אנטוניו דל פולאיולו

**אַנְטוֹנְיוֹ דֶּל פּוֹלָאיוּאוֹלוֹ** (באיטלקית: **Antonio del Pollaiuolo**; ), הידוע גם כ**אנטוניו די יאקופו פולאיולו** או **אנטוניו פולאיולו** (מאוית לעיתים גם **Pollaiolo**), היה צייר, פסל, חרט וצורף איטלקי מתקופת הרנסאנס, שיצר עבודות חשובות בכל הטכניקות הללו, ואף עיצב ; רקמת מתכת הייתה מלאכת יד שבה עסק בתחילת הקריירה שלו.

עבודותיו האופייניות ביותר בתחומי הפעילות העיקריים שלו מציגות דמויות גבריות, עירומות ברובן, בתנוחות מסובכות של פעולה אלימה, השואבות השראה מדוגמאות קלאסיות ומתמקדות לרוב בגיבור ההרואי הרקולס. הוא, או אולי אחיו, היה גם צייר חדשני של רקעי נוף רחבים, שאותם למד כנראה מ. שני קברי האפיפיורים שיצר היו המונומנטים היחידים ששרדו את הריסת  במאה הבאה ושוחזרו בבזיליקת פטרוס הקדוש הנוכחית.

הוא עבד לעיתים קרובות מאוד בשיתוף פעולה עם אחיו הצעיר,  (בערך 1443–1496), והבחנה בין תרומותיהם כדי להלום רעיונות מודרניים של זכויות יוצרים התגלתה כקשה במיוחד, כך שציורים רבים פשוט מתוארים כעבודתם של "האחים פולאיולו". בני התקופה, וג'ורג'ו וזארי, ראו באנטוניו את המוכשר יותר בפער ניכר, ואת האחראי לעיצוב ולציור העיקרי של רוב העבודות, אך בעשורים האחרונים המוניטין של פיירו התחזק במידת מה, וכעת מיוחסת לו בלעדיות על יצירות כגון הציור הקטן "אפולו ודפנה" (1470–1480) על ידי בעליו, הנשיונל גלרי. במקביל, אזכורים בני התקופה ברשימות של אמנים מובילים, שיש מספר מהן, מזכירים ברובם את האחים יחד, וספרו של וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" מתייחס אליהם בביוגרפיה אחת משותפת.

לפי , שני גורמים הפחיתו מחשיבותו בראייה המודרנית של אמנות ה (המאה ה-15): אובדן ציוריו הגדולים מאוד של כמה מ"מעללי הרקולס", וכן "שם שנראה קשה להגייה". בימיו שלו, ובמשך כמה עשורים לאחר מכן, הוכר "מעמדו האמיתי" כ"אחד הכוחות המקוריים (היוצרים יש מאין) בהיסטוריה של האמנות האירופית".

## קורות חיים
[שמאל|ממוזער|250px|"הרקולס וההידרה", גרסה מצומצמת של ציורו הענק לארמון מדיצ'י, שאבדה כעת ([אופיצי)]]
הוא נולד בפירנצה. האחים אימצו את הכינוי פולאיולו (Pollaiuolo), שמשמעותו באיטלקית "מוכר עופות", על שם משלח ידו של אביהם יאקופו, שמכר עופות (pollaio). זה היה מסחר יוקרתי באותה תקופה, ולא סביר שארבעת בניו של יאקופו יכלו כולם למצוא מקום לקריירה בתחום זה. לדברי , "המונה הקנאי" בן התקופה של החיים בפירנצה, היו בעיר רק 8 ספקי עופות בשנת 1472, לעומת 44 סדנאות צורפות.

אנטוניו היה הבן הבכור; שני האחים האמצעיים פנו לתחומי העופות (ובסופו של דבר ירשו את העסק) והצורפות, בהתאמה. האח הצעיר ביותר, פיירו, היה גם הוא אמן, כנראה בציור בלבד, והוא ואנטוניו עבדו לעיתים קרובות מאוד יחד, אם כי הסדנאות שלהם היו פיזית "נפרדות אך נגישות הדדית". יצירתם מציגה הן השפעות קלאסיות והן עניין באנטומיה אנושית; מסופר כי האחים ביצעו נתיחות כדי לשפר את ידיעותיהם בנושא. אם אכן כך, היו אלה "מבין הגיחות המוקדמות של הרנסאנס למחקר האנטומי".

