים בפניהם. אולם הבריטים זכו בעליונות הימית באזור וחוזה פריז (1783) השיב להם את השליטה באי. תנופת בנייה פקדה את המצודה והיא זכתה בכינוי "גיברלטר של הקאריבים". ב-1806 הדפו מגיני המצודה התקפה צרפתית ובכך הסתיים למעשה המאבק על האי. כחצי מאה לאחר מכן, ב-1853, ננטשה המצודה ועזובה השתלטה עליה. עץ ואבנים מהמבנים נלקחו לשימושים אחרים וצמחיית פרא הקיפה את המבנים. 

בתחילה המאה ה-20 החלו שלטונות האי להקצות משאבים לתחזוקה שוטפת של המצודה, אולם רק בשנת 1965 נוסדה ה"חברה לשימור מצודת ברימסטון היל" (The Brimstone Hill Restoration Society) ופעולות השחזור צברו תאוצה. ב-1987 הוכרז האתר כפארק לאומי בשטח של 153.7 דונם, וב-1999 היה לאתר מורשת עולמית.

## האתר
המצודה ניצבת על השליש העליון של גבעה שלה שתי פסגות ומשקיפה אל הים הקריבי. הגבעה העשויה מסלע געשי ומאבן גיר ומתנשאת לגובה של 230 מטר, שוכנת על מורדותיו הדרום-מערביים של הר ליאמויגה, ההר הגבוה באי. המתחם המרכזי (citadel) שמרכזו הוא "פורט ג'ורג'" (Fort George) שוכן על הפסגה הצפונית. המתחם נבנה החל בשנת 1789, ופורט ג'ורג' בנוי סביב חצר מרכזית. מסביב למתחם המרכזי ארבעה מבני שמירה מבוצרים שרק שני המערביים נשתמרו במצב טוב. הגבעה מכוסה בסדרה של מבנים וצריפים, ששמשו לאחסון נשק, למגורים, לאיסוף מים ולשימושים צבאיים אחרים - כולם במצבים שונים של הרס. המבנים נבנו בעיקר מאבני בזלת ושולבה בהם אבן גיר. חלק מהמצודה מוקף בחומה ומחוץ לה שוכן בית קברות קטן. באתר מרכז מבקרים הכולל מוזיאון ופוקדים אותו כ-50,000 איש מדי שנה. 

## קישורים חיצוניים

* 
* תמונות מהפארק

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סנט קיטס ונוויס: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:אמריקה הצפונית: פארקים לאומיים
מפרץ הא לונג

**מפרץ הא לונג** (בווייטנאמית: **Vịnh Hạ Long**) הוא מפרץ בצפון וייטנאם, הידוע בשל אלפי האיים הקרסטיים הפזורים בו. ייחודיות נופיו של המפרץ הביאה את אונסק"ו להכריז עליו, בשנת 1994, כעל אתר מורשת עולמית. שטח אתר המורשת הורחב מאז פעמיים, ב-2000 וב-2023. המפרץ הוכרז גם כ"אתר נוף לאומי" על ידי משרד התרבות הווייטנאמי בשנת 1962, ובשנת 2011, לאחר תהליך בחירה שנמשך ארבע שנים, נבחר המפרץ לאחד משבעת פלאי עולם הטבע.

פירוש השם "הא לונג" הוא "נחיתת הדרקון". לפיכך המפרץ הוא "מפרץ נחיתת הדרקון" או "מפרץ צלילת הדרקון". לפי המסורת הווייטנאמית, כאשר פלשה סין לווייטנאם, שלחו האלים משפחה של דרקונים להגן עליהם. הדרקונים ירקו מפיהם אבני ירקן, שהפכו לשרשרת של איים שיצרו חומה שהסינים לא הצליחו לעבור. לאחר מכן החליטו הדרקונים להמשיך לחיות במקום בשלווה, ושקעו בים. לפי גרסה אחרת, שמו של המפרץ חדש יחסית, ומקורו בעדותו של קצין צרפתי צעיר מ-1898, לפיה חזה במקום בדרקון.

## גאוגרפיה
מפרץ הא לונג הוא חלק ממפרץ טונקין שבים סין הדרומי, לחופו של מחוז קוואנג נין (Quang Ninh) בצפון-מזרח וייטנאם. אורכו של חוף המפרץ 120 ק"מ, שטחו 1,553 קמ"ר ויש בו 1,969 איים. החלק שהוכרז כאתר מורשת עולמית משתרע על פני 656.5 קמ"ר, ובו יש 775 איים במפרץ הא לונג ועוד 358 איים בארכיפלג קאט בָּה.

האיים עשויים אבן גיר, והם מכוסים בצמחייה סבוכה. חוקרים סבורים שהאיים נוצרו במהלך 500 מיליון השנים האחרונות בשל תהליכים של אורוגנזה ושל סחיפה עקב השינויים בגובה פני הים. גובהם של האיים נע בין 50 ל-200 מטרים.

כמה מהאיים חלולים, ויש בהם מערות. הגדולה שבהן, האנג דאו גו (Hang Đầu Gỗ - "מערת מוטות העץ") כוללת מספר רב של זקיפים ונטיפים. על מערה זו אמר ב-1957 הו צ'י מין כי "אף מבקר לא יכול לתאר טוב מספיק את יופיו של המקום, ולכן על כל אחד לבוא למערה ולחזות בה בעצמו".

האקלים במפרץ טרופי, ויש בו שתי עונות עיקריות: קיץ חם וגשום וחורף קר ויבש יחסית. הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 15 ל-25 מעלות צלזיוס, ומדי שנה יורדים בו בין 2,000 ל-2,200 מ"מ גשם.

## אוכלוסייה
שני האיים הגדולים, טוּאַן צַ'אוּ וקאט בָּה, מיושבים דרך קבע, ויש בהם גם תשתית תיירותית. איים אחרים אינם מיושבים דרך קבע, אך הדייגים העוגנים את סירותיהם במים הרדודים שסביבם יוצרים מעין "כפרים צפים". בסך הכול, מתגוררים באיים 1,600 תושבים. בעיר הא לונג שביבשה, לחוף המפרץ, התגוררו בשנת 2001 כ-185 אלף תושבים.

## תיירות
יופיו של המפרץ מהווה מקור משיכה לתיירים, וחברות מקומיות מפעילות טיולי שיט בין האיים. המפרץ הופך בהדרגה לאתר תיירות פופולרי. בשנת 1996 ביקרו בו 236 אלף תיירים, וב-2003 1.3 מיליון.

## גלריה

Ha_Long_Bay.jpg|מפרץ הא לונג
Ha_Long_bay_Thien_Cung_cave.JPG|נטיפים במערת תיין קונג (Thiên Cung)
Ha_Long_bay_The_Kissing_Cocks.JPG|האי גָאצ'וֹי, "אי התרנגולים", המזכיר במראהו קרב תרנגולים
Baie_Along_2.jpg|אי במפרץ הא לונג


## קישורים חיצוניים

* 
* 
* זהר כרמי, אבני החן של וייטנאם, באתר את, 28 ביולי 2015
* 
* 
* 

## הערות שוליים

הא לונג
הא לונג
קטגוריה:וייטנאם: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:מערות נטיפים
קטגוריה:אסיה: מערות
2
חלומות (יצירת מחול)

**חלומות** היא יצירת מחול שבאה כתגובה של אנה סוקולוב לזוועות השואה. היצירה הועלתה לראשונה בניו יורק בשנת 1961, ומאוחר יותר הועלתה בישראל על ידי התיאטרון הלירי בביצוע להקת בת שבע ולהקת קול ודממה.

