דרוזים בישראל

ממוזער|330px| הדרוזים בישראל - וידאו
**הדרוזים בישראל** (בערבית: **الدروز في إسرائيل**) הם קבוצה אתנו-דתית דוברת-ערבית בישראל, ומקיימים דת ייחודית שהתפצלה מהאסלאם השיעי-איסמאעילי במאה ה-11. הם מתגוררים בעיקר בכפרים בכרמל, בגליל, וברמת הגולן. דרוזים שומרים על השפה והתרבות הערבית כחלק בלתי נפרד מזהותם, והערבית היא השפה העיקרית שלהם.

באפריל 2025 נמנו כ־152,886 דרוזים מבין תושבי הקבע בישראל, מהם כ-125,400 אזרחים ישראלים, והיתר תושבי רמת הגולן בצד הישראלי שמרביתם מסרבים להתגייס או אף לקבל אזרחות ישראלית (רבים מהם הזדהו כתומכי משטר אסד בסוריה. אולם בסוף 2024 על רקע מתקפת המורדים וגירוש אסד, תמיכה זו התדלדלה משמעותית). היישובים עם מספר הדרוזים הגדול ביותר נכון לשנת 2025, היו דלית אל-כרמל (17.5 אלף), ירכא (16.3 אלף) בנתוני שנת 2018 נוספו הנתונים לערים נוספות; מע'אר (13.8 אלף) בית ג'ן (12.5 אלף) ועספיא (9.7 אלפים).

הדרוזים הם דוברי ערבית (דרוזית) בניב המיוחד להם, הדומה לדיאלקטים סוריים של השפה הערבית. כ-80 אחוז מכלל הדרוזים מתגוררים באזור הגאוגרפי הכולל את לבנון, דרום סוריה וצפון ארץ ישראל. התיישבותם הררית ברובה, במטרה להישמר מאוכלוסייה עוינת. רובם אזרחים סורים, אך יש קהילה דרוזית לבנונית גדולה.

לדרוזים כיום דת הנחשבת בעיני רבים כעצמאית ונפרדת (מונותאיסטית, אברהמית ואתנית) יוצאת-האסלאם השיעי איסמאעילי לפני כאלף שנה במצרים, שעיקריה נשמרים בסודיות. כך גם מגדיר אותם החוק בישראל, על אף שישנן מדינות אחרות במזרח התיכון, כמו איחוד האמירויות הערביות ולבנון, שם הדרוזים נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית. מבחינה לשונית, לדרוזים ניב הדומה לערבית של המוסלמים והנוצרים שבלבנט. רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם בתור "ערבים" (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים". יש חלק קטן המגדירים את עצמם כ"ערבים פלסטינים".

נכון ל-2025 מהווים הדרוזים כ־1.5% מכלל אוכלוסיית מדינת ישראל, וכ־1.4% ממשקי הבית בישראל.

## היסטוריה
### בתקופה העות'מאנית
רוב הדרוזים היגרו לארץ בתקופה העות'מאנית מהחורן ומאזור חלב ולבנון. ההגירה הדרוזית לארץ נעשתה בשלבים. השלב הראשון היה במאה ה-11 עת נוסדה הדת הדרוזית ובמאה ה-13 בתקופת הכיבוש הממלוכי עת חדרו הדרוזים למרכז הגליל ולגולן. השלב השני התרחש במאות ה-16 וה-17 כאשר שליטים דרוזים מבית מען שלטו בצפון הארץ, והשלב השלישי היה בגלי משנה ב-300 השנים האחרונות. הדרוזים התיישבו בארץ ב-36 כפרים, רובם בעלי רוב דרוזי ומיעוטם מעורבים. מהם נותרו 16, שניים בכרמל ו-14 בגליל. במפקדי האוכלוסייה העות'מאניים נמנו הדרוזים עם האוכלוסייה המוסלמית ולכן אין נתונים על מספרם. ואולם להערכת הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF), ב-1887 היה מספר הדרוזים 7,860 נפש.

לפי דעות אחדות, בין הדרוזים והיהודים קיים קשר עוד מתקופות עתיקות יותר, מאחר שהדת הדרוזית שאבה רעיונות מסוימים מן היהדות (בעיקר מן הקבלה) וכמו כן יתרו (נבי שועייב), חותן משה, מקובל על הדרוזים כנביאם, ועל שמו נקרא חגם נבי שועייב. הנוסע היהודי בנימין מטודלה כתב על ביקורו בעיר צידון במחצית השנייה של המאה ה-12 כי הדרוזים "הם אוהבים ליהודים".

### בתקופת המנדט הבריטי
[ממוזער|[מעמד האישה בעדה הדרוזית|נשים דרוזיות בארץ ישראל, 1920]]
בתקופת המנדט הבריטי נקטו הדרוזים עמדה נייטרלית מובהקת כלפי הסכסוך הערבי-יהודי, ולא השתתפו כלל במאורעות של שנות העשרים והשלושים. העמדה הנייטרלית של הדרוזים הביאה את ראשי היישוב לפנות אליהם בהצעה לשכנות טובה ויחסים תקינים. במיוחד פעלו בנושא איש הציבור היהודי אבא חושי (אבא שְׁנֵלֶר), ששקד בעיקר על טיפוח הקשרים עם הדרוזים בני הכפר עספיא; יוסף נחמני, שפעל באזור טבריה בקרב הדרוזים שהתגוררו בכפרים מע'אר וחורפיש; ויצחק בן-צבי, אשר קשר קשרים עם מנהיגי הדרוזים בגליל. תוכניתו של בן-צבי כללה בין היתר הצעת עזרה משפטית לדרוזים בשעת הצורך, ולאחר מכן לבוא בקשרים עם מנהיגי הדרוזים בסוריה ובלבנון. בן-צבי אף סייע להציל דרוזים ממע'אר מהוצאה להורג בידי שלטונות המנדט הבריטי.

#### במרד הערבי הגדול 1939-1936
בתקופת מאורעות ה'תרצ"ו – ה'תרצ"ט (1936–1939) היו מרבית הדרוזים רחוקים ממוקדי המרד הערבי ולא הושפעו מהלך הרוח הקיצוני של מנהיגיו. עוד לפני כן, רבו בכפרים המעורבים ההתנגשויות בין הדרוזים לשכניהם, ובייחוד בינם לבין המוסלמים, והדרוזים לא לקחו חלק בדרך כלל בתנועה הערבית הלאומית. בשנות המרד, על רקע הידיעות על שיתוף פעולה דרוזי–יהודי, פגעו כנופיות ערביות בדרוזים. בזמן המהומות, ערכו הכנופיות הערביות התנפלויות על הדרוזים בשפרעם והתנגשויות רבות אירעו גם בכפר מע'אר. קבוצות דרוזיות אחדות חומשו על ידי היהודים בתקופת המרד בתמורה לסיוע בש"י.

