תומאס מאן

**פאול תומאס מאן** (בגרמנית: **Paul Thomas Mann**; 6 ביוני 1875, ליבק, גרמניה – 12 באוגוסט 1955, ציריך, שווייץ) היה סופר, מסאי ומחזאי גרמני. נודע בעיקר בנובלות וברומנים הריאליסטיים והאירוניים שלו, המספקים תובנות אנושיות אוניברסליות וחדירה עמוקה לתודעתו של האמן. נמנה עם הסופרים החשובים ביותר בתולדות הספרות הגרמנית והספרות העולמית. חתן פרס נובל לספרות לשנת 1929, פרס גתה מטעם גרמניה המערבית (בפרנקפורט אם מיין) ומטעם גרמניה המזרחית (בוויימאר), שניהם ב-1949, ופרס שילר לשנת 1955.

## ביוגרפיה
### 1875 עד 1913
#### ילדות ונעורים
שמאל|ממוזער|250px|תומאס מאן בן 6, בשנת 1881
שמאל|ממוזער|250px|תומאס מאן בחליפת מלח בשנת 1884
פאול תומאס מאן נולד ב-6 ביוני 1875 בליבק שבצפון הקיסרות הגרמנית (היום בגרמניה). אביו, תומאס יוהאן היינריך מאן, סוחר תבואה, נבחר לסנאט של עיר הרפובליקה ליבק וכיהן כסגן ראש העיר. אימו, יוליה דה סילווה ברוהנס, נולדה בריו דה ז'ניירו לאב גרמני בעל מטעים בברזיל ולאם בת תערובת (מסטיסה). יוליה ניגנה בפסנתר ובמנדולינה. בנה תומאס נחשף למוזיקה בזכותה וירש ממנה את האהבה למוזיקה.

מאן למד במגמה הריאלית בבית ספרו, אך תיעב את לימודיו והישגיו היו נמוכים. הוא לא היה תלמיד שקדן, ואת רוב השכלתו רכש בעצמו. הוא בעיקר הושפע מכתביהם של גתה, ניטשה ושופנהאואר.

עם התעוררותה של הספרות האופוזיציונית הגרמנית החדשה התחיל מאן לברר, בסיועו של הסופר לעתיד אוטו גראוטוף , את בעיות הנטורליזם והאימפרסיוניזם. מפגש זה, שהתקיים לפני תום לימודיו, עיצב בהמשך את כתיבתו כמודרנית וכריאליסטית.

לאחר מות אביו בשנת 1888, ולאחר סגירת בית המסחר ומכירת בית האצילים בליבק, העתיקה המשפחה את מושבה למינכן בשנת 1893. מאן נשאר עוד זמן-מה בליבק כדי לסיים את לימודיו בבית הספר, והתרחק ממשפחתו. הוא נותר לבדו בעיר, שכן מאז מות האב התרופפו היחסים בין משפחתו לשאר בני העיר. חוויה זו הטביעה את חותמה על מאן הצעיר, שגם בהמשך נאלץ לנדוד פעמים רבות ולהתנתק מסביבתו הטבעית. עם סיום שנת הלימודים עזב את ליבק והצטרף למשפחתו במינכן. מעברי מקום אלו באו לידי ביטוי בספרו "בית בודנברוק", שבו נע הציר המרכזי בין ליבק למינכן.

בהשפעת אחד ממקורבי אימו התקבל מאן כפקיד בחברת ביטוח, ובו בזמן נרשם לאוניברסיטת מינכן כהכנה לקריירה עיתונאית. כפקיד פרסם את הנובלה הראשונה שלו "**נפילה**" בכתב העת "החברה" (Die Gesellschaft). נובלה זו, שהיו בה מסימני הנטורליזם המאוחר, מגלה את סגנונו של מאן, את צורת הכתיבה המיוחדת שלו, ואת פעולת הסיום שיש בה אכזבה ברוח הסופר הצרפתי גי דה מופאסאן. נובלה זו, שמאוחר יותר לא מצא אותה מאן ראויה להיכלל בכל כתביו, הקסימה את המשורר ריכארד דהמל , עד כדי כך שהביע את התפעלותו והתרגשותו במכתב למאן: "כה מעטים כיום המשוררים היודעים לעצב חוויה בפרוזה פשוטה ומלאת נפש".

דהמל הזמין את מאן לשלוח לו מיצירותיו לפרסום בכתב העת האמנותי "פאן" (Pan) שעמד לצאת בעריכתו, אלא שמאן החליט ללמוד תחילה את מלאכת הכתיבה לפני שייעשה לסופר של ממש.

#### קריירה ספרותית מוקדמת
שמאל|ממוזער|250px|תומאס מאן (יושב) ואחיו, הסופר היינריך מאן, בתקופת כתיבת "בית בודנברוק", 1900
בתחילת דרכו התמקד מאן בכתיבת סיפורים קצרים, במקביל ללימודיו באוניברסיטת מינכן ולעבודתו בחברת הביטוח. קובץ הנובלות הראשון שלו "אדון פרידמן הקטן" כלל בין היתר את הסיפורים "התשוקה לאושר" ו"לואיזכן". הסיפורים הליריים נבנו על פי המסורת הסקנדינבית. כבר כאן הורגשה השפעתו של ניטשה על מאן ועל כתיבתו. הסיפורים עסקו בעיקר באנשים שאינם יודעים לחיות כהלכה ושנולדו עם ליקוי כלשהו המחבל ביכולותיהם. סיפורים אלו שיקפו במידה רבה את הלך רוחו של מאן באותה תקופה.

בשנת 1897 ערך מאן מסע לאיטליה. הוא הצטרף אל אחיו, הסופר היינריך מאן, ששהה כבר ברומא, ולבסוף השתכן בוונציה. מאיטליה הביא עימו חזרה לגרמניה כתב יד עבה של רומן, שהתחיל בכתיבתו ברומא וסיים את כתיבתו במינכן כעבור שלוש שנים. בשנת 1901 פורסם הרומן **[[בית בודנברוק]]** המגולל את קורותיהם של ארבעה דורות לבית בודנברוק – משפחה של סוחרים עשירים ורמי יחס בגרמניה של המאה ה-19. פרשת שקיעתה האיטית של המשפחה נהפכת בידיו של מאן לפרשת שקיעתו של עולם שלם – גסיסתה של הנפש האירופית, שדווקא משעה שהגיעה אל פסגת העידון הרוחני איבדה את רצון החיים. הרומן מכיל רמזים אוטוביוגרפיים רבים, ולפיכך הוא רומן מפתח מובהק.

רומן גדול זה, בן 700 עמודים, ביסס את מעמדו של מאן הצעיר (הוא היה בן 26 בעת פרסום הספר) כאחד הסופרים החשובים של המאה ה-20. "בית בודנברוק" הוא רומן ריאליסטי שזכה להערכה רבה, ויש המחשיבים אותו ל"אחרון הספרים הקלאסיים". מכירותיו חסרות התקדים הציבו אותו בראש רשימת רבי המכר הגרמניים.

כעבור שנתיים, בשנת 1903, פרסם את קובץ הסיפורים "טריסטאן", ואת הסיפור "טוניו קרגר" שזכה להצלחה רבה. בסיפור מציג מאן את דמותו של טוניו קרגר, אמן מיוסר שנאלץ לצפות בחיים מרחוק במקום לקחת בהם חלק. הסיפור נכתב בהשפעת הרומן "נילס לינה" מאת ינס פטר יעקבסן. הסיפור "טריסטאן" הוא נוסח סיפורי חדש של מאן לאגדת טריסטן ואיזולדה. בקובץ נכלל גם הסיפור "ארון הבגדים", שנכתב ברוחו של הסופר הנס כריסטיאן אנדרסן. ב-1904 פרסם מאן מחזה בשם "פיורנזה" (Fiorenza) שזכה להצלחה מסוימת. זהו המחזה היחיד שכתב מאן מימיו.

#### חייו הפרטיים
שמאל|ממוזער|250px|משפחת מאן בשנת 1909. אריקה וגולו יושבים. התינוקת שבידי קטיה היא מוניקה
בשנת 1905 נישא מאן לקטיה פרינגסהיים, בתם של הדוויג דוהם  ואלפרד פרינגסהיים , שניהם יהודים מתבוללים. האב אלפרד פרינגסהיים נמנה עם המתמטיקאים החשובים בזמנו בגרמניה. האם הדוויג דוהם הייתה סופרת ולוחמת לזכויות האישה, ואחת התאורטיקאיות הפמיניסטיות הראשונות שייחסה התנהגויות מגדריות לא לדטרמיניזם ביולוגי אלא לסוציאליזציה.

בשנה הראשונה לנישואיהם של תומאס מאן וקטיה פרינגסהיים נולדה בתם אריקה (1905–1969), ואחריה באו קלאוס (1906–1949, התאבד), גולו (1909–1994), מוניקה (1910–1992), אליזבת (1918–2002) ומיכאל (1919–1977, התאבד).

בשנת 1911 נסעו בני הזוג לנופש בוונציה. באותו הזמן התרחשו כמה מקרים של מגפת כולרה בעיר, והדבר הוסתר על ידי השלטונות. במהלך החופשה פגשו משפחה פולנית ששבתה את ליבו של מאן. כל פרטי המקרה, לרבות סיפורה של המשפחה הפולנית, הובאו על ידי מאן בנובלה "**[[מוות בוונציה]]**" שראתה אור ב-1912. "מוות בוונציה" נחשבת למעולה שבנובלות של מאן ולאחת מפסגות הסיפורת של המאה ה-20. דמותו של גיבור העלילה, אשנבאך, נבנתה על פי דמותו של המלחין גוסטב מאהלר, שהיה נערץ על מאן ונטה למות בעת כתיבת הנובלה.

ב-1912 חלתה קטיה, ובשל החשש שלקתה בשחפת אושפזה למשך כמה חודשים בסנטוריום בדאבוס שבשווייץ. מאן התאכסן במשך כשלושה שבועות בפנסיון קטן ליד הסנטוריום. ושם, בשנת 1913, החל בכתיבת הרומן "הר הקסמים", שאותו סיים בשנת 1924.

### 1914 עד 1929
#### מלחמת העולם הראשונה
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התרכז מאן בכתיבת מסות. מסתו הארוכה, "פרידריך והקואליציה הגדולה" (Friedrich und die große Koalition), והכרך "הרהורים של אדם לא פוליטי" (Betrachtungen eines Unpolitischen) מכילים את תמצית השקפותיו הפוליטיות השמרניות. מאן סבר שמוטב לגרמנים להניח למאורעות לחלוף על פניהם מבלי לשאוף לשנות אותם כל הזמן. הוא לא נסחף אחרי ההתלהבות העממית לקראת המלחמה, אף שתמך במלחמה דה פקטו. עם זה הוא חשב שעל גרמניה לשמור על מסורתה ההומניסטית גם במלחמה.

