הכנענים

[ממוזער|שמאל|200px|"'''[נמרוד (פסל)|נמרוד**" ([[1939]]), מאת [[יצחק דנציגר]]]]
"**הכנענים**" (העברים הצעירים) הייתה [[תנועה חברתית|תנועה]] אידאולוגית-תרבותית, שדגלה בזיקה בין העמים שחיו ב[[ארץ ישראל]] ([[כנען]]) ב[[האלף ה-2 לפנה"ס|אלף השני לפני הספירה]], ובין העם ה[[יהודים|עברי]] בארץ ישראל מני אז ועד כיום ב[[המאה העשרים|מאה העשרים]], תוך ניסיון ליצור תרבות חדשה-ישנה ולהתנתק מהמסורת ה[[יהדות|יהודית]]-[[יהודי גלותי|גלותית]]. התנועה נוסדה בשנת [[1939]], הגיעה לשיאה בארץ ישראל ב[[שנות הארבעים של המאה ה-20]], והשפיעה על המחשבה הפוליטית, ה[[אמנות]], ה[[ספרות]] וחיי הרוח בארץ ישראל וב[[ישראל|מדינת ישראל]]. השם "כנענים" ניתן לקבוצה, מתוך [[אירוניה]] מסוימת, על ידי [[אברהם שלונסקי]], בהתייחסו לארץ כנען, ושמה המקורי היה "**הוועד לגיבוש הנוער העברי**".

==תולדות התנועה==
כבר יצחק כהן, בוגר המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה ומאנשי [[ההסתדרות המצומצמת]], בוויכוח עם [[אליהו גולומב]] ראה את התחייה הלאומית בארץ ישראל מובלת על ידי הטיפוס העברי החדש בן האינטליגנציה שייווצר בארץ ישראל ויהיה שונה מטיפוס היהודי הגולה החולה. רעיונות דומים הועלו על ידי בודדים במהלך השנים.

ב[[שנות ה-30 של המאה ה-20]], פרסם [[עדיה חורון]] בפריז, מאמרים רבים אשר יצרו תשתית רעיונית לתנועה הכנענית. בשנת 1938 נפגש חורון עם המשורר [[יונתן רטוש]] ופגישה זו נחשבת לזו שהניעה את יסודה של התנועה. בשנת 1941 הופיעה התנועה כ"הועד לגיבוש הנוער העברי".

בשנים 1948–1953 ראה אור באופן בלתי סדיר הביטאון "[[אלף (כתב עת)|אלף]]" שביטא את עמדות התנועה. בשנת 1951 בעת [[הקונגרס הציוני העולמי]] בירושלים הפיצו אנשי התנועה כרוזים נגד ה[[ציונות]]. בספטמבר 1951 התקיים כנס יסוד של אנשי התנועה ובעקבותיו הוגשה על ידי התנועה בקשה רשמית להתאגד באופן חוקי, אך משרד הפנים עיכב במכוון את מתן האישור הרשמי על ההתאגדות. נציג משרד הפנים הסביר שהאישור מתעכב בגלל "שהמשטרה לא סיימה את החקירה המקובלת במקרים של מתן אישורים לאגודות פוליטיות". בעיתונים של התקופה העריכו את מספר חברי התנועה בכ-100, אך אנשי התנועה טענו שיש כ-500 חברים.
לאחר מעצרו של [[עמוס קינן]] ביוני 1952 בחשד שזרק [[פצצה]] אל דלת דירתו של השר [[דוד צבי פנקס]], יצאו בעיתונות נגד התנועה הכנענית שקינן היה בין חבריה. נטען שראשי התנועה אינם מסתירים את אהדתם למעשה וסופר שאנשי השורה של הכנענים תכננו פעולות נגד חנויות ה[[סקריפ]] (חנויות שבתקופת המחסור במטבע זר מכרו מוצרי יבוא למי שקיבלו תווי קנייה במטבע זר מתומכיהם בחו"ל). אנשי התנועה הכחישו כל קשר למעשה וטענו שקינן עזב את התנועה במאי 1950. [[אהרן אמיר]] ויונתן רטוש אף הגישו [[תביעת דיבה]] נגד [[ישעיהו ברנשטיין]] מ"[[הצופה]]" ו[[עזריאל קרליבך]] מ"[[מעריב]]", בשם תנועת העברים הצעירים, אך התביעות נדחו מסיבות טכניות.

