open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
כפר עבודה (תל מונד)

**כפר עבודה** (גם **כפר עבודה לנערים** או **חברת נעורים**) הוא מוסד לחינוך מיוחד בשרון, כ-2 ק"מ מזרחית לתל מונד. נוסד בשנת 1942, ומנוהל על ידי משרד הרווחה.
## היסטוריה
הכפר הוקם בשנת 1937 על אדמת הקרן הקיימת ליד גבת כמוסד לנערים עזובים בפיקוח הוועד הלאומי. הכפר הופקע על ידי הצבא הבריטי לצורך הרחבת בסיס רמת דוד והוא עבר בשנת 1942 באופן זמני לחדרה ולאחר מכן לתל מונד שם הוא נמצא עד היום. מטרת המוסד הייתה להחזיר ילדים על דרך הישר של לימודים ועבודה. בשנת 1945 תואר המוסד בעל המשמר כמוזנח, ללא יד מכוונת. מנהל המוסד טען שהבעיות נובעות מהעדר תקציב וחוסר בעובדים מנוסים, אך אחרים טענו שהבעיות נובעות גם מניהול כושל.

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: בתי ספר
קטגוריה:ישראל: מוסדות לחינוך מיוחד
קטגוריה:יישובי המועצה האזורית לב השרון
קטגוריה:עבודה
בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה

**בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה** (בצרפתית: Bohémond de Tarente, **בוהמון מטאראנטו**; 1054 - 3 במרץ 1111) היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון.

## קורות חייו ופועלו
[ממוזער|180px|ה[מאוזוליאום של בוהמון הראשון בעיר קאנוסה די פוליה ]]
בוהמון נולד בדוכסות קלבריה שבדרום-מערב איטליה בשנת 1054, כבנו הבכור של מנהיג הנורמנים רובר גיסקאר ושל אשתו הראשונה אלברדה . בין 1081 ו-1085 השתתף במבצעים הצבאיים של אביו נגד האימפריה הביזנטית, ועם מות אביו (17 ביולי 1085) ירש את דוכסיות פוליה, קלבריה וסיציליה.

ב-1096, כאשר השתתף במצור על אמאלפי לצד דודו, רוג'רו הראשון, נודע לו כי מסע הצלב הראשון יצא לדרך. הייתה זו הזדמנות בעבורו לכבוש לעצמו ולאנשי הצבא הנורמנים, ובהם אחיינו טנקרד (מאוחר יותר טנקרד, נסיך הגליל), נחלה מן הטריטוריה של האימפריה הביזנטית במזרח התיכון.

בוהמון הקים צבא נורמני, צלח את הים האדריאטי, הגיע לקונסטנטינופול באפריל 1097 וניהל משא ומתן עם אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. באוקטובר של אותה שנה הגיע לאנטיוכיה (היא אנטקיה שבדרום טורקיה) שהייתה בידי הסלג'וקים והטיל עליה מצור.

ב-3 ביוני 1098 לכד את העיר ולקח אותה לעצמו כנחלתו הפרטית, למרות מחאותיו של המנהיג הצלבני רמון הרביעי, רוזן טולוז, שגם הוא השתתף במצור על העיר. בינתיים הסתבך מצבו של בוהמון, שהוכתר כנסיך אנטיוכיה, בהיותו נתון במאבק תמידי נגד אלכסיוס הראשון, שנתמך על ידי רמון הרביעי, ונגד הסלג'וקים שלטשו את עיניהם לצפון סוריה.

באוגוסט 1100 נפל בוהמון בשבי האמיר של סיוואס, שליט הטורקים הדנישמנדים, והשתחרר רק כעבור שלוש שנים לאחר ששולם בעבורו כופר נפש. בתקופה זו, אחיינו טנקרד מילא את מקומו כשליט אנטיוכיה.

לאחר שהסלג'וקים פלשו לרוזנות אדסה, יצא בוהמון הראשון לעזרתו של בלדווין השני ותקף את העיר חרן ( אתר ארכאולוגי בדרום-מזרח טורקיה, מדרום לאורפה) ביחד עם אחיינו טנקרד. בקרב חרן  ביום (7 במאי 1104) נחלו הצלבנים מפלה ניצחת מידי הסלג'וקים. בוהמון חזר לאירופה כדי לגייס עזרה ושם נשא לאישה את קונסטאנס , בתו של פיליפ הראשון, מלך צרפת. הוא לא שב עוד לאנטיוכיה.

ב-1105 ניסה לתקוף את האימפריה הביזנטית כשנחת עם צבאו באזור דלמאטיה (קרואטיה) כפי שעשה אביו רובר גיסקאר עשרים שנה לפני כן, ובסוף 1107 הטיל מצור על דורס - עיר הנמל הביזנטית בחוף הים האדריאטי. אך ב-1108 ניצחו הביזנטים את צבאו בעזרת ונציה והוא נאלץ לחתום על חוזה דבול עם אלכסיוס הראשון שלפיו תשוב אנטיוכיה לשליטת האימפריה הביזנטית אחרי מותו, והוא עצמו הפך לוואסל של הקיסר.

הסכם זה לא היה מקובל על טנקרד, שב-26 במרץ 1111, עשרים ושלושה ימים בלבד אחרי מותו של בוהמון הראשון, דאג להכריז על ביטולו, והמשיך לשמש כעוצר נסיכות אנטיוכיה בשם בנו של בוהמון, בוהמון השני .

במשך שלוש השנים האחרונות לחייו היה בוהמון הראשון מדוכדך. הוא נפטר ב-1111 בעיר בארי ונקבר בעיר קאנוסה די פוליה  בדרום מזרח איטליה.

ההיסטוריונית הביזנטית אנה קומננה, בתו של אלכסיוס הראשון, השאירה עדות ממקור ראשון על מאורעות אלה בחיבורה האלכסיאדה. לפי תיאוריה המפורטים היה בוהמון אדם משכיל ומרשים, גבוה וחסון, בעל שיער בלונדיני ופנים מגולחות.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:צלבנים
קטגוריה:מסע הצלב הראשון
קטגוריה:עולים לרגל לירושלים
קטגוריה:ילידי 1054
קטגוריה:נפטרים ב-1111
קתדרלת סיוני

250px|ממוזער|שמאל|קתדרלת סיוני
250px|ממוזער|שמאל|מבט לתקרה
[שמאל|ממוזער|150px|[מגדל פעמונים|מגדל הפעמונים הנאו-קלאסי של קתדרלת סיוני]]
**קתדרלת הדורמציון סיוני** היא קתדרלה גאורגית אורתודוקסית בטביליסי, בירת גאורגיה. היא נקראת גם **סיוני של טביליסי** כדי להבדילה מכנסיות אחרות ברחבי גאורגיה אף הן נקראות "סיוני".

הקתדרלה ממוקמת בחלק העתיק של העיר. היא נבנתה במאה ה-6. מאז, היא נהרסה על ידי פולשים חיצוניים, ונבנתה מחדש על ידי הגאורגים מספר פעמים. המבנה הנוכחי שלה הוקם במאה ה-13, והתווספו לו מספר שינויים במאות ה-17 וה-19. בתור קתדרלה הגאורגית-אורתודוקסית הראשית, קתדרלת סיוני הייתה מושבה של הקתולים-פטריאכים (ראשי הכנסייה האורתודוקסית) של גאורגיה, עד שהוחלפה בידי קתדרלת סמבה בשנת 2004.

## שם הקתדרלה
בהתאם למסורת הגאורגית הימי-ביניימית של נתינת שמות של מקומות על שם ארץ הקודש, נקראה סיוני על שם הר ציון בירושלים.

## ארכיטקטורה
קתדרלת סיוני ממוקמת בחלק ההיסטורי של "רחוב סיוני" ("סיוֹניס כּוּצָ'ה) במרכז טביליסי, כאשר החזית המזרחית שלה פונה לעבר הסוללה הימנית של נהר הקורה. 

קתדרלת סיוני היא קתדרלה טיפוסית לארכיטקטורה של כנסייה גאורגית מימי הביניים, בעל אפסיס עם מצולעים בולטים בחזית הפונה למזרח. מקורו של הטוף הצהוב, שממנו נבנתה הקתדרלה הוא מבולניסי, עיר מדרום-מערב לטביליסי. מצפון לקתדרלה, במבנה נפרד שבחצר הפנימית שלה, עומד מגדל פעמון בעל שלוש קומות, המתוארך ל-1425. הוא ניזוק בחלקו הגדול בשנת 1795 בידי הפרסים הקאג'ארים לאחר קרב קרצניסי, ושוחזר למצבו הנוכחי בשנת 1939. מצידו השני של הרחוב עומד מגדל הפעמון השני, אף הוא בעל שלוש קומות, שמתאפיין באדריכלות ייחודית. הוא נבנה בשנת 1812 לזכר ניצחון האימפריה הרוסית על האימפריה העות'מאנית במלחמת רוסיה-טורקיה, 1806–1812. מגדל זה הוא אחד הדוגמאות העתיקות אדריכלות הרוסית הנאו-קלאסית בעבר הקווקז.

