פרשני המקרא היהודים

**פרשנות ה[[מקרא]] היהודית** קיימת במידת מה כבר במקרא עצמו בלשון המקראית ובאופן רחב יותר בתורה שבעל פה שנכתבה בלשון חז"ל בתקופת חז"ל. 

לאחר תקופת חז"ל החלה תקופת הביניים של העברית. אז נחלקת פרשנות המקרא היהודית לשתי תקופות עיקריות: פרשנות ימי הביניים, שראשיתה אצל רס"ג, מנחם בן סרוק ודונש בן לברט בסוף האלף הראשון לספירת הנוצרים וסיומה אצל רלב"ג בתחילת המאה ה-14., לאחר מכן תקופה של כמעט 600 שנה שבה לא נכתבו כמעט ספרי פרשנות על מילות התנ"ך עצמן, אלא סגנון ספרי הפרשנות היה בהבאת פירושי התנ"ך הקדומים כמו רמב"ן ורש"י וניסיון לבארם, לפרשם או לברור את הנכון מביניהם על ידי שאלות והסברים שונים, כגון כלי יקר, דבק טוב, אור החיים ומשכיל לדוד. כמו כן היו ספרים שנכתבו על פירוש אחר (בדרך כלל רש"י), אך בפועל ביארו כפי הנראה להם תוך השוואה לפירוש רש"י. 

יצירת הפרשנות היהודית לתנ"ך התחדשה בתחילת המאה ה-18 בעקבות תנועת ההשכלה והתגובות השונות לה. מאז הקמת מדינת ישראל התגבר מאוד העיסוק בתנ"ך, יצאו לאור מספר כתבי עת על התנ"ך (למשל, מגדים) ונכתבו פירושים רבים על התנ"ך ועיונים בו ובפרשניו, כמו פירוש דעת סופרים, עיוניה של נחמה ליבוביץ והמפעל הגדול של "דעת מקרא".

## פרשנות קדומה
[שמאל|ממוזער|250px|פרוש [עשרת הדברות בערבית Ms. Heb. 28°7361 מיוחס אולי לרב סעדיה גאון. שמור בספריה הלאומית בירושלים.]]
* פרשנות פנים מקראית - כינוי לטקסט המתואר כטקסט פרשני פנים-מקראי. לעיתים מדובר בטקסטים מקראיים מאוחרים המעבדים ומפרשים את קודמיהם, ולעיתים מדובר בהוספה פרשנית מאוחרת, ששוקעה בגוף הטקסט המקראי שקדם לה, לצורך הנגשת הטקסט הקדום לקורא בן התקופה המאוחרת, ממניעים שונים ובצורות שונות. לאחר הקאנוניזציה של המקרא, המשיכו חז"ל במפעל פרשני 'חוץ מקראי'.

* פילון האלכסנדרוני, מצרים, (המאה ה-1) נכתב ביוונית. פירושו מתמודד בין היתר עם ההשקפה ההלניסטית של אותם הימים. 
* ספרות המדרש (החל מהמאה ה-3, וכלה בילקוטים ב)
:בתוכם נמנים בין היתר גם -
** מדרשי הלכה (תנאים) (המאה ה-3)
** מדרשי אגדה (אמוראים) (החל מ)
* תרגומים – אונקלוס, ירושלמי, ויונתן
* רב סעדיה גאון (רס"ג), מצרים-בבל, 882–942. פירושו מתכתב בין היתר עם ההשקפה הקראית וכן עם ההשקפה המוסלמית.
* רעואל - ביזנטיון, אזור המאה ה-10 נחשב לפירוש הראשון בעברית שהגיע אלינו מארצות הנוצרים בתקופת ימי הביניים

## פרשנות פילולוגית

[ממוזער|שמאל|250px|שער ספרו של ר' יונה בן ג'נאח – ספר השרשים, כפי שהודפס ב[ברלין תרנ"ו]]

* מנחם בן סרוק (920–970 בערך), קורדובה ספרד.
:ב-955 בקירוב פרסם את ספרו מחברת מנחם, עבודתו המונומנטלית שהיא מילון ללשון המקרא כולל הארמית המקראית. זהו, למעשה, המילון העברי-עברי הראשון ללשון המקרא. ה'מחברת' מכנסת (מחברת, מהפועל לחבר) מילים מן הלשונות הללו. המילונים המוכרים לנו מלפני המחברת, כגון האגרון של רב סעדיה גאון וה'רסאלה' של יהודה אבן קוריש, כתובים בערבית יהודית.