ב[[שנות ה-60 של המאה ה-20]] השתתפו אנשי התנועה בקבוצת דיונים שנקראה "המועדון למחשבה העברית" והוציאו חוברת מדיוניהם בשם "צבת ראשונה". בין המשתתפים בדיונים היו גם אישים שלא היו מזוהים ככנענים, כמו [[רוסתם בסתוני]], ערבי ישראלי שהיה חבר כנסת מטעם [[מפ"ם]] בכנסת השנייה ו[[יהושע פלמון]].

==הכנענים והיהדות==
[[קובץ:Trumpeldor.jpg|ממוזער|שמאל|200px|"**האריה השואג**" ([[1928]]–[[1935]]), מאת [[אברהם מלינקוב]]]]
בשנת [[1943]] פרסם [[יונתן רטוש]], ממייסדי התנועה, את "כתב אל הנוער העברי", ה[[מניפסט]] הראשון של הכנענים. במסה זו קרא לנוער העברי לצאת חוצץ כנגד ה[[יהדות]], והכריז כי בין הנוער היושב בארץ ובין היהדות אין קשר של ממש. על פי רטוש, יהדות אינה [[לאום]] כי אם [[דת]], וכדת היא דת אוניברסלית נעדרת בסיס טריטוריאלי. ניתן להיות יהודי בכל מקום, בדיוק כפי שניתן להיות נוצרי בכל מקום. על מנת שתוקם בישראל אומה, טען, על הנוער להשליך מאחוריו את היהדות, וליצור אומה עברית בעלת זהות משל עצמה המנותקת מהיהדות. הולדתה של אומה זו ב[[הסהר הפורה|סהר הפורה]].


מתוך התנכרות ליהדות, התנכרו הכנענים גם ל[[ציונות]]. לטענתם, על [[ישראל|מדינת ישראל]] להיות מדינה עברית, ולא "פתרון לשאלת היהודים". בישראל שלאחר העליות הראשונות נוצר מצב חדש, וכבר קם בה דור שעברית היא [[שפת אם|שפת אמו]], ובינו לבין היהדות אין כל קשר מחייב. יתרה מכך, הגדרת העם בארץ כ"עם יהודי" היא הגדרה מזיקה, משום שאם ניתן להיות יהודי בכל מקום בעולם, אזי מדינת ישראל היא רק אנקדוטה בהיסטוריה היהודית, ואין לה חשיבות לקיומו של העם. על עם להיות קשור לטריטוריה ולשפה, והיהדות, מעצם טיבה, אינה יכולה לספק קשרים מסוג זה.

הכנענים התנגדו לרישום הלאום ב[[תעודת זהות (ישראל)|תעודת הזהות]] ומרשם התושבים כ"יהודי" וביקשו להירשם כ"עברים" או "ישראלים".

==דגל תנועת העברים הצעירים==
[[קובץ:דגל תנועת העברים הצעירים.png|טקסט=|ממוזער|199x199 פיקסלים|דגל תנועת העברים הצעירים]]
בשנת [[1943|1944]] פרסם [[יונתן רטוש]], ממובילי התנועה בשנות הארבעים והחמישים, את "משא הפתיחה: במושב הוועד עם שליחי התאים", חוברת בת חמישים עמודים שמכילה את נאום כינון תנועת העברים הצעירים. בשער הפרסום מודבקת תמונת הדגל המוצע עבור העם העברי. הסמל המוזהב של הדגל, מבוסס על האות העברית הראשונה, האלף, ב, המסמלת את **קרני** הפר, או שור הבר. הסמל המוזהב מסמל גם את **קרני** השמש בעת הזריחה מעל ההרים במזרח (בכחול), הצובעות את השמים באדום. סמל זה שימש בהמשך את התנועה, ובעקבותיו גם נקרא עיתון התנועה "אלף". רטוש ייחס חשיבות רבה לדגל זה, שכינה אותו "דגל התכלת והארגמן וקרני הזהב", ובנאום ציין: "הדגל הזה הוא אשר יישאר מחוברתנו זו בכל לב, הוא תמצית תמציתה של חוברתנו זו הראשונה, ומי שיזכור את הדגל הזה לבדו, גם בו עשה הכתב את שליחותו כיום הזה. גם יומו בוא יבוא, ואחרי הדגל הזה ילך, בצלו יחיה ועליו ימות".