## היסטוריה
[שמאל|ממוזער|250px|קתדרלת סיוני מ[נהר הקורה, בשנות ה-70 של המאה ה-19]]
על פי הרשומות הגאורגיות מימי הביניים המבנה המקורי של הקתדרלה החל להיבנות במיקומו הנוכחי בסביבות שנת 575, על ידי גואראם הראשון מאיבריה, הנסיך ששלט בממלכת איבריה (כארתלי), והושלם בשנת 639 על ידי יורשו אדרנסה. הקתדרלה נהרסה לחלוטין בידי הערבים ונבנתה שוב מההתחלה. האלמנטים הבסיסיים של המבנה הנוכחי מתוארכים למאה ה-13. אף על פי שהמבנה ניזוק קשות, הקתדרלה שרדה את ההתקפות של הפולשים החיצוניים: ג'לאל אד-דין מינגבורנו - השאה הח'ווארזמי הפליט שברח מהמונגולים, הפלישה הטימורית לגאורגיה, הפרסים והסלג'וקים.
[ימין|ממוזער|250px|[ליתוגרפיה של הפרסקאות בקתדרלת סיוני, גיאורגי גגרין 1847]]
בשנת 1657, בישוף טביליסי רבתי, אליסה סאגינאשווילי, שיחזר את כיפת הצריח של הקתדרלה והוסיף את כיפת הצריח הדרומית. בשנת 1710, עוצר כארתלי, הנסיך וחטנג בטונישווילי, ביצע עבודות שיקום של כיפת הצריח וקירות הקתדרלה. בשנים 1850–1860 הקתדרלה קיבלה מראה אחר כאשר האמן הרוסי, גנרל קניאז גיאורגי גגרין (1810–1893), הוסיף סדרת פרסקאות מעניינות וחדשות, במקום הפרסקאות הגאורגיות שאבדו. חלק מהפרסקאות על הקיר המערבי שוקמו על ידי האמן הגאורגי לבאן צוצקירידזה בשנות ה-80 של המאה ה-20.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:טביליסי: מבני דת
סיוני
סיוני
האכסדרה האוקטביאנית

**האכסדרה האוקטביאנית** (בלטינית: **Porticus Octavia** – "פורטיקוס אוקטביה") הייתה אכסדרת עמודים שהוקמה ברומא העתיקה על ידי גנאיוס אוקטביוס בשנת 168 לפנה"ס על מנת להנציח את ניצחון צי רומא על פרסאוס ממקדוניה.

האכסדרה, שהייתה ממוקמת בין תיאטרון פומפיוס לבין הקירקוס פלאמיניוס, נחשבה לאכסדרה המפוארת ביותר ברומא, ונקראה גם "אכסדרת קורינתיה" (בלטינית: **porticus Corinthia**) בשל כותרות העמודים מהסדר הקורינתי שהיו באכסדרה – כותרות שהיו עשויות ברונזה. ככל הנראה היה זה המבנה הראשון שנבנה ברומא העתיקה תוך שימוש בסדר הקורינתי.

המבנה שופץ על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 33 לפנה"ס.

כיום לא נותרו שרידים של מבנה זה.

## ראו גם
* אכסדרת אוקטביה

## קישורים חיצוניים
*סמיואל בול פלאטנר, '''מילון טופוגרפי של רומא העתיקה'''
## הערות שוליים

קטגוריה:רומא: מבנים בתקופת רומא העתיקה
קטגוריה:אכסדראות
תזמורת הרדיו של מינכן

**תזמורת הרדיו של מינכן** (בגרמנית: **Münchner Rundfunkorchester**) נוסדה ב-1952 כהרכב התזמורתי השני של הרדיו הבווארי, לצד תזמורת רדיו בוואריה. התזמורת שמה דגש בעיקר על מוזיקה קלה, וניגנה במספר רב של אופרטות. קונצרטי יום ראשון של התזמורת במינכן זכו גם הם להצלחה בלתי רגילה.

עם הזמן התרחב הרפרטואר לכיוון האופרה האיטלקית, ובניהולו של מרצ'לו ויוטי גם בכיוון מוזיקה של המאה ה-20. אף על פי שבניצוחו של מרצ'לו ויוטי זכתה התזמורת בשנים האחרונות להצלחה אמנותית יוצאת מגדר הרגיל, וזכתה לאהדה גדולה בציבור, היא נועדה להיסגר כחלק מן הצעדים במסע התייעלות. ב-27 באפריל 2005 התקבלה החלטה שהצילה את התזמורת מסגירה. מאז 1 בספטמבר 2006 ממשיכה התזמורת לנגן בגרסה קטנה יותר (50 מוזיקאים במקום 72 עד אז), והדגש הוא מאז על תחום העבודה החינוכית עם בני נוער.

## מנצחים ראשיים

* ורנר שמידט-בלקה (1952 - 1967)
* קורט אייכהורן (1967 - 1975)
* היינץ ואלברג (1975 - 1981)
* למברטו גארדלי (1982 - 1985)
* ג'וזפה פאטאנה (1988 - 1989)
* רוברטו אבאדו (1992 - 1998)
* מרצ'לו ויוטי (1998 - 2005)
* אולף שירמר (2006 - 2017)
* איוון ראפיוזיק (2017 - ממשיך)

## קישורים חיצוניים

* 


* Münchner Runkfunkorchester auf der Homepage des Bayerischen Rundfunks


רדיו מינכן
מינכן
קטגוריה:מינכן: תזמורות
קטגוריה:להקות שהוקמו בשנת 1952
ذ

**דַ'אל/דַֿאל** (בערבית: **ذَال**) היא האות התשיעית באלפבית הערבי. לפניה באה האות דאל ואחריה באה האות רא.

ד'אל מייצגת את העיצור /ð/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית brother. זהו גם הצליל הישן של דל"ת רפה בעברית, אם כי כיום רוב הדוברים הוגים אותה כדל"ת רגילה). התעתיק המקובל שלה לעברית הוא "ד'". בערבית לבנטינית ד'אל נהגית כעיצור /z/ (כמו זי"ן), וברוב הניבים המצריים והצפון אפריקאים היא נהגית כעיצור /d/ (כמו דל"ת). יוצאים מן הכלל הם הניבים הפלסטינים הכפריים, התוניסאים, האלג'יראים הכפריים וחלק מהלוביים, שם ד'אל נותרת כהגייתה הסטנדרטית.

ד'אל היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ח'א, צ'אד, ט'א וע'ין). על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים, כמו האלפבית הדרום-ערבי, מופיעה אות לייצוג הפונמה הזו, שהשתמרה עד היום בשפות שמיות דרומיות, דוגמת ዘ בכתב האתיופי, הרי שבאלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו. כך עוצבה ד'אל כגרסה של דאל, ללא שום מקבילה פיניקית. (הסיבה שד'אל עוצבה דווקא כדאל היא כנראה עקב דמיון פונטי של העיצור /ð/ לעיצור /d/, ואולי גם בהשפעת הארמית והעברית, שבהן כבר קרה תהליך בג"ד כפ"ת, כך שאותה האות – דל"ת – שימשה בהן לייצוג שני העיצורים הללו).

בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא מצד שמאל, כמו בשאר אותיות דוד'ארז.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אותיות בערבית
מרצ'לו ויוטי

**מרצ'לו ויוטי** (באיטלקית: **Marcello Viotti**, 29 ביוני 1954, וואלורב, שווייץ - 16 בפברואר 2005, מינכן) היה מנצח שווייצרי, שנודע בעיקר בניצוח על אופרה.

## ביוגרפיה

ויוטי נולד במחוז דובר הצרפתית של שווייץ להורים איטלקים. הוא למד צ'לו, פסנתר ושירה בקונסרבטוריון של לוזאן. וולפגנג זאוואליש, שהיה מורו של ויוטי, עודד אותו להתחיל את הקריירה שלו בתיאטרון. כמנצח צעיר ליטש ויוטי את אמנותו עם תזמורת הנגנים הצעירים הבינלאומית "Jeunesses Musicales" בעיר האיטלקית פרמו ועם הרכב כלי נשיפה מעץ.

ויוטי היה המנצח הראשי של תזמורת הרדיו של זארבריקן משנת 1991 עד 1995. הוא היה אחד מצוות משותף של שלושה מנצחים ראשיים לתזמורת הסימפונית של רדיו לייפציג משנת 1996 עד 1999. ויוטי היה המנצח הראשי של תזמורת הרדיו של מינכן משנת 1998 עד 2004, אז התפטר במחאה על קיצוצי תקציב, שאיימו על המשך קיומה של התזמורת. בינואר 2002 התמנה למנהל מוזיקלי בתזמורת של תיאטרו לה פניצ'ה בוונציה.

ויוטי עבר אירוע מוחי בשעת חזרה במינכן בפברואר 2005 ונותח להרחקת קריש דם ממוחו. לאחר הניתוח אושפז ביחידת טיפול נמרץ, אך לא חזר להכרתו ומת ב-16 בפברואר 2005. הוא היה נשוי ואב לארבעה ילדים.

## קישורים חיצוניים

* 

* 

קטגוריה:מנצחים שווייצרים
קטגוריה:מנצחי אופרה
קטגוריה:שווייצרים ממוצא איטלקי
קטגוריה:שווייצרים שנולדו ב-1954
קטגוריה:נפטרים ב-2005
מריה אלכסנדרובנה

השם **מריה אלכסנדרובנה** היה שמן של שתיים מבנות משפחת המלוכה הרוסית:

קטגוריה:פירושון אישים
סקיילר קולפקס

**סקיילר קולפקס הבן** (באנגלית: ****;
23 במרץ 1823 – 13 בינואר 1885) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא יוליסס גרנט. קודם לכהונתו כיהן כיושב בית הנבחרים (1863 – 1869), כנציגה של אינדיאנה.

## חייו
קולפקס נולד בניו יורק שבמדינת ניו יורק. אביו נפטר טרם לידתו והוא נקרא על שמו. אמו נישאה בשנית ובגיל 13 עברה המשפחה, עם אביו החורג, להתגורר באינדיאנה. בגיל צעיר הוא החל לכתוב לעיתון "ניו יורק טריביון" בנוגע להתנהלות הפוליטית של אינדיאנה. במקביל הוא החל לערוך את העיתון "South Bend Free Press”, התומך במפלגה הוויגית וצבר כוח פוליטי במוסדות המפלגה. בשנת 1845 קנה קולפקס את העיתון ושינה את שמו ל - "St. Joseph Valley Register".

