שימור ושיקום נכסי תרבות

**שימור ושיקום נכסי תרבות** הוא תחום עיסוק ומחקר שמתמקד בהגנה ובטיפול במורשת תרבותית מוחשית, כגון יצירות אמנות, אדריכלות, ארכאולוגיה ואוספי מוזיאון, אוספים ארכיונים וספריות. פעילויות השימור כוללות שימור מונע, שיקום, שיחזור, בדיקה, תיעוד, מחקר, טיפול וחינוך.

## הגדרה
[שמאל|ממוזער| שיקום ושימור של [עמוד השילוש הקדוש באולומואוץ, צ'כיה, 2006]]
שימור נכסי תרבות כרוך בהגנה ובשיקום באמצעות "כל השיטות המוכיחות את יעילותן בשמירה על נכס זה קרוב ככל האפשר למצבו המקורי למשך זמן רב ככל האפשר". שימור מורשת תרבותית קשור לעיתים קרובות לאוספי אמנות ומוזיאונים, אך גם ליצירות בודדות ואוספים פרטיים. וכולל טיפול וניהול אוספים באמצעות מעקב, בדיקה, תיעוד, תצוגה, אחסון, שימור מונע ושיקום.

במשך השנים היקף עבודת המשמר התרחבה משימור אמנות, הכוללת הגנה וטיפול ביצירות אמנות ואדריכלות, לשימור מורשת תרבותית, הכוללת הגנה וטיפול במגוון רחב של יצירות תרבותיות והיסטוריות אחרות. ניתן לתאר את שימור המורשת התרבותית כסוג של ניהול אתי.

התחום נחלק לשני עיסוקים מרכזיים:
* שימור ושיקום נכסי תרבות ניידים
* שימור ושיקום מקרקעין תרבותיים קבועים

שימור נכסי תרבות מתבסס על קווים מנחים אתיים פשוטים:
* **כיבוד המקוריות** – שמירה על החומר המקורי, על הצורה ועל הכוונה המקורית של היצירה.
* **הפיכות** – ביצוע טיפולים שניתן לבטל או לשנות בעתיד ללא פגיעה ביצירה.
* **מינימליזם** – התערבות מינימלית על מנת לשמר את היצירה.
* **תיעוד** – שמירה על תיעוד מלא של כל תהליך ההתערבות והשימור.
* **שימור לטווח הארוך** – הבטחת עמידות היצירה לאורך זמן תוך התחשבות בצרכיה החומריים.

לעיתים קרובות יש פשרות בין שימור המראה, שמירה על העיצוב והמאפיינים החומריים המקוריים, ויכולת הפיכת השינויים. כיום מושם דגש על הפיכות השינויים בכדי לצמצם בעיות בטיפול עתידי, חקירה ושימוש.

כדי שמשמרים יוכלו להחליט על אסטרטגיית שימור מתאימה וליישם את מומחיותם המקצועית בהתאם, עליהם להביא בחשבון את עמדות בעלי העניין, הערכים, כוונת האמן, משמעות היצירה והצרכים הפיזיים של החומר.

צ'זארה ברנדי, בתיאוריה שלו על שימור, מתאר את השחזור כ"שלב מתודולוגי שבו העבודה האמנותית מוערכת בצורתה החומרית ובדואליות ההיסטורית והאסתטית שלה, במטרה להעבירה לעתיד".

## היסטוריה ומדע
### תאריכים מרכזיים
בתחום השימור רבים מציינים את תחילת מסורת שימור המורשת התרבותית באירופה בשנת 1565 עם שחזור ציורי הקיר של הקפלה הסיסטינית, אך דוגמאות עתיקות יותר כוללות את עבודתו של קסיודורוס.