מקרב הדרוזים בגליל, שברובם שמרו על עמדה נייטרלית במהלך המרד, הצטרפו מעטים לכנופיות הערביות. דרוזים השתתפו בכנופיות בהנהגת פאוזי קאוקג'י, חלקם כשכירים, ואף הייתה פלוגה דרוזית מיוחדת. המתנדבים הדרוזים מסוריה לא קיבלו את ברכת המנהיגות המסורתית של העדה וכנראה משום כך לא השפיעו על הדרוזים בארץ ישראל – שהופעלו עליהם לחצים חזקים להצטרף למורדים – לתמוך במרד הערבי. הכפרים הדרוזים על הכרמל אף סירבו לשלם לקרנות המרד. דרוזים השתתפו גם בכנופיות יוסוף אבו דורה, אולם כשזה החל לפגוע בכפרים הדרוזיים (כפי שגם פגע רבות בכפרים הערביים), פנו לו הדרוזים עורף והחלו לפעול נגד הכנופיות. ב-1939, לקראת סוף המרד, "עברו" כמעט כל הדרוזים תושבי הגליל לצד היהודי, אם כי מבלי ליטול חלק פעיל בלחימה עצמה. הדבר קרה בעיקר עקב התנכלויות של מורדים ערבים ומוסלמים לכפרים דרוזיים. נראה כי המתיחות בין הדרוזים והמוסלמים בזמן המרד, הייתה הסיבה שבעקבותיה הדרוזים התחילו לשתף פעולה עם הצד היהודי במלחמת העצמאות ואילך.

#### בשנות ה-40
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, מספר הדרוזים בארץ ישראל המנדטורית היה בין 10 ל-12 אלף, כ-6%–7% מתוך כלל אוכלוסיית הדרוזים, שמנתה כ-180 אלף נפש. חלקם של הדרוזים בתושבי ארץ ישראל באותה תקופה היה פחות מאחוז אחד. בשנות ה-40 סייעו הדרוזים ליהודים במסגרת פעילותה של "ההגנה" ברכישת נשק ותחמושת, באיסוף ידיעות וסיוע למפעל ההעפלה. במהלך אירועי השבת השחורה סייעו דרוזים מהכרמל להחביא את אבא חושי, לימים ראש עיריית חיפה.

בתקופת מלחמת העולם השנייה נחלשו מעט הקשרים בין היהודים והדרוזים. אולם הבסיס החזק שנוצר אפשר את חידוש הקשרים לאחריה. גם לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, העדיפו הדרוזים בארץ ישראל לנקוט עמדה נייטרלית במהותה כלפי שני הצדדים במאבק. ב-23 בינואר 1948 נערך הסכם לפיו "אין הדרוזים משתתפים או יוזמים התקפה על היהודים; אין היהודים מתקיפים את הדרוזים. הדרוזים מעוניינים לעזור ליהודים על ידי שמירת השקט באזורם. לזאת זקוקים לכסף, לתמיכה בכמה מצרכים, לקנות תחמושת חסרה".

אך עוד לפני הכרזת העצמאות כבר הוקמה פלוגה דרוזית בתוך הכוח הצבאי היהודי, ובחודש אוקטובר כבר נלחמו פלוגה זו ופלוגה צ'רקסית ב"מבצע חירם", שבו נכבשו שטחים משמעותיים בגליל. עם זאת, בתחילת מלחמת העצמאות, פעל גדוד דרוזי בצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י, אשר לא נטל חלק פעיל בלחימה. אחרי שקאוקג'י נכשל בקרב משמר העמק, הוא הורה לגדוד לתקוף את רמת יוחנן. הגדוד הובס בקרב רמת יוחנן, ובעקבות הקשרים של יוסף נחמני, הגדוד, וכל הדרוזים, עברו לצידם של היהודים במלחמה.

הקשרים הלא רשמיים בתקופת המנדט הבריטי בין הדרוזים ליהודים, סללו את הדרך לקבלתם של הדרוזים ושילובם כאזרחים שווי זכויות וחובות במדינת ישראל.

### לאחר קום מדינת ישראל
[250px|ממוזער|[חיילים דרוזים בצבא ההגנה לישראל, תמונה משנת 1949.]]
עם קום המדינה חיו בישראל כ-14.5 אלף דרוזים. בשנת 1957 הוכרו הדרוזים בישראל כעדה דתית מבחינה רשמית, דבר שלא זכו לו באף מדינה אחרת, ומאותה שנה הם משרתים בצה"ל שירות חובה. למטרה זו אף הוקם גדוד חי"ר דרוזי, גדוד חרב. שיעור הדרוזים המשרתים כקצינים וכנגדים בצה"ל גבוה בצורה משמעותית מחלקם היחסי באוכלוסייה. ניתן למצוא מחברי העדה קצינים רבים בדרגות בכירות כגון: אלוף (מיל') יוסף מישלב, אלוף (מיל') כמיל אבו רוקון, אלוף רסאן עליאן, תא"ל (מיל') אמל אסעד, תא"ל (מיל') עימאד פארס, תא"ל מוניר עמאר.

ב-1961 הוקמה מועצה דתית דרוזית, ונכון ל-2015 היא מונה 60 אנשי דת דרוזים (30 סאיסים המכהנים בבתי התפילה הדרוזיים, 15 ממונים על ידי ראשי מועצות מקומיות דרוזיות, 15 שממנה השר לענייני דתות), יושב הראש הראשון של המועצה היה השייח' אמין טריף.

ב-1962 נחקק חוק בתי הדין הדרוזים, מכוחו פועלים בתי הדין הדתיים הדרוזיים.

הדרוזים נהנים מייצוג יתר בבית המחוקקים. במהלך כהונת הכנסת השמונה עשרה, הגיע ייצוגם לשיא של שישה חברי כנסת, פי שניים וחצי משיעורם באוכלוסייה.

בשל האמונה כי העולם הזה הוא רק פרוזדור לעולם הבא, אין לדרוזים שאיפות לעצמאות והם מאמינים בנאמנות למדינה שבה הם חיים. דרוזים בישראל יתגייסו לצה"ל, דרוזים בסוריה יתגייסו לצבא סוריה וכו'. לפיכך ניתן למצוא מצבים בהם דרוזים משני צידי הגבול נלחמים זה בזה.

לבנות הדרוזיות וכן לדרוזים הדתיים (אלו שבאו בסוד הדת) יש בישראל פטור משירות בצבא. הדתיים אינם יכולים להתפלל במדים, והאווירה בצבא אינה מתאימה לחוקי דתם, ולכן הפטור ניתן כבר בעת חקיקת חוק גיוס החובה לדרוזים. שיעור הדתיים בגיל הגיוס נמוך מאוד, ומכאן אחוז הגיוס הגבוה של הדרוזים.

