open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
רות ירדני-כץ

[שמאל|ממוזער|220px|ירדני-כץ בטקס הענקת [פרס קאוולי  באוסלו, אוקטובר 2008]]
**רות ירדני-כץ** (19 באוגוסט 1943 - 18 בדצמבר 2017) הייתה סופרת ילדים ומבוגרים ישראלית.

## ביוגרפיה
רות ירדני-כץ נולדה ב-1943 בירושלים.
למדה בבית מדרש להכשרת מדריכי נוער בבית רוטנברג בחיפה ובאוניברסיטת תל אביב, והיא בוגרת קורס דו-שנתי למדריכי נוער בכירים במחלקה לפדגוגיה.
עסקה בחינוך בלתי פורמלי בעיריית ירושלים, ושימשה בתפקידים שונים, בהם מנהלת אגף אמנות. ביקרה במדינות רבות בשל עבודת בעלה ובהן יפן, שלאחר הביקור בה כתבה את "יפן, ארץ אחרת". פרסמה חוויות מהמסעות בעיתון "דבר".

כתבה לעיתוני הילדים "הארץ שלנו", "דבר לילדים", "משמר לילדים" ו"בראש צעיר".
תרגומיה מסיפורי המלכה הבלגית פביולה התפרסמו בשבועון "כולנו".

בספרה "אלברט איינשטיין, סיפורו של גאון" נעזרה בבן-זוגה בפרקים המדעיים, ואת הספר "כמה קטן זה קטן" כתבו השניים יחד (שני הספרים הומלצו על ידי משרד החינוך כספרי עזר).
ספרה "נשיקה" נבחר כאחד הספרים האהובים על תלמידי התיכון ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" תשס"ט.

נפטרה ב-18 בדצמבר 2017. התגוררה בירושלים, ואת גופתה תרמה למדע. הייתה נשואה ליוסי כץ, פרופסור אמריטוס לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ואם לשניים. בנה הוא השף מיכאל כץ.

## ספריה
* **הגיבור של הכיתה**; איורים מאת דוד סוזנה, ירושלים: אלישר, 1981. (לילדים)
* רותי ירדני-כץ ויוסי שטרן, **הדודה סופיה והמלאך גבריאל**, ירושלים: כתר ('ראשית קריאה'), 1986. (לילדים) (נבחר לספר השנה על ידי ספריית מיטראן)
* **אלברט איינשטיין: סיפורו של גאון**; ציורים: דוד סוזנה, ירושלים: כתר ('חיי אישים'), 1986.
* **מי המשוגע הזה**; אייר: משה לוין, תל אביב: י’ גולן, תש"ן 1990. (על יעקב מימון)
* **עפיפון גדול וצבעוני**; אייר: משה לוין, תל אביב: י’ גולן, תשנ"א 1991.
* **משחק הלגו של האלוהים**; עטיפה ואיורים: נגה אדלר, תל אביב : ירון גולן, תשנ"ג. (לילדים)
* **יפן ארץ אחרת: ביקור רוח האבות והקשר עם רוח המת**, תל אביב: י’ גולן, 1996. ("רשמי מסע ביפן")
* **קרן אור בעתלית**; ציורים: יוסי שטרן, ירושלים: אמיר, 1999.
* רות ירדני כץ ויוסי כץ, **כמה קטן זה קטן**; איורים: משה לוין, ירושלים: אמיר, 1999. (לילדים)
* **מגרת הסודות**; ציורים: לנה לוקצקי, ירושלים: אמיר, 2001. (לילדים)
* **נשיקה**, ירושלים: אמיר, 2008. (רומן)

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרות ילדים ונוער ישראליות
קטגוריה:סופרי ילדים ונוער ישראלים
קטגוריה:עובדי עיריית ירושלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1943
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1943
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2017
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2017
עינת פרנבך בן אהרון

**עינת פרנבך בן אהרון** (13 בפברואר 1975 – 23 בנובמבר 2019) הייתה במאית, תסריטאית ומלהקת ישראלית.

## ביוגרפיה
נולדה בחיפה ליעקב ואירית פרנבך. אמה הייתה מורה ואחר-כך עסקה בנדל"ן. אביה מהנדס תעשייה וניהול בוגר הטכניון, שעבד בעשרים השנים האחרונות לחייו בתעשייה האווירית. עינת גדלה במקומות רבים, בעקבות מעברי דירות של הוריה, אבל בעיקר בחיפה ומגיל אחת עשרה ועד לצבא התגוררה ביבנה. היא הבכורה במשפחה, לה אחות מעצבת במקצועה ואח צעיר ממנה ב-12 שנה, מוזיקאי שחי בטורונטו. בצבא שירתה כמפעילת מחשב. בתום שירותה הצבאי עשתה תואר ראשון של אוניברסיטת בר-אילן במדעי המחשב, אותו סיימה בהצטיינות (1999).

עם תום לימודיה למדה תסריטאות ואחר-כך תחקירנות בבית הספר "חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה. למדה במשך שנתיים וחצי במסלול הישיר לדוקטורט במדעי המוח באוניברסיטת בר-אילן. במהלך השנים עבדה בהבטחת איכות בחברות הייטק. היא שימשה ככתבת קולנוע בפורטל "Seret" וכמנהלת פורום קולנוע של ynet (2006-2005). הייתה חברת הנהלת איגוד התסריטאים (2008-2006).

בשנת 2008 ייסדה את פורום יוצרים צעירים, קבוצת תמיכה לתסריטאים ולבמאים בתחילת דרכם, בין השאר הייתה שותפה להקמת המסלול העצמאי בקרן הקולנוע הישראלי, לתמיכה בסרטים עצמאיים.
החל משנת 2010 היא עוסקת בליהוק. הייתה מלהקת של "טליה. דייט. קום",
דוקודרמה של הבמאית טליה פינקל, ערוץ 8, ליהקה את "שרקייה", סרט קולנוע בבימויו של עמי ליבנה וכן את סרטה "הצגה יומית".

בשנים 2007–2011 עבדה פרנבך בן אהרון על סרט הקולנוע "הצגה יומית" (76 דקות) אותו כתבה, הפיקה וביימה. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011, הפרימיירה של הסרט הייתה ב-13 בפברואר 2013. הוא מוקרן בחודשים פברואר-מרץ 2013 בסינמטק תל אביב.

משנת 2012 למדה לתואר שני בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.

היא עסקה ברפואה משלימה: פרחי באך, הילינג, דמיון מודרך וריפוי בשחזור גלגולים.

## חיים אישיים
נישאה בספטמבר 2011 לערן בן אהרון, מלחין ומוזיקאי לסרטים ולהצגות. לזוג נולדה בת.

נפטרה ב-23 בנובמבר 2019.

## קישורים חיצוניים

* עינת פרנבך, לצלם את נעמה כפול 3, באתר קולנוען, 3 בפברואר 2013
* 
* ענת ויינמן, עצמאי בשטח, באתר ZOTY, 6 בנובמבר 2011

### מבחר כתבות של עינת פרנבך בן אהרון מאתר "סרט"
* 
* 
* 

קטגוריה:במאיות קולנוע ישראליות
קטגוריה:במאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:מפיקות קולנוע ישראליות
קטגוריה:מפיקי קולנוע ישראלים
קטגוריה:תסריטאיות קולנוע ישראליות
קטגוריה:תסריטאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1975
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1975
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2019
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2019
הצגה יומית (סרט)

**הצגה יומית** הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי (76 דקות), אותו כתבה, הפיקה וביימה עינת פרנבך בן אהרון, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2011 ויצא לבתי הקולנוע בשנת 2013.

## הרעיון לסרט
במשך שנים כתבה פרנבך בן אהרון תסריטים רבים למגרה. בתום לימודי התואר הראשון במדעי המחשב, בשנת 2000 למדה בקורס תסריטאות בבית הספר "חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה. ב-2004 שלחה תסריט לסרט בשם "ממעמקים" למפיקים שונים, מתוך כוונה שמישהו אחר יביים אותו, איש מהם לא השיב לה, פרט למפיק אורי סבג. על כך היא כתבה באתר קולנוען:

היא כתבה תסריט לסרט קצר ואחרי שכמה אנשים קטלו אותו הלכה למשך ארבעה חודשים לבית אריאלה וקראה הרבה על קולנוע. בד בבד התנדבה לסרטי סטודנטים כדי ללמוד על עשיית סרטים.
פרנבך בן אהרון מספרת בריאיון לענת ויינמן מאתר זאתי:

בנובמבר 2006 החלה לכתוב את התסריט וכעבור מספר חודשים החלה בצילומים. הקרנת הבכורה של הסרט "הצגה יומית" הייתה בתחילת 2013.

## עלילה
הסרט מחולק לשלושה סיפורים שונים, על שלוש נשים, לשלושתן קוראים נעמה:
* סיפור ראשון – גבר (טל קלאי) שרוצה להיות אישה ויוצא למסע לילי בעקבות האהבה.
* סיפור שני – ציירת נשואה (מירב אוסופסקי) שנמצאת תחת מעקב של חוקרת פרטית.
* סיפור שלישי – בחורה בעלת עבר אפל (הילה פרוכטר-זהרון), מנסה לפתוח דף חדש.
שלוש הגיבורות מוצאות מפלט בהצגה יומית באולם הקולנוע, שם הן צופות בסיפור חייהן.