בשנת 1848 נבחר קולפקס לוועידת המפלגה הוויגית, בשנת 1849 כציר לוועידה החוקתית של אינדיאנה ובשנת 1850 לוועידה החוקתית הלאומית. בשנה זו הוא התמודד לראשונה, ללא הצלחה, לבית הנבחרים. בחירתו אירעה בשנת 1854, לאור התנגדותו לחוק קנזס נברסקה, אך לאחר בחירתו התפרקה המפלגה הוויגית וקולפקס הצטרף למפלגה הרפובליקנית. לאור התחזקותה של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1856 והפיכתה למפלגת רוב, קולפקס מונה מטעמה ליו"ר הוועדה לענייני דואר. כחבר בית הנבחרים הוא היה מתנגד חריף לעבדות. בשנת 1862 הוא נבחר ליו"ר בית הנבחרים ובמהלך כהונתו אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית ובו נקבע ביטול העבדות.

קולפקס התמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בשנת 1868, יחד עם מועמד המפלגה הרפובליקנית יוליסס גרנט. כהונתו נמשכה בין השנים 1869 – 1873, לאחריה הוא כשל בהתמודדות מחודשת על התפקיד. בשלהי כהונתו נקשר שמו בפרשת שחיתות, כפי שנקשרה עם חברי קונגרס נוספים, בקבלתו מניות של חברת רכבות ובנייה.

אחרי כהונתו היה קולפקס מרצה מבוקש ברחבי ארצות הברית. הוא נפטר מהתקף לב במינסוטה, במהלך נסיעה, והובא לקבורה באינדיאנה. הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה אלן, אחייניתו של הסנאטור בנג'מין פרנקלין וייד, לה נישא אחרי בחירתו לסגן נשיא, ואת בנם, סקיילר קולפקס השלישי.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי מדינת ניו יורק
קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:סגני נשיאי ארצות הברית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מאינדיאנה
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:חברי הקבינט של ארצות הברית בממשל יוליסס ס. גרנט
קטגוריה:יושבי ראש בית הנבחרים של ארצות הברית
קטגוריה:מועמדים לסגנות נשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1823
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1885
פעמון צלילה

[שמאל|ממוזער|250px|ציור מ[המאה ה-16 המתאר את אלכסנדר הגדול מורד למים בתוך פעמון צלילה.]]
**פעמון צלילה** הוא מתקן קדום המאפשר הורדת בני אדם אל עומק המים, בדרך כלל לצורך ביצוע עבודות שונות בקרקעית הים.

פעמון הצלילה בנוי בצורת כלי קיבול לוכד אוויר אטום מכל צדדיו פרט לצידו התחתון שבו קבוע פתח. פעמון הצלילה מועלה או מורד באמצעות מנוף והחלל שבו מספיק להכיל אדם אחד לפחות ואוויר הדרוש לנשימתו בזמן העבודה המתוכננת.
צלילתו של הפעמון מתאפשרת נוכח משקלו הסגולי הגבוה מזה של המים. בשל הצורך הזה נבנו פעמוני צלילה עם דופן עבה העשויה מתכת.

אריסטו מייחס לאלכסנדר הגדול פיתוח של פעמון צלילה פשוט. פיתוח דומה נעשה בסין סביב 200 לפני הספירה.

פעמון הצלילה המודרני הראשון נבנה על ידי פרנץ קסלר בשנת 1616. בשנת 1690 פותח על ידי אדמונד היילי פעמון הצלילה הראשון שכלל גם אספקת אוויר במהלך שהותו מתחת למים וזאת באמצעות צינור המחובר לחביות שבהן אוויר דחוס. זמן הצלילה של פעמון זה היה עד 90 דקות ולעומק של עד 18 מטרים. מאוחר יותר הוחלפו החביות במשאבת אוויר ידנית ושסתום חד כווני שיאפשרו אספקת אוויר למשך כל זמן הצלילה. פעמונים אלה נפוצו בנמלי הים של אירופה. 

במאה ה-20 פותחו אמצעים להחלפת פעמון הצלילה, חליפת צלילה, תא צלילה ובתיסקף.

## ראו גם
* סניף הדואר התת-מימי בריסור

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ציוד צלילה
עירית נתן בנדק

**עירית נתן בֶּנֶדֶק** (נולדה ב-19 בנובמבר 1968) היא שחקנית, מדבבת, יוצרת ומורה למשחק ישראלית.

## ביוגרפיה
עירית נתן-בנדק נולדה בלוד והיא בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1997).

הצגות שבהן הופיעה: "גבר אשה מילים" (עליה זכתה בפרס המשחק בפסטיבל עכו 99), "האשה שרצתה", "לילה בתל אביב", "השליח" (תיאטרון צוותא), "ילדים רעים", "ינטל" (התיאטרון הקאמרי), "האוהל האדום", "התבוננות", "מעשה מופלא" (התיאטרון הערבי-עברי ביפו), "סיפור פשוט" ע"פ עגנון בתיאטרון חיפה. "משחקי חברה", "שיחות לילה", "איכה?", "האישה מן הים" מאת הנריק איבסן (בתיאטרון תמונע) בבימויו של שלומי ליברמן, "פצפונת ואנטון" (תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער), "מחכות לכבודו" (פרס השחקנית, פסטיבל Smallבמה 2005), "המלך ליר" בבימויו של יוסי יזרעאלי באוניברסיטת ת"א. ב-2012 הופיעה בהצגת היחיד "בומפס והופ" בתיאטרון צוותא. ב-2013 שיחקה בהצגה המלט בתיאטרון תמונע.

בקולנוע הופיעה נתן-בנדק בסרטים "צדק מוחלט", "מתנה משמיים", "סימה וקנין - מכשפה", "וסרמיל", "הכל שבור ורוקד", "רעבות בערבות".

בטלוויזיה הופיעה בסרט "וסרמן איש הגשם" ובתוכניות הטלוויזיה "לגעת באושר", "החיים זה לא הכל", "שאול", "פרשת השבוע", "מי פירסט סוני", "עבודה ערבית" ועוד.

בשנת 2011 שיחקה בסדרה האינטרנטית של ynet "במעגל סגור" בתפקיד אלנה, לצד הנרי דוד וליאל דניר, ושיחקה בתפקיד אורח בסדרה "סברי מרנן" את אשתו של צבי, יעל.

בשנת 2014 השתתפה בסדרת הדוקו "6 אימהות".

בשנת 2016 שיחקה בסרט מתנות בחושך שהפיקה דינה פרלשטייין.

בשנת 2023 גילמה את דמותה של גילה קצב בסדרה "אלף" ששודרה ב-yes. תפקיד זה זיכה את בנדק במועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר. באותה שנה שיחקה בתפקיד לימור בסדרה "מולי וצומי" ששודרה בערוץ הופ!.

בנוסף לתפקידי המשחק שלה, היא משמשת כמדבבת. בין ההפקות שדיבבה נכללות "טינקרבל", "וול-E", "טרמפ לירח", "האי של נים", "הצ'יוואווה מבוורלי הילס" ו"החתול של שרק".

## חיים אישיים
מתגוררת בגבעתיים, נשואה לשחקן דביר בנדק ולשניים שתי בנות.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:שחקניות תיאטרון ישראליות
קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה ישראליות
קטגוריה:מורות למשחק בישראל
קטגוריה:מורים למשחק בישראל
קטגוריה:משתתפות 6 אימהות
קטגוריה:לוד: אישים
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב: תיאטרון
קטגוריה:שחקניות קולנוע חרדי
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: תיאטרון
קטגוריה:מדבבות ישראליות
קטגוריה:מדבבים ישראלים
קטגוריה:דביר בנדק
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1968
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1968
שירות חשאי

[ממוזער|בשל אופי העבודה החשאי, אנשי שירותים חשאיים נוטים להתנייד ברכבים כהים. בתמונה רכב של השירות החשאי ב[הפיליפינים|פיליפינים.]]
**שירות חשאי** הוא זרוע ביצועית חשאית של השלטון בחלק ממדינות העולם, והיא בעלת מטרות וסמכויות המשתנות ממדינה למדינה. כך, למשל, במדינות מסוימות השירות החשאי הוא בעל סמכויות של סוכנות ריגול, ואילו במדינות אחרות הוא בעל סמכויות שיטור ומהווה משטרה חשאית.

לשירות חשאי של מדינה יכולות להיות סמכויות שיטור שונות שאין לגופים אחרים בממשלה (כמו פיקוח ומעקב אחר האוכלוסייה). סמכויות אלה תלויות בהחלטות הממשלות ויכולות לפעול בחופשיות בבית ובחשאיות מחוץ למדינה (דוגמה לכך היא פעילות שירות הביטחון הפדרלי הרוסי שפועל כשירות ביטחון פנים אך מפעיל גם זרוע חשאית לפעולות מחוץ למדינה) או להפך.

לרוב משטרה חשאית וסוכנות ריגול נחשבים לשירותים חשאיים. במשטרים ומדינות שונות הוקמו גופים שכונו בשם שירות חשאי או משטרה חשאית כמו גוף **Agentes in rebus** באימפריה הרומית, או שירותי ביטחון לגיטימיים כמו השב"כ, FBI ושירות הביטחון הפדרלי הרוסי.

