open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
הסכם יפו (1192)

[250px|ממוזער|שמאל|איור מתוך פסלטר לוטרל (The Luttrell Psalter) משנת 1325 המתאר את [ריצ'רד לב הארי וצלאח א-דין נלחמים ליד יפו.]]
**הסכם יפו** או **חוזה יפו** היה הסכם שלום שנחתם ב-2 בספטמבר 1192 בין הכוחות המוסלמיים בהנהגת צלאח א-דין לבין הצלבנים בראשות ריצ'רד לב הארי, ושם סוף למסע הצלב השלישי. נקרא גם **הסכם רמלה**.

## רקע

לאחר המפלה שהנחיל צלאח א-דין לצלבנים בקרב קרני חיטין, נפלו ירושלים וארץ ישראל כמעט כולה לידיו של הסולטאן האיוּבּי א-דין, ובא הקץ על ממלכת ירושלים הצלבנית. התבוסה המהדהדת עוררה את הכנסייה ואת שליטי אירופה הנוצרית לפעולה. עד מהרה יצא לדרך מסע הצלב השלישי, שמטרתו לכידתה של ירושלים הקדושה לנוצרים וכיבוש מחדש של הארץ. מנהיגיו היו ריצ'רד לב הארי מלך אנגליה, פיליפ השני מלך צרפת ופרידריך ברברוסה קיסר האימפריה הרומית הקדושה. האחרון טבע בנהר בדרך אל ארץ ישראל; פיליפ הסתפק בהכנעתה של עכו הנצורה, ששימשה שדה קרב עיקרי זה שלוש שנים, ויצא את הארץ. עכו הנוצרית הייתה לבירתה של ממלכת ירושלים השנייה – שהייתה כזאת בשם בלבד.

הפיקוד נותר אז בידי ריצ'רד לב הארי, שהחליט לכבוש את יפו בטרם יפנה לכיבוש ירושלים, כדי שתשמש לו בסיס ונמל. כבר בזמן מצעדו דרומה נעשו גישושים דיפלומטיים ראשוניים מול המוסלמים, שמצידם ביקשו להשהות בכך את מהלכיו הצבאיים ולקנות זמן. אחרי ניצחון מוחץ בקרב ארסוף הגיעו הצלבנים ליפו והחלו בביצורה, בעוד המוסלמים מבצרים את ירושלים. במקביל להכנות הצבאיות, פתח ריצ'רד במשא ומתן מול אל-מלכ אל-עאדל, אחי הסולטאן. השיחות נפתחו ביום 3 באוקטובר 1191 באישורו של צלאח א-דין, ונמשכו בעת ההתקדמות האיטית של המחנה הצלבני לכיוון ירושלים, שנעצרה באזור לטרון. בימי החניה הגיעו השיחות למבוי סתום ונפסקו. בתחילת ינואר 1192 נסוגו הצלבנים למישור החוף. 

בחודשים הבאים כבש ריצ'רד את אשקלון ואת מבצר דרום, ומישור החוף כולו היה בידיו. ביוני הגיעו שוב הצלבנים למרגלות הרי יהודה. אולם החשש מתבוסה ומכישלון המצור, כמו גם החשש שלא יוכל להחזיק בירושלים אפילו יכבשה, הניאו את ריצ'רד מלעלות עליה. לאחר דיונים פנימיים נסוג מן השפלה מערבה בפעם האחרונה. אז התחדש המשא ומתן. השיחות של קיץ 1192 נמשכו פחות מחודשיים; התקופה עברה ללא קרבות להוציא מתקפת פתע מוסלמית על יפו, שנכשלה. 

## ההסכם
ב-2 בספטמבר 1192 חתמו ריצ'רד לב הארי וצלאח א-דין על הסכם שתוקפו שלוש שנים ושלושה חודשים. על בסיס השליטה הצבאית בשטח, נקבע כי פנים הארץ יישאר איובי, ומישור החוף מצור בצפון ועד יפו בדרום יהיה שטחה של הממלכה הצלבנית החדשה. אשקלון לא תיכלל בה וביצוריה ייהרסו. ירושלים תיוותר מוסלמית אף היא, אך לצליינים הנוצרים תינתן הזכות לעלות אליה בחופשיות וללא תשלום מס, בלתי חמושים.

## ראו גם

* הסכם יפו (1229)

## לקריאה נוספת
* יעל קציר, **ירושלים לדורותיה** (יחידה 6): ירושלים בירת ממלכת הצלבנים, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשנ"ה.
* יהושע פראוור, **תולדות ממלכת הצלבנים בארץ־ישראל**, ירושלים: מוסד ביאליק, 1971. כרך שני, עמ' 64, 90–92.

## הערות שוליים

קטגוריה:מסע הצלב השלישי
יפו (1192)
קטגוריה:ארץ ישראל: היסטוריה
סוף העולם (סרט, 1999)

**סוף העולם** (באנגלית: **End of Days**) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת אימה ומתח, בבימויו של פיטר היימס. הסרט יצא לאקרנים ב-24 בנובמבר 1999. בסרט שיחקו ארנולד שוורצנגר, רובין טאני וגבריאל ביירן.

בהמשך יצא אלבום "Music From and Inspired by the Motion Picture End of Days" עם מוזיקה מהסרט.
## תקציר העלילה
השטן משתחרר אחרי אלף שנים במטרה להשמיד את העולם ב-1 בינואר 2000 שנת המילניום. לשם כך הוא מתחזה לבנקאי (גבריאל ביירן) ועליו למצוא את בת זוגו כריסטין יורק (רובין טאני) כדי להביא ילד לעולם ולהשמידו לפי הנבואה. ומי שעוצר אותו הוא ג'ריקו קיין (ארנולד שוורצנגר), שוטר אלכוהוליסט שרדוף על ידי העבר, שאשתו ובתו נהרגו.

## קישורים חיצוניים
* 

* ביקורת - 

קטגוריה:סרטי אימה מ-1999
קטגוריה:סרטי פעולה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי אולפני יוניברסל
קטגוריה:סרטי אימה אמריקאיים
קטגוריה:סרטים דיסטופיים
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:סרטי אימת-חג
קטגוריה:סרטי אימה על-טבעיים אמריקאיים
קטגוריה:סרטים על כתות
קטגוריה:סרטים אמריקאיים משנת 1999
קטגוריה:סרטי 1999
קטגוריה:סרטי פיטר היימס
מתג אופטי

**מתג אופטי** הוא רכיב המאפשר הפניה וחסימה של אות אופטי במערכת תקשורת אופטית מבוססת סיב אופטי או במערכת משולבת רכיבים אופטיים.

יש שיטות שונות ליצור ושימוש במתג אופטי כאשר חלקן אופטיות, חלקן חשמליות וחלקן מכניות.

