תומאס סואל

**תומאס סואל** (באנגלית: **Thomas Sowell**; 30 ביוני 1930) הוא כלכלן, מבקר חברתי ופילוסוף פוליטי אמריקאי. חיבר למעלה מ-30 ספרים וזכה במדליה הלאומית למדעי הרוח.

השקפותיו מתוארות כשמרניות בנושאי חברה וליברטריאניות בתחום הכלכלה, ולעיתים כ"ליברטריאניות-שמרניות" (). הוא עצמו אמר שהוא סולד מתוויות, אך אולי התווית המתאימה לו ביותר היא "ליברטריאני", אם כי הוא אינו מסכים עם "התנועה הליברטריאנית" בנושאים מסוימים, כמו ביטחון לאומי.

## קורות חייו
נולד למשפחה אפרו-אמריקנית בגסטוניה שבקרוליינה הצפונית, סמוך לגבול עם קרוליינה הדרומית. אביו נפטר זמן קצר לפני הולדתו, ולאמו, עוזרת בית בעיסוקה, כבר היו ארבעה ילדים. דודה-רבה שלו אימצה אותו וגידלה אותו עם שתי בנותיה הבוגרות. לפי האוטוביוגרפיה שלו, הוא כמעט ולא פגש בלבנים בילדותו. בגיל תשע עבר עם משפחתו משארלוט שבצפון קרוליינה, להארלם שבניו יורק כחלק מ"ההגירה הגדולה" של שחורים לצפון, על מנת לשפר את מצבם הכלכלי.

הוא התקבל לתיכון המדעי היוקרתי "סטייווסנט" במנהטן (), אך נשר בגיל 17 מבית הספר בגלל קשיים כלכליים ובעיות משפחתיות אחרות. לאחר מכן שימש כשליח וניסה להתקבל לנבחרת הבייסבול של ברוקלין דודג'רס. בשנות ה-20 לחייו דגל במרקסיזם, אולם בעקבות התמחות שעשה בקיץ 1960 שינה אידאולוגיה ואימץ את עקרונות השוק החופשי. לאחר מכן גויס לשירות צבאי ב-1951 ושירת כצלם במארינס במהלך מלחמת קוריאה. לאחר שחרורו מהצבא עבד כפקיד בשירות הציבורי בוושינגטון די. סי. הוא החל בלימודי ערב באוניברסיטת הווארד, ולאחר שהצטיין בלימודיו והומלץ על ידי שני מרצים, התקבל ללימודים מן המניין. שם בשנת 1958 הוא סיים בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה. שנה לאחר מכן סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1968 קיבל תואר דוקטור בתולדות המחשבה הכלכלית מאוניברסיטת שיקגו.

בשנת 1980 פרש מהמערכת האקדמית, והחל ללמד במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד. לימד גם בפקולטות של מספר מוסדות אקדמיים נוספים, בהם אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואוניברסיטת קורנל. בשנת 2017, בגיל 86, הודיע על פרישה מכתיבה ומעבר לצילום, תחביבו הישן.

## קריירה אקדמית
מ־1965 עד 1969 היה סואל מרצה עוזר לכלכלה באוניברסיטת קורנל. בכתיבה 30 שנה לאחר מכן על כיבוש אולם וילארד סטרייט על ידי סטודנטים שחורים בקורנל ב-1969, תיאר סואל את הסטודנטים כ"בריונים" עם "בעיות אקדמיות חמורות [ש]התקבלו רק בשל סטנדרטים אקדמיים נמוכים יותר", והעיר ש"מתברר שהגזענות הנרחבת שנטען כי סטודנטים שחורים נתקלו בה בכל פינה בקמפוס ובעיר הייתה לא מורגשת בעיני במהלך ארבע השנים שבהן לימדתי בקורנל וחיתי באיתקה, ניו יורק."

