בדואים בנגב

שמאל|ממוזער|250px|בדואים במדבר יהודה, בסמוך ליישוב קידר
**הבדואים בנגב** הם הבדואים בישראל החיים באזור הנגב. מספרם מונה כ-302,080. חלקם הגדול מתגוררים בעיר רהט (75,922), וביישובי קבע במועצות המקומיות חורה, כסייפה, ערערה בנגב, שגב שלום, תל שבע ולקייה, ובמועצות האזוריות נווה מדבר ואל-קסום – והשאר מתגוררים בכפרים לא מוכרים. דוגמאות ליישובים לא מוכרים הם השבטים אפיניש, קודייראת א-צאנע, ג'נאביב, אטרש, אבו עמרה, אעצם, אבו רוקייק, אבו ג'ווייעד, קוואעין, אבו כף, עוקבי, הוואשלה, נצאצרה והוזייל, שלא קיבלו מעמד מוניציפלי. חלק מכפרים אלו הוכרו עם הקמת המועצה האזורית אבו בסמה (שהוחלפה ב-2012 במועצות האזוריות נווה מדבר ואל קסום) שבאה להתמודד עם בעיה זו.
[טקסט=התיישבות בדואית (בלתי מוכרת ) בנגב, אזור ואדי חליל |ממוזער|318x318 פיקסלים|התיישבות בדואית בלתי מוכרת בנגב, על יד [אום בטין]]בשנת 2007 שטח המחיה של האוכלוסייה הבדואית בנגב עמד בפועל על כ-240 אלף דונם, השווים ל-240 קילומטר רבוע. בצירוף שטחים שנתפסו לחקלאות ושטחים נוספים שעומדות לגביהם תביעות משפטיות, שטחו של המרחב הבדואי בנגב היה כ-800 אלף דונם. סך כל שטח הנגב עומד על כ-13,000 קילומטר רבוע, כלומר, שטח המגורים והתביעה של האוכלוסייה הבדואית ביחד הוא כ-6% מכלל שטח הנגב. שטח זה נתון למחלוקת. פרופסור מאוניברסיטת בן-גוריון טוען כי סך כל שטח תביעת הבעלות של הבדואים בנגב עומד בשנת 2018 על 5%.

כיום, הבדואים בנגב מחולקים בין שלוש צורות יישוב: כ-35 כפרים בלתי מוכרים, שבע עיירות מתוכננות שהוקמו על ידי המדינה, ו-11 כפרים שהוכרו על ידי המדינה לפני 20 שנה. האוכלוסייה הבדואית בנגב מהווה 12% מאזרחי ישראל הערבים. אומנם, חלק מתהליך העיור שתוכנן על ידי המדינה הצליח במידה מסוימת, אך ישנה אוכלוסייה גדולה, שמונה עשרות אלפי אזרחים, המתגוררת בכפרים שאינם מוכרים על ידי המדינה.

## כלכלה
פרנסתם של הבדואים בעבר התבססה כאמור בעיקר על תחומים שונים של חקלאות כגון רעיית צאן וגידולי שדה (בעיקר שעורה ודורה).

מספר תהליכים מקבילים גרמו לירידת ההכנסות מחקלאות:
* ירידה כלל עולמית בהכנסות מחקלאות – שיטות ייצור חדשות הגדילו את הייצור העולמי במידה ניכרת וגרמו לעודפי היצע, שבתורם גרמו לירידת מחירי התוצרים החקלאיים. כתוצאה מכך הצטמצמו ההכנסות של אוכלוסיות שהמשיכו לעסוק בחקלאות בשיטות לא-ממוכנות.
*עיור כפוי – העברת הבדואים לעיירות הקבע על ידי המדינה מנעה מהם לעסוק בחקלאות.
* איבוד של שטחי מרעה לצאן – הפיכת שטחי מרעה לשטחי אש ולפיתוח עירוני והתיישבותי בדרום.

כל אלה הביאו את הבדואים לחיפוש מקורות פרנסה נוספים על החקלאות, אך מיקומם בפריפריה של מדינת ישראל והיעדר תשתיות לתעשייה בעיירות הבדואיות לא אפשרו להם לפתח מספיק מקורות חליפיים.

