ניצול כלכלי בעבודה

[ממוזער|150px|[צ'ארלי צ'פלין בסצנה מהסרט זמנים מודרניים, 1936]]

**ניצול כלכלי בעבודה** מתייחס ליחסים חברתיים לא צודקים הנובעים מחוסר סימטריה בכוח או מחילופי ערך לא שווים בין עובדים למעסיקיהם ובמטרה להנציח אי-שוויון חברתי ואי-שוויון כלכלי.

ניצול, במובנו הרחב, מוגדר כניצול לא הוגן של גורם אחד על ידי אחר. באופן מסורתי, ניצול מקושר לניצול אדם חסר ברירה, חלש ופגיע, שהימצאותו במצב זה מהווה עבור המנצל קרקע פורייה להגברת כוחו האישי. ניצול מהווה תופעה מורכבת עם שורשים כלכליים, חברתיים ופסיכולוגיים. בעוד שתיאוריות שונות מציעות הסברים שונים למקורותיו, הן כולן מכירות בחומרת הבעיה ובצורך להתמודד איתה. חלקן קוראות למאמץ משותף של ממשלות, ארגוני חברה אזרחית, עסקים ופרטים כאחד, במטרה להיאבק בניצול וליצור חברה צודקת והוגנת יותר.

נשים, מהגרים ואוכלוסיות מופלות יותר נוטים להיות קורבנות ניצול כלכלי בעבודה. כשלניצול כלכלי בעבודה השלכות פסיכולוגיות על העובד המנוצל.

קיימת הבדלה בין ניצול כלכלי בעבודה מנקודת מבט מרקסיסטית וליברלית ונאו-קלאסית.

## התיאוריה המרקסיסטית של ניצול
[ממוזער|150px|[קרל מרקס, הגהה יחד עם פרידריך אנגלס את התאוריה המרקסיסטית]]

התיאוריה של קרל מרקס נחשבת למשפיעה ביותר בתחום הניצול. מרקס ראה בניצול כגניבת כוח כלכלי. הנובעת מכך שהמעמד העובד (הפרולטריון) נאלץ מחוסר ברירה אחרת למכור את כוח עבודתו. וזאת בעיקר לאור העובדה שלרוב המנצלים במעמד חכירה או בעלות על נכסים יצרניים המסייעים למיטוב הניצול. לפי מרקס, ניצול מתרחש כאשר לא מתקיימים 2 עקרונות סוציאליסטים וקומוניסטים: אדם עובד אינו מקבל תמורה המכסה את כל צרכיו, כמו אינו מקבל תמורה ההולמת את עבודתו או את העבודה שהשקיע בהכנסה או שכר. תופעה ותהליך מואץ במקרה של עיסוק בעבודות חברתיות. במצב זה המנצלים, המהווים סוכני בורגנות, יכולים לרכוש סחורות על בסיס רווחי יחסי הניצול, רווחים המגלמים יותר עבודה ממה שהמנצלים עצמם השקיעו, ומביאים להרעה נוספת במצב המנוצלים, הפרולטריון. שמקבלים יחס פחות מהתוצר הממוצע שהם עצמם מייצרים. מרקס זיהה את הניצול בכל החברות המעמדיות, ולא רק בחברות קפיטליסטיות. מרקס טען כי סוכני בורגנות אינם מסתפקים רק בניצול עבודת מעמד הפועלים אלא גם פועלים להסתפקות העובד בהורדת תנאי מחייתו לבסיסיים, תוך הכפלת תפוקתו של העובד, שמכונה "עבודת עודף", והגברת חסכונות ייצור והוצאות על עובדים. כשבכלכלה קפיטליסטית כתאוריית הערך של העבודה העובד נחשב "עובד חופשי" לבחור איפה יועסק ולא זכאי לתגמולים על בסיס ייצור אלא רק על בסיס עלות ייצור העובד והכשרתו. במצב זה ה"ערך העודף" שמייצר הקפיטליסט מההעסקה הניצולית, תוך דחיקת המנוצלים למצב כלכלי ירוד יותר מביאה לכיסוי ההוצאות הכלליות של הייצור, כיסוי הצריכה האישית של הקפיטליסט, אך בעיקר להאצת הצמיחה הכלכלית והקמת מפעלי ייצור נוספים ובכך לקידום מערכת ניצול גדולה יותר.

### ביקורות על תאוריית הניצול המרקסיסטית

התיאוריה המרקסיסטית ספגה ביקורות רבות. מבקרים קפיטליסטיים טוענים שמרקס מניח שבעלי הון אינם תורמים דבר לתהליך הייצור, וכי הוא היה צריך להתיר רווח הוגן על סיכון ההשקעה הכספית בייצור מקומות עבודה ולתגמל את מאמצי ההנהלה. דייוויד רמזי סטיל טוען שתורת התפוקה השולית מפריכה את תאוריית הניצול של מרקס, שכן תחת תנאי שוק תחרותיים, פיצוי העובד נקבעים לפי תרומתו לתפוקה השולית. עם זאת, סטיל מציין כי הדבר אינו נוגע לטיעון האתי של הסוציאליסטים, המכירים בעבודה שאינה תרומות לתפוקה השולית. אך טוענים שזה לא לגיטימי במעמד הבעלים הפסיביים כחוכרים, לקבל הכנסה מניבה מרווחי אחזקה בהון וקרקע שלא שלהם ישירות.