## ראו גם
* מיתוג
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מכשירים אופטיים
קטגוריה:סיבים אופטיים
פרעה סנדרס

**פרעה סנדרס** (באנגלית: **Pharoah Sanders**; 13 באוקטובר 1940 – 24 בספטמבר 2022) היה נגן סקסופון ג'אז אמריקאי. היה פעיל בעיקר בסגנונות ג'אז חופשי ואוונגרד. נחשב לממשיך דרכו של ג'ון קולטריין. כחבר בולט בתנועת המחאה של האפרו-אמריקאים נגד מדיניות ההפרדה הגזעית וכתומך בצד הרדיקלי יותר של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית שקרא לבדלנות, היה מבין המובילים של מגמת ההינתקות מהאסתטיקה האירופאית במוזיקה כייצוג להתנתקות מ"התרבות הלבנה" וחתר ליצירת מוזיקה שחורה המושפעת ממקצבים אפריקאים, אסתטיקה אפריקאית וסולמות לא-אירופאים.

## ביוגרפיה
נולד בשם פרל סנדרס (Ferrell Sanders) בליטל רוק, ארקנסו. את הקריירה שלו כנגן סקסופון טנור החל באוקלנד (קליפורניה) בלהקות רית'ם אנד בלוז. ב-1961 עבר לניו יורק וניגן עם הפסנתרן סאן רא שנתן לו את הכינוי "פרעה". משנת 1965 היה שותף קבוע של קולטריין ברוב נסיונותיו החדשניים והשפיע על קולטריין לדחוף את גבולות הז'אנר ואת גבולות ההבעה של הסקסופון קדימה. באותה תקופה ניגן גם בחבורת הג'אז החופשי שהובילה את הג'אז למחוזות חופשיים, יצריים, לא-מרוסנים, דחוסי-צליל ודיסוננסיים עם אלברט איילר, סאן רא, ססיל טיילור ואחרים. דואט הטנורים שלו עם קולטריין *Meditations* הוא אחת מפסגות סגנון זה.

סנדרס הושפע מקולטריין מוזיקלית, אף על פי שהמשיך לקדם את סגנונו האישי אולם הוא הושפע מקולטריין גם מבחינה רוחנית, בראיית המוזיקה ככלי מיסטי ובנגינה כטקס דתי. מבחינה סגנונית שם סנדרס דגש על אלתור חופשי בקבוצה, בניגוד לדרך הסולו האינדיבידואלי של קולטריין. ב-1968 הצטרף לתזמורת מלחיני הג'אז (JCOA: Jazz Composer's Orchestra Association) בהנהגת מייקל מנטלר וקרלה בליי באלבום *Communications* יחד עם ססיל טיילור, דון צ'רי, לארי קוריאל ואחרים. ג'ון זורן ציין את סולו הטנור של סנדרס בתקליט זה כסולו הטנור הטוב ביותר ששמע.

בשנות השבעים שיתף פעולה עם אלמנתו של קולטריין, הפסנתרנית אליס קולטריין, בתקליט *Journey In Satchidananda* והקליט מספר תקליטים בחברת התקליטים !Impulse שהייתה מזוהה עם קולטריין.

בנוסף לנגינה ויצירה היה סנדרס בשנים אלה פעיל פוליטי בתנועה לזכויות האזרח במאבק לזכויות האפרו-אמריקאים, תוך שילוב האידאולוגיה ברעיונות של ג'אז חופשי ושימוש במקצבים אפריקאים (למשל בתקליט *Black Unity* מ-1971).

בשנות השמונים והתשעים היה עסוק בחיפוש מתמיד וניסה נגינת רית'ם אנד בלוז, הארד בופ וג'אז מודאלי. ב-1994 נסע למרוקו ושיתף פעולה עם מוזיקאים מקומיים בתקליט *The Trance Of Seven Colors*.

ב-2003 ניגן ב"להקת הקונכיות הקדושות" של סטיב טוריי.

נפטר ב-24 בספטמבר 2022.

## קישורים חיצוניים

* 

* פרעה סנדרס, באתר JazzSupreme.com 
* דיסקוגרפיה, באתר Angelfire 

## הערות שוליים

קטגוריה:נגני ג'אז: סקסופוניסטים
קטגוריה:מוזיקאים אמריקאים
קטגוריה:ג'ון קולטריין
קטגוריה:מתאסלמים אמריקאים
קטגוריה:מוסלמים אמריקאים
קטגוריה:אפרו-אמריקאים
קטגוריה:אמני אריסטה רקורדס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1940
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2022
בדרכים

**בדרכים** (באנגלית: **On the Road**) הוא רומן אוטוביוגרפי ברובו, מאת הסופר האמריקאי ג'ק קרואק שנכתב באפריל 1951, וראה אור ב-1957 (בהוצאת Viking Press). הרומן נחשב לאחת מאבני היסוד של דור הביט (Beat Generation).

הספר נכתב בהשראת מסעותיו הספונטניים של קרואק וחבריו ברחבי ארצות הברית. ברומן מתוארים השפעתם של הג'אז (בעיקר מוזיקת הבופ), ספרות ושימוש בסמים. בעריכה שונו שמות הדמויות וחלק מהחוויות נמחקו (בעיקר המיניות ותוך שימוש בסמים).

## עלילה

## דמויות

## עיבוד קולנועי
עיבוד קולנועי ראשון ל"בדרכים" הוצע בשנת 1957 כאשר ג'ק קרואק כתב מכתב בן עמוד אחד לשחקן מרלון ברנדו, והציע לו לגלם את דין מוריארטי בזמן שקרואק יגלם את סאל פארדייס. ברנדו מעולם לא הגיב למכתב; מאוחר יותר הציעו האחים וורנר 110,000 דולר עבור הזכויות על ספרו של קרואק, אך סוכנו, סטרלינג לורד, דחה זאת, בתקווה לעסקה של 150,000 דולר מ-Paramount Pictures, שלא התרחשה.

זכויות הסרט נקנו ב-1980 על ידי המפיק פרנסיס פורד קופולה תמורת 95,000 דולר. קופולה ניסה כמה תסריטאים, כולל מייקל הר, בארי גיפורד והסופר ראסל בנקס, אפילו כתב טיוטה בעצמו עם בנו רומן, לפני שבחר לבסוף בחוזה ריברה. היו מספר שתוכניות שנבחנו: ג'ואל שומאכר כבמאי, עם בילי קרודופ בתור סאל פארדייס, וקולין פארל בתור דין מוריארטי; אחר כך איתן הוק בתור פארדייס ובראד פיט בתור מוריארטי; ב-1995, הוא תכנן לצלם סרט 16 מ"מ בשחור-לבן וערך אודישנים בנוכחות המשורר אלן גינסברג, אבל כל הפרויקטים הללו לא יצאו לפועל.