* דונש בן לברט - 920 – 990 בקירוב). נולד והתחנך בפאס שבמרוקו, ובצעירותו נסע ללמוד בישיבות בבל אצל רבי סעדיה גאון, ויש אומרים אף שהיה נכדו. לימים השתכן בקורדובה שבספרד. ערך פולמוס חריף נגד מנחם בן סרוק על רקע חשד לגישה קראית. 

* יהודה אבן קריש (המאה ה-10), אלג'יר.
:היה הראשון שעסק בהשוואה בין הלשונות השמיות עברית, ארמית וערבית. השוואתו התבטאה בחלק מאוצר המילים של הלשונות, ובחלק מכללי הדקדוק המשותפים להן. את השגותיו על שלוש־הלשונות והשוואתן הוא מפרט בחיבורו, שנכתב בערבית. אבן קריש כינה את חיבורו בשם "רסאלה", ספר זה הוזכר בדרך כלל בשם עברי, "ספר אב ואם". את חיבורו חילק אבן קריש לשלשה חלקים עיקריים: בראשון, עסק בהשוואה בין מילים עבריות מן המקרא, שאין לעמוד על משמעותן האמיתית, אלא על ידי השוואתן למילים קרובות להן בארמית. בחלק השני עסק בהשוואה בין מילים עבריות מן המקרא לבין מילים קרובות להן בעברית של חז"ל. החלק השלישי שונה במבנהו משני החלקים הראשונים, כי בהם עסק במילים בודדות יחידאיות, ובו הוא מביא מילים רבות שכיחות, ואגב השוואתן למילים ערביות הוא רוצה להבליט את הקִרבה בין שתי הלשונות. וכן בענייני לשון רבים אחרים המאפיינים את המקרא.

* יהודה חיוג' - (945–1012 לערך), יליד פאס שבמרוקו פעל ב-אל-אנדלוס (ספרד של ימינו). רבים מהפרשנים הפילולוגיים והבלשנים שקמו אחריו השתמשו בשיטותיו הדקדוקיות בפרשנות לשון המקרא.

* רבי יונה אבן ג'נאח, (המחצית הראשונה של המאה ה-11).
:ספרו המפורסם והחשוב ביותר הוא **מחברת הדקדוק**, ובו שני חלקים: **ספר השורשים (כתאב אלאצול)**, שהוא מילון מלא של השורשים שבמקרא, ו**ספר הרקמה (כתאב אללמע)**, שהוא תיאור מקיף של הדקדוק המקראי לפי תפיסתו. הספרים נכתבו במקור ערבית יהודית, ותורגמו לעברית בידי רבי יהודה אבן תיבון. מכיוון שנכתבו ערבית, לא יכול היה רש"י, שחי אחרי אבן ג'נאח, לקרוא את הספרים, ולכן ביסס את פירושו לתורה על שיטת הדקדוק המוקדמת של דונש ומנחם בן סרוק. על חיבוריו מסתמכים כל חכמי ימי הביניים שעסקו בדקדוק ובפרשנות המקרא אחריו, ובראשם רבי אברהם אבן עזרא, והוא אף מוזכר בספר מורה נבוכים של הרמב"ם, ובספר חובות הלבבות של רבנו בחיי.

* רבי משה הכהן אבן ג'יקטילה (אמצע המאה ה-11) קורדובה-סרגוסה, ספרד.
:חיבר פירושים בערבית על רוב ספרי המקרא, ואף הבהיר בהקדמתו לתרגום שחיבר לספריו של רבי יהודה חיוג' כי הצורך לכתוב חיבורים בתחומי הלשון והפרשנות בשפה הערבית דווקא, נובע מדלותה של השפה העברית לעומת הערבית.. נחשב לבר הפלוגתא של בן דורו ר' יהודה אבן בלעם. ר' משה אבן ג'יקטילה, היה "נציג מובהק של השכבה החברתית האמידה ושל התרבות המדעית-רצונליסטית באותם ימים" וזה השתקף בפירושיו.