ביצירה זו משתמשת סוקולוב באמצעים שונים, כגון: גבר שרץ מבלי לברוח; הושטת יד מבלי לגעת; משחק נטול רגש; זעקה ללא קול; 6–8 רקדנים לבושים בבגדים אפורים ופשוטים; רקדנית שמטפסת מעל ראשי הגברים הצועדים; בחורים קפואי מבט וחסרי רגש; בחורים שפוסעים מירכתי הבמה עד לקדמתה כשאישה צועדת מעליהם ודורכת על כתפיהם כחולמת להגיע רחוק; שלוש נערות שהגרמנים לקחו את גופן אבל לא את נשמתן, המסומלת באמצעות פרח קטן ואדום החבוי באגרופיהן הקמוצים; ילדה הלבושה בשמלה לבנה מאוד פשוטה שמרימה את ראשה מעלה ואת ידיה לצדדים ומתמוטטת אל זרועות האימה. 

בקטעים מסוימים נעשה שימוש במוזיקה מאת יוהאן סבסטיאן באך, אנטון וברן, ותיאו מסרו.

קטגוריה:מחול
קטגוריה:השואה באמנות
קטגוריה:יצירות מחול
פרידריך מישר

**יוהנס פרידריך מישר** (בגרמנית: **Johannes Friedrich Miescher**; 13 באוגוסט 1844, בזל – 26 באוגוסט 1895, דאבוס) היה רופא, פיזיולוג וביולוג שווייצרי, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת בזל. ב-1869, בעודו עובד במעבדות פליקס הופה-זיילר באוניברסיטת טיבינגן, בודד מישר חומרים עתירי זרחה מתאי דם לבנים, אשר מזוהים היום כחומצת גרעין. גילוי זה סלל את הדרך לזיהוי ה-DNA כגורם אשר אחראי על התורשה. הגילוי פורסם לראשונה ב-1871, ובתחילה לא התבררה מידת חשיבותו. אלברכט קוסל היה זה שהתחיל לחקור את המבנה שלו.

גם אביו (פרידריך מישר-היס) וגם דודו (וילהלם היס) היו פרופסורים לאנטומיה באוניברסיטת בזל. כנער הוא סבל מליקויי שמיעה בשל תוצאות לוואי של מחלת הטיפוס. מישר למד רפואה באוניברסיטת בזל וב-1865 עבד עם הכימאי אדולף שטקר באוניברסיטת גטינגן. הוא הפסיק את לימודיו בשל התקפה נוספת של מחלת הטיפוס, אך סיים את בית הספר לרפואה ב-1868.

פרידריך מישר נפטר בשנת 1895 כתוצאה ממחלת השחפת.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מדענים שווייצרים
קטגוריה:רופאים שווייצרים
קטגוריה:פיזיולוגים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת טיבינגן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת גטינגן
קטגוריה:נפטרים משחפת
קטגוריה:ילידי 1844
קטגוריה:נפטרים ב-1895
צרפת האנטארקטית

**צרפת האנטארקטית** (בצרפתית: **France antarctique**) היה השם שניתן לקולוניה הצרפתית באזור ריו דה ז'ניירו של היום. הקולוניה התקיימה בין השנים 1555 ל-1567.

## היסטוריה
שמאל|300px|ממוזער|מפה משנת 1555 של צרפת האנטארקטית.
האזור שנחשב היום לברזיל נתגלה על ידי הפורטוגלים כבר בשנת 1500, אך חוץ מאזור עיר הבירה החדשה' סלבדור' האזור נותר לא חקור למשך חצי מאה. ב-1 בנובמבר 1555 סגן אדמירל צרפתי הוגנוטי בשם ניקולא דוראן דה ויגניון, שעמד בראש צי קטן של שתי ספינות ו-600 חיילים ומתיישבים הוגונוטים, השתלט על האי הקטן סריגיפ, שנמצא מול חופי ריו דה ז'ניירו של היום, ובנה שם מבצר בשם "פור קוליני", על שם גאספאר דה קוליני השני, אדמירל צרפתי שתמך במשלחת על מנת להגן על הדת ההוגונוטית.

ויגניון חיזק את כוחו באזור על ידי כריתת ברית עם השבטים המקומיים באזור, שנלחמו באותה התקופה נגד הפורטוגלים. הוא הרחיב את המושבה הקטנה על ידי הבאת מתיישבים נוספים ב-1556, שכללו בעיקר קלביניסטים שווייצרים מז'נבה, אולם גל שני זה של מתיישבים כלל גם צרפתים קתולים, והמתח שנוצר בין שתי האמונות גרם לויגניון לעזוב לצרפת בשנת 1558.

בשנת 1560 המושל הכללי החדש של ברזיל קיבל הוראה מהממשלה הפורטוגלית לגרש את הצרפתים מהאזור. בעזרת 26 ספינות מלחמה ו-2000 חיילים הוא תקף והחריב את המבצר בתוך שלושה ימים, אך לא הצליח לתפוס את המתיישבים והחיילים הצרפתים שכן הם ברחו אל היבשת בעזרת הילידים, שם הם המשיכו לעבוד ולחיות.

בשנת 1565 מושל ברזיל הורה לאחיינו לאסוף מחדש צבא על מנת לתקוף את הצרפתים. החיילים הקימו את בסיסם ב-1 במרץ 1565, ובכך ייסדו את העיר ריו דה ז'ניירו. המתיישבים הצרפתים הובסו לבסוף בשנת 1567, וגורשו לצמיתות מברזיל.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מושבות צרפתיות לשעבר
קטגוריה:ברזיל הקולוניאלית
קטגוריה:ריו דה ז'ניירו: היסטוריה
קטגוריה:אמריקה הדרומית: מושבות לשעבר
טרמוליט

**טְרֶמוֹלִיט** הוא מינרל, חבר בקבוצת האמפיבול - קבוצה של אינוסיליקטים (סיליקטים במבנה דמוי שרשרות) מאפיים. הטרמוליט בנוי משרשרת כפולה שבה שתי שורות של ארבעונים של סיליקט (SiO4) מתחברות אל שתי שורות אחרות דרך קטיונים של מגנזיום או סידן. נוסחת המבנה הכימי של הטרמוליט היא: Ca2Mg5Si8O22(OH)2.