מקצועו הראשון של אנטוניו היה צורפות ועבודת מתכת. אף על פי שתיעוד חסר כנראה, הצהרותיהם של רבים מבני התקופה (או סמוכים לה) כי הוא התמחה בסדנה הגדולה של לורנצו גיברטי, עשויות בהחלט להיות נכונות. הדבר אינו עומד בסתירה לאפשרות שהוא היה אותו "אנטוניו די יאקופו" הרשום ב-1457 כ"לאבורנטה" (עובד) אצל מיליאני דיי, אחיו התאום של הכרוניקאי ובן למשפחת צורפים ותיקה.

וזארי, שתיאורו את "הכשרתם המוקדמת [של האחים] מכיל מספר אי-סבירויות", אומר כי לאחר שאנטוניו החליט לעבור מצורפות לציור, אחיו העניק לו את שיעוריו הראשונים. פיירו היה צעיר ממנו בכעשר שנים, אך הוכשר כצייר מלכתחילה. עם זאת, הדבר נראה לא סביר; אנדראה דל קסטאניו השפיע עליו רבות, וייתכן כי הוא התמחה אצלו, כפי שייתכן שעשה פיירו, או אולי אצל .

שמאל|ממוזער|250px|"דוד עם ראש גוליית", מאת שני האחים (בסביבות 1470)
עד 1459 הייתה לאנטוניו סדנה משלו, כצורף וכצייר, כאשר עיסוקו בפיסול ובתחריט התפתח מאוחר יותר. ב-1464 הוא חתם על חוזה שכירות למבנה במיקום טוב, בוויה ואקֶרֶקְיָה (Via Vaccherrechia) שמול הפאלאצו וקיו. המבנה שימש קודם לכן צורף אחר, ולכן היה מסודר בצורה מתאימה; חוזה השכירות חודש מעת לעת עד 1493. בשנים שלאחר מכן נקלטו שוליות.

הוא הצטרף לגילדת יצרני המשי ב-1466 ונשא את אשתו הראשונה (בת השמונה-עשרה) ב-1469, עם נדוניה של למעלה מ-500 פלורינים מזהב. באותה שנה החל לרכוש קרקעות באזור הכפרי. ב-1472 רכשו שני האחים ואביהם בית ליד בית המשפחה בעיר, וחילקו אותו לשלוש יחידות, כנראה למטרת השכרה.

במשך למעלה מעשרים שנה הייתה לו קריירה מצליחה בפירנצה, והוא עזב לעיתים נדירות את שטחי רפובליקת פירנצה. עד 1489 הוא תואר על ידי יאקופו לַנפְרֵדיני כאמן הטוב ביותר בעיר (שבח זה מיוחס לעיתים בטעות ללורנצו דה מדיצ'י). אך עד אז, הזמנה עבור קבר אפיפיורי, זה של האפיפיור סיקסטוס הרביעי, בבזיליקת פטרוס הקדוש, הביאה אותו לרומא ב-1484, או אולי מעט קודם לכן. לאחר מכן נראה כי שני האחים בילו את רוב זמנם ברומא, אך חזרו לפירנצה לעיתים.

עד שסיים את הקבר הראשון, ב-1493, מת האפיפיור הבא, והוא נשאר ברומא כדי להכין גם את הקבר שלו. לאחר ביקור אחרון בפירנצה ב-1496, כדי להשלים את הליטושים האחרונים ליצירה שכבר החלה בחדר תשמישי הקדושה של כנסיית , הוא מת ברומא ב-1498 כאדם עשיר, לאחר שסיים זה עתה את הקבר של האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, גם הוא בבזיליקת פטרוס הקדוש. הוא נקבר בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי, שם הוקמה אנדרטה משותפת לו ולאחיו, שמת ברומא שנתיים קודם לכן.