* רבי יהודה אבן בלעם (אמצע המאה ה-11), ספרד.
:כתב את פירושו על רוב ספרי המקרא בשפה הערבית. שיטת פירושו מגשרת בין גישת רס"ג ובין גישת ר' אברהם אבן עזרא. מנתח את הכתוב בכלים דקדוקיים, ונמנע מפירוש שאינו הולם את דברי חז"ל.

* רבי תנחום הירושלמי (אמצע המאה ה-13), הסולטנות הממלוכית.
:**כתאב אלביאן** (ספר הביאור) - ביאור על נביאים וכתובים נכתב בערבית יהודית מליצית. בפירושיו, מסביר ר' תנחום בעיקר על פי דרך הפשט, אך לעיתים הוא מביא גם פירושים דרשניים או אלגוריים. על אף גישתו הפשטנית הוא מתרחק מהגשמת האל.
:בביאורי המילים במקרא טורח ר' תנחום לברר את האטימולוגיה של המילים ולהשוותן ללשון ההלכה (לעיתים תוך כדי הפניה למילונו), לארמית ולערבית. יחסו לשפה הערבית שונה מהרמב"ם והוא חולק על גישתו של זה הטוען כי ערבית היא עברית מנוונת. ר' תנחום מסביר כי השפות עברית ערבית וארמית הן שפות אחיות ובפירושיו הוא משתדל למצוא הקבלות ביניהן. עוד בפירושיו הוא מביא פרטים מתולדות תרבות ומנהגי המוסלמים במקומות שיש בהם כדי להקל את הבנת הפסוקים במקרא.

## פרשנות המקרא בימי הביניים לאחר תקופת הגאונים
מבין החכמים שעסקו בפרשנות המקרא לאחר תקופת הגאונים נמנים גם:

### פרשני [[איטליה]]
* רבי מנחם בן שלמה (חיבורו – מדרש שכל טוב). בתחילת כל פרשה פותח רבי מנחם במילים "ירויחו דורשי הפרשה וישכילו" ולאחריהן מביא מהלך שלם על הקשר בין סוף הפרשה הקודמת לתחילת הפרשה הזאת. רבי מנחם מרבה להסביר על דרך הדרש את החסרות והיתרות ואת הקרי והכתיב. לפירושו מאפיינים רבים נוספים בהם קיצור ממקורות המדרשים והתלמוד והבאת הנקודות העיקריות על סדר הפסוקים בהשמטת עניינים מסובכים שיקשו על הקורא להבין את פשט הפסוקים. וכן עיסוק בדקדוק בהתבסס על מחברת מנחם.
* רבי ישעיה די טראני (רי"ד – חיבורו: "נימוקי החומש"), 1190? – 1255? פירושו מצטיין באורכו הקצר יחסית ובחתירתו לפשט ללא פלפולים. לפי חלק מהחוקרים, הפירוש המיוחס לו על הנ"ך לא נכתב על ידו אלא על ידי נכדו.
* רבי עובדיה המון (חיבורו: "עמר נקא").
* רבי מנחם רקנאטי (המחצית השנייה של המאה ה-13) כתב פירוש על התורה על דרך הקבלה.

* רבי עובדיה ספורנו, 1470? – 1550? חבר פירוש לתורה בדרך הפשט, הכולל לעיתים חקירות פילוסופיות (הודפס בויניציא 1567). 

**פרשני [[גרמניה|אשכנז]]**
*רבי יהודה החסיד (סוף המאה ה-12, תחילת המאה ה-13) - ראו גם אודות הפולמוס על פירושי התורה לרבי יהודה החסיד.
*רבי חיים פלטיאל (1240–1300 בערך), פירושיו הם בפשט המשתלב תכופות עם אגדה ולעיתים אף לפי הרמז והקבלה.

### פרשני [[האימפריה הביזנטית|ביזנטיון]]
* רבי טוביה בן אליעזר (חיבורו - מדרש לקח טוב הנקרא גם "פסיקתא זוטרתא"), המאה ה-11–המאה ה-12. סגנונו מאופיין בביאור הפסוקים לפי הפשט או בדרך הרמז. לעיתים מסתמך על כללי הדקדוק ועל ניקוד המסורה בפירושו. לכל פרשה ישנה הקדמה קטנה המתחילה תמיד בפסוק אשר נזכרת בו המילה "טוב", ועל הפסוק הזה מתחיל המדרש. לדוגמה, בפתיחה לפירוש לספר שמות נדרשות המילים "ואלה שמות" כך: "כתוב "טוב שם משמן טוב ויום המוות מיום הוולדו".