סואל לימד כלכלה באוניברסיטת הווארד, אוניברסיטת ראטגרס, קורנל, אוניברסיטת ברנדייס, מכללת אמהרסט, ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בהווארד, כתב סואל, הוצעה לו התפקיד כראש מחלקת הכלכלה, אך הוא דחה זאת. מ־1980 הוא משמש חוקר בכיר במכון הובר באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא מחזיק במלגה על שם רוז ומילטון פרידמן, שהיה לו למנטור. המינוי בהובר לא כלל הוראה ואפשר לו לעסוק בכתיבה. בנוסף, הופיע סואל מספר פעמים בתוכניתו של ויליאם פ. באקלי ג'וניור "קו יורים", שבה דן בכלכלת הגזע והפרטה. סואל כתב שהוא איבד בהדרגה את אמונתו במערכת האקדמית, וציין סטנדרטים אקדמיים נמוכים ובירוקרטיה אוניברסיטאית נגד יעילות, והחליט לעזוב את ההוראה לאחר התקופה ששהה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. ב*מסע אישי*, הוא מספר: "הגעתי לאמרסט, בעצם, כדי למצוא סיבות להמשיך ללמד. מה שמצאתי, לעומת זאת, היו עוד סיבות לעזוב קריירה אקדמית."

בראיון אמר סואל שהוצע לו תפקיד של נציב ועדת הסחר הפדרלית על ידי ממשל פורד ב־1976. הוא תחילה התעניין בהזדמנות הזו, אך נסוג מהמועמדות כדי להימנע מהתככים הפוליטיים סביב התפקיד. הוא אמר בראיון אחר שהוצע לו גם תפקיד מזכיר החינוך של ארצות הברית, אך הוא דחה זאת. ב־1980, לאחר בחירת רייגן, ארגנו סואל והנרי לוקאס את ״ועידת החלופות השחורות״ כדי לאחד בין שמרנים שחורים ולבנים; אחד המשתתפים היה קלרנס תומאס הצעיר, אז עוזר בקונגרס. סואל מונה לחבר בוועדה המייעצת למדיניות כלכלית של ממשל רייגן, אך התפטר לאחר הפגישה הראשונה משום ששהתקשה לעמוד בנסיעות מהחוף המערבי ודיונים ארוכים בוושינגטון; לגבי החלטתו להתפטר ציין סואל את דעתו (והדוגמה האישית) של מילטון פרידמן, ש"יש אנשים שיכולים לתרום יותר על ידי הישארות מחוץ לממשלה".

ב־1987 העיד סואל בעד שופט בית המשפט לערעורים הפדרלי רוברט בורק בדיונים לקראת מינויו של בורק לבית המשפט העליון. בעדותו אמר סואל שבורק הוא "המועמד המקצועי ביותר בדור זה". בורק שהעיד על עצמו שהוא כאורגינליסט וטקסטואליסט המתנגד לאקטיביזם שיפוטי שלדברי סואל "לא היה מועיל למיעוטים."

בביקורת על ספרו מ־1987 של סואל, *עימות בין השקפות*, תיאר לארי ד. נכמן במגזין קומנטרי את סואל כנציג מוביל של .

## כתביו ועמדותיו
נושאי הכתיבה של סואל נעים ממדיניות חברתית בנושאי גזע, קבוצות אתניות, חינוך, וקבלת החלטות, דרך כלכלה קלאסית וכלכלה מרקסיסטית, ועד לבעיות של ילדים שנתפסים כבעלי מוגבלויות.

במשך תקופה ארוכה כתב סואל טור בתפוצה ארצית שפורסם ב-*[[Forbes (magazine)|Forbes]]* וב-*[[National Review]]*, וכן ב-*[[The Wall Street Journal]]*, *[[The Washington Times]]*, *[[New York Post|The New York Post]]*, ומקומונים מרכזיים אחרים, וכן באתרים מקוונים כמו *[[RealClearPolitics]]*, *[[Townhall]]*, *[[WorldNetDaily]]*, ו-*[[Jewish World Review]]*. סואל התייחס לנושאים עכשוויים, ביניהם הטיה תקשורתית ליברלית; אקטיביזם שיפוטי ואורגינליזם; הפלות; שכר מינימום; ביטוח בריאות ממשלתי; המתח בין מדיניות ממשלתית, תוכניות והגנות לבין אוטונומיה של משקי הבית; העדפה מתקנת; ביורוקרטיה ממשלתית; פיקוח על נשק; מיליטנטיות במדיניות החוץ של ארצות הברית, מלחמה בסמים, רב תרבותיות, אוכלוקרטיה; וביטול הזכות החוקתית להפלות. על פי *The Journal of Blacks in Higher Education*, סואל היה הכלכלן השחור המצוטט ביותר בין 1991 ל-1995, והשני במצטבר בין 1971 ל-1990.

