open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
סאלם מקוריה

**סאלם מקוריה **(באנגלית: **Salem Mekuria**; נולדה ב-1947) היא קולנוענית עצמאית ואמנית וידאו אתיופית-אמריקאית.

## ביוגרפיה
מקוריה נולדה באדיס אבבה. היא התחנכה שם ובאקסום, ועברה לגור בארצות הברית בשנת 1967, שם למדה מדעי המדינה ועיתונאות במכללת מקליסטר. מקוריה השלימה תואר שני בטכנולוגיה חינוכית והפקה תקשורתית באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט ב-1978. מאוחר יותר היא עבדה בתחנת הטלוויזיה WGBH בבוסטון, שם התחילה כמזכירה אך בסופו של דבר נהייתה מפיקה בסדרת המדע הפופולרי *Nova*. מקוריה מחזיקה בפרופסורת לואלה לה מר ללימודי נשים בחוג לאמנות במכללת ולסלי.

מקוריה כותבת, מפיקה, ומנחה סרטים ומיצבי וידאו הקשורים לאתיופיה. העבודה שלה הופיעה בביאנלה של ונציה ה-50, בפסטיבל CinemAfrica בשוודיה, במוזיאון לאמנות יפה, בוסטון, במוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית של הסמית'סוניאן, באירוע documenta 11 בברלין ובפסטיבל סרטי אפריקה בניו יורק.

מקוריה הייתה עמיתת פולברייט בין 2003 ל-2004. היא זכתה במלגות רבות, כולל ממכון רדקליף ללימודים מתקדמים, מלגת ניו אינגלנד מדיה, מלגת מדיה בין-תרבותית מקרן רוקפלר בשנת 1995, נבחרה כאמנית הבית על שם ליילה וואלאס מטעם רידרס דייג'סט אינטרנשיונל בשנת 1993 ואת מלגת מכון באנטינג במכללת רדקליף. ב-1991, היא זכתה בפרס קרן האמנות של מדינת מסצ'וסטס. סרטיה של מקוריה זכו לציונים לשבח לסרט ולבימוי (ב-1991 ו-1997 בהתאמה) בפסטיבל הסרטים והווידאו מריה השחורה.

## עבודותיה
### סרטים
* *Our Place In The Sun* (1988), זכה במועמדות לפרס אמי
* *As I Remember It: Portrait of Dorothy West* (1991)
* *Sidet: Forced Exile* (1991) – סרט תיעודי, זכה בפרס "תפוח הכסף" בפסטיבל הקולנוע והווידאו החינוכי ב-1993, ובמקום ראשון בקונסורטיום הלאומי השחור לתוכניות שחורות, וכן לסרט העצמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים והווידאו של ניו אינגלנד
* *Ye Wonz Maibel *(מבול) (1997), זכה במקום ראשון בקונסורטיום הלאומי השחור לתוכניות שחורות

### מיצבי וידאו
* *Ruptures: A Many-Sided Story,* Venice Biennale (2003)
* *Imagining Tobia* (2006-2007)
* *Square stories,* Addis Ababa (2010)

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סגל מכללת ולסלי
קטגוריה:אמניות מיצב
קטגוריה:במאיות קולנוע אתיופיות
קטגוריה:במאיות קולנוע אמריקאיות
קטגוריה:מפיקי קולנוע אתיופים
קטגוריה:מפיקות קולנוע
קטגוריה:תסריטאיות קולנוע
קטגוריה:מהגרות מאתיופיה לארצות הברית
קטגוריה:בוגרי מכללת מקאלסטר
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1947
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1947
ארמיית המשמר השלישית

**ארמיית המשמר השלישית** (ברוסית: **гвардейская армия я-3**) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.

## היסטוריה
ארמיית המשמר השלישית הוקמה על בסיס יחידות של ארמיית המשמר הראשונה שפורקה. בדצמבר 1942 ארמייה הוצבה בחזית הדרום-מערבית. היא החלה את דרכה בשלב האחרון של קרב סטלינגרד כאשר היא הייתה חלק מיחידות הצבא האדום שהשלימו את כיתור הוורמאכט באזור. בהמשך היא התקדמה מערבה והשתתפה בשחרור אוקראינה הסובייטית לרבות דונבס וזפוריז'יה. בפברואר 1944 היא הגיעה עד לניקופול. בהמשך היא נכללה בין היחידות של חזית האוקראינית הראשונה ולחמה במבצע לבוב-סנדומייז'. היא נכנסה לשטחי פולין ובינואר 1945 הייתה על גדות נהר נייסה. 

בשלבים האחרונים של המלחמה ארמיית המשמר השלישית לחמה באזור דרזדן ונכנסה לפראג.

ביולי 1945 הארמייה פורקה.

## מפקדים
* דמיטרי לליושנקו (דצמבר 1942 - מרץ 1943)
* גאורגי חטאגורוב (מרץ 1943 - אוגוסט 1943)
* דמיטרי לליושנקו (אוגוסט 1943 - פברואר 1944)
* דמיטרי ריאבישב (פברואר 1944 - מרץ 1944)
* וסילי גורדוב (אפריל 1944 - יולי 1945)
## קישורים חיצוניים
* ארמיית המשמר השלישית באתר samsv 

## הערות שוליים

3
3
מקדוניה הצפונית באירוויזיון למוזיקאים צעירים

**[[מקדוניה הצפונית]] השתתפה בתחרות [[האירוויזיון למוזיקאים צעירים]]** פעם אחת בלבד, ב-1994.

## המבצעים והשירים שייצגו את מקדוניה באירוויזיון למוזיקאים צעירים

## ראו גם
* האירוויזיון למוזיקאים צעירים
* מקדוניה הצפונית באירוויזיון

## קישורים חיצוניים
* Eurovision Young Musicians

## הערות שוליים

קטגוריה:אירוויזיון למוזיקאים צעירים לפי מדינה
קטגוריה:מקדוניה הצפונית: תרבות
אירוויזיון לרוקדים צעירים 2003

**האירוויזיון לרוקדים צעירים 2003** היא התחרות ה-10 של האירוויזיון לרוקדים צעירים. הולנד אירחה את התחרות בסטאדסְכַאוּבּוּרְך .

## פורמט
המשתתפים שנבחרו הם רקדנים לא-מקצועיים בין 16 ל-21. הריקוד של כל משתתף נבחר ומוכן מספר שבועות לפני התחרות.

בשנה זו, הוענקו 3 פרסים. אחד לבלט, השני למחול מודרני והשלישי של בחירת הקהל.

### השופטים
המנצח נבחר לאחר הצבעת השופטים. השופטים שהצביעו הם:
*  - ולדימיר ואלסייב
*  - סוזן לינקה
*  - פאולו קאנטופולו
*  - דריק ברוואן
*  - ליז אימפרו

## מדינות משתתפות
13 מדינות השתתפו בתחרות. להלן המדינות שלא העפילו לגמר:

### גמר
אל הגמר העפילו 10 מדינות.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

2003
קטגוריה:אמסטרדם: היסטוריה
קטגוריה:הולנד: תרבות
קטגוריה:2003 בהולנד
המוזיאון הלאומי של נארה

**המוזיאון הלאומי של נארה** (ביפנית: **奈良国立博物館**) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר נארה שבחבל קנסאי ביפן.

## היסטוריה
המוזיאון הלאומי של נארה הוקם בשנת 1889 כמוזיאון אימפריאלי (**帝国奈良博物館**) של האימפריה היפנית. המוזיאון הוקם בנארה, שהייתה בירת יפן בין השנים 710–784 ונקראה "הֵייג'וֹ-קיוֹ" באותה עת. מבנה המוזיאון הוקם בשנת 1894 בסגנון מערבי המאפיין את תקופת מייג'י ובשנת 1895 פתח המוזיאון את התצוגה הראשונה שלו. המוזיאון מציג פריטים מתקופת הייאן ומתקופת אדו. בשנת 1914 הועברו אל המוזיאון פריטים מה"שוסו אין" (正倉院), בית האוצר של מקדש "טודאי-ג'י" בנארה, ופריטים מבית אוצר זה מוצגים במוזיאון בתערוכות מתחלפות.

בשנת 1972 הוקם האגף המערבי של המוזיאון ובשנת 1997 נפתח אגף מזרחי ומעבר המקשר בין שני אגפים אלו, המציגים בעיקר פיסול בודהיסטי וכן תערוכות מתחלפות. גן המוזיאון מכיל בית תה שמקורו באחד ממקדשי המשנה של מקדש קופוקו-ג'י (興福寺), שהועבר אל המוזיאון לשימור בשנת 1892.

## על המוזיאון עצמו
המוזיאון מורכב מארבע גלריות. המוזיאון מציג בעיקר יצירות אומנות בודהיסטיות או יצירות אומנות יפניות, ומכיל את האוסף הנרחב ביותר של אמנות בודהיסטית מבין כל המוזיאונים ביפן.

אולם הפסלים הבודהיסטי של נארה כולל 13 גלריות תצוגה המציגות פסלים בודהיסטים מתקופת אסוקה לתקופת מורומאצ'י.

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* השער ליפן

קטגוריה:יפן: מוזיאונים לאמנות
קטגוריה:נארה
פסטיבל מנורת לילה

**פסטיבל מנורת לילה** הוא פסטיבל אמנות ואור שנתי בן שלושה לילות, המתקיים מאז שנת 2014 בשכונת נווה שאנן בתל אביב-יפו. לרוב מתקיים הפסטיבל בתקופת חג המולד וחג החנוכה, שבה הלילות הארוכים בשנה. הוא כולל מיצבי ומיצגי אמנות ואור של אמנים, מעצבים, פעילים חברתיים ויוצרים רב-תחומיים. הרחובות שבהם נערך הפסטיבל נבנו לפי **תוכנית המנורה**, התוכנית המקורית של השכונה, בצורת חנוכייה שבה שמונה קנים ובמרכזם שָמש (רחוב לוינסקי). התוכנית לא הושלמה, ונקטעה בחלקה הדרומי עם הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.