[ממוזער|250px|שמאל|לוח זיכרון לחללי [צה"ל דרוזים בבית יד לבנים בדלית אל-כרמל]]
אלשיך (1979), שחקר את הזהות הלאומית של הדרוזים בישראל, מצא כי לדרוזים בישראל יש שלוש תת-זהויות: זהות דרוזית, זהות ישראלית וזהות ערבית. מרבית הדרוזים רואים עצמם בראש ובראשונה דרוזים, אחר כך ישראלים ולבסוף ערבים. רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כ"ערבים" (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים" או "דרוזים-ערבים" . אך מיעוט מהם (שחלקם מאוגדים בקבוצה שנקראת "החוג הציוני הדרוזי") רואים בעצמם קבוצה אתנית עצמאית שאין לה דבר עם הלאום הערבי.
במאי 2001 מונה ח"כ הדרוזי סאלח טריף (מפלגת העבודה) כשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה וכשר בלי תיק הממונה על המגזר הערבי. טריף היה השר הדרוזי הראשון בישראל. בכנסת השבע עשרה כיהן חבר הכנסת הדרוזי-ישראלי מג'לי והבה כממלא מקום נשיא המדינה במשך שלושה ימים, החל מ-8 ביולי 2007, זאת לאחר שלרגל נסיעתה מחוץ לישראל, מילא את מקומה של יושבת ראש הכנסת דליה איציק, שמילאה באותה העת את מקומו של הנשיא הנבצר משה קצב. בכך היה והבה לזמן קצר ממלא מקום נשיא המדינה הלא-יהודי (הדרוזי) הראשון של מדינת ישראל.

בשנת 2003 אוחדו דלית אל-כרמל ועספיא ליישוב גדול היישוב בשם "עיר כרמל" שבו 22 אלף איש. בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, והשיב את המצב לקדמותו החל מ-1 בדצמבר 2008. העירייה המאוחדת שנוהלה תחת ועדה קרואה בראשות גבי אופיר פורקה.
[ממוזער|250x250 פיקסלים|[נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין במפגש עם ראשי רשויות דרוזיות וצ'רקסיות, 2015]]
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התאפיין הדור הצעיר, לעומת קודמיו, בהשפעות רבות יותר של הגלובליזציה ובקפיצת מדרגה בהכנסה הפנויה וברמת החיים. בתקופה זו עלה פי 10 שיעור הדרוזים שסיימו תואר שני. מחציתם נשים. המבנה הפוליטי במגזר הדרוזי לא השתנה, והוא המשיך להתאפיין בראשי מועצות שנבחרים על בסיס חמולה.

בשנת 2015 התגלה מטמון מטבעות על ידי צוללנים ליד חופי קיסריה. המטמון (2,580 מטבעות סה"כ) המתוארך למאה ה-11 נושא ברובו את שמו של החליף אל-חאכִּם בִּאמר אללה, אחד מהדמויות החשובות ביותר בעת ייסוד הדת הדרוזית.

בחודש יולי 2018 נחקק "חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי". החוק ספג ביקורת ומחאה בקרב חלק ניכר של העדה הדרוזית בטענה כי החוק, אף שהוא הצהרתי, פוגע בהם ורואה בהם שכירי חרב. חברי הכנסת חמד עמאר, סאלח סעד ואכרם חסון עתרו לבג"ץ נגד החוק, בעיקר בשל הטענה כי הסעיף הראשון בו מדבר על מימוש הזכות להגדרה עצמית לאומית במדינת ישראל רק לעם היהודי, ולא למיעוטים נוספים כמו הדרוזים והצ'רקסים, שחתמו על ברית דמים עם העם היהודי. אחת הדרישות המרכזיות שלהם היא להכניס את המילה שוויון לחוק. לעומת זאת, סאמר סעיד ביראני, חבר מועצת דלית אל-כרמל, ומנהיגים דרוזים נוספים, תמכו בחוק הלאום. ביראני אמר כי על הדרוזים לתמוך בהמשך קיומה של ישראל כמדינה יהודית, כי אחרת היא תהפוך למדינה בשליטה ערבית. הוא אף התלונן על כך שבעדה יש המנסים להשתיק בכוח את העמדה שתומכת בחוק הלאום.

בשנת 2019 נבחרה לראשונה אישה דרוזית לכנסת ישראל, ר'דיר מריח שנבחרה מטעם רשימת כחול לבן.

ב־23 בנובמבר 2022 נחטף טירן פרו, נער דרוזי־ישראלי, על ידי מחבלים מגדוד ג'נין, בעודו מאושפז ומונשם בבית חולים בג'נין לאחר שעבר תאונת דרכים. גופתו הוחזרה לישראל למחרת.

בקיץ 2025, בעקבות פרעות שביצעו תומכי המשטר הסורי של אחמד א-שרע בדרוזים באזור דרעא, פרצו מספר גדול של דרוזים את גבול ישראל-סוריה וסייעו לאחיהם הסורים. הדבר התרחש במקביל לסיוע צבאי שהדרוזים בסוריה קיבלו מצה"ל.

#### הדרוזים והכנסת
לאורך השנים חלו שינויים בדפוסי ההצבעה בבחירות הכנסת בקרב בני העדה הדרוזית, הן באחוזים והן במפלגות להן הם מצביעים. מחקר שנעשה בשנת 2021 על ידי מוחמד שנאן ועמרי אילת, הראה כי הייתה ירידה משמעותית באחוזי ההצבעה בבחירות לכנסת בקרב בני העדה הדרוזית בין השנים 1996–2020. בשנת 1996 אחוזי ההצבעה בבחירות לכנסת בקרב בני העדה הדרוזית עמד על 76.8%, לעומת זאת, בשנת 2020 עמד אחוז ההצבעה בבחירות לכנסת על 57.1%.

השיקול לבחירת מפלגה להצבעה הוא אינדיבידואלי בקרב בני העדה הדרוזית, כך שאין מפלגה מסוימת שכל הדרוזים מצביעים לה בשל היותם דרוזים. בני העדה מצביעים למפלגה או למועמד שמייצגים אותם ומקדמים את תחומי העניין והאינטרסים האישיים שלהם.

