מטוס קרב מלווה

[שמאל|ממוזער|ה[נורת' אמריקן אוויאיישן P-51 מוסטנג הוא אחד ממטוסי הקרב המלווים הידועים ביותר ממלחמת העולם השנייה]]
**מטוס קרב מלווה** (באנגלית: **Escort fighter**) היה קונספט למטוס קרב שתוכנן ללוות מפציצים אל מטרותיהם ובחזרה. מטוס קרב מלווה נדרש לטווח טיסה ארוך מספיק כדי להגיע למטרה, לשהות מעליה למשך כל זמן הפשיטה כדי להגן על המפציצים, ולחזור.

מספר מטוסי קרב כבדים דו-מנועיים בעלי קיבולת דלק גבוהה תוכננו למשימות ליווי לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. מטוסי קרב כבדים אלה נכשלו ברובם בתפקיד הליווי המיועד להם במהלך המלחמה, שכן הם לרוב הובסו בקרבות אוויר על ידי מטוסי קרב חד-מנועיים זריזים יותר. ככל שהתקדמה המלחמה, עיצובי מטוסי קרב בעלי טווח ארוך יותר והשימוש במכלי דלק נתיקים אפשרו למטוסי קרב חד-מנועיים לבצע משימות ליווי. בעידן שלאחר המלחמה, הכנסתם של מנועי סילון והטווח הקצר הטבוע בהם הפכו את בנייתם של מטוסי קרב מלווים לקשה מאוד. הקונספט הקשור של מטוס קרב חודר הופיע לזמן קצר בשנות ה-50 ושוב בשנות ה-60, אך לא הבשיל לכדי כלי טיס בייצור סדרתי. מטוסי קרב טפיליים, כלי טיס קטנים שתוכננו להינשא על ידי מפציץ ייעודי, נתפסו כפתרון אפשרי לטווחים המוגבלים של רוב מטוסי הקרב המלווים המסורתיים. ה-XF-85 גובלין, שתוכנן בארצות הברית ושורשיו בניסויים ממלחמת העולם הראשונה, הפך לעיצוב מטוס הקרב הטפיל הייעודי האחרון, ונזנח ב-1949 עקב בעיות טכניות כמו גם הופעתו של תדלוק אווירי מעשי.

תפקיד הליווי הצטמצם, שכן דוקטרינת קרבות האוויר המודרנית שמה דגש כבד על רעיון העליונות האווירית, וחשיבותה ביכולתו של חיל אוויר לבצע מבצעים יעילים. עליונות אווירית מוגדרת כמצב שבו חיל אוויר שולט במרחב אווירי במידה כזו שהוא מסוגל לבצע כל פעולה ללא הפרעה מצד כוחות אוויר של האויב. לחימה מול יריב בעל עליונות אווירית במרחב לחימה נתון היא קשה הרבה יותר, שכן כל טקטיקה התקפית או הגנתית צפויה להיות מוכרעת.

## מלחמת העולם הראשונה ותקופת בין המלחמות
מערכות ההפצצה האסטרטגית הגדולות הראשונות בוצעו במהלך מלחמת העולם הראשונה. מערכות אלו, שהשתמשו בתחילה בצפלינים, ומאוחר יותר במטוסי הפצצה גדולים כגון הגותה G.IV וההנדלי פייג' טייפ O, נתקלו בקושי גובר מצד מטוסי קרב שניסו לסכל אותן. מטוסי קרב אלו נהנו באופן משמעותי מא-סימטריה מובנית; המטוסים התוקפים נאלצו לטוס למרחקים ארוכים כדי להגיע למטרתם ולכן היו חייבים להיות גדולים מספיק כדי לשאת את מטען הדלק הנדרש, בעוד שמטוסי הקרב המגנים טסו למרחק קצר בלבד ולכן יכלו להיות קלים הרבה יותר ובעלי ביצועים גבוהים יותר.