הטרמוליט נוצר על ידי התמרה של סלעי משקע עשירים בדולומיט ובקוורץ. בטמפרטורות גבוהות מתחוללת התגובה הכימית הבאה

: \mathrm{5CaMg(CO_3)_2 + 8SiO_2 + H_2O \;\overrightarrow{\longleftarrow}\; Ca_2Mg_5Si_8O_22(OH)_2 + 3CaCO_3 + 7CO_2\uparrow}

: פחמן דו-חמצני  +  קלציט +  טרמוליט  \overrightarrow{\longleftarrow}       מים   +  קוורץ   +   דולומיט

הטרמוליט יוצר שורה איזומורפית עם המינרל אקטינוליט (Ca2(Mg,Fe)5Si8O22(OH)2) ופרו-אקטינוליט (אקטינוליט עשיר בברזל). צבעו של טרמוליט טהור המכיל מגנזיום בלבד הוא לבן קרם, אך הצבע משתנה לירוק כהה ככל שתכולת הברזל במינרל גדלה. סוג של אקטינוליט, הנפריט הוא אחד משני המינרלים הידועים יותר כאבן ירקן (השני הוא ג'יידיט). למרות שנפריט נחשב כסוג של אקטינוליט, הסוגים הבהירים יותר של הנפריט מכילים מן הסתם כמויות ניכרות של טרמוליט. סוג נוסף של טרמוליט מכונה "עור הרים" (mountain leather) או "שעם הרים" והוא מתאפיין בצורה מיוחדת שבה סיבי הטרמוליט יוצרים מארג הדומה בצורה ובתחושה לפיסת בד שלפעמים צמודים אליו גבישי קלציט שנראה כאילו נארגו לתוך מרקם הבד.

הסוג הסיבי של טרמוליט הוא אחד מסוגי האזבסט ונוהגים להשתמש בו כחומר מעכב בעירה וברפידות לבלמים. בעבר נהגו להשתמש בו כחומר מבודד לבניינים, אבל השימוש בו למטרה זו הופסק לאחר שהתגלה כי חומר זה רעיל ושאיפת הסיבים שלו עלולה להוביל לאזבסטוזיס, סרטן הריאה ומסותליאומה (סוג של סרטן המתפתח באזור חלל החזה או חלל הקרביים או באזור הלב). טרמוליט משמש עבור פטרולוגים אינדיקטור לרמת ההתמרה שעברו סלעים שכן בטמפרטורות גבוהות מאוד הוא מותמר לדיופסיד, ולכן סלעים המכילים טרמוליט בלבד ואינם מכילים דיופסיד לא נחשפו לטמפרטורות גבוהות בעברם. קלציט, גרוסולאר, טלק וסרפנטין הם מינרלים נלווים נפוצים לטרמוליט.

את השם טרמוליט נתן למינרל ב-1789 הרוקח והעיתונאי השווייצרי תושב ברן יוהאן גיאורג אלברכט הפּפְנר (Johann Georg Albrecht Höpfner 1813-1759). הפּפְנר רכש את דוגמת המינרל מסוחר שסיפר לו כי מקור המינרל הוא בעמק טרמולה (Val Tremola) הנמצא דרומית למעבר סנט. גוטהרד בקנטון טיצ'ינו שבשווייץ, לכן קרא הפּפְנר למינרל על שם המקום בו נתגלה. מחקרים מודרניים גילו שבעמק טרמולה אין בכלל טרמוליט וניתוח כימי של דגימות של טרמוליט מתקופתו של הפּפְנר המצויות במוזיאונים לטבע בלוזאן ובז'נבה גילו שמקורם האמיתי הוא באזור קמפוֹלוּנגוֹ (Campolungo), דרומית לעמק טרמולה.

מלבד אזור קמפוֹלוּנגו שהוזכר לעיל ניתן למצוא טרמוליט באזור וילברפורס בפרובינציית אונטריו שבקנדה; במדינות ניו יורק, אריזונה וקונטיקט בארצות הברית; בנפת דרום טירול שבמחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה; בטנזניה ובפינלנד.

## קישורים חיצוניים

* אתר Mineral Galleries
* אתר Mindat
* אתר Webmineral
* ההיסטוריה המוקדמת של הטרמוליט מחקר שערך פיליפ רות על גילוי הטרמוליט כשהוא בוחן השערות שונות לגבי המגלה הראשון של המינרל. 
* ייתכן שמינרל יחשוף את סודותיהם של האוקיינוסים העתיקים של כוכב נוגה מאמר על יישום מיוחד של תכונות הטרמוליט מכתב העת "ניו סיינטיסט" מ-10 באוקטובר 2007.

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:קבוצת האמפיבול
קטגוריה:אזבסט
קטגוריה:אינוסיליקטים
קטגוריה:מינרלים סיליקטיים
קטגוריה:מינרלי מגנזיום
קטגוריה:מינרלים יוצרי סלעים
קטגוריה:מינרלים
אלכסיוס הקדוש

**אלכסיוס הקדוש** (סורית: ܐܠܟܣܝܘܣ ܪܘܡܝܐ (אלכסיס רומיא); יוונית: Ἀλέξιος; מת 430 לערך) הוא קדוש נוצרי. על פי המסורת הנוצרית, אלכסיוס חי כקבצן אשר חילק את הנדבות שקיבל לעניים אחרים. הוא מת בבית חולים באדסה בשנת 430 לערך. לאחר מותו, נודע כי למעשה היה בנו של אציל רומאי, שעזב את כלתו ערב נישואיהם על מנת לחיות חיי פרישות ועוני.

ההגיוגרפיה של אלכסיוס הקדוש התפשטה מאזור סוריה וטוענת כי הוא חי במהלך המאה ה-5. פולחן אלכסיוס הקדוש התרחב בסוריה ולאחר מכן ברחבי האימפריה הרומית המזרחית. רק במהלך המאה ה-10 אוזכר אלכסיוס גם במקורות מערביים.

לחייו הוקדשו מספר יצירות מוזקליות - אופרה מאת סטפאנו לאנדי ואורטוריה מאת קמילה דה רוסי.

## לקריאה נוספת
*אביעד קליינברג, רגל החזיר של האח ג'יניפרו, זמורה ביתן, 2000, עמ' 411-424.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:קדושים נוצרים
קטגוריה:נפטרים ב-412
פרשת וילמה מונטסי

**פרשת וילמה מונטסי** היא פרשת מין, סמים ורצח שהסעירה את איטליה בשנות ה-50.

## מהלך הפרשה
ממוזער|313x313 פיקסלים|וילמה מונטסי
בבוקר ה-11 באפריל 1953 נשטפה אל חוף הים הטירני ליד העיירה אוסטיה, מדרום מזרח לרומא, ליד שפך נהר הטיבר, גופה של אישה צעירה שזוהתה כווילמה מונטסי (Wilma Montesi), דוגמנית בת 21 (ילידת 1932), בת למשפחה מן המעמד הבינוני שאביה היה נגר. מונטסי נעדרה מבית הוריה שברומא מאז ה-9 באפריל. עד מהרה הפכה ידיעה יום-יומית זאת לאחת מן השערוריות הגדולות ביותר שהתחוללו באיטליה הדמוקרטית שלאחר מלחמת העולם השנייה.

בראשונה סבורה הייתה המשטרה כי הצעירה התאבדה, או שכשלה למימי הים וטבעה, אך כשהתברר כי לגופה חסרים פרטי לבוש כגון חצאית, גרביים ונעלים, החלה המשטרה לחקור את המקרה כרצח. התברר כי הגופה נמצאה ליד מועדון חוף שבזמנו היה אתר ציד לבני משפחת המלוכה האיטלקית, ובעת המקרה שימש כמועדון אקסקלוסיבי לבני המעמדות העליונים ואנשי החברה הגבוהה. באי המועדון היו שחקניות מתחילות שמחפשות תפקיד, פוליטיקאים מושחתים ואנשי משפחות האצולה של המלוכה האיטלקית לשעבר ואפילו בכירים בוותיקן ובהם רופאו האישי של האפיפיור.