ב-26 באוגוסט 1914 כתב מאן למו"ל שלו שזמן רב הוא חש "צורך מוסרי ופסיכולוגי" במלחמה כזו, ובתחילת 1915 כתב במאמר שפרסם, שהמלחמה היא הזדמנות לטהר את הנפש מה"חומרנות" ומה"רקק האינטלקטואלי" של "עולם השלום הנורא". ב-1916 טען שהמלחמה מבשרת "סינתזה מיסטית בין כוח לרוח".

מאן גיבש את דעתו כדמוקרט רפובליקאי. הוא סבר שהרפובליקה היא האחדות העממית של מדינה ותרבות, והדמוקרטיה אינה מעלה ואינה מורידה כל עוד היא פועלת בהתאם לעקרונות הומניסטיים. לעיתים טען שהדמוקרטיה היא עניין "לא-גרמני". לפי ההיסטוריונית שולמית וולקוב, "בשלב זה של חייו בז לדמוקרטיה, ביטל את ערכה של הציוויליזציה, ה"צרפתית" כביכול, בשמה של תרבות "גרמנית" עדיפה ונפרדת, וזלזל בכל גישה שיש בה ולו שמץ של שוויוניות".

מאן מתח ביקורת קשה על התעמולה של מדינות ההסכמה, שסיווגו את הגרמנים כעם ברברי. הוא התייחס למלחמה כאל קונפליקט רוחני יותר מאשר שדה קטל מדמם. בשל תמיכתו במלחמתה של גרמניה נותקו יחסיו עם אחיו, הסופר היינריך מאן, שהיה בעל דעות פציפיסטיות.

#### רפובליקת ויימאר
[שמאל|ממוזער|250px|מאן ב[מלון אדלון שבברלין בתקופת רפובליקת ויימאר, 1929]]
לאחר המלחמה שב מאן לעיסוקיו הספרותיים. בשנת 1918 פרסם את הנובלה "אדם וכלבו" ואת "השיר על הילד הקטן". במהלך זמן זה עבד על הרומן "הר הקסמים" (1924), שכתיבתו ארכה שבע שנים. ב"הר הקסמים" תופס מאן את דמותה הרוחנית של תרבות אירופה בתחילת המאה ה-20 ומעבירה אל תוך האווירה של סנטוריום שווייצרי. הרומן נכתב בהשראת רומן החניכה המפורסם של גתה "וילהלם מייסטר", וברוח מפנה המאה העשרים.

בשנת 1918 קיבל מאן תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון.

המסות הביקורתיות שכתב באותה תקופה לא נסבו עוד על מלחמת העולם הראשונה או על אופן גיבושה של המדינה החדשה, אלא על סופרים שאליהם הרגיש קרבה רוחנית כדוגמת נובאליס, היינה, וולט ויטמן, תיאודור פונטאנה, הנריק איבסן, טולסטוי, ג'וזף קונראד, אנדרה ז'יד ועוד. בסיפור "טירוף מערכות וסבל מוקדם" (1925) מתאר מאן באירוניה מלנכולית את המבוכה המוסרית שבאה בעקבות הכאוס של שינוי הערכים באירופה. הנובלה "מאריו והקוסם" (1929) נכתבה כניסיון מודע ומכוון להתחקות על טבעו של הפשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים ואת יסודות היפנוזת ההמונים העומדים ביסודו. הנובלה, שנכתבה לפני עליית הפשיזם, התגלתה כנבואית שכן מאן רמז בה שאין להיאבק בפשיזם אלא באמצעות מאבק אלים.

#### פרס נובל לספרות
[שמאל|ממוזער|250px|דיפלומת הנובל של מאן. ברקע מצוירים קווי הנוף של ליבק, עיר הולדתו, שבה מתרחשת עלילת ספרו "[בית בודנברוק", אשר בגינו זכה בפרס.]]
[שמאל|ממוזער|250px|מאן וקטיה ב[סטוקהולם ביום הענקת הפרס, 10 בדצמבר 1929]]
בשנת 1929, 29 שנים לאחר סיום כתיבת הרומן הראשון שלו "בית בודנברוק", זכה תומאס מאן בפרס נובל לספרות:

לדעת אשתו של מאן, הזכייה בפרס נובל לא הייתה מתרחשת אילולא פורסם "הר הקסמים", וכך כתבה בספרה:

בנאום הזכייה שלו הקדיש מאן את הפרס "לבני עמי ולארצי הפגועה." הדברים נאמרו לפני עליית הנאציזם, ובזמן שמצבה של גרמניה היה בשפל חסר תקדים. בכך חזר מאן על המוטיבים שהדריכו אותו בזמן מלחמת העולם הראשונה והוצגו בפני הקהל הרחב כבר אז במסותיו.

### 1930 עד 1937
#### בארץ ישראל
[שמאל|ממוזער|200px|מאן ב[שווייץ, 1937. צילם: קארל ואן וכטן]]
במהלך עבודתו על הרומן "יוסף ואחיו", ביקר מאן במצרים ובארץ ישראל במרץ 1930, שנה לאחר קבלת פרס נובל לספרות שהקנה לו מוניטין בין-לאומי. במסע הפליגו מאן וקטיה לאורך הנילוס עד אסואן, שם ראה כל שביקש לראות לצורך המשך כתיבת הרומן. ממצרים נסעו מאן ואשתו לארץ ישראל, אולם עוד בקהיר חלתה קטיה בדיזנטריה ונשארה זמן מה בבית חולים במצרים. מאן נסע לבדו לארץ ישראל, שכן התחייב להרצות בירושלים. כעבור זמן מה חלה גם הוא וסבל בעיקר משלשול חמור ומכאבי בטן עזים. כאשר הצטרפה קטיה למסע נאלצה לשהות בבית החולים הגרמני בירושלים בשל מחלתה. לאחר זמן מה הצטרף אליה גם מאן עקב מחלתו.

בבית החולים ביקר אותו הסופר ר' בנימין כנציג אגודת הסופרים העברים. ממיטת חוליו סיפר מאן, שהיה תשוש לגמרי, שהתרשם עמוקות מן המעט שהספיק לראות. בירושלים שמע על האוניברסיטה העברית הצעירה מפי יהודה לייב מאגנס, ובסוד הספרייה הנבנית הביא אותו שמואל הוגו ברגמן. הוא ביקר גם בקיבוץ קריית ענבים ובתל אביב, שאותה תיאר כ"עיר ובה רחובות יפים וטכניקה אירופית", ונפעם למראה "שוטר, נהג וראש עיר, גם סופר ומנקה רחובות שיהודים הם, יהודים הדוברים וכותבים עברית, עוסקים בספורט והולכים לאופרה עברית". ובכל זאת נותרה בבני הזוג תחושה של החמצה. גם המפגש המיועד עם ביאליק לא יצא אל הפועל.

#### התנגדות לנאצים
שמאל|ממוזער|250px|מאן מאזין למוזיקה, 1932
בבחירות לרייכסטאג של שנת 1930 הגדילו הנאצים משמעותית את כוחם. מאן, שהביע דאגה מעליית המפלגה הנאצית, נשא ב-17 באוקטובר 1930 נאום באולם בטהובן בברלין, שהוכר בהיסטוריה בשם "הפנייה הגרמנית" (Deutsche Ansprache. Ein Appell an die Vernunft). מאן כינה את הנציונל-סוציאליזם "גל ענק של ברבריות אקסצנטרית וגסות-רוח פרימיטיבית של דמוקרטיית ההמונים". במהלך ההרצאה הסתננו לתוך הקהל מספר פעילים נאצים שניסו להפריע למהלך הנאום, ומאן נאלץ לחמוק מהמקום דרך יציאה אחורית בעזרת ידידו, המנצח היהודי ברונו ולטר. תומאס מאן נמנה עם המתנגדים הבולטים והחשובים ביותר של הנאציזם, אך קריאותיו המהדהדות בנושא זה לא השפיעו על ההמונים.

#### עזיבת גרמניה
בתחילת 1933, בעת תפיסת השלטון על ידי הנאצים, שהה מאן עם משפחתו בטיול בדרום צרפת. לאחר התלבטויות, העדיף מאן להישאר עם משפחתו מחוץ לגרמניה. הוא הודיע בפומבי שלא יוכל לחזור לגרמניה כל עוד שלטון הצדק לא שב אליה. כאשר נדרשו כל חברי אגף השירה באקדמיה הפרוסית לאמנויות להצהיר אמונים למשטר הנאצי, שלח מאן מכתב התפטרות לנשיא האקדמיה מקס פון שילינגס (von Schillings). ספריו הועלו באש בשריפת הספרים ב-10 במאי 1933 ביחד עם אלו של אחיו היינריך ובנו קלאוס, בטענה שהם שייכים ל"אמנות המנוונת" כפי שהגדיר אותה היטלר, שבה היו כלולות גם "האמנות היהודית", "האמנות הבולשביקית" ו"האמנות הבין-לאומית". עם זאת, הנאצים לא החרימו את ספריו שהמשיכו להיות מופצים בגרמניה. בשל השתתפותו בירחון "די זאמלונג" , שפרסמו אחיו ובנו, איימו הנאצים לאסור את הפצת ספריו. בעקבות זאת פרסמו (בנובמבר 1933) אלפרד דבלין, רנה שיקלה (Schickele) ומאן הצהרה כי הם מסתלקים מהשתתפותם ב"די זאמלונג" האנטי פשיסטי. לאחר הצהרה זאת קיבלו השלושה רהביליטציה מהמשרד הממלכתי לקידום הספרות הגרמנית. מאן הצדיק את צעדו זה ברצונו לא להתנתק מקוראיו.

אריקה, בתו הבכורה של מאן הצליחה לנסוע לביתו של מאן במינכן, שהוחרם על ידי הרשויות, ולהציל משם את כתב היד של "יוסף ואחיו" ועוד כמה כתבי יד. שאר כתבי היד, בהם כתב היד של "בית בודנברוק" וכתבי היד של הנובלות הראשונות, וכן מכתבים רבים אבדו בשל ההגירה הכפויה.

בשנת 1936 גברה ביקורתו של מאן על המשטר הנאצי, ובראשית דצמבר 1936 נשללה אזרחותו הגרמנית. מאן הגיב על כך בטענה שהוא מייצג את התרבות הגרמנית יותר מהשלטון הנוכחי בגרמניה. עוד קודם לכן נשללה האזרחות הגרמנית מבני משפחתו של מאן. בעקבות שלילת אזרחותו נשלל ממנו גם התואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון. הנאצים החרימו את רכושו שנותר בגרמניה, וכן את כספי הזכייה בפרס נובל לספרות.