כתוצאה מהמצב שתואר לעיל, אוכלוסיית הבדואים בנגב היא האוכלוסייה הממוקמת במקום האחרון במדרג הסוציו-אקונומי בישראל. לפי נתוני הלמ"ס, שבע עיירות הקבע הבדואיות ממוקמות בשמונת המקומות האחרונים בדירוג הסוציו-אקונומי. גם בשיעור מקבלי הבטחת הכנסה ובשיעור הבעלות על רכב פרטי מיקומן של העיירות נמוך מאוד. מידע על הכפרים הלא מוכרים לא נאסף על ידי הלמ"ס, אך משערים שהמצב שם אף יותר גרוע.

בשנת 2018 יותר מ-80% מהנשים הבדואיות האקדמאיות היו מועסקות, לעומת 10% בלבד בקרב בדואיות שאינן אקדמאיות. אחוז האבטלה הממוצע בחברה הבדואית בשנת 2020 היה כ-12%.

### רעיית צאן
החל מראשית המאה ה-20 היו הבדואים נוודים למחצה, כיוון שהם נדדו עם עדרי הצאן רק מספר חודשים בשנה, וביתר החודשים עיבדו חלקות אדמות קטנות, כלומר שילבו עבודת אדמה עם רעיית צאן וגידול מקנה. הם עשו זאת בעיקר באזור הנגב הצפוני, בשל כמות המשקעים הגדולה בו יחסית.

עדרי הבדואים כללו בעיקר עיזים, כבשים וגמלים. בעבר הם סיפקו את רוב צורכי הבדואים (בשר, חלב וצמר) ומכירתם היוותה את עיקר מקור הפרנסה שלהם בתקופה שקדמה להקמת המדינה. עם הזמן חלו שינויים בתחום עיסוק זה, שהובילו לירידה במספר רועי הצאן היוצאים למרעה. חלקם יתוארו להלן.

אחד השינויים הוא החלטה שהתקבלה בשנת 2009, הדורשת מרועי הצאן לנהל תיק במס הכנסה.

#### מדיניות משרד החקלאות
עדרי הצאן של הבדואים נחשבו שנים רבות לאורחים לא רצויים בשמורות וביערות, מפני הסברה כי הם גורמים להרס של הצומח הטבעי. לאחרונה משתנה גישה זו, לאור היתרונות שיש בנוכחותם של העדרים בשטחי המרעה דוגמת מניעת שריפות בשל אכילת העשב היבש על ידי העדרים. יתרון נוסף קשור לדילול הצומח בשטח שהופך את החולות למיוצבים פחות ובכך מאפשר קיום של בעלי חיים ייחודיים לדיונות.

בשנת 2012 הוחלט במשרד החקלאות לפעול במספר מישורים על מנת לפתח את ענף זה בקרב הבדואים: חלוקה של מאות אלפי שקלים לאלה שרועים את עדריהם במרחבים הפתוחים. סך התקציב שהוקצה לטובת העניין על ידי משרד החקלאות ופיתוח הכפר עומד על כחצי מיליון שקל והוגשו כ-140 בקשות של רועי צאן בדואים לקבל את כספי המענק בהתאם לגודל העדר, סוגו ותקופת הרעייה, הקצאת שטחי מרעה ביערות קק"ל וסיוע שלהם בשטחים אלו. כמו כן, הוקם ארגון שמטרתו לאגד את הרועים הבדואים ולייצר עבורם נציגות בהתאחדות חקלאי ישראל לשם קידום מטרותיהם, התמקצעות ופיתוח הענף לפי צורכיהם ומאפייניהם.

מנגד, עם התקדמות התוכניות הממשלתיות ליישוב הבדואים בנגב נוספו פקחים מטעם המנהלת ליישוב הבדואים ורשות מקרקעי ישראל. המדיניות בשטח היא מניעה של תוספת בנייה על ידי קנסות וצווי הריסה.

### פשיעה
הפזורה הבדואית מתמודדת עם רמות גבוהות של פשיעה חמורה, הכוללת ירי, סחיטה, אלימות ופשעים נוספים. תופעות אלה מתפרצות לעיתים בתקריות חמורות כגון גניבת כלי נשק מבסיסי צה"ל, ירי בצירים, חסימות כבישים ועוד.