## ההפקה
פרנבך בן אהרון החלה בצילומים ב-11 באפריל 2007. הסרט צולם בשבתות וחגים במשך 11 ימים סך-הכול. הצילומים נערכו בשנים 2009-2007. כל אחד משלושת החלקים צולם על ידי צלם אחר (עידן ששון, רינת אדלשטיין ואיל סיבי) ב-2010 נעשה הפוסט-פרודקשן ובספטמבר 2011 סיימה פרנבך בן אהרון את העבודה על הסרט. את הסרט ערכו סך-הכול חמישה עורכים, עד שפרנבך בן אהרון הגיעה לדנה שלו, העורכת האחרונה. מלאכת העריכה ארכה כשנה וחצי סך הכול.

הסרט צולם במקומות שונים, בעיקר בדירתה של הבמאית פרנבך בן אהרון. כל סצנה צולמה בחדר אחר – חדר השינה, סלון, מסדרון, אמבטיה - כדי שייראה כאילו צולם במקום אחר. סצנות נוספות צילמה בבית קפה בשינקין, בחנות אפרודיטה, בר הסברנסקי ועוד.

הסרט נעשה בתקציב של 110 אלף שקלים, מתוכם 50 אלף שקלים שקיבלה מקרן הקולנוע הישראלי. כל הצוות – שחקנים ואנשים טכניים עבדו בהתנדבות, והציוד לצילומים ניתן במחיר נמוך מאוד. עיקר עלות ההפקה הושקעה בפוסט פרודקשן.

המוזיקאית רות דולורס וייס נתנה לפרנבך רשות להשתמש בשירים שלה (טקסט ולחן) בסרט. ערן בן אהרון (בעלה של הבמאית) הלחין את הפסקול. את השיר "לבד" בנעמה הראשונה כתב אביחי ג'יימס פרנבך (אחיה של הבמאית) יחד עם ההרכב שלו, והוא שר אותו. את הפואמה "רוצה" כתב המשורר צחי כהן.

הסרט הוקרן במסגרת פרינג'ידר, קטגורית הסרטים העצמאיים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה. הצגת בכורה של הסרט הייתה בסינמטק תל אביב, ב-13 בפברואר 2013.

## גלריית תמונות

תמונה:All cinema.jpg|מימין לשמאל: הילה פרוכטר-זהרון, טל קלאי ומירב אוסופסקי
תמונה:Tal2.jpg|טל קלאי
תמונה:Naama2 2.jpg|מירב אוסופסקי
תמונה:Hilla-cinema.jpg|הילה פרוכטר-זהרון
תמונה:Tal cinema.jpg|טל קלאי
תמונה:Myrav cinema.jpg|מירב אוסופסקי
תמונה:| 
תמונה:|
תמונה:|


## היוצרים

## השחקנים

## קישורים חיצוניים

* עינת פרנבך, לצלם את נעמה כפול 3, באתר קולנוען, 3 בפברואר 2013
* 
* ענת ויינמן, עצמאי בשטח, באתר ZOTY, 6 בנובמבר 2011
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 2013
קטגוריה:סרטים עצמאיים
קטגוריה:סרטי להט"ב ישראליים
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2013
רחוב היהודים (ירושלים)

שמאל|ממוזער|150px|מפת הרובע היהודי
[שמאל|150 פיקסלים|ממוזער|רחוב היהודים בראשית [המאה ה-20]]
ממוזער|150 פיקסלים|רחוב היהודים (צולם 2013)
**רחוב היהודים** הוא רחוב מרכזי ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים. הוא רחוב שתוואו קדום, ונבנה מדרום לצפון לאורך הקארדו הרומי הקדום. 

ברחוב הוקמו בתי הכנסת "החורבה" ובית הכנסת הרמב"ן. לאחר מלחמת ששת הימים, הוקמו בו (ובקארדו שלצידו) אתרי הנצחה אחדים: אתר על מאבק הרובע על שרידתו עד נפילתו, אתר הנצחה למשה רוסנק ואתר הנצחה ללוחמי הרובע היהודים בתש"ח 1948. בבתי המגורים, החדשים ברובם מתגוררות משפחות יהודיות, וכן פועלות בו חנויות וסדנאות אחדות.

## היסטוריה
תוואי הרחוב הוא לאורך הקארדו, שהוקם בירושלים בתקופה הרומאית. ונבנה מעליו על תילי הריסות. 

במאה ה-19, התגוררו ברחוב לרוב יהודים (כפי שנהג גם ברחוב הנוצרים שבו היו לרוב נוצרים, או בשוק הבשר שבו היו לרוב מוסלמים), וזאת לעומת שווקים מרכזיים אחרים, בעיר העתיקה, שבהם נפגשו בני שלוש הדתות. החוקר פרופ' יהושע בן-אריה מציין, כי בני קהילות הספרדים התגוררו בעיקר בסביבות בתי הכנסת הספרדים, ומשם התפשטו צפונה ומזרחה, הרי שחברי כוללי ההאשכנזים פנו להתיישב ברחוב היהודים וסביבתו, ומשם התפשטו לכיוון צפונה ומערבה. 
בשנת 1860, הקים הרב מאיר אויערבך מהעיר קאליש, בית כנסת בקצה הרחוב, אשר השתייך לכולל ורשה, שהיה ממנהיגיו. 

בתארו את התפתחות הרובע היהודי במפנה המאות ה-18 - ה-19, מציין בן-אריה, כי בראשית המאה ה-19 אפשר אולי לאתר את גלעינו הראשוני של הרובע בקטע שמרחוב-היהודים מזרחה בכיוון לכותל. ... גם נוסעים אחרים במחצית הראשונה של המאה מציינים כמקומות-מגורים של היהודים את רחוב המידאן ורחוב היהודים".  

בשלהי המאה ה-19, ובעשורים הראשונים של המאה ה-20 התגוררה ועבדה ברחוב אוכלוסייה יהודית. ולצד בתי המגורים פעלו ברחוב חנויות רבות, סדנאות ובתי מלאכה; דוד ילין כתב בזיכרונותיו:
 

במלחמת העצמאות נכבש הרובע היהודי על ידי הלגיון הירדני אשר הרס חלק מבתי הרחוב. תושביו היהודים היו לפליטים. חלקם נמלטו אל מערב ירושלים, וחלקם נשבו עם שאר תושבי הרובע היהודי וכוחות המגן של ההגנה ואצ"ל, ונלקחו למחנה בממלכת ירדן, ואחר כך נשלחו לישראל. 

לאחר מלחמת ששת הימים, ובמסגרת פיתוח הרובע היהודי ואכלוסו על ידי יהודים, חלק מהמבנים נהרסו, וחלקם שומרו, ולצדם בוצעה בנייה חדשה על ידי "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בירושלים". 

## קישורים חיצוניים

* 
* רמי יזרעאל, הרובע היהודי בירושלים העתיקה במלחמת העצמאות (על רחוב היהודים), באתר מט"ח
* רחוב היהודים, באתר haatika
*

## הערות שוליים

היהודים
אצטזולאמיד

**אצטזולאמיד** (באנגלית: **Acetazolamide**), הנמכר תחת השם **אורמוקס** (באנגלית: **Uramox**), היא תרופה החוסמת תעלות קרבוניק אנהידראז (CA inhibitor). התרופה משמשת כיום לטיפול בגלאוקומה, התקפים אפילפטיים, לחץ תוך-גולגולתי עצמוני מוגבר, מחלת גבהים, Cystinuria, Periodic paralysis וDural ectasia. התרופה משמשת גם כחומר משתן.

## מנגנון פעולה
אצטזולאמיד משתייך למשפחת מעכבי הקרבוניק אנהידראז. קרבוניק אנהידראז (CA) מזרז את החלק הראשון של התגובה ההפיכה בה פחמן דו-חמצני (CO2) ומים (H2O) הופכים לחומצה פחמתית (H2CO3) ולהפך. החלק השני של התגובה מתרחש באופן ספונטני, ונדחף לכיוון יצירת -H+ + HCO3:

-CO2 + H2O CA--> H2CO3  H+ + HCO3

בצינורות הכליה, יוני מימן המופרשים מהתאים אל תוך הלומן מגיבים עם יוני ביקרבונט (-HCO3), המשמש כבסיס חלש, ליצירת חומצה פחמתית, ובתיווך האנזים CA למים ולפחמן דו-חמצני. הפחמן הדו-חמצני נספג מחדש אל הגוף באמצעות דיפוזיה, והמים עוברים תהליכי ספיגה באמצעות תעלות בצינורות הכליה. באופן זה, ישנה ספיגה מחדש של ביקרבונט מהכליות. התגובה נוטה לצד שמאל (התגובה ההפוכה), ובכך מתאפשרת ספיגה של ביקרבונט.
אצטזולאמיד מעכב את האנזים CA, ובאופן זה לא מאפשר את הספיגה מחדש של יוני ביקרבונט בכליות. עיכוב זה גורם לשתן להפריש כמויות גדולות של ביקרבונט, והופך את השתן לבעל pH בסיסי. בנוכחות התרופה, הכליה מפרישה כמות גדולה של בסיסים, ולכן ניתן להשתמש בתרופה זו לטיפול בבססת נשימתית או מטבולית. הריכוז הגבוה של הביקרבונאט בשתן גורם גם לחוסר ספיגה של יוני נתרן בצינורות הכליה, וגורם לעלייה בנפח השתן המופרש. יוני המימן, שכעת אין להם נטייה להגיב עם יוני הביקרבונאט, מגיבים עם יוני כלור ונספגים מחדש אל הגוף. העלייה בריכוז יוני המימן בזרם הדם מביא לחמצת מטבולית.