בעידן המודרני השוטר הצרפתי ז'וזף פושה נחשב לחלוץ בתחום השירות החשאי לאחר שהוא נחשד כמי שעמד מאחורי ניסיונות לרצוח את נפוליון בשנים 1799-1804 והפעיל רשת של מודיעים.
## ראו גם

## קישורים חיצוניים

* 

*
אצטדיון בוריס פאיצ'דזה

**האצטדיון הלאומי בוריס פאיצ'דזה** (בגאורגית: **ბორის პაიჭაძის სახელობის ეროვნული სტადიონი**, **אצטדיון דינמו** לשעבר) הוא אצטדיון הכדורגל הביתי של דינמו טביליסי בטביליסי גאורגיה. האצטדיון נבנה מחדש בשנת 1976, בתקופת גאורגיה הסובייטית, בידי הארכיטקט הגאורגי, גיאה כּוּרדִיאָנִי.

## היסטוריה
האצטדיון המקורי נקרא **אצטדיון ולדימיר איליץ' לנין**. הוא נוסד בשנת 1963 והיה קטן יותר – בעל תפוסה מקסימלית של 35,000 איש. מבנה זה נהרס לטובת בניית האצטדיון מחדש, שארכה 10 שנים. הופעותיה המוצלחות של קבוצת הבית של האצטדיון, דינמו טביליסי, הובילה את אדוארד שוורדנדזה, מהנהגת המפלגה השלטת במוסקבה, לדרוש מגרש הולם להצלחות הקבוצה. כשנסתיימה בניית המגרש היה זה המגרש השלישי בגודלו בכל רחבי ברית המועצות, עם תפוסה מקסימלית של 78,000 איש, ועמד גם בסטנדרטים של אופ"א.

המשחק הרשמי הראשון שהתקיים באצטדיון בוריס פאיצ'דזה היה ב־29 בספטמבר 1976 במסגרת גביע אופ"א, בו שיחקה דינמו טביליסי כנגד קארדיף סיטי מוויילס. המשחק הסתיים בניצחונה של דינמו טביליסי 3:0.

המשחק אירח משחקים מהוללים עבור דינמו בתקופת הניצחון בשנים 1978 ו־1979. בשנת 1981 עמדו 80,000 אוהדי הקבוצה במגרש עם אבוקות כדי לברך אותה על ניצחונה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1980/1981.

כיום נחשב האצטדיון כאחד מהאצטדיונים הטובים ביותר במזרח אירופה. רוב המושבים בשורה השנייה מקורים בגג. נבחרת ברית המועצות בכדורגל שיחקה מספר משחקים בינלאומיים באצטדיון דינמו. גם קבוצות כמו ספרטק מוסקבה מרוסיה ודינמו קייב מאוקראינה שיחקו תכופות, במשחקי הסתיו הבינלאומיים, במגרש.

בפתיחת משחקי אליפות גאורגיה בכדורגל, משחק בין דינמו טביליסי נגד קולחתי 1913 פותי, נוכחו 100,000 אוהדים. בשנת 1979 תמכו 110,000 מאוהדי דינמו בקבוצה במשחק הניצחון של דינמו על ליברפול 3:0 ועלו לרבע גמר ליגת האלופות. בתקופת ברית המועצות היה אצטדיון דינמו בעל ממוצע הנוכחות הגבוה ביותר עם 45,000 איש בממוצע למשחק. הנוכחות הגבוהה של האוהדים חזרה גם בשנת 1995 במשחק גאורגיה נגד גרמניה, עם 110,000 איש.

בשנת 1995 שונה שם המגרש ל**אצטדיון הלאומי בוריס פיאצ'דזה** על שם שחקן העבר האגדי של הקבוצה בוריס פאיצ'דזה. במשך מספר שנים היה האצטדיון מגרשה הביתי של נבחרת גאורגיה בכדורגל. גאורגיה ניצחה ניצחונות בלתי נשכחים על ויילס (5:0), פולין (3:0).

באפריל 2006 חכרה חברת "דינמו אינווסט קומפני" את המגרש ל־25 שנה, חידשה אותו והפכה אותו לאצטדיון כלל מושבי (All‐seater stadium)  שהקטין את התפוסה המקסימלית של האצטדיון ל־55,000 איש. בחידוש המגרש הושקעו 10 מיליון דולר, ששיפרו את האצטדיון והתאימו אותו לסטנדרטים הגבוהים בעולם. מספר המושבים הוא כאמור 55,000 מושבים אישיים מודרניים, מקומות המוקצים לנכים, אולמות VIP, 120 מושבים לעיתונאים, כרי דשא חדשים ומתקני תאורה חדשים. כל המצלמות הניידות לשידורי טלוויזיה תוקנו. בשנת 2007 נבנה אצטדיון אימונים חדש בעל תפוסה של 5,000 מושבים ומקושר ישירות למלון.

בשנת 2015 אירח האצטדיון את גמר הסופר קאפ האירופי בו גברה ברצלונה על סביליה בתוצאה 5-4.

## קישורים חיצוניים

* 
* אצטדיון בוריס פאיצ'דזה באתר World Stadiums
* אצטדיון בוריס פאיצ'דזה באתר The Stadium Guide

## הערות שוליים

קטגוריה:טביליסי: ספורט
קטגוריה:טביליסי: מבנים
בוריס פאיצ'דזה
בוריס פאיצ'דזה
קטגוריה:דינמו טביליסי
מגדה אוליברו

**מגדה אוליברו** (באיטלקית: **Magda Olivero**; 25 במרץ 1910 - 8 בספטמבר 2014) הייתה זמרת סופרן איטלקית, נחשבה לאחת מזמרות הסופרן הגדולות ביותר באסכולת הווריזמו.

## ביוגרפיה
מגדה אוליברו נולדה בסאלוצו, איטליה. מוריה הראשונים לא התרשמו ביותר מקולה, אך היא התמידה במאמציה ולבסוף החלה ללמוד אצל לואיג'י ג'רוסי. אוליברו הופיעה לראשונה בפומבי בשנת 1932, ברדיו טורינו, באורטוריה של קאטוזו בשם "ייסורים מסתוריים". היא הרבתה להופיע, בהצלחה גדלה והולכת, עד 1941, כאשר נישאה ופרשה מן השירה. כעבור עשר שנים חזרה להופיע, לבקשתו של פרנצ'סקו צ'ילאה, שהזמינה לשיר את התפקיד הראשי באופרה שלו "אדריאנה לקוברר".

משנת 1951 עד לפרישתה הסופית שרה אוליברו בבתי אופרה בכל רחבי העולם. עם שיבתה לבימה, נשמע קולה עתיר רגש וניואנסים, וכן חזק במידה ניכרת משהיה קודם לכן. בין פרשנויותיה הנודעות ביותר היו התפקידים הראשיים ב"אדריאנה לקוברר", "איריס", "פדורה", "לה בוהם", "הנערה מן המערב", לה טרוויאטה, "לה ואלי", מאדאם באטרפליי, מנון לסקו, מפיסטופלה וטורנדוט (בתפקיד ליו).

אוליברו שרה ב"מדיאה" של כרוביני בדאלאס, טקסס ב-1967. ב-1975, אחרי שני עשורים ככוכבת בינלאומית, הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב"טוסקה". הופעותיה האחרונות על הבימה היו במרץ 1981 באופרה של אישה אחת, "הקול האנושי" של פולנק. מכאן שהקריירה שלה הסתיימה בגיל 71 והקיפה קרוב ל-50 שנה. היא המשיכה לשיר מוזיקה כנסייתית במקום מגוריה ובשנות השמונים לחייה הקליטה אריות אחדות. ההקלטה הזו מלמדת, שעל אף הזדקנות קולה, כישורי הפרשנות שלה וביטחונה העצמי בטכניקה שרכשה לא נטשו אותה מעולם. קיימות הקלטות של רבות מהופעותיה, הן באופרות שלמות והן באריות ותמונות מאופרות.

קולה של אוליברו הצטיין ביופיו ובעושרו, אם כי ייתכן שקשה להעריכו נכונה בתחילה. לא תמיד השתדלה להפיק צלילים בעלי יופי מקובל, אך הצלילים שהפיקה היו תמיד אקספרסיביים. ביטוי רגשי היה תמיד בראש מעייניה. היקף קולה מפליא ביכולתו לבטא כל רגש בעוצמה אינדיבידואלית. יותר מכל זמרת, יכלה לשוות לצליל קולה את הגוון המתאים למשמעות המילים. כמו במקרה של מריה קאלאס וליילה גנג'ר, הכישרון הזה להתיך דרמה ומוזיקה לשלמות שהיא מקשה אחת עשה את מגדה אוליברו לאחת הזמרות הגדולות ביותר בכל הזמנים. סגנון משחקה עז ונלהב בה במידה.

בין הקלטות האולפן שלה "טורנדוט" (כ**ליו**, עם ג'ינה צ'יניה כ**צ'טרה**, 1938), "פדורה" (עם מריו דל מונקו וטיטו גובי, בניצוח למברטו גארדלי, לחברת דקה, 1969) וקטעים נבחרים מתוך "פרנצ'סקה דה רימיני" (עם דל מונקו, בניצוח ניקולא רשיניו לחברת דקה, 1969).

נפטרה ב-8 בספטמבר 2014 בגיל 104.

## לקריאה נוספת

* *Magda Olivero: Una voce per tre generazioni*, by Vincenzo Quattrocchi, 1984.
* "From Another World: The Art of Magda Olivero," by Konrad Dryden, *Opera Quarterly*, vol. 20, n. 3, Summer 2004.


## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:זמרי סופרן
קטגוריה:זמרות במוזיקה הקלאסית
קטגוריה:זמרות אופרה איטלקיות
קטגוריה:זמרות איטלקיות
קטגוריה:נשים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:זמרות סופרן
קטגוריה:איטלקיות שנולדו ב-1910
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1910
קטגוריה:איטלקיות שנפטרו ב-2014
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-2014
קוהזיה

ממוזער|שמאל| טיפה של כספית

שמאל|ממוזער|250px|אדהזיה וקוהזיה בנוזל
**קוֹהֶזְיָה** או **קְשִׁירוּת** היא כוחות משיכה הפועלים בין מולקולות מאותו החומר.

