מותחן פסיכולוגי

**מותחן פסיכולוגי** הוא תת-ז'אנר המשלב את ז'אנרי המותחן והספרות הפסיכולוגית.  הוא נפוץ לתיאור יצירות ספרותיות או קולנועיות העוסקות בנרטיבים פסיכולוגיים בהקשר מותח או מרתק.

בהיבט של הקשר ומוסכמות, מותחן פסיכולוגי הוא תת-ז'אנר במסגרת מבנה נרטיבי רחב יותר של מותחנים, עם קווי דמיון לספרות גותית וספרות בלשית, בכך שהוא כולל לעיתים "תחושת מציאות מתמוססת". לעיתים קרובות הוא מסופר מנקודת מבטם של דמויות המתמודדות עם לחץ פסיכולוגי, וחושף את תפיסותיהם המנטליות המעוותות ומתמקד במערכות היחסים המורכבות והמעונות בין דמויות אובססיביות ופתולוגיות. מותחנים פסיכולוגיים משלבים לעיתים קרובות אלמנטים של מסתורין, דרמה, פעולה ופרנויה. הז'אנר קשור בקשר הדוק ולעיתים חופף עם הז'אנרים של דרמה פסיכולוגית  ואימה פסיכולוגית, כשהאחרון כולל לרוב אלמנטים ותמות של אימה וזוועה עם תרחישים מטרידים ומפחידים יותר.

## הגדרה
פיטר האצ'ינגס מציין כי סרטים מגוונים הוגדרו כמותחנים פסיכולוגיים, אך לרוב מדובר בנרטיבים המתרחשים בסביבה ביתית, שבה הפעולה מודחקת והמותח נבנה במקום זאת דרך חקירה של הפסיכולוגיה של הדמויות המרכזיות. מאפיין ייחודי של מותחן פסיכולוגי הוא ההתמקדות במצבים המנטליים של הדמויות: תפיסותיהן, מחשבותיהן, עיוותיהן, והמאבק הכללי שלהן לאחוז במציאות.

על פי הבמאי ג'ון מאדן, מותחנים פסיכולוגיים מתמקדים בעלילה, בפיתוח דמויות, בבחירות ובקונפליקטים מוסריים; פחד וחרדה מניעים את המתח הפסיכולוגי בדרכים בלתי צפויות. מאדן טען שהיעדר מופעי ראווה והדגש החזק על דמויות הוביל לירידת הפופולריות של הז'אנר בהוליווד. מותחנים פסיכולוגיים יוצרים מתח על ידי ניצול חוסר הוודאות ביחס למניעי הדמויות, אמיתותן, וכיצד הן רואות את העולם. סרטים יכולים גם לגרום אי נוחות לצופים בכך שהם מעניקים להם מידע שהצופים רוצים לחלוק עם הדמויות; דמויות אשמות עשויות לחוות מצוקה דומה בשל הידע שלהן.

עם זאת, ג'יימס נ. פריי מגדיר מותחנים פסיכולוגיים כסגנון ולא כתת-ז'אנר; פריי טוען שמותחנים טובים מתמקדים בפסיכולוגיה של הנבלים ובונים מתח לאט דרך עמימות. יוצרים או מפיצי סרטים או מוציאים לאור המעוניינים להתרחק מהקונוטציות השליליות של ז'אנר האימה לעיתים קרובות מגדירים את יצירותיהם כמותחנים פסיכולוגיים. מצב דומה עשוי להתרחש כאשר מבקרים מגדירים יצירה כמותחן פסיכולוגי במטרה להעלות את ערכה הספרותי הנתפס.

## טכניקות
* **[[תפנית עלילתית|תפנית בעלילה]]** – סרטים כמו "פסיכו" ו"סודות נעולים" פרסמו את קיומן של תפניות בעלילה וביקשו מהקהל להימנע מחשיפת פרטים. מותחנים פסיכולוגיים עם תפניות עלילתיות שלא התקבלו היטב, כגון "הכפר", סבלו מהכנסות נמוכות בקופות.
* **[[מספר בלתי מהימן]]** – אנדרו טיילור מזהה את המספר הבלתי מהימן כאמצעי ספרותי נפוץ במותחנים פסיכולוגיים, ומייחס אותו להשפעתו של אדגר אלן פו על הז'אנר.
* מקגאפין– אלפרד היצ'קוק היה חלוץ במושג המקגאפין, מטרה או חפץ שמניעים את העלילה או מקדמים אותה. המקגאפין מוגדר לעיתים קרובות בצורה עמומה, והוא יכול לשמש להגברת המתח.
* '''הסחה''' – המושג "הרינג אדום" זכה לפופולריות על ידי ויליאם קובט ומתאר נושא לא רלוונטי שמוצג כדי להסיח את דעת הקהל. הסחה משמשת להוביל את הקהל להנחות שגויות ולהטות את תשומת ליבו.