סואל התארח לעיתים קרובות בתוכנית של ראש לימבואה (תוכנית רדיו שמרנית, *The Rush Limbaugh Show)*, בשיחות עם , שהיה מנחה ממלא מקום של לימבואה.

ב-27 בדצמבר 2016 הודיע סואל על הפסקת כתיבת טורו הקבוע, וכתב כי בגיל 86 "השאלה אינה מדוע אני מפסיק, אלא מדוע המשכתי זאת זמן רב כל כך", וציין גם את רצונו להתמקד בצילום כתחביב.

בתוכנית הטלוויזיה החופש לבחור התארח סואל לצד מילטון פרידמן ומספר מומחים אחרים בדיון על הקשר בין חירות לבחירות כלכליות אישיות. סרט תיעודי על הקריירה ארוכת השנים שלו בשם "Thomas Sowell: Common Sense in a Senseless World" שודר ברשרת Free to Choose Network בשנת 2021.

### אידאולוגיה כלכלית ופוליטית
עד החודשים שלפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1972 סואל היה דמוקרט רשום, לאחר מכן עזב את המפלגה הדמוקרטית והחליט לא להשתייך לשום מפלגה פוליטית שוב. "נגעלתי כל כך משני המועמדים שלא הצבעתי כלל", אמר. למרות שהוא מתואר לעיתים קרובות כ"שמרן שחור״, סואל אמר, "אני מעדיף לא להיות מתויג, אבל אני חושד ש״ליברטריאני״ יתאים לי יותר מאשר לאחרים רבים, למרות שאני חולק על תנועת הליברטריאנים במספר דברים." הוא תואר כאחד ממבקרי הליברליזם הקלאסי העכשוויים הבולטים ביותר לצד פרידריך האייק ולארי ארנהארט. סואל כתב בעיקר בנושאים כלכליים, תומך בגישה של שוק חופשי לקפיטליזם. סואל מתנגד לפדרל ריזרב, וטוען כי היא נכשלה במניעת משברים כלכליים והגבלת אינפלציה. סואל תיאר את התקופה שבה למד את כתבי קרל מרקס באוטוביוגרפיה שלו; כמרקסיסט לשעבר שהתפכח ממנו עוד בראשית הקריירה, הוא מתנגד בתוקף למרקסיזם, ומבקר את התפיסה המרקסיסטית בספרו *Marxism: Philosophy and Economics* (1985).

סואל כתב גם טרילוגיה של ספרים על אידאולוגיות ועמדות פוליטיות, הכוללת את , שבו הוא דן במקורות המאבק הפוליטי; , שבו הוא משווה בין תפיסות העולם השמרניות/ליברטריאניות לליברליות/פרוגרסיביות; והמרדף אחר צדק קוסמי שבו הוא מפרט את התזה שלו על הצורך המורגש אצל פוליטיקאים, אינטלקטואלים ומנהיגים לתקן ולשכלל את העולם מתוך ראיה אוטופית ובסופו של דבר, הוא טוען, הרסנית. בנפרד מהטרילוגיה אך באותו הנושא הוא כתב את הספר  המבוסס על עבודתו הקודמת, שבו הוא דן במה שהוא רואה כהיבריס עיוור ואיוולת של אינטלקטואלים בתחומים שונים.

ספרו , זוכה בפרס מרכז החוק והכלכלה לשנת 1980, זכה לשבחים כ"יצירה מונומנטלית", שנבחרה לקבלת הפרס "בגלל התרומה הנוקבת שלה להבנת ההבדלים בין תהליכים בשוק לתהליכים בממשלות". בהכרזה על הענקת הפרס שיבח המרכז את סואל, ש"תרומתו להבנת תהליך הרגולציה לבדה הייתה הופכת את הספר לחשוב, אך בהדגשה החוזרת של המגוון והיעילות שאותם השוק מאפשר, עבודתו חודרת עמוק יותר והופכת למשמעותית אף יותר." פרידריך האייק כתב: "באופן מקורי לחלוטין, [סואל] מצליח לתרגם טיעון מופשט ותאורטי לדיון קונקרטי ומציאותי ביותר על בעיות מרכזיות במדיניות הכלכלית העכשווית."