עזיבתו לרומא משמעה הייתה שבשנותיו האחרונות הוא נמנע מקריסתו המדכאת של "תור הזהב" הפלורנטיני בעקבות מותו של לורנצו דה מדיצ'י ב-1492, הכיבוש על ידי הצרפתים ב-1494, ולאחר מכן הנהגתו הקצרה של סבונרולה והמשך חוסר היציבות הפוליטית והאיומים הצבאיים.

היו לו שתי בנות אך לא היו לו בנים, אם כי אחיין (נולד ב-1472) עבד עמו – הפעם האחרונה ששמעו עליו הייתה כשהוא נדחה על ידי מיכלאנג'לו לעבודה על  בשנת 1507. התקיימה התדיינות משפטית בפירנצה סביב הנכסים שהותיר אנטוניו, ובמסגרתה מסרה אלמנתו עדות ב-1511.

## חלוקה מחדש של ציורים בין האחים
שמאל|ממוזער|250px|"מות הקדושים של סבסטיאן הקדוש" (1473–1475), עם אחיו פיירו
ישנה מגמה גוברת בקרב היסטוריונים של האמנות להגדיל את הקרדיט הניתן לפיירו עבור הציורים, בהובלת אלדו גאלי (Aldo Galli), שספרו "אנטוניו ופיירו דל פולאיולו: כסף וזהב, ציור וברונזה" (2014) מייחס את הציור בפועל של יצירות רבות לפיירו, יצירות שיוחסו זמן רב לאנטוניו, או לשני האחים. גאלי מייחס לאנטוניו רק את הגרסאות המוקטנות של שניים מ"שנים-עשר מעללי הגבורה של הרקולס" (אופיצי), את הפרסקו "עירומים רוקדים", וקישוט מזבח מוקדם עם "עלייתה של המגדלית". לפחות אחד האחים הושפע מסגנון הנוף של , והאסכולה הרוויזיוניסטית סבורה כי היה זה פיירו. ייחוסן של יצירות פיסול ומדיה אחרות לא הושפע מכך.

וזארי החל את המסורת של הדגשת תרומתו של אנטוניו לציורים על פני זו של פיירו, מסורת שנותרה ברובה ללא עוררין עד המאה ה-20, למרות חשדות מצד היסטוריונים של האמנות כדוגמת , מנהל הגלריה הלאומית. במאה ה-21 הוצב אתגר מלא ומוצלח בחלקו [למסורת זו], וכמה ייחוסים שונו על ידי המוזיאונים המחזיקים ביצירות. ערך זה מציג את הייחוסים המסורתיים, או עוקב אחר המוזיאונים המחזיקים ביצירות, תוך ציון שינויים שחלו בשנים האחרונות לעיתים.

## ציור
התיארוך של יצירתו (לפני שנסע לרומא) אינו ודאי ברובו, ורבים מציוריו, בייחוד יצירות גדולות יותר, נעשו כנראה יחד עם אחיו. קבוצה של ציורים מוסכמת באופן כללי כמוקדמת יחסית, מלפני שנת 1466 לערך. בני התקופה העריכו את עבודתו של אנטוניו הרבה מעבר לזו של פיירו, במיוחד בכל הנוגע ל"דיזניו" (disegno) או לרישום, שבו אנטוניו היה אולי האחראי הראשי.

הוא היה חלוץ כצייר חשוב שתיאר נושאים מהמיתולוגיה היוונית, במיוחד אלו המציגים את הרקולס, אך הדוגמאות ששרדו מכך הן ציורים קטנים לבתים פרטיים. הן ציוריו על נושאים מהביבליה והן המיתולוגיים מצטיינים בתיאור פעולה, עם "אווירה עזה" שהייתה יוצאת דופן לתקופה. נושאים כאלה צוירו בעבר בקנה מידה דומה עבור תיבות , אך נראה כי אלו של פולאיולו נועדו תמיד להיות תמונות ממוסגרות.