כאשר כוחות אלה חזקים יותר מכוח האדהזיה, מתקבלת צורה כדורית (במקרה של נוזל). לדוגמה כספית בכלי זכוכית: כוחות המשיכה בין מולקולות הכספית חזקים יותר מכוחות המשיכה בין מולקולות הכספית למולקולות הזכוכית, ולכן היא מקבלת צורה כדורית.

משיכה זו היא תוצאה של ניתוח קוונטי של האלקטרונים במולקולות הנמשכות. בתהליך זה פונקציית הגל של האלקטרונים מתחברת ומתרחבת ולכן לפי עקרון האי-ודאות האנרגיה הקינטית יכולה להיות קטנה יותר ונוצר בור פוטנציאל כאשר המולקולות קרובות זו לזו. מערכת פיזיקלית תשאף תמיד להיות במינימום האנרגיה האפשרית, או בניסוח אחר – הכוח הוא מינוס הנגזרת המרחבית של הפוטנציאל, ולכן נוצר כוח משיכה.

## ראו גם
* נימיות
* אדהזיה

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:הידרודינמיקה
דיאן סטרפילד

**דיאן סטרפילד** (באנגלית: **Diane Setterfield**; נולדה ב-22 באוגוסט 1964) היא סופרת בריטית, שספרה הראשון, "הסיפור השלושה-עשר", הגיע לראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. הספר כתוב במסורת הרומן הגותי ויש בו הדים לספרי האחיות ברונטה, ג'יין אייר ואנקת גבהים.

לפני שהחלה בכתיבה, למדה סטרפילד ספרות צרפתית באוניברסיטת בריסטול ולימדה במספר רב של בתי ספר ובאופן פרטי. בסוף שנות ה-90 פרשה מעבודת ההוראה והתמסרה לכתיבה. היא מתגוררת בצפון יורקשייר באנגליה, יחד עם בעלה וארבעה חתולים ועובדת על ספרה השני.

## קישורים חיצוניים
* 

* ביוגרפיה באתר  Book Browse
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרות בריטיות
קטגוריה:סופרים בריטים
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1964
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1964
למברטו גארדלי

**למברטו גארדלי** (באיטלקית: Lamberto Gardelli; 8 בנובמבר 1915, ונציה - 17 ביולי 1998, מינכן) היה מנצח איטלקי.
## חייו
גארדלי נחשב למומחה ביצירותיו של ורדי והקליט כמה מן האופרות שלו בשנות ה-60' וה-70', בייחוד רבות מן האופרות המוקדמות, הנשכחות, שקדמו לריגולטו ב-1852. אופרות אלה הן "אלזירה", ,אטילה", "סטיפליו", "אי מזנאדיירי", "ארנאני", "אוברטו" ו"Un giorno di regno" וכן יצירות מאוחרות יותר ונודעות מהן, כמו "כוחו של גורל".

כמו כן הקליט גארדלי את "פדורה" של ג'ורדאנו עם מגדה אוליברו והדריך כמה זמרות סופרן נודעות, בהן לוצ'יה אליברטי וסילביה סאס, עמה הקליט את "סטיפליו".

גארדלי כיהן כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן והתזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק.

## קישורים חיצוניים


* Biography (in German)


## הערות שוליים




קטגוריה:מנצחים איטלקים
קטגוריה:מנצחי אופרה
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1915
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1998
מתג (לשון)

שמאל|ממוזער|250px|מֶֽתֶג
**מֶתֶג** (מכונה גם **מאריך**, **מעמיד, גִּעְיָא או** **גַּעְיָא**) הוא סימן דיאקריטי בדמות קו מאונך קטן (◌ֽ) הממוקם תחת אחת מאותיות המילה. בספרי התנ"ך העברי, מטרתו של המֶתֶג לציין הארכת הביטוי של התנועה שאליה הוא נלווה. כתוצאה מהארכה זו נוצרת הטעמה משנית (נחץ) של הברת המתג; וזאת נבדלת ומתוספת על הטעמת מלעיל ומלרע (קרא "**מֶֽ**א**תֶֽ**אג"). בעת החדשה (בעיקר בסידורי התפילה) המתג עשוי לשמש לסימון ההברה המוטעמת, בעיקר כאשר יש להגות אותה בהטעמה מלעילית.

אין להתבלבל בין מתג לבין הטעם המקראי סוף פסוק הדומה לו בצורתו, אך לו תפקיד שונה.

## השימוש העיקרי

שימושו העיקרי של המתג הוא כחלק מטעמי המקרא, אך בניגוד לטעמים, שנועדו ללמד על פיסוק המשפט (הפסוק) בצורה נכונה, תפקידו של המתג הוא להאריך במעט את התנועה שמתלווה אליו. מילה קצרה בת שתי הברות אינה זקוקה למתג בדרך כלל, שכן מיקום הטעם של טעמי המקרא מסמן אם היא נקראת מלעיל או מלרע. הצורך במתג קיים לרוב במילה בת שלוש הברות או יותר. במילה כזו, בעיקר כאשר היא מלרעית, עלולות ההברות הראשונות להיקרא במהירות, בצורה שתבליע חלק מהן והן לא יישמעו כיאות. במקרה כזה יבוא מתג תחת אחת ההברות הראשונות, בדרך כלל הראשונה במילה. אזי יידע הקורא להפסיק מעט לפני ההברה הבאה, וכתוצאה מכך היא תישמע היטב כראוי. ההברה שתחתיה המתג הופכת להברה מוטעמת הטעמה משנית, כלומר הטעמה פחות חזקה ביחס להטעמה העיקרית שבמילה.

להלן דוגמאות לשימוש במתג אחד במילה (המתג תחת האות המודגשת): **שַֽׁ**עַטְנֵז, לִרְ**צֹֽ**נְכֶם, **תֹּֽ**אכְלֶנּוּ. במילה שעטנז למשל, יקרא הקורא את ההברה הראשונה - "שַ" - מעט יותר ארוכה מאלו שאחריה, אך פחות ארוכה מן ההברה האחרונה - "נֵז" - המוטעמת.

במילה ארוכה במיוחד ניתן למצוא שני מתגים. לדוגמה: **מֹֽ**שְׁ**בֹֽ**תֵיכֶם, **וּֽ**לְאֶבְ**יֹֽ**נְךָ.

פעמים רבות בא מתג לפני אחד החטפים, במטרה למנוע חטיפת יתר של ההברה החטופה. כך למשל במילים: **וַֽ**אֲשֶׁר, לְ**אַֽ**הֲבָה, **אַֽ**חֲרֵי, **נַֽ**עֲרָה.

למתג השפעה רבה על הגיית המילה, מלבד ההפסקה הקלה בקריאתה. לעיתים הוא גורם לשווא שאחריו להיקרא כשווא נע, כאשר לולא המתג היה השווא נח. כך למשל במילה "**וּֽ**לְהַבְדִּיל" (), או במילה "**וּֽ**בְשָׁכְבְּךָ" (). בלעדי המתג היה השווא שאחרי השורוק שווא מרחף, ועל ידי המתג - שגרם להפסקה קלה בקריאה - הפך השווא לשווא נע, ככל שווא בראש הברה. (אבל יש לציין שלדעת אחרים, אלה דוגמאות של "מאריך כבדה", והשווא אינו הופך לשווא נע.)  

בעברית ישראלית נשמט המתג מהניקוד המקובל, וכיום אין בו שימוש מלבד לצרכים ליטורגיים.

קוד יוניקוד עבור המתג הוא U+05BD.

## כסימן הטעמה
שימוש נוסף למתג קיים בעיקר בסידורי התפילה. נהוג לסמן את ההברה המוטעמת במילה על ידי הוספת מתג תחת ההברה. בחלק מהסידורים מסמנים רק את המילים שהטעמתן היא מלעילית, וזאת עקב העובדה שרובן של המילים הן מלרעיות ואין צורך לסמן את הטעמתן. חלק מהמילונים (כגון מילון אבן שושן ורב מילים) מסמנים את ההברה המוטעמת באמצעות מתג במילים מלעיליות.

## ראו גם
*טעמי המקרא
* נסוג אחור

## לקריאה נוספת
* ישראל ייבין, **המסורה למקרא**, ירושלים ה'תשס"ג, עמ' 209–226

## הערות שוליים

קטגוריה:מסורה
קטגוריה:קריאת התורה
קטגוריה:עברית
קטגוריה:ניקוד עברי
פתנה (סרט)

שמאל|ממוזער|250px|חרט וילדרס, יוצר הסרט
**פִתְנָה** (בערבית: **فتنة** - מילולית, "פיתוי מן השטן" - מונח המשמש תדיר לתיאור מלחמות אזרחים פנימיות) הוא שמו של סרט קצר בן 16 דקות שכתב, הפיק וביים חרט וילדרס (בשם העט סקרלט פימפרנל), מנהיג "מפלגה למען החירות" (PVV) ההולנדית.

הסרט, המציג את נקודת המבט של וילדרס על האסלאם והקוראן, עורר מחלוקות רבות ברחבי העולם, וניסיונות מוצלחים יותר או פחות למנוע את הצגתו, בין באיומים ובין בדרכים אחרות.