סואל מתנגד לחוקי שכר מינימום וטוען בספרו "יסודות הכלכלה - מדריך לאזרח": "למרבה הצער, שכר המינימום האמיתי הוא תמיד אפס, ללא קשר לחוקים, וזהו השכר שרבים מהעובדים מקבלים בעקבות יצירתו או העלאתו של שכר מינימום המוטל על ידי הממשלה, מפני שהם מאבדים את עבודתם או נכשלים במציאת עבודה כשהם נכנסים לכוח העבודה." הוא ממשיך וטוען כי שכר מינימום פוגע באופן לא פרופורציונלי ב"חברי קבוצות מיעוט גזעיות או אתניות" שנפלו קורבן לאפליה. הוא טוען, "לפני שהוטלו חוקי שכר מינימום פדרליים בשנות ה-30, שיעור האבטלה השחור היה מעט נמוך משיעור האבטלה הלבן ב-1930. אך לאחר מכן באו *חוק דייוויס-בייקון מ-1931*, *חוק שיקום התעשייה הלאומי (NIRA) מ-1933*, ו-*חוק תקני העבודה ההוגנים (FLSA) מ-1938* – כולם קבעו שכר מינימום הנקבע על ידי הממשלה, בין אם על מגזר ספציפי ובין אם באופן רחב יותר... עד 1954, שיעורי האבטלה השחורים היו כפולים משיעורי הלבנים והמשיכו להיות באותו רמה או גבוהה יותר. אלו שנפגעו קשה במיוחד מהאבטלה שנבעה מכך היו נערים מתבגרים שחורים."

סואל תומך גם באי-הפללה בנושא צריכה ומכירה של כל סוגי הסמים. הוא מתנגד לחוקי הפיקוח על החזקת נשק וטוען כי "באיזון כולל, הם אינם מצילים חיים, אלא עולים בחיים."

### גזע ומוצא אתני
סואל תומך בעמדות פוליטיות שמרניות בסוגיות גזע, והוא ידוע בביקורת חדה ועוקצנית כלפי דמויות שחורות ליברליות בולטות בתנועת זכויות האזרח. סואל טוען כי גזענות ממסדית היא השערה לא-בדוקה ומפוקפקת, וכתב: "אני לא חושב שאפילו האנשים שמשתמשים במונח הזה מבינים באמת מה הם אומרים", והשווה זאת לטקטיקות תעמולה שבהן השתמש יוזף גבלס, משום שאם היא "נאמרת שוב ושוב מספיק זמן ובקול רם מספיק", אנשים "נשבים" להאמין לה.

בכמה מכתביו – בהם *הכלכלה של פוליטיקה וגזע* (*The Economics and Politics of Race)* (1983), *אמריקה האתנית* (*Ethnic America)* (1981), *אפליה מתקנת בעולם* (*Affirmative Action Around the World)* (2004) וספרים נוספים – סואל מערער על הטענה שהתקדמות כלכלית וחברתית של שחורים נובעת מתוכניות או מדיניות ממשלתית פרוגרסיבית. הוא טוען שרבות מהבעיות המיוחסות לשחורים בחברה המודרנית אינן ייחודיות, לא ביחס לקבוצות אתניות אחרות בארצות הברית, ולא ביחס למעמד הפועלים הכפרי המתמודד עם טלטלה בעת שהוא עובר תהליך עיור, כפי שנדון בספרו *[[רד נק|רדנקים]] שחורים וליברלים לבנים* (*Black Rednecks and White Liberals)* (2005). הוא מבקר את האפליה המתקנת ומכסות קבלה מבוססות גזע.״כאשר אנשים מתרגלים ליחס מועדף, יחס שיויוני נראה כמו אפליה״ סואל דוחה את הרעיון שלפיו הממשלה משמשת כגורם מסייע או מגן על מיעוטים, וטוען שההיסטוריה מלמדת על ההפך. בספר *Affirmative Action Around the World* סואל מציע שהאפליה המתקנת משפיעה על יותר קבוצות מכפי שנוטים לחשוב, אם כי השפעותיה מתרחשות במנגנונים שונים וכבר מזמן חדלה להיטיב עם שחורים.