בסוף 2025 יצאה משטרת ישראל למבצע סדר חדש בנגב במטרה למגר את הפשיעה ביישובי הפזורה.

## חברה
שינויים באורח החיים גרמו לא רק לירידה במצב הסוציו-אקונומי אלא גם לתופעות לוואי אחרות כמו אחוזי פשיעה גבוהים. לאחר כמה אירועי פשיעה בנגב שבהם היו מעורבים בדואים – כגון מקרים של סחר בסמים בגבול מצרים, אלימות במשפחה וקטטות בין חמולות שהסתיימו לא פעם ברצח – הקימה המשטרה באפריל 2012 יחידה חדשה למאבק בפשיעה הבדואית. היחידה מונה כ-250 שוטרים שפועלים נגד עבריינים בדואים בדרום, רובם לוחמי יס"מ וחלקם בלשים, אנשי מודיעין, חוקרים ותובעים משטרתיים. בראשה עומד קצין בדרגת ניצב משנה, והיא פועלת כנגד עבירות שונות, בהן נהיגה פרועה, מעשי גנבה, אירועי אלימות ופלישה לשטחי מדינה. המשטרה הקימה תחנת משטרה בעיר רהט על מנת לתת שירות לתושבים המקומיים ולשפר את הביטחון האישי בעיר, ובשנת 2021 הקימה יחידה משולבת של מספר התמחויות, בשילוב מפעילי רחפנים, טרקטורונים ועוד, במטרה להגביר את המענה הביטחוני המותאם לאזור.
מאז שנות ה-90 מנהלים ארגוני זכויות אדם שונים בישראל, ובמיוחד האגודה לזכויות האזרח, ארגון זכויות האדם עדאלה ורופאים לזכויות אדם – מאבק ציבורי ומשפטי לשיפור השירותים הממשלתיים הניתנים ביישובים המוכרים והלא מוכרים כאחד. בעקבות עתירות שונות שהוגשו לבג"ץ הוקמו לראשונה בתי-ספר תיכוניים בחלק מהיישובים, בתי-הספר בכפרים הלא-מוכרים חוברו לראשונה לחשמל, הוקמו מרפאות ושופרו שירותים ממשלתיים נוספים.

250px|שמאל|ממוזער|א.ת. עידן הנגב, אתר בנייה, 2012
עם זאת, עד לשנת 2007, רמת השירותים הממשלתיים והמוניציפליים ביישובי הבדואים הייתה נמוכה מאוד.
ממשלת ישראל יזמה בניית אזורי תעשייה חדשים על מנת לספק אפשרויות תעסוקה נוספות למגזר. הגדול מביניהם הוא אזור תעשייה עידן הנגב ליד העיר הבדואית רהט, המתפרס על פני 2,000 דונם וחלקו הראשון כבר אוכלס במלואו. המפעל הגדול ביותר שכבר פועל בו הוא סודה סטרים והוא מעסיק כ-2,500 עובדים מהדרום. מדובר בשותפות עסקית של מועצה אזורית בני שמעון (39%), רהט (44%) ולהבים (17%).
בנוסף, ממשלת ישראל מקימה את אזור התעשייה שוקת המשותף לארבע רשויות: מיתר, מועצה אזורית בני שמעון, חורה ולקייה, בשטח כולל שגודלו 4,228 דונם. אזור התעשייה שוקת יתמחה בפעילויות תעסוקה, מסחר, תעשייה, תיירות, משרדים, ספורט ובנייני ציבור.

בשנת 2017 התקבלה החלטת ממשלה שנועדה לשפר את השירותים המוניציפליים שמקבלים התושבים ביישובים הבדואים. ההחלטה מקצה 3 מיליארד ש"ח בטווח של 5 שנים לטובת שיפור כלל השירותים (חינוך, רווחה, בריאות, ספורט, ניקיון, תרבות ועוד).