אפשר להגיד שכמעט כל המפלגות בהן היה מועמד דרוזי במעמד ריאלי, זכו למרבית הקולות של המצביעים מהכפר של אותו המועמד בבחירות בהן הוא התמודד. ניתן להסיק מהסקר כי החברה הדרוזית אינה חברה הומוגנית בעת ההצבעה בבחירות לכנסת. בקרב הדרוזים, החמולה (כלומר המשפחה והכפר) תופסים מקום גדול יותר ביחס לקידום האינטרסים האחרים בעת קבלת ההחלטה בבחירות לכנסת. בשנת 1996, מפלגת העבודה גרפה את רוב קולותיהם של המצביעים הדרוזים (למעט פקיעין), אף על פי שהיו עוד מפלגות שכללו ח"כים דרוזים כמו הליכוד והרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל. שיעורי ההצבעה למפלגות הלא-ציוניות בקרב בני העדה הדרוזית עלה מ-9.58% ל-17% בבחירות 2013. בספטמבר 2019, למפלגת כחול-לבן בראשות בני גנץ היה את מספר המצביעים הגבוה ביותר בכפרים הדרוזיים (למעט בית ג'ן, סאג'ור ופקיעין), הסיבה לכך הייתה ההבטחה של המפלגה לתיקון חוק הלאום וחוק קמיניץ, וגם הצטרפותה של ג'דיר כמאל-מריח למפלגה, שלא הזדהתה עם הפוליטיקה המסורתית.

## דמוגרפיה
[ממוזער|ההרכב ה[אתניות|אתני-דתי של מחוזות הצפון וחיפה]]
הדרוזים בישראל מתגוררים בשני מחוזות עיקריים: מחוז הצפון (כ-81% מאוכלוסיית הדרוזים), הכולל את הגליל ורמת הגולן, ומחוז חיפה (כ-19%). היות שהדרוזים אינם מקבלים נישואי תערובת ומרביתם נישאים בתוך העדה, רוב הדרוזים אינם עוזבים את הכפרים הדרוזיים, ומעטות המשפחות המתגוררות בערים בהן האוכלוסייה הדרוזית קטנה או שמלבדם אינה קיימת כלל.

בסוף שנת 2018 מנו הדרוזים 143 אלף בני אדם המהווים כ-1.6 אחוזים מאוכלוסיית המדינה, ו-7.6 אחוזים מהערבים בישראל. רוב הדרוזים בישראל מגדירים עצמם כערבים (71%), והשאר מגדירים עצמם כ"דרוזים-ערבים". שיעור הגידול של האוכלוסייה הדרוזית בשנת 2017 (1.4%) היה נמוך מזה של האוכלוסייה המוסלמית (2.5%) ומזה של האוכלוסייה היהודית (1.7%). שיעור הפריון בקרב הנשים הדרוזיות נמצא במגמת ירידה מאמצע שנות ה-60. שיא הפריון, 7.9 ילדים לאישה, נמדד ב-1964. ב-1990 היה השיעור 4.1 ילדים, ב-2000 3.1 ילדים, ב-2010 2.5 ילדים, ב-2017 2.1 ילדים, וב-2023 1.75 ילדים בממוצע בלבד.

נכון ל-2023, בכ-80.8% מבין משקי הבית של הדרוזים היו מועסקים. עם זאת, בבדיקה שנערכה ב-2018 נמצא פער גדול בין ההשתתפות של גברים בכוח העבודה לבין זו של הנשים. אחוז הגברים המשתתפים בכוח העבודה הגיע ב-2018 ל-71.1%, ואילו אחוז הנשים הדרוזיות המשתתפות בכוח העבודה הגיע ל-43.2% בלבד. בשנת הלימודים ה'תשפ"ד (2023/24) למדו 6.2 אלף סטודנטים דרוזים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, ולעומת השנה הקודמת זו עליה של 5.6% במספרם. נתון נוסף שנמסר, בשנת 2025 היו 41.3% מהדרוזים שהמשיכו ללימודי תואר ראשון בתוך 8 שנים מסיום התיכון, כ־7% יותר מהממוצע בחינוך הערבי, שבו 34.5% בלבד מכלל מסיימי התיכון המשיכו ללימודי תואר.

הלמ"ס מגדיר את האוכלוסייה הדרוזית בישראל כמגזר בחינוך הערבי (אחד מתוך ארבעה), וכקבוצת אוכלוסייה הדרוזים נכללים כחלק מהאוכלוסייה הערבית (לצד המוסלמים וחלק מהנוצרים).

### מעמד חברתי-כלכלי
מחקר שפורסם על ידי מרכז טאוב לחקר מדיניות חברתית בשנת 2017 מצא כי האוכלוסייה הדרוזית נמצאת במקום השני בהישגיה במגזר הערבי בכל המדדים: ציוני הבגרות, שיעור בוגרי המכללות ותחומי התעסוקה. אוכלוסיית הנוצרים בישראל מובילה בהישגים אלו.

### תחום החינוך
על פי מפקד האוכלוסין של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2020, 79.9% מהדרוזים בישראל היו זכאים לתעודת בגרות, שיעור גבוה מזה של המוסלמים הערבים (60.3%), נמוך מזה של הנוצרים (83.6%) וקרוב לזה של היהודים (80.2%). כמו כן, על פי אותו מפקד, 15.3% מהדרוזים בישראל מחזיקים בתואר אקדמי, נתון נמוך מהשיעור בקרב הנוצרים (70.9%), אך מעט גבוה יותר מזה של המוסלמים (10%) בעלי תואר.

## הדרוזים וצה"ל
[ממוזער|250px|מפקד דרוזי ב[גדוד חרב, 2007]]
חוק שירות חובה בצה"ל הוחל ב-1956 על גברים דרוזים בלבד – על פי בקשת ראשי הקהילה – ונשים דרוזיות אינן מתגייסות כלל. גם לפני החלת החוק שירתו דרוזים בצה"ל על בסיס התנדבותי, במסגרת גדוד שכלל דרוזים, בדואים וצ'רקסים. את הבסיס לגדוד היוו לוחמים מגדוד דרוזי שגויסו בסוריה ובלבנון על ידי מפקד "צבא ההצלה" קאוקג'י במלחמת העצמאות וכן הדרוזים מדליית אל-כרמל, עוספיא ויישובי הגליל. הגדוד תקף יישובים יהודיים בקרב רמת יוחנן בין 12 ל-16 באפריל 1948, אך לאחר מכן, בעקבות מגעים בין מפקד הגדוד למשה דיין, בתיווכם של נכבדים דרוזים מהגליל ומהכרמל, נענו הדרוזים להצעה להצטרף לשורות צה"ל.
הגדוד הדרוזי עסק בעיקר בעבודות שמירה על יישובים ערביים, גם בתוך אזור הממשל הצבאי. בנוסף הוקמה פלוגת רוכבים שיצאה למרדפים אחרי מסתננים ו"פדאיון". ב-1954 הציעו ראשי העדה הדרוזית להחיל את חוק שירות הביטחון גם על צעירי העדה הדרוזית. ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, נענה לבקשה.
בשנת 1956 התקבל חוק שירות חובה של דרוזים בצה"ל. כמו כן הוחלט להקים את היחידה הדרוזית כיחידה לכל דבר.
בשנת 1956 שני דרוזים סיימו קורס קצינים: קאמל דבור ועקל טורקי.
בראשית שנות ה-60 היו בצה"ל כבר מספר קצינים דרוזים, אולם כולם שירתו עדיין ביחידה הדרוזית, שעסקה במשימות שמירה ואבטחה. הקצינים הדרוזים הצעירים, אשר היו בעלי מוטיבציה רבה להתקדם ולהשתלב החלו להפעיל לחץ לפתוח בפניהם תפקידים במסגרות וביחידות נוספות.
באותה תקופה, תחילת שנות ה-60, החלו להתבלט קצינים שהתקדמו בצה"ל דרך מצוינות אישית וביניהם אל"ם סעיד עבד-אל-חק, אל"ם גדעון עבאס, תא"ל האיל סלאח, אל"ם חמזי עראיידה שכונה "אבי הגששים" בצה"ל ורבים אחרים.