==הכנענים וההיסטוריה==

התנועה קידמה את הרעיון שמדינת ישראל היא ממשיכתה של [[כנען]] העתיקה (ולדעת הוגים מסוימים של [[הסהר הפורה]] או המרחב השמי כולו), שבה חיו עמים קדומים בעלי תרבות מפוארת ומשותפת, וכי ההתפתחות ההיסטורית של תקומת עם ישראל בארצו היא השבה לתחייה של אותם עמים קדמונים "[[עברים|עבריים]]", ושל תרבותם המפוארת, תוך דחייה של "היהדות" הדתית, לעומת "העבריות" השורשית, הילידית.

הכנענים העלו על נס את תרבות [[המזרח הקדום]], וגרסו כי זה העבר שעל העברים להתייחס אליו, ולא העבר היהודי הגלותי. לגרסתם, העם שישב בארץ בתקופת המלכים המקראיים חלק את תרבותו עם עמי האזור. ה[[תנ"ך]], לתפיסתם (שהתגבשה על יסוד מחקרים של [[ביקורת המקרא|ביקורת המקורות]] בזמנו) משקף היסטוריה קדומה זו, אולם רק בחלקו, משום שהוא נערך ב[[תקופת בית שני]] על ידי יהודים, ששכתבו את ההיסטוריה של האזור והתאימו אותה לתפיסתם.

חלק ניכר מהמאמץ הכנעני הוקדש למחקר ההיסטוריה של [[המזרח התיכון]] ושל התרבויות שחיו בו. אחד מהסימוכין להשקפתם היה הספר "האלה ענת: שירי עלילה כנעניים מתקופת האבות" של [[משה דוד קאסוטו]], ובו תרגומים לעברית מ[[שירה אוגריתית|השירה האוגריתית]] ([[אוגרית]] הייתה עיר בצפון [[סוריה]], שבה התגלו בראשית המאה מסמכים רבים הכתובים בשפה כנענית, שהם בעלי חשיבות מרכזית בחקר ההיסטוריה של האזור), שביניהם לבין לשון המקרא קיים קשר סגנוני ולשוני, שקשה להתעלם ממנו. "האלה ענת" וכתבים אחרים, שימשו יסוד מחקרי להשקפתם של הכנענים, כי בארץ ישראל שררה בעבר תרבות שהייתה חלק בל ינתק מתרבות האזור כולו.

==כנענים וספרות==

בספרו "ספרות יהודית בלשון העברית" (הוצאת הדר, 1982), ניסה רטוש ליצור הבחנה בין "ספרות עברית" ל"ספרות יהודית בלשון העברית". לטענתו, ספרות "יהודית" ניתן לכתוב בכל שפה שהיא, ואף נכתבה ספרות כזו בשפות שונות. הרעיונות, סגנון הכתיבה ואופי "הספרות היהודית בלשון העברית" אינו שונה במהותו מהתכנים והסגנון של ספרות יהודית בשפות אחרות. רטוש וחבריו לתנועה (ובעיקר יש לציין את [[אהרן אמיר]]) גרסו כי על ספרות עברית להיות מחוברת למקום שבו היא נוצרה, לטריטוריה הישראלית ולשפה העברית. הם העלו על נס את הספרות האמריקאית, שהצליחה, לדעתם, ליצור ספרות חדשה לעם חדש. נדמה כי על פי הכנענים, ניתן ליצור "ספרות עברית" בשני אופנים שונים – ספרות טריטוריאלית, שישראל היא חלק ניכר ומהותי בה, או ספרות שבלשונה וסגנונה קרובה לספרות המקרא והמזרח הקדום.