בשונה מפסטיבלי אור אחרים, המתרחשים באזורי תיירות, פסטיבל מנורת לילה מתקיים בשכונה רוויה במתחים חברתיים ועירוניים. הוא מתקיים בשיתוף עיריית תל אביב-יפו ולאורך השנים נתמך על ידי הקרן לתרבות בפריפריה של משרד התרבות והספורט, חברת החשמל לישראל וחברת התאורה יאיר דורם.

## היסטוריה
הפסטיבל נוסד בשנת 2014 על ידי האוצרים עברי באומגרטן ויאשה רוזוב, יזמי תרבות ופעילים עירוניים. הפסטיבל הראשון התקיים בדצמבר 2014, ומשך כ-10,000 מבקרים.

בשנתו השנייה משך הפסטיבל כ-20,000 מבקרים. הציגו בו עשרות אמנים, בהם תום לאב ולולו פליי, יעל פרי, לארה גבריאלי, דדי אליאס וקואופרטיב קוצ'ינטה (Kuchinate).

בשנתו השלישית משך הפסטיבל כ-28,000 מבקרים. בין האמנים שהציגו בו היו אורי זמיר, מאי אלימלך, האחיות לוז, אורי הולבן, עוז מלול וסיגלית לנדאו.

הפסטיבל הרביעי ב-2017 משך כ-40,000 מבקרים. הציגו בו כ-40 אמנים, ביניהם סיגלית לנדאו, אורי הולבן, שאול צמח ונטלי מנדל.

בשנת 2018, שנתו החמישית של הפסטיבל, הוא התקיים ב-20 וב-22 בדצמבר ואירח את האוצרת רווית הררי.

הפסטיבל השישי והאחרון התקיים בינואר 2020, ואירח את האוצרת נוגה דוידסון.

## פעילויות נוספות
בעקבות פתיחת חדר משאבות מים עירוני נטוש בעורף כיכר ארלינגר פיין באירועי הפסטיבל בשנת 2015 ובשנת 2016, הגישו מנהלי הפסטיבל לקרן בלומברג תוכנית הפעלה והקמה של גלריה עירונית קבועה במבנה. גלריית המשאבה נחנכה בפסטיבל 2017. היא שופצה ונחנכה בשנת 2018, והיא היום הגלריה העירונית השנייה של עיריית תל אביב-יפו.

## קישורים חיצוניים

* Leave a light on for south Tel Aviv, Times of Israel 2015
* מנורת לילה #3, מאת עברי באומגרטן, מגזין כולעיצוב, 13 בפברואר 2017
* 
* 
*מחאה של החזית לשחרור דרום תל אביב בפסטיבל מנורת לילה 2016 The Jerusalem Post

## הערות שוליים

2018 09
קטגוריה:פסטיבלי אמנות
קטגוריה:תל אביב-יפו: פסטיבלים
ארתור והמינימונים (סדרת טלוויזיה, 2018)

**ארתור והמינימונים - הסדרה** (באנגלית: **Arthur and the Minimoys - The Series**) היא סדרת אנימציה ממוחשבת המבוססת על הספר וסרט הילדים המקורי "ארתור והמינימונים".

## עלילה
עלילותיו של ארתור וחבריו בטאמש וסלניה בעולם המינימונים הנלחמים בכוחות הרשע מלתזסאר שרוצה לנקום ולשבוט בעולם המנימונים עם בנו דארקוס.

## דמויות
***ארתור** - ילד שהפך למינימון ומנסה להציל את עולם המינימונים ממלתזאר.
***בטאמש** - מינימון שמנמן וצעיר וחבר של ארתור
***סליניה** - מינימונית נסיכה וביתו של המלך אשר אוהבת את ארתור.
***מלתזאר** - הנבל של הסדרה, רוצה לנקום ולשלוט בעולם המינימונים וגם בעולמם של בני האדם.
***דארקוס** - בנו של מאלתזאר וגם זה שעוזר לו במזימותיו, לא חכם במיוחד.
***המלך** - אבא של סליניה והשליט של עולם המינימונים.

## מדבבים בשפה העברית
*דניאל מגון - ארתור
*לין כהן - בטאמש
*אלעד סמוכה - סליניה
*גדי לוי - מלתזאר
*יובל בינדר - דארקוס
*צביקה פורמן - המלך

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:סדרות טלוויזיה צרפתיות לילדים
קטגוריה:סדרות הנפשה ממוחשבת
קטגוריה:סדרות הנפשה צרפתיות
קטגוריה:ערוץ ג'וניור: תוכניות רכש
קטגוריה:קצרמר טלוויזיה
קטגוריה:סדרות טלוויזיה צרפתיות שעלו לשידור בשנות ה-2010
Out In Africa

**פסטיבל הסרטים הלהט"בי בדרום אפריקה Out In Africa** (באנגלית: **Out In Africa South African Gay and Lesbian Film Festival**, או **OIA**) הוא פסטיבל קולנוע להט"בי אשר נוסד בשנת 1994 כדי לחגוג את ההכללה בחוקת דרום אפריקה של סעיף האוסר אפליה על רקע של נטייה מינית. מטרת הפסטיבל הייתה לשנות את המצב של חוסר הנראות של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואינטרסקס (להט"ב) בחברה ובתרבות הדרום אפריקאית, אחרי עשרות שנים של דיכוי באפרטהייד, ולהיאבק נגד דימויים שליליים של להט"בים בקהילות מסורתית ודתיות, וכן כדי לשמש פלטפורמה לדיון על המצב של להט"בים בדמוקרטיה החדשה.

הפסטיבל נערך מדי שנה ביוהנסבורג ובקייפטאון, עם פסטיבלי "לווין" קטנים יותר בעיירות אחרות.

הפסטיבל פועל במשך כ-20 ימים בכל שנה, בין סוף ספטמבר עד תחילת נובמבר. מוצגים בו סרטים מקומיים ובינלאומיים, מז'אנרים שונים, כולל סרטים קצרים, תיעודיים, קומדיות ודרמות.

## ראו גם

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:פסטיבלי קולנוע להט"בים
קטגוריה:אפריקה: פסטיבלי קולנוע
קטגוריה:דרום אפריקה: תרבות
קטגוריה:קולנוע בדרום אפריקה
ת'וול

**ת'וּוָל** (בערבית: **ثُوَل**) היא עיר במחוז מכה שבמערב ערב הסעודית. העיר שוכנת לחופו של ים סוף, 80 ק"מ צפונית לג'דה. בשנת 2007 נבחרה עיר זאת למקום משכנה של אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה. העיר הייתה מפורסמת במשך שנים כמרכז דיג מרכזי, עד שחיל הים הסעודי בנה אותה מחדש. כיום במזח הדיג שבעיר מתבצעות בעיקר עבודות יד.

העיר קרויה על שם עמק פת'וול (فثول) המקיף את העיר בדרומה ובמזרחה. בעת האחרונה עברה העיר תנופת פיתוח גדולה, בייחוד לאור הקמת אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה. פרט לאוניברסיטה ישנם כמה משרדים ממשלתיים הממוקמים בעיר זו.

## היסטוריה
בעבר נקראה העיר ת'וול בשם דעיג'יה (دعيجية). העיר ת'וול הייתה מרכז מסחרי חשוב עבור הכפרים שלידה עקב השוק שהיה ממוקם בה. כמו כן בעיר זו שכנו בני השבט ג'חאדלה (جحادلة) שעיסוקם המרכזי היה שליית פנינים ומכירתם במקומות מרכזיים על חוף הים האדום, כמו נמל מאסאווה באריתריאה ונמל סווקין בסודאן. התפתחות העיר הקטינה את מספר התושבים העוסקים בשליית פנינים וכיום אין תושבים העוסקים במקצוע זה.

שייח' עאתק אל-בלאדי (عاتق البلادي) תיאר את העיר דעיג'יה כך: "דעיג'יה היא עיר חוף קטנה ותוססת, בעלת שכונות רבות שבהם ישנם מסגדים, תחנות משטרה, מרפאות וכמה בתי ספר השוכנים סמוך לכביש המחבר את ג'דה ו (رابغ). מלאכתם המקורית של תושבי העיר הייתה דיג והיום עיר זאת נקראת בשם ת'וול.

### העיר ת'וול בשירה הערבית
העיר ת'וול מוזכרת בשיר שכתב המשורר מכי שהאב אלדין אחמד בן אלחסין (مكي شهاب الدين أحمد بن الحسين) (בנו של השריף של מכה בראכת בן מוחמד) בשנת 912 להיג'רה.

## אתרים מרכזיים בעיר
* אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה
* הנמל של ת'וול: נמל קדום שהוקם לפני כמה מאות שנים. נמל זה ידוע בעיקר בשל שפע הדגים והפנינם שבו, זאת לצד שוניות אלמוגים מרהיבות הממוקמות בחופים שלצידו.
* ה של ת'וול: נבנה על ידי החברה עראמקו הסעודית והוא ממוקם בסמוך לעיר.
* בניין העירייה
* מסגד החוף
* האי המלכותי (الجزيرة الملكية)

## ראו גם
* ג'דה ההיסטורית
* אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ערב הסעודית: ערי חוף
שתיקות הארמון

**שתיקות הארמון** (בערבית תוניסאית: **صمت القصور**) הוא סרט דרמה תוניסאי-צרפתי משנת 1994 שביימה, כתבה וערכה מופידה טלאטלי, והפיקו אחמד באהא וריצ'רד מגניאן. הסרט מספר על נערה מתבגרת בשם עליה, שבעקבות שחרורה של תוניס מהשלטון הצרפתי היא משתחררת מארמון בו שירתה.