### פרשני [[ספרד]]

* רבי אברהם אבן עזרא (ראב"ע), 1089–1164

* רבי שלמה בן אברהם בן פרחון, 1161

* רבי משה בן נחמן (רמב"ן), 1194–1270

* רבי בחיי בן אשר אבן חלוה ("רבינו בחיי"), 1255–1340

* רבי יעקב בן אשר ("בעל הטורים"), 1269–1343?
:נדפס בחומשים תחת הכינוי "*בעל הטורים*" כולל רק את ההקדמות לגוף הפירוש, בהן הביא ר' יעקב בן הרא"ש פרפראות לחכמה (כגון גימטריאות ורמזי מספרים) אותם מתאר המחבר כ"מעט פרפראות וגימטריות וטעמי המסורות, להמשיך הלב". דרך פירוש זו הייתה מקובלת בקרב הראשונים ובעיקר בחוג חסידי אשכנז; פרשנים נוספים שכתבו כך היו: רבו של אביו - המהר"ם מרוטנבורג, רבינו אפרים, רבינו אפרים ב"ר שמשון, ר' יהודה החסיד, הרוקח ורבינו יואל.
:מדרכי פירושו של רבינו יעקב בן אשר לתורה הוא פרשנות מסוג "הכא והתם", היינו מילה מסוימת שנמצאת רק מספר פעמים קטן בתנ"ך, ועל ידי הקשר בין המקומות השונים הוא מוצא מקורות לדרשות חז"ל, ומוסיף אף חידושים משלו.

* רבי יצחק עראמה, תחילת המאה ה-15 – 1494

* דון יצחק אברבנאל, 1437–1508

*רבי אברהם סבע (צרור המור), 1440–1508

### פרשני [[פרובאנס]]

* רבי יוסף קמחי 1105–1170 בערך
* רבי משה קמחי, מת ב-1190 בערך
* רבי דוד קמחי (רד"ק) 1160–1235
* רבי מנחם בן שמעון, בסביבות 1190 בערך
* רבי מנחם המאירי, 1249–1316
* רבי יוסף אבן כספי, 1279–1340
* רבי לוי בן גרשום (רלב"ג) 1288–1344

### פרשני [[צרפת]]
[שמאל|ממוזער|250px|בול שהונפק בישראל במלאת 950 שנה להולדתו של רש"י. המילה רש"י כתובה בגופן [כתב רש"י בו הדפיסו לאורך הדורות את פירוש רש"י הגם שרש"י עצמו לא השתמש בו בכתב ידו.]]
[שמאל|ממוזער|250px|ספר חמשה חומשי תורה עם [תרגום אונקלוס ופירוש רש"י למקרא שהודפס באמסטרדם בשנת 1749. ניתן להבחין במחיקות בדיו כהה המסתירים חלק מפירושו מטעמי צנזורה נוצרית.]]