## חינוך
בשנת הלימודים תשע"ז (2016–2017) למדו במערכת החינוך 95,352 תלמידים בדואים, ובהם 19,000 בגני הילדים וכ-76,000 בבתי הספר היסודיים. בכיתות גן בחינוך הבדואי בנגב לומדים בממוצע 31.6 תלמידים בכיתה, כארבעה תלמידים יותר מהממוצע הכללי במערכת החינוך. על פי משרד החינוך יש מחסור של 1,200 כיתות לימוד וכיתות גן ביישובים הבדואים. בבחינות המיצ"ב ניתן לראות פער של כ-38 נקודות בין הישגי הבנות להישגי הבנים לטובת הבנות. הפער גדל עם העלייה בגיל.

בשנת הלימודים תשע"ו (2015–2016) היה שיעור הזכאים לתעודת בגרות בקרב בני 17 באוכלוסיית הבדואים בנגב 32.7% לעומת 68.5% בקרב שנתון זה באוכלוסייה הכללית (ללא בדואים וחרדים).

## בתי דין שבטיים
עד לתחילת המאה ה-20 פעלו בנגב בתי דין שבטיים שעסקו הן במשפט פלילי והן ביישוב סכסוכים ללא הפרדה פורמלית בין התחומים. בבסיס ההשקפה המשפטית של בתי דין אלו עמדה האחריות הקולקטיבית של בית אב למעשי בניו והשופטים נבחרו בהסכמה מכוח המוניטין שרכשו בקהילותיהם. השלטון העות'מאני ניסה להחיל את מערכת המשפט שלו גם על הבדואים בנגב עם הקמת בית משפט שרעי בעיר באר שבע בשנת 1906. הבריטים החזירו לבית הדין השבטי את סמכויותיו מתוך תפיסה קולוניאלית שרווחה באימפריה שראתה בילידים בלתי כשירים לקבל עליהם מערכת משפט מערבית ולכן נזקקים לבתי דין על פי מסורתם. לפתרון סכסוכים בין-שבטיים נרחבים כינס המושל הבריטי שופטים שבטיים מהנגב, סיני ועבר הירדן. פעילות בתי דין אלו חודשה לאחר קום המדינה בשנת 1955, והם פעלו עד לסיום הממשל הצבאי לצד בתי הדין הצבאיים עד שנת 1966, אז נפתחה בפני הבדואים בנגב האפשרות להתדיין בבתי משפט אזרחיים ובבית הדין השרעי בבאר שבע שהוקם בשנת 1971. אף על פי שבתי הדין השבטיים בוטלו רשמית בדצמבר 1966, הם ממשיכים לפעול באופן לא רשמי לצד מערכת המשפט הכללית עד היום.

## היסטוריה
### לפני הקמת מדינת ישראל
עד שנת 1948 היו הבדואים בדרום ישראל פזורים ברחבי הנגב ומדבר יהודה, כאשר רובם לא השתקעו ביישובי קבע אלא ניהלו אורח חיים נוודי למחצה. עוד בתקופת השלטון העות'מאני הוגדרו בנגב טריטוריות שבטיות עם גבולות מוגדרים על מנת למנוע מאבקים בין השבטים. באזור הסייג ישבו כבר מספר שבטים, הגדולים שבהם היו אבו רביעייה, אבו קרינאת ואבו ג'ועיד.

### קיבוץ

לאחר מלחמת העצמאות ועם קום המדינה חלק מהבדואים גורשו לסיני ולירדן. האוכלוסייה הערבית שנותרה בארץ הוכנסה תחת ממשל צבאי. הממשל הצבאי הורה לבדואים שנותרו בנגב להתרכז באזור שכונה מאז אזור הסייג. העברתם נומקה בסיבות ביטחוניות. חלק ניכר מהאדמות בהם חיו הבדואים שהועברו לאזור הסייג הפכו לשטחים צבאיים וסגורים, ונאסר עליהם להיכנס אליהם, אף על פי שעזיבת שטחים אלו הוצגה כמעבר זמני של כחצי שנה בלבד. בעקבות חקיקת חוק רכישת מקרקעים בשנת 1953 קרקעות אלה עברו לבעלות רשות הפיתוח כך שגם אם יתברר שהבדואים היו בעליהם לפני כן, זכותם תוגבל לקבלת פיצויים בלבד. הקרקע באזור הסייג הייתה בשליטת השבטים שישבו בו לפני קום המדינה, כך שהשבטים שהועברו לאזור נותרו ללא "טריטוריה שבטית" ונוצרו שני מעמדות: מעמד "בעלי קרקע" ומעמד "מחוסרי קרקע".