### [[בדרכים (סרט, 2012)|בדרכים]] (2012)
לאחר שראה את "דרום אמריקה באופנוע" של הבמאי הברזילאי וולטר סאלס (2004), קופולה מינה את סאלס לביים את הסרט. כהכנה לסרט, נסע סאלס בארצות הברית, התחקה אחר מסעו של קרואק וצילם את הסרט התיעודי "*In Search of the World" שיצא בשנת [[2010]].* 

סם ריילי כיכב בתפקיד סאל פארדייס, גארט הדלונד גילם את דין מוריארטי,  קריסטן סטיוארט גילמה את מרי לו, וקירסטן דאנסט גילמה את קמיל. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ב-2012 והיה מועמד לפרס דקל הזהב.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרים אמריקאיים
קטגוריה:ספרי 1957
קטגוריה:דור הביט
קטגוריה:ספרי זמורה ביתן
קטגוריה:ספרים המתרחשים בארצות הברית
קטגוריה:רומנים המתרחשים בניו יורק
קטגוריה:100 הספרים של המאה של לה מונד
יאקופו טייפולו

[שמאל|ממוזער|250px|[שלט אצולה|שלט האצולה של יאקופו טייפולו.]]
שמאל|ממוזער|250px|ארונם של יאקופו ולורנצו טייפולו.
**יאקופו טייפולו** (באיטלקית: **Jacopo Tiepolo** ; נפטר ב-19 ביולי 1249) היה הדוכס ה-43 של ונציה. יאקופו טייפולו כיהן כדוג'ה מה-6 במרץ 1229 ועד ה-2 במאי 1249.
## חייו
קודם לכהונתו כדוג'ה כיהן יאקופו בין השנים 1218–1220 כדוכס כרתים ולאחר מכן כפודסטה של קונסטנטינופול בין השנים 1224–1227.

בעת הבחירות לתפקיד הדוג'ה, היה שוויון בין מספר הקולות שקיבל טייפולו לבין מספר הקולות שקיבל יריבו מארינו דאנדולו - כל אחד קיבל 20 קולות, והבחירה ביניהן הייתה באמצעות הגרלה. בחירה זו החלה את הריב בין משפחת טייפולו - משפחה אריסטוקרטית ותיקה, ומשפחת דאנדולו - משפחה שנחשבה "מתעשרת חדשה" באותה עת - ריב שנמשך מספר דורות.

על אף ביקורו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרידריך השני בוונציה בשנת 1233, הורעו היחסים בין ונציה לבין האימפריה, ובשנת 1239 הצטרפה ונציה לליגה הלומברדית, ונלחמה כנגד אצלינו דה רומאנו השלישי, בן בריתו של הקיסר. באחד הקרבות נהרג בנו של הדוג'ה, פייטרו טייפולו.

בשנת 1242 הסתיימה הקודיפיקציה של החוק האזרחי בוונציה - שהחלה בתקופת שלטונו של אנריקו דאנדולו, ובשנות ה-40 של המאה ה-13 החלו בבניית הכנסיות סנטי ג'ובאני אי פאולו ובזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.

בשנת 1249 ויתר טייפולו על כיסאו ונפטר מספר חודשים לאחר מכן. הוא נקבר בכנסיית סנטי ג'ובאני אי פאולו.

לימים, בנו של יאקופו טייפולו - לורנצו טייפולו כיהן כדוג'ה.

## קישורים חיצוניים

* 

טייפולו, יאקופו
קטגוריה:איטלקים במאה ה-13
קטגוריה:נפטרים ב-1249
ריסי

**ריסי** (בפולנית ובסלובקית: **Rysy**; בגרמנית: **Meeraugspitze**; בהונגרית: **Tengerszem-csúcs**) הוא הר ברכס הרי הטאטרה הגבוהים (חלק מהרי הטאטרה), הנמצא בגבול המדינות פולין וסלובקיה. להר שלוש פסגות: המרכזית, בגובה 2,503 מטרים; הצפון-מערבית, בגובה 2,499 מטרים; והדרום-מזרחית, בגובה 2,473 מטרים מעל פני הים. פסגת ההר הצפון-מערבית היא הנקודה הגבוהה ביותר בפולין, ושתי הפסגות האחרות נמצאות בצד הסלובקי של הגבול, בתחומי מחוז פרשוב.

## שם
מומחים משערים שהשם הפולני והסלובקי, ריסי (Rysy), שמשמעותו "שריטות" או "בקעים", מתייחס לגאיות הקיימים בתחומי ההר. אלו נמצאים גם במורדותיו המערביים וגם במורדותיו הצפוניים. אטימולוגיה עממית סלובקית גורסת כי השם "Rysy" הגיע משמו של בעל החיים שונר (Lynx), סוג ממשפחת החתוליים, אף על פי שבית הגידול של החיה אינו כולל את ההר ריסי.

משמעות השם ההונגרי (Tengerszem-csúcs) והשם הגרמני (Meeraugspitze) היא "פסגת עין-הים", כשם האגם הקרחוני המצוי בצפונו של ההר, וקרוי "עין הים" (בפולנית: Morskie Oko).

## היסטוריה
ההעפלה הראשונה הידועה להר התרחשה בשנת 1840, על ידי אדה בלאסי ומדריכו, יאן רומאן-דרייצ'ני. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1884, היו תאודור וונדט ויאקוב הורוואי לראשונים שהעפילו להר בתקופת החורף. במאה ה-20 הועלתה השערה לא מבוססת, לפיה לנין, שליטה הראשון של ברית המועצות, טיפס על ההר בשנות העשרה של המאה ה-20. השערה זו נתמכה וקודמה על ידי השלטונות הקומוניסטים.

## [[תיירות]]
ריסי הוא ההר הגבוה ביותר בהרי הטאטרה שנגיש לתיירים עצמאיים, ברגל, ללא מדריך. ניתן לטפס על פסגת ההר דרך הצד הסלובקי, במסלול המתחיל באגם שטרבסקה פלסו (בסלובקית: Štrbské pleso) ועובר בבקתת הרים בשם חאטה פוד ריסמי (Chata pod Rysmi), בקתה למרגלות הפסגה, בגובה 2,250 מטרים הפתוחה בקיץ (בחודשים מאי-אוקטובר). ניתן להגיע לפסגה גם דרך הצד הפולני, בשביל קשה ותלול יותר המתחיל באגם מורסקייה אוקו.

החל משנת 2000 פעל בפסגת ההר מעבר גבול להולכי רגל בין פולין וסלובקיה, שהיה פתוח בשעות היום בחודשים יולי, אוגוסט וספטמבר. מעבר זה סיים את פעולתו בשנת 2007 עם פתיחת הגבולות בין שתי המדינות.

## קישורים חיצוניים

*תמונות נוספות
*מידע על ההר ב-peakbagger.com
*בקתת ההרים שלמורדות הפסגה
*מידע נוסף על ההר, תמונות

### תמונות פנורמה
*ריסי - הפסגה הפולנית, 2,499 מטרים
*ריסי - הפסגה הסלובקית, 2,503 מטרים
*תמונות מהשביל המוביל אל הפסגה

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:הרי הקרפטים
קטגוריה:פולין: גאוגרפיה
קטגוריה:פולין קטן (פרובינציה)
מרציאנו

**מרציאנו**, **מורציאנו** או **מרסיאנו**, שבמקור היה **מורסיאנו**, הוא שם משפחה יהודי המעיד על היות מוצא המשפחה מיהודי ספרד אשר גורשו מהעיר מורסיה שבספרד. לאחר גירוש ספרד, עד למאה ה-19, ישבו רוב בני המשפחה בעיירה דבדו שבמרוקו.