הסרט הופץ לראשונה בקנדה ב-4 בספטמבר 1994, ולאחר כמה ימים, ב-7 בספטמבר, הופץ בצרפת. בישראל הסרט הוקרן בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב. שפות הסרט הן ערבית וצרפתית, ואורכו כ-127 דקות.

מופידה טלאטלי סיפרה שהיא כתבה את הסרט בתגובה למחלתה החמורה והפתאומית של אמה, ושלאחר שהיא הכינה אותו היא הבינה שהיא לא ידעה הרבה על חייה של אמה. הסרט היה מועמד וזכה במספר פרסים.

## תקציר העלילה
הסרט מספר על עליה, בתם של משרתת בארמון ה"ביי" (מושל תוניסיה) ושל אחד מגברי הארמון. עליה היא נערה מתבגרת המתחקה בזיכרונותיה אחר זהותה וזהות אביה המסתורי. הסרט מתמקד בהתבגרותה של עליה המשתחררת בסופו של דבר משלטון הארמון ושתיקותיו, על רקע שחרורה של תוניס מהשלטון הצרפתי. הסרט משרטט ברגישות וצבעוניות רבה את עולמן של הנשים המשרתות בארמונות העשירים, מצד אחד הוא מראה את חולשתן וניצולן, ומצד שני הוא מראה את ההווי, המוזיקה והצבע בחיי היום יום של הארמון.

## שחקנים ודמויות
* **[[אמל חדילי]]** – חדיג'ה
* **נג'יה אורגי** – חלתי חדא
* **[[הנד סברי]]** – עליה
* **פאטימה בן סיידן** – מרודיה
* **זהירה בן עמאר** – חביבה

## הפצה
הסרט הופץ לראשונה בקנדה ב-4 בספטמבר 1994, בצרפת ב-7 בספטמבר 1994 ובארצות הברית ב-30 בספטמבר 1994. בישראל הסרט שודר בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב.

## ביקורות
הסרט זכה לביקורת חיובית מפסטיבל הסרטים של ניו יורק שהתקיים בשנת 1994. מבקר העיתון "New York Times", קארין ג'יימס, תיאר את הסרט כ"סיפור אוניברסלי של גיל העמידה עם טוויסט פמיניסטי". לאחר השחרור הרחב של הסרט בשנת 1996, אתר "L.A. Times" שיבח את הסרט ואמר שהסרט "אכזרי ומרכז". בשנת 2011, הסופר פול סדרה, כתב מאמר המתאר את הרלוונטיות של הסרט כיום בעולם הערבי.

## פרסים
הסרט זכה במספר פרסים: מצלמת הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן, קערת הזהב של פסטיבל הסרטים קרתגו, פרס מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ופרס מפסטיבל הסרטים של איסטנבול.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 1994
קטגוריה:סרטי דרמה צרפתיים
קטגוריה:סרטים בערבית
קטגוריה:סרטים בצרפתית
קטגוריה:קולנוע בתוניסיה
נילס הולגרסון (סדרת טלוויזיה, 2017)

**נילס הולגרסון** (באנגלית: ** Nils Holgersson**) היא סדרת אנימציה ממוחשבת המבוססת על הספר והעל האנימה באותו שם.

## עלילה
נילס, ילד שובב, מצטרף יחד עם חברו מולי אווז הבית, אל להקת אווזי הבר לאחר שננס מכושף הקטין אותו.

## דמויות
***נילס הולגרסון** - ילד שובב שהפך לקטן על ידי אטנור כעונש על תעלוליו.
***מולי** - אווז הבית של נילס
***אתנור** - ננס מכשף אשר הפך את נילס לקטן כעונש וגם כדי ללמד אותו לקח על תעלוליו.
***דאפי** - אווזת בר שמולי מאוהב בה.
***המפקדת אקה** - מנהיגת אווזי הבר הקשוחה.
***אינגריד** - אווזה עדינה ויפה.
***צילי** - האווזה שאוהבת לשיר.
***גורגו** - עיט שחושב שהוא אווז.
***לינה** - נכדתו של אתנור בעלת חליל קסם מרפא.
***שושו** - שועל מרושע אשר רוצה לטרוף את נילס ואווזי הבר.
***האלף השחור** - ננס דמו גובלין, הנבל הראשי בסדרה.
***קרובאק** - העורב הטיפש של האלף השחור.

קטגוריה:סדרות טלוויזיה לילדים
קטגוריה:סדרות הנפשה ממוחשבת
קטגוריה:ערוץ ג'וניור: תוכניות רכש
קטגוריה:קצרמר טלוויזיה
קטגוריה:סדרות טלוויזיה המבוססות על ספרים
ז'יגה הירשלר

**ז'יגה הירשלר** (בסרבו-קרואטית: **Žiga Hirschler**; 21 במרץ 1894, וליקה טרנוביטיצה, סמוך לביילובאר, האימפריה האוסטרו-הונגרית – נובמבר 1941, מחנה ההשמדה יאסנובאץ, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה מלחין, פסנתרן, מבקר אמנות ועיתונאי יהודי אשר פעל בממלכת יוגוסלביה ונודע בליקוט, תיעוד והפצה של מוזיקה יהודית עממית.

## קורות חייו
ז'יגה הירשלר נולד בכפר וליקה טרנוביטיצה, השוכן סמוך לביילובאר. ב-1917 סיים את האקדמיה למוזיקה של אוניברסיטת זאגרב. עבודתו של הירשלר נחלקה לשני תחומים. מוזיקה קלאסית ומוזיקה יהודית. הוא הלחין 44 יצירות מוזיקליות ובכללן 3 אופרות, 5 אופרטות, מוזיקה לתיאטרון, וקונצ'רטים לתזמורת. רבות מיצירותיו אבדו במהלך השואה וניתן ללמוד עליהן מכתבות בעיתונות התקופה, המציינים שיצירותיו נוגנו בפלזן, אוסייק, ליובליאנה וזאגרב וזכו להצלחה. כמו כן נוגנו יצירותיו באופן תדיר ברדיו זאגרב וברדיו בלגרד. יצירותיו שילבו מוטיבים עממיים קרואטיים לצד עיבודים מודרניים, זכו לאהדה בקרב הקהל הרחב ולביקורת בקרב מבקרי המוזיקה על היותם "מסחריים". ב-1938 הופיע עם מבחר מיצירותיו בפסטיבל המוזיקה שנערך בבריסל.

הירשלר ליקט, תיעד, עיבד והקליט מוזיקה עממית יהודית. מעבודתו זו נותר אוסף של 60 שירים ביידיש ובעברית אותם עיבד והקליט כאשר הוא מנגן על פסנתר. במקביל, היה מבקר מוזיקה וכתב 850 מאמרים בתחומי יצירתו בעיתונות היוגוסלבית. קיים תיעוד על שמונה ספרי מוזיקה שערך ופרסם, אך הם אבדו בשואה.

באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור קרואטיה נמסר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה, ומיד הוחל ברדיפת יהודים ושילוחם למחנות ריכוז ומהם למחנות ההשמדה. מוזיקאים ועיתונאים מזאגרב ניסו לפעול מול שלטונות האוסטאשה למניעת מעצרו של הירשלר, ולהשיג לו אשרת מעבר לאזור הכיבוש האיטלקי. ב-21 בספטמבר 1941 כתב הירשלר את מכתבו האחרון מדירתו בזאגרב. הוא נעצר וגורש למחנה ההשמדה יאסנובאץ, ושם הוצא להורג ככל הנראה במהלך נובמבר 1941.

## קישורים חיצוניים
* Židovske narodne pjesme, אוסף של 60 שירים ביידיש ובעברית בעיבוד מוזיקלי וליווי בנגינת פסנתר על ידי ז'יגה הירשלר, באתר ויקיסורס

## הערות שוליים

קטגוריה:מלחינים יהודים יוגוסלבים
קטגוריה:זאגרב: אישים
קטגוריה:עיתונאים יהודים קרואטים
קטגוריה:עיתונאים יהודים יוגוסלבים
קטגוריה:יהודים אוסטרו-הונגרים
קטגוריה:יהודים בשואה: יוגוסלביה
קטגוריה:מוזיקאים שנספו בשואה
קטגוריה:נספים במחנה הריכוז וההשמדה יאסנובאץ
קטגוריה:ילידי 1894
קטגוריה:נפטרים ב-1941
קטגוריה:קרואטים שנפטרו במאה ה-20
פסטיבל סרטי נשים הבין-לאומי בקהיר

**פסטיבל סרטי נשים הבין-לאומי בקהיר** (בערבית: **مهرجان القاهرة الدولي لسينما المرأة** ובראשי תיבות באנגלית **CIWFF**) היא יוזמה עצמאית המוקדשת לתמיכה בסרטים בבימוין של נשים מכל רחבי העולם.

מטרת הפסטיבל היא לשמש כפלטפורמה שדרכה סרטים שנוצרו על ידי נשים יוצגו לקהל וכן להוות "נקודת מפגש עבור הקהל והיוצרות". לצורך כך, הסרטים מוקרנים ללא תשלום עם כתוביות בערבית ובאנגלית, ונערכים פאנלים, הפעלות, וכיתות אמן עם אורחי הפסטיבל.

## היסטוריה
הפסטיבל הראשון התקיים בשנת 2008 בשמות **אנטרה סינאסטאס** (בערבית: **بين سينمائيات**) או **שיירת סרטי נשים ערביות ומאמריקה הלטינית** (בערבית: **قافلة سينما المرأة العربية واللاتينية**). במקומות שונים בעולם הערבי, אמריקה הלטינית, והעולם דובר הספרדית. במהלך השנים, היוזמה פותחה עד שבסופו של דבר, היא התרחבה לכדי פסטיבל בינלאומי המתרחש בקהיר, ואשר עדיין כולל את הקרוואן כאחד מקטעי הפסטיבל הרבים.