### היסטוריה קצרה
[ממוזער| סרטון מוקדם המציג כמה פעילויות במעבדת שימור ב[רייקסמוזיאום]]
ממוזער| מחיצה זמנית עם חלונות לאורך אזור עבודת השיקום בקלויסטר של כנסיית סנט טרופימה, ארל
לטיפול במורשת תרבותית יש היסטוריה ארוכה, כזו שנועדה בעיקר לתקן ולשקם חפצים להמשך שימושם ולהנאה האסתטית מהם. עד תחילת המאה ה-20, אמנים היו בדרך כלל אלו שנקראו לתקן יצירות אמנות שניזוקו. אולם במהלך המאה ה-19, תחומי המדע והאמנות נקשרו יותר ויותר כאשר מדענים כמו מייקל פאראדיי החלו לחקור את ההשפעות המזיקות של הסביבה על יצירות אמנות. לואי פסטר ביצע ניתוח מדעי גם על צבע. עם זאת, אולי הניסיון המאורגן הראשון ליישם מסגרת תאורטית לשימור המורשת התרבותית הגיע עם הקמת החברה להגנה על מבנים עתיקים ב-1877 בממלכה המאוחדת. החברה נוסדה על ידי ויליאם מוריס ופיליפ ובּ, שניהם הושפעו עמוקות מכתביו של ג'ון ראסקין. באותה תקופה פותחה תנועה צרפתית עם מטרות דומות בניהולו של אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק, אדריכל ותאורטיקן, המפורסם בשל שחזורי מבנים מימי הביניים.
[ממוזער| מאז 1998, [אוניברסיטת הרווארד עוטפת כמה מהפסלים יקרי הערך בקמפוס שלה, כמו " הסטלה הסינית " הזו, בכיסויים עמידים למים מדי חורף, על מנת להגן עליהם מפני שחיקה הנגרמת על ידי גשם חומצי.]]
שימור המורשת התרבותית, כתחום לימוד ייחודי, התפתח לראשונה בגרמניה, שם בשנת 1888 פרידריך ראטגן היה הכימאי הראשון שנשכר על ידי מוזיאון, המוזיאונים המלכותיים של ברלין (Koniglichen Museen). הוא לא רק פיתח גישה מדעית לטיפול בפריטים באוספים, אלא גם הפיץ את הגישה הזו באמצעות פרסום "מדריך לשימור" בשנת 1898. התפתחות מוקדמת של שימור המורשת התרבותית בכל אזור בעולם מקושרת בדרך כלל ליצירת משרות לכימאים בתוך מוזיאונים. בתחום הארכאולוגיה הבריטית, מחקר מפתח וניסוי טכני בתחום השימור בוצעו על ידי נשים כמו איוני גדי, הן בשטח והן באוספי ארכאולוגיה, במיוחד באלה של המכון לארכאולוגיה בלונדון.

בבריטניה, בשנת 1900 נעשה מחקר חלוצי בנושא חומרי ציור ושימור, קרמיקה ושימור אבן נערך על ידי ארתור פילנס לורי, כימאי אקדמי ומנהל אוניברסיטת Heriot-Watt. האינטרסים של לורי טופחו על ידי ויליאם הולמן האנט. בשנת 1924 החל הכימאי הרולד פלנדרלייט לעבוד במוזיאון הבריטי עם אלכסנדר סקוט במעבדת המחקר שנוצרה לאחרונה, אף על פי שהוא הועסק בפועל על ידי המחלקה למחקר מדעי ותעשייתי בשנים הראשונות. אפשר לומר שמינויו של פלנדרלייט' הוליד את מקצוע השימור בבריטניה, אף על פי שהיו בעלי מלאכה במוזיאונים רבים ובעולם האמנות המסחרי במשך דורות. מחלקה זו נוצרה על ידי המוזיאון כדי לטפל במצב ההידרדרות של חפצים באוסף, נזקים שנגרמו כתוצאה מאחסנתם במנהרות התחתית של לונדון במהלך מלחמת העולם הראשונה. הקמתה של מחלקה זו העבירה את המוקד לפיתוח תאוריית השימור והפרקטיקה מגרמניה לבריטניה, והפכה את האחרונה לכוח ראשי בתחום צעיר זה. בשנת 1956 כתב פלנדרלייט ספר יד חשוב בשם "שימור העתיקות ויצירות האמנות", אשר החליף את ספרו הקודם של ראטגן וקבע סטנדרטים חדשים לפיתוח המדע של האמנות והשימור.

בארצות הברית ניתן לייחס את התפתחות שימור המורשת התרבותית למוזיאון פוג לאמנות ולאדוארד וולדו פורבס, מנהלו מ-1909 עד 1944. הוא עודד חקירה טכנית, והיה יושב ראש הוועדה המייעצת לכתב העת הטכני הראשון, Technical Studies in the Fine Arts, שפורסם על ידי ה-Fog מ-1932 עד 1942. הוא גם הביא לצוות המוזיאון כימאים. רתרפורד ג'ון גטנס היה הראשון מבין אלה בארצות הברית שהועסק באופן קבוע במוזיאון לאמנות. הוא עבד עם ג'ורג' ל. סטאוט, המייסד והעורך הראשון של מחקרים טכניים. Gettens and Stout כתבו יחד את Painting Materials: A Short Encyclopaedia ב-1942, הודפסה מחדש ב-1966. קומנדיום זה עדיין מצוטט בקביעות. רק כמה תאריכים ותיאורים בספרם של Gettens ו-Stout מיושנים כעת.