הלכו והצטברו ראיות כי באי המועדון ערכו בו אורגיות ונטלו בו סמים. החשד נפל על נגן ג'אז בשם פיירו פיצ'וני, בנו של שר החוץ האיטלקי. החשד היה כי מונטסי הולעטה במועדון במנת יתר של סמים, וכי היא הוטלה לחוף, הלומת סמים, כדי להרחיקה מקשר עם המועדון והופקרה למותה.

המקרה הפך לסנסציה ועיתוני איטליה עסקו בה ובספקולציות השונות שעוררה ברעבתנות. אורחי המועדון מכרו את סיפוריהם לצהובונים, וחשפו עצמם למצלמות העיתונאים כדי להפיק מן הפרשה פרסום לעצמם. המקרה הפך אף לעניין חדשותי בינלאומי ועיתוני העולם עסקו בו בהרחבה. השערורייה הפכה לשערורייה פוליטית והובילה להתפטרותו של שר החוץ האיטלקי, אביו של החשוד העיקרי.

במשפטם של פיירו פיצ'וני ומספר מחבריו, הופיעה כעדת הגנה כוכבת הסרטים האיטלקית אלידה ואלי ובעדותה סיפקה לו אליבי, בהעידה כי בעת מותה של וילמה מונטסי היא שהתה בחברתו של פיצ'וני בעיר אמאלפי, ששוכנת כ-300 קילומטר דרומית לרומא, כשפיצ'וני חולה בדלקת גרון ושרוי בחום. עדותה ועדויות חברים אחרים של הנאשמים, שנועדו אף הן להגן על הנאשמים, התקבלו בציבור האיטלקי בחוסר אמון ועוררו ספקולציות נוספות. המשפט הסתיים בשנת 1957 בזיכויים של הנאשמים.

נסיבות מותה של וילמה מונטסי נותרו עלומות עד היום.

## בתרבות הפופולרית
היחסים בין אנשי החברה הגבוהה של רומא, שהיו רודפי תענוגות,  בלי להתחשב במחיר האנושי, באו לידי ביטוי בסרט הקולנוע "לה דולצ'ה ויטה" (באיטלקית: "החיים המתוקים") של פדריקו פליני משנת 1960.

## לקריאה נוספת

* Karen Pinkus. The Montesi Scandal: The Death of Wilma Montesi and the Birth of the Paparazzi in Fellini's Rome Publisher:   University of Chicago Press, 2003


## קישורים חיצוניים

* תמונתה של וילמה מונטסי באתר האיטלקי Policia e Democrazia
* 

קטגוריה:איטליה: היסטוריה
קטגוריה:פרשיות רצח
קטגוריה:מקרי רצח בלתי מפוענחים
קטגוריה:שערוריות מין
קטגוריה:רצח באיטליה
קטגוריה:נולדים על פי ויקינתונים
קטגוריה:נפטרים על פי ויקינתונים
קטגוריה:איטליה במאה ה-20
צ'ובשיה

**רפובליקת צ׳וּבָשְׁיָה** (ברוסית: **Чувашская Республика**, בתעתיק: **צ'ובשסקיה רספובליקה**, בצ'ובשית: **Чӑваш Республики**, בתעתיק: **צ'בש רספובליקי**) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית. היא נמצאת בחלקו המזרחי של המישור המזרח אירופאי ברוסיה, בגדה המזרחית של הוולגה. הרפובליקה היא ביתו של העם הצ'ובשי.

הרפובליקה הוקמה ב-24 ביוני 1920 כאזור אוטונומי וקיבלה סטטוס של רפובליקה אוטונומית באפריל 1925.  

נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 1,167,061 תושבים.

## היסטוריה
באזור צ'ובשיה נמצאו לראשונה שרידים של תרבות אבאשבו.

אבות הצ'ובשים היו בולגרים שהגיעו אל הוולגה וסוארים שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-8 מצפון הקווקז. העם הצ'ובשי נוצר על בסיס חלק מהאוכלוסייה של מדינת בולגריה של הוולגה שלא קיבל את האסלאם בשנת 922. במהלך פלישת המונגולים במאה ה-13 היו באזור קרבות קשים ובסופו של דבר סופח השטח לאורדת הזהב. קיימת הערכה שבמהלך המלחמות בשנים 1361–1395 נהרגו כ-80% מהאוכלוסייה המקומית. עם החלשותה של אורדת הזהב הועבר השטח לחאנות קאזאן הטטרית. בשנת 1552 חתמה האצולה המקומית הסכם עם הרוסים על הצטרפות לרוסיה.

בין 1650 ו-1850 קיבלה רוב האוכלוסייה את הדת הנוצרית לאחר שהכנסייה הרוסית הפרבוסלבית שלחה מיסיונרים לאזור. בין 1860 ו-1914 עזבה כמחצית מהאוכלוסייה המקומית את האזור לאחר שהצאר אלכסנדר השני ביטל את הצמיתות ולאחר מכן במסגרת הרפורמות האגרריות של פיוטר סטוליפין.

בתקופת האימפריה הרוסית שטח היה חלק של גוברניית קאזאו וגוברניית סימבירסק. בתקופת ברית המועצות באזור הוקמה רפובליקה אוטונומית. בעקבות התפרקות ברית המועצות מעמדה שודרג לרפובליקה בתוך הפדרציה הרוסית.

## ממשל
הרשות המחוקקת היא "המועצה המדינית של רפובליקת צ'ובשיה" שכוללת 44 חברים. בבחירות שנערכו בשנת 2021 נציגי רוסיה המאוחדת זכו ב-30 מושבים.

חוקת הרפובליקה התקבלה בשנת 2000. מאז היו כמה תיקונים.

בראש צ'ובשיה עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2012 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים. הוא נבחר בבחירות ישירות. בשנת 2020 לתפקיד נבחר אולג ניקולאיב.

מבחינה מנהלית הרפובליקה כוללת 9 ערים בעלי מעמד מיוחד ו-21 ראיונים.

## כלכלה
ימין|ממוזער|200px
כלכלת הרפובליקה מתאפיינת בחקלאות ובתעשייה מפותחות. ענפים תעשייתיים בולטים הם הנדסת אלקטרוניקה (במיוחד תחום העברת אנרגיה) ומערכות פיקוד ושליטה.

בצ'בוקסרי פועל נמל תעופה בין לאומי. בשנת 2023 דרכו עבור כ-500 אלף נוסעים.

על נהר וולגה הוקמו נמלים להעברת סחורות ונוסעים.

## דמוגרפיה
אוכלוסיית הרפובליקה הגיע לשיא של 1,345 אלף בשנת 1993 ומאז נמצאת בירידה מתמדת. נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 1,167,061 תושבים, כ-200 אלף תושבים פחות מתקופת השיא. בערים מתגוררים כ-64.95% מכלל אוכלוסיית הרפובליקה. בעיר הגדולה - צ'בוקסרי מתגוררים כ-440 אלף תושבים.