הציורים  (1475 בקירוב) ו (1478 בקירוב) שלו, שניהם נמצאים כיום באופיצי, הם כנראה גרסאות מיניאטוריות של שניים מתוך שלושה ציורים גדולים מאוד של "שנים-עשר מעללי הגבורה של הרקולס" שביצע עבור ה"סאלה גראנדה" (Sala Grande) בארמון מדיצ'י, אולם גדול שתוכנן להרשים מבקרים. אלו היו בגודל או בגובה של 6 "בראצ'ה" (braccia) – כ-3.5 מטרים, על בד, כך שהדמויות היו גדולות מגודל טבעי; "הרקולס והאריה מנמאה" היה השלישי. במשך כחמישים שנה לאחר השלמתם, אלו "היו בין היצירות המפורסמות והמשפיעות ביותר בזמנן", אך כיום הן אבודות, "כמו כמעט כל בד ציור מאותו תאריך".

אלו נעשו בסביבות 1460, בשלב מוקדם מאוד בקריירה העצמאית שלו, וחייבים היו להכריז בקול על בואו כצייר לפירנצה ומעבר לה. הן הוזמנו אולי על ידי  ולא על ידי אביו, והיו על בד, דבר שהיה עדיין יוצא דופן יחסית בפירנצה בתאריך זה.

ציור מוקדם נוסף, משנת 1470 בערך, הוא  שלו, הנמצא כיום בברלין. בניגוד לציורי ה"דוד" המפורסמים ביותר של התקופה, מאת דונטלו (הן בשיש והן בברונזה), ורוקיו או מיכלאנג'לו, לציור זה חסרה כל ראיה תיעודית הקושרת אותו לממשלת פירנצה או למשפחת מדיצ'י. דוד לבוש באופן מלא ועשיר למדי, עם בטנות ארמין, ונראה יותר כפטריקי פלורנטיני מאשר רועה צאן צעיר. בגודל 46.2 על 34 ס"מ, הוא נועד כנראה למיקום ביתי.

הקומפוזיציה של נס, מתועד אך כזה שאבד כיום, של המלאך מיכאל בקרב עם השטן בדמות דרקון או נחש, ידועה מתוך העתק, ומתוארת בהתלהבות על ידי וזארי. הוא נעשה עבור  בארצו, עיר הולדתו של הביוגרף.

[שמאל|ממוזער|250px|[פרסקו פגום של דמויות רוקדות, שנות ה-70 של המאה ה-15, וילה לה גאלינה]]
 שלו, שנעשה עם אחיו אך הרישום נעשה כנראה על ידי אנטוניו, צויר בשנים 1473–1475 עבור קפלת פוצ'י ב. זוהי יצירתו הגדולה והשאפתנית ביותר ששרדה, "אבן דרך באמנות הרנסאנס", בהיותה הציור רחב-הממדים הראשון שבו הקומפוזיציה מוכתבת על ידי פעולות הדמויות. שש דמויות החיילים הגדולות בחזית הציור מסודרות בזוגות בשלוש תנוחות, אך נראות מזוויות שונות. יצירה זו מכילה את הגדול מבין רקעי הנוף רחבי הידיים, עם נהר המתפתל דרכם, המאפיינים כמה מציוריו.

אפריז פרסקו של דמויות עירום רוקדות, בווילה ליד פירנצה, אולי משנות ה-70 של המאה ה-15, נמצא במצב גרוע מאוד, אך מציג את אותו עניין בתנוחות גוף קיצוניות כמו ביצירות שהוזכרו לעיל, אך הפעם ברוח של שמחה. יצירה זו נועדה למשפחת לַנפְרֵדיני, בעלי ברית קרובים של בית מדיצ'י, שכנראה היו פטרונים מוקדמים וחשובים של אנטוניו, והיו מוכנים להפעיל לחץ על אחרים כדי להשיג תשלומים המגיעים לו.

ישנם מספר דיוקנאות ראש וכתפיים דומים למדי בפרופיל של נשים צעירות למדי, המיוחסים לאחד האחים, או לסדנה שלהם.

הוא השתמש לעיתים קרובות בטכניקה חריגה ב שלו, כשהוא מורח את הצבע ישירות על העץ, ללא שכבת הבסיס הרגילה של ג'סו. דבר זה עשוי להיות אחראי לאובדני צבע שמהם סבלו כמה מהלוחות. תרומתו העיקרית לציור הפלורנטיני טמונה בניתוח גוף האדם בתנועה או תחת תנאי מאמץ, אך הוא חשוב גם בשל מיומנותו ועניינו החלוציים בתיאור רקעי נוף רחבים.