בשנת 1951 נמנו בנגב 12,740 בדואים, רובם ממטה תיאהא. באותה שנה, עם החלת הממשל הצבאי על כל ערביי ישראל, אולצו הבדואים לפנות את האדמות בנגב בהן שהו מחוץ לאזור הסייג – המשולש שבין דימונה, ערד ובאר שבע. בשנת 1954 הסתיים תהליך הנפקת תעודות הזהות לבדואים ופחתה ההסתננות הבלתי חוקית לנגב. בשנת 1960 נמנו בדרום 17,800 בדואים ובשנת 1969 נמנו 25,320. מחשש לתפיסת מקומות עבודה של עולים חדשים ומפני עבודה חקלאית של בדואים במושבים שהוקמו בנגב המערבי, שתפריע להכשרתם של המתיישבים בחקלאות, הגביל הממשל הצבאי את אפשרויות התעסוקה של הבדואים מחוץ לאזור הסייג באמצעות קיצוב של מספר רישיונות העבודה שניתנו לחודש בלבד. מעסיקים שביקשו עובדים בדואים עקב מחסור בכוח אדם (למשל בסלילת כבישים ובכריית פוספטים) פנו לממשל הצבאי שהפנה את הבקשה לאחד השייח'ים. הגבלות אלה הביאו לכך שעד שנת 1958 הועסקו בממוצע פחות מ-100 מתוך כ-2,850 הגברים הכשירים לעבודה מחוץ לאזור הסייג. שיעור העובדים עלה החל משנת 1959 בשל מחסור עונתי בפועלי קטיף בענפי ההדרים והכותנה.

עד תום הממשל הצבאי בשנת 1966 חלו על תושביו הגבלות תנועה וחל עליהם איסור לבנות באזור מבני קבע. גידול האוכלוסייה הבדואית באזור הסייג החמירה את המחסור בקרקע באזור והקשתה על אפשרותם של הבדואים להתפרנס ממרעה וחקלאות. בשנות השישים דנה הממשלה בתוכניות ליישוב מחדש של אוכלוסיית הבדואים באזור הסייג. שר החקלאות משה דיין הוביל תוכנית להעברת הבדואים לערים מעורבות במרכז כגון רמלה, לוד ויפו.

כאשר רוכזו הבדואים בנגב בתחום הסייג, נוצר למעשה סכסוך הקרקעות המעצב את מציאות הקיום הבדואית עד עצם היום הזה.

### עיור ומודרניזציה
[ממוזער|שמאל|250px|פסטיבל לילות רמדאן בעיר [רהט]]מדינת ישראל הקימה עבור האוכלוסייה הבדואית בנגב עיירות מסודרות: רהט, חורה, כסייפה, ערערה בנגב, שגב שלום, תל שבע ולקייה, במטרה שהבדואים ייזנחו את אורח חייהם הנוודי ויעברו אליהן. המעבר ליישובים החדשים דרש את הסכמתם של הבדואים. רבים מהם סירבו לו, אולם זו הייתה הברירה היחידה עבורם לקבלת תנאי מחיה בסיסיים שנכללו בהתיישבות החדשה. עד לתחילת שנות האלפיים, המעבר למגורים בעיירה היה תנאי לקבלת הכרה בחוקיות ההתיישבות.

המעבר לעיירות גרר אחריו שינויים רבים ומרחיקי לכת בתוך החברה. השינוי החברתי הבולט ביותר נרשם בתחום מעמדה החברתי של האישה בתוך הקהילה. הנשים, שמילאו תפקיד מרכזי בקיום הכלכלי בחיים הנומאדיים, נותרו מנותקות עקב תהליכים אלה. עולמן הצטמצם לזירה הביתית והחמולתית בשלב העיור הראשון. אולם לאחר מכן, דרך רכישת השכלה, הן החלו לשוב לעולם הכלכלי, זאת בזכות השתלבותן בשוק התעסוקה. עם זאת, לאור המבנה הפטריארכלי של החברה הבדואית, יציאת הנשים לעבודה תלויה עדיין בהסכמתו של הגבר.