## אירועים ופעילויות
לאורך כל הפסטיבל, כיתות אמן ופאנלים מתקיימים כדי להכיר לקהל את היוצרות וכדי לפתח דיונים על הנושאים שהסרטים עוסקים בהם.

אחד מעמודי התווך של הפסטיבל הוא "סדנת דקה אחת" (בערבית: **ورشة أفلام الدقيقة الواحدة**). את הסדנה מדריכה הבמאית ומייסדת CIWFF, אמאל רמסס, ובו היא מלמדת נשים שאינן מעולם הקולנוע את היסודות של עשיית סרטים קצרים על מנת לכתוב, לשחק, לצלם ולביים סרט באורך דקה בנושא נבחר. הסדנה מתקיימת מספר פעמים במהלך השנה בערים שונות ברחבי מצרים והעולם הערבי, אמריקה הלטינית ואירופה.

בכל פסטיבל מבנה התוכנית הוא שונה, אך הוא תמיד כולל את הקרוואן שהיה האירוע שהוליד אותו. כל שנה גם נבחרת קולנוענית אחת הזוכה למחווה והכרה, ומבחר מסרטיה מוקרן בקטע הנקרא ′Tribute to a Cineaste′, במסגרתו היא גם מקיימת פאנל ומקבלת שאלות מהקהל. תוכניות אחרות שחוזרות על עצמן כוללות "מדינה בפוקוס" ו"פסטיבל אורח"—בו הפסטיבל מארח פסטיבל נשים אחר מכל מקום בעולם.

## פרס
במסגרת CIWFF מוענק רק פרס אחד: פרס הקהל. הוא ניתן לראשונה ב-2013. כל הסרט שמוצג בפסטיבל מועמד לפרס, מלבד הסרטים מהקרוואן, תוכנית המחווה או הסדנה. רק ציבור באי הפסטיבל מצביעים לזוכה, אין התערבות מצד הפסטיבל או ועדותיו. אם נבחר סרט קצר, הפרס מחולק בינו לבין הסרט שבמקום השני. את הפרס מקבלת במאית הסרט הזוכה, וסרטה מוקרן בערב סגירת הפסטיבל.

בין הסרטים שזכו בפרס הקהל הם:

## קישורים חיצוניים

* 
* הטריילר של 9 CIWFF
* עשיית 9 CIWFF

## הערות שוליים

קטגוריה:פסטיבלים לסרטי נשים
קטגוריה:אפריקה: פסטיבלי קולנוע
קטגוריה:מצרים: תרבות
קטגוריה:קהיר
קטגוריה:נשים במצרים
יחסי איראן–אלג'יריה

**יחסי איראן-אלג'יריה** הם היחסים הבילטרליים בין **[[איראן|הרפובליקה האסלאמית של איראן]]** ובין **[[אלג'יריה|הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית]]**.

אלג'יריה היא אחת מהמדינות הסוניות היחידות שיחסיה עם איראן ידידותיים, על אף שאזרחי איראן ברובם שיעים, בעוד רוב אזרחי אלג'יריה סונים. עם זאת, אף על פי ששתי המדינות נהנות ממערכת יחסים ידידותית, לעיתים היחסים בין שתי המדינות נעשו מתוחים, בתקופת מלחמת האזרחים האלג'יראית בשנות ה-90, ובעקבות מצבה הנוכחי של איראן בקרב העולם הערבי. עם זאת, שתי המדינות קשורות בקשר הדוק, בשל הנייטרליות של אלג'יריה בנוגע לסכסוכים בעולם הערבי בין סעודיה לאיראן ובשל תמיכתן המשותפת בחזית פוליסריו.

כיום, לאיראן יש שגרירות באלג'יר ולאלג'יריה שגרירות בטהראן.

## היסטוריה
### בתקופת האימפריה המוסלמית

בתקופת האימפריה המוסלמית וכיבוש אלג'יריה על ידי המוסלמים, שושלת רוסטמיד, שהייתה שושלת אסלאמית מפורסמת באלג'יריה, הייתה ממוצא פרסי.

### לאחר עצמאות אלג'יריה
לאחר עצמאות אלג'יריה, עד מהרה נוצרו יחסים דיפלומטיים בינה ובין איראן, אולם בשל המרחק הגאוגרפי בין שתי המדינות והיעדר אינטרסים, נותרו יחסי שתי המדינות צנועים למדי.

לאחר המהפכה האיראנית ונפילת השאה, שימשה אלג'יריה כנציגתה של איראן בארצות הברית מ-1981 עד מלחמת האזרחים האלג'יראית.

### מלחמת האזרחים האלג'יראית

בשנת 1991 פרצה מלחמת האזרחים האלג'יראית, לאחר שהממשלה ביטלה את תוצאות הבחירות הדמוקרטיות שבהן זכתה מפלגה אסלאמית. במהלך המלחמה האשימה ממשלת אלג'יריה את איראן כי יחד עם ערב הסעודית, מרוקו, סודאן ולוב, היא מתערבת בסכסוך פנימי וכי היא תומכת ב"קבוצה האסלאמית המזוינת", נגדה נלחמה הממשלה.

נשיא אלג'יריה, שאד'לי בן ג'דיד, האמין כי אלג'יריה אינה יכולה להפוך לאיראן חדשה, והאסלאמיסטים, שנתמכו על ידי איראן וסעודיה, דוכאו. תמיכת איראן במורדים הובילה בסופו של דבר את אלג'יריה לוותר על היותה נציגת איראן בארצות הברית. לאחר מכן פקיסטן החליפה את אלג'יריה בתפקידה זה.

### מאז מלחמת האזרחים האלג'יראית
מאז סיום מלחמת האזרחים במדינה, שוקמו היחסים בין איראן ואלג'יריה על ידי נשיא איראן מוחמד ח'אתמי ונשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, אולם קיים חשש כבד כי בשל כך טושטשה המעורבות האיראנית בתקופת מלחמת האזרחים. עם זאת, אלג'יריה עדיין מטילה מגבלות מסוימות על המעורבות האיראנית במדינה.

למרות החששות וחוסר האמון ההיסטורי, איראן ואלג'יריה עדיין חולקות דעות דומות בנושאים רבים. שתי המדינות התנגדו לאופוזיציה הסורית והתימנית, אם כי דרכי הפעולה של שתי המדינות שונות. בעוד אלג'יריה קוראת לגישור והפסקת אש, איראן מעורבת בצורה צבאית בסכסוכים אלו. בשל כך, ובשל פעולות איראניות נוספות, אלג'יריה היא אחת המדינות היחידות בעולם הערבי אשר משתפת פעולה עם איראן.

אלג'יריה שומרת על קשרים תרבותיים חזקים עם איראן, לצד שמירה על מורשת הנייטרליות שלה בנושאי ביטחון. כמו כן הקשרים הכלכליים בין שתי המדינות נמצאים אף הם במגמת צמיחה, וסוללים את הדרך לקשרים הדוקים יותר בין שתי המדינות.

## ראו גם
* יחסי איראן-יוון
* יחסי אלג'יריה-ארצות הברית
* יחסי איראן-סוריה

## קישורים חיצוניים

* אתר שגרירות איראן באלג'יריה
* אתר שגרירות הרפובליקה האסלאמית של איראן באלג'יריה

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים ללא קטגוריות פיזיות - יחסי חוץ
האחות

"**האחות**" (באנגלית: ***The Nurse***) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי קצר אותו ביים והפיק ג'וליאן טרי, לפי תסריט שכתב אלכסנדר אנדרסון. הסרט הקצר נכלל ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע, ועלילתו עוסקת באחות-שֵׁדה. שתי השחקניות בסרט הקצר הן אריה וולטרס והאנה פלאצי.

הסרט פורסם ב-16 באוגוסט 2017 והיה לאחד מחמשת הסרטים הקצרים שזכו במסגרת תחרות "יצירת האנאבל שלי".

## עלילה
הסרט מתחיל בסצנה חשוכה, בה מתגלגלת לעבר חדרה של אמילי (אריה וולטרס) עגלת בית חולים. אמילי מתעוררת בבהלה וקוראת לאחות שמתגלה כאחות-שֵׁדה (מעין ספין אוף לנזירה-שֵׁדה), אך לא זוכה למענה. בעקבות כך, אוחזת אמילי בעמוד האינפוזיה אליו היא חוברה ובכוס המים שהונחה ליד מיטתה במטרה ללכת ולמלא אותה, אף על פי שאינה רואה דבר.

בהמשך, היא מגיעה למסדרון בית החולים, שם היא שומעת רעשים מרתיעים, שגורמים לה להפיל את כוס המים ולרוץ לעבר חדרה במטרה לחפש את לחצן המצוקה שלה. לאחר שלחצה עליו, מגיעה האחות, שמיד מרגיעה אותה ומורידה לה את התחבושות. כאשר אמילי מביטה בפניה של האחות, היא נחרדת לגלות שאלו פניה של האחות-שֵׁדה.

הסרט מסתיים כאשר האחות מביטה באמילי וזו זועקת לעזרה וצורחת באימה, בתקווה שמישהו יישמע אותה.

## צוות השחקנים והדמויות
* אריה וולטרס – אמילי
* חנה פלאצי – אחות-שֵׁדה

## הוצאה
הסרט הקצר הועמד בתחרות "יצירת האנאבל שלי" ופרק זמן ליציאתו, במאי הסרט "אנאבל: הבריאה" דייוויד פ. סנדברג, הודיע שהוא אחד מחמשת הסרטים הקצרים שזכו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 2017
קטגוריה:סרטי אימה מ-2017
קטגוריה:היקום הקולנועי של לזמן את הרוע
קטגוריה:סרטי אימה על-טבעיים אמריקאיים
קטגוריה:סרטי רוחות רפאים אמריקאיים
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:סרטי בתי חולים
המוזיאון הלאומי לאמנות של אוסקה

**המוזיאון הלאומי לאמנות של אוסקה** (*Kokuritsu Kokusai Bijutsukan* ביפנית: 国立国際美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר אוסקה.

