שרית פוקס

**שרית פוקס** (נולדה ב-27 במאי 1956) היא עיתונאית, מבקרת תיאטרון ישראלית, פרשנית תרבות וביוגרפית. שימשה במשך שנים רבות חברת מערכת בעיתון "מעריב", וכיום היא פרילנסרית וחוקרת.

## קורות חייה
שרית פוקס נולדה בדרום תל אביב. היא גדלה בצפון תל אביב ולמדה בבית הספר התיכון עירוני א', שם קיבלה את פרס בית הספר לספרות על שם משה זילברמן, וחקרה בהדרכת המשוררת יאירה גנוסר את דמות האדם הקטן בסיפורי אנטון צ'כוב. בצה"ל שירתה בחיל האוויר בבסיס תל נוף. היא סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית ותיאטרון בהצטיינות באוניברסיטה העברית ותואר שני בהצטיינות יתרה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב. עבודת התזה שלה, בהנחיית פרופ' ש. גיורא שוהם עסקה בתנועת הזמן המעגלי במחזותיו של סמואל בקט בהשוואה ליוצרים נוספים.. במהלך לימודיה עבדה במכון למחוננים בהנהלת אריקה לנדאו, ותלמידיה המפורסמים הם השחקן והבמאי יואב צפיר, היוצר דורי פרנס, העיתונאי גיא זהר, והשדרנית ענת דולב.

במשך 28 שנים הייתה חברת מערכת "מעריב", שם פרסמה מאות רשימות וביקורות על תיאטרון ותרבות. במקביל ערכה ראיונות עומק עם מובילי תרבות, פוליטיקאים ומנהיגים כמו ס. יזהר, קלוד לנצמן,, א.ב. יהושע, משה קופפרמן, יעקב אגם, עליזה אולמרט, שמעון פרס, יצחק שמיר רפאל איתן, יעל דיין, ועוד. פוקס זכורה בין היתר בזכות ריאיון עם השופט שמעון אגרנט, סמוך למותו, בו סיפר לראשונה כי לראש הממשלה גולדה מאיר היה מידע מודיעיני מראש על ההכנות למלחמת יום הכיפורים. פוקס כתבה כתבות מעמיקות על קבוצות שוליים בחברה - מתמודדים עם מחלות נפשיות ופיזיות, נכים ונשים מוכות. היא כתבה על פגוע ראש ממלחמת לבנון הראשונה וליוותה את תהליך השיקום שלו. כמו כן ריאיינה אנשי ימין כאלישבע פדרמן (אשתו של נועם פדרמן) ואריה בירו. בראיון עם בירו הוא הודה ברצח שבויים מצריים במהלך מלחמת סיני, כמו גם ברצח גרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה. באחת הכתבות שלה, באמצע שנות השמונים, הצטרפה למשך מספר שבועות לצעירי תנועת הנוער של הרב כהנא.

בראשית האינתיפאדה הראשונה הצטרפה לפיזור הפגנה בשטחים ונכנסה לשיחות אישיות וממושכות עם חיילי הגדוד, שהרגישו רגשי אשמה כלפי חלק מפעולותיהם.

פוקס פרשה ממערכת "מעריב" בשנת 2007 והמשיכה לכתוב כפרילנסרית עד 2014, מאז היא כותבת בכלי תקשורת שונים.

פוקס משתייכת לזרם האלטרנטיבי של ייצוג השואה בתיאטרון והנצחת זיכרון השואה.נמנית עם הראשונים שנאבקו מעל דפי העיתונות נגד מסע בני נוער לפולין. במהלך מלחמת המפרץ הראשונה הושעתה למשך חודש מהעיתון, בעקבות מאמר שטען כי לימוד השואה בישראל מטמיע פחד ופרנויה ואינו עוסק בשורשים האוניברסליים של הרוע הנאצי. היא אף צוטטה בספרו של משה צוקרמן "שואה בחדר האטום" (1990).

בסדרת כתבות פרשנות שהחלו להתפרסם כבר בסוף שנות השמונים בעקבות מחזות שהוצגו בארץ, הייתה פוקס מהראשונים שערערו על קידוש היגון בעבודת הזיכרון של השואה בארץ, ללא הפקת לקחים על טבע האדם.

בקריאתה להטמעת מסרים רציונליים והומניסטים בעבודת זיכרון השואה שייכת פוקס לקבוצה שהפיקה את ערבי יום השואה האלטרנטיביים, שבראשה עומדים אמיר אוריין ותלמידו אבי גיבסון בר-אל. פוקס גם הייתה בין הראשונים שעסקו ביחסם של בני הדור השני לשואה בישראל ובגרמניה החל משנות ה-80, שנים לפני שהתופעה התעצמה ונדונה בתקשורת וברשת.

ב-2012 הוזמנה פוקס לנהל אמנותית אירוע ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, בבית אבי חי בירושלים. האירוע נקרא "דווקא לצחוק" והוקדש ליצירות המתמודדות עם השואה באמצעות הומור שחור ולבן.