בתחום הכלכלי, שינוי משמעותי שנגרם מעיור האוכלוסייה הוא נטישת האוהלים ומבני המאהל השונים, והצורך להקים במקומם בתי מגורים (לרבות בתים פרטיים, כגון וילה או קוטג') המותאמים לתנאי המגורים ביישובים אלה. מעבר זה דרש גם שינויים במקורות הפרנסה. חלק מהגברים נטשו את רעיית הגמלים ועסקו במקצועות אחרים שאינם קשורים לחיי הבדואים גרידא. למרות זאת, בד בבד המשיכה כל משפחה לקיים עדר קטן של עיזים, כבשים וכמה גמלים. עדרי העיזים שייכים לנשים, ובתקופת האביב הן יוצאות איתם לאזורי המרעה (רביע), שם הן מתגוררות בעִזְבֶּה (כפר מגורים זמני) כמה חודשים עד שהעשב מתייבש. חלק ממקומות הרביע נמצאים בשטחי אש או בשמורות, והעדרים נמצאים שם ללא רשות, מה שמעורר התנגדות של גורמים ממשלתיים ושל גורמי שמורות הטבע.

סוגיה נוספת שמשפיעה על ענף המרעה היא חוק חינוך חובה החל על ילדים מגיל 5 ועד גיל 16. הרעייה העונתית קלה יותר כשיש לרועה שתי נשים, האחת נמצאת בשבט עם הילדים בגיל בית ספר והשנייה במאהל העונתי. כשאין לרועה שתי נשים, הילדים מגיל 6 עד 16 נשארים אצל בני המשפחה "הגרעינית", והיא מתאחדת רק בסופי שבוע. פיצול המשפחות מצריך ביקורים במשך השבוע. קושי נוסף שמצטרף לרשימה קשור לנושא ההולכה של העדרים בנגב. אצל רובם ההולכה נעשית רגלית ואורכת בממוצע כשלושה ימים (זמן ממושך מאוד). תדירות הנסיעות השבועיות מאתר הרעייה אל השבט משתנה בין עדר לעדר. למרות האמור לעיל, לרוב הבדואים יש בנים ממשיכים, ומעריכים כי על אף הקשיים והשינויים, מספר רועי הצאן לא יקטן, וימשיכו להתקיים עדרים קטנים כהשלמת הכנסה.

אובדן אורח החיים של הרועים הנוודים גרם לאובדן חלק גדול מהפעילות המסורתית. סיפורים, אגדות ופתגמים שנהגו לספר במקומות ובמצבים מסוימים, הפכו לבלתי רלוונטיים ולא נמסרו עוד לדור הצעיר. מגורי הקבע והזמינות של חומרים חליפיים הובילו לסיום מסורת העברת הידע בנוגע לבחירת מיקום האוהל וחדילה מאריגת אוהלים משער עזים, מרקמה ומשאר מלאכות מסורתיות. בעבר היו מעבירים את המיומנויות הללו לדור הצעיר יותר בעזרת צפייה ממושכת והתנסות, אך במאה ה-21 הן נחשבות מיותרות והחלו להישכח. הקטיעה של העברת מסורת הרועים גרמה לכך שנושאי זכר המלאכות, המסורות והסיפורים, דור ההורים והדור של שנות ה-1980 שגדלו והתבגרו כרועים נוודים, החלו לחוש שהידע שבידיהם חסר ערך, והם נאלצו להתאים את עצמם למציאות החדשה. מציאות זו ניתבה חלק מהגברים הבדואים למקורות פרנסה של מתן שירותים ברמה נמוכה, ובכך לתחתית המדרג החברתי בחברה הישראלית.