תחנתו הראשונה של מאן כגולה הייתה סאנארי-סיר-מר (Sanary-sur-Mer) שבסביבות טולון שבדרום צרפת, שם התקבץ חוג גדול של מהגרים גרמנים ובהם אחיו היינריך, יוליוס מאיר-גרפה, רנה שיקלה וליון פויכטוונגר. לאחר זמן קצר התיישבה משפחת מאן בשווייץ. אחת הסיבות לעקירה מצרפת לשווייץ הייתה רצונם של מאן וקטיה כי שלושת ילדיהם הקטנים, שעדיין היו בגיל בית הספר, יתחנכו במחוז דובר גרמנית. המשפחה התגוררה בעיר קיסנאכט  שליד ציריך. מאן קיבל אזרחות צ'כוסלובקית והשתמש בה עד התאזרחותו בארצות הברית.

בימי שהותו בקיסנאכט המשיך מאן בכתיבת הרומן "יוסף ואחיו", שחלקו הראשון (מתוך ארבעה) התפרסם כבר ב-1933. דמותו של יוסף המקראי נראתה בעיניו כ"אבטיפוס" של האמן ובעצם של דמותו שלו. מאן ראה ברומן זה את יצירתו הטובה, המהותית והחשובה ביותר. להבדיל משאר הרומנים של מאן, אין ביצירה זו קשר ממשי לאדם כלשהו ממציאות חייו. במהלך שהותו בקיסנאכט סיים מאן את הכרך השני של הרומן ("יוסף בימי עלומיו") ואת השלישי ("יוסף במצרים").

### 1938 עד 1955
#### מעבר לארצות הברית
ב-21 בפברואר 1938 עקרו בני הזוג מאן לארצות הברית, שם קיבלו השלטונות את פניו של מאן עם כל גינוני הכבוד השמורים לסופר במעמדו. בציבור האמריקאי נחשב מאן לאחד מגדולי הסופרים של אירופה, בעיקר בשל ספרו "הר הקסמים", שתרגומו לאנגלית זכה לתפוצה גדולה ונחשב לקלאסיקה באמריקה עוד בחייו של מאן. ביקורו הראשון של מאן בארצות הברית, בשנת 1934, סוקר בעיתונות בהרחבה, ואף נערכו לכבודו ארוחות חגיגיות וקבלות פנים מיוחדות. האקדמיה האמריקאית, שהעריכה מאוד את הישגיו של מאן ואת עמידתו העיקשת נגד הנאציזם, קידמה את פניו במגוון רחב של כיבודים. אוניברסיטת הרווארד העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד לצידו של אלברט איינשטיין, ואוניברסיטת פרינסטון הציעה לו משרת פרופסור במחלקה לספרות. מאן קיבל את ההצעה והשתקע תחילה כפרופסור בפרינסטון. הממשל האמריקאי חפץ ביקרו של מאן, וכחלק מכך הזמין הנשיא רוזוולט את מאן ואשתו לארוחת ערב חגיגית ב. בהמשך שמר הנשיא על קשר אישי עימם.

#### ניסיון ההתנקשות
בקיץ 1939 ביקר מאן באירופה לרגל ועידה של ארגון הסופרים הבין-לאומי פא"ן (International PEN), שהייתה אמורה להתקיים בסטוקהולם שבשוודיה. לאחר שהתברר כי הוועידה לא תתקיים נסעו מאן ואשתו ממאלמה דרך אמסטרדם ללונדון בדרכם חזרה לארצות הברית. הטיסה, שהייתה בגובה נמוך ביותר, הרגיזה את אשתו של מאן והיא שאלה את הדיילת לפשר הדבר. היא נענתה כי שלטונות גרמניה הנאצית הרשו למטוס לטוס מעל שטחם בתנאי שיטוס קרוב לפני השטח ובמהירות מינימלית. הדרישה המוזרה הובנה למחרת, כאשר התברר כי מטוס אחר שטס באותו מסלול נפגע מצליפות של מטוס חיל האוויר הגרמני ואחד מנוסעיו נהרג. המטוס הפוגע טעה בזמנים וחשב כי מדובר במטוס שבו טס מאן. הנאצים, שידעו על ביקורו של מאן באירופה, לא הסתירו את רצונם להרוג את מי שלא נענה לדרישותיהם, וכעת שימש בארצות הברית דוברה הראשי של "גרמניה האחרת". בשובם של מאן ואשתו לניו יורק קיבל אותם נציג בית ההוצאה לאור של מאן בהכרזה: "And now you are here for good" (ועכשיו אתם כאן לתמיד).

### בארצות הברית
##### תקופת פרינסטון
המעבר לארצות הברית היה נוח לבני הזוג מאן בעיקר בשל פרסומו של תומאס מאן כמחברו של "הר הקסמים". מאן ומשפחתו מצאו בית ליד אוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי שהיה לשביעות רצונו של מאן בעיקר בגלל הדמיון הרב בינו לבין ביתו שבמינכן. המקום נעם למאן גם בשל משרת הפרופסור שקיבל באוניברסיטה, ובשל חוג מכריו מגרמניה שהיגרו אף הם לארצות הברית. בקרבת ביתו של מאן התגוררו אנשי רוח רבים שגלו מגרמניה הנאצית והיו לבאי ביתו ולידידיו הקרובים, ביניהם ברונו ולטר, פרנץ ורפל, מקס ריינהרדט, הרמן ברוך ואריך קאלר. מאן התיידד גם עם אלברט איינשטיין, שהיה שכנו בפרינסטון.

הקושי המרכזי שעמד בפני מאן היה השפה האנגלית, שלא הייתה בין השפות שלמד בצעירותו (לטינית וצרפתית), והוא התקשה להשתמש בה כראוי. לכן נמנע בתחילה מלנאום או לכתוב בה. אך במשך הזמן רכש את השפה האנגלית, בעיקר בשל היותו דוברה הראשי של "גרמניה האחרת" במהלך מלחמת העולם השנייה. ביצירתו "דוקטור פאוסטוס", שנכתבה בימי שהותו המאוחרים בארצות הברית, כבר השתמש מאן בציטוטים מהשפה האנגלית.

במקביל לכתיבת הכרכים של "יוסף ואחיו" כתב מאן את הרומן הביוגרפי "לוטה בוויימאר" (1939) המציג את חייו של יוהאן וולפגנג פון גתה בעת זקנתו. מאן מיזג בכתיבתו את צורת הכתיבה של גתה, כאמצעי לשמירת רוח הזמן. מאן מציג בספר זה את ביקורה האמיתי (ב-1816) של שרלוטה, אהובתו של גתה בצעירותו, אצל גתה לעת זקנתם. מתוך השיחות והמונולוגים המסוגננים מצטיירת דמותו של האמן בימי זקנתו, כשדרך חייו קרבה לקצה. ב-1940 פרסם מאן את הנובלה "הראשים המוחלפים" שעיקר עיסוקה בסימבוליזם מיסטי על רקע סיפור עם הודי.

בשנת 1940 עברו מאן ורעייתו לקליפורניה והשתקעו בה. בשנת 1944 קיבלו מאן ורעייתו אזרחות אמריקאית.

##### "מאזינים גרמנים!"
[שמאל|ממוזער|150px|המהדורה הגרמנית של "[מאזינים גרמנים!" משנת 1945]]
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל מאן בכתיבת קובץ המכתבים "מאזינים גרמנים!", שיועד לתושבי גרמניה הנאצית שאותה נאלץ לעזוב ב-1932. במקור ראה הקובץ אור בבית ההוצאה אלפרד א. קנופף  בשנת 1943. באותו זמן שודרו מן הקובץ עשרים וחמישה מכתבים בגלי רדיו ארוכים ובינוניים בידי ה-BBC לגרמניה הנאצית כחלק ממאמצי התעמולה של בנות הברית מאוקטובר 1940 עד אוגוסט 1943. שם המקבץ נקרא בגרמנית, "!Deutsche Hörer" ("מאזינים גרמנים!"), שכן במילים אלו נפתחו המכתבים והתסכיתים. על אף שהקובץ פורסם לראשונה בשנת 1943 בניו יורק והיה מיועד לתושבי גרמניה הנאצית, הוא לא הגיע לשם בשל החרם שהוטל על כתבי מאן. לעומת זאת התסכיתים המשודרים זכו לתהודה רבה בשל מעמדו הרם של מאן בגרמניה כדמות מוסרית ראשונה במעלה. האזרחים הגרמנים נקראו להתמרד ולמגר את העריצות, שהושתתה לפי מאן על "פרוורסיה של רעיונות הרומנטיציזם וסילוף העומק הגרמני." באחד מהשידורים, שהיה יוצא דופן מבחינת עזות הדברים שהוטחו נגד הנאצים, כמו השוואת החיילים הגרמנים לרוצחים שפלים אשר טובחים כל דבר הנקרה בדרכם כולל שבויי מלחמה, כתב:

לשידורים אלו הייתה גם חשיבות עליונה לגבי הדיווח על מצב היהודים תחת שלטון גרמניה הנאצית. מאן היה לסופר הגרמני הראשון, ולאחד מראשוני הדוברים, אשר התריעו עוד במהלך המלחמה על השואה המתבצעת ביהודים באושוויץ.

מלבד קובץ זה פרסם מאן מספר קבצים נוספים ומאמרים רבים המנתחים את המצב של גרמניה ושל הגרמנים בזמן המלחמה ולפניה, תוך אזהרה ברורה מפני ההשלכות העתידיות ההרסניות. בקובץ המאמרים "זאת המלחמה" משנת 1940 כתב:

##### בקליפורניה
בדומה לפרינסטון, גם בקליפורניה התרכזה מושבה גדולה של פליטים גרמנים, בהם סופרים, מוזיקאים, אנשי קולנוע ותיאטרון. חלקם הגיעו לשם בעקבות הזוג מאן ובעיקר בעזרתם, שכן מאן היה אדם מבוסס וידוע בארצות הברית (בניגוד לשאר הגולים, שכמעט שלא מצאו עבודה). היחסים בין חברי קהילת הגולים היו טובים ושררה ביניהם הרגשת השתייכות, לאחר שנים רבות של נתק מגרמניה וממורשתה.

למרות תמיכתו של מאן בחבריו לקהילה, היו סופרים שחשו מקופחים ביחס למאן ונלחמו בו עד חורמה. המקרה הקיצוני ביותר היה הסכסוך עם הסופר היהודי-הגרמני אלפרד דבלין. יצירתו של דבלין לא התקבלה בהצלחה בארצות הברית ומצבו הכלכלי הלך והידרדר. מאן, שהכיר בחשיבותו של דבלין כסופר, פעל להארכת חוזה העבודה הפיקטיבי של דבלין עם חברות הסרטים MGM והאחים וורנר, ובכל הזדמנות הבליט את כישרונו של דבלין ואף הזרים אל קופתו של דבלין כסף פרטי מפעם לפעם. אף על פי כן חש דבלין כי מאן גוזל ממנו את ההצלחה ותקף אותו בסדרת מאמרי שטנה חסרי בסיס, שהראו כי אין הוא בקיא כלל ביצירתו של מאן. גם במישור המשפחתי לא רווה מאן נחת. יחסיו עם אחיו היינריך הורעו, והם לא דיברו זה עם זה במשך שנים בימי שהותם בארצות הברית. מאן תמך באחיו העני, שספריו כמעט שלא נמכרו בארצות הברית.

