דיוקן עצמי עם הילה ונחש

**דיוקן עצמי עם הילה ונחש** (בצרפתית: **Auto-portrait au nimbus et au serpent**; מוכר גם בשם דיוקן עצמי) הוא ציור שמן על לוח עץ משנת 1889 מאת האמן הצרפתי פול גוגן, המייצג את תקופת ברטאן המאוחרת שלו בכפר הדייגים לה פולדו  שבצפון-מערב צרפת. לאחר שחדל לחוש בנוח בפונט-אוון, עבר גוגן ללה פולדו יחד עם ידידו ותלמידו מאייר דה האן וקבוצת אמנים קטנה. הוא שהה שם במשך מספר חודשים בסתיו 1889 ובקיץ 1890, ובמהלך תקופה זו עיטרה הקבוצה את פנים האכסניה של מארי הנרי בכל סוגי האמנות המרכזיים.

גוגן צייר את "דיוקן עצמי עם הילה ונחש" בחדר האוכל של האכסניה, לצד היצירה הנלווית דיוקנו של יאקוב מאייר דה האן (1889). הציור מציג את גוגן על רקע אדום, כשמעל ראשו הילה ותפוחים תלויים לצידו. בידו הוא אוחז נחש, ובחזית נראים צמחים או פרחים. הסמלים הדתיים ביצירה בולטים, כמו גם ההשפעות הסגנוניות של הדפסי עץ יפניים וסגנון הקלואזוניזם.

הדיוקן הושלם מספר שנים לפני שגוגן נסע לטהיטי, והוא אחד מיותר מ־40 דיוקנאות עצמיים שיצר במהלך חייו. היצירה הופיעה לראשונה בשוק האמנות בשנת 1919, כאשר מארי הנרי מכרה אותה בגלריה ברבזאנג בפריז, כחלק מאוסף העבודות שברשותה מתקופת לה פולדו. בנקאי אמריקני בשם צ'סטר דייל רכש את הציור בשנת 1928, והוריש אותו לאחר מותו בשנת 1962 לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי..

## רקע היסטורי
פול גוגן (1848–1903) היה אמן פוסט-אימפרסיוניסט צרפתי ודמות בתנועת הסימבוליזם, הידוע בתרומתו לסגנון הסינתטיזם. בשנת 1886 בילה את הקיץ בפונט-אוון שבברטאן, מושבת אמנים אשר הפכה לימים מזוהה כ"אסכולת פון-אבן", בשל השפעתו של גוגן והעבודות שיצרו שם האמנים.

בסוף שנת 1888 צייר גוגן במשך תשעה שבועות יחד עם וינסנט ואן גוך בבית הצהוב שלו בארל שבדרום צרפת, עד אשר ואן גוך לקה בהתמוטטות עצבים, שבמהלכה כרת את אוזנו ואושפז. גוגן עזב את ארל ולא שב לראות את ואן גוך, אך השניים המשיכו להתכתב ולהחליף רעיונות.ימין|ממוזער| בובט דה לה פלאז' בשנת 1920
גוגן שב לפריז לתקופה קצרה, שם התגורר עם הצייר אמיל שופנק, אך באביב 1889 חזר לפונט־אוון – רק כדי לגלות שהיא הפכה לצפופה מדי. הוא עבר למקום מרוחק יותר, במטרה "להימלט מהתיירים ומהציירים הפריזאים והזרים", והגיע ללה פולדו ב־2 באוקטובר 1889. הוא מצא מקום לינה יחד עם מאייר דה האן באכסניה Buvette de la Plage, בניהולה של מארי הנרי. דה האן הכיר לגוגן את הרומן Sartor Resartus (1836) מאת תומאס קרלייל, במסגרת שיחותיהם. אף על פי שגוגן לא קרא את הרומן במשך כמה שנים נוספות, הוא נחשף לרעיונותיו של קרלייל, אשר השפיעו על גישתו האמנותית בתקופה זו.