## פיסול
אמנים שהיו הן ציירים והן פסלים לא היו נדירים במיוחד באיטליה של המאה ה-15; אנדראה דל ורוקיו הוא דוגמה לכך בפירנצה, בן אותה תקופה (בקירוב), בעל דפוס קריירה דומה: החל כצורף, לאחר מכן עבד עבור בית מדיצ'י ולבסוף עזב את העיר ב-1483. הגילדות הפלורנטיניות היו גמישות יותר בהיבט זה מאשר אלו שבערים רבות אחרות.

[שמאל|ממוזער|250px|"הרקולס ואנטאוס", ברונזה, [המוזיאון הלאומי ברג'לו|ברג'לו]]
[ימין|ממוזער|150px|מגן מצעד עם גבס , בערך 1460–1465, [מוזיאון הלובר, פריז]]
אחיו פיירו לא היה פסל, עובדה המסירה את סוגיות הייחוס המשפיעות על הציורים. כפסל, אנטוניו והסדנה שלו עבדו בברונזה, כסף, טרקוטה, גבס ועץ, אך כנראה מעולם לא באבן. שני קברי האפיפיורים שלו כוללים דמויות ברונזה, והזמנה מוקדמת וחשובה מאוד הייתה עבור החלקים התחתונים של קרוסיפיקס כסף למזבח הראשי של הבפטיסטריום של פירנצה, ומאוחר יותר תבליטים למזבח. הוא יצר גם צלב גדול שבו גוף ישו עשוי שעם צבוע, ומגן מצעדים עם תבליט של  בגבס מוזהב (הלובר).

תבליט סטוקו עם דמויות הגדולות מגודל טבעי של הרקולס ו בקרב, על קיר בחצר של פאלאצו גוויצ'ארדיני (Palazzo Guicciardini) בפירנצה, פורסם בתחילה כיצירה של אחד מתלמידיו של אנטוניו, המבוססת על עיצוב שלו, ו"מאז גילו בה עניין מעט מאוד חוקרים"; אלדו גאלי ואחרים סבורים כי זוהי יצירה מקורית של אנטוניו, משנת 1465 בקירוב.

הוא היה אחד הפסלים שפיתחו את סוגת "ברונזת השולחן" או דמות הברונזה הקטנה המיועדת לארמונות העשירים. לפחות שלוש [דמויות] כאלו שיצר היו של הרקולס, המופיע גם בכמה מציוריו. שני פסלי ברונזה קטנים של הרקולס, הנמצאים כיום במוזיאון בודה בברלין ובאוסף פריק בניו יורק, מציגים את הגיבור עומד בתנוחת מנוחה, אך פסל אחר מציג את הקרב בין הרקולס ואנטאוס ו"שבר את כל כללי הפיסול" בכך שאפשר "את החופש לדמויות לנוע לכל כיוון הנדרש מכורח פעולותיהן". יצירה זו הייתה שייכת למשפחת מדיצ'י במאה ה-15.

שני רישומים ששרדו, אחד מהם היה בבעלות וזארי ותואר על ידו, מתעדים את מעורבותו בפרויקט שתוכנן זמן רב אך מעולם לא יצא לפועל, לפסל פרש מברונזה כאנדרטה לזכר פרנצ'סקו ספורצה, דוכס מילאנו (מת ב-1466). תחילה אלמנתו, ולאחר מכן בנו ואחיינו, יורשיו לדוכסות, דיברו עם פסלים שונים לפני שהזמינו לבסוף את לאונרדו דה וינצ'י בשנות ה-80 של המאה ה-15. רק מודל חימר ענק מומש אי-פעם לפני הפלישה הצרפתית של 1494, שבשלב מאוחר שלה חיילים צרפתים השמידו אותו.