בשנת 1945, כשהיה בן 70, התגלתה אצל מאן מחלת סרטן הריאה. הוא נאלץ לעבור ניתוח מורכב בשיקגו, שבו הוצאו מגופו חלקי ריאה ממאירים. הניתוח הצליח אולם מאן סבל מבעיות רפואיות נלוות במשך תשע שנים נוספות. מאז הניתוח חזר והתהדק הקשר בין תומאס מאן לאחיו היינריך, ובא לקצו הסכסוך ארוך השנים בין האחים.

##### קומוניזם
[שמאל|ממוזער|150px|כריכת תיק החקירה נגד תומאס מאן ב-FBI. התיק שוחרר לציבור בשנת [2004]]
עם מותו של הנשיא רוזוולט בשנת 1945, ובעיקר בתקופת המקארתיזם, חש מאן שלא בנוח בארצות הברית. השלטונות החלו להתנכל לו מחשש שהוא קומוניסט, וזאת בשל הצהרותיו בעד הסוציאליזם. מיקיר הממשל הפך מאן לנרדף למרות התנגדותו הרעיונית לקומוניזם, והבולשת הפדרלית האמריקנית (FBI) אף ערכה אחריו מעקבים טורדניים במישור הפרטי ובמישור הציבורי.

בשנים שבהן ישב מאן בשווייץ אמר מאן בנוגע לסוגיה זו כי:

בריאיון שנערך עם קטיה מאן חמש שנים לאחר מותו, היא סיפרה על שיקוליו המוסריים של בעלה בעניין זה:

על הבחנה מוחלטת זו בין הנאציזם לקומוניזם, תוך ראייה מפוכחת הן בחסרונותיו של הקומוניזם הסובייטי והן באכזריותו הברוטלית של הנאציזם הגרמני, כתב מאן בנחרצות בספרו "דוקטור פאוסטוס":

אף על פי כן מאן לא היה קומוניסט ולא ראה בעצמו קומוניסט. כחלק מראיית עולמו ההומניסטית הוא דגל כל חייו בסוציאליזם, וקרבתו לקומוניזם לא הייתה במישור המדיני אלא במישור הרעיוני. כבר במסתו "גתה וטולסטוי" (Goethe und Tolstoi) משנת 1921 כתב על הקונפליקט בין הבחירה בסוציאליזם ההומני ובין הבחירה בקומוניזם המרקסיסטי. לדעתו דיכאה הנהגת המפלגה הקומוניסטית את המגמות ההומניסטיות הרוויזיוניסטיות, דבר שהוביל את הקומוניזם לאכזריות שלא עלתה בקנה אחד עם תפיסתו ההומנית.

##### "דוקטור פאוסטוס"

לקראת סוף שנת 1947 פרסם מאן את הרומן **דוקטור פאוסטוס**. רומן תקופה זה, ששני נושאיו הראשיים הם העם הגרמני והמוזיקה, נחשב ליוצא דופן בין ספריו של מאן, שכן הוא נבנה בטכניקת המונטאז' ששילבה בסיפור פרשות חיים של אנשים אמיתיים כניטשה וארנולד שנברג. מוטיב האדם שמוכר את נשמתו לשטן, בגרסה הגרמנית של אגדת פאוסט, מהווה מרכיב מרכזי בהבנת הרומן.

##### ביקור בגרמניה
[שמאל|ממוזער|250px|מאן בעת ביקורו ב[ויימאר|וויימאר, 1949]]

לאחר נפילת הרייך השלישי, ב-13 בדצמבר 1946, הוחזר למאן תואר הדוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון שנשלל ממנו.

בשנת 1949 ביקרו מאן וקטיה בגרמניה, לראשונה מאז הגירתם ממנה בשנת 1932. עילת הביקור הייתה "שנת גתה" עם מלאות 200 שנה להולדתו של גדול הסופרים הגרמנים יוהאן וולפגנג פון גתה שמאן העריץ ואף כתב עליו את הרומן "לוטה בוויימאר", ספרי מחקר ואף שני ספרים מיוחדים לשנת גתה בשם "גתה והדמוקרטיה" (Goethe und die Demokratie) ו"נאום בשנת גתה" (Ansprache im Goethejahr).

בהגיעו לגרמניה התבשר מאן כי הוחלט להעניק לו את פרס גתה היוקרתי של פרנקפורט ואת פרס גתה של ויימאר. בתחילה ביקר בפרנקפורט שבגרמניה המערבית, עיר הולדתו של גתה, ונשא בה, בכנסיית פאול, נאום על אודות חייו של גתה. מאן התקבל בכבוד רב אף שגרמנים רבים עדיין ראו בו "בוגד" ו"עריק". לאחר מכן חצו בני הזוג את הגבול לגרמניה המזרחית, שהייתה בשליטה קומוניסטית, וביקרו בוויימאר, עיר מגוריו של גתה, שם קיבל מאן את הפרס. העובדה שמאן חצה את הגבול בין שתי הגרמניות בתקופת המלחמה הקרה בלי להצהיר על עמדה פוליטית התומכת במדינות המערב, עוררה תרעומת וחשד, ויש שהחלו אז לזהותו כקומוניסט.

בשנת 1950 תכנן מאן לבקר בישראל בשנית, בעיקר בשל מה שהחסיר בביקורו הקודם בשל מחלתו, אך טיול זה לא יצא לפועל. בימי שהותו האחרונים בארצות הברית פרסם מאן את הרומן "הנבחר" (1951) שהוא מעין אגדה ריאליסטית מימי הביניים ומסכת רבת מוטיבים של חטא וכפרה סביב דמותו של האפיפיור גרגוריוס הראשון. מאן השתמש באגדת גרגוריוס על האבן כבסיס לספר.

#### שיבה לאירופה
[שמאל|ממוזער|230px|מאן ב[ויימאר|וויימאר על רקע פסלם של גתה ושילר. 14 במאי 1955]]
[שמאל|ממוזער|230px|מאן מקבל את [פרס שילר, 14 במאי 1955]]
בשנת 1952 החליט הזוג מאן לעקור סופית מארצות הברית ולחזור לאירופה. מאן לא היה מעוניין לחזור לגרמניה, בעיקר בגלל אי-ההבנה והשנאה שרחש כלפיו חלק גדול מהעם הגרמני. לפיכך, עקר לשווייץ שהייתה אהובה עליו. לפני עזיבתו כתב לעיתונות תגובה לשלטונות ובה פירט את הגורמים לעזיבתו העתידית:

בשנת 1954, מקץ 20 שנות חיים בניכר, שב מאן בפעם הראשונה אל חבל הריין. מאן הוזמן להרצות באוניברסיטת קלן, שם קרא קטעים מתוך הרומן "וידויי ההרפתקן פליכס קרול". בסתיו של אותה שנה ראה הספר אור בשם "וידויו של נוכל" (Bekenntnisse des Hochstaplers). סגנונו ההומוריסטי והנועז של הרומן גרם להסתייגויות מסוימות מיצירה זו.

אף שעברו כמעט עשר שנים מאז סיום מלחמת העולם השנייה רבים בגרמניה לא שכחו למאן את "בריחתו" מהמולדת בעת צרה. דוגמה לדבר ניתן למצוא בדבריו של המנצח הגרמני וילהלם פורטוונגלר "אינני כמו תומאס מאן, המחליף את לאומיותו בכל הזדמנות כהחליף כותונת."

בעת שהותו בגרמניה המזרחית הוענק למאן עוד תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת פרידריך שילר ביינה. בשנת 1955, השנה האחרונה לחייו של מאן, חלה "שנת שילר" על שמו של המשורר והמחזאי הגרמני פרידריך שילר במלאת 150 שנה לפטירתו. מאן כתב נאום לרגל המאורע בשם "מסה על שילר" (Versuch über Schiller). הנאום התקבל בהתלהבות על ידי קהל המאזינים בשטוטגרט בה נאם. משטוטגרט נסע מאן לעיר הולדתו ליבק, שם הוענקה לו, לשמחתו, אזרחות כבוד של העיר.

ביולי 1955, עם חזרתו לשווייץ מחופשה בהולנד, החל מאן לאסוף חומר לכתיבת המחזה "חתונתו של לותר", אותו לא הספיק לכתוב.

מאן נפטר ב-12 באוגוסט 1955 ונקבר בקילכברג (Kilchberg) שבקנטון ציריך.

## כתביו
### יצירתו
[שמאל|ממוזער|250px|מגדל הספרות הגרמנית כחלק מתערוכת "[Walk of Ideas" בברלין. לפי המיצג, חלקו של מאן בספרות הגרמנית שני רק לתרגומו של מרטין לותר לתנ"ך ולכתביו של הסופר הלאומי הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה. בספר "מסכת הרומן והסיפור האירופי" כותב ברוך קורצווייל כי "**מפעלו הספרותי [של מאן] פורץ מעבר לגבולות הלאום ואחרי גתה ובמידה גדולה יותר מ[[אדלברט שטיפטר|שטיפטר]] ו[[גוטפריד קלר]] הוא מרחיב את גבולות הסיפור הגרמני וכובש לו תוקף עולמי**."]]
יצירתו של מאן מאופיינת במתח בין הדיוניסי לאפוליני (על פי תורתו הפילוסופית של פרידריך ניטשה). לשיטתו של ניטשה שני קטבים אלו **אינם** סותרים זה את זה אלא מתקיימים באדם זה **לצד** זה. מוטיב זה בולט בעיקר בנובלות "טוניו קרגר" ו"טריסטאן" וברומנים "דוקטור פאוסטוס" ו"וידויי ההרפתקן פליכס קרול", בהם מוצגת דמותו של האמן הבודד, הפרוש מן החיים ועם זאת רואה בחיים הטבעיים דבר טוב. האמן נמשך אל החיים הבטוחים ונרתע מפניהם בעת ובעונה אחת. מתח זה מבטא את היסוד המכונן ביצירתו של מאן – הניגוד בין החיים והרוח.

ב"בית בודנברוק" משתמש מאן במוטיבים מן הרומן הריאליסטי הצרפתי והרוסי (בעיקר בלזק וטולסטוי) על מנת לפרוס בפני הקורא תמונה רחבה של התמוטטות החיים הבורגניים באימפריה הגרמנית והמעבר מהמאה ה-19 אל המאה ה-20. "בית בודנברוק" נחשב לחידוש מהפכני בספרות הגרמנית, שכן עד פרסומו כמעט שלא הייתה ספרות ריאליסטית גרמנית.