בשנת 1967 קיבלה היחידה הדרוזית תפקיד נוסף: הוקמו "המשמרות", יחידות סיור בגודל מחלקה שנועדו לסייר בסיני, והוצבו בין באר שבע ושארם א-שייח'. "המשמרות" יצאו לשטח לשלושה ימים בכל פעם, על גבי גמלים, ג'יפים ומסוקים לחפש מחבלים וסמים מוברחים. תקופה זו הייתה גם תקופת "המרדפים": היחידה הדרוזית עזרה במרדפים אחרי מחבלים שהסתננו דרך הגבול.

למרות התפקידים החדשים שנוספו ליחידה הדרוזית, התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים הייתה עת-משבר עבור הדרוזים בצה"ל: ראשית, חלק מן הקצינים הדרוזים, שגאוותם הייתה על היותם לוחמים מעולים ואזרחים נאמנים, נפגעו מכך שלא שותפו בלחימה אלא הועסקו בשמירות באזור הבקעה במהלך המלחמה. שנית, שאיפתם של הדרוזים להשתלב גם במסגרות אחרות ובתפקידים אחרים בצה"ל לא זכתה, על פי תחושתם, למענה מספק.

בשנת 1968 החלה להתגבש בצה"ל חשיבה חדשה הנוגעת לשירות הדרוזים בצה"ל, חשיבה שעיקרה פתיחת אפשרויות תפקידים נוספים. בשנה זו הציע מוחמד מולא, קצין דרוזי מירכא, להקים סיירת דרוזית, לאחר שהרעיון התקבל, הוקמה יחידה התנדבותית מובחרת.
במלחמת יום הכיפורים השתתף גדוד דרוזי סדיר שהוצב בצפון, בקרבות רמת הגולן. הגדוד השתתף גם במבצע ליטאני כגדוד קרבי לכל דבר והשתלב בפעילות השוטפת של צה"ל בצפון: סיורים, חדירות, היתקלויות ויצא לו שם של גדוד מפואר ובעל הישגים. בסוף שנות השמונים שונה שם הגדוד ל"גדוד חרב" על מנת להעלות את גאוות היחידה, ולתרום להעלאת המוטיבציה בקרב הדרוזים להתגייס. בשנת 1979 מונה מח"ט ממוצא דרוזי ראשון בצה"ל – אל"ם האיל סלאח.

בשנת 1974 נפרצה הדרך לשילוב דרוזים בחיל המודיעין, במסגרת יחידת "חצב" בבסיס שהוקם בחיפה ברחוב יפה נוף לצד מחנה "מרקוס" בכרמל, ונקרא "עמיחי". באותה תקופה התקשה חיל המודיעין להתמודד עם הררי החומר הגלוי בשפה הערבית, שהלכו ונערמו על שולחנו וחייבו עיבוד מודיעיני משפה זו, בעוד מספר בוגרי המגמה המזרחנית בבתי הספר התיכון שהתגייסו לצה"ל מצומצם ואינו עונה על הצרכים. הרעיון לשילוב דרוזים, בכלל זה אקדמאים במודיעין הועלה על ידי רס"ן שלום הררי, ששירת אז במחלקת איסוף באמ"ן: שחיילים אקדמאים דרוזים, שהם לראשונה גם בוגרי אוניברסיטאות בארץ, ביודעם את השפה הערבית ואת השפה העברית על בוריין, הם בעלי כלי ניתוח אקדמיים והיכולת לצמצם את הפערים בצורכי כוח אדם בעל כישורים כאלה ביחידת "חצב", העוסקת בעיבוד חומר גלוי בעבור כל גורמי קהילת המודיעין. סא"ל אפרים לפיד העלה את הרעיון לרמ"ח איסוף אל"ם מנחם דיגלי ולאחר התחבטות קצרה אישר ראמ"ן אלוף שלמה גזית ב־12 באוגוסט 1974 לקדם את המהלך. לצורך זה נקבע כי החיילים המתגייסים ישרתו בחיפה, בקרבת יישוביהם ולא רחוק מאוניברסיטת חיפה, שבה יכלו להמשיך בלימודיהם, דבר שיצר ביקוש מוגבר לשרת ביחידה. הבסיס החדש נקרא על שם רס"ן עמיחי בוכוול, קמ"ן חטיבה 401 שנהרג במלחמת יום הכיפורים בכ"ב בתשרי תשל"ד ליד תעלת סואץ וקיבל את עיטור המופת לאחר מותו. על-פי נוהלי צה"ל אין לקרוא בסיסים ומחנות צבאיים על שם חללי צה"ל אלא אם כן מדובר בקצינים בדרגת אלוף ומעלה, אך במחלקת איסוף היה נוהג פנימי ולפיו הוגה רעיון של פרויקט כלשהו רשאי לכנותו בשם אחד מילדיו. בכור בניו של רס"ן שלום הררי נקרא עמיחי, על שם החבר שנפל. לפיכך אושר לקרוא לבסיס החדש על שם בנו, ובכך הונצח רס"ן עמיחי בוכוול.

בשנת 1982, לאחר פנייה של קצינים דרוזים, הוחלט לפתוח בפני הדרוזים את האפשרות לשרת גם ביחידות אחרות בצה"ל. נכון ל, הדרוזים נמצאים בכל חילות צה"ל. המעוניינים לשרת כקצינים מקצועיים יכולים לבחור במסלול העתודה האקדמאית.
בשנת 2000 מונה סגן אלוף זיאד דבור לתפקיד הרוקח הצבאי הראשי.
בשנת 2015 נסגר גדוד חרב וחייליו פוזרו ביחידות ובמערכי צה"ל השונים.