## שימושים
### גלאוקומה
אצטזולאמיד משמש כתרופה לטיפול בגלאוקומה, מחלה בה יש לחץ תוך-עיני מוגבר. אצטזולאמיד מעכב את האנזים CA שנמצא בעיניים ומייצר ביקרבונט שגורם לכניסה מוגברת של נוזלים ויוני נתרן אל תוך העין ליצירת נוזל העין (aqueous humor). על ידי ביטול המפל האוסמוטי שגורם לכניסת הנוזלים אל העין, הלחץ התוך-עיני מופחת.

### נוירולוגי
אצטזולאמיד משמש לטיפול בהתקפי ניתוק ופרכוסים מיוקלוניים אצל חולי אפילפסיה.

אצטזולאמיד משמש גם לעיכוב ייצור CSF במוח, ובכך להורדת הלחץ הקרניאלי בקרב חולים הסובלים מ-idiopathic intracranial pressure.

### תסמונת מרפן
מחקרים קליניים מציגים כי אצטזולאמיד יעיל בטיפול ב-dural ectasia בקרב חולי תסמונת מרפן.

### דום נשימה בשינה
אצל חולים הסובלים מדום נשימה בשינה (Sleep apnea), שימוש באצטזולאמיד מוריד את ה-pH בדם ובכך מעודד פיצוי נשימתי.

### מחלת גבהים
אצטזולאמיד ניתן באופן פרופילקטי להפחתת הופעת מחלת גבהים. התרופה ניתנת במינון הנע בין 125 מיליגרם (מ"ג) ל-1000 מ"ג ביום, מספר ימים טרם העלייה לגבהים. השימוש בתרופה מומלץ עבור מי שעולה מגובה פני הים לגובה העולה על 3000 מטרים ביום אחד, או למי שעולה מעל 600 מטרים ביום החל מגובה של 2500 מטרים. כמו כן, שימוש פרופילקטי בתרופה מומלץ לאנשים הסובלים מהמחלה לעיתים תכופות.

### אי ספיקת לב
מכיוון שאצטזולאמיד מתפקד כחומר משתן, ניתן להשתמש בו על מנת להקטין את הבצקות אותם חווים חולים עם אי ספיקת לב. מתן השתן המוגבר מוריד את נפח הדם, ובכך מקל גם על תפקוד הלב.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:תרופות נוגדות פרכוסים
קטגוריה:תרופות לפי א'-ב'
פסק דין (סרט)

**פסק דין** (באנגלית: **The Verdict**) הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה בבימויו של סידני לומט, שיצא בשנת 1982. בסרט משחקים פול ניומן, שרלוט רמפלינג, ג'ק וורדן, ג'יימס מייסון ומילו או'שיי.

הסרט זכה להצלחה כלכלית ולביקורות מהללות. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (סידני לומט), השחקן הטוב ביותר (פול ניומן), שחקן המשנה הטוב ביותר (ג'יימס מייסון) והתסריט המעובד הטוב ביותר (דייוויד מאמט).

## עלילה
הסרט מגולל את סיפורו של פרנק (פול ניומן), עורך דין כושל, שחברו מיקי מורסי (ג'ק וורדן) משכנע אותו לקחת תיק משפטי הקשור לרשלנות רפואית. התיק קשור לזוג נשוי התובע צמד רופאים שנתנו כביכול תרופת הרדמה שגויה לאחותה של האישה. פרנק נוטה להסכים להסדר הטיעון, אך לאחר שהוא רואה את מצבה של הנפגעת הוא מחליט לקחת את התיק לבית המשפט. במהלך המשפט נתקל פרנק בקשיים הן מצד השופט שמעדיף את צד הנתבעים והן עקב חוסר ראיות. לבסוף פרנק מצליח לשכנע את עדת המפתח בפרשה, קטלין קוסטלו (לינדזי קראוס), להעיד נגד הרופאים. למרות שהשופט הורה למחוק את הפרשה מהפרוטוקול חבר המושבעים פסקו לטובת התובעים.

## צוות שחקנים
* פול ניומן – פרנק גאלווין
* שרלוט רמפלינג – לורה פישר
* ג'ק וורדן – מיקי מורסי
* ג'יימס מייסון – אד קונאן
* מילו או'שיי – השופט הויל
* לינדזי קראוס – קטלין קוסטלו
* אדוורד בינס – הבישוף בורפי
* ג'ולי בובאסו – מאריון רוני
* רוקסן הארט – סאלי דונג'י
* ג'יימס הנדי – קווין דונג'י

## הפקה
פרנק סינטרה ודסטין הופמן היו אמורים לגלם את הדמות הראשית. לבסוף רוברט רדפורד נבחר לגלם את פרנק גאלווין, אך הוא פרש מהפרויקט כיוון שלא אהב את הדמות הראשית, ולא רצה לגלם אלכוהוליסט. תסריט הסרט שונה מספר פעמים. הבמאי סידני לומט החליט לביים את התסריט המקורי ולא את הגרסאות השונות. ברוס ויליס וטובין בל הופיעו בהופעות קמע בסצנות סיום הסרט.

## קבלה
הסרט קיבל דירוג של 96% באתר הביקורות "Rotten Tomatoes". בשנת 2012 המגזין "אמפייר" דירג את הסרט במקום ה-254 ברשימת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים. בשנת 2013 איגוד התסריטאים האמריקאי דירג את תסריט הסרט במקום ה-91 ברשימת התסריטים הטובים ביותר בכל הזמנים.

מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט בכמה מרשימותיו; מועמדות לרשימת הגיבורים – פרנק גאלווין, מקום 75 ברשימת סרטי ההשראות הטובים ביותר ומקום רביעי ברשימת סרטי בתי המשפט הטובים ביותר.

## פרסים ומועמדויות

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 1982
קטגוריה:סרטי דרמה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי בית משפט אמריקאיים
קטגוריה:סרטים אמריקאיים מבוססי ספרים
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קטגוריה:סרטי סידני לומט
קטגוריה:סרטים המבוססים על רומנים אמריקאים
משפחת אלדוברנדיני

100px|ממוזער|שמאל|סמל המשפחה

**משפחת אלדוברנדיני** (באיטלקית: **Aldobrandini**) היא משפחת אצולה איטלקית. מקורה של המשפחה בפירנצה, אך היא עברה לרומא עם בחירתו של בן המשפחה איפוליטו לאפיפיור קלמנס השמיני ב-1592. חמישה מבני המשפחה כיהנו כקרדינלים. ארמון המשפחה, פלאצו אלדוברנדיני, הוקם על גבעת הקווירינאליס ברומא. כן מוכרת וילת אלדוברנדיני בפרסקטי שבלאציו, אותה העניק קלמנס השמיני לאחיינו הקרדינל פייטרו אלדוברנדיני ב-1598.

המשפחה נקשרה בקשרי נישואין עם משפחות פארנזה (רנוצ'יו הראשון פארנזה, דוכס פארמה ופיאצ'נצה נשא לאשה את מרגרטה אלדוברנדיני ב-1600) ובורגזה (פאולו בורגזה נשא לאשה את אולימפיה אלדוברנדיני ב-1638).

המשפחה ממשיכה להתקיים כנצר לאולימפיה בורגזה-אלדוברנדיני ותואר הבכיר בבניה הוא "נסיך אלדוברנדיני". כך למשל דון קאמילו בורגזה, נסיך אלדוברנדיני (1816-1902) היה מראשי "האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ומשפחת קולונה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא, בעיקר לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870. יורש התואר כיום הוא הנסיך קאמילו אלדוברנדיני (יליד 1945) ובנו דון קלמנטה אלדוברנדיני (יליד 1982).

בת המשפחה, הנסיכה אולימפיה-אנה אלדוברנדיני (ילידת 1955), נישאה ב-1974 לדוד רנה דה-רוטשילד (מן הענף הצרפתי של המשפחה, יו"ר דה בירס לשעבר).

אוסף האמנות של המשפחה כולל ציור של המדונה והילד מאת רפאל, הנקראת "המדונה של אלדוברנדיני".

## קישורים חיצוניים

* Papal Genealogy: The Families And Descendants Of The Popes עמ' 95-96

## הערות שוליים

אלדוברנדיני
קדד בירותי

**קֶדֶד בירותי** (שם מדעי: *Astragalus berytheus*), הוא צמח חד-שנתי מין השייך לסוג קדד גדול מאוד בתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות. הצמח שרוע על פני הקרקע
הצמח הוא אנדמי לחופי ארץ ישראל ולבנון, וזהו תחום תפוצתו העולמי. בארץ אפשר למצוא אותו בעיקר באזור של חולות מיוצבים בבתי גידול טבעיים. הצמח הוא נדיר.

הצמח פורח בין החודשים מרץ אפריל. הפרח בעל חמישה עלי כותרת, צבע עלי הכותרת הוא שילוב של לבו, ורוד וארגמן, עלי הגביע הם בצבע ארגמן ועליו מנוצים. הפרי של הקדד הבירותי הוא ישר באורך של 4 ס"מ.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1856
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פייר אדמון בואסייה
קטגוריה:קדד
קטגוריה:ארץ ישראל: פרפרניים
קטגוריה:ארץ ישראל: צמחים אנדמיים
בית התותחן

[250px|ממוזער|שמאל|[תותח מתנייע M7 פריסט 105 מילימטר, המוצג בשטח בית התותחן]]
[250px|ממוזער|שמאל|[האנדרטה לחללי חיל התותחנים במתחם בית התותחן]]
**בית התותחן** הוא מתחם הכולל אנדרטה, מרכז מורשת ומוזיאון של חיל התותחנים, השוכן בזכרון יעקב.