ברומן "הר הקסמים" מתאר מאן מאבק הרואי בכישוף האפל ובפיתוי הקטלני של הרומנטיקה הגרמנית ("הסער והפרץ"), המעמידה את הארוס, את היופי ואת המוות כמעין שילוש קסום שאין לעמוד בפניו. המציאות המתוארת על פסגתו של הר הקסמים אינה המציאות הרגילה אלא מציאות הפוכה, חסרת טעם, המעמידה בספק את "ארץ השפלה" (העולם הרגיל) ואת יכולתה לשרוד ולהתקיים. בגובה ההר מעניק מאן לסיפור תחושת זמן אחרת. מי שמגיע להר שוכח את תפיסת המרחב והזמן המציאותיות ומתוך כך מחיש את המוות. הספר הוא מעין אלגוריה לתחושה הכללית באירופה ערב מלחמת העולם הראשונה. "הר הקסמים" היווה חידוש באמנות הרומן, לצד "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס ו"בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט.

מאן עמד ביצירתו על הזיקה שבין נטייה אמנותית והערצת היופי ובין התפיסה הפשיסטית. בנובלה "מוות בוונציה" מקשר מאן בין הערצת היופי לבין פריצת הגבולות אצל הסופר אשנבאך והמוות הבלתי נמנע. כך הוא גם מציג את דמותו של ההיפנוטיסט בנובלה "מאריו והקוסם", שנכתבה כניסיון להתחקות על טבעו של הפשיזם ולחשוף את המנגנונים הפסיכולוגיים של היפנוזת ההמונים. מאן רומז בסיפור כי אין דרך להיאבק בפשיזם ולנצחו אלא באמצעות מאבק אלים.

ברומן "יוסף ואחיו" מגולל מאן את פרשת חייו של יוסף המקראי תוך הדגשת הצד ההומניסטי של יוסף. דמותו של יוסף היא דמותו של האדם האולטימטיבי, שכל התכונות הטובות של האנושות מגולמות בו. המוטיב ההיסטורי חוזר ברבות מיצירותיו של מאן.

### כתיבתו
[שמאל|ממוזער|200px|מאן בעת עבודתו ב[פרינסטון (ניו ג'רזי)|פרינסטון, 1939]]
על אופן כתיבתו של מאן העידה אשתו, קטיה מאן, בספרה "זיכרונות שלא נכתבו" המתעד את חיי מאן גם במישור הפרטי והפחות ידוע.

על עמקותו של מאן בחומר הנדרש ליצירתו כתבה:

על צורת הכתיבה של מאן כתבה:

על המקורות לדמויותיו של מאן בספריו כתבה:

הדוגמה המפורסמת ביותר לשאיבה של דמויות מן החיים בצורה מדויקת היא הרומן "בית בודנברוק", שנכתב כרומן מפתח לפי הדגם של משפחתו הקרובה של מאן. הספר עורר בזמנו שערורייה בעיר הולדתו של מאן, ליבק. בספרה העידה קטיה על הדמיון הקרוב בין הדמויות במציאות לדמויות בכתביו - דמיון המקבל אישור מקריאת יומניו, אך בזמנו הכחיש זאת מאן בכל תוקף.

בספרו "דוקטור פאוסטוס" העתיק מאן קורות חיים מדויקים של אנשים מהעבר, כגון ניטשה שהשפיע על מכלול יצירתו, ומבני זמנו, כגון ארנולד שנברג שאף ייעץ לו מספר פעמים בנושאי מוזיקה בעת כתיבת הרומן. קורות חיים אלו נכתבו באופן שניתן בקלות לקשור בינם לבין הדמויות ההיסטוריות האמיתיות.

### השפעתו
[שמאל|ממוזער|100px|[הרמן הסה]][שמאל|ממוזער|100px|[יעקב וסרמן]]
חייו ויצירתו של תומאס מאן היו שנויים במחלוקת עוד בימי חייו, ונותרו כאלה לאחר מותו.

רבים ביקרו אותו בטענה כי יצירתו לוקה בחוסר מקוריות ודמיון, ותלו זאת בדרך עבודתו, שכן יצירותיו של מאן לא נבעו מפרץ פתאומי של יצירתיות, אלא היו פרי עבודה דקדקנית וממושמעת שנמשכה שנים, מדי יום ביומו. התיאורים ביצירתו, של נופים, דמויות ומצבים, מתייחסים פעמים רבות לדברים שבמציאות, ורק במקרים נדירים פרטי העלילה הם פרי בדיון מלא. גרעין עבודתו של מאן הוא שזירתם של פרטי עלילה אלה לכלל עלילה אחידה, שילובן של אסוציאציות מגוונות בתוכה והלבשתה במעטה לשוני, והם שמקנים ליצירתו חוויית קריאה שאותה יש שתיארו כמאפיינת את מעמד הבורגנות המשכילה.

הצלחותיו הספרותיות, סגנון חייו הבורגני הטיפוסי וכן גם נטייתו לפולמוס הקימו לו אויבים. מאותן סיבות היו קשריו עם עמיתיו הסופרים מתוחים לעיתים קרובות. רוברט מוסיל (שאותו העריך מאן מאוד ובמיוחד את יצירתו "האיש בלא תכונות") וקורט טוכולסקי כינו אותו "סופר באותיות גדולות", ברטולט ברכט כינה אותו "סופר-בתשלום של הבורגנות ושופר השלטון", אלפרד דבלין תיאר אותו כמי ש"הפך את קפלי הגיהוץ לעקרון אמנותי". קשרי ידידות היו למאן בעיקר עם הרמן הסה ויעקב וסרמן. גם העובדה שעיצב את רוב דמויותיו לפי דוגמאות מן המציאות, בחלקן מחוגו המשפחתי ובחלקן ממעגל מכריו המפורסמים, לא היטיבה תמיד עם קשריו החברתיים.

יחסם של הנאצים אל תומאס מאן, שהתבטא כבר בשנות ה-20 המוקדמות נגד הנטיות הפוליטיות הימניות-קיצוניות בגרמניה, היה יחס חצוי מאז תפסו את השלטון בשנת 1933. במינכן החרימו את ביתו ואת רכושו ואף ניתן נגדו "צו מעצר מגן". עם זאת, יש סימנים המלמדים על כך שהשלטון היה חפץ מאוד בכך שהסופר המוכר והמפורסם מחוץ לגרמניה, זוכה פרס נובל לספרות, ישוב אל הרייך. כך למשל אפשרו את הופעת החלק השני של הטטרלוגיה "יוסף ואחיו" ("יוסף בימי עלומיו") בהוצאת פישר בברלין במרץ 1934. עם זאת, מאן היסס זמן ממושך לפני שהתבטא בציבור נגד המשטר. רק פרסומו בפברואר 1936, לאחר לחץ מצדה של בתו אריקה, של מכתב פומבי אל אדוארד קורודי בעיתון "נויה צירכר צייטונג", שהביא לשבר בלתי-הפיך עם השלטון בברלין, גרר בהמשך את שלילת אזרחותו ואת מכירתה הפומבית של תכולת ביתו במינכן שנשארה מאחור.

מאן לא הקים תלמידים מובהקים או ממשיכי דרך ספרותיים. לפי חוקר הספרות פטר פיץ, משום שלא ניתן היה להתקיים לצידו של מאן, היה צורך להתממש כנגדו. חוקר הספרות מרסל רייך-רניצקי סיכם זאת: "עשרות סופרים הצהירו שאין איש שהם אדישים כלפיו כמו יוצרו של הר הקסמים. אך הם אמרו זאת בקול רועד מזעם ואפילו מקנאה".

### יומניו וחייו המיניים
תומאס מאן ניהל יומן במהלך כל חייו. את כל היומנים מהתקופה שלפני מרץ 1933 שרף עם תום מלחמת העולם השנייה. יומניו של מאן ששרדו, משנת 1933 ועד מותו, נפתחו רק עשרים שנה לאחר מותו, החל משנת 1975, לפי ההוראות שנתן בצוואתו.

ביומנים שפורסמו ביטא מאן את מחשבותיו ההומו-ארוטיות ואת אופן התמודדותו איתן. ביומניו ייחס מאן חשיבות מרכזית בחייו לאהבתו לגברים צעירים, דבר שרוח התקופה, בה לא נהוג היה לדבר על נושא ההומוסקסואליות, לא אפשרה דיון בו.

מאן תיאר ביומנים את משיכתו לכנר והצייר הצעיר פאול אהרנברג , איתו היה בקשרי ידידות קרובים בין השנים 1899–1904, בתור "החוויה העיקרית של ליבו", חוויה שהייתה מהמשפיעות על כתיבתה ותוכנה של הנובלה "מוות בוונציה". בשנת 1950, בגיל 75 פגש את פרנץ וסטרמאייר בן התשע עשרה וכתב ביומנו: "שוב אותו דבר, שוב אותה אהבה". כאשר פורסמו יומניו של מאן בשנת 1975, ויצרו עניין עצום בגרמניה, אותר וסטרמאייר בארצות הברית. האובססיה של מאן כלפיו החניפה לו ועם זאת זעזעה אותו עד עמקי נשמתו.

גם ברבים מכתביו האחרים עסק מאן בהומוסקסואליות ובארוטיקה גברית באופן סמוי, אך התשוקה נותרה רק בכתביו ולא מומשה. מאן, שנמשך בעיקר לנערים מתבגרים, לא תיאר את עצמו כהומוסקסואל פעיל. הוא ראה בהומוסקסואליות תופעה מעוררת השראה, אך מערערת את יסודות החברה ואת קיומו של היחיד. בקובץ המכתבים "על הנישואים" (Die Ehe im Übergang. Brief an den Grafen Hermann Keyserling), שהתפרסם ב-1925, הבחין בין חיי זוגיות במסגרת נישואים, שמעמידים צאצאים ומכוננים את המוסדות החברתיים והמדיניים, לבין היצר ההומו-ארוטי, שפירותיו הם יצירות אמנות, אך כשם שהוא הכרחי כך הוא הרסני. לדעתו, ההומוסקסואל - כמו האמן - מאיים על סדרי החברה ודוחף אותה ואת עצמו לשאול תחתיות. בתשוקה חד-מינית, טען, "אין כל ברכה לבד מברכת היופי, שאינה אלא ברכת המוות". ביומנים התוודה מאן על כיסופיו לאורח חיים אחר לחלוטין, החורג מיחסי הנישואים ההטרוסקסואליים, אבל הסביר כי החליט לשמור על החזות הבורגנית המהוגנת והמאופקת, הנחוצה לאדם במעמדו.