באמריקה ובריטניה הואץ תהליך ההתפתחות של המקצוע, והביאו לפתיחתם של ארגוני השימור הבינלאומיים הראשונים. המכון הבינלאומי לשימור יצירות היסטוריות ואמנותיות (IIC) התאגד על פי החוק הבריטי בשנת 1950 כ"ארגון קבוע לתיאום ולשיפור הידע, השיטות ותקני העבודה הדרושים להגנה ושימור חומרים יקרים מכל הסוגים. " הצמיחה המהירה של ארגונים מקצועיים לשימור, פרסומים, כתבי עת, ניוזלטרים, הן בינלאומיות והן ביישובים, הובילה את התפתחות מקצוע השימור, הן מבחינה מעשית והן מבחינה תאורטית. היסטוריונים ותאורטיקנים של אמנות כמו צ'זארה ברנדי שיחקו גם הם תפקיד משמעותי בפיתוח תאוריית מדעי השימור. בשנים האחרונות דאגות אתיות היו בחזית ההתפתחויות בתחום השימור. המשמעותית ביותר הייתה הרעיון של שימור מונע. רעיון זה מבוסס בחלקו על עבודתו החלוצית של גארי תומסון CBE, ועל ספרו *Museum Environment*, שפורסם לראשונה ב-1978. תומסון היה קשור לגלריה הלאומית בלונדון; כאן הוא הקים מערכת הנחיות או בקרות סביבתיות לתנאים הטובים ביותר שבהם ניתן לאחסן ולהציג חפצים בסביבת המוזיאון. אף על פי שההנחיות המדויקות שלו כבר אינן מבוצעות בקפדנות, הן היוו השראה לתחום השימור הזה.

### מעבדות שימור
שמאל|ממוזער| מרכז השימור לונדר. צוות השימור של המוזיאון לאמנות אמריקאית של הסמיתסוניאן ושל הגלריה הלאומית לפורטרטים נגיש לציבור באמצעות קירות זכוכית רצפה-תקרה שמאפשרים למבקרים לראות מקרוב את כל הטכניקות שמשמרים משתמשים בהן כדי לבדוק, לטפל ולשמור על יצירות האמנות בתוך מעבדת שימור פעילה.
משמרים משתמשים באופן שגרתי באמצעים כימים ומדעיים לבחינה וטיפול ביצירות תרבות. מעבדת השימור המודרנית משתמשת בציוד כגון מיקרוסקופים, ספקטרומטרים ומכשירים שונים x-ray רנטגן כדי להבין טוב יותר עצמים ומרכיביהם. הנתונים שנאספו כך מסייעים בהחלטת טיפולי השימור שיסופקו לאובייקט.

בישראל פועלות מספר מעבדות שימור במסדות שאמונות על נכסי התרבות בארץ: מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, יד ושם, הארכיון הציוני, הספרייה הלאומית, רשות העתיקות, מוזיאון ארץ ישראל ומוזיאוני חיפה כמו כן ישנם מספר מצומצם של מעבדות שימור הפועלות באופן עצמאי ומספקות שירות למוזיאונים וארכיונים קטנים ולמגזר הפרטי.

## אתיקה
עבודתו של המשמר מונחית על פי אמות מידה אתיות. אלה לובשות צורה של אתיקה יישומית. סטנדרטים אתיים הוקמו ברחבי העולם, ונכתבו הנחיות אתיות לאומיות ובינלאומיות. דוגמה אחת כזו היא:
* המכון האמריקאי לשימור קוד אתיקה והנחיות לתרגול

Conservation OnLine מספקת משאבים בנושאים אתיים בשימור, כולל דוגמאות לקודים אתיים והנחיות להתנהלות מקצועית בשימור ובתחומים בעלי קשורים; וכן אמנות הנוגעות לסוגיות אתיות הכרוכות בשימור רכוש תרבותי.

כמו גם סטנדרטים של פרקטיקה, משמרים עוסקים בבעיות אתיות רחבות יותר, כמו הוויכוחים האם כל אמנות שווה לשמר.

ממוזער| רובע היסטורי שעבר שימור במחוז מרכז ביירות

## פרקטיקה
המטרה העיקרית של משמר תרבות היא להאט את קצב ההידרדרות של פריט. לשם השגת מטרה זו ניתן להשתמש בשיטות לא התערבותיות (שימור מונע) ובשיטות התערבותיות (שימור ושיקום אקטיבי).