## המתחם
המתחם שוכן בתחום אחוזת ניל"י שבדרום מזרח זכרון יעקב, על גבי קרקע שנתרמה למטרה זו על ידי משפחת אהרונסון. בתוכו שוכן בין השאר מבנה המשמש כמוזיאון לזכרו של אלכסנדר אהרונסון.

המתחם כולל את המרכיבים הבאים:
* אנדרטה הנושאת את שמות חללי חיל התותחנים ובצידה רחבת טקסים
* חדר זיכרון לנופלים
* מרכז מחקר ומידע וחדר מורשת של החיל, ובהם מידע ומוצגים היסטוריים שונים על תולדות החיל, לרבות חייליו שעוטרו בעיטורי צה"ל
* בניין אודיטוריום וחדר הרצאות
* תצוגה בשטח פתוח נרחב של עשרות דגמי כלים ארטילריים ואמצעי לחימה נוספים שנמצאו והנמצאים בשימוש צה"ל וצבאות אחרים.

המתחם הוקם בשנות ה-90 של המאה ה-20, ביוזמה משותפת של חיל התותחנים ועמותת **יד התותחנים**, המאגדת את משפחות חללי החיל וותיקי החיל. בניין האודיטוריום נקרא על שמו של ניר שרייבמן, מחללי אסון המסוקים, והוקם בתרומת משפחתו.

המתחם כולו פתוח לביקור לקהל הרחב. מתקיימות בו פעילויות חינוך והדרכה לתלמידי בתי ספר ולחיילי יחידות צה"ל וחיל התותחנים, והוא מארח ערבי מורשת של החיל.

במתחם מתקיימים טקסים ביום הזיכרון לחללי צה"ל (בהשתתפות תלמידי בתי הספר במושבה) וטקס אזכרה שנתי לנופלי חיל התותחנים. כן נערכים בו טקסי השבעה וטקסי סיום של קורסי החיל.

תוכניות הפיתוח של האתר כוללות הקמת מבני מגורים לחיילים, שיאפשרו עריכת סדרות חינוך בנות ימים אחדים באתר ליחידות צה"ל.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* אתר מרכז המחקר והמידע בבית התותחן

קטגוריה:ישראל: מוזיאונים צבאיים
קטגוריה:זכרון יעקב: מבנים
קטגוריה:חיל התותחנים הישראלי
גלישת מחסנית

**גלישת מחסנית** (באנגלית: **stack overflow**) היא שגיאת תוכנה המתרחשת כאשר מנצלים יותר מדי זיכרון על **[[מחסנית קריאות|מחסנית הקריאות]]**. מחסנית הקריאות מכילה כמות מוגבלת של זיכרון, הנקבעת בדרך כלל בתחילת הריצה של התוכנית. גודל מחסנית הקריאות תלוי בגורמים רבים, ביניהם שפת התכנות, ארכיטקטורת המכונה, ריבוי תהליכונים (multithreading), וכמות הזיכרון הפנוי. כאשר תוכנה מנסה להשתמש ביותר מקום מאשר זמין על גבי מחסנית הקריאות (כלומר כאשר היא מנסה לגשת לזיכרון אשר מעבר לגבולות מחסנית הקריאות, מה שבעצם גורם לגלישת חוצץ (buffer overflow), נאמר על המחסנית שהיא "עולה על גדותיה" (overflow), מה שבדרך כלל גורם להתרסקות התוכנה.

StackOverflow הוא גם שמו של אתר אינטרנט פופולרי לשאלות ותשובות בנושא תכנות. שם האתר נבחר בהצבעת גולשים.

## רקורסיה אינסופית או עמוקה מדי
### רקורסיה אינסופית
הגורם הנפוץ ביותר לגלישת מחסנית היא רקורסיה אינסופית או עמוקה מדי. דוגמה לרקורסיה אינסופית בשפת C:

```c
int foo()
{
 return foo();
}
```


כאשר קוראים לפונקציה `[[foo]]`, היא ממשיכה לקרוא לעצמה תוך ניצול מקום על מחסנית הקריאות עם כל קריאה, עד שהמחסנית "גולשת", מה שמביא לשגיאת segmentation fault.

שפות תכנות כמו שפת Scheme, אשר מממשות אופטימיזציות לקריאות זנב (tail-call) מאפשרות סוג ספציפי של רקורסיה אינסופית הנקראת רקורסיית זנב, מבלי שתתרחש גלישת מחסנית. זה מתאפשר כיוון שקריאות של רקורסיית זנב אינן תופסות מקום נוסף על המחסנית.

### רקורסיה עמוקה מאוד
פונקציה רקורסיבית שתאורטית אמורה לעצור בשלב מסוים, אבל למעשה גורמת לגלישת חוצץ במחסנית הקריאות, ניתנת לתיקון על ידי החלפת הרקורסיה בלולאה ואחסון הארגומנטים לפונקציה במחסנית. זה תמיד אפשרי בגלל שקבוצת הפונקציות הפרימיטיביות רקורסיביות שקולה לקבוצת פונקציות הלולאה החישוביות.

בתור דוגמה נביט על הפסאודו קוד הבא בתחביר דמוי-++C:

תמיד ניתן להפוך פונקציה פרימיטיבית רקורסיבית כמו הפונקציה שמצד שמאל ללולאה כמו בצד ימין.

## משתני מחסנית גדולים מאוד
גורם משמעותי נוסף לגלישת מחסנית הוא ניסיון להקצות יותר זיכרון על מחסנית הקריאות מאשר היא יכולה להכיל. לדוגמה, זה יכול לקרות כאשר יוצרים מערכים מקומיים גדולים מדי. מסיבה זו, יש הממליצים שמערכים שגודלם הוא יותר מכמה קילו-בייט יוקצו דינמית ולא כמשתנים מקומיים.

דוגמה בשפת C למשתנה מחסנית גדול מאוד (מערך מטיפוס `[[טיפוס נתונים#נקודה צפה|double]]` בגודל מיליון):

```c
int foo()
{
 double x[1000000];
}
```

הצהרה על מערך כזה צורכת 8 מגה-בייט של נתונים (בהנחה שהגודל של כל `double` הוא 8 בייט); אם מחסנית הקריאות לא מכילה כמות כזאת של זיכרון פנוי (בהתאם לקבוע בפרמטרים ליצירת תהליכונים או המגבלות של מערכת ההפעלה), תתרחש גלישה מחסנית.

הסיכוי לגלישת מחסנית גובר עם כל דבר שמקטין את הגודל האפקטיבי של מחסנית הקריאות של תוכנית מסוימת. לדוגמה, יכולה להיות תוכנית שכאשר היא מורצת על תהליכון אחד היא תעבוד באופן תקין, אבל ברגע שיאופשר ריבוי תהליכונים התוכנית תתרסק. הסיבה לכך היא שבמרבית התוכנות מרובות התהליכונים יש פחות שטח על המחסנית עבור כל תהליכון מאשר בתוכנית שאינה תומכת בריבוי תהליכונים. באופן דומה, ההמלצה לאנשים שאינם מנוסים בפיתוח תוכנה לליבה היא להימנע משימוש באלגוריתמים רקורסיביים או חוצצים גדולים על המחסנית.

## ראו גם
* מחסנית קריאות
* גלישת חוצץ
* Heap overflow
* Stack buffer overflow

קטגוריה:באגים
קטגוריה:זיכרון מחשב
אלחנן (גרינברג) בולקינד

**אלחנן (גרינברג) בולקינד** (1834 - כ"א באב תרס"ה, 1 באוגוסט 1905) היה תעשיין הטקסטיל מהראשונים בארץ ישראל, איש העלייה הראשונה. 

## ביוגרפיה
בולקינד נולד בביאליסטוק. הוא למד בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ברוז'ינוי ולאחר מכן החל לעסוק בייצור ומכירת אריגים. 

בולקינד נמנה עם קבוצת ה"ביאליסטוקאים" ואנשי קופלמן שעלו לארץ ישראל בשנת 1882, בראשית תקופת העלייה הראשונה. כשהגיעו לחוף יפו, השלטונות העות'מאנים סירבו להכניסם לארץ ישראל. בולקינד ובנו הבכור יעקב הורדו לחוף בהיחבא בחצות הלילה ואשתו ושאר ילדיו הועברו לביירות. לאחר מכן, יהושע שטמפפר, איש פתח תקווה, הגיע למקום מסתורם של אשתו רבקה ושלושת ילדיהם האחרים בביירות, ובהתחפשם כבני משפחתו נסעו עמו ליפו ומשם ליהודיה. 

בתחילה עבד בולקינד בנגרות, בבניית בתי שאר חברי הקבוצה. כשנסתיימה בניית הבתים החליט שלא לעסוק בחקלאות, בה לא הבין ושדרשה השקעה מכספים שלא היו לו, והחליט לנסות את מזלו במלאכתו הישנה שעברה מדור לדור בקרב יהודי ביאליסטוק - תעשיית אריגים ושמיכות. הוא הזמין את הנולים והחלקים הדרושים להקמת המטווייה באמצעות ידידיו בביאליסטוק. את השאר בנה בבית המלאכה הקטן במקוה ישראל, ותוך פחות משנה נשמע משק הנולים בכל יהודיה. רבקה אשתו וכמה ביאליסטקיאיות עשו במלאכה. היו לו שני "קווי ייצור" עיקריים: טליתות וכפטנים ליהודים ועביות לערבים. ימים רבים עשה בולקינד מכפר ערבי אחד למשנהו, לרכישת צמר הכבשים. לשם כך הגיע עד לעדרי הבדואים הרחוקים בנגב. 