* רבי מנחם בן חלבו, פעל בסביבות 1070–1080.
:ראשון פרשני המקרא הצרפתיים הידועים לנו. ר' מנחם חי ופעל בצפון צרפת במאה ה-11, ופירש כנראה את רוב ספרי המקרא. היה דודו של רבי יוסף קרא, ותלמיד חבר של רש"י פרשני מקרא נודעים אף הם.
: פירושו הולך אחר פשוטו של מקרא, אך בדומה לדרכם של רוב פרשני צרפת ובראשם רש"י מביא פעמים רבות את מדרשי חז"ל כמייצגים את פשטי המקראות לעיתים מסתפק רק בביאור המלים הקשות ואינו עוסק בפשט הכתובים, אך דרכו היא גם ביאור דברי הכתובים עצמם והבנת עניינם, כדרך כל פרשני צרפת המאוחרים לו. כרוב חכמי צרפת המאוחרים, מיעט ביישוב עניינים דקדוקיים. היו לפניו מדרשים רבים שאינם ידועים לנו כיום. בפירושיו מביא פעמים רבות לעזים "בלשון אשכנז", ונראה שהיה בקי בגרמנית.
* רבי שלמה יצחקי (**[[רש"י]]**), 1040–1105. ממכונני יהדות צרפת בימי הביניים. נחשב לגדול מפרשי התנ"ך והתלמוד, וכונה בשם "פרשנדתא" (פרשן דתא - פרשן הדת). פועלו ופירושיו השפיעו השפעה רבה על עיצוב דמותה של היהדות. פירוש רש"י מתמקד בפשט, שהוא הביאור המילולי של מקראות. וכפי שרש"י העיד על עצמו "ואני לא באתי אלא לפשוטו של מקרא". הפירוש מסתמך כמעט תמיד על המקורות כגון תלמוד, תנ"ך ומדרשי חז"ל.. רש"י מיועד למגוון רחב של לומדים: לתלמיד חכם וגם ללומדים מתחילים. רש"י חידש מאות מילים בעברית.
* רבי יוסף קרא (בן שמעון בן חלבו). (1065-1135 בקירוב). 
:פירושיו מתאפיינים במקוריות וחדשנות, והוא מראשי אסכולת פרשנות המקרא על דרך הפשט שהתפתחה בצפון צרפת במאה ה-11. הוא מדגיש הרבה יותר מרש"י את עדיפות הפשט על הדרש וכותב:"הנבואה שלמה נכתבה עם פתרונה וכל הצורך שלא יכשלו בה דורות הבאים וממקומו אין חסר כלום ואין צריך להביא ראיה ממקום אחר ולא מדרש כי תורה תמימה ניתנה... ומדרש חכמינו כדי להגדיל תורה ויאדיר"בכמה מקומות הוא אף השפיע על רש"י וגרם לו לשנות את פירושו. מקום מרכזי תופס אצלו עניין הפולמוס היהודי-נוצרי, אשר השפיע על רבים מפירושיו, בפרט על פרשות שלהן היה פירוש כריסטולוגי מובהק, אם כי הוא איננו מציין זאת במפורש. מאפיינים נוספים לפירושיו הם לימוד זכות על האבות, רציונליזציה של נסים, ועוד. בכך קדם ר"י קרא לרבי יוסף בכור שור, אשר הושפע ממנו לא מעט.
* רבי שמואל בן מאיר (רשב"ם), 1080? – 1158?

* רבי יוסף בכור שור
* רבי אליעזר מבלגנצי
* רבי חזקיה בן מנוח ("חזקוני"), (1250 - 1310 בקירוב).
:בפירושו נמצאים עקבות של פירושיהם של: רש"י, רבי אברהם אבן עזרא, רשב"ם, רבי יוסף בכור שור ועוד. אך אינו מזכיר את שמות הספרים מהם ליקט, למעט רש"י. השפעה מרובה יש לחיבורו של רבי יוסף בכור שור על פירושו, כאשר דרך הפרשנות הפרשנית-מציאותית של בכור שור מאפיינת גם את חזקוני, והוא מרבה להביא ממנו פירושים המנסים לחשוף את הגרעין הריאלי שמאחורי הסיפור המקראי, וכך גם קטעי הגות בטעמי המצוות שנראה שמקורם בחיבורו של בכור שור.

* רבי יצחק בן יהודה הלוי נכדו של רבי שמואל מפלייזא.
:חיבורו "פענח רזא" על חמישה חומשי תורה מכיל פרשנות על דרך פשט כמו גם על דרך נוטריקון וגימטריאות. בספרו הוא מצטט מתורתם של רבו רבי חיים מפלייזא, רבי יוסף קרא, רבי יוסף בכור שור, רבי אלעזר מגרמייזא, רבי יהודה החסיד, ועוד בעלי תוספות רבים.