## ההיסטוריה של המבנה
המוזיאון הלאומי לאמנות, אוסקה הוא מבנה תת-קרקעי הממוקם באי נאקאנושימה,  בין נהר דז'ימה לנהר טוסאבורי, כ-10 דקות מערבית לתחנת אוסאבאשי המרכזית . הבניין המקורי של המוזיאון הלאומי לאמנות של אוסקה נבנה עבור תערוכת "אקספו 70'", שהתקיימה באוסקה בשנת 1970. המבנה תוכנן כמוזיאון זמני לאמנות שליווה את התערוכה. בשנת 1977 הוסב הבניין למוזיאון קבוע, שנפתח ב-15 באוקטובר 1977. באותה עת היה זה המוזיאון הלאומי הרביעי לאמנות ביפן. בתחילה הוצגו במוזיאון בעיקר יצירות מן האוסף של המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של קיוטו. בשנת 1978 נתרם למוזיאון אוסף בן 828 יצירות על ידי מאוספו של קייצי הושי Kaichi Ohashi בשנת 2011 מנה האוסף כ-6,000 פריטים הכוללים ציורים, פסלים, הדפסים ועבודות במדיה נוספות. 

## המוזיאון
בינואר 2004 נסגר המוזיאון באופן זמני ונהרס המבנה עקב הזדקנותו וכן בשל מגבלות שטח. אזור המוזיאון הישן שנהרס הפך לחניון, בזמן שהמוצגים הועברו למיקומו המרכזי והנוכחי  בנקאנושימה שנפתח בנובמבר 2004. במקומו נפתח בניין חדש שתוכנן על ידי סזאר פלי וחברי קבוצתו ביפן César Pelli & Associates Japan. מבנה המוזיאון הוא דוגמה לאמנותו של האדריכל המודרני הארגנטינאי. המבנה העיצובי הנראה כלפי חוץ מייצג קנים מנופפים ברוח. הכניסה, האודיטוריום, המסעדה וחנות המוזיאון ממוקמים ממש מתחת לפני הקרקע, עם תערוכות ומתקני אחסון בשתי הקומות הבאות מתחת. תערוכות אוסף מתקיימות בעיקר במפלס מרתף 2, כאשר במפלס מרתף 3 מתקיימות תערוכות מיוחדות. 

המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות לצד תצוגות מאוסף המוזיאון.

במוזיאון מוצגות יצירות של פול סזאן, מקס ארנסט, פבלו פיקאסו ויצירות בתחום של מיצב של צ'יהרו שיוטה

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:יפן: מוזיאונים לאמנות
קטגוריה:אוסקה
קטגוריה:מבנים שתכנן סזאר פלי
Complete Best

**Complete Best** (בעברית: **השלם הטוב ביותר**) הוא אלבום אוסף של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור ב-27 בפברואר 2008 ביפן, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט יפן.

עם יציאתו נכנס אל המקום ה-3 במצעד האלבומים היפני, שם הגיע למעמד זהב.

## רקע
האלבום יצא לאור מספר ימים לפני סדרת הופעות של סלין דיון ביפן כחלק מסיבוב ההופעות "Taking Chances World Tour". בין היתר, כולל אלבום האוסף את השיר "To Love You More" אשר היה לימים ללהיט הכי גדול של דיון במדינה. השיר שהה 4 שבועות במקום הראשון במצעד השירים היפניים, ואף מכר למעלה ממיליון וחצי עותקים. בנוסף, הוא גם כלל את השירים "The Power of the Dream" ו-"Be the Man" אשר זכו להצלחה ביפן.

בנוסף לכך, אלבום האוסף כולל את השיר "A World to Believe In". שיר חדש אשר נכתב במיוחד לאלבום ובו מתארחת הזמרת היפנית האנגלייה יונה איטו. השיר שוחרר כסינגל מתוך אלבום האוסף בינואר 2008, והגיע למקום ה-8 ביפן. זו הייתה הפעם הראשונה מאז שנת 1999 שדיון הצליחה להיכנס למצעד היפני. במקביל, השיר יצא גם כסינגל השלישי מתוך אלבומה Taking Chances, אשר יצא כמה חודשים קודם לכן. גם הגרסה אשר נכללה באלבום האוסף הזה, הייתה ללא הזמרת יונה איטו וגרסה זו יצאה כסינגל מחוץ ליפן. ב-22 ביולי 2009 יצאה גרסה נוספת של האלבום תחת הפורמט Blu-spec CD, גם גרסה זו שוחררה ביפן בלבד.

## מיקומי שיא

## נתוני מכירות

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי אוסף של סלין דיון
קטגוריה:אלבומי אוסף באנגלית
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי דייוויד פוסטר
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי וולטר אפאנאסייף
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי מקס מרטין
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי ריק וייק
קטגוריה:אלבומי חברת סוני מיוזיק אנטרטיינמנט
מייקל טרוטון

**מייקל טרוטון** (באנגלית: **Michael Troughton**; נולד ב-2 במרץ 1955) הוא שחקן, סופר ומורה אנגלי. הוא בנו של השחקן פטריק טרוטון (שידוע מתפקידו בדמות הדוקטור השני בסדרה "דוקטור הו" משנות השישים של המאה העשרים), ואחיו הצעיר של השחקן דייוויד טרוטון.

## ביוגרפיה
טרוטון נולד בהמפסטד שבלונדון. הוא הופיע בתפקידים רבים בסרטי קולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון. תפקידיו הידועים ביותר הם בדמות מליש בסדרה "Minder", ובדמות סר פירס פלטצ'ר-דרביש בסדרה "פוליטיקאי קטן שלי" ששודרה מ-1987 עד 1992. טרוטון כיכב בעונה הראשונה של הסיטקום "Backs to the Land". עוד שיחק בתפקיד דרק האלידיי בפרק "Out of Bounds" בסדרה "טגארט", בתפקיד פסיכולוג בעונה הרביעית של הסדרה "רגליים קרות", ובדמות מר מרמגן בסרט "אניגמה".

ב-2002 לקח טרוטון הפסקה ממשחק כדי לטפל באשתו הנכה, ולמד לתואר במדעים באוניברסיטה הפתוחה. אחר כך היה מורה לפיזיקה בבית הספר סר ג'ון לימן בבקלס במשך שנתיים, ובהמשך היה ראש מחלקת הדרמה בבית ספר וודברידג'.

ב-2009 הפסיק ללמד והפך למטפל במשרה מלאה. ב-2011 הוציא לאור ביוגרפיה של אביו פטריק טרוטון בהוצאת הירסט פבלישינג. ב-2013 חזר לשחק, והופיע בסדרה "Breathless" של ITV. הוא הקליט תסכיתי דרמה עבור חברת Big Finish, ובשנת 2022 הקליט תסכית שבו גילם את התפקיד של אביו כדוקטור השני.

ב-2014 הופיע טרוטון בפרק ספיישל חג המולד בשם "חג מולד אחרון" של הסדרה "דוקטור הו" בתפקיד פרופסור אלברט.

### חיים אישיים
ב-1981 התחתן טרוטון עם קרוליין מ. מרסטון. לבני הזוג נולדו בן בשם מתיו ובת בשם סאלי. ה-1988 עברה המשחה מלונדון לסאפוק. קרוליין חלתה בטרשת נפוצה ונפטרה בקיץ 2012.

## פילמוגרפיה

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה בריטים
קטגוריה:מורים למשחק
קטגוריה:אנגלים שנולדו ב-1955
פילוסטרטוס מלמנוס

**פילוסטרטוס מלמנוס** (ביוונית: Φιλόστρατος ὁ Λήμνιος; 190–230 לערך); ידוע גם בשם **פילוסטרטוס הזקן** כדי להבדילו מנכדו, פילוסטרטוס הצעיר, שהיה גם הוא מלמנוס; היה סופיסט  בתקופת האימפריה הרומית. הוא היה ככל הנראה אחיינו של הסופיסט פילוסטרטוס מאתונה, ונזקפים לזכותו שני ספרים שבעבר יוחסו לדודו.

## חיבוריו
"תמונות" (ביוונית: אֵייקוֹנֶס) הוא לכאורה תיאור של 64 ציורים בגלריה נאפוליטנית. גתה, ולקר , ברון , ברטרנד (E. Bertrand), הלביג  ואחרים, טענו כי התיאורים הללו הם אכן של יצירות אמנות קיימות, היינה  ופרידריכס דוחים זאת. בכל מקרה, תיאורים אלה מעניינים, באשר הם מראים את האופן שבו אמנים מהעת העתיקה השתמשו בנושאים מיתולוגיים ואחרים, והם כתובים עם ידע אמנותי בשפה אטרקטיבית.

פילוסטרטוס הצעיר חיבר סדרה שנייה של "תמונות" ובהקדמה לחיבורו הודה לפילוסטרטוס הזקן על חיבור הסדרה הראשונה, וכך בסופו של דבר היא יוחסה לו במקום לפילוסטרטוס מאתונה, כפי שיוחסה לו קודם לכן.

"הרויקוס" ("על גיבורים") הוא חיבור מקיף על גיבורי מלחמת טרויה. הוא כתוב בצורה של שיחה בין כורם תראקי על חוף הדרדנלים לבין סוחר פיניקי השואב את הידע שלו מהגיבור פרוטיסלאוס . פלמדס מהולל על חשבונו של אודיסאוס, והומרוס מותקף על חוסר הגינותו כלפיו. נטען גם כי פילוסטרטוס מתאר כאן סדרת ציורים הרואים בארמונה של הקיסרית יוליה דומנה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:סופיסטים
קטגוריה:פילוסופים באימפריה הרומית
קטגוריה:רטוריקנים ביוון העתיקה
קטגוריה:מחברים כותבי יוונית
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-3
המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של קיוטו

**המוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית של קיוטו** (ביפנית: **京都国立近代美術館**) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיר קיוטו שביפן.