ניסיונה של מדינת ישראל להעביר את האוכלוסייה הבדואית לעיירות מסודרות זכה להתנגדות רבה בקרבם. בין הסיבות העיקריות להתנגדות נמנית העובדה כי מעבר האוכלוסיות גורר היעדר תחושת שייכות, הזדהות ומחויבות למקום החדש. כמו כן, רבים מהבדואים מרגישים מופלים כיוון שתהליך המעבר לא נעשה ביוזמתם, לבקשתם או תוך מעורבות שלהם בתכנונו. סיבה נוספת לחוסר הרצון לעבור לעיירות מוסדרות קשורה לאחד המאפיינים המשמעותיים בחברה הבדואית מאז ומתמיד, והוא ההשתייכות השבטית. השתייכות זו היא מגדיר משמעותי בחייו של הפרט הבדואי, הן בעבר והן בהווה. מידת הניידות החברתית בין השבטים היא זעומה. במקביל, תהליכים אלה גרמו גם להיחלשות מעמד השייח'ים, זקני השבט הבדואים, שמשקלם היה רב בתוך הקהילות הבדואיות בהיבטים של גישור סכסוכים. לקשיים אלה יש השלכות שונות הנוגעות לאספקטים מגוונים בחיי הפרט והקהילה. ולכן, רבים אינם ממהרים לעבור לעיירות אלה, והן אינן משגשגות מבחינת כמות האוכלוסייה המגיעה אליהן.

## בעיית הכפרים הבלתי מוכרים

חוק התכנון והבנייה שנחקק בשנת 1965 קבע כי מרבית אדמות הסייג הן אדמות חקלאיות, ובכך הובטח שכל בניית בית תיחשב בלתי חוקית, כולל בתים שכבר היו שם. באופן זה הפכה ההתיישבות הבדואית באזור לבלתי חוקית. כמו כן, הרשויות מסרבות להכיר בבעלות הבדואית על הקרקעות, ואינן מכירות בחוק הבדואי המסורתי או בהוכחות אחרות לבעלות הבדואית על הקרקעות בנגב. בכפרים הלא מוכרים אין שירותים בסיסיים ותשתיות, דבר שמקשה על האוכלוסייה במקומות האלה לייצר סביבת אקלים נורמטיבית בהיבטים שונים כמו החינוך, חיי קהילה מיטביים וחיי משפחה הולמים.

בשנת 2003 הכריז ראש הממשלה, אריאל שרון, על תוכנית שמטרתה פתרון בעיית הכפרים הלא המוכרים. תוכנית זו כוללת מצד אחד הכרה בשבעה יישובים בדואים חדשים (קסר אל-סיר, אם תנאן, דריג'את, מכחול (מרעית), ואדי גוין, אום בטין, ביר הדאג' ותראבין א-צאנע), שייכללו במועצה אזורית אבו בסמה, ומצד שני הגברת האכיפה בסוגיית הבנייה הבלתי חוקית ופלישה לקרקעות.

ב-15 ביולי 2007, מכוח החלטת ממשלה 1999, הוקמה הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב. תפקידיה העיקריים: הסדרת תביעות הבעלות על הקרקע; הסדרת מגורי הקבע ובכלל זאת תשתיות ושירותים ציבוריים ביישובים קיימים וביישובים החדשים; סיוע בהשתלבות בתעסוקה; תיאום שירותי חינוך, רווחה וקהילה.
[שמאל|ממוזער|280x280 פיקסלים|אנשי השבט [תראבין עברו ליישוב החדש הבנוי עבורם, תראבין א-צאנע, אוגוסט 2012]]
על פי החלטת ממשלה מאוקטובר 2007, הוקמה ועדת גולדברג שנדרשה להמליץ לממשלה על מדיניות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב. בינואר 2009, לאחר בחינת דו"ח הוועדה, מינתה הממשלה צוות יישום ויישוב הסתייגויות אשר נדרש להגיש מתווה מפורט ובר-יישום להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב. לתפקיד ראש הצוות מונה אהוד פראוור, ראש האגף לתכנון מדיניות במשרד ראש הממשלה. ב-31 במאי 2011 הגיש צוות פראוור את המלצותיו, ואלו אושרו מאוחר יותר באותה שנה. בנסגרת האישור, ניתן תקציב של 1.2 מיליארד ש"ח ליישום התוכנית. מטרתה הייתה לגרום לשילוב טוב יותר של הבדואים בחברה הישראלית. התוכנית נועדה גם להביא לצמצום משמעותי של הפערים הכלכליים והחברתיים בין האוכלוסייה הבדואית בנגב לכלל החברה הישראלית.