אחד מהכלים העיקריים שבהם השתמשו הכנענים כדי לכתוב ספרות עברית, היה אימוץ ביטויים ומילים מהמקרא (בעיקר [[מילים יחידאיות]], שבהן ראו הכנענים שריד מהמקרא "העברי", שלא הוצא בעריכה), ושילובם ב[[פואטיקה]] הקרובה ברוחה לפואטיקה המקראית והאוגריתית (בעיקר מבנה החזרה והתקבולת). הכנענים לא נמנעו מלהשתמש גם במילים עבריות חדשות, אולם רובם הקפידו לא להשתמש בעברית משנאית. דברים אלה אינם מתארים את כל הספרות שיצאה תחת ידי הכנענים, אלא הם מאפיינים בעיקר את הכתיבה של "הגרעין הקשה" של הכנענות.

כך, לדוגמה, קשה להבין את השיר "ההולכי בחושך" ו"את נשמת" של רטוש, מבלי להכיר את השירה האוגריתית, ואת פנתיאון האלים האוגריתי. ב"ההולכי בחושך" כותב רטוש, בין השאר:



ניתן לראות כאן את השילוב בין פואטיקה מקראית לבין מילים עבריות חדשות, וכן את הלאומיות הכנענית, שרטוש היה ממייצגיה המובהקים.

בשיר "את נשמת" כותב רטוש:



בשיר זה, המתייחס בכותרתו ל[[תפילה|תפילת]] "אל מלא רחמים", מכניס רטוש את אלי כנען: [[ענת (אלה)|ענת]] וה[[בעל (אל)|בעל]] ו[[מות]]. הוא כותב מעין תפילת אשכבה, אולם התפילה היא לאלים כנעניים, ולא לאל היהודי. מכיוון שחלק מאלי כנען נשאו שמות חופפים למילים עבריות (אל, צדק), קשה להבין שיר זה ללא הכרה קודמת עם [[מיתולוגיה כנענית|המיתולוגיה הכנענית]].

חוקר הספרות הידוע [[ברוך קורצווייל]] טען כי הכנענים אינם זרם שהגיע מן האין, אלא המשך ישיר לספרות של [[מיכה יוסף ברדיצ'בסקי|ברדיצ'בסקי]] ו[[שאול טשרניחובסקי]], שהִתוו אף הם (בשירים כמו "לנוכח פסל אפולו" ו"חזון נביא האשרה" לטשרניחובסקי) זרם השולל חלקים מסוימים מן היהדות, והשתמשו בסמלים [[פגניות|פגניים]]. הספרות הכנענית, על פי קורצווייל, היא הקצנה של זרם זה, והיא שואבת ממנו חלק מסגנונה ורעיונותיה.

==האמנות הכנענית==
[[קובץ:Man in Arava.jpg|שמאל|ממוזער|200px|"[[אדם בערבה]]" (1952) מאת [[יחיאל שמי]].]]
הביטוי החזותי של הגישה הכנענית היה שימוש בצורות ובסגנון ארכאי, בהשפעתה של ה[[אמנות הסהר הפורה|אמנות של הסהר הפורה]]. במידה רבה נטייה זו שיקפה את ההתעניינות בפיסול ובאמנות פרימיטיבית שהייתה באירופה בתחילת [[המאה ה-20]] וקדמה לספרות הכנענית. הפן הוויזואלי של הנטייה לפרימיטיביות באמנות ב[[ארץ ישראל]] החל מייד עם הקמת "[[בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים|בצלאל]]" בידי [[בוריס שץ]] בתחילת המאה ה-20. אמנים כגון [[אפרים משה ליליין]] ו[[זאב רבן]], ממורי בית הספר, יצרו תיאורים המשלבים בין האמנות האירופית ואמנות ה[[אר נובו]] לבין תיאורים של המזרח האוריינטלי. היצירה המונומנטלית של הפסל [[אברהם מלניקוב]] – "[[האריה השואג]]", היוותה את שיאה של מגמה זו תוך שהיא מדגישה את המקורות ה[[מסופוטמיה|מסופוטמיים]] של עיצוב הדמות.