בולקינד קבל לצורך הקמת בית המלאכה, מהברון רוטשילד, הלוואות של 2500 פרנק. לאחר מכן, בביקורו בארץ ישראל בשנת 1887, הגיע הברון למפעל של בולקינד והזמין כ-180 עביות עבור האיכרים במושבות העבריות שהיו אז תחת חסותו; והטעם שניתן לרכישה: שלא יתגנדרו בלבושם האירופאי ושלא ימשכו את תשומת הלב של שכניהם. לבוש זה - פסק הברון - מתאים מאוד לאקלים המקומי ולצורכי האיכר היהודי. מתוך הסיפורים שנמסרו מפה לאוזן בארץ ישראל ידוע היה כי ביישוב עקרון, השתמשו בעביות. אחד עשר המייסדים לבשו אותן, ואכן זכו לכינוי "אחד-עשר העביות".

לא נערכו רכישות רבות נוספות מהמפעל. שודדים התנפלו על אלחנן בולקינד בדרכים וגזלו ממנו חומרי גלם ותוצרת מוגמרת והביאו לחיסולו של המפעל, ובעקבות זאת, שיירת גמלים הובילה את חלקי מפעלו החלוצי של אלחנן בולקינד לירושלים, אל בתי המלאכה של "כל ישראל חברים". 

אחרי נטישת יהוד עבר לראשון לציון, שם עבד כטכנאי ביקב הברון רוטשילד.

בולקינד נפטר ב-1905. רעייתו רבקה נפטרה ב-1940.

## לקריאה נוספת
* גרשון גרא, **כל ההתחלות**, תל אביב: ספרית מעריב, 1984

## קישורים חיצוניים
* 
* בולקינד (בולקין) אלחנן באתר ראשונים

## הערות שוליים

קטגוריה:אנשי העלייה הראשונה
קטגוריה:תעשיינים ביישוב
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הפרושים
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1834
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1905
פרד אוברלנדר

**פריץ "פרד" אוברלנדר** (בגרמנית: **Fritz "Fred" Oberlander**; 23 במאי 1911 – 6 ביולי 1996) היה מתאבק יהודי-אוסטרי, שהיגר לצרפת, בריטניה ובהמשך לקנדה. זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (1933) במשקל קל כבד, אלוף המכביה הרביעית (1953) וסגן אלוף המכביה השלישית (1950) במשקל כבד.

הוא בחר להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) בשל היותו יהודי.

## ביוגרפיה
פרד אוברלנדר נולד וגדל בווינה. הוא התאמן ב"הכח וינה".

### 1933
#### מדליית ארד באליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בפריז בסוף נובמבר 1933 הוא זכה במדליית ארד בהיאבקות בסגנון חופשי עד 79 ק"ג

### 1936
הוא בחר להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936) בשל היותו יהודי.

### 1948
באולימפיאדת לונדון (1948) הוא ייצג את בריטניה וסיים במקום שמיני בהיאבקות בסגנון חופשי במשל כבד מעל 87 ק"ג, לאחר שהפסיד בשני הקרבות הראשונים שלו.

### 1950
אוברלנדר שייסד את סניף מכבי בקנדה, הגיע בראש המשלחת הקנדית ל בשנת 1950 וזכה במדליית כסף בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל כבד.

### 1953
#### אלוף המכביה
ב שנערכה בשנת 1953 זכה במדליית זהב בסגנון יווני-רומי במשק כבד.

## תארים והישגים
במהלך הקריירה שלו הוא זכה בשתי אליפויות נוער בהיאבקות באוסטריה, בחמש אליפויות בהיאבקות במשקל כבד בצרפת, בשבע אליפויות בריטיות בהיאבקות במשקל כבד ובאליפות קנדה אחת במשקל כבד.

## הנצחה
ב-1991 הוכנס שמו ליד לאיש הספורט היהודי.

## קישורים חיצוניים

*  תמונה של פרד אוברלנדר נאבק עם פיקין
* פרד אוברלנדר, באתר "מוזיאון הספורט היהודי העולמי"
* Oberlander, Fred (1911-1996), באתר Jewish Communities of Austria 
* ספורטאים יהודים בנכר, אומר, 28 ביולי 1940

## הערות שוליים

קטגוריה:מתאבקים קנדים
קטגוריה:מתאבקים בריטים
קטגוריה:מתאבקים אוסטרים
קטגוריה:מתאבקים יהודים
קטגוריה:מתאבקים בסגנון חופשי
קטגוריה:אלופי המכביה: מתאבקים
קטגוריה:משתתפי אולימפיאדת לונדון (1948)
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הספורטאים היהודים: קנדים
קטגוריה:אוסטרים שנולדו ב-1911
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1966
קטגוריה:קנדים שנפטרו ב-1966
דומיניק גלאבינה

**דומיניק גלאבינה** (בקרואטית: **Dominik Glavina**; נולד ב-12 ביוני 1992 בצ'קובץ) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ואראז'דין מליגת העל הקרואטית.

גלאבינה החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער המקומית של העיר צ'קובץ' בקרואטיה. בשנת 2007 עבר למחלקת הנוער של ואראז'דין, ובשנת 2010 הועלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. במקביל שיחק גלאבינה בכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה.

ב-28 באוגוסט 2012 הגיע לישראל והושאל לבית"ר ירושלים. באוגוסט 2013 חזר לקרואטיה וחתם בקבוצת סלובן בלופו מהליגה הבכירה ובחלון ההעברות בעונת  שוחרר מהקבוצה. במרץ 2015 חתם באינטר זאפרשיץ', ולאחר עונה וחצי הצטרף לרודאר ולניה מליגת העל הסלובנית.

## קישורים חיצוניים

* עמוד השחקן באתר בית"ר ירושלים

## הערות שוליים

קטגוריה:כדורגלנים קרואטים
קטגוריה:קשרי כדורגל קרואטים
קטגוריה:כדורגלני ואראז'דין
קטגוריה:כדורגלני בית"ר ירושלים
קטגוריה:כדורגלני סלאבן בלופו
קטגוריה:כדורגלני אינטר זאפרשיץ'
קטגוריה:כדורגלנים זרים בישראל
קטגוריה:ספורטאים קרואטים בישראל
קטגוריה:ספורטאים קרואטים בסלובניה
קטגוריה:ספורטאים קרואטים ברומניה
קטגוריה:ספורטאים קרואטים בקפריסין
קטגוריה:קרואטים שנולדו ב-1992
איוואן מוסקבין

**איוואן מיכאילוביץ' מוסקבין** (ברוסית: **Иван Михайлович Москвин**; 6 ביוני (18 ביוני) 1874 - 16 בפברואר 1946), שחקן תיאטרון רוסי וסובייטי. הוא זכה פעמיים בפרס סטלין (1943,1946) והוענק לו תואר אמן העם (1936). על הפעילות בתחום התיאטרון הוענק לשחקן עיטור לנין ועיטור הדגל האדום.

## חייו
איוואן מוסקבין נולד במוסקבה למשפחת מתקן שעונים. למשפחה היו 8 ילדים והיא התקיימה בקושי רב. כבר בגיל צעיר מוסקבין החל לעבוד בעבודות מזדמנות. הוא אהב תיאטרון והשתתף בהצגות חובבנים. בשנת 1893 מוסקבין התחיל ללמוד משחק אצל ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו. לאחר סיום הלימודים, מוסקבין היה שחקן של מספר תיאטראות במוסקבה וירוסלבל.

כאשר בשנת 1898 הוקם התיאטרון האמנותי של מוסקבה, מוסקבין הוזמן לתיאטרון החדש וכבר בצגנתו הראשונה גילם תפקיד ראשי. להצגה הייתה הצלחה רבה ומוסקבין "התעורר מפורסם בבוקר שלאחר ההצגה".

בשנת 1904 למוסקבין נולד בן בכור וקיבל שם ולדימיר לכבוד מורו נמירוביץ'-דנצ'נקו. בשנת 1906 התיאטרון יצאה לסבב הופעות באירופה, ברוב ההצגות מוסקבין היה בתפקיד הראשי וזכה להצלחה גדולה.

בשנת 1919 מוסקבין לראשונה השתתף בצילומי סרט, בסך הכול במהלך השנים הוא השתתף ב-7 סרטים.

בשנת 1919 מוסקבין נעצר כי נחשד בהשתתפות בקשר נגד השלטון. הוא שוחרר תוך זמן קצר בהתאם להוראת פליקס דזרז'ינסקי.

בשנים 1922–1924 מוסקבין השתתף בסבב הופעות של התיאטרון באירופה וארצות הברית.

בשנת 1936 מוסקבין התגרש מאשתו והתחתן עם שחקנית התיאטרון אלה טרסובה. באותה שנה הוענק לו תואר אמן העם בסבב הראשון של הענקת התארים.

כאשר בשנת 1939 וסבולוד מיירהולד נעצר, מוסקבין פנה ליוסיף סטלין עם בקשה לשחררו אך ללא הצלחה.