תחום ההתיישבות כלל תהליך תכנון מקיף במסגרתו יורחבו יישובים בדואים קיימים. תוכנן בנוסף לקלוט תושבים ביישובי המועצה האזורית אבו בסמה ולהקים יישובים במסגרת תוכנית המתאר המחוזית באר שבע, בשיתוף פעולה עם האוכלוסייה, במטרה להסדיר כשני שלישים מאוכלוסייתה הכפרים הבלתי מוכרים בקבת מקום מגוריהם. לפי החלטת הממשלה, תביעות הבעלות על הקרקע יוסדרו באמצעות מנגנון אחיד ושקוף שייקבע בחוק, ולפיו יינתנו תמורות בקרקע ובכסף בהיקף משמעותי. על פי הצעת החוק, מי שיישאר על קרקע באופן בלתי חוקי צפוי לעונש של שנתיים מאסר. במסגרת התוכנית הוסדרו חלק מהכפרים הבלתי מוכרים.

אולם, הפרלמנט האירופי מתח ביקורת על התוכנית ודרש מישראל לעצור את יישום תוכנית פראוור. גם ועדת האו"ם למניעת אפליה גינתה את התוכנית. בדצמבר 2013 התקיימו הפגנות נגד תוכנית פראוור בחורה, בחיפה ובירושלים, וב־12 בחודש הודיע בני בגין כי הדיון בתוכנית ייפסק וכי ראש הממשלה קיבל את ההמלצה להסיר את החוק. בשנת 2014 הורחבו פעולות ההריסה של מבנים השייכים לבדואים בנגב. נהרסו 1,073 מבנים בהשוואה ל-697 הריסות בשנת 2013, מכלל המבנים 718 נהרסו בידי בעליהם כדי להימנע מהריסה משטרתית. המשרד לביטחון פנים מעריך כי פעולות ההריסה הן הגורמות להיענות הבדואים לתוכניות ההסדרה המוצעות להם.

ב-11 בדצמבר 2008 הגישה "הוועדה להסדרת התיישבות הבדואים בנגב" בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג, סדרת המלצות להסדרת תביעות הבעלות על הקרקע של הבדואים בנגב, ולסיום סוגיית ההכרה בכפרים הבלתי מוכרים. ממשלת ישראל הכריזה על אימוץ ההמלצות.

בשנת 2011 התקבלה החלטת ממשלה מספר 3708 בדבר תוכנית לקידום הצמיחה והפיתוח הכלכליים של האוכלוסייה הבדואית בנגב ולשילובה בכלכלה ובחברה הישראלית. משרד החקלאות ופיתוח הכפר, באמצעות האגף לפיתוח כלכלי חברתי – החברה הבדואית בנגב, עסק במעקב ובקרה אחר יישום התוכנית על כל היבטיה. ההחלטה עסקה בחמישה תחומים:
# העלאת שיעור התעסוקה של האוכלוסייה הבדואית בנגב תוך גיוון מקומות התעסוקה והגברת השילוב של המועסקים במשק הישראלי
# קידום ההשכלה בקרב האוכלוסייה הבדואית בנגב במטרה לתמוך בתעסוקתה
# פיתוח תשתיות בדגש על תשתיות תומכות תעסוקה, השכלה וחברה, כמו תחבורה ומסגרות לילדים
# חיזוק הביטחון האישי
# חיזוק ופיתוח חיי החברה, הקהילתיות והמנהיגות ביישובים והרחבת שירותי הרווחה

סך תקציב ההחלטה עמד על 1.3 מיליארד ש"ח, מתוכם עמד התקציב התוספתי, תקציב שאינו עומד בבסיס התקציב של המשרדים, על כ-68%.

בהמשך לתוכנית החומש לשנים 2012–2016, קיבלה הממשלה את החלטה 2397, תוכנית חומש לקידום אוכלוסיית הבדואים בנגב, לשנים 2017–2021. תקציב ההחלטה עומד על 3.2 מיליארד ש"ח ועל יישומה הופקד גם כן האגף לפיתוח כלכלי חברתי במשרד החקלאות, שעבר בשנת 2021 בעקבות ההסכמים הקואליציוניים למשרד הרווחה. ההחלטה ממשיכה את החלטה 3708, תוך מתן דגש לפיתוח הרשויות המקומיות.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
קטגוריה:הנגב