עם הקמת התנועה הכנענית, אחד האמנים הבולטים בה היה ה[[פסל (מקצוע)|פסל]] [[יצחק דנציגר]], ששב לארץ ישראל בשנת [[1938]], לאחר לימודי אמנות ב[[אנגליה]]. הלאומיות החדשה שהציעה אמנותו ה"כנענית" של דנציגר, לאומיות אנטי-אירופית מלאת חושניות ו[[אקזוטיקה]] מזרחית, שיקפה את תודעתם של רבים מבני היישוב היהודי בארץ ישראל. החלום של בני דורו של דנציגר, כתב [[עמוס קינן]] לאחר מותו של דנציגר, היה "להתאחד עם הארץ ועל אדמתה, ליצור דמות ספציפית עם סימני היכר, משהו שהוא מכאן והוא אנחנו, ולהטביע את חותמו של אותו משהו מיוחד שהוא אנחנו, בהיסטוריה". לבד מלאומיות הציגו הפסלים סגנון אקספרסיוניסטי-סימבולי, ברוחו של הפיסול הבריטי בן התקופה.

בתל אביב הקים דנציגר סטודיו לפיסול בחצר [[בית החולים דנציגר]] (בית חולים בניהולו של אביו), ובו ביקרו ולמדו פסלים צעירים כ[[בנימין תמוז]], [[קוסו אלול]], [[יחיאל שמי]], [[מרדכי גומפל]] ואחרים. מלבד תלמידיו של דנציגר, הפך הסטודיו לאתר מפגש פופולרי גם בקרב אמנים מתחומים אחרים. בסטודיו זה יצר דנציגר את יצירותיו המשמעותיות הראשונות – הפסלים "**נמרוד**" ([[1939]]) ו"**שבזיה**" ([[1939]]).

מייד עם הצגתו הפך הפסל "נמרוד" לסלע מחלוקת מרכזי בתרבות הארץ-ישראלית; בפסל הציג דנציגר את דמותו של [[נמרוד]], ה[[צייד]] ה[[מקרא]]י, כנער צנום, עירום וערל, לגופו צמודה [[חרב]] ועל כתפו יושב [[בז]]. צורתו של הפסל הזכירה את הפיסול הפרימיטיבי מן התרבויות האשורית, המצרית והיוונית, ברוח הפיסול האירופי בן התקופה. בצורתו הציג הפסל שילוב ייחודי בין יופי [[הומוארוטיקה|הומוארוטי]] לבין [[פגניות]] ואלילות. שילוב זה עמד במרכז ביקורתם של חוגים דתיים ב[[היישוב|יישוב היהודי]]. ואולם קולות אחרים ביקשו לראות בו מודל חדש לאדם "העברי" החדש. בעיתון "[[הבוקר]]" נכתב בשנת [[1942]] כי "נמרוד איננו רק פסל, הוא בשר מבשרנו, רוח מרוחנו. הוא ציון-דרך והוא אנדרטה. סיכום של מעוף והעזה, של מונומנטליות, של התמרדות נעורים המציינת דור שלם... נמרוד יהיה צעיר לעד."

הצגתו של הפסל, אשר הוצב לראשונה ב"תערוכה הכללית של ציירי ארץ-ישראל" בבית "[[הבימה]]", בתחילת מאי [[1944]], עוררה את הוויכוח היצרי סביב תנועת "הכנענים". בעקבות התצוגה, סיפר דנציגר, פנה אליו [[יונתן רטוש]], ממייסדי התנועה, וביקש להיפגש איתו. הביקורת נגד "נמרוד" והכנענים נשמעה לא רק מצד גורמים דתיים, שכאמור מחו על הנציג ה[[פגניות|פגני]]-אלילי, אלא גם מקרב אנשי תרבות חילוניים שמחו על שלילת ה"יהודיות". במידה רבה ניצב נמרוד במרכזו של ויכוח שהחל עוד קודם לכן.

אף על פי שדנציגר הסתייג בדיעבד מ"נמרוד" כמודל תרבותי ישראלי, אימצו אמנים רבים את הגישה הכנענית בפיסול. דימויים של אלילים ושל דמויות בסגנון "פרימיטיבי" הופיעו באמנות הישראלית עד לשנות השבעים של המאה ה-20. בנוסף, ניכרת ההשפעה של פיסול זה גם בפיסול של קבוצת "אופקים חדשים", שרבים מן הפַּסלים שבה התנסו בפיסול כנעני בראשית דרכם האמנותית.