מגנאד דסאי ציין כי ייתכן שערך עודף נובע ממקורות שאינם עבודה, כמו בתעשיית היין, שבה תהליך התסיסה עצמו מוסיף ערך משמעותי ללא תוספת עבודה. הדבר מערער את הרעיון שכל הערך והערך העודף ברווחי הייצור נובעים אך ורק מעבודה. כשיש הטוענים גם כי קפיטליסטים אינם מנצלים את עובדיהם, אלא מסייעים להם בכך שהם מספקים להם הכנסה הרבה לפני שההכנסה מהסחורות שיוצרו מתקבלת.

ג'ון רומר בחן וביקר את תאוריית מרקס, והציע מודל ניצול המבוסס על בעלות, כישורי עבודה פיזיים וקניין של קרקע ואמצעי ייצור. הוא דוחה את תורת הערך של העבודה וטוען שניצול יכול להתקיים גם בהיעדר יחסי עבודה. כמו בכלכלת קיום, ולכן תומך במודל הניצול המבוסס על זכויות קניין. רומר בוחן את התיאוריה שלו בכלי תורת המשחקים כדי לבנות מצבים חלופיים בהם המנוצלים יכולים לשפר את רווחתם על ידי משיכת חלקם בנכסים הניתנים להעברה ובלתי ניתנים להעברה של החברה. ניצול פיאודלי, קפיטליסטי וסוציאליסטי כולם נובעים מתאוריית הניצול על בסיס חלוקה לא-שוויונית של זכויות קניין.

## התיאוריה הליברלית של ניצול
התיאוריה הליברלית מתמקדת בחירויות הפרט ובבחירה האישית. הילל סטיינר טען שליברליזם יכול לספק תיאוריה מספקת של ניצול. הוא מבחין בין שלושה סוגי העברות בין-אישיות: תרומה, החלפה וגניבה. העברה ניצולית, בניגוד לגניבה, היא דו-צדדית, והפריטים מועברים מרצון, אך בערך לא שווה וגדול מאפס. ההבדל בין תועלת לניצול, למרות תכונותיהם המשותפות, טמון בהנחות הנגדיות שלהם: בניצול, שני הצדדים היו מבצעים את ההעברה מרצון גם אם הערכים היו שווים, בעוד שבתועלת, מחזיק הפריט בעל הערך הגבוה יותר לא היה מבצע את ההעברה אם הערכים היו שווים. סטיינר בוחן את התנאים המוסדיים של ניצול ומוצא כי באופן כללי, ניצול נחשב לבלתי צודק. הוא טוען כי ניצול הוא יחס משולש או מרובע בגרסאות מסוימות הכולל את המדינה, המנוצל, המנצל ואלה שזכויותיהם מופרות. על פי התפיסה הליברלית, כדי למגר ניצול, משטר אי-התערבות ממשלתית הוא תנאי הכרחי. עם זאת, הוגים אחרים חלקו על טיעון זה וטענו כי זכויות קניין שייכות לכולם וכי אי-התערבות במסחר אינה מספיקה למניעת ניצול. כשאדם סמית עצמו תיאר כיצד עסקים קפיטליסטים פועלים יחד כדי להפיק כמה שיותר עושר מעובדיהם.

## התיאוריה הנאו-קלאסית של ניצול
[ממוזער|150px|[אדם סמית הוגה עושר העמים]]

רוב הכלכלנים הנאו-קלאסים רואים בניצול הפשטה מהאסכולה הקלאסית. עם זאת, בתיאוריות נאו-קלאסיות מסוימות, ניצול מוגדר באי-שוויון בין התפוקה השולית של עובדים או סוכני ייצור הכרחיים לשכרם, כך שהשכר נמוך יותר. תאורטיקנים נאו-קלאסיים מזהים גם את הצורך בסוג כלשהו של חלוקה מחדש של הכנסה לעניים, נכים, חקלאים ואיכרים, או כל קבוצה מנוכרת חברתית מ"פונקציית הרווחה החברתית". התפיסה הנאו-קלאסית הכללית היא שכל הגורמים יכולים להיות מתוגמלים בו זמנית לפי תפוקתם השולית. כלומר, גורמי ייצור צריכים להיות מתוגמלים לפי תפוקתם השולית. ניצול יכול להתרחש רק בקפיטליזם לא מושלם, עקב תחרות לא מושלמת. מונח זה מאשים מונופול בשוק המוצר, מונופסון בשוק העבודה וקרטליזציה כגורמים העיקריים לניצול עובדים. עם זאת, קיימים הוגים הטוענים כי ניצול לחלוטין תואם שווקים תחרותיים.

## ראו גם
*פלוטוקרטיה
*עבודת כפייה
*תאוריית הערך של העבודה
*אפליה בשוק העבודה

## הערות שוליים

קטגוריה:שוק העבודה
קטגוריה:מרקסיזם
קטגוריה:סוציאליזם
קטגוריה:תרבות פוליטית
קטגוריה:קומוניזם