פנים האכסניה של מארי הנרי הפך לקנבס עבור גוגן וחבריו, והם ציירו את עבודותיהם על הקירות, התקרות והחלונות. בהמשך הצטרפו אליהם האמנים פול סרוזיה ושארל פיליז'ה. לפי נורה מ. היימן, עם סיום עיטור החדר, הוא כלל "ציורים מכל סוג מרכזי – ז'אנר, נוף, דיוקן עצמי, דיוקן, טבע דומם ואפילו ציור היסטורי – במדיות שנעו בין טמפרה ושמן על טיח לשמן על בד ולוח; כמו גם הדפסים ורישומים; כלי קרמיקה מצוירים ומזוגגים; חפצים אקזוטיים שנמצאו; ודמויות מגולפות ומצופות בצבע מעץ".ממוזער| '''דיוקנו של יאקוב מאייר דה האן''' (1889), יצירה נלווית ל"דיוקן עצמי עם הילה ונחש".
גוגן ניסה לזכות בחיבתה של מארי הנרי, בעלת האכסניה, אך היא דחתה את ניסיונותיו ונקשרה רגשית עם דה האן, דבר שעורר קנאה אצל גוגן. גגוגן עזב את המקום ב־7 בנובמבר 1890, והותיר את עבודותיו באכסניה של מארי הנרי.

הנרי פרשה בשנת 1893 ועברה להתגורר בקרפאני, תוך שהיא לוקחת עמה רבות מן היצירות. היא המשיכה להשכיר את האכסניה עד שנת 1911, אז מכרה אותה. כאשר הבעלים החדשים ערך שיפוצים באכסניה בשנת 1924 – אשר עד אז הוסבה למסעדה – התגלו שאר ציורי הקיר כשהם שלמים, חבויים מתחת לטפט.

## תהליך היצירה
ואן גוך נהג בעבר לעטר חדרים בציוריו, ובפרט את חדריהם של מספר מסעדות בפריז ואת הבית הצהוב בארל. גוגן ודה האן ככל הנראה הושפעו מעבודות אלו, והחלו לעטר את חדר האוכל של Buvette de la Plage באותו אופן. הציור "דיוקן עצמי עם הילה ונחש" הוכן לצד יצירתו הנלווית, "דיוקנו של יאקוב מאייר דה האן" (1889), כשהם מוצבים משני צדדיו של אח – הדיוקן העצמי מימין ודיוקן דה האן משמאל – על הלוחות העליונים של שתי דלתות עץ של ארון קיר. גוגן העניק ללוחות פני שטח מט מעודן ובעל טקסטורה, תוך שימוש בשכבת בסיס מגיר לבן ובדגם גלי מסורק. שתי היצירות הושלמו ככל הנראה בין אמצע נובמבר לאמצע דצמבר 1889.

## תיאור היצירה
ההיסטוריונית הצרפתייה פרנסואז קאשן מציינת כי גוגן תכנן הן את **"דיוקן עצמי עם הילה ונחש"** והן את היצירה הנלווית **"דיוקנו של יאקוב מאייר דה האן"** כקריקטורות. בדיוקן העצמי נראה גוגן על רקע אדום, כשמעל ראשו הילה, תפוחים תלויים לצידו, והוא אוחז בידו נחש. בחזית הציור נראים ככל הנראה צמחים או פרחים.