## היסטוריה
המוזיאון הוקם נפתח ב-1 במרץ 1963 בבניין ששימש קודם לכן כאולם עירוני לתערוכות מסחר ותעשייה. ב-1 ביוני 1967 זכה המוזיאון למעמד לאומי. בשנת 1984 נהרס מבנה המוזיאון ובמקומו הוקם מבנה חדש, שנפתח ב-26 באוקטובר 1986. מרבית שטחו של המוזיאון מוקדש לתערוכות מתחלפות. וחלק נוסף מוקדש לתצוגה מתחלפת מאוסף המוזיאון. אוסף המוזיאון כולל אמנות יפנית מן המאה ה-20 לצד אמנות מערבית במדיה שונות כגון ציור, פיסול, צילום, קדרות ועוד. באוסף המוזיאון עבודות של אמנים מערביים ידועי שם כגון מארק שאגאל, מקס ארנסט, דייוויד הוקני, וסילי קנדינסקי ואחרים. בנוסף, מתמקד המוזיאון באיסוף אמנים מאזור העיר קיוטו.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:קיוטו: מבנים
קטגוריה:יפן: מוזיאונים לאמנות
פילוסטרטוס הצעיר

**פילוסטרטוס הצעיר** (ביוונית: Φιλόστρατος ὁ Νεώτερος; פרח במאה ה-3 לספירה); ידוע גם בכינוי **פילוסטרטוס מלמנוס**; היה סופיסט  בתקופת האימפריה הרומית.

הוא היה מחבר הסדרה השנייה של "תמונות" (ביוונית: "אייקונס"), שלא שרדה בשלמותה. בהקדמה הוא משבח את אבי אמו, שכתב את הסדרה הראשונה; זהו ככל הנראה הסופר הידוע יותר בכינוי פילוסטרטוס מלמנוס, שבעצמו היה חתנו של הסופיסט המפורסם פילוסטרטוס מאתונה.

תאריך חיבורו של החיבור הזה, היחיד שידוע מאת המחבר הזה, נע בין השנים 250–300 לספירה. אם התאריך המוקדם יותר הוא הנכון, פילוסטרטוס זה יכול בהחלט להיות אותו אדם שכיהן כארכון של אתונה בשנת 255 לספירה.
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סופיסטים
קטגוריה:פילוסופים באימפריה הרומית
קטגוריה:רטוריקנים ביוון העתיקה
קטגוריה:מחברים כותבי יוונית
עונת הגברים

**עונת הגברים** (בערבית: **موسم الرجال**, בצרפתית: **La saison des hommes**) הוא סרט דרמה צרפתי-תוניסאי שבוים על ידי מופידה טלאטלי ונכתב על ידה יחד עם נורי בוזיד. הסרט מתמקד באיישה, אישה בת 18 שגרה באי ג'רבה ורוצה לנסוע עם בעלה לתוניס – דבר הגורם לה למרוד במסורת האי. הסרט עוסק בנשים התוניסאיות שלכודות בין המודרניות למסורות החונקות ומתקשות למצוא את מקומן.

הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-13 במאי 2000. בישראל הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה אשר התקיים ב-3 באוקטובר 2001. שפות הסרט הן ערבית וצרפתית ואורכו כ-122 דקות.

הסרט היה מועמד וזכה במספר פרסים.

## תקציר העלילה
באי ג'רבה יש מסורת בה הנשים של האי אורגות שטיחים ומכינות עבודות במלאכת יד כל השנה, בזמן שהבעלים שלהן נשארים בתוניס, עיר הבירה של תוניסיה, בשביל למכור את עבודתן. בחודש הנקרא "עונת הגברים", הגברים חוזרים לבתיהם ולנשים שלהם. הסרט מתמקד באיישה, אישה בת 18 שגרה באי, ורוצה לנסוע עם בעלה לתוניס, דבר הגורם לה למרוד במסורת.

## הדמויות והשחקנים
* **איישה** (רביה בן עבדאללה) – הדמות הראשית בסרט. נשואה לסעיד ובעלת רצונות חזקים משלה. מורדת במסורת בשביל לנסוע עם בעלה לתוניס, שם היא רוצה לגדל את ילדיה.
* **סעיד** (עזדין גנון) – בעלה של איישה. עובד בתוניס בזמן שאשתו מנסה להביא לו ילד זכר.
* **מרים** (גליה בנאלי) – בתה הבכורה של איישה. בילדותה ניסה גבר לאנוס אותה, דבר הגורם לה לפחד וסיוטים מגברים.
* **אמנה** (הנד סברי) – הבת הצעירה של איישה. מרדנית.
* **עזיז** (עאדל הרגל) – בנו של איישה שכנראה יש לו אוטיזם, דבר המונע ממנו לתקשר.
* **זיינב** (סבאח בוזויטה)
* **מטריאקה** (מונה נורדין)
* **מרינה לפסנה** (עזה באזיז)
* **אמנה לפסנה** (ליליה פלקאט)
* **זוהרה** (חויאם רסאה)
* **פאטמה** (קאוטר בלג 'חאג' עלי)
* **סאמי** (נגיב בלקדי)
* **יונס** (ג'מאל מדני)
* **אום עלי** (סאדיק באוטרה)
* **רג'יה** (זאקיה בן אייד)

## הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-13 במאי 2000, ולאחר מכן הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2000 ובפסטיבל הסרטים בשיקגו באוקטובר 2000. בישראל הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה אשר התקיים ב-3 באוקטובר 2001.

## ביקורות
פייר מוראט כתב ב-"Télérama" כך: "אחרי הסרט שתיקות הארמון, שוב מופידה טלאטלי מציגה את השעבוד האכזרי והמתוק של הנשים התוניסאיות" ואומר שהסרט הוא "אמיץ ונועז". לדברי ה-ABC של הקולנוע התוניסאי, הסרט מכיל אי הבנות וקלישאות ואומר שהדימוי של הנשים התוניסאיות הרבה יותר גבוה ממה שהוצג בסרט.

## פרסים
הסרט מוצג בבחירה הרשמית בקטע "ללא התייחסות מיוחדת" בפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 2000. בנוסף הסרט קיבל בפריז את גרסת הפרי של ה-IMA בבתי הקולנוע הערביים, ואת פרס הכבוד בפסטיבלים של שטוטגרט, טורינו, נאמור וולנסיה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 2000
קטגוריה:סרטים בצרפתית
קטגוריה:סרטים בערבית
קטגוריה:סרטי דרמה צרפתיים
קטגוריה:קולנוע בתוניסיה
אונאפיוס

שמאל|ממוזער|200px|שער הספר "חיי הסופיסטים" מאת אונאפיוס ביוונית ולטינית, 1596.
**אונאפיוס** (ביוונית: **Εὐνάπιος**; המאות ה-4 וה-5 לספירה) היה סופיסט והיסטוריון יווני. חיבורו העיקרי ששרד הוא "חייהם של פילוסופים וסופיסטים".

## ביוגרפיה
אונאפיוס נולד בסרדיס בשנת 346 לערך. בעיר הולדתו הוא למד אצל קרוב משפחתו, הסופיסט , ועוד בהיותו נער נסע לאתונה, שם הפך לתלמידו של הרטוריקן . בנוסף רכש ידע משמעותי ברפואה.

בשנותיו המאוחרות נראה שחי באתונה ולימד רטוריקה. הוא הוכנס אל  והתקבל לבית הספר של משפחת הכהנים  ונעשה היירופאנטיס. ישנה עדות לכך שהוא עדיין חי בתקופת שלטונו של תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.

## חיבוריו
אונאפיוס היה מחברם של שני חיבורים: "חייהם של פילוסופים וסופיסטים" ו"היסטוריה של העולם".
החיבור הראשון נשתמר, ואילו החיבור השני אבד.

"חייהם של פילוסופים וסופיסטים" (ביוונית: Βίοι Φιλοσόφων καὶ Σοφιστῶν; בלטינית: *Vitae sophistarum*) הוא אוסף ביוגרפיות של 23 פילוסופים וסופיסטים עתיקים ובני זמנו של המחבר. החיבור בעל ערך בשל היותו המקור היחיד לתולדות הנאופלאטוניזם של תקופה זו. סגנונם של שני החיבורים בולט ברוח של עוינות מרירה כלפי הנצרות. בפני פוטיוס (המאה ה-9) עמדה "מהדורה חדשה" של החיבור, שבה הקטעים הפוגעניים ביותר כלפי נוצרים הושמטו ממנו.
החיבור מכיל את הביוגרפיות של האישים הבאים: פלוטינוס, פורפיריוס, יאמבליכוס, אלפיוס, סוסיפאטרה , אידסיוס מקפדוקיה , סופאטר מאפאמיאה , אבלאביוס, אוסטאתיוס, מקסימוס מאפסוס, פריסקוס מאפירוס , יוליאנוס מקפדוקיה, פרוהאירסיוס, אפיפאניוס, דיופאנטוס הערבי, סופוליס, הימריוס, פרנאקיוס, ליבאניוס, אקאקיוס, נימפידיאנוס מסמירנה , זנון מקיטיון, מאגנוס, אוריבאסיוס, לוניקוס וכריסאנתיוס.

חיבורו ההיסטורי היווה המשך לחיבורו של דקסיפוס, וכלל את תולדות האירועים בין השנים 270–404 לספירה, עד לקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני לערך. שרדו מתוכו רק קטעים שנשתמרו בחיבורו של זוסימוס, "ההיסטוריה החדשה".