קטגוריה:שמות משפחה
קטגוריה:שמות משפחה ביהדות ספרד ופורטוגל
קטגוריה:שמות משפחה ביהדות צפון אפריקה
קטגוריה:שמות משפחה טופונימיים
קטגוריה:דבדו
שקנאי אוסטרלי

[שמאל|ממוזער|250px|שקנאים אוסטרליים ב[טזמניה]]
**השקנאי האוסטרלי** (שם מדעי: *Pelecanus conspicillatus*) הוא עוף ימי גדול, הנפוץ בעיקר במים הפנים-יבשתיים ובחופים של אוסטרליה ופפואה גינאה החדשה, אך גם בפיג'י, חלקים מאינדונזיה וכציפור נודדת בניו זילנד.

## טקסונומיה
השקנאי האוסטרלי תואר לראשונה על ידי קונרד יאקוב טמינק ב-1824. שמו המדעי נגזר מהפועל הלטיני conspicere שמשמעותו "לתפוס".

## תיאור
השקנאי האוסטרלי הוא שקנאי בגודל בינוני בהשוואה לשקנאים אחרים: אורכו נע בין 1.6 ל-1.8 מטרים עם מוטת כנפיים של 2.3 עד 2.5 מטרים ומשקלו נע בין 4 ל-13 ק"ג. הוא בעיקרו לבן עם שחור באברות התעופה. המקור החיוור והוורדרד הוא עצום, אפילו בסטנדרטים של השקנאים. מקורו הוא המקור הגדול ביותר בעולם העופות. אורכו של המקור הכי גדול שאי פעם תועד היה 49 ס"מ.

## תפוצה ובית גידול
שקנאים אוסטרליים מעדיפים שטחים גדולים של מים בלי יותר מדי צמחייה מימית. הסביבה המקיפה אינה משנה: הסביבה יכולה להיות יער, ערבות עשב, מדבר, משטחי בוץ בשפכי נהר, פארקים עירוניים או שממה תעשייתית, כל מקום שיש בו מים ויכול לתמוך בכמות מספקת של דגים.

לשקנאים האוסטרליים אין תכנון לגבי תנועות רגילות, הם פשוט עוקבים אחרי זמינות המזון והכמות. כשאגם אייר הוצף בין השנים 1974 עד 1976, רק קומץ שקנאים נותרו בערי החוף: כשהאגמים הפנים-יבשתיים הגדולים התייבשו שוב, האוכלוסייה התפזרה בשנית, להקות של אלפים נראו בחופים הצפוניים וכמה פרטים הגיעו לקיריטימטי, פלאו וניו זילנד.

המין נהיה לידוע בניו זילנד כשפרט צולם בירושלים ב-1890 וכשנמצאו תת-מאובנים נמצאו באגם גראסמר ב-1947, שאחריהם הגיעו תיעודים של פרטים תועים שהגיעו לניו זילנד. מאוחר יותר העצמות תוארו כשל תת-מין חדש *Pelecanus conspicillatus novaezealandiae* (סקארלט 1966, שקנאי ניו זילנדי), הם היו גדולים יותר, מה שמחייה חומר חדש שקובע ששתי האוכלוסיות לא היו נפרדות. המאובנים האלה נמצאו לראשונה ב-1930.

## רבייה
השקנאי האוסטרלי מתחיל להזדווג בגיל שנתיים עד שלוש שנים. זמני העונות מתחלפים בהתאם לאזור, בחורף באזורים הטרופיים, ובסוף האביב בדרום אוסטרליה. הקן עצמו הוא גומה באדמה או בחול, ולעיתים עם קצת עשב. משטחי דשא נבנו באגם אלכסנדרינה בדרום אוסטרליה. הקינון מתבצע בקבוצות, עם מושבות המוקמות באיים או באזורי מחסה בטווח של אגמים או הים. שקנאים אוסטרליים מתרבים יטילו אחת עד שלוש ביצים לבנות, שמידותיהן הן 93x57 מ"מ., כשהן ברובן מגורדות ומלוכלכות. לאחר בקיעתן את האפרוח שבקע מהביצה הגדולה יותר יאכילו אותו יותר, כשהאחרים בסופו של דבר ימותו מרעב. במשך השבועיים הראשונים יאכילו את האפרוחים נוזל שהועלה גירה, אבל במשך החודשיים הנותרים הוא יואכל בדגים כגון דג זהב, קרפיון מצוי שהובא למקום וגם כמה חסרי חוליות. כשהוא נפוץ בטווח תפוצתו הרחב, השקנאי האוסטרלי מוערך כללא חשש על ידי איגוד השימור העולמי.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1824
אוסטרלי
קטגוריה:אוסטרליה: עופות
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קונרד יאקוב טמינק
מלון לוטציה

שמאל|ממוזער|250px|מלון לוטציה בלילה
שמאל|ממוזער|250px|חזית המלון
**מלון לוטציה** (נכתב גם **כמלון לוטסיה**; בצרפתית: **Hôtel Lutetia**) הוא בית מלון ברובע ה-6 של פריז, בפינת סן ז'רמן דה פרה נחשב אחד מששת מלונות היוקרה בפריז והיחיד מתוכם הממוקם בגדה השמאלית של נהר סן. המלון שימש כתחנת קליטה לניצולי השואה, מיד אחרי מלחמת העולם השנייה.
## היסטוריה
את המלון בנו אריסטיד ומרגרט בוסיקו בשנים 1907-1910 בסגנון אר דקו והוא נועד לשרת את לקוחות בית הכלבו המפואר "אוֹ בּוֹ מַרשֶׁה" "Au bon marché" שבבעלותם. לוטציה היה מלון הפאר היחיד בגדה השמאלית של הסן, לפני המלחמה התאכסנו בו אנשי בוהמה, אנשי רוח ופליטים שיכלו להרשות לעצמם את המחיר.

ב-15 ביוני 1940, מיד אחרי הכיבוש הגרמני של פריז, הופקע המלון ואדמירל קנריס מיקם בו במהלך כל מלחמת העולם השנייה את מפקדת האבווהר, שירות הריגול והריגול הנגדי של הצבא בפיקודו של קולונל פרידריך רודולף.

מיד אחרי שחרור פריז הופקע המלון לשם שיכונם של קציני בעלות הברית. הפקעה נוספת נועדה להפוך את המלון ל"מרכז קליטה" לשבים למולדת. אוכלוסיית החוזרים כללה שבויי מלחמה, מגויסים לעבודות כפייה, תושבי אלזס-לורן שגויסו לשירות הנאצי ומגורשים, כולל אלו שגורשו למחנות הריכוז. 