בתחילת 1916, משרד המלחמה הבריטי ניסח מפרט למטוס קרב מלווה רב-מושבי שנועד להגן על מבני מפציצים מפני מטוסי קרב גרמניים. אמנם המפרט לא דרש מהירות גבוהה, אך שדה ראייה ואש טוב עבור המקלעים שלו היה חיוני. נבנו מטוסי אב-טיפוס, הארמסטרונג ויטוורת' F.K.6, הסופווית' L.R.T.Tr. וויקרס F.B.11, שלושתם מיקמו מקלענים בבתי מנוע כדי לספק שדות אש רחבים. פיתוחו של מתאם ירי יעיל, שמשמעותו הייתה שמטוסי קרב קטנים יותר יוכלו להיות יעילים באותה מידה, הוביל לסיום פיתוחם של עיצובים אלה.

כיוון שמטוסי הקרב החזיקו על העליונה, פשיטות בוצעו כמעט תמיד בלילה. במהלך תקופת בין המלחמות, הדבר הוביל ליצירת עיצובי מפציצי לילה ייעודיים שהתרכזו בפתרון בעיית הניווט לטווח ארוך בלילה. במהלך 1932, לנוכח מטוסי הפצצה בעלי יכולות הולכות וגוברות, ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין שיער שמאמצי היירוט בהכרח לא תמיד יצליחו וכי "המפציץ תמיד יעבור". יתרה מכך, בשל היעדר יכולות כיוון מדויקות, מפציצים נתפסו ככאלה שסביר שיתקפו סביבות עירוניות באופן כללי; בולדווין ציין כי מטרתם העיקרית תהיה "להרוג את נשותיו וילדיו של האויב מהר יותר מאשר הם הורגים את שלך".

מצב עניינים זה נחשב למעורר סלידה וניתנה תשומת לב מסוימת לשיטות שיאפשרו הפצצה במהלך היום. שני רעיונות הפכו לפופולריים. ה"שנלבומבר" היה מטוס מהיר מאוד שפשוט יחלוף על פני מטוסי הקרב האיטיים יותר הודות לכוח הנוסף של עיצוביו הדו-מנועיים. דבר זה הוכח בהצלחה רבה במספר מרוצי אוויר בתחילת שנות ה-30, שם מטוסים דו-מנועיים קלים עלו בקלות בביצועיהם על מטוסי קרב. עם זאת, מצב זה התקיים לתקופה קצרה בלבד עד להופעתם של מנועי מטוסים חזקים יותר באמצע שנות ה-30, ושוב מטוס קרב חד-מנועי יכול היה להדביק מפציץ דו-מנועי. הרעיון השני היה מטוס קרב מלווה שינסה לשבור את התקפות מערך ההגנה לפני שיוכלו להגיע למפציצים. כדי להגיע לטווח הרצוי, המטוס נאלץ לשאת מטען דלק גדול, ובאותה תקופה זה דרש מטוס דו-מנועי. עיצוב כזה לא היה מסוגל לתמרן עם מטוסי הקרב של שעות היום החד-מנועיים, ולכן הוקדשה תשומת לב לביצועים מוחלטים.

## מלחמת העולם השנייה
### בשירות הלופטוואפה
[ממוזער|ה[מסרשמיט Bf 110 תוכנן כמטוס קרב מלווה אך מצא שימוש נרחב יותר כמפציץ קל ומאוחר יותר כמטוס קרב לילה]]
אסטרטגיית הלופטוואפה התבססה בעיקר על הפצצה טקטית בשעות היום והשקיעה מאמץ ניכר בקונספט מטוס הקרב המלווה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. אחת התוצאות העיקריות של תשומת לב זו הייתה מטוס הקרב הכבד מסרשמיט Bf 110, שיוצר בהיקף נרחב. בזמן כניסתו לשירות, ה-Bf 110 היה בין המטוסים הסדרתיים המהירים ביותר שנבנו אי פעם, אך כפי שקרה עם עיצובי השנלבומבר, עד תחילת העימות, יתרון הביצועים שלו נשחק באופן רציני.