בהתאם לתוצאות מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הצ'ובשים מהווים כ-57.7% מאוכלוסיית הרפובליקה, הרוסים - 27.7% והטטרים - 2.4%. ירידת חלקה של אוכלוסייה הצ'ובשית שהחלה בתקופת ברית המועצות נמשכת משנת 1970 כאשר הם היו כ-70% מאוכלוסיית האזור.

רוב הצ'ובשים שייכים לנצרות אורתודוקסית (כמו רוסים).

## קישורים חיצוניים

* 
* 

*
צ'ובשיה
אלטאי (חבל מנהלי)

**חבל מנהלי אלטאי** (ברוסית: **Алтайский край**; תעתיק: **אלטאיסקי קראי**) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בחלק הדרום-מערבי של המחוז הפדרלי הסיבירי. החבל גובל עם קזחסטן. נכון לשנת 2024 בחבל מתגוררים 2,115,308 תושבים. בירת החבל היא ברנאול.

החבל הוקם בשנת 1937. 
## היסטוריה
התיישבות רוסית באזור החלה במחצית השנייה של המאה ה-17. לצורך הגנת הגבולות משבטים מקומיים הוקמו מבצרים. באותה תקופה התגלו מרבצי מתכות שונות (בעיקר זהב, כסף ונחושת) והוקמו מפעלים שהיו בבעלות הצאר. לקראת סוף המאה ה-19 רוב המפעלים נסגרו. בתקופת האימפריה הרוסית החבל היה חלק של גוברניה עם מרכזה בנובוסיבירסק. 

בשנת 1917 הוקמה גוברניית ברנאול שבשנת 1925 שובלה ב"חבל סיביר" עם מרכזה בנובוסיבירסק. בשנת 1937 הוקם יחידה מנהלית נוכחית עם מרכז בברנאול. 

בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל פיתוח מועץ של שחטים לא מעובדים. לצורך כך הגיעו לאזור כ-350 מתיישבים חדשים.

בשנת 1991 ממנו פוצלה רפובליקת אלטאי.

## ממשל
ימין|ממוזער|200px
החבל מנוהל על ידי מושל שנבחר בבחירות ישירות לכהונה של 5 שנים. בשנת 2023 ויקטור טומנקו נבחר לכהונה השנייה. הפעילות המחוקקת מבוצעת על ידי אספה מחוקקת של כוללת 68 חברים.

מבחינה מנהלית החלל כולל 9 ערים בעלי חשיבות אזורית, 59 נפות כפריות ועיר סגורה (בסיס חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה).

## כלכלה
כלכלת החבל מבוססת בעיקר על חקלאות. בעיר ברנאול קיימים מפעלי תעשייה משמעותיים.

### תחבורה
דרך החבל עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית שקושרים את רוסיה עם מונגוליה וקזחסטן.

מסילת ברזל ראשונה באזור נבנתה בשנת 1915. אורך כולל של המסילות הוא כ-2,500 ק"מ. מסילת ברזל מנוצלת בין היתר להעברת סחורות לקזחסטן.

בשנת 1967 החל לפעול נמל תעופה בברנאול. בשנת 1995 הוא קיבל מעמד של נמל תעופה בין-לאומי.

בנהרות החבל מועברים סחורות רבות.

## דמוגרפיה
חבל מתאפיין בהגירה שלילית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 התגוררו בו 2,600 אלף אנשים לעומת 2,100 אלף כיום.

כ-54% מאוכלוסיית החבל מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - ברנאול מתגוררים כ-600 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 הרוסים מהווים כ-94% מאוכלוסיית החבל.

גרמנים הגיעו לאזור בעקבות הגירוש שבוצע בתחילת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1959 התגוררו בחבל כ-142 אלף גרמנים והם היו כ-6% מכלל אוכלוסיית החבל. מספר גרמנים בחבל יורד בהדרגה ועתה (2021) מתגוררים בו רק 25 אלף גרמנים.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:רוסיה: חבלים מנהליים (קראיה)
קטגוריה:מחוזות רוסיה בסיביר
קטגוריה:מקומות ששימשו כמושבת עונשין
קטגוריה:מדינות וטריטוריות שהוקמו ב-1937
השרפה בקינגס קרוס

**השרפה בקינגס קרוס** הייתה שרפה קטלנית שקיפדה את חייהם של 31 בני אדם, אשר התרחשה בתחנת קינגס קרוס שבמרכז לונדון. האש התלקחה ב-18 בנובמבר 1987 סמוך לשעה 19:30.

## מבנה התחנה
תחנת קינגס קרוס מורכבת משני חלקים:
תחנה בקו המטרופוליטן והסירקל מתחת לפני האדמה ותחנה עמוקה יותר שמשרתת את הקווים פיקדילי ויקטוריה ונורת'רן.
האש התלקחה במדרגות הנעות המובילות לרציפים של קו פיקדילי. נזק רב נגרם למדרגות האלו וכן לאזור קופות הכרטיסים של התחנה.

## סיבות השרפה
המדרגות הנעות בתחנה היו בנויות מעץ אשר היה צבוע בלכה. השרפה פרצה כתוצאה מגפרור דולק שהושלך על המדרגות, ונפל במרווח שבין המדרגות אל מתחת למסילה שלא נוקתה מזה זמן רב והייתה מזוהמת בגריז, אבק ופסולת. כתוצאה מכך התערובת התלקחה במהירות. למרות שהעישון נאסר כתוצאה מהשרפה שאירעה קודם לכן בתחנת כיכר אוקספורד, מעשנים רבים נהגו להדליק את הסיגריה כאשר הם נמצאים על המדרגות הנעות בצאתם מהתחנה.

בתחילת חקירת השרפה חשדו כי מדובר היה בהצתה או בפיגוע, אולם מהממצאים התברר שמדובר ברשלנות.

## התפשטות השרפה
השרפה, שהחלה מתחת למדרגות הנעות, התפשטה מעליהם והפכה לכדור אש שמילא את האולם מעל המדרגות הנעות בלהבות ועשן סמיך. חוקרים מצאו קשר בין זרמי אוויר שנוצרו עקב תנועת הרכבות שנכנסו ויצאו מהתחנה שבתחתית המדרגות - לבין התפשטות האש. 

בשל מיעוט בלהבות נראות לעין והעשן שהיה נקי יחסית, נוצרה תחושת ביטחון מטעה בקרב עובדי התחנה. אנשים רבים באולם קופות הכרטיסים סברו בתחילה שהאש קטנה ואיננה מחייבת טיפול מיוחד, אולם הוחלט על פינוי הנוסעים שהיו על המדרגות הנעות וסגירת האזור. 

מספר ההרוגים הרב נבע כתוצאה ממה שמכונה "אפקט התעלה", אשר גרם לכך שבשלבים המוקדמים של האש, הלהבות היו מתחת למדרגות הנעות ולא פרצו כלפי מעלה. אחרי שהמדרגות הנעות התלהטו, פרץ כדור אש גדול כלפי מעלה והצית את אזור הקופות של התחנה. השילוב של הולכת החום, זרמי האוויר והאזור התחום מתחת למדרגות הנעות, גרמו לכך שהחום הגיע עד לכדי 600 מעלות. הצבע בו נצבעה תקרת התחנה (צבע על בסיס שמן ולא על בסיס מים) גרם לעשן סמיך ושחור במיוחד.