ב-2009 היו הכנסות המלון כ-24.7 מיליון יורו והוא נהנה מתפוסה שנתית ממוצעת של 70%
נכון ל-2010 יש במלון 231 חדרים וסוויטות. בנוסף עליהם יש במלון מסעדות, מרכז עסקים, אולמות אירועים וספא.

חברת לוקה הולדינג, חברה בת של אלרוב נדל"ן, הנמצאת בשליטת אלפרד אקירוב הודיעה באוגוסט 2010 על השלמת רכישת המלון בתמורה ל-135 מיליון יורו.

## לקריאה נוספת
*פייר אסולין, **לוטסיה**, הוצאת מטר, 2007

## קישורים חיצוניים

* 

*מלון לוטציה באתר אגודת "עלומים"

## הערות שוליים

קטגוריה:מחנות עקורים
לוטציה
קטגוריה:הרובע השישי של פריז
אנטיגואה וברבודה במשחקים האולימפיים

**[[אנטיגואה וברבודה]]** השתתפה לראשונה ב**[[המשחקים האולימפיים|משחקים האולימפיים]]** באולימפיאדת מונטריאול (1976), עוד בהיותה מושבה בריטית. היא נעדרה מאולימפיאדת מוסקבה (1980), לאחר שהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על המשחקים בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ושבה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), כמדינה עצמאית. מאז, היא משתתפת במשחקים ברציפות.

מרבית הספורטאים שייצגו את אנטיגואה וברבודה במשחקים לא הגיעו להישגים גבוהים. להישג הגבוה ביותר הגיע האתלט ברנדן כריסטיאן, שסיים במקום התשיעי בריצת 200 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008). לכריסטיאן חסרו 4 מאיות השנייה כדי להעפיל לשלב הגמר.

אנטיגואה וברבודה מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים.

## ראו גם
* אנטיגואה וברבודה במשחקים הפאראלימפיים
* אנטיגואה וברבודה במשחקים האולימפיים לנוער

## קישורים חיצוניים

* אתר הוועד האולימפי של אנטיגואה וברבודה

קטגוריה:אנטיגואה וברבודה: ספורט
קטגוריה:מדינות במשחקים האולימפיים
שארל טורנמיר

**שארל טורנמיר** (בצרפתית: **Charles Tournemire**; 22 בינואר 1870 – 3 או 4 בנובמבר 1939) היה מלחין ונגן עוגב צרפתי, שנודע בעיקר באלתורים שלו, שצמחו במקרים רבים מן המוזיקה של המזמור הגרגוריאני. יצירותיו כוללות יצירות רבות לעוגב, שמונה סימפוניות (אחת מהן כוראלית), ארבע אופרות, שתים-עשרה יצירות קאמריות ושמונה-עשרה יצירות לפסנתר.

## קורות חייו

טורנמיר היה תלמידו הצעיר ביותר של סזר פרנק, ונשא בתואר נגן העוגב של בזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז משנת 1898 עד 1939. כמו כן היה פרופסור למוזיקה קאמרית בקונסרבטואר של פריז ומורה לאלתור בעוגב.

טורנמיר הקליט בשנת 1930 חמישה אלתורים, שמוריס דיריפלה תיעתק בהמשך מהקלטות פונוגרף.

"ל'אורג מיסטיק'" שלו, קבוצה של 51 קבצים בני חמישה קטעים כל אחד, חוברה בין 1927 ל-1932. היא מקיפה את מחזור השנה הליטורגית של הדת הקתולית, כשכל קובץ בה מבוסס על המזמורים הגרגוריאנים של היום.

טורנמיר מת בארקאשון ב-1939. הסיבה למותו איננה ידועה בוודאות, וכמוה גם תאריך המוות (3 או 4 בנובמבר).

## לקריאה נוספת
* פסקל ינקו: "שארל טורנמיר, "על אגדת טריסטן", פפיון, ז'נבה, 2001. 
* פסקל ינקו: "שארל טורנמיר: מבט אל חייו ויצירתו", פטר אוורס, פאדרבורן, 2003. (תרגום לגרמנית)

* Pascal Ianco: *Charles Tournemire, ou Le mythe de Tristan*. Papillon, Genève, 2001. (in French)
* Pascal Ianco: *Charles Tournemire: Aspekte zu Leben und Werk*. Peter Ewers, Paderborn, 2003. (German translation)


## קישורים חיצוניים



* Complete list of works
* Article and review, on Tournemire's chamber works
* Charles Tournemire Memories Contains worklist, though that is the only working link on the page, which has not been updated in eight years (Feb. 2008).
* Free MP3 recording of 'L'Orgue Mystique' MP3 played by Hugh Potton at Hammerwood Park


קטגוריה:נגני עוגב צרפתים
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-19
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-20
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1870
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1939
קח אותי לבייסבול

**קח אותי לבייסבול** (אנגלית: **Take Me Out to the Ball Game**) הוא סרט מוזיקלי שהופק באולפני MGM. את הסרט ביים באזבי ברקלי והפיק ארתור פריד. הסרט צולם בשיטת הטכניקולור. שם הסרט נלקח משיר ההמנון הבלתי רשמי של משחק הבייסבול, השיר מושר בדרך כלל במהלך ההפסקה במשחק.

## עלילה
קח אותי למשחק הבייסבול הוא סרט תקופתי המתרחש בשנת 1908, העלילה נסובה סביב קבוצת בייסבול מקצוענית, "הזאבים" ושני השחקנים המרכזיים בה, אדי א'ובריין (ג'ין קלי) ודניס ראיין (פרנק סינטרה). בזמן הפגרה בין עונת משחקים לעונה חדשה, עוסקים השניים בוודוויל במשרה חלקית. בזמן עונת המשחקים מושתתת שיטת המשחק על הצרוף של שניהם ושחקן נוסף, "א'ובראיין לראיין לגולדברג". בשעה שגולדברג (ג'ולס מאנשין), חי כדי לשחק את משחק הבייסבול, מעדיפים אדי ודניס להמשיך בקריירת הוודוויל שלהם.

הסטטוס קוו בקבוצה, שזכתה להצלחה רבה והתנהלה על מי מנוחות, מופר כאשר הקבוצה מחליפה בעלים. המצוקה בקבוצה מתעצמת כאשר מתברר כי הבעלים החדשים היא אישה, קיי.סי. היגינס (אסתר ויליאמס). לאחר זמן קצר מתחילים אדי ודניס להתאהב בבעלים החדשים, ואדי זוכה בליבה, ריאן מפצה את עצמו ומתאהב בשירלי דלווין (בטי גארט) האגרסיבית ורוחשת החיבה.