### שימור מונע
יצירות תרבות רבות רגישות לתנאי סביבה כגון טמפרטורה, לחות וחשיפה לאור בכלל ולקרינה אולטרה סגולה בפרט. יש להגן על עבודות אלה בסביבות מבוקרות שבהן משתנים כאלה נשמרים בטווח של רמות מגבילות נזק. לדוגמה, ציורי צבעי מים דורשים בדרך כלל מיגון מאור השמש כדי למנוע דהייה של פיגמנטים.

טיפול באוספים הוא מרכיב חשוב במדיניות המוזיאון או כל מוסד המחזיק בפרטים שמהווים נכס תרבותי. זוהי אחריות חיונית של אנשי המקצוע ליצור ולתחזק סביבה מגינה על האוספים שבטיפולם, בין אם באחסון, בתצוגה או במעבר. מוזיאון צריך לעקוב בקפידה אחר מצב האוספים כדי לקבוע מתי חפץ דורש עבודת שימור.
[שמאל|ממוזער| עבודת שימור מונע בקיר סלע עם ציורים פרהיסטוריים [הפארק הלאומי סרה דה קפיברה|בפארק הלאומי Serra da Capivara. העבודה מורכבת ממילוי הסדקים למניעת פיצול הקיר.]]

### שימור ושיקום אקטיבי
שמאל|ממוזער| שימור רהיטים - הדבקה מחדש של אלמנט רופף של חלק מהיצירה העשויה מעץ אגוז (כנראה איטליה, המאה ה-19)
שמאל|ממוזער| שימור עתיק – צביעה מחדש של המסגרת על ידי עובד המוזיאון
תוכנית הוראה של שימור התערבותי הוקמה לראשונה בשנת 1937 בבריטניה במכון לארכאולוגיה על ידי Ione Gedye, שמלמד עד היום משמרים.

שימור התערבותי מתייחס לכל אינטראקציה ישירה בין המשמר לחומר של הפריט. פעולות התערבות מתבצעות ממגוון סיבות, כולל בחירות אסתטיות, צורך ביציבות המבנה לשמירה על שלמותו, או דרישות תרבותיות להמשכיות בלתי מוחשית. דוגמאות לטיפולים התערבותיים כוללות הסרת לקה חומצית מציור, מריחת שעווה על פסל, ושטיפה וסידור מחדש של ספר. הסטנדרטים האתיים בתחום דורשים מהמשמר להצדיק לחלוטין את פעולות ההתערבות ולבצע תיעוד לפני, במהלך ואחרי הטיפול

אחד העקרונות המנחים של שימור המורשת התרבותית היה באופן מסורתי הרעיון של הפיכות, שכל ההתערבויות עם החפץ צריכות להיות הפיכות במלואן ושניתן להחזיר את החפץ למצב בו היה לפני התערבותו של המשמר. אף על פי שמושג זה נותר עיקרון מנחה של המקצוע, הוא ספג ביקורת נרחבת בתוך מקצוע השימור וכיום נחשב בעיני רבים ל"מושג מטושטש". עיקרון חשוב נוסף של שימור הוא שכל השינויים צריכים להיות מתועדים היטב וצריכים להיות מובחנים בבירור מהאובייקט המקורי.

#### דוגמה לגילוי ושיקום ארכאולוגי של ציור קיר

קובץ:St_amant_roche_savine_3_(2).jpg|ציור קיר לפני חשיפה וטיפול
קובץ:St_amant_roche_savine_1_(2).jpg|ציור מהמאה ה-15 לאחר חשיפה ולפני טיפול
קובץ:St_amant_roche_savine_8.jpg|הציור לאחר הטיפול


#### דוגמאות לשיקום ציור שמן

קובץ:Bacchus_(painting).jpg|
קובץ:Bacchus_-_Leonardo_da_Vinci_workshop_-_Louvre_INV_780.jpg|
קובץ:Rear-Admiral_Richard_Kempenfelt,_1718-82_RMG_BHC2818.tiff|
קובץ:Richard_Kempenfelt.jpg|


## שימור בר קיימא
מתוך הכרה בכך ששיטות שימור לא צריכות לפגוע בסביבה, לפגוע בבני אדם או לתרום להתחממות כדור הארץ, מקצוע השימור-שיקום התמקד לאחרונה בפרקטיקות המפחיתות פסולת, מפחיתות את עלויות האנרגיה ומצמצמות את השימוש בממיסים רעילים או מזיקים. מספר פרויקטי מחקר, קבוצות עבודה, ויוזמות אחרות חקרו כיצד שימור יכול להפוך למקצוע בר-קיימא יותר מבחינה סביבתית. שיטות שימור בר קיימא חלות הן על עבודה בתוך מוסדות תרבות (למשל מוזיאונים, גלריות לאמנות, ארכיונים, ספריות, מרכזי מחקר ואתרים היסטוריים) וכן על עסקים ואולפנים פרטיים.