תגובותיהם של בני המשפחה הקרובה שהיו בחיים בזמן פרסום היומנים הייתה מסויגת למדי. נראה כי בנו הצעיר של מאן, מיכאל, אשר עמל על עריכת היומנים, נפגע מיחסו של אביו אליו כפי שזה מתחדד ביומנים. מותו של מיכאל ב-1977, ככל הנראה מהתאבדות, מיוחס על פי רוב להשפעתם של היומנים, שתיארו אותו כתינוק בלתי מתוכנן שהיה מיועד להפלה.

יומניו של תומאס מאן הם מסמך חשוב גם בסגנונם. המעבר המתמיד בין הערות קצרות למשפטים מורכבים ומלאים מעורר עניין. בדומה ליצירתו הספרותית והפובליציסטית, יש ביומנים ניסוחים קולעים וכוח דמיון לשוני. היומנים מספקים הצצה לא רק לדמותו הפרטית של מאן אלא מתעדים גם את השתלשלות יצירותיו ומבהירים את המוטיבציה האמנותית שלו.

### עיבודים
רבות מיצירותיו של מאן עובדו במרוצת השנים. הרומנים "בית בודנברוק", "הוד מלכות", "וידויו של ההרפתקן פליכס קרול", "לוטה בוויימאר", "הר הקסמים", "דוקטור פאוסטוס" (וכן הספר שנכתב בעקבותיו "התהוותו של דוקטור פאוסטוס") והנובלות והסיפורים "מוות בוונציה", "טוניו קרגר", "גזע ולזונג", "טירוף מערכות וצער מוקדם", "מאריו והקוסם", "אדון פרידמן הקטן", "הליצן", "טריסטאן", "הראשים המוחלפים" ועוד עובדו לסרטים כ"מוות בוונציה". חלק מהיצירות אף הופקו במספר גרסאות לטלוויזיה. לנובלות "מוות בוונציה" ו"הראשים המוחלפים" נכתבו אופרות שהועלו בהצלחה רבה בגרמניה. ל"ראשים המוחלפים" אף נעשתה גרסת תיאטרון מוזיקלי. במרחב הספרות החדשה קיימים אזכורים רבים ליצירותיו של מאן ובעיקר לנובלה "מוות בוונציה".

### כתביו בעברית






## יחסו ליהודים
### יחסו לציונות
בשנת 1947, שנה לפני הקמת מדינת ישראל, אמר מאן בנוגע ליישוב היהודי בארץ ישראל:

בשנת 1949, אמר מאן בריאיון לעיתון "דבר":

מאן הדגיש כי לדעתו על התנועה הציונית להימנע מעוול כלפי העם הערבי, וסבר כי מתוך אהדה בין שני העמים תימצא הדרך להבנה הדדית. על רעיון קבוצת "ברית שלום" בהנהגתו של יהודה לייב מאגנס אמר כי הוא "מוצא חן בעיני".

בשנת 1907 הזהיר מאן את הגרמנים בפני אקסודוס יהודי אירופה, כי הוא ראה ביהדות "מרכיב הכרחי" להתפתחות התרבותית האירופאית, "במיוחד בגרמניה". בתור פטריוט גרמני, מאן פחד שהאנטישמיות הגרמנית תקרב את יהודי גרמניה לרעיון הציוני, משום שהוא בטח ש"האקסודוס המוחלט של יהודי אירופה, כמו שציונים קפדנים חולמים ממנו, היה האסון הכי גדול שאירופה יכולה לחוות".

### אנטישמיות
בשנת 1934 פרסם מאן מאמר המעלה על נס את תרומתם של היהודים לתרבות המערבית ויוצא נגד האנטישמיות. כבר בשנת 1907 ובשנת 1921 הוא פרסם מאמרים באותה רוח. במאמר אחר, באותה תקופה, המליץ מאן ליהודים להתבולל ולהתנצר כדי להשתלב בחברה המערבית.

במאמר משנת 1971 עמדה מבקרת הספרות גיטה אבינור על כך שמאן ואחיו היינריך נודעו בשנותיהם המאוחרות כלוחמים אמיצים נגד המשפט הנאצי, אשר דיברו בשם המצפון והתרבות בימים אפלים של דיכוי ועריצות. עם זאת, אין להתעלם מכך שבכתבי מאן המוקדמים הופיעו סטריאוטיפים יהודיים מובהקים. כך, למשל:

במחקר שנערך החל משנת 2001 על ידי חוקר הספרות והתרבות הגרמני יאיה אלזאגה (Yahya Elsaghe), במימון הקרן הלאומית השווייצרית, נבחן נושא היהדות בכתבי תומאס מאן, וכמו כן נחקרו הסטריאוטיפים שהוא העניק לדמויות היהודיות, שמופיעות ברוב יצירותיו. לדברי הקרן, הרצון לחקור מגמה אנטישמית בכתביו של מאן נוצר משום ש"עד כה בקושי נבחנה השאלה על מגמות לאומניות, ואף אנטישמיות, הבאות לידי ביטוי מוכח ביצירתו הספרותית [של מאן] ואינן עולות בקנה אחד עם מעמדו כבא כוחה של גרמניה 'האחרת' [...]."

מן המחקר עולה כי מאן, במיוחד ביצירותיו המוקדמות "בית בודנברוק", "טריסטן" ו"הוד מלכות", העניק לדמויותיו היהודיות דימויים דו-ערכיים שיכולים להתפרש כסטראוטיפים אנטישמיים. מסקנותיו של אלזאגה מכך היא כי מאן "בוודאי לא היה אנטישמי קנאי, אלא אנטישמי מצוי. ואין כל ספק שבחברה שבה חי לא היה אפשר לראות בו אנטישמי. ובכל זאת אי-אפשר להבין באמת ולתאר כהלכה כמה מסיפוריו [...] בלי הרקע האנטישמי."

כך למשל, ב"בית בודנברוק" מובלט סטריאוטיפ "האף היהודי", אשר מופיע ביצירות אחרות של מאן, כאשר היהודי הרמן האגנשטרום מהמשפחה היריבה, מוצג כבעל "חוטם פחוס מעט מעל שפתו העליונה". לאחר מכן, בסצנה בה הרמן האגנשטרום מנסה לנשק את טוני בודנברוק, היא נרתעת ומסרבת. מאן איננו מציין את הסיבה לכך, אלא רק כי "לא מפני הביישנות נמנעה טוני להתנשק עם האגנשטרום הצעיר". לכן, ניתן לפרש כי דווקא המיניות והחזות של האגנשטרום היא שהרתיעה את טוני מלנשקו.

מלבד חזותם, גם מקצועם האישי של היהודים, מוצג על ידי מאן באמצעות דימויים אנטישמיים וטענות כי היהודי משתמש במקצועו על מנת להזיק לחברה ולהרוויח על חשבונה.

לדעת אלזאגה, מכיוון שמשפחת האגנשטרום מזרזת את השקיעה ב"בית בודנברוק", הרי שהיהודים הם המזרזים אותה. לדעתו, אומנם מאן נמנע מדימויים אנטישמיים ברורים ומזיהוי מפורש של הדמויות כיהודיות, אך הוא עיצב אותן באמצעות סימני היכר חיצוניים ופנימיים המשקפים ומאשרים דעות קדומות אנטישמיות שהיו לו, לפחות בתחילת דרכו. בנוסף ל"בית בודנברוק" מביא אלזאגה טיעונים נוספים מיצירות מוקדמות נוספות של מאן.

לפי אלזאגה, כמה פרטים זניחים למראה, בנובלה "טריסטאן" (1903), אחת מיצירותיו האהודות ביותר של מאן, מאבדים את תמימותם. "כפות הרגליים בעלות ההיקף הנדיר" שמאן מעניק לדטלב שפינל - טיפוס מוזר השוהה בסנטוריום, סופר של רומן אחד שלא נחל הצלחה - הן הד ל"רגל השטוחה היהודית", עוד סטיגמה פיזיוגנומית (של המבנה הפיזי) אנטי-יהודית, ששימשה באותם ימים תירוץ לאפלייתם לרעה של יהודים שביקשו לשרת בצבא. במרכז פניו של ד"ר ליאנדר היהודי, הרופא הראשי של הסנטוריום, נשקף זקן "שהוא קשה ומקורזל כאותו שער-סוסים שמפטמים בו את הרהיטים" - לא רק דוגמה ל"בהמיות", תכונה שכיחה בתיאור האנטישמי את דמותו של היהודי, אלא בה בעת גם, פסק אלזאגה, "הקדמה מחרידה לשימוש החומרי שנעשה ביהודים כמה עשורים לאחר מכן."

ב"הר הקסמים" מופיעה דמות יהודית נוספת ביצירתו של מאן, לֵאו נאפטא - ישועי שמרן, נמוך קומה וכעור מראה ממוצא יהודי. הגיבור הראשי של "הר הקסמים", הנס קסטורפ, סובל כזכור מ"אהדה למוות", נטייה שהוא מקווה להירפא ממנה ב"הר הקסמים". בדרכו נקרה נאפטא, המרשים בלמדנותו ובחדות שכלו, אבל הנס קסטורפ אינו מודע לכך שנאפטא נתון לחסותו של "כוח המכוון כנגד הציוויליזציה האנושית, כנגד הקידמה, העבודה והחיים."

ב"דוקטור פאוסטוס", אשר התפרסם כשנתיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כמעט בסוף דרכו של הסופר, מופיעות שתי דמויות שליליות של יהודים: ד"ר חיים ברייזאכר וסאול פיטלברג. לכאורה "דוקטור פאוסטוס" אינו אלא ביוגרפיה בדיונית, "חיי המלחין הגרמני אדריאן לוורקין מפי ידידו", כלשון כותרת המשנה. אבל המחבר עצמו הודה ב"התהוותו של 'דוקטור פאוסטוס'" (Die Entstehung des Doktor Faustus) כי כוונתו הייתה לכתוב "רומאן תקופתי, לא פחות מזה", ואת יהדות התקופה מייצגים שני היהודים האלה. מאן מציג את דמותו של ד"ר חיים ברייזאכר בעת הרצאתו על חזון "הברבריזציה-מחדש במתכוון" בו הוא אומר כי "אין ספק שגם את הפקרתם של חולים לגורלם, בקנה מידה נרחב, את ההמתה של נטולי כושר חיות ושל מפגרים בשכלם, אם יוחלט על כך יום אחד, יתרצו בטעמים של היגיינת העם והגזע". ד"ר ברייזאכר אינו מסתייג מהחזון הזה, ומאמין כי הקיץ הקץ על העידן הבורגני ועל הרכרוכיות ההומניטרית שלו. מאן עצמו הגדיר את ברייזאכר בספרו "התהוותו של 'דוקטור פאוסטוס'" כ"סולל דרכה של הרעה" ההולכת וצומחת בתוך החברה הגרמנית. מנגד מוצגת דמותה של מֶטַה נָאקֵדֵיי, אחת מידידותיו של הגיבור אדריאן כבעלת "עיניים שבצבען החום היה רשום יגון עתיק-יומין, על בת-ציון שהייתה למרמס ועמה שהיה לצאן באין רועה. [...] ככל היהודים, הייתה מוזיקלית מאוד [...] היא נהגה גם בשפה הגרמנית [...] יחס טהור ודקדקני לאין ערוך יותר מן הממוצע הלאומי, [...] אפילו ממרבית המשכילים...".