### פרשני [[תימן]]
*רבי נתנאל בן ישעיה, 1329.
:"נור אלצ'לאם" ("מאור האפלה") על התורה נכתב מקצתו בערבית יהודית ומקצתו בעברית בסביבות שנת 1640 לשטרות (ה'פ"ט, 1329). רובו ככולו של החיבור נתון להלך הרוח והמחשבה הפילוסופית הרציונלית שהתווה הרמב"ם, אם כי רבי נתנאל לא נמנע מלשלב בחיבורו רעיונות מחשבתיים שאינם מבית מדרשו של הרמב"ם אלא מתורתם של רבי יהודה הלוי והרמב"ן. גם מעט רעיונות הנראים קבליים הובאו בחיבורו אף כי בזמנו טרם נתפשטו בתימן ספרי חכמי הקבלה.
*רבי אברהם בן שלמה (חיבר פירוש מקיף ויסודי על כל הנביאים והכתובים), 1422.
:בפירושו הוא מלקט ביאורים ממקורות שונים, מעמת ביניהם, לעיתים מבקר אותם, ומכניס את פרשנותו המקורית. יצירתו כתובה ברובה בערבית, אך גם בעברית וארמית. פירושו מושפע רבות מדרכי חשיבתו של הרמב"ם.
*רבי זכריה הרופא (חיבורו:"מדרש החפץ"),סביבות שנת 1430. :מאופיין גם כמדרש וגם כפירוש. מלא בנושאים פילוסופיים ומדעיים כפי שהיה מקובל בתקופתו בתימן. הושפע רבות מכל ספרי הרמב"ם ודרך חשיבתו, אך יש בו הרבה דרשות בדרך האלגוריה שאינה דרכו של הרמב"ם. נכתב בערבית.
*רבי סעדיה עדני (חיבורו:"חמדת ישראל" על כל התנ"ך נחשב לעת עתה כאבוד עם עוד למעלה מ־25 חיבורים בתורה מדע ורפואה שמיעוטם נמצא, כמו פירושו על הרמב"ם),בחיבוריו מוזכרות השנים 1446–1485. רובו כתוב בערבית, לעיתים מוסיף משפטים בעברית.
*רבי דוד בן ישע הלוי חמדי (חיבורו "אלוגיז אלמוגני" – הקצר המספיק), 1487.
:אַלוַגִ'יז אַלמֻגנִי (=הקצר המספיק) - פירוש מדרשי-פילוסופי על התורה הכתוב בערבית יהודית. בראש כל פרשה הוא כתב פתיחה מליצית קצרה הנחרזת עם שם הפרשה.

### פרשנים נוספים בארצות יהודי המזרח
* רבי אברהם בן הרמב"ם, 1186–1237. (מצרים). 
:פירושו לתורה נכתב בערבית. בחיבורו הוא מצטט פירושים רבים של אחרים, בהם הגאונים רס"ג, רב האי ורב שמואל בר חפני, וכן ראב"ע, רש"י ופירושים מאביו ומסבו, רבי מימון. מפירוש זה שרד החלק על ספר בראשית והחלק על ספר שמות (נדפס בלונדון תשי"ח).
* רבי שמואל מסנות, (המאה ה-12) (ארם צובא).
: סגנונו מאופיין בציטוט מהפסוק, המשמש לבסיס עליו הוא מתרחב ומלקט ממקורות מדרשיים קדומים, אך במקומות בהם המקורות המדרשיים הקדומים מצומצמים יחסית, הוא מרחיב משלו ומפרשנים אחרים, והחיבור מקבל אופי פרשני, דבר הבולט במיוחד במדרשי דניאל ועזרא, בהם מושקע הרבה בהבנת הפשט, לנוכח מועטות החומר הדרשני. מקור ייחודי לרבי שמואל הוא השימוש בפשיטתא, התרגום הארמי-סורי למקרא, לו הוא קורא 'תרגום ארמי'.

#### בארצות [[המגרב]]
* רבנו חננאל, (965-1055), (קירואן).
:ידוע שרבנו חננאל כתב פירוש לתורה, אך הוא אבד ולא ידוע הרבה אודותיו. נשארו ממנו קטעים מפרשנים שונים שציטטוהו (הרמב"ן, רבינו בחיי, דרשות אבן שועיב ועוד) וכן בגניזת קהיר, ולקט פירושיו נדפס במהדורת תורת חיים שבהוצאת מוסד הרב קוק. בפירושו הוא מביא גם את פירוש הרס"ג ורב שמואל בן חפני ודברי אגדה.

* רבי יוסף בן יהודה אבן עקנין, (1150 – 1220), מרוקו, נכתב בערבית.