### בחירת חומרים
משמרים משתמשים במגוון רחב של חומרים - בטיפולי שימור, וכאלה המשמשים לשינוע, תצוגה ואחסון בטוח של פריטי מורשת תרבותית. חומרים אלה יכולים לכלול ממיסים, ניירות ולוחות, בדים, דבקים ומגבשים, פלסטיק וקצף, מוצרי עץ ועוד רבים אחרים. יציבות ואריכות ימים הם שני גורמים חשובים שמשמרים לוקחים בחשבון בבחירת החומרים מתוך הבנה כי קיימות הוא תחום משמעותי בחשיבה השימורית גם מבחינת ניהול אוסף לתווך הרחוק וגם ההשפעה שבבחירת חומרים על הפריט עצמו ועל העובדים. דוגמאות לבחירות ושיטות חומר בר-קיימא כוללות:
* שימוש במוצרים מתכלים או כאלה עם פחות השפעה סביבתית במידת האפשר;
* שימוש ב'ממיסים ירוקים ' במקום בחלופות רעילות יותר, או באסטרטגיות טיפול המשתמשות בכמויות קטנות בהרבה של ממיסים - למשל, ג'לים מימיים קשיחים למחצה, תחליבים או חומרים ננו;
* הכנת כמויות קטנות יותר של חומר (למשל דבקים) כדי למנוע בזבוז;
* שמירה על פרוטוקולי סילוק מומלצים עבור כימיקלים, חומרים הניתנים למחזור וחומרים הניתנים לקומפוסטציה, במיוחד כדי למנוע זיהום של דרכי מים;
* בחירת בגדי עבודה מגן שניתן לכבס או לנקות ולעשות שימוש חוזר, במקום אפשרויות חד פעמיות;
* מעקב אחר כמויות המלאי כדי להימנע מקניית יתר, במיוחד עבור חומרים עם תאריכי תפוגה;
* שימוש בחומרים עמידים לאריזה שניתן לכבס ולעשות שימוש חוזר, כגון Tyvek או Mylar ;
* ייעוד מחדש של חומרים מתכלים כגון נייר סופג, בדים לא ארוגים וסרט פוליאסטר כאשר הם אינם מתאימים עוד למטרה המקורית שלהם;
* שימוש במוצרים מתוצרת מקומית במידת האפשר, כדי להפחית את טביעות הפחמן;
* שימוש חוזר בחומרי אריזה כגון קופסאות קרטון, ניילון פלסטיק וארגזי עץ;
* שימוש בגדלים סטנדרטיים של אריזות ועיצובי אריזות המפחיתים פסולת;

החלטות אלו אינן תמיד פשוטות - למשל, התקנת מסנני מים מפושטים או מזוקקים במעבדות מפחיתה את הפסולת הקשורה לרכישת מוצרים בבקבוקים, אך מגדילה את צריכת האנרגיה. באופן דומה, ניירות ולוחות מתוצרת מקומית עשויים להפחית מיילים של פחמן אינהרנטיים, אבל הם עשויים להיות מיוצרים עם עיסת שמקורה ביערות גידול ישנים.

דילמה נוספת היא שחומרים רבים בדרגת שימור נבחרים מכיוון שהם אינם מתכלים. לדוגמה, בבחירת פלסטיק שבעזרתו מייצרים מארזי אחסון, משמרים מעדיפים להשתמש בפלסטיק בעל אורך חיים ארוך יחסית מכיוון שיש להם תכונות התיישנות טובות יותר - הם נוטים פחות להצהיב, לשטוף חומרי פלסטיק או לאבד שלמות מבנית ולהתפורר (דוגמאות כוללות פוליאתילן, פוליפרופילן ופוליאסטר). לפלסטיקים אלה ייקח יותר זמן להתפרק במזבלה.

## קישורים חיצוניים
פייסבוק, הארגון הישראלי לשימור נכסי תרבות

## הערות שוליים

קטגוריה:רסטורציה (אמנות)
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:שימור (ספרנות וארכיונאות)
קטגוריה:שימור מבנים