### צורפות
עבודת הצורפות הייתה כנראה "עיסוקו העיקרי" לאורך רוב הקריירה שלו, ואולי ההיבט הרווחי ביותר שלה, אך מלבד הזמנות כנסייתיות גדולות כמעט דבר שניתן לייחס לו בבירור לא שרד, למעט צלב הבפטיסטריום והלוחיות. זהו דבר שבשגרה, שכן יצירות חילוניות, ורבות מהקטנות יותר עבור כנסיות, מוחזרו כמעט תמיד למתכת גולמית או לעיבוד מחדש במהלך מאות השנים הבאות. בשל ערכן, יצירות רבות שאבדו מתועדות, בניגוד לציוריו הקטנים יותר, שכמעט כולם חסרי תיעוד בן התקופה.

הזמנות חילוניות גדולות שנעלמו, כוללות כמה עבור הממשל: ב-1472 קערת כסף טקסית במשקל 32 ליברות, עם תבליט של "זר ילדים" בתוכה, וב-1472–1473 "קסדת ראווה" דקורטיבית, מכסף מוזהב עם אמייל, שבראשה דמותו של הרקולס. זו נועדה להענקה לקונדוטיירי פדריקו דה מונטפלטרו, דוכס אורבינו, שהפלורנטינים שכרו, והעדויות מרמזות שאנטוניו מסר אותה לאורבינו בעצמו. ב-1480 ה"סיניוריה" (הממשל) הזמינה קערת רחצה מכסף.

ב-1476 הוא הכין את הידית והנדן המצופים אמייל עבור "סכין לחם", לאזרח אמיד, והיו כנראה הזמנות קטנות רבות לתכשיטים, כלי שולחן ואביזרים קטנים. הוא הכין את אביזרי הכסף המוזהב, עם רונדלים מאמייל, עבור  של "פטרארקה של פריז", אוסף יצירות מאת פטרארקה שהוזמן על ידי לורנצו דה מדיצ'י ב-1476 (כיום בפריז, לאחר שעבר לידי שארל השמיני, מלך צרפת). רונדלי האמייל הפגומים מציגים את המוזות מנגנות בכלים.

### קברי אפיפיורים
[שמאל|ממוזער|250px|קברו של האפיפיור [סיקסטוס הרביעי, הושלם בשנת 1493]]
שני הקברים של פולאיולו היו האנדרטאות האפיפיוריות היחידות ששרדו את הריסת  במאה הבאה והוקמו מחדש בבזיליקת פטרוס הקדוש הנוכחית; וזארי התלונן על הזלזול של ברמנטה בשימור אנדרטאות אחרות. הסיבה לכך נעוצה כנראה חלקית במוניטין של פולאיולו ובאיכות עבודתו, אך שני הקברים היו גם יוצאי דופן וחדשניים.

האפיפיור סיקסטוס הרביעי החל לתכנן את קבר הרצפה שלו לפני מותו ב-1484, כולל בניית קפלה צדדית חדשה ליד המזבח הראשי. כאשר נבנתה הבזיליקה החדשה במאה הבאה, הוא הועבר לקריפטה, אולי מפני שתפס שטח רצפה רב כל כך. דמות ברונזה שוכבת, שאינה חוסכת בתיאור אדם בא בימים, ותוך שימוש במסכת מת, הוקפה בתבליטים שטוחים ונמוכים, עם האנשות של "המעלות התאולוגיות והמעלות הקרדינליות", ואז דמויות תבליט גבוה גדולות יותר של שבע האמנויות החופשיות על אזור משופע המוביל לבסיס, שהיה במקור משיש ירוק. דמויות אלו הן בעלות אופי קלאסי מובהק, אם כי "באיכות משתנה, המסגירה שיתוף פעולה כלשהו". האמנויות כוללות את "פרספקטיבה", האוחזת אצטרולב וענף אלון עבור משפחת דלה רוברה של סיקסטוס.

הכתובות כוללות: "Opus Antoni Polaioli / Florentini Arg. Auro. / Pict. Aere Clari / An. Do. MCCCCLXXXXIII", "מעשה ידי אנטוניו פולאיולו מפירנצה, המפורסם בכסף, זהב, ציור וברונזה, שנת האדון 1493".