בספרו *אינטלקטואלים וגזע* (*Intellectuals and Race)* (2013), סואל טוען שפערי מנת משכל (IQ) בין קבוצות אתניות או בתוכן אינם מפתיעים או יוצאי דופן. הוא מציין כי הפער בן כ-15 הנקודות בציוני IQ בין שחורים ללבנים בעידן המודרני דומה לפער שבין הממוצע הלאומי לציונים של קבוצות אתניות לבנות מסוימות בעבר, בתקופות שבהן המדינה קלטה מהגרים חדשים.

### דיבור בגיל מאוחר ותסמונת איינשטיין

בספרו *סינדרום איינשטיין: ילדים מבריקים שמאחרים לדבר* (*The Einstein Syndrome: Bright Children Who Talk Late)* (2001) דן סואל במה שהוא מכנה , המתייחס לתופעת הילדים הלומדים לדבר מאוחר. ילדים אלה מאובחנים לעיתים קרובות בטעות כסובלים מאוטיזם או הפרעה התפתחותית נרחבת. הספר מצטט, בין השאר, מחקר של סטיבן קמרטה וסטיבן פינקר.

לטענת סואל תכונה זו השפיעה על דמויות היסטוריות רבות שפיתחו קריירות בולטות, כמו הפיזיקאים אלברט איינשטיין, אדוארד טלר וריצ'רד פיינמן; המתמטיקאית ג'וליה רובינסון; והמוזיקאים ארתור רובינשטיין וקלרה שומאן. על פי סואל, ילדים מחוננים מתפתחים באופן לא אחיד לתקופה בילדות עקב התפתחות מהירה ויוצאת דופן בפונקציות האנליטיות של המוח. הדבר עשוי זמנית ״לגנוב״ משאבים מפונקציות סמוכות כמו רכישת שפה.

### פוליטיקה
בטור משנת 2009 בשם *מורשת בוש* (*The Bush Legacy*), סואל העריך את הנשיא ג׳ורג׳ וו. בוש כ"תערובת", אך "איש מכובד."

סואל אמר שהתקשורת "מסננת ומסובבת" את סיקורה בנושא הפלות ודיבר נגד הפלות על בסיס מין העובר. בשנת 2018, הוא ציין את ג׳ורג׳ וושינגטון, רונלד רייגן, אברהם לינקולן וקלווין קולידג׳ כנשיאים שאהב.

#### דונלד טראמפ
סואל ביקר בחומרה את המועמד הרפובליקני לנשיאות דונלד טראמפ ותמך בחוסר רצון בטד קרוז בפריימריז הרפובליקניים ב-2016, תוך ביקורת גם עליו, ואמר: "אנחנו יכולים לבחור רק מבין אלה הזמינים בפועל". במהלך הפריימריז הרפובליקניים ב-2016, סואל ביקר את טראמפ ושאל האם לטראמפ יש "כלל עקרונות, פרט לקידום דונלד טראמפ?" שבועיים לפני הבחירות לנשיאות 2016, סואל המליץ להצביע לטראמפ על פני הילרי קלינטון, משום שאתו יהיה "קל יותר להדיח". בשנת 2018, כשנשאל על מחשבותיו לגבי נשיאותו של טראמפ, סואל השיב: "אני חושב שהוא טוב יותר מהנשיא הקודם (ברק אובמה)". בראיונות בשנת 2019, סואל הגן על טראמפ מפני האשמות בגזענות.

בשנת 2025 ביקר סואל את  של טראמפ, והשווה אותם למכסי חוק המכסים סמוט-האולי מתחילת השפל הגדול. סואל הזהיר שהמכסים עלולים להצית מלחמת סחר גלובלית שתוביל ל"צמצום גדול במסחר הבינלאומי". הוא הזהיר עוד כי חוסר ודאות במדיניות עלול להוביל לכך שמשקיעים יוותרו על השקעות בעלות סיכון, מה שיגרום להאטה כלכלית ולתופעות כמו אלה שנראו בשפל הגדול.