## תבניות
ספרי מתח פסיכולוגיים רבים צצו במהלך השנים האחרונות, כולם במדיות השונות (קולנוע, ספרות, רדיו וכו'). למרות צורות הייצוג השונות הללו, מגמות כלליות הופיעו לאורך הנרטיבים. חלק מהנושאים העקביים הללו כוללים:
* מוות
* קיום
* זהות
* דעה
* תפיסה
* מציאות

במותחנים פסיכולוגיים, הדמויות נאלצות לרוב להתמודד עם מאבק פנימי. אמנזיה היא "כלי" עלילתי נפוץ המשמש להתמודדות עם שאלות אלו. דמות עלולה להיות מאוימת על ידי מוות, להיאלץ להתמודד עם מותם של אחרים, או לזייף את מותה שלה. מותחנים פסיכולוגיים עשויים להיות מורכבים, ומבקרים עשויים להמליץ על צפייה שנייה או שלישית כדי "לפענח את סודותיו". אלמנטים נפוצים עשויים לכלול דמויות קבועות, כמו בלש קשוח ורוצח סדרתי, המעורבים במשחק "חתול ועכבר". רומנים רגישים, דוגמאות למותחנים פסיכולוגיים מוקדמים, נחשבו כבלתי אחראיים מבחינה חברתית בשל תמות של מין ואלימות. רומנים אלו, ואחרים, נוצרו בהשראת מעשיו של הבלש האמיתי ג'ק ויצ'ר. מים ובמיוחד שיטפונות, משמשים לעיתים קרובות כדי לייצג את התת מודע, כמו בסרטים האמת שמתחת לפני השטח וקשר מוחי.

מותחנים פסיכולוגיים אינם תמיד מתמקדים בהיגיון. פיטר האצ'ינגס מגדיר את ז'אנר ה"ג'יאלו", תת-ז'אנר איטלקי של מותחנים פסיכולוגיים, כרציחות אלימות הממוקדות בסטייל ובסגנון על חשבון הרציונליות. לפי פיטר ב. פלינט מ"הניו יורק טיימס", מבקריו של אלפרד היצ'קוק האשימו אותו ב"הסתמכות על טריקים חלקלקים, עלילות לא הגיוניות וצירופי מקרים פרועים".

## דוגמאות
### תסריטאים ובמאים
* **בראד אנדרסון** – אית'ן אנדרטון מתאר את מותחניו הפסיכולוגיים של אנדרסון כ"ייחודיים" ומכסים את תבנית אובדן הזיכרון.
* **[[דאריו ארג'נטו]]** – במאי איטלקי הידוע בסרטי הפולחן שלו בז'אנרי הג'יאלו, האימה והמותחנים הפסיכולוגיים. הוא מכונה לעיתים "היצ'קוק האיטלקי".
* **[[דארן ארונופסקי]]** – עוסק לעיתים קרובות בתמות של שיגעון, מרדף אחר שלמות ופסיכולוגיה.
* **[[פארק צ'אן-ווק]]** – במאי קוריאני שחקר את הז'אנר בטרילוגיית הנקמה שלו ("Sympathy for Mr. Vengeance", "שבעה צעדים", ו-"Lady Vengeance"), "סטוקר" ו"המשרתת".
* **[[דייוויד קרוננברג]]** – פיליפ פרנץ' מציין כי קרוננברג הוא "מייצג מרכזי" של תת-ז'אנר מותחנים פסיכולוגיים, אימת גוף: "סיפורי זוועה הכוללים טפילים, מטמורפוזות, מחלות, ריקבון ופציעות גופניות".
* **[[בריאן דה פלמה]]** – נודע בתור סינאיסט על ידי וינסנט קנבי, דה פלמה ידוע במותחנים הפסיכולוגיים וסרטי האימה שלו המושפעים מאלפרד היצ'קוק.
* **[[אלפרד היצ'קוק]]** – היצ'קוק יישם לעיתים קרובות מושגים פרוידיאניים במותחנים שלו, כמו "פונדק ג'מייקה", "רֶבֶּקָה", "בכבלי השכחה", "חלון אחורי", "ורטיגו", "פסיכו" ו"מארני".
* **[[סטושי קון]]** – במאי אנימה יפני, ידוע במותחנים הפסיכולוגיים שלו, כמו "פרפקט בלו" ו"פפריקה".
* **[[דייוויד לינץ']]** – סרטיו הסוריאליסטיים הובילו לתיאור "לינצ'יאני", אותו ג'ף ג'נסן מאנטרטיינמנט ויקלי מגדיר כ"מעורפל באופן ביזארי, או סתם משונה".
* **כריסטופר נולאן** – במאי בריטי-אמריקאי שהסרטים שלו עוסקים בנפש, בזיכרון ובקו הדק בין פנטזיה ומציאות.
* **[[רומן פולנסקי]]** – תואר כ"במאי ברמה עולמית" על ידי שילה ג'ונסטון מאינדפנדנט שטענה כי המוניטין שלו התבסס על "המותחנים הפסיכולוגיים המוקדמים והמופתיים שלו".
* **[[מרטין סקורסזה]]** – במאי אמריקאי הידוע במותחנים פסיכולוגיים כמו "נהג מונית", "פסגת הפחד" ו"שאטר איילנד".
* **[[מ. נייט שאמלאן]]** – במאי הודי-אמריקאי הידוע בזכות מותחנים פסיכולוגיים הכוללים לעיתים קרובות תפניות עלילתיות.
* **[[דייוויד פינצ'ר]]** – במאי אמריקאי הידוע בסרטי המותחן המרכזיים שלו עם אלמנטים פסיכולוגיים, כגון "שבעה חטאים" ו"נעלמת".
## הערות שוליים

קטגוריה:מותחנים
קטגוריה:נרטולוגיה
קטגוריה:סוגות בקולנוע