הקבר האפיפיורי השני שלו, עבור האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, כולל שתי דמויות ברונזה, אחת המציגה את האפיפיור שוכב מת, והאחרת מציגה אותו ישוב על כס מלכות ומבצע מחווה של ברכה. זה היה האפיפיור הראשון שהוצג כחי על קברו, אם כי זוגות של דמויות חיים ומתים שימשו בקברים אחרים. דמות המוצגת בחיים עתידה הייתה להפוך לנפוצה מאוד בקברים אפיפיוריים מאוחרים יותר. במקור הדמות החיה הייתה התחתונה, אך ב-1606 סידור מחדש הפך את מיקומיהן. הדמות החיה אוחזת בייצוג של השריד של הרומח הקדוש שהסולטאן הטורקי העניק לאפיפיורות במהלך תקופת כהונתו של אינוקנטיוס. יצירה זו, האחרונה שלו, כללה במקור דיוקן עצמי, שאבד כיום, כנראה בפרופיל.

## תחריטים
שמאל|ממוזער|250px|"קרב הגברים העירומים" (שנות ה-70 של המאה ה-15?) – חריטה, 42.8×61.8 ס"מ
שמאל|ממוזער|250px|תבליט טרקוטה עם עוד "קרב הגברים העירומים", שנות ה-70 של המאה ה-15
הוא יצר רק תחריט אחד ששרד, , אך הן בגודלו והן בתחכומו, הוא העלה את ההדפס האיטלקי לרמות חדשות, ונותר אחד ההדפסים המפורסמים ביותר של הרנסאנס. הוא יצר תבליט טרקוטה עם קומפוזיציה שונה של קרב שכזה; שניהם מוזכרים על ידי וזארי, הטוען כי הוא יצר תחריטים נוספים, אך ייתכן שהתבלבל עם העתקים או גרסאות שנעשו בידי אחרים.

## עבודות אחרות
הוא עיצב סט של בגדי כמורה עבור הבפטיסטריום של פירנצה בשנות ה-60 של המאה ה-15, הזמנה יוקרתית, כאשר העבודה בוצעה על ידי מומחים. הוא עדיין קיבל תשלום על עבודת העיצוב על אלו ב-1480.

רישומיו זוכים לשבחים מצד כותבים בני המאה ה-15, וכנראה נאספו ושימשו כמודלים על ידי אמנים אחרים. מאוחר יותר, וזארי אומר שהיו בבעלותו כמה מהם, כולל עיצובים לפסל פרש; רישום כזה שרד בברלין. רישומים המיוחסים כיום לידו ממש מעטים מכפי שהיו בעבר; כנראה פחות מעשרים. חלקם הם מתווים של דמויות, אחרים סצנות עלילתיות, וישנם שני עיצובים, משני צדדיו של אותו דף, עבור פריטי מתכת כנסייתיים שלא שרדו. דף זה חתום למעשה משני צדדיו, כנראה על ידי אנטוניו עצמו, בכתובת "Antonio Pollaiuolo horafo" (אנטוניו פולאיולו הצורף).

## יצירות חתומות ומתוארכות
אנטוניו לא חתם ולא תיארך את ציוריו; לעומת זאת, פיירו אחיו חתם על תמונת מזבח אחת. עם זאת, אנטוניו כן כלל את שמו החקוק על שני קברי האפיפיורים שלו, כמו גם על התחריט היחיד שלו. ביצירות אלו הוא היה להוט (כפי שהיה אופייני לתקופה) לכלול את "לאומיותו" כאזרח הרפובליקה של פירנצה, ולעיתים להדגיש את כישוריו האחרים מעבר לפיסול.

התחריט חתום: OPVS ANTONII POLLAIOLI FLORENTINI ("עבודתו של אנטוניו פולאיולו הפלורנטיני") על לוחית בצד שמאל. חתימה על הדפס באופן בולט כל כך הייתה יוצאת דופן בתקופה זו. הכתובת הראשית על קבר האפיפיור סיקסטוס הרביעי מובאת לעיל; ישנן שתי כתובות קצרות יותר בחלקים אחרים של האנדרטה: ANTONIUS POLLAIOLUS FLORENTINUS (אנטוניו פולאיולו הפלורנטיני) ו-OPUS ANTONII DE FLORENTIA (עבודתו של אנטוניו מפירנצה).