תנועת "**אופקים חדשים**", שהוקמה בשנת [[1948]], הזדהתה עם ערכי המודרניזם האירופי, ובייחוד עם ה[[אמנות מופשטת|אמנות המופשטת]]. עם מקימי הקבוצה נמנו [[יוסף זריצקי]], [[אביגדור סטימצקי]] ו[[יחזקאל שטרייכמן]], ואליהם הצטרפו אמנים נוספים ובהם הפסלים [[קוסו אלול]], [[משה שטרנשוס]] ו[[דב פייגין]] שהיו מזוהים עם האמנות הכנענית. מרבית יצירותיהם לא היו פיסול מופשט "טהור", אלא הכילו מאפיינים של [[הפשטה]] ושל [[סמל|סימבוליקה]] [[מטאפיזיקה|מטאפיזית]]. למרות הצורה האמנותית בעלת הגוון ה"בין-לאומי", התייחסו עבודות רבות בצורה מיתולוגית לנוף הישראלי.

[[גדעון עפרת]], בחיבורו אודות הקבוצה, מצא קשר הדוק בין הציור והפיסול של "אופקים חדשים" לבין האמנות של הקבוצה ה"כנענית". בדצמבר [[1962]], לדוגמה, יזם אלול [[סימפוזיון]] בין-לאומי לפיסול שהתקיים ב[[מצפה רמון]]. אירוע זה מהווה דוגמה להתעניינות הגוברת של הפַּסלים בנוף הארץ, בייחוד הנוף השומם והמדברי. [[יונה פישר]] הציג במחקרו אודות אמנות שנות השישים הנחה שההתעניינות של הפַּסלים בנוף וב"קסם המדבר" נבעה לא רק מכמיהה [[רומנטיקה|רומנטית]] אל הטבע, אלה גם מן הניסיון לגבש [[תרבות]] של 'קולטורה' (Culture) ולא של 'ציוויליזציה' (Civilization).

<gallery caption="" widths="150px" heights="150px" perrow="5">
קובץ:Shebaziya.jpg|"**שבזיה**" ([[1939]]) מאת [[יצחק דנציגר]].
תמונה:GOMPEL.jpg|פסיפס מאת [[מרדכי גומפל]], [[מוזיאון פתח תקווה לאמנות]].
תמונה:Abstract (1950's) by Kosso Eloul.JPG|"**מופשט**" מאת [[קוסו אלול]].
תמונה:'Joueur de Corne' par Ahiam "Achiam" Shoshany.jpg|"**נגן קרן**" ([[1964]]) מאת [[אחיעם]]. המוזיאון הפתוח, [[תפן]].
תמונה:Amos kenan.JPG|"**משיח**" ([[1966]]), מאת [[עמוס קינן]]. המוזיאון הפתוח, [[תפן]].
</gallery>

==השפעת הכנענים==

עם אנשי התנועה המוצהרים נמנו המשורר [[יונתן רטוש]], וכן וההיסטוריון וההוגה [[עדיה חורון]] (ע. ג. חורון). סדרת מאמרים שפרסם חורון בירחון "[[קשת (כתב עת)|קשת]]" בשנת [[1965]], יחד עם כמה מאמרים שפרסם במקומות אחרים, התגבשה לאחר פטירתו לספר בשם "קדם וערב" שפורסם בשנת [[2000]]. ספר זה מציג את הטרום־היסטוריה וההיסטוריה של ארץ העברים ומי שחי בה, מתחילת ה[[רביעון]] עד תחילת הספירה הנוצרית.

בפרסומים אחרים, ניסו חורון, רטוש ושאר אנשי התנועה להציג קשר בין התרבות השמית מהאלף השני לפני הספירה ובין תרבותנו היום, תוך הסתמכות על ההתקדמות בשדה ה[[ארכאולוגיה]], וחקר השפות השמיות.