## תגובת שירותי החירום
4 רכבי כיבוי הגיעו לתחנה זמן קצר לאחר השרפה. בשעה 19:42 הגיעו צוותים נוספים, ובהמשך צוותים מכל רחבי לונדון. עד סיום האירוע הגיעו לאתר 30 צוותי כיבוי.
בנוסף פעלו באתר אנשי יחידות חירום, אמבולנסים, וכוחות משטרה גדולים.
כיבוי השרפה הסתיים בשעה 01:46 לאחר חצות.

בין 31 ההרוגים ניתן למנות גם קצין כיבוי אש שהיה בין הראשונים שהגיע לאתר, ופינה את הנוסעים. הקצין נהרג משאיפת עשן.

## תוצאות השרפה
כתוצאה מהשרפה נאסר העישון בכל תחנות הרכבת התחתית של לונדון. שישה כבאים קיבלו אותות מופת ובהם הכבאי שנהרג בשרפה.

טקס אזכרה נערך בתחנה במלאת 10 שנים לשרפה נערך בתחנה בנובמבר 1997. במסגרת הטקס הוצב באתר לוח זיכרון.

ועדת חקירה מיוחדת, בראשות השופט דזמונד פנל, הוקמה זמן קצר לאחר האירוע. הוועדה התכנסה ב-1 בפברואר 1988, ובמשך 91 ימים שמעה עדויות אודות המקרה. עיקרי המלצות הוועדה היו להחליף את כל המדרגות הנעות מעץ במדרגות ברזל. עוד נקבעה חובה להתקין אמצעי כיבוי אש בכל חדרי המכונות של מדרגות נעות, חובה לבצע הדרכת כיבוי אש לכל צוותי התחנות, ושימוש בצבע שאינו על בסיס שמן בכל הרכבת התחתית.

עבודות התיקונים נמשכו למעלה משנה. התחנה חזרה לפעילות מלאה ב-5 במרץ 1989.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:שרפות בלונדון
קטגוריה:אסונות ב-1987
קטגוריה:לונדון: הרכבת התחתית
קטגוריה:1987 בממלכה המאוחדת
גוסטב לאנגה

**גוסטב לאנגה** (בגרמנית: **Gustav Lange**; 13 באוגוסט 1830 – 20 ביולי 1889) היה מלחין גרמני אשר הלחין יצירות קלאסיות.

## ביוגרפיה
לאנגה נולד בשוורשטדט, סמוך לארפורט, בסקסוניה הפרוסית, בשנת 1830. בהיותו בברלין הוא למד אצל אדוארד גרל.

הוא כתב מספר פנומנלי של יצירות, רובן קלילות ופופולריות. יצירות הסולו לפסנתר שלו, "אדלווייס", אופוס 31 ו"בלומנליד", אופוס 39. בנוסף, הוא כתב קונצ'רטו מאוד מפורסם לטרומבון והרבה נגנים צעירים ומבוגרים אוהבים לנגן אותו כיוון שהוא ארוך, יש בו קטעים מהירים, איטיים, תרועה, שירה חזק וחלש. שלוש היצירות הן הידועות ביותר ביצירותיו כיום ואהובות על חובבי מוזיקה.

גוסטב לאנגה נפטר בוורניגרודה בשנת 1889.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מלחינים גרמנים
קטגוריה:פסנתרנים גרמנים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1830
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1889
רפסודיות הונגריות

**רפסודיות הונגריות** (בצרפתית: **Rapsodies hongroise**; בגרמנית: **Ungarische Rhapsodie**) היא סדרת יצירות מוזיקליות מאת המלחין פרנץ ליסט, אשר הולחנו במקור לפסנתר בלבד.

## צורה
ממוזער|Franz Liszt Hungarian Rhapsody n°2 - piano
ממוזער|Hungarian Rhapsody No. 11 by Franz Liszt as performed by Jethary Rader in April, 2014.
פרנץ ליסט איגד מנגינות רבות ששמע בביקורו בהונגריה ארץ מולדתו והאמין כי הן מנגינות עממיות, אך למעשה היו אלה יצירות עכשוויות, אשר נוגנו לרוב על ידי להקות צועניות. המבנה הסקאלי הגדול של כל אחת מהרפסודיות הושפע רבות על ידי הוורבנקוס- ריקוד הונגרי בכמה חלקים, כל אחד בטמפו שונה. הרפסודיות מסודרות בסדר הבא:

* מס' 1 במי מז'ור
* מס' 2 בדו דיאז מינור
* מס' 3 בסי במול מינור
* מס' 4 במי במול מז'ור
* מס' 5 במי מינור 
* מס' 6 ברה במול מז'ור
* מס' 7 ברה מינור
* מס' 8 בפה דיאז מינור
* מס' 9 במי במול מז'ור
* מס' 10 במי מז'ור
* מס' 11 בלה מינור
* מס' 12 בדו דיאז מינור
* מס' 13 בלה מינור
* מס' 14 בפה מז'ור
* מס' 15 בלה מינור
* מס' 16 בלה מינור
* מס' 17 ברה מינור
* מס' 18 בפה דיאז מינור
* מס' 19 ברה מינור

חמש-עשרה היצירות הראשונות פורסמו בשנת 1853, וארבע האחרונות הוספו בשנים 1882 ו-1885. 

### עיבודים וגרסאות נוספות
הרפסודיות מספר 2, 5, 6, 9, 12 ו-14 עובדו לתזמורת על ידי פרנץ דופלר בעזרתו של ליסט עצמו. העיבודים הללו מופיעים בתור S. 359 ברשימת סירל. המספרים שניתנו לגרסאות התזמורתיות היו שונים מהמספרים המקוריים. הרפסודיות התזמורתיות מהראשונה עד השישית מקבילות לגרסאות פסנתר הסולו שמספריהן 14, 2, 6, 12, 5 ו-9 בהתאמה. 

בשנת 1874 עיבד ליסט אותן שש הרפסודיות לדואט של שני פסנתרים (S. 621). בשנת 1882 הלחין דואט פסנתרים לרפסודיה מס' 16 (S. 622), ובשנת 1885 - דואט פסנתרים לרפסודיות ה-18 (S. 623) וה-19 (S. 623A). בנוסף, ליסט גם עיבד את הרפסודיה התשיעית לפסנתר, כינור וצ'לו, וקרא לה בשם "קרנבל בני-הבליעל" (S. 379). הכותרת מיוחסת לעיתים גם לגרסת פסנתר הסולו של הרפסודיה מס' 9. 

הרפסודיה מס' 14 היוותה השראה ל"פנטסיה ההונגרית" של ליסט - יצירה לפסנתר ותזמורת, S. 123. חלק מן רפסודיות ידועות יותר מהאחרות, אך הרפסודיה המפורסמת ביותר היא הרפסודיה השנייה בדו דיאז מינור. 

הרפסודיות ההונגריות לפסנתר ידועות במיוחד באתגר שהן מציגות לפסנתרן (ליסט היה פסנתרן וירטואוז בנוסף להיותו מלחין).