## הפרשנות בעת החדשה

[שמאל|ממוזער|250px|פירוש [האלשיך על התורה, הוצאת צ'רנוביץ ה'תרי"ז]]
[שמאל|ממוזער|250px|הפירוש "אם למקרא" של הרב [אליהו בן אמוזג. נדפס בבית הדפוס של המחבר בשנת ה'תרכ"ב (1862)]]
[שמאל|ממוזער|250px|הפירוש "העמק דבר" של הרב [נפתלי צבי יהודה ברלין. נדפס בחומש העמק דבר הוצאת וילנה תרל"ט (1879)]]
מבין האישים שעסקו בפרשנות המקרא בתקופה הנ"ל נמנים גם:

* רבי אליהו מזרחי (רא"ם), טורקיה, 1455? – 1526
* רבי משה אלשיך (חיבורו: "תורת משה"), צפת, 1507–1600
* המהר"ל מפראג (חיבורו: "גור אריה"), 1512–1609
* רבי מרדכי יפה (חיבורו: "לבוש האורה"), פולין, 1530–1612
* רבי שלמה אפרים מלונטשיץ (חיבורו: "כלי יקר"), פולין, 1550? – 1619
* רבי ידידיה שלמה רפאל מנורצי (חיבורו: "מנחת שי"), (תחילת המאה ה-17)
* רבי שבתי בס (חיבורו: "שפתי חכמים"), 1641–1718
* רבי דוד אלטשולר ובנו רבי הלל אלטשולר (חיבוריהם: "מצודת דוד" ו"מצודת ציון", המכונים "המצודות"), (המאה ה-17 – ה-18)
* רבי חיים בן עטר (חיבורו: "אור החיים"), מרוקו, 1703? – 1750?
* רבי דוד פארדו (חיבורו: "משכיל לדוד"), איטליה, 1718–1792
* משה מנדלסון, גרמניה, 1729–1786
* החתם סופר, סלובקיה, 1762–1839
*רבי יעקב צבי מֶקְלֶנְבּוּרג (הכתב והקבלה) 1785–1865
* רבי שמואל דוד לוצאטו (שד"ל), 1800–1865
* רבי שמשון רפאל הירש (רש"ר הירש), גרמניה, 1808–1888
* רבי מאיר ליבוש (מלבי"ם), 1809–1879
* רבי נפתלי צבי יהודה ברלין (נצי"ב) (חיבוריו: "העמק דבר", "הרחב דבר"), 1817–1893
* רבי משה יצחק אשכנזי (חיבורו: "הואיל משה"), 1821–1898
* רבי אליהו בן אמוזג (חיבורו: "אם למקרא"), איטליה, 1823–1900
* רבי דוד צבי הופמן (רד"צ הופמן) 1843–1921
:בפירושו למקרא נלחם רד"צ הופמן במסקנותיה של ביקורת המקרא בימיו, בצורה חזיתית ובשימוש בכלים מדעיים.
* רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק (חיבורו: משך חכמה), 1843–1926
:פירושו לרוב הינו בדרך פשוטו של מקרא, על עיקרון קירוב עניין הכתובים אל השכל הפשוט. לכן הוא מרבה לתת טעמים למה שמסופר בתורה. הוא מזכיר בספרו, מלבד ספרי התלמוד ונושאי כליהם, גם את הגאונים, הראשונים וכן אחרונים דוגמת החתם סופר ונודע ביהודה, ואף ספרי קבלה כמו ספר הזוהר וספר יצירה.

* בנו יעקב, גרמניה, 1862–1945. 
:רב רפורמי בכמה קהילות בגרמניה ומבקר מקרא מתון ששלל את השערת התעודות. בפרשנותו למקרא עשה יעקב שימוש נרחב בהוכחות לשוניות ובהוכחות מתוך ההקשר. נכתב בגרמנית.