המאפיונר לו לורגן (אדוארד ארנולד), שמעורב בהימור כבד כנגד הזאבים במשחק הגדול הקרוב, מפתה את אדי לעזוב את הקבוצה על ידי זה שהוא מבטיח לו תפקיד גדול בקומדיה מוזיקלית. לאחר עזיבתו מבין אדי כי אכזב את הבעלים קיי.סי ואת חבריו האחרים לקבוצה ובראשם ראיין וגולדברג ומחליט לכפר על מעשיו ולהשתתף במשחק המכריע. לוגן שומע על תוכניתו של אדי ומורה לאנשיו לטפל בו כך שלא יוכל לשחק. דניס מחליט להגן על חברו הטוב ובמהלך המשחק פוצע את אדי כך שמאבד את הכרתו, ובכך מונע ממנו לשחק בהמשך. בריוניו של לוגן נעלמים וקיי.סי מחליטה לסלוח לאדי על מעשיו. אך כאשר אדי לומד על מה שעשה דניס ושהוא גרם לו לאבד את הכרתו במכוון במהלך משחק כל כך חשוב, הוא מסתער למגרש בכוונה להשיב לדניס כגמולו. כשכוונת נקמה ורצון לפגוע בדניס במחשבתו, עולה אדי לשחק, אך במקום זאת הוא חובט שני הום ראן המנצחים לזאבים את המשחק.

## הפקה
אסתר ויליאמס שהייתה שחיינית כוכבת מחזות זמר, לא נהנתה בזמן הצילומים מחברתו של כוכב הסרט ואחד הכותבים בו, ג'ין קלי. בספרה האוטוביוגרפי, היא מתארת את תקופת הצילומים כאומללה, וטוענת כי קלי וסטנלי דונן התייחסו אליה בזלזול והרבו להתבדח על חשבונה. כמו כן טענה ויליאמס כי ג'ין קלי חש שלא בנוח עם הפרשי הגבהים ביניהם, גובהו של קלי היה כ-170 ס"מ ואילו גובהה של ויליאמס היה כ-179 ס"מ. במקור תכנן הבמאי באזבי ברקלי קטע של שחייה צורנית בעבור ויליאמס, אך הרעיון נדחה בידי קלי. ויליאמס לעומת זאת יצרה קשר חזק עם פרנק סינטרה.

המועמדת הראשונה לתפקיד של קיי.סי. היגינס הייתה קתרין גרייסון איתה שיתף פעולה עם סינטרה בכמה סרטים בעבר, אך מועמדותה נפלה עקב חוסר ההתאמה בין העלילה לבין קולה האופראי, המועמדת השנייה הייתה ג'ודי גארלנד אך מועמדות זו נפלה עקב מחלתה של גארלנד. גם תפקידו של סינטרה כדניס ראיין, היה מיועד בתחילה למאמן של הברוקלין דודג'רס באותה התקופה, לאו דורוצ'ר.

## שחקנים
* ג'ין קלי - אדי א'ובראיין
* פרנק סינטרה - דניס ראיין
* אסתר ויליאמס - קיי.סי. היגינס
* בטי גארט - שירלי דלווין
* ג'ולס מאנשין - נאט גולדברג

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטים אמריקאיים
קטגוריה:סרטי ג'ין קלי
קטגוריה:סרטי 1949
קטגוריה:סרטים מוזיקליים
קטגוריה:סרטי מטרו גולדווין מאייר
קטגוריה:סרטי פרנק סינטרה
קטגוריה:סרטי אסתר ויליאמס
האנטר

**הנטר** (Hunter) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו צייד.

קטגוריה:שמות משפחה
קטגוריה:שמות משפחה לפי עיסוק
קטגוריה:שמות משפחה אנגליים
חנניה

קטגוריה:שמות פרטיים עבריים לגברים
קטגוריה:שמות פרטיים תאופורים
קטגוריה:שמות משפחה עבריים
זה רק כסף

**זה רק כסף** הוא סרט קומדיה מוזיקלית שהופק בידי אולפני RKO. הסרט בוים על ידי אירווינג קאמינגס והופק בידי ארווין אלן ובנו של הבמאי, אירווינג קאמינגס הבן. הסרט מבוסס על תסריט מאת לאו רוסטן ובמקור נקרא, "It's Only Money", הסרט צולם עוד בשנת 1948, אך לא יצא אל האקרנים אלא שלוש שנים אחר כך בשנת 1951, אז גם שונה שמו ל"Double Dynamite".

## עלילה
ג'וני דלטון (פרנק סינטרה) ומילדרד גודהאג (ג'יין ראסל) הם שני כספרים העובדים בבנק, במהלך עבודתם המשותפת השניים התאהבו ועתה הם רוצים להתחתן. אף אחד מבין השניים אינו מרוויח הרבה כסף, וג'וני אינו מעוניין לקבוע תאריך עד שיהיו לו חסכונות בבנק. אמיל קק (גראוצ'ו מרקס), חברו של ג'וני וממלצר בדיינר למחייתו, מציע את האפשרות "למצוא" את הכסף החסר להם בבנק בו הם עובדים, אך ג'וני מסרב ומעדיף להישאר בדרך הישר.

העלילה מתפתחת כאשר ג'וני מצליח להציל ספסר הימורים במרוצי סוסים בשם "הוט הורס" האריס (נסטור פאיבה), שהוכה ברחוב צדדי בידי כמה מהמרים מופסדים. ג'וני שהפריד בין הניצים מגלה כי הספסר אסיר התודה הימר בשמו על סוס באחד ממרוצי הסוסים, ולפתע ג'וני מוצא את עצמו עם 60,000$ מכספי הזכייה. אך לפני שג'וני ומילדרד יכולים ליהנות מהזכייה המפתיעה ולממש את רצונם להתחתן, מתגלה מעילה בבנק בסכום של 70,000$ וג'וני הופך לחשוד העיקרי בפרשה.

## שחקנים

* גראוצ'ו מרקס - אמיל קק
* ג'יין ראסל - מילדרד גודהאג
* פרנק סינטרה - ג'וני דלטון

## קישורים חיצוניים

* זה רק כסף הביקורת על הסרט בעיתון ניו יורק טיימס
* זה רק כסף במסד הנתונים TCM

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטים אמריקאיים
קטגוריה:סרטי 1951
קטגוריה:סרטי RKO
קטגוריה:סרטי פרנק סינטרה
פרדוקס שיקום השירות

**פרדוקס השירות** או **פרדוקס שיקום השירות** הוא תאוריה מתחום השיווק ושירות לקוחות, ולפיה כאשר התעורר מצב של כשל שירות אצל נותן שירות, ונותן השירות פעל באופן מיידי ומשביע רצון על מנת לשקם את אותו הכשל, סביר שייווצר מצב שהלקוח יהיה מרוצה אף יותר מלקוח אחר שקיבל שירות טוב מלכתחילה. משמע, שלקוחות הכועסים על כשל שירותי כלשהו, בעזרת שיקום נכון ומשביע רצון של השירות יכולים להפוך ללקוחות נאמנים מאוד של הארגון שבו אירע הכשל.