במהלך הקרב על בריטניה, הלופטוואפה השתמש הן במסרשמיט Bf 109 והן ב-Bf 110 שהתבססו בצרפת כמטוסי קרב-הפצצה מלווים. אף על פי שהמריא משדות תעופה קרובים יחסית בצרפת, ה-Bf 109 פעל בקצה גבול הטווח שלו ולא יכול היה להישאר זמן רב עם המפציצים אם רצה שיהיה לו מספיק דלק לחזור, בעוד שה-Bf 110, שתוכנן במיוחד לתפקיד הליווי, סבל מביצועים נחותים והובס בקלות על ידי הסופרמרין ספיטפייר וההוקר הוריקן של חיל האוויר המלכותי. באותם מצבים ספורים שבהם המפציצים הגרמניים לוו רק על ידי מטוסי Bf 110, מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי יכלו פשוט להתעלם מהם ולתקוף את המפציצים כמעט ללא הפרעה. בהיתקלויות שבהן מטוסי הקרב בחרו בכל זאת לתקוף את ה-Bf 110, בדרך כלל נגרם כתוצאה מכך שיעור אבדות גבוה יחסית ל-Bf 110.

בדוגמה מפורסמת אחת, קבוצה של שבעים ושניים מטוסי היינקל He 111 מנורווגיה, שלוו על ידי מטוסי Bf 110, ביצעה תקיפה על ניוקאסל. מטוסי ההוריקן והספיטפייר המגנים יכלו לבחור את מטרותיהם בחופשיות מוחלטת, ולבסוף השמידו שמונה מטוסי He 111 ושבעה מטוסי Bf 110 ללא כל אבדות מצדם. הפשיטה הייתה אסון כה גדול עד שהלופטוואפה זנח את ההתקפות מנורווגיה והפנה את המטוסים שנותרו לצרפת. מאותה נקודה ואילך, ה-Bf 110 הוצא ברובו מתפקיד הליווי, בין היתר משום שכה רבים אבדו עד שלא ניתן היה להפעיל מספרים מספקים בטווח הקצר; כשהוא חזר לפעילות, הוא שימש ברובו כמפציץ קל, וכן כמטוס קרב לילה במקום זאת.

### בשירות חיל האוויר המלכותי
ממוזער|אף על פי שגרסאות צילום-הסיור של הספיטפייר טסו עמוק מעל גרמניה בשעות היום, הרעיון של ליווי עמוק מעולם לא נשקל ברצינות על ידי חיל האוויר המלכותי
בניגוד לעמיתיו הגרמנים, חיל האוויר המלכותי (מוכר בראשי תיבות באנגלית: RAF) טען במשך זמן רב נגד פיתוחם של מטוסי ליווי. סיבה מרכזית לכך הייתה ברובה ארגונית. בשנת 1936 חולקו תפקידיו של מערך ההגנה האווירית של בריטניה הגדולה לפיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי ולפיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי. פיקוד מטוסי הקרב חש ששימוש במטוסי הקרב שלו כהגנה למערכות הפצצה יבוא על חשבון מספריהם שלהם. ב-30 בנובמבר 1936, מנהל מטה התפקידים שולטו דאגלס הפך עמדה זו לרשמית, וקבע כי "המפציצים צריכים להיות מסוגלים לדאוג לעצמם ללא תוספת של מטוסי קרב מלווים." הקצאת הייצור פעלה לפי כלל זה, והגבילה את מספר מטוסי הקרב שסופקו לשימוש בקו החזית במסגרת חיל המשלוח הבריטי ושלחה את השאר לעוצבות בתוך בריטניה.

במקביל, פיקוד המפציצים שהוקם באותה עת פיתח את תוכניותיו מתוך הנחה שלא יהיו מטוסי ליווי. הדבר נבע משילוב של מספר גורמים. גורם אחד היה האמונה שטכניקת ניווט משופרת תאפשר לכוח מפציצי הלילה לתקוף מטרות נקודתיות. גורם אחר היה שממש לפני המלחמה החלו להגיע מטוסים חדשים וגדולים בהרבה כמו ויקרס ולינגטון שהיו חמושים בנשק הגנתי כבד. דבר זה שִׁכנע כמה מאנשי פיקוד המפציצים שפשיטות באור יום לא ידרשו ליווי.