## תוכן הסרט
הסרט מציג סורות מהקוראן בשילוב קטעי עיתונות וקטעי וידאו. הקטעים מתארים את חובת הג'יהאד המוטלת על המוסלמים, חובה המתוארת כציווי להילחם ולהרוג את כל הכופרים. בסרט מובאים קטעי נאומים אנטישמיים של מנהיגי דת מוסלמיים הקוראים לטבוח ביהודים ובנוצרים. בסרט מוצגות תמונות מפיגועים וממעשי טרור שביצעו מוסלמים, והוא טוען כי ילדים מוסלמים עוברים שטיפת מוח על ידי טרוריסטים. בראשיתו ובסופו של הסרט מובאת הקריקטורה המפורסמת שיצר קורט ווסטרגארד, בה מצוירת דמותו של מוחמד נביא האסלאם, כמחבל מתאבד, שבתוך הטורבן שלו חבויה פצצה. קריקטורה זו, יחד עם 11 נוספות הייתה במוקד פרשת קריקטורות מוחמד, במהלך 2005–2006.

לדברי וילדרס, הסרט דן באופיו הפשיסטי והאלים של האסלאם. לדבריו, מטרתו של הסרט היא להזהיר את מדינות אירופה והעולם החופשי מפני הסכנה הקיומית הנשקפת להן מהתעצמות המגמות הפונדמנטליסטיות של האסלאם העולמי, וכן לקרוא להן לשנות את מדיניותן ולהילחם במגמות אלו.

## הניסיונות להקרינו
הסרט פורסם באתר האינטרנט LiveLeak ב-27 במרץ 2008, והוסר ב-28 במרץ עקב איומים על חיי צוות האתר.

בפברואר 2009 מימנו "החברה הבינלאומית לחופש העיתונות", בראשותו של הפעיל הדני לארס הדהגור, ו"המרכז למדיניות ביטחון" - CSP של פרנק גפני, יחד עם ציר הקונגרס הרפובליקני מאריזונה ג'ון קיל הקרנה מיוחדת בקונגרס האמריקאי ל"סרט הקוראן" הזה, כפי שהוא כונה. הסרט, והקרנתו בקונגרס, עוררו מחלוקת עזה. ניסיון קודם שנעשה בבית הלורדים הבריטי להקרינו גם שם נבלם על ידי הממשל הבריטי, שמנע את כניסתו של וילדרס לבריטניה.

## הגינוי להצגתו
ארגון הגג של יהודי הולנד גינה את הסרט. לפי הודעה שפרסם הארגון, ההצהרות האנטי-יהודיות שמוצגות בסרט אמנם "ממחישות כי כמה אנשי דת מוסלמים מחזיקים ברעיונות איומים לגבי היהודים וכי אפילו ילדים עוברים שטיפת מוח", אך הסרט גורם רק "לקיטוב בחברה ההולנדית והוא חסר תועלת בקרב נגד הקיצוניות". הארגון כינה את הסרט "בלתי מועיל" ו"מכליל".

## ראו גם
* דניאל פייפס
* מלאני פיליפס
* דניס מק'יואן
* רוברט ספנסר
* לארס הדהגור
* קורט ווסטרגארד

## קישורים חיצוניים

*צפייה והורדה של הסרט באתר liveleak
*המאמר "הפצצה של חירט ולדרס" באתר אנכי

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אסלאם
קטגוריה:סרטים תיעודיים
קטגוריה:סרטי 2008
שוקת

ממוזער|ימין|שוקת לצורך השקיית צאן באוסטרליה
**שוקת** הוא מתקן שתייה לבעלי חיים, ידוע גם בשם רהט.

## רהט במקרא
במקרא מופיע הרהט מספר פעמים, אך תמיד הוא כתיאור ברבים ולא כמקום בודד; בנוסף בכל הפעמים מדובר במתקן שתייה המיועד לבעלי חיים ולא לאדם. אזכוריו הן בפגישת רבקה ועבד אברהם
():

בסיפור אודות יעקב אבינו והצאן ():

בפגישת משה עם בנות יתרו ():

ואף בשיר השירים ():

## משמעות המילה בעברית

פרשני המקרא ציינו פירושים שונים למשמעות המילה רהט, מתוך פירושיהם ניתן להבין את המשמעות הלשונית של המילה רהט בתקופות השונות:
* בארמית רהט פירושו **[[ריצה|רוץ]]**, על סמך כך ניתן להבין את פירושו של רש"י שרהט הוא "במרוצות המים" כלומר מקום אליו מביאים (=מריצים) מים.
* בתרגום אונקלוס מפורש שרהט זהו מקום שוקת המים
* רס"ג הסביר שרהטים אלו ברכות מים קטנות (לעומת שוקת שהיא תעלת מים).

קטגוריה:מכלים
קטגוריה:הזנת חיות משק
קטגוריה:כלי קיבול בעת העתיקה
קטגוריה:שתייה
קירונדי

**קירונדי** (נכתב גם **רונדי**) היא שפת בנטו המדוברת על ידי כ-6 מיליון איש בבורונדי ובחלקים הסמוכים לה בטנזניה, קונגו ואוגנדה. 84% מדוברי השפה הם מבני שבט ההוטו, 15% הם בני שבט הטוטסי והאחוז הנותר הוא משבט הטווה.

קירונדי קרובה מאוד לקיניאוורנדה, השפה העיקרית אצל שכנתה של בורונדי, רואנדה, ולגיהה, השפה המדוברת במערב טנזניה. דוברי קירונדי יכולים להבין קיניאוורנדה, ולהפך.

## [[פונולוגיה|הגיית השפה]] וכתיבתה
מספר העיצורים בשפה נע בין 19 ל-26.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:שפות בנטו
מרחצאות אגריפה

שמאל|ממוזער|250px|שרידי מרחצאות אגריפה לאור הויה דל ארקה דלה צ'אמבלה
**מרחצאות אגריפה** (בלטינית: **Thermae Agrippae**) הוא שמו של מבנה מרחצאות שנבנה באזור שדה מרס בעיר רומא על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה. מבנה זה היה הראשון מבין מבני המרחצאות הגדולים שנבנו ברומא העתיקה.

המרחצאות הוקמו כחלק ממתחם מבנים הכוללים את מבנה הפנתאון הסמוך (לא המבנה הקיים היום) וכללו מרחצאות חמים וקרים.

הקמת האקווה וירגו על ידי מרקוס אגריפה בשנת 19 לפנה"ס אפשרה אספקת מים קבועה למרחצאות. הקיסר אוגוסטוס בנה בריכה מועטרת גדולה בחזית המבנה, שמימיהו סופקו באמצעות האמת המים.

המרחצאות עוטרו בפסלים רבים, שהידוע בהם היה העתק של הפסל "המגרד" של הפסל היווני ליסיפוס. קירות החדר החם עוטרו בפרסקאות. 

אגריפה (שנפטר בשנת 12 לפנה"ס) הוריש בצוואתו את המרחצאות לאזרחי רומא.

בשריפה שאירעה בשנת 80 ניזוקו המרחצאות, ושוקמו על ידי הקיסר טיטוס או הקיסר דומיטיאנוס. בתקופת שלטונו של הקיסר הדריאנוס הורחבו המרחצאות, וסדרה של אולמות קישרו בינו לבין הפנתאון.

עם נפילתה של האימפריה הרומית והרס אמת המים, פסק השימוש במרחצאות. במהלך המאה השביעית הפכו המרחצאות ל"מחצבות" ונעשה באבניהן שימוש חוזר לבנייה.

שרידי המרחצאות נותרו עד המאה ה-16 וצוירו על ידי בלדסארה פרוזי ואנדראה פלדיו - ציורים המהווים כיום מידע על צורת המרחצאות. לוח שיש שהתגלה בשנת 1900 שעליו תרשים המרחצאות שימש אף הוא מקור מידע לצורתם.

ככל הנראה אורכן של המרחצאות היה 100 - 120 מטרים, ורוחבן 100 - 80 מטרים. המבנה היה בנוי לאורך ציר צפוני - דרומי, בין הויה די טור ארגנטינה של ימינו ממערב, והויה דל קיסטארי של ימינו, ממזרח, ובין הקורסו ויטוריו עמנואל של ימינו מדרום, והפנתאון מצפון.

צפונית למרכז המבנה היה אולם מעגלי שקוטרו כ-25 מטרים, ואשר שימש אולם עצרות ואולם ראשי של המבנה. אולם זה לא היווה חלק ממבנה המרחצאות המקורי, ונוסף לו בשלב מאוחר יותר.

## קישורים חיצוניים

*סמיואל בול פלאטנר, '''מילון טופוגרפי של רומא העתיקה''', הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1929
## הערות שוליים

אגריפה
אקווה וירגו

**אקווה וירגו** (**Aqua Virgo**) הייתה אחת מ-11 אמות המים שסיפקו מים לרומא העתיקה.

עם נפילתה של האימפריה הרומית והפסקת תחזוקת האמה זו נסתמה ופסק השימוש בה וזו נהרסה. כאלף שנים מאוחר יותר, נבנתה באותו נתיב האקווה וירגינה.

## היסטוריה
אמת המים הושלמה בשנת 19 לפנה"ס על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה, בתקופת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס. מקורה של האמה בסמוך לאבן המיל השמינית של הויה קולאטינה, כ-3 ק"מ מהויה פראנסטינה.

על פי האגדה התגלה המעיין על ידי בתולה שהביאה שלושה חיילים רומאיים צמאים למעיין, שנקרא על שמה.

אורכה של האמה כ-20 ק"מ בהם יורד גובה מפלס המים כ-4 מטרים, עד הגעתה למרכזו של שדה מרס. בשיאה הביאה האמה לעיר כ-103,916 מטרים מועקבים של מים מדי יום. לאורך מרבית מהלכה, עוברת האמה מתחת לפני הקרקע.

לדברי ההיסטוריו פרוקופיוס, בשנת 537 ניסו הגותים לעבור דרך האמה ולתקוף את רומא.

