קהילת יהודי אורמיה

**קהילת יהודי אורמיה** היא קהילה יהודית עתיקה שהתקיימה בעיר אורמיה עד שנת 1980.
## ההיסטוריה של הקהילה
אורמיה היא בירת פרובינציית מערב אזרבייג'ן. בין השנים 1925 - 1979 היה שמה Rezaiyeh (בפרסית: رضائيه).
ממוזער|מפת הפרובינציות של איראן
הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן וגובלת בצפון מזרח באזרבייג'ן, בצזרח בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן, בדרום מזרח בפרובינציית זנג'אן, בדרום בפרובינציית כורדסתאן, בדרום מערב בעיראק, במערב וצפון מערב בטורקיה ובצפון ברפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן.

בשל קרבתה לרוסיה, טורקיה ועיראק, ומיקומה המרכזי לאורך נתיבי הסחר לקווקז, מסופוטמיה ואסיה הקטנה, אורמיה שיחקה תפקיד משמעותי בחיי המסחר האזוריים מאז ימי קדם. בשל כך היא משכה אליה מספר רב של סוחרים יהודים שעברו דרכה או התיישבו בה.

### הנוכחות היהודית
עדות להימצאותם של יהודים באורמיה במאה ה-12 אפשר למצוא בכתביו של בנימין מטודילה, ובספר אִפְחאם אל-יהוד שכתב סמואל אל-מוגרבי.ממוזער|ההרכב הדמוגרפי של פרובינציית מערב אזרבייג'ן בשנת 2005
יהודי אורמיה מוזכרים שוב בשנת 1828 ביומן המסע של רבי דוד דבית הלל, בו הוא מספר על סבלם תחת שלטונה של השושלת הקאג'ארית בשל עלילת דם שנרקמה סביבם. הוא מספר גם על קיומם של שלושה בתי כנסת בעיר. פרטים נוספים על חיי היהודים באורמיה בתקופה זאת אפשר למצוא בכתביהם של מסיונרים נוצרים שפעלו באזור.

בתחילת המאה ה-20 היו מרבית תושבי אורמיה מוסלמים אזרים. מלבד היהודים גרו בעיר מיעוטים כורדים מוסלמים, אשורים ונוצרים ארמנים.

מרבית היהודים באורמיה היו סוחרי בדים שמכרו את מרכולת בשוקי העיר או בכפרים סביבה. אחדים היו צורפים או תכשיטנים. היהודים לא יכלו לסחור בדברי מזון בשל מיעוט הלקוחות היהודים ובשל העובדה כי האוכלוסייה המוסלמית נמנעה מלקנות מזון בחנויות של יהודים. הסחר בבדים ובזהב אפשר ליהודים לקיים רמת חיים גבוהה. הם בנו לעצמם בתים יפים שהיו ממוקמים בסמיכות זה לזה, שני בתי כנסת ובתי ספר לבנים ולבנות בנוסף לבתי המדרש.

בשנת 1902 חיו באורמיה כ-350 יהודים בארבעה רבעים כאשר בכל רובע היה בית כנסת.

בשנת 1914 חיו באזור שבין ימת ואן בטורקיה לימת אורמיה (שהמרחק ביניהן כ-150 ק"מ), כ-2,000 יהודים. עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הם נהינו מאוטונומיה הן מצד האימפריה העות'מאנית והן מצד איראן. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה התנהלו באזור אורמיה מלחמות דת  בין נוצרים, כורדים, אשורים, טורקים ופרסים שגרמו ליהודים רבים להגר לאזורים אחרים.

### מוסדות הקהילה
#### בית הכנסת
בשנת 1828 הוזכר קיומם של שלושה בתי כנסת בעיר אורמיה ובשנת 1902 הוזכר קיומם של ארבעה בתי כנסת. בתחילת המאה העשרים דובר על בניית שני בתי כנסת, בית הכנסת הגדול של שייח עבדאללה ובית הכנסת הקטן של שייח ראובן.ממוזער|שרידי בית הכנסת באורמיה כפי שצולמו בשנת 2018.