האוצר פיליפ קוניסבי מדגיש את הסמליות הדתית ביצירה, ומציין כי "התפוחים והנחש רומזים לגן עדן, לפיתוי, לחטא ולגירוש מגן עדן." גוגן מחלק את הבד לשניים, ומצייר את עצמו גם כקדוש וגם כחוטא, כהשתקפות של המיתוס האישי שלו כאמן. בחלקו העליון של הציור גוגן מופיע כמעט כדמות מלאכית, עם הילה מעל ראשו, כשהוא מפנה מבטו מן התפוחים המסמלים פיתוי. בחלקו התחתון של הציור הוא אוחז בנחש, ובכך משלים את הדואליות.ימין|ממוזער| דיוקן עצמי המוקדש לקארייר (1888 או 1889)
ג'יראט-ואסויטינסקי מציין כי ההיסטוריון לאמנות דניס סאטון היה המבקר הראשון שפירש את הדיוקן העצמי של גוגן כ"דמוני". פרשנות זו מתוארת באמצעות היצירה הנלווית, **דיוקנו של יאקוב מאייר דה האן** (1889), המשלימה חזותית את הדיוקן העצמי. בעיני השטן המאפיינים את דה האן, עם עיניו השטניות ושערו האדום המעוצב כקרניים, בציורו המוצב בצדו השמאלי של חדר האוכל בו נוצר הציור, מתקשרים לנחש אשר מוחזק בידו של גוגן בדיוקן העצמי המוצב בדלת הימנית של חדר האוכל.

שני ספרים מופיעים על השולחן בציור של דה האן: גן העדן האבוד (1667–74) מאת המשורר האנגלי מהמאה השבע עשרה ג'ון מילטון, ו-Sartor Resartus מאת תומאס קרלייל. הרמיזות הספרותיות הללו, לסאטאן של מילטון ולקארלייל דיאוגנס טוופלסדרוך, דמות המתוארת גם כמלאכית וגם כדיאבלית, משולבות ישירות ביצירות העצמיות של דה האן ושל גוגן. ג'יראט-ואסויטינסקי טוען כי גוגן מציג את עצמו כמאגוס, כ"גם רואה וגם מלאך דמוני".

היצירה מציגה השפעות של הדפסי עץ יפניים ושל סגנון הקלואזוניזם. בציור מופיע גוגן לבוש בגלימה בצבע זעפרן, אשר ההיסטוריון לאמנות הנרי דורא משווה לגלימת נזיר בודהיסטי, ייתכן בהשראת דיוקן עצמי קודם של ואן גוך, דיוקן עצמי מוקדש לפול גוגן (1888). במכתב שכתב ואן גוך לגוגן בתאריך 3 באוקטובר 1888, הוא מתאר את עצמו בדיוקן העצמי כ"דמות של בונזה, משתבח פשוט של בודהא הנצחי". בהשוואה לדיוקן העצמי המסורתי יותר של גוגן, דיוקן עצמי מוקדש לקרייר (1888 או 1889), הדיוקן העצמי שצויר בלה פולדו הוא בעל אופי יותר "מאיים".

## היסטוריית הבעלות על היצירה
[שמאל|ממוזער| [וינסנט ואן גוך|ואן גוך : דיוקן עצמי המוקדש לפול גוגן (1888)]]
בשנת 1919 מכרה מארי הנרי את הדיוקן העצמי של גוגן כחלק מחבילה שכללה 14 יצירות נוספות, לפרנסואה נורגלה, תמורת סכום כולל של 35,000 פרנקים, והיצירה הוצגה בגלריה ברבזאנג בפריז. על אף שמידע על בעלות היצירה מצומצם, סבורים כי היא עברה בבעלות מספר אספנים, בהם אספנית האמנות מלונדון, גב' ר. א. וורקמן, ולאחר מכן לורד אייבור ספנסר-צ'רצ'יל. ב־1923 מכר צ'רצ'יל את היצירה לגלריות אלכס ריד ולפבר, שהעבירו אותה בשנת 1925 לגלריות קראושר. בנקאי אמריקני בשם צ'סטר דייל רכש את היצירה בשנת 1928. לאחר מותו ב־1962, הוריש דייל את הציור לגלריה הלאומית לאמנות, והאוסף של צ'סטר דייל נפתח בגלריה בשנת 1965.

## הערות שוליים

קטגוריה:דיוקנאות גברים
קטגוריה:דיוקנאות עצמיים
קטגוריה:הגלריה הלאומית לאמנות וושינגטון: ציורים
קטגוריה:ציור פוסט-אימפרסיוניסטי
קטגוריה:פול גוגן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19