מנגד, ישנם מחקרים המראים כי "פרדוקס שיקום השירות" לא תמיד מתקיים. יש הטוענים שעל מנת שהפרדוקס יתקיים, הכשל צריך להיות מושפע מגורמים חיצוניים שאינם בשליטת נותן השירות או שהכשל אינו מתקיים באופן שיטתי. בכל מקרה, שיקום כשל שכזה חיוני לשם השגת שביעות רצון של הלקוח.

## לקריאה נוספת

* VP Magnini et al., “The service recovery paradox: justifiable theory or smoldering myth?,” Journal of Services Marketing 21, no. 3 (2007): 213-225.
* CA de Matos, JL Henrique, und C Alberto Vargas Rossi, “Service Recovery Paradox: A Meta-Analysis,” Journal of Service Research 10, no. 1 (2007): 60.
* Stefan Michel, "The service recovery paradox: true but overrated?" - department of finance and marketing, California state university, Chico.


פרדוקס
שיקום השירות
תא שיט

[ממוזער|תא סכור ב[היידלברג, בנהר נקאר]]
שמאל|ממוזער|200px|אונייה נכנסת לתא הסכור "גאטון" בתעלת פנמה
**תָּא שַׁיִט** (באנגלית: **lock**) הוא מתקן להעברת סירות, ספינות או אוניות בין שני קטעי תעלת שיט או נהר שגובהם הטופוגרפי אינו שווה.

תא השיט הנפוץ ביותר הוא **התא הסָכוּר** (pound lock), שנקרא בקיצור – lock. לתא הסכור צורת בריכה מלבנית צרה ומוארכת שקירותיה בנויים מאבנים מסותתות, מלבנים או מבטון. בכל אחד מקצותיה מותקן זוג שערי סכר (lock gates) או שער יחיד. ההעברה נעשית על ידי שינוי מפלס המים בתא, לאחר שהסירה או הספינה נכנסו אליו והשערים נסגרו ונאטמו: ריקון חלקי של התא מוריד את המפלס כאשר שטים במורד התעלה; מילוי מחדש של התא מעלה את המפלס כאשר שטים במעלה התעלה. כאשר מפלסי המים בתא ובתעלה משתווים, פותחים את שערי הסכר המתאימים והסירה מושטת החוצה. השערים בצד השני של התא נותרים כמובן סגורים. המים למילוי התא מגיעים מחלקה הגבוה ומתרוקנים לחלקה הנמוך. שיטות אחרות להעברת כלי שיט בין שני קטעי תעלה או נהר הם תא קֵסוֹן , מעלית סירות , ומישור משופע בין תעלות .

## קישורים חיצוניים

* 

*
קטגוריה:תחבורה
קטגוריה:נהרות
פניארול

**מועדון הכדורגל פֵּנְיַארוֹל**  () הוא מועדון כדורגל הפועל במונטווידאו, בירת אורוגוואי.
## היסטוריה
המועדון נוסד ב-28 בספטמבר 1891, והוא נחשב לאחד משני מועדוני הפאר של אורוגוואי, בזכות 42 אליפויות בהן זכה לטענתו מאז 1932. יריבו המרכזי של פניארול הוא מועדון הכדורגל נסיונל. בין שתי הקבוצות מתקיימת מחלוקת לגבי מספר האליפויות בהן זכתה כל אחת. 

המשחק בין פניארול לבין נסיונל נחשב לדרבי החשוב ביותר באורוגוואי כולה.

האצטדיון הביתי של פניארול הוא "אצטדין קמפאון דל סיגלו" (Estadio Campeón del Siglo, מילולית: 'איצטדון אלופי המאה'), אשר נחנך בשנת 2016 והוא בעל תכולה של 40,000 צופים. לפני כן ערכה הקבוצה את משחקיה הביתיים ב"אצטדיון סנטנאריו" (Estadio Centenario, מילולית: 'איצטדון המאה'), אצטדיונה של הנבחרת האורוגוואית. האצטדיון נבנה בשנת 1930 עבור מונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה. לפניארול ישנו מגרש נוסף אשר משמש את קבוצת המילואים של המועדון.

## שחקנים בולטים

## תארים
* **[[ליגת העל האורוגוואית|אליפות]]: 52 (שיא)**
** 1900, 1901, 1905, 1907, 1911, 1918, 1921, 1928, 1929, 1932, 1935, 1936, 1937, 1938, 1944, 1945, 1949, 1951, 1953, 1954, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1964, 1965, 1967, 1968, 1973, 1974, 1975, 1978, 1979, 1981, 1982, 1985, 1986, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1999, 2003, 2010, 2013, 2015, 2017, 2018, 2021, 2024
* **[[גביע ליברטדורס]]: 5**
** 1960, 1961, 1966, 1982, 1987
* **[[הגביע הביניבשתי]]: 3** (שיא משותף)
** 1961, 1966, 1982
***[[סופר קאפ האלופות הבין-יבשתי]]: 1**
** 1969
***[[גביע אלדאו]]: 1**
** 1928
***[[גביע אלדאו#היסטוריה|קופה דה אונור קווסנייר]]: 3**
** 1909, 1911, 1918
***[[גביע אלדאו#היסטוריה|קאפ טיי קומפטישן]]: 1**
** 1916

## קישורים חיצוניים

* 

*
קטגוריה:קבוצות כדורגל אורוגוואיות
קטגוריה:מונטווידאו: מועדוני כדורגל
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1891
קטגוריה:מונטווידאו: ספורט
סניוראז'

**סֵנְיוֹרַאז**' (באנגלית: **Seigniorage**) הוא הפער בין עלות הנפקת הכסף לבין ערכו הנקוב. פער זה מייצג את הרווח של המדינה מהטבעת המטבעות.

בעבר, הזכות לטבוע מטבעות הייתה שמורה למלך או לאריסטוקרטים ופרובינציות או ערים שקיבלו סמכות זו מהשלטון המרכזי. מכאן מקור המילה סניוראז' — פריבילגיה השמורה לאדון (סניור).

בצורתו הטהורה, סניוראז' מתקיים בעת הנפקת שטרות נייר. ערכו הפנימי של שטר כסף הוא כמעט אפסי (עלות ההנפקה שלו בלבד), בעוד שערכו הנקוב של השטר גבוה בהרבה מערכו הפנימי. לדוגמה, שטר של 100 שקלים מאפשר למדינה לקנות שירותים וסחורות בשווי זהה, כשבפועל המדינה משלמת תמורת אותם סחורות או שירותים בפיסת נייר צבעונית שרק היא רשאית להנפיק. אם עלות ההנפקה של שטר 100 שקל היא 2 שקלים, הסניוראז' הנגזר מכל שטר כזה הוא 98 שקלים. 