מחקרו של אלזאגה הוביל לשפע של תגובות בהולות וזועמות בגרמניה ובשווייץ. מאמר שקצף על הנכונות להכתים את שמו של מאן דווקא בשווייץ שהייתה לביתו שנים רבות, האשים את אלזאגה ב"הוצאת דיבה" והוסיף בעקיצה כי "שוב הוכח איזה כוח השפעה זדוני יכול להיות, בעידן התקינות הפוליטית, גם לחשד הבל באנטישמיות".

נשיא "אגודת תומאס מאן" יצא להגנת הסופר והצהיר שאין די בדמויות אחדות ביצירתו המוקדמת לבסס פסק דין "חייב" גורף. עד מהרה השמיעו כמה מחוקרי מאן ופרשניו את קולם והמסקנות, המתודה והסגנון של אלזאגה הועמדו במבחן. רבים הציבו פרשנויות טקסטואליות חלופיות, בהצביעם על ביטויים שונים במכלול עבודתו של מאן ובחייו המסגירים הערצה ליהודים ואף הזדהות עימם, כמו ב"יוסף ואחיו", מחווה ליהדות המציגה את התפתחותו של עם ישראל כמודל מופתי להתהוותה של אנושות הומנית. צוינה השפעתם של הלכי הרוח האנטישמיים שרווחו בעולם הבורגני שבו גדל מאן, והוזכרו מוצאה היהודי של אשתו קטיה וקשריו עם חברים יהודים. אחד המתפלמסים גם ציטט את הנימוק שהופיע בבקשת הרשויות הנאציות מ-1934 לשלילת אזרחותו הגרמנית: "מאן הוא ללא שמץ של ספק ידיד גדול של היהודים". אחרים הדגישו את קריאותיו מהגלות לסייע ליהודים הנרדפים באירופה ואת סירובו לשוב לגרמניה בתום מלחמת העולם השנייה. אחד מן החוקרים ביטל לחלוטין את המחקר בטענה כי אלזאגה בסך הכל חוטא בהשלכה אנכרוניסטית של רגישות לשונית שהתהוותה רק לאחר השואה.

גישה שלישית התנגדה גם היא לדעתו של אלזאגה וטענה כי הפתרון לשאלת האנטישמיות בכתביו של מאן כלל אינו טמון במישורים האידאולוגיים והפוליטיים הטעונים, אלא במישור הספרותי. לפי גישה זו, האמביוולנטיות ביחסו של מאן ליהודים, כפי שהיא עולה מהפרוזה שלו, אינה אלא תוצאת האסתטיקה האירונית שלו, שבה הוא נמנע מפירוש חד משמעי, ודימויים סטריאוטיפיים שימשו לו חומר גלם חשוב לצורך עיצובן של דמויות רוויות סתירות.

לדעתם של תומכי מחקרו של אלזאגה, השאלה בדבר האנטישמיות בכתביו המוקדמים של מאן, ובפרט בספרו בעל החשיבות "בית בודנברוק" שזיכה אותו בפרס נובל, טרם הוכרעה. כראייה הם טוענים כי אף בספריו המאוחרים יותר "הר הקסמים" (1924) ו"דוקטור פאוסטוס" (1947) מופיעות הדמויות היהודיות בדימויים אנטישמיים, וכי ביומניו האישיים נמצאו התבטאויות בעלות גוון אנטישמי שכתב בשנת 1933, כגון תגובתו בדבר החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי כי "ניקוי מערכת המשפט מהשפעה יהודית, בסופו של דבר אינה אסון".

## הנצחה
תומאס מאן, שהיה סופר זוכה פרס נובל, מרצה בעל שם, והומניסט ידוע, הונצח ברחבי העולם, ובגרמניה בפרט. בין המאמצים שנעשו כדי להנציח את שמו, ניתן למנות את הבאים:
* בית תרבות לזכרו של מאן הוקם בשנת 1995 בעיירה נידה שבליטא, בבית שבו התגורר מאן בין השנים 1930–1932. במקום נערכות הרצאות, סדנאות ופעילויות שונות לזכרו של מאן, ומדי שנה נערך במקום פסטיבל בין-לאומי על שמו. במקום גם מוזיאון העוסק בו ובמשפחתו.
* בציריך, שווייץ, נבנה לאחר מותו של מאן "ארכיון תומאס מאן" (Thomas-Mann-Archiv) ובו הספרייה של מאן, ספרי המחקר אשר שימשו אותו לצורך כתיבתו הספרים, כתבי יד מקוריים וחומרים שונים שעדיין לא פורסמו.
* הסופר הגרמני זוכה פרס נובל לספרות גינטר גראס חשף מצבת זיכרון לזכרו של מאן ביום הולדתו ה-128 של מאן בשנת 2003, בעיירה סבטלוגרוסק, מחוז קלינינגרד שברוסיה.
* בליבק, עיר הולדתו של מאן, נקרא בית ספר על שמו (Thomas Mann Schule). בבודפשט, הונגריה הוקמה גימנסיה על שמו של מאן (Thomas Mann Gymnasium) כחלק מרשת בתי הספר הבין-לאומיים של האיחוד האירופי.
* רחובות רבים בגרמניה קרויים על שמו של מאן (Thomas-Mann-Straße).
* "פרס תומאס מאן" לספרות מוענק כל שלוש שנים משנת 1975 על ידי עיריית ליבק, לסופרים ש"הצטיינו ביצירתם הספרותית ברוח ההומאניות שאפיינה את יצירתו של תומאס מאן", וסכום הזכייה הוא עשרת אלפים אירו. בשנת 2008 עמדה "האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות" לכנות גם היא את פרס הספרות הגדול שלה בשם "פרס תומאס מאן", דבר אשר עורר תרעומת בליבק שכן אותה אקדמיה גירשה את מאן משורותיה שבעים וחמש שנה לפני כן. במסגרת פשרה שהושגה יוענק הפרס על ידי עיריית ליבק והאקדמיה הבווארית יחדיו ויקרא "פרס תומאס מאן של עיר ההנזה ליבק ושל האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות", על סך עשרים וחמישה אלף אירו. בוועדת הפרס שישה שופטים: שלושה מליבק ושלושה ממינכן בירת בוואריה.
* בבית הראשון בו התגוררה משפחת מאן בליבק, ובו התרחשו המאורעות ב"בית בודנברוק", יש כיום מוזיאון על שמם של תומאס מאן והיינריך מאן. המוזיאון סוקר את מפעל חייהם ואת יצירתם.
* בפריז, צרפת, נקראה מכללה על שמו. חלק ממבני המכללה שוכנים ברחוב הנקרא על שמו של תומאס מאן גם כן.
* בגרמניה הוקמה אגודה על שמו של תומאס מאן, ובשווייץ הוקמה אגודה מקבילה. האגודה השווייצרית חוקרת את כתביו של מאן ומוציאה מדי כמה חודשים פרסומים של מחקריה.
* בולים לזכרו של מאן הונפקו במדינות רבות ברחבי העולם. בנוסף לגרמניה ושווייץ הונפקו בולים גם בגמביה, מאוריטניה, סיירה לאון ובמקומות נוספים.
* ביוגרפיות רבות נכתבו על מאן ועבודות מחקר רבות נכתבו עליו באקדמיה.
* מלבד הרומנים והסיפורים של מאן, שמודפסים כיצירות בודדות, אוגדו והוצאו לאור, במועדים שונים, כל כתביו של מאן במספר רב של כרכים, בידי הוצאת פישר הגרמנית.
* הקרן הקיימת לישראל נטעה יער לזכרו של מאן באשתאול.
* פסלים בדמותו של מאן עוצבו ברחבי גרמניה, בין היתר פסל בדמותו של מאן וכלבו (על פי הנובלה של מאן "אדם וכלבו").
* ציורי אמנות רבים צוירו בעקבות ספריו של תומאס מאן.
* סרטים רבים נעשו בעקבות חייה של משפחת מאן, בעיקר בגרמניה, בהם "Unsere Besten", "Unterwegs zur Familie Mann", "Die Manns - Ein Jahrhundertroman" ,"Thomas Mann in Amerika".


קובץ:Nida ThomasMann cottage.jpg|הקוטג' של מאן בִנידָה (Nida) שבליטא המתפקד כבית התרבות תומאס מאן ובו מוזיאון לחייו וליצירתו.
קובץ:Magic Mountain (after Thomas Mann).jpg|ציור של **הר הקסמים**. כריסטיאנה תוניס (Christiaan Tonnis), שמן על קנבס, 155x185 סנטימטר, פברואר 1987.
קובץ:ThomasMannMemorialAndKurhausSvetlogorsk2003.jpg|מצבה לזכרו של מאן שנחשפה בידי גינטר גראס. טלוגורסק (Svetlogorsk), רוסיה.
קובץ:Thomas-Mann-Schule Lübeck - Vorderansicht Haupteingang.jpg|בית הספר על שם תומאס מאן (Thomas-Mann-Schule) בליבק, עיר הולדתו של מאן, גרמניה.
קובץ:Thomas mann grave.JPG|מצבת הקבר של תומאס וקטיה מאן. קליכברג (Kilchberg), ציריך