עם תחילת מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לסראטוב ומוסקבין ניהל את התיאטרון בפועל. לאחר פטירת ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו הוא מונה למנהל התיאטרון. למרות המינוי, מוסקבין המשיך להופיע בהצגות.

בשנת 1943 אלה טרסובה עזבה אותו ומוסקבין חזר לאשתו הראשונה.

בשנות ה-40 למוסקבין החלו בעיות לב. בתחילת פברואר 1946 הוא אושפז בבית החולים ובבוקר 16 בפברואר הוא נפטר. מוסקבין נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.

## קישורים חיצוניים

* קורות חיים מפורטים 
* 
* 

קטגוריה:שחקני תיאטרון רוסים
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:אמני ספוקן וורד
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1874
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1874
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1946
משה ארצי

**משה ארצי** (1926 – 29 באוקטובר 2016) היה מתאבק ישראלי במשקל חצי בינוני, היה אלוף ישראל ואלוף המכביה השלישית וזכה במקום השלישי בספורט הפועלים שנערך בליאז'.

לארצי יש אחים נוספים שעסקו בהיאבקות, ביניהם אחיו, אברהם ארצי, חבר נבחרת ישראל בהיאבקות במשקל חצי כבד.

## קישורים חיצוניים
* תמונה של משה ארצי מנצח בהיאבקות באתר של ארכיון הפועל

## הערות שוליים

קטגוריה:מתאבקים ישראלים
קטגוריה:מתאבקים בסגנון יווני-רומי
קטגוריה:אלופי המכביה: מתאבקים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1926
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2016
מעבר לנהר ואל בין העצים

**מעבר לנהר ואל בין העצים** (באנגלית: **Across the River and into the Trees**) הוא הספר האחרון שכתב ארנסט המינגוויי ויצא לאור בחיי המחבר.

הספר נכתב לאחר שבסתיו 1948 ביקר המינגוויי באיטליה, ממנה נעדר שלושים שנה. המפגש המחודש עם ונציה, אחת הערים האהובות עליו, וחוויות הלחימה שלו עצמו באירופה במלחמת העולם השנייה. הספר יצא לאור ב-1950, והוא הרומן הארוך האחרון של המינגוויי שיצא לאור בימי חייו. הספר זכה לביקורת פושרת, אולם מבקר הספרים של הניו יורק טיימס, ג'ון או'הרה, כינה את המינגוויי בזכות ספר זה: "הסופר החשוב ביותר מאז שייקספיר". הספר תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר. שם הספר נגזר מן המשפט האחרון שאמר גנרל תומאס ג'ונתן "סטונוול" ג'קסון, מן הבולטים שבמפקדי צבא הקונפדרציה, לפני מותו: "לא, לא, בואו נעבור את הנהר וננוח בצל העצים".

## עלילה ומבנה הספר
הספר מתאר את חופשתו של ריצ'רד קנטוול, קולונל בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, אשר באיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה ומחלים מפציעה בשדה הקרב, בוונציה. קנטוול מנהל פרשיית אהבים עם רוזנת איטלקייה כבת תשע עשרה. קנטוול הסובל ממחלת לב, מהרהר לאורך הספר בחוויותיו מן הלחימה במלחמת העולם הראשונה, תחילה בשירות צבא איטליה כמפקד מחלקה בגדוד רגלים, ובהמשך בשירות בצבא ארצות הברית, וכן בחוויות הלחימה באירופה כמפקד חטיבת רגלים במלחמת העולם השנייה, בין היתר בפלישה לנורמנדי, במבצע קוברה ובשחרור פריז. לאורך הספר קורותיו של קנטוול עולים במהלך השיחות שלו ותיאור מחשבותיו. כך מתברר כי קנטוול היה גנרל בצבא ארצות הברית קודם לחופשתו, אשר הורד בדרגה לאחר שחטיבתו ספגה אבדות רבות בקרב על יער הירטגן.

## ביקורת
נראה שקיימת הסכמה בין מבקרי הרומן, שזהו אינו הרומן האיכותי ביותר שכתב המינגוויי, וכי מוטב היה לו היה המינגוויי מצמצם את היקפו.

שני המבקריםסבורים כי היכולת לכתוב באופן שאנשים מדברים – אחת התכונות בהן הצטיין המינגוויי – באה לידי ביטוי רק בחלקים מצומצמים של הספר, וכי יש בו חלקים רבים ארוכים וטרחניים, דיאלוגים שלוקים בקלישאיות, פטפטת, שיחות שמתמשכות יתר על המידה, ועוד.

אביטוב וגלסנר מציינים כי למרות כל החסרונות הללו, יש ברומן גם קטעים נוגעים ללב, שיש בהם רגישות ושנינה, וגם קטעים שמצליחים לזעזע את הקורא.

## קישורים חיצוניים

* דף הספר באתר הוצאת ידיעות ספרים.
* דף הספר באתר הוצאת פן
* מילות הספר, באנגלית
* אריק גלסנר, על "מעבר לנהר ואל בין העצים", המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", 4 במאי 2013

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ספרות מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ספרי 1950
קטגוריה:ספרי ארנסט המינגוויי
קטגוריה:ספרי ידיעות ספרים
קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
אלה טרסובה

**אלה טרסובה** (ברוסית: **Алла Тарасова**; 25 בינואר (6 בפברואר) 1898 – 5 באפריל 1973) הייתה שחקנית תיאטרון רוסי וסובייטי. היא זכתה חמש פעמים בפרס סטלין (1941,1946 (פעמיים), 1949,1947) והוענק לה תואר אמן העם (1937). על פעילותה בתחום התיאטרון הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1973.

## חייה
אלה טרסובה נולדה בשנת בקייב למשפחת פרופסור באוניברסיטת קייב. בשנת 1914 המשפחה עברה למוסקבה. אלה התחילה ללמוד משחק במוסד שבשנת 1916 התפתח ל"סטודיו ה-2 של התיאטרון האמנותי". כבר באות ה שנה אלה טרסובה החלה לשחק על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה היא השתתפה בסבב הופעות ביחד עם חלק משחקני התיאטרון כולל הופעות באירופה ובארצות הברית. בשנת 1925 היא חזרה למוסקבה והתקבלה לתיאטרון מחדש. תחילה היא גילמה בתפקידים זוטרים אך בשנת 1933 הייתה לה הצלחה גדולה במחזה על פי אלכסנדר אוסטרובסקי ועם הזמן היא גדלה לשחקנים הראשית של התיאטרון.

לאלה טרסובה הייתה הצלחה מיוחדת במחזות של אנטון צ'כוב. במקביל לעבודה בתיאטרון טרסובה הצטלמה במספר סרטים.

בשנים 1951–1955 היה כהנה כמנהלת של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובשנים 1970–1973 היא הייתה יושב ראש ארגון ותיקי התיאטרון.

בשנות ה-60 היא הפסיקה להופיע על הבמה ועברה לבית הספר למשחק ליד התיאטרון.

טרסובה נפטרה במוסקבה ב-5 באפריל 1973 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.

### חיים אישיים
טרסובה התחתנה שלוש פעמים. בעלה הראשון היה קצין צי הקיסרי. בשנת 1936 היא עזבה אותו והתחתנה עם איוואן מוסקבין שהיה שחקן תיאטרון לצידה. בשנת 1943 הם התרגשו ובשנת 1945 טרסובה התחתנה לקצין חיל האוויר הסובייטי.

היה לה בן מהנישואים הראשונים.

## קישורים חיצוניים

* [ https://web.archive.org/web/20130508231920/http://a-tarasova.ru/ אתר המוקדש לזכרה]
* 
* 

קטגוריה:מעוטרי גיבור העמל הסוציאליסטי
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:מעוטרי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה רוסיות
קטגוריה:שחקניות תיאטרון רוסיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה רוסים
קטגוריה:שחקני תיאטרון רוסים
קטגוריה:ילידות 1898
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1898
קטגוריה:נפטרות ב-1973
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1973
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו

**ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו** (ברוסית: **Владимир Иванович Немирович-Данченко**; 11 בדצמבר (23 בדצמבר) 1858 – 25 באפריל 1943) היה במאי תיאטרון, מחזאי וסופר רוסי וסובייטי. הוא היה מייסד התיאטרון האמנותי, זכה פעמיים בפרס סטלין (1942, 1943) והוענק לו תואר אמן העם (1936). על פועלו בתחום התיאטרון הוענק לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.

## חייו
ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו נולד באוזורגתי אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בגאורגיה למשפחת קצין בגמלאות יליד אוקראינה ואימו הייתה ממוצא ארמני. הוא למד בגימנסיה בטביליסי ולאחר סיומה למד באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1876–1879.

בשנת 1877 נמירוביץ'-דנצ'נקו החל לפרסם ביקורות על הצגות תיאטרון. בשנת 1881 הוא פרסם את המחזה הראשון שלו והוא הועלה על במת תיאטרון מלי במוסקבה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הוא כתב מספר מחזות שהועלו על במות תיאטראות שונים. הוא גם פרסם מספר רומנים.

בשנים 1891–1901 נמירוביץ'-דנצ'נקו לימד משחק בבית הספר למשחק ליד הפילרמוניה. בין תלמידיו היו איוואן מוסקבין, וסבולוד מיירהולד ואולגה קניפר (אשתו של אנטון צ'כוב) והוא לקח אותם לתיאטרון אמנותי שהוא יסד ביחד עם קונסטנטין סטניסלבסקי בשנת 1898. בתיאטרון זה נמירוביץ'-דנצ'נקו העלה על במה מספר הצגות ביחד עם סטניסלבסקי ושיתוף פעולה אדוק שה נמשך עד לשנת 1906. במקביל לניהול התיאטרון הם הקימו מספר סטודיות בהם ניסו דרכים לפיתוח תיאטרון.