## קישורים חיצוניים

* 
* Eunapius, ''Lives of the Philosophers and Sophists'', 1921

## הערות שוליים

קטגוריה:היסטוריונים ביזנטים
קטגוריה:היסטוריונים מן העת העתיקה
קטגוריה:ביוגרפים
קטגוריה:מחברים כותבי יוונית
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-5
חצי שמש צהובה (סרט)

**חצי שמש צהובה** (באנגלית: **Half of a Yellow Sun**) הוא סרט דרמה היסטורית ניגרית משנת 2013 בבימויו של ביי בנדלה. הסרט מבוסס על הרומן באותו השם מאת צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה. הסרט הוא סיפור אהבה העוקב אחר שתי אחיות אשר נסחפות לתוך אירועי מלחמת האזרחים הניגרית.

בסרט מככבים צ'ואיטל אג'יופור, טנדי ניוטון, אונייקה אונוונו, אניקה נוני רוז, ג'וזף מול, ג'נביב נאג'י, או סי אוקג'ה, וג'ון בויגה. בכורת הסרט התקיימה בהקרנה מיוחדת בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו ב-2013.

## עלילה
הסיפור של "חצי שמש צהובה" מתחיל במהלך יום העצמאות הניגרי הראשון ב-1 באוקטובר 1960, ומסתיים בתום מלחמת האזרחים הניגרית ב-1970. הסרט משוזר בקטעים ארכיבים וצילומי חדשות של אירועים פוליטיים בניגריה.

אולאנה (טנדי ניוטון) וקאיננה (אניקה נוני רוז) הן אחיות תאומות החוזרות לניגריה אחרי שרכשו את השכלתן באנגליה. אביהן הוא צ'יף האיגבו אוזוביה (זאק אורג'י), איש עסקים אמיד. התקופה היא תחילת העצמאות של ניגריה. אולאנה מסרבת להצעת נישואים מצד שר האוצר של המדינה החדשה, ובמקום זאת עוברת לגור עם המאהב שלה, "הפרופסור המהפכני", אודניגבו (צ'ואיטל אג'יופור), למורת רוחם של בני משפחתה. בינתיים, קאיננה לוקחת על עצמה את ענייני העסקים המשפחתיים, ומוכיחה את עצמה כאשת עסקים מצליחה. האינטרס הרומנטי שלה הוא ריצ'רד צרצ'יל (ג'וזף מול), סופר אנגלי. בעוד האחיות עסוקות בדרמות האישיות והמשפחתיות, ובמקרה של בגידה ביניהן, הן לא יכולות להימנע ממעורבות בענייני ארצן, כאשר אומת האיגבו נלחמת להקים מדינה עצמאית שלה, ביאפרה - מלחמה אשר גובה מחיר גבוה במהלך מספר שנים של מיליוני נפשות, ולא פוסחת גם על חייהן של האחיות.

## השחקנים
* צ'ואיטל אג'יופור - אודניגבו
* טנדי ניוטון - אולאנה
* אונייקה אונוונו - אמו של אודניגבו
* ג'נביב נאג'י - העלמה אדבאיו
* או סי אוקג'ה - אנייקוונה
* אניקה נוני רוז - קאיננה
* ג'וזף מול - ריצ'רד
* ג'ון בויגה - אוגוו

## הפקה
"חצי שמש צהובה" צולם על פני חמישה שבועות באולפני טינאפה ובקלאבאר ובקריק טאון, ניגריה. על פי הבמאי, מלריה וטיפוס היו האתגרים העיקריים בצילום, ומספר חברי צוות חלו, ביניהם הכוכבת טנדי ניוטון.

## עיבוד מהרומן
צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה הייתה מרוצה מהתוצר הסופי, ואמרה שהסרט עשוי היטב ויפה מאוד. היא שיבחה את המשחק, והייתה מרוצה שהסרט הופק וצולם בניגריה.

## ביקורת
"חצי שמש צהובה" קיבל ביקורות מעורבות. יש לסרט דירוג של כ-52% באתר Rotten Tomatoes עם ציון ממוצע של 5.6 מתוך 10, והקונצנזוס הביקורתי הוא ש"אמנם הסרט לא ממש עושה צדק עם חומר מקור, אך 'חצי שמש צהובה' מעבד את הרומן של אדיצ'י עם ביצועים מחויבים וניואנסים נרטיביים". לסלי פלפרין מ"הוליווד ריפורטר" כתבה כי "השאפתנית ספרותית של העיבוד רוצה להשיג כל מיני דברים, שלא כולם תואמים אחד לשני". על פי *Nollywood Reinvented*, הסרט הוא פחות טוב מהספר, אבל מציין כי "אפילו שהסרט לא משחזר את האמוציות של הספר, הוא יוצר אמוציות משלו". על פי ביקורת זו, "הסרט בונה על סטים, שחקנים, ומוזיקה מדהימים... אך הדמויות חסרות עומק". פיטר ברדשו, ב"הגרדיאן", נתן לסרט 2 מתוך 5 כוכבים.

הסרט היה מועמד לפרס Black Reel לסרט הזר הטוב ביותר, ולפרס NAACP Image לסרט העצמאי הטוב ביותר.

## קישורים חיצוניים
* 

* חצי שמש צהובה ב-Nollywood Reinvented
* "חצי שמש צהובה" באתר מונטריי מדיה (אנגלית)

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 2013
קטגוריה:סרטי דרמה בריטיים
קטגוריה:סרטים בריטיים
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:סרטים המבוססים על סיפור אמיתי
קטגוריה:סרטים ניגריים
שי בכר

**שי בכר** (נולד ב-27 באוקטובר 1969) הוא שייט עבר ישראלי. זוכה מדליית הארד באליפות העולם (קרוזון 1993) ובאליפות אירופה (ברייטנברון 1993). התחרה רוב הקריירה לצד שותפו ארז שמש במפרשית מדגם 470.

## קריירה
בשנת 1988, בכר ושותפו ארז שמש זכו במדליית כסף באליפות אירופה לנוער במפרשיות מדגם 420. בשנת 1990 הוא התחרה יחד עם שמש באליפות העולם שנערכה בהולנד למפרשיות מדגם 470 האולימפי וסיים במקום ה-28.

בכר ושמש התחרו באולימפיאדת ברצלונה 1992 בתחרות מפרשיות ה-470 וסיימו במקום התשיעי מתוך 37 מתחרים. באליפות העולם למפרשיות 470 שנערכה בשנת 1993 בקרוזון שבצרפת, בכר ושמש סיימו במקום השלישי הכללי וזכו במדליית הארד. באותה שנה בכר התחרה לצדו של אילן תשתש באליפות אירופה שנערכה באוסטריה וזכה במדליית הארד. באליפות העולם בשנת 1994 שנערכה בהלסינקי, בכר ושמש סיימו במקום ה-10 הכללי ובאליפות העולם שנה לאחר מכן הם סיימו במקום ה-17 הכללי.

לאורך הקריירה בכר ושמש התחרו נגד הצמד ניר ורן שנטל. היריבות ביניהם הגיעה לעיתים למצב ששני הצמדים סירבו להתאמן בצוותא.

## חיים אישיים
שי נשוי לגליה, מנהלת HR ויזמית, השניים הורים לשלשה ילדים ומתגוררים בת"א.

## קישורים חיצוניים

* שי בכר באתר איגוד השיט הבינלאומי.

## הערות שוליים

קטגוריה:שייטים ישראלים
קטגוריה:שייטים אולימפיים ישראלים
קטגוריה:משתתפים ישראלים באולימפיאדת ברצלונה (1992)
קטגוריה:שייטים באולימפיאדת ברצלונה (1992)
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1969
זאב (סרט, 1994)

**זאב** (באנגלית: **Wolf**) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של מייק ניקולס עם ג'ק ניקולסון, מישל פייפר וג'יימס ספיידר בתפקידים הראשיים.

אניו מוריקונה היה מועמד לפרס גראמי ליצירה מוזיקלית לקולנוע או לטלוויזיה.

הסרט זכה בפרסי סאטורן על התסריט והיה מועמד לעוד חמישה פרסי סאטורן: סרט האימה הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (ג'ק ניקולסון), השחקנית הטובה ביותר (מישל פייפר), שחקן המשנה הטוב ביותר (ג'יימס ספיידר) והאיפור הטוב ביותר.

שלושת גיבורי הסרט הופכים לזאבים לאחר נשיכת זאב ביער.

## תקציר העלילה
ויל רנדל (ג'ק ניקולסון) הוא עורך ראשי בחברת הוצאת ספרים. כאשר הוא נוסע בלילה בתוך יער בוורמונט הוא דורס זאב. כאשר הוא עוצר את מכוניתו וניגש לבחון את הזאב, מתנפל עליו הזאב, נושך אותו ונמלט. ויל נפצע בכף ידו ולמחרת נבדק על ידי רופא שמזריק לו חיסון נגד כלבת. ויל מרגיש שחל בו שינוי, השמיעה והריח שלו התחדדו והוא מסוגל לשמוע ולהריח יותר מבן אדם פשוט.

החברה בה הוא עובד נמכרה לריימונד אלדן (כריסטופר פלאמר) והוא מודיע לו כי הוא מפוטר ואת מקומו יתפוס איש חסותו סטיוארט סווינטון (ג'יימס ספיידר). רנדל מסרב להצעה לשלוח אותו למזרח אירופה ובחושיו החדשים הוא מארגן מספר סופרים ובהם מוד וואגינס (פרונלה סקיילס) לפתוח הוצאה לאור מתחרה.

רנדל מריח במעיל של אשתו שארלוט (קייט נליגן) את ריחו של סווינטון. הוא מגיע לביתו של סווינטון, מתפרץ לחדר השינה בו נמצאים שרלוט וסווינטון והוא נושך את סווינטון בכף ידו ובורח.

רנדל מגיש אולטימטום לבוס כי אם לא יוחזר לתפקידו הקודם יפרוש עם עובדים וסופרים ויקים חברה מתחרה. אלדן נכנע ומחזיר את רנדל לתפקידו. הדבר הראשון שרנדל עושה הוא לפטר את סווינטון.