תפיסת הפשיטות בשעות היום הסתיימה במהירות לאחר קרב האוויר ההרסני במפרץ הלגולנד, שבו כוח של 22 מטוסי ולינגטון איבד 12 מטוסים למטוסי קרב גרמניים בעת שתקפו ספינות מלחמה בנמל. למשך שאר המלחמה, החיל האוויר המלכותי היה משוכנע שהפצצות לילה הן האסטרטגיה השרידה היחידה, ודעה זו לא נשקלה שוב ברצינות. הן פיקוד מטוסי הקרב והן פיקוד המפציצים פיתחו טיעונים דוקטרינריים נגד מטוסי ליווי, גם לאחר שגרסאות צילום-הסיור של הספיטפייר טסו עמוק לתוך גרמניה בטווחים שהיו מאפשרים להם ללוות הפצצות בשעות היום.

במהלך ההכנות למתקפת "השבוע הגדול", פנה חילות האוויר של צבא ארצות הברית לחיל האוויר המלכותי בבקשה לשקול כיצד לבצע הפצצות באור יום עם מטוסי ספיטפייר מלווים. פיקוד מטוסי הקרב טען שזה בלתי אפשרי, וערך מספר חישובים שנויים במחלוקת ביותר כדי "להוכיח" זאת. דבר זה הוביל למשלוח של שני מטוסי ספיטפייר לרייט-פטרסון, שם הוספו להם מכלי דלק רבים מבלי להשפיע משמעותית על ביצועיהם. הטווח המצוין שלהם כעת הודגם על ידי הטסתם בחזרה מעבר לאוקיינוס האטלנטי לאנגליה. למרות הדגמה זו, פיקוד מטוסי הקרב התמהמה בבחינת התאמות כאלה, ואישור סופי ניתן רק זמן רב לאחר סיום מבצע פוינטבלנק, שלב בו הם לא ראו כל צורך בהסבות מסוג זה.

### בשירות חיל האוויר של צבא ארצות הברית
שמאל|ממוזער|מפציצי B-17 במבנה
מערכת ההפצצות האסטרטגיות המדויקות של חילות האוויר של צבא ארצות הברית נגד התעשיות הגרמניות הייתה אפשרית רק בשעות היום. בתחילה, זה לא נתפס כבעיה; מפציצי בואינג B-17 מבצר מעופף וקונסולידייטד B-24 ליברייטור של חיל האוויר היו המטוסים החמושים ביותר באותה תקופה בצורה כבדה במיוחד. תוכננו עבורם מבנים צפופים, שיצרו אש צולבת של מקלעי 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) שהדפו את האויב ללא צורך במטוסי קרב מלווים. כמה גורמים רשמיים טענו שמטוסי קרב מלווים הם בלתי מעשיים לחלוטין. החיל נותר משוכנע באסטרטגיה זו למרות אזהרות חוזרות ונשנות מצד חיל האוויר המלכותי שזה לא יהיה המצב.