ההשפעה הפוליטית של הכנענים הייתה מוגבלת, אך השפעתם על חיי התרבות וההגות הייתה רבה. עם היוצרים שלקחו חלק בזרם זה נמנים הפסל [[יצחק דנציגר]], שפסלו "נמרוד" הפך לסמל ויזואלי של הרעיון הכנעני, הסופר [[בנימין תמוז]], הסופר וה[[פובליציסטיקה|פובליציסט]] [[עמוס קינן]], הסופר והמתרגם [[אהרן אמיר]], הוגה הדעות וה[[בלשנות|בלשן]] [[עוזי אורנן]] (אחיו של יונתן רטוש), [[שרגא גפני]] (מחבר הסדרות [[דנידין הרואה ואינו נראה|דני דין]] ו[[הספורטאים הצעירים]]) על כל [[שם עט|שמות העט]] שלו, [[אליהו מגידו]], [[ש. שפרה]], ועוד רבים.

== הכנענים במאה ה-21 ==
ב[[המאה ה-21|מאה ה-21]] מתקיימת פעילות פובליציסטית ואינטלקטואלית ברוח התנועה הכנענית, אך עיקרה במרחבים וירטואליים מצומצמים יחסית. בין המזדהים עם רעיונות התנועה נמצאים הסופר ואיש התקשורת [[איתמר הנדלמן סמית]], שידוע בשם העט איתמר בן כנען; המשורר והעיתונאי [[רועי צ'יקי ארד]], שפרסם טורים ושירים רבים בהשראת הכנעניות; הסופר והאמן [[אליעז ראובן-דנדקר]] אשר משלב אלמנטים ברוח התנועה הכנענית בכתיבתו, בצילומיו וביצירותיו הנוספות וכן ההיסטוריון וחוקר המקרא [[יגאל בן-נון]], שטוען במחקריו שהדת היהודית של ימינו התרחקה ממקורותיה המקראיים, תוך טענה שב[[ממלכת יהודה|ממלכות יהודה]] ו[[ממלכת ישראל|ישראל]] סגדו לכמה אלים, ובתוכם "[[יהוה]]", שפולחנו התאפיין בריבוי מקדשים ובתוכם פסלים. בן נון קורא לשינוי המדיניות בנושא ה[[גיור]] ולביטול [[ברית מילה|ברית המילה]]. החל מ[[שנות ה-90 של המאה ה-20|שנות ה-90]] השיח הכנעני החל לעיתים להיות מעורב בהשפעות רוחניות גלובליות ברוח תורות ה[[העידן החדש|ניו אייג']], לעומת האופי החילוני של הכנעניות הקלאסית. זאת, תוך דגש הולך וגובר על הקשר הקרוב עם ההוויה, ועל הבנת מסרי המקרא.

==ביקורת הכנענות==
התנועה הכנענית ספגה כמעט מראשיתה ביקורת רבה. כבר ב-[[1945]] פרסם [[נתן אלתרמן]] את השיר "מְרִיבַת קַיִץ" (השיר הוכלל אחר כך בקובץ "[[עיר היונה]]", שפורסם ב-[[1958]]), המתפלמס עם עיקרי התנועה הכנענית. בשיר לועג אלתרמן לניסיונם של הכנענים להתעלם מאלפי שנות קיום יהודי בגולה. בין השאר, נכתב בשיר:



הטענה המרכזית בשיר היא כי לא ניתן למחוק שנים כה רבות של גלות. במקום זאת מציע אלתרמן להניח להיסטוריה לעשות את שלה, ולא לנסות לכפות על היושבים בארץ [[הגדרה עצמית]] שהם לא יוכלו לקבל. רעיון זה נעשה ברור במיוחד במילים החותמות את השיר:



רטוש הגיב במאמר חמש שנים לאחר מכן, ב-[[1950]]. הוא טען כי אלתרמן מתחמק מלהשיב לשאלות הזהות העומדות בפני היושבים בארץ. לדבריו, שיבה למסורת העברית הקדומה אינה רק אפשרית, אלא אף הכרחית.