#### מועמדותו של ג'ו ביידן לנשיאות
בשנת 2020 כתב סואל שאם המועמד הדמוקרטי לנשיאות בפריימריז הדמוקרטיים ג'ו ביידן ינצח בבחירות לנשיאות 2020, זה עלול להוות נקודת אל-חזור עבור ארצות הברית, נקודת מפנה דומה לשקיעת האימפריה הרומית. בראיון ביולי 2020, הוא ציין: "האימפריה הרומית התגברה על בעיות רבות בהיסטוריה הארוכה שלה, אך בסופו של דבר הגיעה לנקודה שבה לא יכלה להמשיך, וחלק גדול מכך נבע מבפנים, ולא רק מהברברים שתקפו מבחוץ." סואל כתב שאם ביידן יהפוך לנשיא המפלגה הדמוקרטית תשיג שליטה עוצמתית במיוחד על המדינה, ואם זה יקרה, היא תוכל להתאחד עם "השמאל הרדיקלי" ורעיונות כמו Defund the police יוכלו להתממש.

### חינוך
סואל כתב רבות על חינוך לאורך השנים, וטען שיש צורך ברפורמה במערכת בתי הספר בארצות הברית. בספרו *[[מדוע הם שונאים בתי ספר פרטיים?]]* (*Charter Schools and Their Enemies*) (2020), סואל משווה את התוצאות הלימודיות של תלמידי בתי ספר בשיטת השוברים בחינוך לאלו בבתי ספר ציבוריים רגילים. במחקרו, סואל מסביר תחילה את הצורך, לשיטתו, לבחירת תלמידים דומים – הן אתנית והן מבחינה סוציו-אקונומית – לפני שהוא מפרט את ממצאיו. הוא מציג את הטענה שבתי ספר שאליהם מגיעים תלמידים בשיטת השוברים מצטיינים באופן משמעותי מבחינת תוצאות לימודיות בהשוואה לבתי ספר רגילים.

סואל טוען שרבים מבתי הספר בארצות הברית מכשילים את התלמידים, טוען כי שטיפת מוח החליפה חינוך ראוי וכי ארגוני המורים מקדמים מדיניות חינוכית מזיקה. לטענתו, רבים מבתי הספר הפכו למונופולים של ביורוקרטיות חינוכיות.

בספרו *חינוך: הנחות לעומת היסטוריה* (*Education: Assumptions Versus History)* (1986), סואל מנתח את מצב החינוך בבתי ספר ובאוניברסיטאות בארצות הברית. במיוחד, הוא בוחן את חווייתם של שחורים וקבוצות אתניות אחרות במערכת החינוך האמריקאית, ומזהה את הגורמים והדפוסים מאחורי הצלחה וכישלון כאחד.

## התייחסויות לעבודתו ועמדותיו
ליברלים קלאסיים, ליברטריאנים ושמרנים מתחומים שונים קיבלו את עבודתו של סואל באופן חיובי. בין אלה, הוא זכה להערכה על מקוריות, עומק ורוחב, בהירות הביטוי ועומק המחקר. פרסומיו של סואל זכו לקבלה חיובית מצד הכלכלנים סטיבן פלאוט, סטיבן ה. הנקל, ג'יימס מ. ביוקנן, וגון ב. טיילור; הפילוסופים קארל כהן וטיבור מקאן; היסטוריון המדע מייקל שרמר; המסאי ג'רלד ארלי; מדעני מדע המדינה אביגייל ת'ורנסטרום וצ'ארלס מאריי; הפסיכולוגים סטיבן פינקר וג'ונתן היידט, ויוזף יופה, המפיץ והעורך של העיתון די צייט. בטור משנת 2015, הצהיר סטיב פורבס כי "זוהי חרפה שאיש הכלכלה תומאס סואל לא זכה בפרס נובל. אין איש חי שפרסם כמות כה גדולה של ספרים מעמיקים שנחקרו היטב."