בשנת 1919 נמירוביץ'-דנצ'נקו הקים סטודיו מוזיקלי שבשנת 1926 התפתח לתיאטרון מוזיקלי עצמאי. נמירוביץ'-דנצ'נקו ראה שתיאטרון האמנותי שהוקם עומד לפני משבר ובשנת 1924 פעל לקליטה מספר רב של שחקנים חדשים. בשנים 1925–1926 הוא שהה בארצות הברית וניסה לפתח בהוליווד את הקריירה אך בסופו של דבר חזר למוסקבה. עד יום מותו הוא היה מנהל אמנותי ובמאי ראשי של התיאטרון. במקביל הוא העלה על הבמה מספר הצגות בתיאטרון המוזיקלי.

בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נסע לקווקז, אך כבר במהלך שנת 1942 חזר למוסקבה. בשנת 1943 הוא פעל להקמת בית הספר למשחק ליד התיאטרון.

ב-25 באפריל 1943 הוא נפטר מהתקף לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:במאי תיאטרון רוסים
קטגוריה:מחזאים רוסים
קטגוריה:סופרים רוסים
קטגוריה:מחזאים סובייטים
קטגוריה:סופרים סובייטים
קטגוריה:רוסים ממוצא אוקראיני
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:אמני העם של ברית המועצות
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ברית המועצות
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1858
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1943
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1943
אלסבת כהן

**אלסבת (אליזבת) כהן גולדשטיין** (גם כהן-זילברשמיט) הייתה מעצבת ואמנית קרמיקה ישראלית, ילידת גרמניה.
## ביוגרפיה
אלסבת כהן נולדה בווסטפליה, גרמניה ועלתה לארץ ישראל בשנת 1937. במחצית הראשונה של שנות הארבעים למדה קדרות אצל הדוויג גרוסמן בירושלים. בשנת 1952 התמנתה למעצבת הראשית של חברת "לפיד". העבודות שיצרה בחברה זו נשאו אופי מודרני והושפעו מסגנון העיצוב הבינלאומי. בראיון משנת 1966 טענה כהן כי אין דבר הנקרא "קרמיקה בעלת סגנון ישראלי", לבד מהשפעות פולקלוריסטיות.

עבודותיה במסגרת "לפיד" נושאות חותמת ובה דימוי של שמש וגלים. בשנת 1963 התקבלה באיגוד האמנים "meisterbrief" בגרמניה. בשנות השבעים התגוררה בנהריה.

## השכלה
*1942-194 קרמיקה אצל הדוויג גרוסמן להמן, ירושלים
*בית הספר הגבוה לקרמיקה, הור-גרנצהאוזן (Höhr-Grenzhausen), גרמניה

## פרסים
*1962 פרס בתערוכת אמנות שימושית, תל אביב-יפו
*בית הנכות בצלאל, ירושלים
## תערוכות יחיד
*1955 מוזיאון חיפה לאמנות
*1960 מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
*1962 כלים מתוצרת חברת לפיד, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו

## לקריאה נוספת
*כהן, אלסבט, "רשמים מקונגרס מלאכת מחשבת בינלאומי", **קדרות**, מס' 6, ספטמבר 1979, עמ' 23-21
*Ceramic Artist of Israel, August 1975, p. 7

## קישורים חיצוניים
*

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-1993
קטגוריה:אמניות קרמיקה ישראליות
קטגוריה:אמני קרמיקה ישראלים
קטגוריה:מעצבות ישראליות
קטגוריה:מעצבים ישראלים
Just for Laughs

[שמאל|ממוזער|250px|[תיאטרון סן-דני (Théâtre Saint-Denis) במונטריאול במהלך הפסטיבל (2007). בכניסה לתיאטרון ניצבת דמותו של קמע הפסטיבל - "ויקטור".]]
**Just for Laughs** (בצרפתית: *Juste pour rire*) הוא פסטיבל קומדיה שנערך מדי שנה בחודש יולי במונטריאול, קוויבק, קנדה, מאז שנת 1983. זהו פסטיבל הקומדיה הבינלאומי הגדול בעולם.

הפסטיבל נוסד ב-1983 על ידי גילברט רוזון כאירוע דו-יומי דובר צרפתית. ב-1985 הצטרף לצוות המנהל של הפסטיבל אנדי נולמן, שהחליט להוסיף לפסטיבל אף אירועים דוברי אנגלית. בעקבות הצטרפותו לצוות המנהל אף התארך משך הפסטיבל לחודש, שבו הציגו אמנים דוברי צרפתית בחצי החודש הראשון, ואמנים דוברי אנגלית בחצי החודש השני. בתוכנית הפסטיבל כלולים קטעים קומיים בינלאומיים וכן קטעים אילמים (אקרובטיקה, פנטומימה ועוד). ב-1999 עזב נולמן את הצוות המנהל של הפסטיבל, אך הוא נשאר בחבר המנהלים של החברה המנהלת את הפסטיבל. ב-2010 חזר נולמן לצוות המנהל, בתפקיד נשיא תחומי הפסטיבלים והטלוויזיה.

במהלך ימי הפסטיבל מופיעים ברחבי מונטריאול, בעיקר ב"רובע הלטיני" (אזור הידוע בתיאטראות, בתי קפה וחנויות בוטיק) אמני רחוב, אמני וודוויל ואמנים אחרים בהופעות קוליות וחזותיות. בערבים מציגים מועדוני הלילה והתיאטראות תוכניות מיוחדות שנועדו לתמוך באמנים. עם מבקרי הפסטיבל נמנים גם ציידי כישרונות ומפיקים, והוא מהווה הזדמנות לחשיפה עבור אמנים צעירים.

החל מ-1996 מתקיים במהלך הפסטיבל גם פסטיבל הקולנוע *Comedia*, שבו מוענקים פרסים לסרטים קצרים ולסרטים באורך מלא.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מונטריאול: תרבות
קטגוריה:קנדה: פסטיבלים
מצודת כירכוכ

**מצודת כירכוכ** (בערבית: **قلعة كركوك**; בטורקית: **Kerkük Kalesi**) היא מצודה הממוקמת במרכזה של העיר כירכוכ בעיראק ונחשבת לחלק העתיק ביותר של העיר. המצודה ממוקמת על תל בגובה של כ-40 מטרים הנמצא, בסמיכות לנהר ח'אסה. מאמינים כי התל נבנה על ידי המלך אשורנצירפל השני בין 858–884 לפני הספירה כקו הגנה צבאי עבור העיר ערפה .

בין השנים 319 ועד 311 לפנה"ס בנה המלך סלאוקוס הראשון חומה חזקה עם 72 מגדלים סביב 72 הרחובות ושתי הכניסות למצודה. בתוך המצודה ממוקמת "הכנסייה האדומה" ובה עקבות של פסיפסים המקדימים את התקופה המוסלמית. הקירות המודרניים מתוארכים לתקופה העות'מאנית. מאמינים כי השליט טימור לנג ביקר במצודה בשנת 1393 במהלך מסעו הצבאי.

המצודה נחשבת על ידי תושבי העיר כאתר בעל ערך היסטורי רב וכמרכזה של העיר העתיקה. על המצודה ולמרגלותיה מרוכזים כמה מן השווקים ובתי התפילה המרכזיים של העיר וכמה מן השכונות הוותיקות שלה. לאורך התקופה העות'מאנית, היה רוב תושבי המצודה יהודים ונוצרים (שנקראו בטורקית Kale gavurları, "הכופרים של המצודה"). בנוסף בתוך שטח המצודה מרוכז מספר רב של אתרים היסטוריים ודתיים, ובהם מבנה קבר שמאמינים כי בו קבורים דניאל הנביא, חנניה, מישאל ועזריה.

בשנת 1990 הכריז סדאם חוסיין על קמפיין במטרה לייפות את המצודה המוקפת חומה. יש שסבורים כי כוונתו הייתה בעיקר להוציא ממנה 800-900 משפחות טורקמניות וכורדיות שהתגוררו בבתיה העתיקים. בשנת 1997 החריב השלטון העיראקי את המצודה על כל רבעיה והותיר בה רק מספר מועט של אתרים בעלי חשיבות דתית או מבנים בעלי חשיבות היסטורית. כל תושבי המצודה איבדו במהלך ההריסה את בתיהם ופונו ממנה לצמיתות. מאז החרבתה לא שוקמה המצודה ולא יושבה מחדש ועד היום היא ניצבת ריקה ושוממת.

## מבנה המצודה

במצודה 4 דלתות או שערים: שניים בצידה המזרחי (שנקראים "הלוואג'ילאר" ו"יידי קיזלאר") ושניים בצידה המערבי ("טופּקאפּי" ו"טאשקאפּי"). היא מחולקת לשלושה רבעים: רובע מידאן (בצפונה), רובע קלעה ("המצודה"; במרכז) ורובע חמאם (דרום). כן נמצאים בשטח המצודה מספר מסגדים ומבני קבר ששרדו גם את החרבת המקום בימי שלטון הבעת'.

במרכז המצודה ממוקם מבנה של כיפה מתומנת כחולה (Gök kümbet). הסגנון האדריכלי הייחודי של המבנה מתאפיין בבנייה מלבנים, מטיח ומסיד. קירות הכיפה מעוטרים בצורות גאומטריות והיא ממוקמת במרחק הליכה משער טופקאפי, בצפון-מערבה של המצודה.