## עבודות עיקריות
### ציורים


Antonio del pollaiolo, assunzione di santa maria maddalena, staggia senese.jpg|"עלייתה של המגדלית" (1460 בקירוב)
Pietro and Antonio Pollaiolo, Pala del Cardinale del Portogallo, 1466-1468, Uffizi.jpg|"קישוט המזבח של הקרדינל מפורטוגל" (1466 בקירוב)
Antonio del Pollaiolo - Tobias and the Angel - WGA18047.jpg|"טוביה והמלאך" (1465–1470 בקירוב)
Pollaiolo, ercole e deianira.jpg|"הרקולס ודיאנירה" (1470 בקירוב)
Antonio del Pollaiolo, Ercole e Anteo, 1470-75 ca. (Uffizi).jpg|"הרקולס ואנטאוס" (1470–75 בקירוב)
Piero del Pollaiuolo - Profile Portrait of a Young Lady - Gemäldegalerie Berlin - Google Art Project.jpg|"דיוקן אישה צעירה", ברלין (1465 בקירוב)


### פסלים

The sculpture of Warrior.jpg|"פרוטומה של לוחם" (1460 בקירוב)
Antonio del pollaiolo (attr.), ritratto di gentildonna, 1460-65 ca., legno dipinto con dorature, 45x41x23 cm, coll. priv. 01.JPG|"פרוטומה של אישה צעירה" (1460–1465 בקירוב)
Antonio del pollaiolo, crocifisso in sughero, gesso e stoppa, 1470-80 ca. da s. basilio degli armenti (fi, s.lorenzo) 03.JPG|צלב שעם (שנות ה-70 של המאה ה-15)
Hercules pollaiuolo.jpg|"הרקולס" מאוסף פריק (שנות ה-70 של המאה ה-15)
Antonio del pollaiolo, ercole a riposo, 1480 ca. (bode museum) 02.JPG|"הרקולס" מברלין (1480 בקירוב)


## לקריאה נוספת

* Clark, Kenneth, *The Nude, A Study in Ideal Form*, orig. 1949, various edns, page refs from Pelican edn of 1960
* Davies, Martin, *The Earlier Italian Schools*, National Gallery Catalogues, 1961, reprinted 1986, 
* Ettlinger, L. D., “Pollaiuolo’s Tomb of Pope Sixtus IV”, *Journal of the Warburg and Courtauld Institutes*, vol. 16, no. 3/4, 1953, pp. 239–74, JSTOR
* Galli, Aldo, "The Fortune of the Pollaiuolo Brothers", in *Antonio and Piero del Pollaiuolo: "Silver and Gold, Painting and Bronze”*, exhibition catalogue (Milan, Museo Poldi Pezzoli, 2014 – 2015), eds. A. Di Lorenzo and A. Galli, Milan 2014, pp. 25–77, PDF on Academia.edu
* Hartt, Frederick, *History of Italian Renaissance Art*, (2nd edn.) 1987, Thames & Hudson (US Harry N Abrams), 
* Seymour, Charles Jr., *Sculpture in Italy, 1400–1500*, 1966, Penguin (Pelican History of Art)
* "Vasari": Giorgio Vasari's joint biography of the Pollaiuolo brothers, in his *Lives of the Artists*.
* Wright, Alison, *The Pollaiuolo Brothers: The Arts of Florence and Rome*, 2005, Yale, , google books
* Ettlinger, L. D., *Antonio and Piero Pollaiuolo*, 1978, Phaidon, 


## קישורים חיצוניים

* אנטוניו דל פולאיולו, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

* ''Leonardo da Vinci, Master Draftsman'', exhibition catalogue fully online as PDF from the Metropolitan Museum of Art, which contains material on Antonio del Pollaiuolo (see index)
* ''The Gubbio Studiolo and its conservation, volumes 1 & 2'', from The Metropolitan Museum of Art Libraries (fully available online as PDF), which contains material on Antonio del Pollaiuolo (see index)


## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים איטלקים במאה ה-15
קטגוריה:פסלים איטלקים במאה ה-15
קטגוריה:נוצרים רומים-קתולים איטלקים
קטגוריה:ילידי המאה ה-15
קטגוריה:נפטרים ב-1498