בשנת 1986 הועלה לראשונה קצין ממוצא דרוזי לדרגת תת-אלוף, האיל סלאח. באוגוסט 2001 קצין ממוצא דרוזי קיבל לראשונה דרגת אלוף, יוסף מישלב. מאז קצינים רבים הגיעו לדרגות אלו, והם: האיל סלאח, יוסף מישלב, אמל אסעד, מעד'א חסבאני, כמיל אבו רוקון, עימאד פארס, חסון חסון, מופיד גאנם, מוניר עמאר, רסאן עליאן, טריף בדר ועלא אבו רוקן. בשנת 2017 מונה טריף בדר לקצין רפואה ראשי.
יחידה בה רבים מבכיריה הם קצינים ממוצא דרוזי היא מתאם פעולות הממשלה בשטחים. כך למשל בשנת 2020 כל ראשיה היו דרוזים, מפקד היחידה, אלוף כמיל אבו רוקון, מפקד המנהל האזרחי ביהודה ושומרון, תא"ל רסאן עליאן, ומפקד מנהלת התיאום והקישור ברצועת עזה, אל"ם איאד סרחאן.

בין הדרוזים ישנם פעילים נגד גיוס חובה, בהם הארגון "ועד היוזמה הדרוזי". על פי ארגון "התנועה הלאומית לקומוניקציה" ששותף למטרה, יש כרסום מתמיד בגיוס הדרוזים לצה"ל. עם זאת, בין השנים 2008–2014 אחוז הגברים המתגייסים הדרוזים על פי משרד הביטחון עמד על 83%, בדומה לאחוז המתגייסים קודם לכן ויותר מהממוצע בקרב יהודים. כצעד שנועד למנוע הימנעות מגיוס, צווי הגיוס אינם נשלחים לביתם של המועמדים אלא נמסרים בבית הספר, והם נוסעים בהסעה מאורגנת ללשכת הגיוס.

המשורר יהונתן גפן כתב את "בלדה לדרוזי" המבקרת את היחס להם זוכים הדרוזים מחוץ לשירות הצבאי.

הדרוזים מאמינים בגלגול נשמות ובשל כך בבית הקברות הדרוזי לא נמצא מצבות וחלקות קבר. לעומת זאת, לחללי צה"ל הדרוזים יש בית עלמין צבאי, הנמצא בעוספיא, עם חלקות קבר אישיות ומצבות כמו בשאר בתי העלמין.

## הדרוזים ברמת הגולן
[שמאל|ממוזער|250px|אישה דרוזית מכינה [פיתה דרוזית|פיתות ברמת הגולן]]
ביוני 1967 כבשה ישראל חלק ניכר מרמת הגולן ובכלל זה את הכפרים הדרוזיים בצפון הרמה, שבהם חיים ב-2025 כ-25,000 נפש. הכפרים הם: מג'דל שמס, מסעדה, בוקעאתא ועין קנייא. רבים מהדרוזים ברמת הגולן מזדהים גם כחלק מהקהילה הדרוזית של סוריה. לאורך השנים נתגלו מספר פרשיות ריגול שבהן היו מעורבים הדרוזים.

אולם באופן כללי היחסים בין השלטון הישראלי לבין הדרוזים ברמת הגולן נוחים, בין היתר הודות לכך שב-1967 כבר התקיימה בישראל קהילה דרוזית גדולה שהשתלבה בחיי המדינה. ישראל אינה מכירה בדרוזים ברמת הגולן כאזרחים סורים, ורובם מוגדרים כמי שאזרחותם "אינה ברורה". עם זאת, קיים קשר מוגבל בין הדרוזים לבין הרפובליקה הערבית הסורית, בעיקר באמצעות שליחת צעירים ללימודים באוניברסיטאות ומכללות בסוריה. הנהגת הדרוזים הכללית - לרוב נמנעת מלהתערב בסוגיה הספציפית הדנה בשאלת אזרחותם ונאמנותם של אותם דרוזים בגולן.

בשנת 1981 נחקק חוק רמת הגולן שסיפח למעשה את הגולן למדינת ישראל. הדרוזים ברמת הגולן פתחו במחאה חריפה והכריזו על שביתה כללית, אם כי 5 ראשי יישובים דרוזים בגולן הצטרפו כבר ב-11 בינואר 1978 לקריאתם של ראשי היישובים היהודיים בגולן – לספח את הגולן לישראל באופן מלא.

חלק ניכר מההדרוזים ברמת הגולן מוכרים כתושבי קבע בישראל ולא כאזרחים. אמנם הם רשאים לקבל אזרחות ישראלית, אך רק מעטים מהם ניצלו את האפשרות. עד 2006 רק 677 איש מקרבם מימשו זכות זו. בעשור השני של המאה ה-21, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, נרשם זינוק של מאות אחוזים במספר הדרוזים בגולן שהגישו למשרד הפנים בקשה לקבלת אזרחות ישראלית. נכון ל-2024 נרשמו כ-6,000 בעלי אזרחות ישראלית, כ-20.45% מהאוכלוסייה. ב-2025, לאחר נפילת משטר אל-אסד והעימותים בדרום סוריה החלו עוד ועוד דרוזים לבקש אזרחות ישראלית כאשר במחצית הראשונה של 2025 למעלה מ-1,000 בקשות לאזרחות הוגשו על ידי דרוזים מרמת הגולן (ב-2024 כולה הוגשו רק כ-572 בקשות לאזרחות). לפי משרד הפנים. 6,779 אנשים ביקשו להתאזרח בין השנים 2020 ל־2026 בכל ארבעת הכפרים ברמת הגולן. בשנת 2025 התאזרחו 3,750 איש, לעומת כ־500–600 איש מדי שנה בשנים שקדמו לכך, מה שביטא את העליה.

בפברואר 2012 עתרו ארבע המועצות המקומיות לראשונה לבג"ץ נגד מדינת ישראל, בטענה לאפליה אסורה מצד המדינה, ודרשו להורות לממשלת ישראל להסביר מדוע היישובים הדרוזיים בגולן לא זוכים לתוספת תקציבית כמו היישובים הדרוזיים והצ'רקסיים בשאר ישראל. בדצמבר 2013 החליטה ממשלת ישראל להפנות 209 מיליון שקלים לתוכנית רב-שנתית לפיתוח היישובים. הכספים הועברו בין 2014 ל-2017 והושקעו בחינוך, בתשתיות לתחבורה, במוסדות רווחה ובפיתוח ענף התיירות.

באוקטובר 2018 התקיימו לראשונה בחירות מקומיות במועצות הדרוזיות ברמת הגולן, לאחר עשרות שנים שבהן מונו ראשי המועצות בידי משרד הפנים. משטר אסד בסוריה, האשים את מדינת ישראל כי "הפרה את אמנת ז'נבה" עקב קיום הבחירות.