הפרשן הפוליטי נתן ג'. רובינסון הצהיר כי סואל "אינו זוכה להרבה תשומת לב מחוקרים אקדמיים מרכזיים, ורוב ספריו אינם זוכים לביקורת בפרסומים ליברליים מרכזיים." הוא הציע שזו עשויה להיות הסיבה ש"ספריו לעיתים רחוקות מתעמקים בספרות האקדמית המרכזית בנושא שהוא כותב עליו" וכי לעיתים קרובות הוא "משמיט נתונים קריטיים שיגרמו לעמדתו להיראות חלשה יותר", תוך ציון כתיבתו על מדיניות שכר מינימום ואבטלה כדוגמה. הכלכלן ג'יימס ב'. סטיוארט כתב סקירה ביקורתית על הספר *Black Rednecks and White Liberals*, וקרא לו "הירייה האחרונה במסעו המתמשך של תומאס סואל לייצג את הנטיות הערכיות וההתנהגותיות לכאורה פגומות של אפרו-אמריקאים כסיבות העיקריות לפערים הכלכליים והחברתיים המתמשכים." הוא גם ביקר אותו על הורדת משקל ההשפעה של עבדות. בקהילות השחורות בפרט בשנות ה-80 הפך סואל, במילותיו של ההיסטוריון מייקל אונדאטג'ה, לאישיות בלתי רצויה, מישהו הידוע בדיבור *על* אפרו-אמריקאים, ולא *עם* אפרו-אמריקאים". הכלכלנית ברנדט ששירה, הפרופסור למשפטים ריצ'רד תומפסון פורד, והסוציולוגים וילאם יוליוס ווילסון וריצ'רד קופלין ביקרו חלק מעבודתו.

הביקורות נגד עמדותיו של סואל טוענות להתעלמות או הקטנה של אפליה נגד נשים בשוק העבודה בספרו *רטוריקה או מציאות* (*Rhetoric or Reality?)*, המתודולוגיה בספר *גזע ותרבות: מבט עולמי* (*Race and Culture: A World View)*, ותיאור התיאוריות שמנגד בספר אינטלקטואלים וגזע (*Intellectuals and Race)*. הכלכלנית ג'ניפר דולק ביקרה את הספר *אפליה ופערים* (*Discrimination and Disparities)*, וטענה כי אפליה סטטיסטית קיימת ונפוצה (סואל טוען כי פערים גזעיים קיימים נובעים בעיקר ממיון מדויק על בסיס מאפיינים בסיסיים, כמו השכלה) וכי התערבות ממשלתית יכולה להשיג מטרות חברתיות ולגרום לשווקים לפעול ביעילות רבה יותר. העיתונאי סטיבן פרלשטיין ביקר את עושר, עוני ופוליטיקה (*Wealth, Poverty and Politics)*.
## חייו האישיים
התחתן בשנת 1964 והתגרש כעבור 11 שנה. בשנת 1981 התחתן בשנית עם מארי אש, ויש לו שני ילדים.

## בישראל
ארבעה מספריו של סואל תורגמו לעברית. איש התקשורת וההגות תמיר דורטל מגדיר אותו ״ההוגה החי האהוב עליי״, מרבה לדון בעמדותיו וכתביו, ואף מנחה קריאה שבועית משותפת בכתביו למנויי הפודקאסט על המשמעות.

### תורגמו לעברית
* **עימות בין השקפות**, תרגום - אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2001
* **יסודות הכלכלה: מדריך לאזרח**, תרגום - יצחק טישלר, הוצאת שלם, 2006
* **[[המרדף אחר צדק קוסמי]]**, תרגום - יאיר לוינשטיין, סלע מאיר, 2019
* **[[מדוע הם שונאים בתי ספר פרטיים?]]**, תרגום - אור בן צבי רייף, סלע מאיר, 2021

## ספריו

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי קרוליינה הצפונית
קטגוריה:כלכלנים אמריקאים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קורנל
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הווארד
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
קטגוריה:אפרו-אמריקאים
קטגוריה:זוכי מדליית מדעי הרוח
קטגוריה:זוכי פרס פרנסיס בויאר
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1930