לאחר נפילת האימפריה הרומית, נזנחה האמה. האמה נבנתה מחדש על ידי האפיפיור אדריאנוס הראשון בסוף המאה השמינית בשם "אקווה וירגינה".

## קישורים חיצוניים

*סמיואל בול פלאטנר, '''מילון טופוגרפי של רומא העתיקה''', הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
*מידע על אמות המים ברומא העתיקה
* מפת אמות המים ברומא העתיקה 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:רומא: מבנים בתקופת רומא העתיקה
קטגוריה:רומא: אמות מים
מקרוצפליה

**מקרוצפליה** (מיוונית: μακρός =גדול ו-κεφάλη = ראש, (אטימולוגיה אחרת: μακρύς - ארוך) הוצע השם העברי "ענקות הראש") היא פגם מולד הגורם לכך שהיקף הראש גדול מהממוצע באופן יחסי לגיל ומין התינוק או הילד. 
[ממוזער|[דימות תהודה מגנטית של ראש גבר הסובל ממקרוצפליה והיקף ראשו גדול מ־60 ס"מ.]]
נהוג להתייחס אל ראש כבעל ממדי ענק אם הוא מעל 2 סטיות תקן מהטווח התקין הממוצע לגיל, גזע ולמין הילד. כ-2% מהאוכלוסייה מוגדרים כמקרוצפלים.

מקרוצפליה יכולה להגרם מסיבות שונות בהן: תורשה, הפרעה עוברית, מוח גדול מהממוצע (מגלאנצפליה), הידרוצפלוס, גמדות, אוטיזם, נוירופיברומטוזיס, מחלת עצם מטבולית, מאקרו-קרניה (הגדלת עובי הגולגולת), או טרשת קרשית.

## ראו גם
*מיקרוצפליה

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מומים מולדים במערכת השריר-שלד
מאוזוליאום אוגוסטוס

ממוזער|שמאל|300px|מיקום המאוזולאום ברומא העתיקה
שמאל|ממוזער|150px|מצבתה של אגריפינה
**המאוזוליאום של אוגוסטוס** הוא מבנה הקבורה המפואר שבנה הקיסר הרומי אוגוסטוס בשנת 28 לפנה"ס בשדה מרס בעיר רומא, על גדתו המזרחית של נהר הטיבר, מתוך מחשבה שישמש מקום הקבורה שלו עצמו ושל בני משפחתו.

המקום בו נמצאים שרידי המאוזוליאום נקרא באיטלקית "פיאצה אאוגוסטו אימפרטורה" (Piazza Augusto Imperatore).

## היסטוריה
המאוזוליאום הוא אחד המבנים הראשונים שאוגוסטוס הורה על בנייתם לאחר ניצחונו בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס.

במאוזוליאום נקברו מרקוס קלאודיוס מרקלוס, מרקוס ויפסניוס אגריפה, אוקטביה, דרוסוס, לוקיוס קיסר, גאיוס קיסר, אוגוסטוס, גרמניקוס, דרוסוס הצעיר, ליוויה, נירון יוליוס קיסר, אגריפינה, טיבריוס, קלאודיוס, בריטניקוס, פופיאה סבינה, נרווה ויוליה דומנה (שני האחרונים לא השתייכו לשושלת היוליו-קלאודית).

בשנת 411 בזזו הגותים את המאוזוליאום.

במהלך ימי הביניים ביצרו את המבנה והפכו אותו לטירה של משפחת קולונה, עד גירושה מרומא בשנת 1167, אז נהרסה הטירה.

במהלך המאה ה-19 שימש המבנה זירה לקרבות שוורים. רק בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו לבצע במקום חפירות ארכאולוגיות, במסגרת השאיפה של השלטון הפשיסטי לחדש את הדרה של רומא.

## תיאור המבנה
המאוזוליאום מעגלי בצורתו, וכלל מספר מעגלים של לבנים ואדמה שבה היו נטועים עצי ברושים. במרכז המאוזוליאום היה (ככל הנראה) גג בצורת חרוט, או פסל של אוגוסטוס. בתוך המבנה היו חדרי הקבורה.

שני אובליסקים עשויים גרניט ורודה עמדו בפתח המבנה. כיום הם ניצבים בפיאצה דל'אסקווילינו ובמזרקת הקווירינל. מסדרון הוביל מפתח המבנה לעבר חדרי הקבורה במרכזו.

קוטרו של המבנה היה 90 מטרים, וגובהו 42 מטרים.

בשנת 2016 אושר תקציב לשיקום המבנה וסביבתו כדי לאפשר גישה לציבור. ב-1 במרץ 2021 נפתח האתר למבקרים.

## קישורים חיצוניים

* 
ימין|ממוזער|250px|הכניסה למאוזוליאום.
* תצלום אוויר של המאוזולאום מתוך אתר גוגל מפות
* רודולפו לנצ'יאני, '''רומא הפגנית והנוצרית''', תיאור הלוויית אוגוסטוס

## הערות שוליים

[ממוזער|מרכז|תוכנית המבנה בתרשים של [ג'ובאני בטיסטה פיראנזי, 1756]]

אוגוסטוס
קטגוריה:רומא: מבנים בתקופת רומא העתיקה
קטגוריה:קמפו מרציו
לטהי

**לַטְהִי** (הינדית: **लाठी**, בנגלית: **লাঠি**) הוא כלי לחימה שעליו מבוססת מערכת תנועה ואמנות לחימה הודית. הלטהי ידוע כאחד מכלי הנשק העתיקים בעולם, אך זמן המצאתו המדויק אינו ידוע.
שמאל|300px|ממוזער|שוטרות הודיות חמושות בלטהי

## כלי הנשק והשימוש בו
לטהי פירושו בשפות צפון הודו "מקל". המקל בדרך כלל בעל אורך של 6 עד 8 רגל מגובה במחט עבה בצמרתו (לא תמיד). נהוג להשתמש בלטהי בצורה סיבובית כפי שמשתמשים בחרב.

בהודו המודרנית לטהי הוא נשק עיקרי של המשטרה ההודית לפיזור הפגנות, מהומות ופרעות. השוטרים ההודים מיומנים בהסתערות תוך כדי שימוש בלטהי ובתרגילים שמתבצעים בטורים. כיוון שתרגילים אלה פצעו ואף השאירו מפגינים במצב של נכות, שיטה זו נחשבה כאכזרית וכמפירה זכויות אדם. מסיבה זו השימוש בלטהי פחת אך לא נעלם, כיום השוטרים ההודים מעדיפים לשאת איתם נשק שיפגע פחות במפגינים. לטהי משמשת רק כאשר שימוש בנשק אחר אינו עוזר.

## היסטוריה
השימוש בלטהי היה נפוץ בעיקר בכפרים המזרחיים והדרומיים של האזור שבו קיימת כיום הודו. אך השימוש העיקרי בו היה לצורכי ביות חיות. מצביאים צבאיים ובעלי אחוזות מקומיים העסיקו צבאות של לוחמים על פי הלטהי כאמצעים לפתור סכסוכים ולצורכי בטיחות. צבאותיהם של לוחמי הלטהי גם שימשו פעמים רבות כצבאות עונשין כנגד הכפריים. במקביל באזורים הכפריים התפתח סוג ספורט הנעזר בלטהי כאשר הספורט התקיים בצורת טורנירים של דו-קרב.

בימי האימפריה המוגולית הופיע מערכת המיסים הזאמינדרית והמשיכה להתקיים גם  בימי השלטון הבריטי. תפקידם של הצבאות אז היה לגבות מיסים. הבריטים בתורם הציגו להודים את הרעיון של השימוש בלטהי כאמצעי לפיזור מהומות וזהו מקור השימוש המשטרתי בלטהי.

לאחר שהודו הכריזה עצמאות ב-1947 מערכת הזאמינדרי חדלה להתקיים. וזה בתורו הוביל לירידה חדה בשימוש בלטהי כנשק וכאמנות לחימה. סיבה נוספת הייתה תהליך העיור שעבר על הודו אשר גרם לנטישת דרכי הכפר ובהם גם הלטהי. כיום בהודו המודרנית הלטהי נפוץ פחות ופחות בעיקר הודות לאימוץ שיטות מודרניות יותר. למרות זאת אנשים אמידים או עשירים עדיין שוכרים לוחמי לטהי בתור שומרי ראש וכסמל לכוחם. לטהי עדיין נחשב כספורט בכפרים.

## לטהי כאמנות לחימה
כאמנות לחימה, מקורו של הלטהי נמצא בתרגיל שהמציאו היוגים ההודיים. לוחם הלטהי נלחם בנשק זה באמצעות נתינת מכות מהירות וקטלניות ליריב ומגן על עצמו באמצעות נשק הלטהי מהתקפותיו. הלוחם צריך להיות מהיר ומדויק. מקובל שלוחם לטהי טוב צריך להיות מסוגל להילחם בנשק הלטהי עם אורכים וגדלים שונים.

ללטהי קיים גם פן רוחני כאשר זה בא בצורת תרגיל. התרגיל מתבצע באופן הבא: למתרגל ניתנת מנטרה שעליה עליו לחזור בקביעות. במקביל על המתרגל ללכת בצורת סימן האינסוף (סימן מתמטי הנראה כמו שמונה מאוזן) ולבצע את תנועות הלחימה. המתרגלים מאמינים שעל ידי ביצוע התרגיל יתעורר ויזרום כוח חיות בשם קונדליני בצ'קרות אשר בגופם. מאמינים שלתרגיל זה יש השפעה היפנוטית ומדיטטיבית מרפאת. התרגיל לא נחקר מפאת נדירותה של אמנות הלחימה ולכן אין להתייחס לנאמר לעיל כאל דבר אשר הוכח מדעית.