בשלבים המוקדמים של המאמצים האמריקאיים, גיחות הפצצה התבצעו לעיתים קרובות ללא מטוסי קרב מלווים. טייסי קרב גרמנים הוזנקו להתמודד עם פשיטות אלו, ועד מהרה למדו שהרבה יותר קל להם לחסל מבנים לא מלווים מאשר מבנים מלווים. כתוצאה מכך, מטוסי הקרב תקפו מבני מפציצים שהיו במבצעים ארוכי טווח, שכן לא היו איתם מלווים. הם קבעו במהירות את הנקודה שבה מטוסי הקרב יאלצו להסתובב לאחור וריכזו את מטוסי הקרב שלהם ממש מעבר לאותה נקודה.
שמאל|ממוזער|תקריב של מערך מקלעי ה-0.5 אינץ' בבואינג YB-40 מבצר מעופף
אבדות המפציצים של חיל האוויר האמריקאי גדלו בהדרגה, ומטוסי תותחים ניסיוניות כמו ה-YB-40 לא תרמו משמעותית להפחתתן. שיא האבדות הגיע בפשיטה ההרסנית השנייה על שוויינפורט ב-14 באוקטובר 1943, בה 26% מהכוח התוקף הושמד או הושבת עקב נזק.
[שמאל|ממוזער|ה[לוקהיד P-38 לייטנינג היה בעל טווח גדול בהרבה מזה של מקביליו המוקדמים]]
דבר זה אילץ את חילות האוויר של צבא ארצות הברית להגיע למסקנה שמפציצי B-17 שלהם חייבים לעשות משהו כדי להפחית את האבדות, וכי למלווים יש יתרון ניכר בהפחתת שיעור האבדות, במיוחד לאור התעצמות מאמצי היירוט הגרמניים, עד כדי כך שמשימות הפצצה ללא ליווי הפכו לפחות ופחות מומלצות. ההבנה הזו הובילה בסופו של דבר לפיתוחם של מטוסי קרב מלווים לטווח ארוך. שורה של התפתחויות בלתי קשורות הותירו את ארצות הברית בעמדה שבה יכלה לתת מענה מהיר לצורך זה. לפני כניסתם למלחמה, כוחות הקרב של חילות האוויר התעניינו במשמידי מפציצים ופיתחו סדרה של מטוסים חמושים בתותחים, ביניהם הלוקהיד P-38 לייטנינג שהיה גדול מספיק כדי לשאת גם כמות דלק גדולה. בניגוד לעיצובים דו-מנועיים מוקדמים יותר כמו ה-Bf 110, הלייטנינג הוכיח את עצמו כתחרותי מול מטוסי הקרב הגרמניים שאיתם התמודד, מה שאפשר להתאימו בקלות לתפקיד הליווי באמצעות שימוש במכלי דלק נתיקים. ב-3 במרץ 1944, הטיסה להק הקרב ה-55 את מטוסי ה-P-38 שלה מעל ברלין.

התאמות נוספות הגיעו במהירות. הריפבליק אוויאיישן P-47 ת'נדרבולט צויד במנוע חזק שאפשר לו לשאת מטענים כבדים. דבר זה הפך אותו למתאים לתפקיד מפציץ קרב, וכן העניק לו את היכולת לשאת מכלי דלק גדולים. לבסוף, היעילות הגבוהה ביותר של הזרימה השכבתית בנורת' אמריקן P-51 מוסטנג המונע על ידי המרלין, העניקה לו טווח חסר תקדים אפילו על דלק פנימי, ועם מכלים חיצוניים, הוא יכול היה לכסות את רוב אירופה. אף על פי שלא תוכנן לתפקיד הליווי, ה-P-51 נותר הדוגמה הקנונית לקטגוריה זו.

## המלחמה הקרה
הצלחותיהם של ה-P-47N וה-P-51 יצרו רושם שמטוס קרב מלווה הוא קונספט שראוי להמשיך בו גם לאחר תום המלחמה. צריכת הדלק הגבוהה של מנועי הסילון המוקדמים הפכה את תכנונם של מטוסים כאלה לקשה, ונבחנו מספר עיצובים ניסיוניים שהשתמשו בהנעה מעורבת, בדרך כלל טורבו-פרופ וסילון, אך אלה לא עמדו בדרישות הביצועים. קונספט חדש, מטוס המיקרו-קרב מקדונל XF-85 גובלין, שתוכנן לפעול כמטוס טפיל עבור המפציץ האסטרטגי קונבאייר B-36 פיסמייקר, נבדק יחד עם בואינג B-29 סופרפורטרס ונמצא כבלתי אפשרי לשימוש מבצעי. פרויקט פייקון שבא לאחר מכן ניסה פתרון דומה, עיגון מטוסי קרב סילוניים עם מפציצים כבדים באמצעות מנגנון טרפז או בקצות כנפיהם.
טקסט=Black-and-white photograph shows diminutive jet fighter suspended from a large aircraft in flight, through a trapeze.|ממוזער|XF-85 תלוי ממטוס-אם מסוג EB-29 באמצעות טרפז
בעוד שפרויקטים למטוסי קרב מלווים ייעודיים כמו ה-XF-85 גובלין לא הניבו פרי, התקדמות הטכנולוגיה ואופי הלוחמה במלחמות שהתנהלו אפשרו לתפקיד הליווי להתמזג בהדרגה עם סוגי מטוסי קרב אחרים, ולכן השימוש במונח הופסק. במהלך מלחמת קוריאה, הלוקהיד F-80 שוטינג סטאר ומאוחר יותר הנורת' אמריקן אוויאיישן F-86 סייבר ליוו מפציצי B-29 כבדים ומטוסי תקיפה מסוג ריפבליק אוויאיישן F-84 ת'אנדרג'ט.