### הפרשנות בארץ ישראל
* "תורה נביאים וכתובים עם פירוש מדעי, יוצא בהשתתפות למדנים מומחים על ידי אברהם כהנא". השתתפו בו, מלבד העורך: צ"ה חיות, ש' קראוס, מ"צ סגל, א' קמינקא ואחרים. פירוש זה מתבסס על החומר המדעי שנצטבר במשך המאה ה-19, והוא בנוי על השערת התעודות ומסתמך הרבה על תרגום השבעים.
* שמואל לייב גורדון, 1867–1933, "תנ"ך עם ביאור חדש" לדברי המחבר הפירוש נועד בעיקר לתלמידים המתקדמים ולמורי בית הספר כ"ביאור חדש, מדעי-פדגוגי. מיוסד במידה רבה על מחקר-המקרא הגרמני של סוף המאה ה-19.
* משה צבי סגל, 1876–1968 - "תורה נביאים וכתובים, מהדורה ספרותית".
* משה דוד קאסוטו, 1883–1951
* הרב מנחם מנדל כשר (חומש תורה שלמה), 1895–1983
* נפתלי הרץ טור-סיני, 1886–1973
* יחזקאל קויפמן, 1889–1963
* נחמה ליבוביץ (ה"מורה"), 1905–1997
* אליה שמואל הרטום, 1887–1965
* אשר ויזר
* סדרת דעת מקרא, עם פירושיהם של עמוס חכם, יהודה קיל ועוד, בהוצאת מוסד הרב קוק.
* סדרת עולם התנ"ך, פירוש מדעי חדשני, בהוצאת דוידזון - עתי.
* הרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ (התנ"ך המבואר), 1937–2020
* סדרת מקרא לישראל, פירוש מדעי חדשני, בהוצאת מאגנס.
* סדרת פירוש ישראלי חדש, על ידי יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן

## ראו גם
[שמאל|250px|ממוזער|הפסוק "שמע ישראל" כפי שהוא מופיע ב[תורה|חומש, עם ניקוד וטעמים. אפשר להבחין באותיות עי"ן ודל"ת המוגדלות.]]
[שמאל|ממוזער|250px| בפסוק מספר בראשית, הסימנים האדומים הם [ניקוד|סימני ניקוד, ואילו הסימנים הכחולים הם טעמי מקרא. לפי סדר המילים טעמי המקרא נקראים:

לפי הנוסח האשכנזי – ** מונח, רביעי, קדמא ואזלא.**

לפי הנוסח הספרדי – **שופר הולך, רביע, אזלא גריש.**. 

על הטנת"א נכתבים ספרי ביאורים רבים עד ימינו, ביניהם מפורסם הספר ריש מילין של הרב קוק.]]
* פרד"ס
* שבעים פנים לתורה
* פרשנות ודרשות על טעמי המקרא
* טנת"א - ראשי תיבות של טעמים, נקודות, תגים ואותיות.
* טעמים לשינוי האותיות גדולות וקטנות בתנ"ך
* היחס בפרשנות המקרא לצורות הקרי והכתיב
* התרגומים הארץ-ישראליים לתורה
* פרשנות הפשט למקרא
* פרשנות ודרשות על טעמי המקרא
* טכניקות ספרותיות בתנ"ך
* מקראות גדולות
* פירושי התנ"ך להם יש ערך בוויקיפדיה
* מפרשי פירוש רש"י לתורה

## לקריאה נוספת
* הרב פרופ' עזרא ציון מלמד, **מפרשי המקרא, דרכיהם ושיטותיהם**, הוצאת מאגנס, ה'תשל"ה, מהדורה שנייה ה'תשל"ח.
* הרב פרופ' עזרא ציון מלמד, **מחקרים במקרא בתרגומיו ובמפרשיו**, הוצאת מאגנס, ה'תשמ"ד. 
* משה גרינברג, **פרשנות המקרא היהודית**- פרקי מבוא, מוסד ביאליק,
** מהדורה ראשונה, תשמ"ג/ 1983. 
** מהדורה שנייה מורחבת, תשנ"ב.
* שרה יפת, **דור דור ופרשניו: אסופת מחקרים בפרשנות המקרא**, מוסד ביאליק, 2008.
* שרה קמין, בין יהודים לנוצרים בפרשנות המקרא, ירושלים: הוצאת מאגנס, ה'תשס"ט.
* אביגיל ראק, **פרשני המקרא**, הוצאת מגיד, ה'תשפ"א (2021)

## קישורים חיצוניים
* פרופ' גרשון ברין, קוים לאפיון הפרשנות הביזנטית, בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך
* 
* 
* 
* 
* רביב, רבקה, "לשאלת היחס למדרשי האגדה בפרשנות ימי הביניים", **טללי אורות** י"א (תשס"ד), עמ' 41–52
* סקירת תולדותם ופועלם של מפרשי המקרא באתר בני ציון - בונים קומה בתנ"ך
* 

## הערות שוליים

*
*
קטגוריה:רשימות ביבליוגרפיות
קטגוריה:רשימות אישים