בשנת 2014 הוקמה לראשונה קבוצת כדורגל המייצגת את תושבי ישראל הדרוזים שברמת הגולן בלבד, המסונפת להתאחדות לכדורגל בישראל – "בני ממב"ע הגולן". שמה המלא של הקבוצה מייצג תחתיו את ראשי התיבות של ארבע המועצות שברמה: מסעדה, מג'דל שמס, בוקעתא ועין קנייא. הקבוצה החלה לשחק בליגה ג' וכבר בעונתה הראשונה העפילה לליגה ב'.

ב-27 ביולי 2024 באסון פגיעת הרקטה במג'דל שמס 12 ילדים ונערים נרצחו ומעל ל-30 בני אדם נפצעו מפגיעה ישירה במגרש כדורגל במג'דל שמס שנגרמה מרקטה ארטילרית איראנית מדגם פלק 1 ששיגר חזבאללה מלבנון.

## מערכות יחסים בין-קהילתיות
### היחס עם יהודים-ישראלים
בשנת 1948, רבים מהדרוזים התנדבו לצה"ל ולא נהרסו או ננטשו כפרים דרוזיים. מאז הקמת מדינת ישראל, הדרוזים הפגינו סולידריות עם ישראל והתרחקו מהקיצוניות הערבית והאסלאמית. השותפות היהודית-דרוזית נקראה לעיתים "ברית דמים" כהכרה בנטל הצבאי המשותף שנשאו העמים השונים לשם ביטחון המדינה. מאז 1957, הממשלה הכירה באופן פורמלי בדרוזים כקהילה דתית נפרדת, והם מוגדרים כקבוצה אתנית נפרדת ברישום המפקד האוכלוסין של משרד הפנים. מצד שני, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ישראל מסווגת את הדרוזים כערבים במפקד האוכלוסין. הדרוזים בישראל לא רואים את עצמם כמוסלמים, ורואים את אמונתם כדת נפרדת ועצמאית, אך רובם כן מגדירים את עצמם כערבים. בהשוואה למוסלמים הישראלים, הדרוזים שמים פחות דגש על זהותם הערבית ומזהים את עצמם יותר כישראלים. עם זאת, הם היו פחות מוכנים ליחסים אישיים עם יהודים בהשוואה למוסלמים ולנוצרים הישראלים, תופעה שחוקרת איבתיסאם איברהים מייחסת להבדלים תרבותיים בין יהודים לדרוזים.

### היחס עם נוצרים ישראלים
היחסים בין הדרוזים לנוצרים בישראל מאופיינים בהרמוניה ובקיום משותף בשלום, והם חיים יחד בשלום ובידידות. למעט התנגשויות נדירות, כולל מעשי אלימות מצד דרוזים כלפי נוצרים בשנת 2005 בעיר מע'אר. דרוזים ונוצרים בישראל חוגגים את ימי ההולדת, החתונות, ההלוויה והחגיגות של זה את זה, כגון חג מאר אליאס (אליהו הקדוש) בחיפה. רבים מהדרוזים והמוסלמים לומדים בבתי ספר נוצריים בישראל, משום שבתי הספר הנוצריים הם בעלי ביצועים גבוהים ונחשבים לאחדים מהטובים ביותר במדינה.

ההתקשרות בין נוצרים (חברי הכנסיות המרונית, האורתודוקסית, המלכיתית וכנסיות אחרות) לדרוזים האחדותיים הובילה להקמתם ולקיומם של כפרים ועיירות מעורבות באזור הגליל, הר הכרמל, ובחלק המוחזק של רמת הגולן. בין המקומות המעורבים נמצאים אבו סנאן, דלית אל-כרמל, עין קנייא, חורפיש, עוספיא, כפר יאסיף, כסרא-סמיע, מג'דל שמס, מע'אר, פקיעין, ראמה ושפרעם, שבהם חיים יותר מ-82,000 דרוזים ו-30,000 נוצרים.

הדרוזים והמוסלמים הישראלים חיים בתנאים סוציו-כלכליים דומים בהשוואה לנוצרים הישראלים העשירים והמובילים בהשכלה. למרות מקרים נדירים של תקריות בין-סקטוריאליות בין הקהילה הנוצרית המובילה לבין הדרוזים, מחקרה של החוקרת איבתיסאם איברהים מגלה כי רוב הדרוזים רואים את יחסיהם עם הקהילה הנוצרית באופן חיובי יותר מאשר עם הקהילה המוסלמית.

### היחס עם דרוזים מחוץ לישראל
יחסי הדרוזים בישראל עם בני עדתם במדינות האזור, ובראשן סוריה ולבנון, מתאפיינים במורכבות רבה הנובעת הן ממבנה הזהות הדרוזית החוצה גבולות מדיניים והן מהקשרים הפוליטיים והביטחוניים הרגישים באזור. אף על פי שהדרוזים בישראל רואים עצמם אזרחים נאמנים המשתלבים במערכות המדינה, לרבות השירות בצה"ל, נשמרים קשרי סולידריות תרבותיים, דתיים ומשפחתיים עם קהילות דרוזיות שמעבר לגבול. קשרים אלה מוגבלים לעיתים בשל מגבלות מדיניות וביטחוניות, במיוחד מול סוריה, אך באים לידי ביטוי בהעברת מידע, סיוע הדדי בעתות משבר, ובמאמצים לשמירה על רציפות הדת והמסורת הדרוזית.

במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, נמצאו הדרוזים הישראלים בין שתי הזהויות שלהם, שפעלו עליהם ככוחות מנוגדים. במיוחד עוררה דאגה עליית כוחו של ג'בהת א-נוסרה —לשעבר סניף אל-קאעדה בסוריה, אשר לימים הפך להארגון לשחרור השאם — בראשותו של אבו מוחמד אל-ג'ולאני. אף שלעיתים ביקש ג'ולאני לשדר מסרים פייסניים כלפי הדרוזים, כולל התחייבות לכבד את ביטחונם אם לא יילחמו באנשיו, בפועל התרחשו מקרים של תקיפות על יישובים דרוזיים, ובעיקר באזור מחוז א-סווידאא, מעוז האוכלוסייה הדרוזית בדרום סוריה ולטבח בדרוזים בפרוורי דמשק. מציאות זו עוררה דאגה רבה בקרב הדרוזים בישראל, שארגנו יוזמות סיוע הומניטרי ופעילות הסברתית במטרה לגייס מודעות בינלאומית למצוקתם של אחיהם. יחסים אלה ממחישים את המתח הקיים בין הזיקה למדינה הלאומית לבין תחושת השייכות לעדה טרנס-לאומית.

## עקרונות הדת הדרוזית

התיאור המקובל מציג את הדת הדרוזית כדת סודית, שנוסדה במצרים לפני כאלף שנה, בימי השלטון האיסמעאלי-שיעי-פאטימי. זוהי דת "מנטלית", ללא פולחן וכמורה, המאמינה בעולם רוחני ובגלגול נשמות, ונשענת על התפיסה המונותאיסטית של עדת המאמינים (ה"מוואחידון"). הפילוסופיה הדתית הדרוזית מושפעת ממקורות יווניים, הודיים וצופיים למיניהם.