קטגוריה:אמנויות לחימה
קטגוריה:נשק קר
קטגוריה:נשקי מוט
אוניברסיטת ברן

**אוניברסיטת ברן** (בגרמנית: **Universität Bern**; בצרפתית: **Université de Berne**; בלטינית: **Universitas Bernensis**) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בעיר ברן שבשווייץ, הממומנת ונמצאת בפיקוחה של ממשלת הקנטון של ברן. היא נוסדה ב־1834 ושפת ההוראה בה היא גרמנית. בנייני האוניברסיטה מפוזרים ברחבי העיר אך בניין המנהלה וקבוצת הבניינים הגדולה ביותר שוכנים צפונית-מערבית למרכז העיר, סמוך לתחנת הרכבת.

באוניברסיטה לומדים מעל ל־19,000 סטודנטים וסטודנטיות בשמונה פקולטות - תאולוגיה, משפטים, רפואה, וטרינריה, כלכלה ומדעי החברה, מדעי הרוח, מדעים מדויקים ובפקולטה העוסקת בחינוך, חינוך גופני ובפסיכולוגיה.

בית החולים  בברן מסונף לאוניברסיטה. האוניברסיטה חברה בגילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר וב־Swissuniversities.

## דירוגים

### דירוג בין־לאומי
* דירוג שאנגחאי - מקום 101–150 (2024)
* דירוג Times Higher Education - מקום 116= (2024)
* דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 126= (2024)

### דירוג אזורי - שווייץ
* דירוג שאנגחאי - מקום 6–7 (2024)
* דירוג Times Higher Education - מקום 4 (2024)
* דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 5 (2024)

## קישורים חיצוניים

* 

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
ברן
קטגוריה:ברן: מבנים
ברן
הוצאת גלימאר

[ממוזער|[הזר מאת אלבר קאמי בהוצאת גלימאר]]
**הוצאת גלימאר** (בצרפתית: **Éditions Gallimard**) היא אחת ההוצאות לאור היוקרתיות ביותר בצרפת. במאמר בגארדיאן היא מתוארת כבעלת "רשימת הספרים הטובה בעולם". ב-2003 ההוצאה ובתי ההוצאה הנספחים אליה הוציאו 1418 כותרים. 

גלימאר נוסדה בפריז בשנת 1911 על ידי גסטון גלימאר (1881–1975) בתור nrf - Les Éditions de la Nouvelle Revue Française (ההוצאה של הסקירה הצרפתית החדשה). לוגו ה-nrf המסוגנן עדיין מופיע בספרים רבים הרואים אור בהוצאה כיום.

## בתי ההוצאה לאור
### בתי הוצאה נלווים

* Éditions Denoël
* Les Éditions du Mercure de France
* Nouveaux Loisirs (tourist guides)
* Futuropolis
* Gallimard Jeunesse
* P.O.L. (88 %)
* Les Éditions de la Table Ronde


### מפיצים

* SODIS
* SOCADIS (joint venture with Flammarion)
* Centre de Diffusion de l'Édition
* France Export Diffusion


## רשימת אוספים

* L'Arbalète/Gallimard 
* L'Arpenteur 
* L'Aube des peuples 
* Bibliothèque de la Pléiade|La Bibliothèque de la Pléiade
* Bibliothèque des histoires 
* La Bibliothèque Gallimard 
* Bibliothèque des idées 
* Bibliothèque des sciences humaines 
* La Blanche 
* Le Cabinet des Lettrés 
* Les Cahiers de la Nrf 
* Le Chemin  
* Connaissance de l'inconscient 
* Continents noirs 
* Le Débat 
*Découvertes Gallimard (en) (made out of François Maspero's publishing house
* Du Monde entier 
* Folio 
* Folio essais 
* Folio histoire 
* Folio actuel 
* Folio bilingue 
* Folio théâtre 
* Folio plus 
* Foliothèque 
* Folio classique 
* Folio policier 
* Folio SF 
* Folio documents 
* Folio 2 € 
* Folioplus classiques 
* Haute enfance 
* L'Imaginaire 
* L'Infini 
* Joëlle Losfeld 
* Livres d'art 
* NRF Biographies 
* NRF Essais 
* La Noire 
* Poésie/Gallimard 
* Le Promeneur 
* Quarto 
* Série noire 
* Le Temps des images 
* L'Univers des formes 
* L'Un et l'autre


## קישורים חיצוניים

* 

* 

גלימאר
לוג'יה

[שמאל|ממוזער|250px|הלוג'יה ב[אוספדלה דלי אינוצ'נטי בפירנצה]]
שמאל|ממוזער|250px|לוג'יה כפולה בכניסה ל
באדריכלות, **לוג'יה** (באיטלקית: **Loggia**) היא אלמנט דמוי ארקדה או אכסדרה, הנמצא בחזיתו של בניין. הלוג'יה פונה בצידה האחד לחלל הפתוח שמחוץ לבניין, ובצד זה היא נתמכת בעמודים. בניגוד לאכסדרה המתאימה בעיקר כמעבר לאורך חזית הבניין, המונח לוג'יה מתייחס בדרך כלל לאכסדרת כניסה למבנה, המתפקדת כמבואה.

הלוג'יה נבנית בדרך כלל בקומת הקרקע או בקומת הכניסה למבנה, אך לעיתים גם בקומות גבוהות יותר, והיא עשויה לעטר את הפורטיקו (מבנה השער) של הבניין, ובצורתה זו היא מופיעה בדרך כלל בשתי קומות ומכונה "לוג'יה כפולה". מקורו של המושג באיטליה בה הייתה בניית לוג'יות פופולרית במיוחד במאה ה-17. 

## ראו גם
* ארקדה
* אכסדרה

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אלמנטים אדריכליים
קטגוריה:מרפסות
שטויות במיץ עגבניות

שמאל|ממוזער|250px|מיץ עגבניות
**שטויות במיץ עגבניות** (או **שטויות ברוטב עגבניות**) הוא ביטוי סלנג עברי נפוץ, המשמש לבטא זלזול בדברים שהובעו, כמבקש לומר, הדברים שהובעו הם הבל הבלים.

הביטוי חדר לעברית המודרנית דרך הביטוי הגרמני "Quatsch mit Soße" ("קבטש מיט זוֹסֶה" - "שטויות עם רוטב") שמשמעותו זהה. מקובל גם הקיצור "**שטויות במיץ**" כביטוי בפני עצמו, והוא למעשה קרוב יותר למקור הגרמני. הגרסה הפחות נפוצה של הביטוי, "שטויות **ברוטב** עגבניות" (או בקיצור "שטויות ברוטב") קרובה מעט יותר למקור הגרמני.

למעשה, אין כל קשר בין משמעות הביטוי לעגבנייה, שנכנסה לביטוי לצורך החריזה בלבד; כך שבעוד הביטוי המקורי הוא חרוז, ובכך נהנה משנינות לשונית, הרי שכיום הביטוי נפוץ גם בגרסאות אחרות, כשהנפוצות ביניהן הן "שטויות במיץ תותים" ודומותיה, כשפרי או ירק כלשהו מחליפים את ה"עגבניות" שבביטוי המקורי.

האלבום "שירים במיץ עגבניות" מאת מתי כספי, שיצא ב-1990 בישראל, מרמז בשמו - משחק מילים על הביטוי "שטויות במיץ עגבניות" - על מהות שיריו כשירי איגיון.

"чепуха на постном масле" (צֶ'פוּחָה נא פוֹסטנוֹם מאסלֶה) הוא ביטוי בשפה הרוסית, שתרגומו המילולי הוא "שטויות עם שמן", והוא ביטוי דומה ל"שטויות במיץ עגבניות" ובעל משמעות זהה.

ניבים או ביטויים נרדפים לשטויות במיץ עגבניות הם: בוקי סריקי, דברי רוח, דברים בטלים, הבל ורעות רוח, פתפותי ביצים עורבא פרח, קש וגבבה, קשקוש בלבוש.

## ראו גם
* בוקרה פיל מישמיש

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:סלנג עברי
ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן

ימין|ממוזער|200px|הקבר המיוחס לברטולד החמישי בקתדרלת פרייבורג
**ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן** (בגרמנית: **Berthold V. von Zähringen**;  1160 - 18 בפברואר 1218) היה דוכס ששלט בדוכסות צרינגן מ-1186 ועד מותו.

## ביוגרפיה
ברטהולד החמישי נולד בשנת 1160 לברטהולד הרביעי, דוכס צרינגן ולהלוויג מפרוהבורג. בשנת 1186 מת אביו ברטהולד הרביעי, וברטהולד החמישי עלה לשלטון במקומו. בראשית כהונתו הוא הרחיב את שטחיה של הדוכסות אשר השתרעה בשפלה השווייצרית המערבית לכיוון דרום, ויישב את האלפים הברנינים ואת אזור העיר לוצרן. הוא הרחיב את העיר תון וייסד את ברן ב-1191. עם זאת נסיונותיו להרחיב את שטחי הדוכסות דרומה לעבר ואלה נכשלו בשנת 1221. 

ב-1198 הוא נבחר ליורש העצר של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך ויתר על התפקיד, ובתמורה זכה לשטחים נוספים בצפון שווייץ ובדרומה של גרמניה של ימינו.

ב-1200 החל בהרחבת הכנסייה בפרייבורג שהייתה לאחר מכן לקתדרלת פרייבורג ובה, לפי המסורת, נקבר לאחר מותו ב-1218. ברטהולד החמישי היה האחרון בשושלת דוכסי צרינגן.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:שווייץ: היסטוריה
קטגוריה:ברן
קטגוריה:ילידי 1160
קטגוריה:נפטרים ב-1218