בינתיים מתוודע רנדל לבתו היפהפייה של הבוס, לאורה (מישל פייפר). היא נמשכת אליו בגלל התנהגותו המוחצנת. הוא מבלה את הלילה במיטתה אבל באמצע הלילה לאור הירח הוא יוצא ליער, רודף אחרי צבי ומשסע אותו בדומה לזאב. הוא פונה בחרדה לרופא הודי שמאשר זאת ונותן לו קמע למניעה אך הקמע אינו עובד.

רנדל חוזר לדירתו ובשאר הלילות הוא הופך שוב לאדם-זאב, מתנפל על שוטרים שבאים לאזקו, מתנפל על שלושה שודדים שרוצים לשדוד אותו וקורע בשיניו מספר אצבעות של אחד מהם.

הוא קושר את עצמו לרדיאטור בחדרו ולאורה מגיעה לשחרר אותו אך לפתע מגיע בלש משטרה (ריצ'רד ג'נקינס) וחוקר אותו על רצח אשתו שרלוט שגופתה השסועה נמצאה בפארק. רנדל חושב שהוא אשם בזה אבל אינו יודע שהרוצח האמיתי היה סווינטון.

היא לוקחת את רנדל בחשאי לאחוזתה וכולאת אותו לבקשתו באורווה. לאחר מכן היא ממהרת למסור עדות במשטרה ופוגשת שם את סווינטון שהפך לזאב בעקבות נשיכתו של רנדל. הוא עוקב אחריה לחווה, הורג את השוער והמשגיח ותוקף אותה בעזות של זאב, נושך אותה ומנסה לאנסה. רנדל מצליח להשתחרר מהאורווה ומתפתח קרב קשה בין שני ה"זאבים" עד שלבסוף לאורה יורה והורגת את סווינטון ורנדל בורח ליער.

לאורה אומרת לשוטרים שמגיעים כי היא מריחה מהם וודקה ששתו מזמן. חושיה מתחדדים ועיניה הופכות לעיני זאב. היא הולכת ליער שבו נמצא כעת רנדל בצורת זאב לאחר שעבר את כל השלבים להפיכתו לזאב.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:סרטי מישל פייפר
קטגוריה:סרטי 1994
קטגוריה:סרטי אימה מ-1994
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:סרטי אימה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי מותחן אימה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי קולומביה
קטגוריה:סרטים עם מוזיקה מאת אניו מוריקונה
קטגוריה:סרטי מייק ניקולס
מרי פרינס

ממוזער|212x212 פיקסלים|כריכת המהדורה הראשונה משנת 1831 של ספרה של מרי פרינס
**מרי פרינס** (סביבות 1788 – לאחר 1833; מתה בגיל 45 בערך) הייתה שפחה בריטית, פעילה בתנועה לביטול העבדות ואוטוביוגרפית.
פרינס נולדה בברמודה למשפחת עבדים ממוצא אפריקני. לאחר שנמלטה מאדוניה השונים היא חיה בלונדון, ושם הכתיבה את קורות חייה למעסיקה החדש שהיה מייסד התנועה לביטול העבדות בבריטניה, תומאס פרינגל.

העבדות אמנם נאסרה בפרלמנט הבריטי בשנת 1807, אך דבר לא נעשה להפסיק את סחר העבדים ברחבי האימפריה. העדות ממקור ראשון על העבדות בשטחי האימפריה הבריטית, שהתפרסמה בתקופה שעבדות עדיין הייתה מקובלת בקולוניות הבריטיות: ברמודה והאיים הקריביים, הכתה גלים בבריטניה, ושלוש מהדורות של הספר יצאו בשנה הראשונה. ספרה של פרינס: "ההיסטוריה של מרי פרינס" (1831) היה אחד הגורמים העיקריים לביטול העבדות בכל שטחי בריטניה.

## קורות חיים
מרי פרינס נולדה למשפחת עבדים בברמודה. אביה היה חוטב עצים ואמה הייתה שפחת בית. היו לה שלושה אחים ושתי אחיות. כאשר נפטר אדוניה, נמכרה מרי מבעלים אחד לשני, כשבמהלך סחר העבדים המפותל היא גם הופרדה ממשפחתה. כשהייתה בת 12 נמכרה מרי תמורת 38 פאונדס לבעלים, שגם הוא וגם אשתו הלקו אותה באכזריות על כל עבירה קטנה ביותר.

במהלך חייה נמכרה מרי לבעלים רבים ושונים, ונאלצה לעבוד בבריכות המלח של ברמודה, כשרגליה טובלות במים עד הברכיים, לעיתים 17 שעות ביום, לעבור התעללויות אלימות ומיניות, וגם לאחר שנישאה לדניאל ג'יימס, עבד משוחרר, לא חסכו ממנה הבעלים עונשים, משום שהתנגדו לקרבתו.

בשנת 1828 ביקרה משפחת אדוניה של פרינס בלונדון כדי להסדיר את חינוך ילדיהם. פרינס, שצורפה לנסיעה, הצליחה להימלט מהמשפחה, לאחר עשר שנות עבדות אצלם, ולמצוא מחסה בכנסייה. לאחר מספר שבועות היא החלה לעבוד אצל תומאס פרינגל, שהיה המזכיר של התנועה לביטול העבדות בבריטניה. הוא ניסה להשיג מאדוניה הקודמים את שחרורה, אך הם סירבו, דבר שמנע את אפשרות חזרתה לאנטיגואה, שם נשאר בעלה.

בשתי התביעות שנבעו מפעולותיו של פרינגל לשחרורה של פרינס ומהדפסת הספר, היא נקראה להעיד בפני בית המשפט. פרטי חייה של מרי פרינס לאחר פרסום הספר אינם ידועים. לא ידוע אם חזרה לאנטיגואה כדי להתאחד עם בעלה, אך ידוע שנשארה בלונדון לפחות עד שנת 1833, אז העידה בבית המשפט.

## פרסום הספר
בהקדמה שהופיעה בספר שהתפרסם לראשונה בשנת 1831, כתב תומאס פרינגל שהרעיון לכתיבת הספר היה של פרינס עצמה, במטרה שאנשים טובים באנגליה יראו מה עוברת שפחה בידי אדוניה. הסיפור הוכתב מפיה כלשונו, מעיד פרינגל, לגברת שהתגוררה בביתם באותו זמן, ולאחר מכן עבר בדיקה יסודית של פרינגל, כדי לאמת את הפרטים.

הספר הותיר רושם עצום על הציבור והודפס שלוש פעמים בשנה הראשונה להופעתו. הוא עורר חילוקי דעות בקרב הקוראים ואנשי הממסד לגבי אמינותו וצדקתו ואף הוגשו שתי תביעות דיבה כנגדה וכנגד פרינגל מצד שניים מאדוניה לשעבר. רות אלמוג מציינת שהספר קשה לקריאה, משום שלקורא קשה להבין את האכזריות הבלתי נתפסת שבה נהגו בפרינס, שנבעה בעיקר מההנאה שהפיקו הבעלים, ולא בהכרח מחריגות בהתנהגותה.

וכך כתבה מרי פרינס בספרה:
מרי פרינס הייתה האישה השחורה הראשונה שפרסמה את סיפור חייה. היא נחשבת עד היום לאישה אמיצה מאוד שתרמה רבות לביטול העבדות באנגליה. בבלומסברי נקבע לאחרונה שלט לזכרה, ובכך הוכרה פרינס רשמית כמי שמילאה תפקיד חשוב במאבק לביטול העבדות.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

* Mary Prince Biography
* Mary Prince, Google Doodle


## הערות שוליים

קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה בריטים
קטגוריה:שפחות
קטגוריה:פעילות בתנועה לביטול העבדות
קטגוריה:ביטול העבדות בממלכה המאוחדת
ארמיית ההלם השלישית

**ארמיית ההלם השלישית** (ברוסית: **ударная армия я-3**) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.

## היסטוריה
ימין|ממוזער|200px|מהלך התקדמות ארמיית ההלם השלישית במהלך המלחמה
היחידה הוקמה בהתאם להחלטה מ־25 בדצמבר 1941 על בסיס הארמייה ה־60 ותגבורה ביחידות נוספות. בינואר 1942 היא השתתפה במבצע דמיאנסק. במהלך שנת 1943 היא לחמה בגזרת מחוז פסקוב. בשנת 1944 יחידות הארמייה נכנסו לשטח לטביה הסובייטית ובהמשך שחררו את בירתה ריגה. בתחילת 1945 יחידות הארמייה הועברו מערבה והשתתפו במבצע ויסלה־אודר ובקרבות סביב גדנסק. באביב 1945 היא הייתה בין יחידות הצבא האדום שהשתתפו בכיבוש ברלין.

לאחר סיום המלחמה, יחידות הארמייה היו חלק מקבוצת הכוחות הסובייטים בגרמניה עם המטה במגדבורג. בשנת 1954 שמה שונה ל"ארמיית הדגל האדום השלישית". היא פורקה בשנת 1991 בעקבות פינוי הצבא הסובייטי מגרמניה.

## מפקדים
* מקסים פורקאייב (דצמבר 1941 - אוגוסט 1942)
* קוזמה גליצקי (ספטמבר 1942 - נובמבר 1943)
* ניקולאי צ'יביסוב (נובמבר 1943 - אפריל 1944)
* וסילי יושקביץ' (אפריל 1944 - אוגוסט 1944)
* מיכאיל גרסימוב (אוגוסט 1944 - אוקטובר 1944)
* ניקולאי סימוניאק (אוקטובר 1944 - מרץ 1945)
* וסילי קוזנצוב (מרץ 1945 - מאי 1948)

## קישורים חיצוניים
* ארמיית ההלם השלישית באתר samsv 

3
קטגוריה:זירת מזרח אירופה במלחמת העולם השנייה
3