### עבודתה המחקרית
פוקס כתבה לעיתוני ספרות ביקורות ומאמרים, כמו מאמרה שפורסם ב"עתון 77" בשנת 1987, בו ניתחה את ספרו של א.ב. יהושע "מולכו". התזה של הניתוח הייתה שהרגש האמביוולנטי של הבעל כלפי אשתו שמתה מסרטן מונע ממנו להשתחרר מן האבל. א.ב יהושע מוביל את גיבורו להכרה זו שלב אחרי שלב בספר, עד שהוא משתחרר מרגש האשמה המלווה אותו ומזדכך.

בשנת 2008 ראה אור ספרה "נמר בוער", מונוגרפיה על המחזאי נסים אלוני, בהוצאת ידיעות ספרים, ובעריכה של דורי פרנס. כתיבתו ארכה שמונה שנים, וכללה איסוף חומרים רבים וראיונות עם כ-100 אנשים משמעותיים מחייו של אלוני מילדות ועד בגרות. אלוני, אליבא דפוקס, משקף פוסט טראומה של לוחמי מלחמת העצמאות. ספרה עורר דיון אודות ניפוץ מיתוסים וייחוס פגיעות נפשית לאושית תרבות. פוקס ניפצה את התבנית של אלוני כמשורר פנטסטי לירי בלבד. באמצעות סיפוריו המוקדמים הלא מוכרים שכתב בזמן המלחמה, שיחות עמו ועם חברי הגדוד שלו, חשפה את היסודות הריאליסטיים של מחזותיו. על ספרה כתב פרופ' שמעון לוי "'נמר בוער' הוא ספר התיאטרון החשוב ביותר וודאי המרתק מכולם, שיצא לאחרונה לאור על התיאטרון הישראלי ועל אחד מגדולי יוצריו. המחקר המושקע בו הוא בעל ערך תיעודי ותרבותי רב. יתר על כן, שרית פוקס משכילה לרקום חוטים של תובנות מדויקות בכתיבה המשלבת ארוטיקה ואקדמיה, רגש עמוק ללא רגשנות."

בנוסף כתבה פוקס על אנשי בתיאטרון שחוו פוסט טראומה במלחמות ונתנו לכך ביטוי ביצירתם כמו השחקן אורי אברהמי, ומוטי לרנר.

היא כותבת ספר שני ששמו הזמני הוא "חרדת הגלגול היודונאצי בדרמה הישראלית" המהווה הרחבה למאמר שפרסמה ב"עתון 77", מתוך התנגדות לפרשנות הרווחת של הביטוי "יודונאצים" שטבע ישעיהו ליבוביץ.

## ספרה
* **נמר בוער: מותו וחייו של נסים אלוני**, [עורכת לשונית: עינת יקיר], הוצאת ידיעות אחרונות, 2008.

## קישורים חיצוניים
* האתר של שרית פוקס - בו ניתן לקרוא מיצירותיה ואודותיה
* 

**ממאמריה**:

**על המשיכה של הדור השני לשואה לגרמניה**
* 
* , 
* 
**ביקורות על "נמר בוער"**

* פרופ גד קינר: יצירה מטלטלת וחדשנית ומסע ציד
* המלצה מאמיר אוריין
* אני וחזקי ונסים הגדול
* הפוסט מודרניסט של התיאטרון הישראלי
* רגש עמוק ללא רגשנות
* מייל מהמחזאי מוטי לרנר
* 50 המלצות של 50 אנשים שעשו לנו את השנה (המלצה של הלל מיטלפונקט)

* מותו וחייו של נסים אלוני (ביקורת של דן לחמן)
* ניסים אלוני נחשף בספר חדש (ביקורת של מיכאל הנדלזלץ)
* משועממת סדרתית (ביקורת של נרי לבנה)
* על דעת עצמן (ביקורת של יאיר קדר)
* הם התחתנו, הגורילה והשופט (ביקורת של חנוך מרמרי)
* מייל מהסופר יהודה אטלס
* מייל מהפסיכיאטר והפילוסוף נתנאל לאור
* מייל מהמוזיקאי והמתרגם דורי פרנס
* All the world’s a rage (ביקורת באנגלית של הנדלזלץ)

**מאמרים בנושאים מגוונים**
* 
* 
* 
* המחזאי מוטי לרנר חושף: מה באמת קרה בחפ"ק של גורודיש?, מעריב אונליין, 18 בספטמבר 2013
* מבט חוזר על נמר בוער, תשובה מאוחרת לשלוש ביקורות, תיאטרון, גיליון 46, ספטמבר 2019

## הערות שוליים

קטגוריה:עיתונאיות ישראליות
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:סגל מעריב
קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:מחברות ספרי עיון ישראליות
קטגוריה:מחברי ספרי עיון ישראלים
קטגוריה:מבקרות תיאטרון ישראליות
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1956
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1956