אלתרמן לא היה היחיד שיצא כנגד הכנענים. בין החשובים במבקריהם היה גם ברוך קורצווייל, שפרסם ב-[[1953]] את המסה "מהותה ומקורותיה של תנועת 'העברים הצעירים'", שבה הוא מנתח את התנועה ותוקף אותה. קורצווייל טען כי שאיפת הכנענים להניע "קבוצות אתניות מקומיות" במזרח התיכון, שלהן "תוכניות וארגונים מדיניים לאומיים משלהן" אינה מעשה קל כפי שהכנענים מעדיפים להאמין. למעשה, קורצווייל טוען כי הכנענים החליפו את ה"לוגוס", ההיגיון, ב"מיתוס", וזוהי אשליה כמעט דתית.



באותו מאמר קורצווייל ציין כי הכנענים עלולים, אם לא תימצא אליטה אחרת בארץ, להפוך לתנועה מובילה בחיים הפוליטיים בארץ ישראל. נבואה זו לא התקיימה לבסוף, אולם ניתן למצוא השפעות כנעניות בחלקים נרחבים של התרבות העברית עד ימינו.

==ראו גם==
* [[עברים]]
* [[כנען]]
* [[יונתן רטוש]]
* [[עדיה חורון]]

==לקריאה נוספת==
* .
* [[יונתן רטוש]], **ראשית הימים: פתיחות עבריות**, [[הוצאת הדר]], 1982.
* [[און זית]], **העם הישראלי - התרבות האבודה**, הוצאת ראם, 1991.
* [[ברוך קורצווייל]], "מהותה ומקורותיה של תנועת העברים הצעירים", **ספרותנו החדשה - המשך או מהפכה**, [[הוצאת שוקן]], תשכ"ב, עמ' 270–300.
* [[יעקב שביט]], **מעברי עד כנעני**, הוצאת דומינו, תשמ"ז.
* [[נורית גרץ]] (ראש צוות הכתיבה), **הקבוצה הכנענית - ספרות ואידאולוגיה**, הוצאת [[האוניברסיטה הפתוחה]], 1987.
* [[יהושע פורת]], **שלח ועט בידו**: סיפור חייו של אוריאל שלח (יונתן רטוש), [[מחברות לספרות (הוצאת ספרים)]], 1989.
* [[דוד אוחנה]], **לא כנענים, לא צלבנים - מקורות המיתולוגיה הישראלית**, הוצאת [[כתר ספרים]], 2008.
* אלה בלפר, [https://cris.biu.ac.il/en/publications/%D7%96%D7%94%D7%95%D7%AA-%D7%9B%D7%A4%D7%95%D7%9C%D7%94-%D7%A2%D7%9C-%D7%94%D7%9E%D7%AA%D7%97-%D7%91%D7%99%D7%9F-%D7%90%D7%A8%D7%A6%D7%99%D7%95%D7%AA-%D7%9C%D7%A8%D7%95%D7%97%D7%A0%D7%99%D7%95%D7%AA-%D7%91%D7%A2%D7%95%D7%9C%D7%9D-%D7%94%D7%99%D7%94%D7%95%D7%93%D7%99 **זהות כפולה: על המתח בין ארציות לרוחניות בעולם היהודי'''], הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2004, עמ' 103-106 ('הכנענים').

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* אנחנו כנענים - שיחות עם עוזי אורנן, באתר "סנונית"
* אמיר אור, אחים בדם - על העבריוּת וישראל, "הארץ".
* אמיר אור, בראשית - המיתוס היהודי, על אונס התנ"ך והולדת היהדות, מתוך ארכיטיפים מבראשית, "הליקון" 37.
* אלי אשד, בראשית הייתה פלסטין, הופיע בגיליון "מטען" מספר 8 בעריכת מקסים גילן
* אלי אשד, יפים הם הלילות בארץ כנען: אהרן אמיר והתנועה הכנענית
* אלי אשד, לוחם-על עברי: עלילות גידי גזר ויוצרו יעקב אשמן
* אלי אשד, ההשבעה של יונתן רטוש מגזין הרשת "יקום תרבות " 2011
* זאב גלילי, מותו של אחרון הכנענים
* עופרי קרישר, בחזרה לארץ עבר, הזמן הזה, מכון ון ליר בירושלים, מרץ 2024
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: חברה
קטגוריה:ישראל: אמנות
*
קטגוריה:תנועות ביישוב
קטגוריה:ערכים מומלצים שנבדקו