## התייחסות בתרבות הפופולרית
* הרפסודיה השנייה בדו דיאז מינור הוצגה בסדרות אנימציה רבות, בהם טום וג'רי (בסרטון שזכה בפרס אוסקר), באגס באני, וודי הנקר, ברוב סרטוני הלוני טונס ואחרים.
* הרפסודיה השנייה בדו דיאז מינור מופיעה בסרט מי הפליל את רוג'ר ראביט במהלך סצנת קברט בה דונלד דאק ודאפי דאק מנגנים גרסת דואט של היצירה ומנסים לפגוע אחד בשני בדרכים משעשעות.

## קישורים חיצוניים

* אתר ובו מידע כללי על 19 הרפסודיות 
* אתר בו ניתן לשמוע חלק מהרפסודיות, כמו גם יצירות נוספות של פרנץ ליסט
* אתר בו ניתן לשמוע מספר רפסודיות 
*סרטון ובו כל 19 הרפסודות מנוגנות על ידי רוברטו סזידון

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:יצירות מאת ליסט
קטגוריה:יצירות לפסנתר
קווי שדה

[שמאל|ממוזער|200px|קווי שדה של [דיפול|דיפול חשמלי]]
[ממוזער|250px|קווי [שדה חשמלי של מטענים נקודתיים]]

**קו שדה** הוא קו, המוגדר על ידי שדה וקטורי ונקודת התחלה. שדה וקטורי קובע כיוון מסוים לכל נקודה במרחב, וקו שדה הוא מעקב אחרי דרך בכיוון השדה.

משתמשים בקווי שדה כדי להציג שדות וקטוריים, כחלופה להצגת חצים בנקודות נבחרות במרחב. דוגמה קלאסית לשדה המתואר היטב בזכות קווי שדה הוא שדה מגנטי שיוצר מגנט.

הצורה הגאומטרית של קווי השדה מתארת את *כיוון* השדה הווקטורי. *גודל* השדה הווקטורי מתואר דרך צפיפותם של קווי השדה, כך שמספר קווי השדה ביחידת נפח פרופורציונלי לגודל השדה המתקיים בה.

קווי שדה שכיחים באנליזה וקטורית; דיברגנץ או רוטור ניתנים לתיאור באמצעות צורות גאומטריות על-פני קווי השדה.

בתחום סגור במרחב ייתכנו שלושה סוגים של קווי שדה:
# קווי שדה שיוצאים או נכנסים אל נקודה כלשהי במרחב
# קווי שדה מעגליים שנסגרים לתוך עצמם
# קווי שדה שנכנסים אל התחום במרחב (עליו אנו מסתכלים) או יוצאים ממנו.

## ראו גם
* שדה (פיזיקה)

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אנליזה וקטורית
יד אנזא"ק

**יד אנזא"ק** (The Anzac Memorial) היא אנדרטה לחיילי צבאות אוסטרליה וניו זילנד (שנקראו יחד אנזא"ק) שנהרגו בארץ ישראל בקרבות במלחמת העולם הראשונה.

## היסטוריה
האנדרטה שנחנכה בשנת 1967 ביער בארי, תוכננה על ידי הארכיטקט ידידיה איזנשטט ונתרמה על ידי יהדות אוסטרליה וניו זילנד לזכר הכוחות משתי הארצות, שפעלו במקום זה. אזור האנדרטה היה חלק מזירות קרב עזה הראשון וקרב עזה השני. האנדרטה בנויה בצורת האות A שהיא האות הראשונה במילה Anzac, ובראשה מרפסת תצפית על כל האזור.

730 חללים מהאנזא"ק: 544 חללים מאוסטרליה ו-186 מניו זילנד טמונים בבתי הקברות לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. שיעור חללי האנזא"ק מתוך כלל חללי המלחמה, שהיו 12,197 חללים, הוא 6%.

האוסטרלים והניו זילנדים מקיימים ימי זיכרון מיוחדים ב-25 באפריל, יום אנזא"ק וב-31 באוקטובר. טקסים צבאיים מלאים מתקיימים ביום הזיכרון הבריטי (11 בנובמבר). הטקסים מתקיימים ברמלה, ירושלים ובבאר שבע. קרובי החללים נוהגים להגיע לביקורים בבתי הקברות.

## בתי הקברות לחללי האנזא"ק
להלן בתי הקברות בהן קבורים החללים מארצות האנזא"ק שנפלו במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה:

## גלריה

תמונה:Anzaks Phil Box 6.jpg|שלט ההכוונה לאתר
תמונה:Anzaks Phil Box 1.jpg|הסבר על מהות האנדרטה
File:The Anzac Memorial(WW--) in Israel.jpg|שלט הסבר על האנדרטה
קובץ:שלט הסבר באנדרטת אנזא"ק.jpg|שלט הסבר על האנדרטה


## קישורים חיצוניים
* שדרת המצעדים אנזא"ק
* אנדרטת אנזא"ק
* המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע
* היסטוריה צבאית של אוסטרליה
* חיל המשלוח המצרי (1916)
* יד אנזא"ק, קיבוץ בארי, מיזם אבני מורשת
* המרכז להנצחת חיילי אנזא"ק בבאר שבע, מיזם אבני מורשת

קטגוריה:ישראל: עמודי הנצחה
קטגוריה:ישראל: אנדרטאות למלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה: אנדרטאות
קטגוריה:ניו זילנד במלחמת העולם הראשונה: אנדרטאות
קטגוריה:אנזא"ק
קטגוריה:יחסי אוסטרליה–ישראל
קטגוריה:יחסי ישראל – ניו זילנד
קטגוריה:בארי
קטגוריה:מועצה אזורית אשכול
המינרט בג'אם

250px|ממוזער|שמאל|המינרט בג'אם. מימין על הגבעה - מצודת זרפשאן
**המינרט בג'אם** הממוקם במחוז ע'ור במרכז אפגניסטן נישא לגובה של 65 מטר, והוא מינרט הלבנים השני בגובהו בעולם. בשנת 2002 הוכרז המינרט, יחד עם מספר אתרים ארכאולוגיים סמוכים, כאתר מורשת עולמית, והוא נחשב לאתר בסיכון בשל כך שהוא החל לנטות על צדו ובשל חשיפתו לבליה.

## היסטוריה
המינרט שוכן במקום בו ניצבה ככל הנראה העיר פַיְרוז-כּוּה (פרסית فیروزکوه), בירת הקיץ של השליטים משושלת ע'ור ששלטו במקום במאה ה-12 ובמאה ה-13. כתובת במקום מסגירה את מועד הקמת המבנה ב-1194 ונראה כי הוקם כדי לציין את ניצחונו של השליט ע'יאס א-דין על האימפריה הע'זנווית בדלהי ב-1192. לכן מכונה המינרט לעיתים בכינוי "מגדל הניצחון".

למינרט היה צמוד מסגד שלא השתמר ולפי הממצאים היה קטן ולא עמד בסדרי הגודל של הצריח. הממלכה הע'ורית החלה לשקוע ונעלמה בתחילת המאה ה-13. ב-1222 כבש אוגדיי חאן, בנו של ג'ינגיס חאן, את העיר והחריב אותה. במשך מאות שנים נשתכח המינרט ונעלם מהעולם שמחוץ לעמק. הוא התגלה שוב ב-1886, אך זכה לפרסום רק בשנת 1957 כאשר נחקר ותועד לעומק.