אף שמפציץ המאך 3 מדגם נורת' אמריקן XB-70 ולקירי נועד להיות חסין מפני מתקפות אויב עקב מהירותו, חברת התעופה של אמריקה הצפונית הציעה לזמן קצר את המיירט נורת' אמריקן F-108 ראפייר לתפקיד הליווי. במקרה זה נעשה שימוש במונח "מטוס קרב חודר", שכן המטוס לא היה אמור למעשה ללוות את המפציצים, אלא נועד לטוס לתוך המרחב האווירי הסובייטי זמן רב לפני המפציצים ולתקוף את המיירטים הסובייטים הרבה לפני שיוכלו להתקרב למפציצים.

עם פיתוחם של טילים מונחים, במיוחד טילי קרקע-אוויר, התוכניות למטוסי קרב מלווים ייעודיים שתוכננו ללוות מפציצים גרעיניים דעכו בהדרגה מהזירה. משמעות טכנולוגיית הטילים הייתה שמיירטים כמעט ולא יפגעו ישירות במפציצים, אם בכלל, והמלווים יכולים היו לעשות מעט מאוד נגד טילים. במקביל, התקדמותם של טילים בליסטיים מבוססי קרקע וצוללות הפחיתה את חשיבותם של המפציצים – הם הפכו רק למרכיב יחיד בטריאדה הגרעינית בארצות הברית, וממילא כמעט והתעלמו מהם לחלוטין בברית המועצות. יתרה מכך, כאשר תפיסת השמדה הדדית מובטחת עמדה בראש סדר היום הפוליטי לאורך המלחמה הקרה, החלפת מהלומות גרעיניות הפכה לפחות ופחות סבירה, מה שהותיר את עיצובי מטוסי הקרב הקיימים כמעל ומעבר לדרוש כדי להגן עליהם במלחמות שהתנהלו. במלחמת וייטנאם למשל, מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום ולעיתים גם ווט F-8 קרוסיידר ליוו את המפציצים האמריקאיים כמו בואינג B-52 סטרטופורטרס, מטוסי ריפבליק אוויאיישן F-105 ת'נדרצ'יף ודאגלס A-4 סקייהוק. במקרים מסוימים, משימות ה-F-4 היו "מעורבות", כאשר חלק ממטוסי ה-F-4 חומשו בפצצות, בעוד שמטוסי F-4 אחרים שימשו כמלווים (מקרים דומים אירעו עם ה-F-8).

## העידן המודרני
[ממוזער|[טופולב Tu-160 של חיל האוויר הרוסי מלווה על ידי מטוס קרב רב-משימתי מסוג Su-30SM לעליונות אווירית]]
הופעתו של מטוס הקרב לעליונות אווירית, כדוגמת מקדונל דאגלס F-15 איגל, העלתה כי נכסים יקרי ערך כגון מטוסי תדלוק, מערכות שליטה ובקרה, מפציצים ומטוסי תקיפה יוגנו על ידי מטוסי קרב אלו, שלעיתים טסים הרחק קדימה לפני המבנה על מנת להתעמת עם כוחות אוויר של האויב עוד מרחוק, במקום על ידי מלווים ישירים השוהים בסמוך אליהם ובקשר עין.

התפתחותו של מטוס קרב רב-משימתי, דוגמת מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט, הפחיתה גם היא את הצורך במלווים, כיוון שהמטוס במשימת תקיפה אווירית היה כעת מסוגל להגן על עצמו ביעילות.

במהלך העשור השני של המאה ה-21, חיל האוויר של ארצות הברית החל בפיתוח מטוס קרב חדש שנועד לשמש כמלווה למפציץ האסטרטגי מהדור הבא נורת'רופ-גראמן B-21 ריידר.

## ראו גם
* לוחמה אווירית
* מטוס יירוט, היריב העיקרי של מטוס קרב ליווי
* ויילד ויזל

## לקריאה נוספת




## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:מטוסי קרב