בדת הדרוזית, חובת קיום המצוות המעשיות מוטלת על חברי הקהילה הדתיים, המכונים "אל-עוקאל", בניגוד ל"אל-ג'והאל", אשר אינם דתיים ואינם מחויבים בשמירה על מצוות. הדרוזים הדתיים מתפללים פעמיים בשבוע ב"ח'לוה", בית תפילה נטול סימנים מזהים, המפריד בין נשים לגברים. התכנסויות אלו כוללות דברי הטפה, מוסר, וקריאה בספרי קודש. עבירות כמו רצח וזנות מובילות לנידוי מתפילות אלו. איש הדת הדרוזי נדרש לגדל שפם וללבוש בגדים מסורתיים, והאישה הדתיה ללבוש כיסוי ראש ובגדים מסורתיים. המנהיג הדתי, "סאיס", מתמנה על ידי הקהילה לכל חייו. הדרוזים מקיימים חופש מוחלט בבחירת אורח חיים, דתיים או לא דתיים, מה שמשקף סובלנות דתית וכבוד הדדי.

האסלאם הנורמטיבי איננו מהווה מרכיב אינטגרלי בהקשרים ההיסטוריים והתאולוגיים של הדת הדרוזית, אף על פי שבלבנון, סוריה וירדן – אך לא בישראל – נהוג להגדיר את הדרוזים כאסכולה נפרדת בתוך האסלאם ("מד'הב"). ישנה טענה כי מבחינה היסטורית עקרונות הדת הדרוזית מנוגדים למקובל באסלאם. הדמות הבולטת בדת הדרוזית הוא הח'ליף אל-חאכִּם בִּאמר אללה, העומד במוקד האמונה וההערצה כהתגלמות האלוהות כמעט, תפיסה נלעגת לפי עקרונות האסלאם (בפועל, מוצא הדת הוא מהאסלאם השיעי). במקום מוחמד כנביא האחרון מאמינים הדרוזים בסלמאן הפרסי. הדת הדרוזית ביטלה את המצוות העיקריות של האסלאם, כגון תפילה במסגד ועלייה לרגל למכה, וחמזה, כדמות משיחית, הטיף לאופיו האלוהי של אל-חאכִּם, ודחה את האסלאם תוך קביעה גורפת שהדת הדרוזית היא הדת היחידה בעולם. מיליוני שנים לפני בריאת העולם נתקיימו אמיתות הדת הדרוזית, ובעיקר האמונה באל אחד, ובאחרית הימים ייהרסו מכה והמסגדים עם שיבתו של הח'ליף אל-חאכִּם בִּאמר אללה. המהפכה הדתית הדרוזית תבעה זהירות ואומץ לב מול העמים המוסלמים, ולכן לא הזכירו בפומבי אמונה זאת. בזיכרון העדה נחרט הרגע ההיסטורי המכונן של התפלגות הדרוזים מן האסלאם, שהביא אחריו לתקופת מצוקה ולניסיון רב-האובדן ("מהנה"). כאשר חשו הדרוזים חזקים ובטוחים נמנעו מלהעמיד פנים שהם מוסלמים, וכאשר חשו מאוימים, נקטו בטכסיס ה"תקייה", כלומר, העמידו פנים שהם מזדהים עם האסלאם. הפאטימים, הממלוכים, העות'מאנים והערבים שחטו את הדרוזים, שרפו את כפריהם, הענישו אותם על עיקשותם והכריחו אותם לאמץ, כלפי חוץ, את האסלאם. המצרים, הבדווים והצרפתים היו גם הם בין אויביהם, וסיכנו את חייהם באזור.

בישראל הדרוזים נחשבים לבני דת עצמאית, אולם בחלק מהמדינות הערביות, כמו בלבנון, סוריה, ירדן, ואיחוד האמירויות הערביות, הם נחשבים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית.

## יישובים ישראליים עם אוכלוסייה דרוזית
ממוזער|התפלגות גאוגרפית של האוכלוסייה הדרוזית בישראל לפי אזור סטטיסטי.

על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2022, הדרוזים בישראל מתגגורים בעיקר ביישובים הבאים:

הערה: "מרום הגליל" אינו יישוב, אלא מועצה אזורית הכוללת יישובים רבים, ביניהם הכפר הדרוזי עין אל-אסד (عين الأسد).

## ראו גם
* דרוזים
* הר הבשן
* חג נבי שועייב
* חג הקורבן (עיד אל-אדחא)
* מעמד האישה בעדה הדרוזית
* לבוש דרוזי מסורתי
* ערביי ישראל#הדרוזים
* מוואפק טריף
* נעים כאמל הנו
* מג'לי והבה
* הצופים הדרוזים
* התנועה הדרוזית הציונית
* דרוזים ראשונים בתפקידים ציבוריים בישראל

## לקריאה נוספת
* אילן כפיר ודני דור, **דרוזי - לוחם, אמיץ, ישראלי גאה - הדרוזים וצהל: קשר שלא יינתק**, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2005
* שמעון אביבי, **טס נחושת – המדיניות הישראלית כלפי העדה הדרוזית 1948–1967**, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2007
* שוקי אמרני, **[https://ch-strategy.hevra.haifa.ac.il/fullbooks/20110208/files/assets/common/downloads/publication.pdf הדרוזים בין עדה לאום ומדינה]**, קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה, אוניברסיטת חיפה, 2010
* הרב חיים ויסברג, "דרוזים", בתוך: **[https://www.maarachot.idf.il/2022/גיליונות/פסיפס-דתות-ועדות-בצהל/ פסיפס: דתות ועדות בצה"ל]**, מערכות, נובמבר 2022, עמ' 22–107.
* עאמר, א. **מגמות ההתפתחות של ההשכלה התיכונית והאקדמית בחברה הדרוזית והשלכותיהן על השתלבותה בחברה הישראלית בעבר, בהווה ובעתיד**. חיבור לשם קבלת תואר דוקטור בחינוך. אוניברסיטה אריאל, 2023
* יואב גלבר, "ראשיתה של הברית היהודית–דרוזית (1930–1948)", **[[קתדרה (כתב עת)|קתדרה]]**, 1991, עמ' 141–181.
* סעיד נבואני, "דרוזים, מיסטיקה... פולקלור ומורשת" הוצאת בית המורשת הדרוזית-ג'ולס, 2006.
* אמל ג'מאל, **הדרוזים - בין שותפות להדרה**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2025.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

*
*
קטגוריה:עמי המזרח התיכון
קטגוריה:ערביי ישראל
קטגוריה:ישראל: דת
קטגוריה:דתות שהתפצלו מהאסלאם