בית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1900 במימונו של מאיר עבדאללה חאן חכים, רופא יהודי שפעל בחצרו של מוחמד עלי שאה קאג'אר. בית הכנסת היה פעיל עד שנת 1980, עת עזבו אחרוני היהודים את העיר. בית הכנסת הגדול, מכונה בית הכנסת קלימיאן ("Kalimiyan"(בפרסית: کلیمیان) או בית הכנסת של היהודים. קלימיאן, שפירושו "זה שמדבר עם אלוהים", הוא הכינוי המכובד לקהילה היהודית באיראן.

בית הכנסת בנוי בסגנון האדריכלי שהיה נהוג בתקופת השושלת הקאג'ארית תוך שימוש בלבנים וטיח. האולם מרוצף בלבנים מרובעות והתקרה היא שילוב של קורות עץ ואריחים. במפגש בין התקרה לקירות חרוטים פסוקים מהתורה מעוטרים בפרחים וענפים. בבית הכנסת מגדל רוח מתומן המשמש כמערכת אוורור ומאפשר תאורה טבעית מזריחת החמה עד לשקיעתה.

ארבעה בתי כנסת עתיקים נהרסו ברעידת האדמה שפקדה את אורמיה בשנת 1891. ספרי תורה וארבעה לוחות אבן משנת 1748,אחד מכל אחד מבתי הכנסת שנחרבו, הועברו לשמירה בבית הכנסת הגדול והוצבו בצד הדרומי של האולם. על לוחות האבן חקוקים פסוקים מהתורה ומתהילים, לכן מניחים שהם היו מוצבים, בבתי הכנסת המקוריים, מעל הכניסה או מעל הארון. הלוחות תוארכו על פי השנה תק"ט החרוטה על אחד מהם. לא ידוע דבר על בתי הכנסת אליהם לוחות אלה היו שייכים.

לאחר עזיבת יהודי אורמיה, הועברו ספרי התורה שבבית הכנסת הגדול לבתי כנסת אחרים באיראן. בית הכנסת אינו מתוחזק וסובל מהזנחה רבה.
#### בתי ספר
באורמיה פעל בית ספר של רשת אליאנס (בפרסית: اتحاد, Etehad) ובית ספר של רשת אוצר התורה (בפרסית: گنجینه دانش). ליד שני בתי מדרש.

#### בית הקברות
בית הקברות היהודי באורמיה נבנה במאה ה-16. בשנת 2018 נותרו בו קברים ומצבות בודדים. משפחה מקומית בנתה חומה סביב בית הקברות.

### קהילת נאש דידן
ממוזער|פיזור הניב היהודי-ארמי בעיראק, איראן וטורקיה לפני שנת 1948עד שנת 1950 התגוררה באורמיה קהילת נאש דידן שפירושו "האנשים שלנו", שדיברה בניב מיוחד של השפה הארמית שכונה לישאן דידן, שפירושו "השפה שלנו". בשנת 1950 עזבו אחרוני בני הקהילה את אורמיה. חלקם עלו לארץ וחלקם הגרו לארצות הברית והתיישבו בעיר שיקגו.

מסורות יהודיות העוברות מדור לדור מייחסות את מוצא הקהילות היהודים לשבטי ישראל שהוגלו לאימפריה האשורית על ידי מלכי אשור תגלת פלאסר השלישי, בשנת 733 לפנה"ס, וסרגון השני, בשנת 722 .

העובדה כי בני הקהילה שימרו את השפה הארמית כשפת דיבור יום-יומית ופיתחו על בסיסה ניב מקומי מיוחד מחזקת את הטענה בדבר עתיקותה של קהילת נאש דידן ואת ייחוסה לגלות עשרת השבטים. האזור שסביב ימת אורמיה הוא אזור הררי, בעל אקלים חורפי קשה. בשל כך היו הקהילות היהודיות שהתגוררו באזור מנותקות זו מזו ומן המרכזים היהודיים הגדולים. הניתוק גרם להתפתחותם של ניבים שונים, מקצתם דומים זה לזה ומקצתם שונים במידה ניכרת.

בני קהילת נאש דידן, שהיגרו מאורמיה לישראל בשנת 1950, כינו את עצמם "עדת התרגום". בני העדה המשיכו במנהג קריאת התורה בארמית, כפי שהיה נהוג בימי בית שני והשתמשו בתרגומים כדי ללמד עברית מקראית.

## הערות שוליים

אורמיה