## לקריאה נוספת
### מחקר
* גל אורן, **שברים במראה: שבר ומשבר בספרות האירופית המודרנית**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014 (הפרק העוסק בתומאס מאן )
* גל אורן, **גדול ההומניסטים הגרמנים?** (על יחסו ליהודים), מקור ראשון, מוסף "שבת", 2010
* גל אורן, **ייסוריו וגדולתו של תומאס מאן** (מחקר בשאלת האנטישמיות); חלק א': "ייסוריו", עיתון 77, גיליון 346–347, מאי 2010; חלק ב': "גדולתו", גיליון 348, יולי 2010
* גל אורן, **בן עם הספר** (על יחסו של מרסל רייך-רניצקי למאן), מקור ראשון, מוסף "שבת", 4.6.2010
* זאב לוי, **הדמות של הדמות**, על דמויותיהם של שני יהודים ביצירתו של תומאס מאן - גיאורג לוקאץ' וארנולד שנברג, נדפס במאזנים, ס'א, תשמ"ח 1988. 
* אלכסנדר רביב, **האם היה תומאס מאן אנטישמי? דמות היהודי ברומן "דוקטור פאוסטוס" (1947)**, נדפס במאזנים, ע'א, 9, 1997
* אורי דרומי, **תומאס מאן: איש הרוח והנאציזם**, נדפס בפרוזה, 75, 1985
* אברהם בדאור, **תומאס מאן - ואנחנו**, נדפס בטורים לחינוך והוראה, ד', 1976
* ברוך קורצווייל, **אמנות הסיפור כבעיה**, נדפס בדבר, 11 ביוני 1960.
* ברוך קורצווייל, **מסכת הרומן והסיפור האירופי**, עמ' 213–275. הוצאת שוקן, תל אביב, 1973 (מהדורה חדשה)
* רבקה גורפיין, **הדיו לאיש הרוח שיהיה הומניסטן? (תומאס מאן - מבית בודנברוק עד ד"ר פאוסטוס)**, אורלוגין 1 (1950), עמ' 213–223
* מאיר שלו, **בעיקר על אהבה** (עיון ביצירות "יוסף ואחיו" ו"מוות בוונציה"), עם עובד, 1995
* יעקב הסינג, **עולמות מכונסים בעצמם**, על המשמר, 24.1.1986, עמ' 15
* מ'משב, **מאן - רומן המפתח**, מעריב, 6.12.1985, עמ' 28
* רפאל כוכבי, **אדם וביתו - עיון משווה ביצירות קפקא, גנסין, מאן ועגנון**
* יונתן כהן, **כפעם בפעם - מחקר ביצירות תומאס מאן**, תג הוצאה לאור, 1997
* יוסף ליכטנבום, **מספרי העולם**, הוצאת אחיאסף, ירושלים, 1958
* בלהה רובנשטין, **חדוות החיים מול חמדת המוות : סיפור המשפחה כראי ל’אני’ האישי**, ירושלים, הוצאת כרמל, תש"ס 1999
* מרק גלבר ונחום שופמן, **תומאס מאן וריכארד ואגנר : מקראות**, באר שבע, חמו"ל, תשמ"ד
* שולמית הקנברוך, **התשתית התנכ"ית ב"יוסף ואחיו" לתומאס מאן**, רמת גן, חמו"ל, 1983
* מאיה שוהם, **בין דת לספרות : האמן ומרגריטה למיכאיל בולגקוב ודוקטור פאוסטוס לתומאס מאן - עיון משווה**, רמת גן, חמו"ל, תשס"ז 2006
* מאיה שוהם, **אמנות ומוזיקה אצל תומאס מאן : עיון בטריסטן ולואיזכן למאן והשוואתם לסונטת קרויצר לטולסטוי**, רמת גן, חמו"ל, תשס"ד 2003
* סמדר פלק-פרץ, **בחינת הדינמיקה הדואלית שבין כתיבה ומגפה : עיון משווה בהדבר לאלבר קאמי ומוות בוונציה לתומאס מאן לאור משנתו הפילוסופית של פרידריך ניטשה**, רמת גן, חמו"ל, תשס"ג 2002
* מיכאל הרינגטון, **המהפכה שבאקראי**, פרק שני: דימויים של אנדרלמוסיה, תל אביב, עם עובד, תשל"א, 1971
* רבקה שכטר, **המוזיקה כפולחן (ד"ר פאוסטוס והברית עם השטן)**, מאזנים: ירחון לספרות ,36 (6): 429-435, 1973. 
* ישראל משה, **על תומאס מאן: "לוטה - בוויימר"**, אורלוגין, 12: 184-193, 1956
* ש. דליה, **גלגולי ההומאניזם של תומאס מאן (למקרא ב"אלה קורות יעקב")**, אורלוגין, 3: 290-292, 1951
* דוד זוננפלד, **"המות בוונציה" לתומס מן**, עלי שיח, 1: 15-20, 1974
* קולם טויבין, **הקוסם**, תרגמה מאנגלית ניצה בן־ארי. הוצאת שוקן, 2023


* Heinz Ludwig Arnold (Hrsg.): *Thomas Mann.* text + kritik Sonderband. 2., erweiterte Aufl. edition text + kritik, München 1982, 
* Joachim Fest: *Die unwissenden Magier - Über Thomas und Heinrich Mann*, Siedler, Berlin 1998 
* Manfred Görtemaker: *Thomas Mann und die Politik.* S. Fischer, Frankfurt 2005, 3-10-028710-X
** ''Der schmerzhaft deutsche Dichter'', Rezension von Stefan Berkholz, Deutsche Welle, 12. August 2005
* Volkmar Hansen (Hrsg.): *Thomas Mann, Romane und Erzählungen. Interpretationen.* Reclam, Stuttgart 1993, 
* Helmut Jendreiek: *Thomas Mann: Der demokratische Roman.* Hagel, Düsseldorf 1977, 
* Ulrich Karthaus: *Thomas Mann. Literaturwissen für Schule und Studium.* Reclam, Stuttgart 1994, 
* Thomas Klugkist: *49 Fragen und Antworten zu Thomas Mann.* S. Fischer, Frankfurt 2003, 
** ''„Man muss Thomas Mann nicht lieben“'', Rezension von Alain Claude Sulzer, Deutschlandfunk, 1. Dezember 2004
* Hermann Kurzke: *Thomas Mann. Epoche – Werk – Wirkung.* Beck, München 1985, ; 3., erneut überarbeitete Auflage ebd., 
* Hans Mayer: *Thomas Mann*, Suhrkamp, Frankfurt a.M. 1980 
* Volker Mertens: *Groß ist das Geheimnis. Thomas Mann und die Musik.* Militzke, Leipzig 2006, 
* Marcel Reich-Ranicki *Thomas Mann und die Seinen*, DVA Stuttgart 1987 
* Joachim Rickes: *Die Romankunst des jungen Thomas Mann. „Buddenbrooks“ und „Königliche Hoheit“.* Königshausen & Neumann, Würzburg 2006, 
* Günter Rohrmoser: *Dekadenz und Apokalypse. Thomas Mann als Diagnostiker des deutschen Bürgertums.* Gesellschaft für Kulturwissenschaft, Bietigheim/Baden 2005, 
* Sibylle Schulze-Berge: *Heiterkeit im Exil. Ein ästhetisches Prinzip bei Thomas Mann. Zur Poetik des Heiteren im mittleren und späten Werk Thomas Manns.* Königshausen & Neumann, Würzburg 2006. 
* Hans-Peter Haack: Erstausgaben Thomas Manns. Ein bibliographischer Atlas. Antiquariat Dr. Haack Leipzig 2011, 223 S., zahlreiche Abbildungen. 


### ביוגרפיה
* קטיה מאן, **זיכרונות שלא נכתבו** (Meine ungeschriebenen Memoiren), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר. תרגם ישראל זמורה, תל אביב, 1979.
* יוסף ליכטנבום, **מספרי העולם**, הוצאת אחיאסף, ירושלים, 1958.
* מרסל רייך רניצקי, **החיים והספרות** (Mein Leben), חלק חמישי, פרק שלושים ושבע - "משפחת הקוסם". הוצאת דביר, תרגמה רחל בר-חיים, 2004.
* אברהם שאנן, **מלון הספרות החדשה** - ערך "תומאס מאן", עמודים 478–483. הוצאת יבנה, 1970.
* ד"ר אמיל פוירשטין, **סופרי מופת** - ערך "תומאס מאן - יוסף ואחיו", כרך שלישי (סופוקלס, סטנדהאל, היינה, גוגול, פלובאר, דוסטויבסקי, מאן), הוצאת השכלה, תל אביב, 1958.


* Karl Werner Böhm: *Zwischen Selbstzucht und Verlangen. Thomas Mann und das Stigma Homosexualität. Untersuchungen zu Frühwerk und Jugend.* Königshausen & Neumann, Würzburg 1991, 
* Klaus Harpprecht: *Thomas Mann. Eine Biographie.* Rowohlt-Verlag, Reinbek 1995, 
* Peter de Mendelssohn: *Der Zauberer. Das Leben des deutschen Schriftstellers Thomas Mann.* S. Fischer, Frankfurt
** Erster Teil: *1875–1918.* 1975, 
** Zweiter Teil: *Jahre der Schwebe. 1919 und 1933, Nachgelassene Kapitel, Register.* 1992, 
* Donald A. Prater: *Thomas Mann – Deutscher und Weltbürger. Eine Biographie.* Hanser, München/Wien 1995, 
* Edo Reents: *Thomas Mann.* Claassen, München 2001, 
* Klaus Schröter: *Thomas Mann in Selbstzeugnissen und Bilddokumenten.* Rowohlt, Reinbek 1964; überarbeitete Neuausgabe ebd. 2005, 
* Michael Stübbe: *Die Manns. Genealogie einer deutschen Schriftstellerfamilie.* Degener, Insingen 2004, 
* Hans Wißkirchen: *Die Familie Mann.* rororo Monographie, Reinbek 1999. 
* Hans Wysling und Ivonne Schmidlin: *Thomas Mann. Ein Leben in Bildern.* Artemis, Zürich 1994,  (mit zahlreichen Abbildungen Thomas Manns, seiner Angehörigen, von Zeitgenossen, Titelblättern und einigen Faksimiles; Quart-Format)


## קישורים חיצוניים

* 
* הר הקסמים א+ב, הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, 2020, בתרגום רחל ליברמן
* 
* 
* 
* 
* 
* 
**  (תגובה למאמרו של גל אורן)
**  (תגובה למאמרו של גל אורן)
* 
* גל אורן, מתבוסס בביצת עצמו, מוסף "שבת", מקור ראשון, 1 ביולי 2011
* אריק גלסנר, על "פליקס קרוּל – וידוייו של מאחז עיניים", של תומאס מאן, המדור לספרות ב"7 לילות" של "ידיעות אחרונות", נובמבר 2016
* בית התרבות תומאס מאן שבנידה, ליטא האתר הרשמי 
* סקירה על מוזיאון תומאס מאן באתר Museums of Lithuania. 
* מוזיאון תומאס והיינריך מאן, ליבק אתר "בית בודנברוק" 
* 
* כתבי תומאס מאן  באתר הוצאת פישר 
* 
* עשרים הרומנים החשובים בשפה הגרמנית בעריכת מרסל רייך רניצקי וביניהם בית בודנברוק והר הקסמים 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מינכן
קטגוריה:סופרים גרמנים
קטגוריה:סופרים להט"בים
קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות
קטגוריה:זוכי פרס נובל גרמנים
קטגוריה:מסאים גרמנים
קטגוריה:אוטודידקטים גרמנים
קטגוריה:ליבק
קטגוריה:סגל אוניברסיטת פרינסטון
קטגוריה:מתנגדים גרמנים למשטר הנאצי
קטגוריה:אמנות והגות במפנה המאה העשרים
קטגוריה:רפובליקת ויימאר: תרבות: אישים
תומאס
קטגוריה:ביסקסואלים גרמנים
קטגוריה:זוכי פרס גתה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1875
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1955