## האתר
המינרט שוכן על הגדה הדרומית של נהר הארי במקום מפגשם של שני עמקים. הוא נישא לגובה של 65 מטר ובבסיסו הוא בנוי בצורת מתומן שקוטרו 9 מטר. הוא מורכב מארבעה חלקים גליליים שקוטרם הולך וקטן, ועשוי מלבנים אפויות וממלט. בתוך המינרט מטפס גרם מדרגות לולייני כפול שבו קבועים חלונות חיצוניים במרווחים קבועים, והמגיע עד מעל למרפסת הראשונה שגובהה 36.58 מטר. מעל לגרם המדרגות מורכבים שישה מפלסים רבועים עשויים אבן, ואלה מקושרות במדרגות המותקנות על קירותיו החיצוניים של המבנה. בראש המבנה, מעל למרפסת השנייה, שש קשתות שתמכו בעבר בכיפה, אך זו לא שרדה.

קירותיו החיצוניים של המבנה מכוסים בתבליטים בצורת דוגמאות גאומטריות. הכתובות בכתב כופי מכוסות בזיגוג בצבע טורקיז. החלק התחתון של המינרט הוא המעוטר מבין הארבעה והוא מחולק לשמונה חלקים אנכיים התואמים את הבסיס המתומן. הכיתוב בן 976 המילים הוא הטקסט המלא של סורת מרים מהקוראן.

## הממצאים הארכאולוגיים האחרים
על גבעה סמוכה למינרט נמצאה בשנת 1962 קבוצת אבנים שעליה כתובות בעברית. סך הכל נמצאו 9 כתובות המתוארכות לשנים שבין 1012 ו-1202, וככל הנראה הן שרידיו של בית קברות יהודי. מסביב למינרט נתגלו שרידיהם של מצודות ומגדלים. אלה שוכנים על הצוק הגבוה שמצפון למינרט בצידו השני של נהר הארי וממזרח לו. עוד נתגלה מאגר מים עשוי לבנים וזה שוכן כ-400 מטר מעל לנהר הארי.

## גלריה

Jam Minaret decoration.jpg|צילום תקריב של המינרט
Jam from Kohe Khara.jpg|המינרט מההר הסמוך
Qasr Zarafshan.jpg|מצודת זרפשאן
Jam Minaret interior.jpg|פנים המינרט
Paving near Jam.jpg|רצפת לבנים שרופות סמוך למינרט


## קישורים חיצוניים

* אודות המינרט
* תמונות המינרט
* אתר מקיף ותמונות על המינרט

## הערות שוליים

קטגוריה:אתרי מורשת עולמית בסיכון
קטגוריה:אפגניסטן: מבנים
חיילי סלמיס

**חיילי סלמיס** (בספרדית: **Soldados de Salamina**) הוא רומן מאת הסופר הספרדי חווייר סרקס. הגרסה הראשונה של הספר ראתה אור במרץ של שנת 2001, ועד שנת 2007 התפרסמו בספרד יותר מארבעים מהדורות שלו. הספר נמכר ביותר מחצי מיליון עותקים ותורגם ליותר מעשרים שפות. הוא היה לרב-מכר גם מחוץ לגבולות ספרד, למשל באיטליה, ארצות הברית, בריטניה, גרמניה, דנמרק, הולנד, יוון, נורווגיה, פולין, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קנדה, רומניה ושוודיה. זהו ספרו הראשון של חווייר סרקס, שראה אור בעברית. התרגום העברי, מאת רמי סערי, התפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2007. הספר גם עובד לסרט, שזכה אף הוא להצלחה רבה.

הרומן עוסק באסון הלאומי הקשה ביותר שפקד את ספרד במאה העשרים: מלחמת האזרחים. עלילת הספר וסגנונו אינם מבוססים על בדיון בלבד וגם לא על כתיבה אוטוביוגרפית בעיקרה, אלא על עירוב בין כתיבה ספרותית לבין דיווח עיתונאי ועל שילוב בין יסודות של ספר מתח לבין פירוט תוצאות מחקר היסטורי וספרותי. הספר מתמקד בניסיונו הכושל בתחילה והמוצלח בדיעבד של עיתונאי להיהפך לסופר, ובהשוואה שבחר הסופר לעשות בעבודתו העיתונאית בין שני אירועים היסטוריים שאכן התרחשו: מות המשורר אנטוניו מצ'אדו בגלות ימים ספורים אחרי תבוסת הרפובליקנים וההוצאה להורג שהסופר רפאל סנצ'ס מסס נמלט ממנה בעור שיניו. שני אירועים אלה יוצרים את התשתית העובדתית של היצירה, וממנה משתלשל חוט השני לאורך כל עלילת הספר.

בתחילת הספר, תעלומה מרתקת מתקופת מלחמת האזרחים אינה נותנת מנוח לחווייר סרקס, עיתונאי ספרדי מתוסכל החולם להיות סופר מצליח. הוא יוצא לדרך ארוכה של איסוף מידע וראיות ומתחקה אחרי קורות סופר ידוע, אחד האידאולוגים החשובים של הפשיזם בארצו, הנמלט מהוצאה להורג. במהלך המרדף אחריו ניצַל האיש הודות לחייל רפובליקני, המבחין בו אך בוחר לנצור את נשקו. הספר מתמקד בשאלה מיהו אותו חייל ומדוע פעל כפי שפעל. סרקס פותר, כבספר מתח, את החידה המסעירה את דמיונו, ותוך כדי כך הוא לומד חדשות ונצורות על הגבורה, על הרֵעוּת ועל טיבה החמקמק של האמת ההיסטורית.

סיפורו האישי של סרקס נשזר ברומן לפרקים בלשון ישירה, רהוטה ולפעמים יובשנית קמעה, והוא לא רק מעניק למסופר בגוף ראשון מִשנה תוקף ואמינות, אלא גם קושר בין העובדות ההיסטוריות של תקופת המלחמה לבין ההווה, אשר בו הסופר עורך את מחקרו ההיסטורי, מחקר החותר להבהיר את הפרשייה העלומה ולפתור אותה אחת ולתמיד. גישת הסופר לספרות ולהיסטוריה גם יחד, שאיפתו לאמת את העובדות וסלידתו מפני ראייה משוחדת או חד-צדדית, יכולות לשמש הסבר חלקי להצלחה הכבירה שהספר זכה לה לא רק בספרד, אלא גם ברבות מן הארצות שלשפותיהן תורגם.

## קישורים חיצוניים
* המבוא לספר, תחילתו ואחרית הדבר שכתב מתרגמו באתר "טקסט"
* 
* 
* [ביקורת על הספר מאת [פאר פרידמן], גרסה אחרת של המאמר התפרסמה ב"מעריב" בתאריך 16.11.2007]
* 
* Javier Cercas - Soldiers Of Salamis - מאתר ה-BBC
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרי 2001
קטגוריה:ספרי הוצאת כרמל
קטגוריה:מלחמת האזרחים בספרד