קובץ:Gok Kunbet.JPG|מבנה "הכיפה הכחולה"
קובץ:Osmanli Şehitler Duvar Resmi.JPG|לוחית זיכרון לציון הרוגי האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה בבית הקברות של המצודה
קובץ:قبة ومنارة جامع النبي دانيال عليه السلام.jpg|מבנה הקבר של הנביא דניאל, חנניה, מישאל ועזריה וצריח המסגד הצמוד לו, על ראש מצודת כירכוכ


## קישורים חיצוניים

* מצודת כירכוכ 
* מצודת כירכוכ 
* מידע על המצודה והעיר כירכוכ 
* תיאור המסגד על קברו של דניאל בכירכוכ שבעיראק 

קטגוריה:עיראק: מבצרים
קטגוריה:כירכוכ
אגם אינארי

**אגם אינארי** (בפינית: ** Inarijärvi**) הוא אגם בצפון-מזרח פינלנד. שטחו כ-1,040 קמ"ר, והוא האגם השלישי בגודלו בפינלנד, והגדול ביותר בלפלנד.
## גאוגרפיה
גובהו בין 117 ל-119 מטרים מעל פני הים, ומפלס זה תלוי באספקת המים המגיעים דרך תחנת הכוח ההידרואלקטרית קייטקוסקי המצויה ברוסיה. האגם רדוד ברובו, אך בחלקו הצפוני מגיע עומקו ל-95 מטרים. האגם קופא בכל שנה, בין נובמבר לראשית חודש יוני. האגם נשפך לנהר פאטסיוקי, שזורם צפונה, ונשפך לפיורד וראנגר שבים ברנץ.

ברחבי האגם פזורים 3,318 איים, המפורסמים שבהם הם האוטומה (Hautuumaasaari) ואוקון (Ukonsaari). על האי האוטומה, שפירוש שמו "אי בית הקברות", שוכן בית קברות עתיק ששימש בעבר את הלאפים, ועל האי אוקון אתר פולחן קדום.

האגם עשיר בדגה, בעיקר מיני סלמון וטרוטות. רבים ממיני הדגים לא שכנו בו בעבר, והם הובאו לאגם במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, כדי לעודד את הדיג במקום. ב-1989 הגיע היקף הדיג באגם לשיא, שנאמד בכ-560 טונות.

## גלריה

Frozen Lake Inari.jpg|אגם אינארי מכוסה קרח
Inari 9913.jpg|אופנועי שלג חוצים את האגם בתקופת קיפאונו
Ukonkivi2.jpg|האי אוקון
View on Inari Lake.jpg|מנופי האגם


## קישורים חיצוניים

* 

אינארי
קטגוריה:לפלנד
שדה התעופה רובניימי

**שדה התעופה רובניימי** (בפינית: **Rovaniemen lentoasema**) ממוקם 10 קילומטרים צפונית לעיר רובניימי שבפינלנד, סמוך לחוג הארקטי שחוצה את הקצה הצפוני של מסלול הטיסה.

## היסטוריה
שדה התעופה הוקם ב-1940, ובתחילה מסלולי הטיסה שלו לא היו סלולים. חברת פינאייר חנכה באותה שנה קו טיסות סדיר בין הלסינקי לבין פטסמו (כיום העיר פצ'נגה שברוסיה), שכלל נחיתות ב-7 ערים נוספות ובהן רובניימי. במהלך מלחמת ההמשך שימש שדה התעופה את הלופטוואפה. שדה התעופה ניזוק במלחמת לפלנד, ושיקומו הסתיים ב-1948. במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 הוארך מסלול הטיסה ונבנו מבנים חדשים. בשנת 2000 הותקנו בבניין הטרמינל שרוולי העלאת נוסעים.

במהלך שנת 2011 עברו בשדה התעופה קרוב ל-400 אלף נוסעים, והוא היה שדה התעופה הרביעי בגודלו בפינלנד מבחינת היקף הנוסעים. מבחינת גודל פיזי, זהו שדה התעופה החמישי בגודלו במדינה.

הטיסות הסדירות היחידות במהלך כל ימות השנה הן טיסות של פינאייר ונורוויג'ן אייר שאטל להלסינקי. בעונת התיירות (החורף), מפעילה פינאייר גם טיסות סדירות למורמנסק, וחברת טראנסאוויה.קום מפעילה טיסות לאמסטרדם ולפריז. חברות תעופה רבות נוספות מפעילות טיסות שכר ליעדים שונים באירופה במהלך החורף, בין היתר לאמסטרדם, אתונה, בודפשט, בוקרשט, ברלין, ברצלונה, דבלין, ורשה, לונדון, מדריד, מילאנו, פראג, פרנקפורט, קייב ותל אביב, וכן לערי שדה נוספות בבריטניה ובגרמניה. בנוסף, משמש שדה התעופה גם את חיל האוויר הפיני.

## קישורים חיצוניים
 
* 
* שדה התעופה של רובניימי באתר Finavia

קטגוריה:פינלנד: מבנים
קטגוריה:רובניימי
רובניימי
יעל מלמד

**יעל מלמד** (נולדה ב-21 בפברואר 1968) היא מפיקה אמריקאית ישראלית, שהפיקה את הסרט "אינוסנטה", זוכה פרס האוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2012.

## ביוגרפיה
מלמד נולדה בניו יורק, בעת שאמה, האדריכלית כלת פרס ישראל עדה כרמי-מלמד, שימשה כמרצה בחוג לאדריכלות באוניברסיטת קולומביה. דודה, אח של אמה, הוא האדריכל רם כרמי, וסבה הוא האדריכל דב כרמי.

בעקבות גיוסם לצבא של אחותה ואחיה שבו הוריה לישראל. מלמד החליטה להישאר בארצות הברית ונרשמה ללימודי אדריכלות באוניברסיטת ייל. בשנת 1997, לאחר שעבדה במשך שנה וחצי עם אמה, החליטה לנטוש את האדריכלות ולעבור לעסוק בקולנוע. היא שבה לניו יורק ולמדה קולנוע בקורס אינטנסיבי בן שישה שבועות באוניברסיטת ניו יורק. היא התחילה לעבוד בתור סטאז'רית, אחר-כך כעוזרת.

בשנת 2003 פתחה מלמד בצוותא עם אווה קולודנר את חברת ההפקות Salty Features, כעבור מספר שנים עזבה שותפתה קולודנר את החברה. הסרט עתיר התקציב ביותר שהפיקה הוא "ראיונות קצרים עם אנשים מבחילים" פרי עטו ובבימויו של ג'ון קרסינסקי (שמשחק את ג'ים, כוכב הסדרה "המשרד", בתקציב של קרוב לחמישה מיליון דולר. זהו עיבוד לספר הסיפורים הקצרים של דייוויד פוסטר וולאס. הסרט My Architect, שהפיקה מלמד בבימויו של נתניאל קאהן, היה מועמד לפרס האוסקר לשנת 2004.

הסרט "אינוסנטה" (Inocente) הוא בבימוים של שון ואנדראה פיין. גיבורת הסרט "אינוסנטה" היא אינוסנטה בת החמש עשרה, בת למהגרים בלתי חוקיים ממקסיקו. היא ספגה התעללות מאביה ואמא ונעה בתשע השנים האחרונות בין שלושים מקומות דיור, ביניהם: מחסן נטוש, מקלט למחוסרי דיור, פארק ציבורי ובית של חברים. למרות התנאים בהם גדלה, אינוסנטה נהפכת לציירת מוכשרת שמוכרת את ציוריה בתערוכות, שוכרת דירת חדר ולראשונה בחייה מתגוררת בדירה משלה. לפני שהסרט הושלם נגמר להפקה התקציב. על מנת לפתור זאת יצאו מלמד ביחד עם עמיתיה לגיוס כספים מהציבור. היא נעזרה באתר מימון ההמונים "קיקסטראטר" וגייסה 52 אלף דולר מכ-300 תורמים פרטיים.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים ושודר ברשת MTV, שהייתה אחד הממנים שלו, בשלב גיוס ההון הראשוני. מלמד בנתה סביב הסרט מערכת של סדנאות, שבהן תלמידים צופים בסרט ובתום ההקרנה מתבקשים לצייר ציור בהשראתו.

ב-2024 יצא סרטה "עדה - אמי האדריכלית"

יעל מלמד נשואה לאיש מחשבים בריטי ולהם בן אחד.

## קישורים חיצוניים

* אתר חברת ההפקות Salty Features
* אתר הסרט אינוסנטה
* הסרט שמועמד לפרס האוסקר: אינוסנטה עם יעל מלמד
* רובין פוגרבין, מנערה חסרת בית למושאו של סרט מועמד לפרס האוסקר, בלוג באתר הניו יורק טיימס, 10 בינואר 2013
* מארק אולסן, אוסקר 2013: 'אינוסנטה' זוכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר, באתר לוס אנג'לס טיימס, 24 בפברואר 2013
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת ייל
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ייל
קטגוריה:ישראליות ילידות ארצות הברית
קטגוריה:ישראלים ילידי ארצות הברית
קטגוריה:מפיקות טלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:מפיקות קולנוע אמריקאיות
קטגוריה:משפחת מקלב
קטגוריה:מפיקי טלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:מפיקי קולנוע אמריקאים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1968
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1968