בהנפקת מטבעות, הסניוראז' הוא הפער בין עלות הטבעת המטבע והערך הנקוב. לדוגמה, מטבע 5 שקלים העשוי סגסוגת של ניקל ונחושת מכיל 10 גרם מתכת ששוויה בשוק הסחורות הוא 60 אגורות. אם נניח שעלות הייצור היא של 5 אגורות נוספות לכל מטבע שהוטבע, הסניוראז' במקרה הזה הוא 4.35 ש"ח, שהם הפער בין הערך הנקוב לעלות ייצור מטבע חדש.

## סניוראז' במטבעות ממתכות יקרות
בתקופות קדומות, מטבעות היו עשויים ממתכות יקרות כזהב וכסף. לכאורה, ערכם של המטבעות נקבע אז לפי שווי תכולת המתכת היקרה שבהם (זהו בעצם בסיס הזהב), ולכן לא התקיים סניוראז'. בפועל, שליטים ומדינות נהגו לדלל בהדרגה (לעיתים בסתר) את כמות המתכת היקרה במטבע בין אם באמצעות הקטנת משקל המטבע ובין אם באמצעות הפחתת אחוז המתכת היקרה בסגסוגת. לדוגמה, הסובריין הבריטי הראשון שהונפק בשנת 1489 על ידי הנרי השביעי שקל 15.6 גרם זהב בטוהר 23 קרט (958 אלפיות). הסובריין הבריטי מ-1817 מכיל רק 7.98 גרם זהב בטוהר 22 קרט, למרות שערכם הנקוב של שני המטבעות זהה. דוגמה נוספת: שילינג בריטי משנת 1910 הכיל 5.7 גרם של כסף סטרלינג. ב-1920 הופחת טוהר הכסף מ-925 אלפיות ל-500 אלפיות, וב-1947 הוחלף שילינג הכסף בשילינג העשוי סגסוגת ניקל ונחושת. למרות השינויים בהרכב המתכת, ערכו הנקוב של המטבע לא השתנה. 

במדינות שבהן נעשה שימשו במטבעות ממתכת יקרה הייתה נהוגה שיטה נוספת לגביית סניוראז' — הנפקת שטרות נייר שווי ערך למטבעות זהב, כשלכאורה בעל השטר יכול היה להמיר אותו בזהב בכל רגע נתון. בפועל, חלו מעת לעת מגבלות שונות שמנעו המרה של שטרות נייר למטבעות זהב — השעיה זמנית עקב מצב חירום, פשיטת רגל של הבנק או איסור על החזקת זהב בידי אזרחים. בכך בעצם הבנק או המדינה נהנו מסניוראז' הנגזר מהפער בין שווי המתכת היקרה שהופקדה אצלם לבין שוויו הפנימי של שטר הנייר המצוי בידי בעל הפיקדון.

כשעלות חומרי הגלם של מטבע עולה משמעותית על ערכו הנקוב, נוהגים סוחרים להתיך את המטבעות למטילי מתכת גולמית ולמכור אותם בשוק הסחורות, על אף שפעולה זו אסורה לרוב בחוק.

על מנת להבטיח רווח למדינה, ולצמצם את תופעת התכת המתכות ברווח בידי אזרחים, נוהגות מדינות רבות להוציא מהמחזור מטבעות שבהן הסניוראז' אפסי או שלילי, להקטין את משקל המטבעות או לעבור לייצר את המטבעות מחומרים זולים אף יותר. שימוש בשטרות (העשויים לרוב מפולימר זול כלשהו) עוזר לכך לרוב גם הוא.

## אספנות ואובדן כסניוראז'
סניוראז' מתקיים גם באמצעות הנפקת סטים של מטבעות ושטרות לאספנים. סט של שטרות ממהדורה מוגבלת נמכר לאספן שלא יעשה שימוש בשטרות, ובכך בעצם המדינה סופגת כסף מציבור האספנים. גם מטבעות ושטרות שהושחתו, אבדו או בוטלו כהילך חוקי מעניקים למדינה המנפיקה סניוראז'.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:כלכלה
ג'יימס מ. ביוקנן

**ג'יימס מ. ביוקנן** (באנגלית: ; 3 באוקטובר 1919 – 9 בינואר 2013) היה פרופסור לכלכלה, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1986 על תרומותיו לתאורית הבחירה הציבורית. עבודתו של ביוקנן אפשרה לבחון את הדרך בה האינטרסים האישיים של הפוליטיקאים וכוחות לא כלכליים משפיעים על המדיניות הכלכלית של ממשלות.

ביוקנן סיים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של אמצע טנסי ואת התואר השני באוניברסיטת טנסי בשנת 1941. בשנות המלחמה שרת בצוותו של אדמירל צ'סטר נימיץ בהונולולו שם פגש ונישא לאשתו אן.

בשנת 1948 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת שיקגו שם הושפע רבות מפרנק נייט ומעבודתו של הכלכלן השוודי קנוט ויקסל.

ביוקנן ייסד את הגישה של הכלכלה הפוליטית של וירג'יניה, שם ייסד את מרכז תומאס ג'פרסון. כמו כן לימד ב-UCLA, באוניברסיטת מדינת פלורידה, אוניברסיטת טנסי ואוניברסיטת ג'ורג' מייסון.

עבודתו של ביוקנן כוללת כתיבה נרחבת בנושא מימון ציבורי, החוב הציבורי, הצבעה, ניתוח מדוקדק של תיאורית של הסכמות הדדיות בנושאי הצבעה, מקרו-כלכלה וליברטריאניזם.

## יחס לכלכלה הקיינסיאנית
לפי ביוקנן ההיסטוריה הפיסקלית המערבית מתחלקת לעידן הטרום-קיינסיאני והעידן הפוסט-קיינסיאני. בעידן הטרום-קיינסיאני, עד אמצע המאה ה-20, המדיניות הפיסקלית המערבית דגלה בשמירה על תקציב ללא גירעון והשימוש בחוב לאומי נשמר למצבי משבר. לעומת זאת מאמצע המאה ה-20 עברה המדיניות הפיסקלית המערבית למצב בו חוב לאומי משמעותי הפך לנורמה המקובלת.

ביוקנן מתח ביקורת על התפיסה הכלכלית הקיינסיאנית. לשיטתו, תפיסה זו אותה הגה ג'ון מיינרד קיינס מתאימה למשנתו של קיינס שדגל במשטר אליטיסטי (מעין אוליגרכיה). לעומת זאת במודל הדמוקרטי בו השליט חייב לרצות את העם באופן כמעט תמידי, הגישה הכלכלית הקיינסיאנית שמקטינה משמעותית את החסמים מעל הגדלת החוב הלאומי עלולה לדרבן את השלטון להגדיל את ההוצאה הממשלתית באמצעות הגדלת החוב הלאומי באופן שיפגע קשות בכלכלת המדינה בטווח הארוך.

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה של ביוקנן
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי טנסי
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת המדינה של אמצע טנסי
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת טנסי
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו
קטגוריה:זוכי פרס נובל לכלכלה
קטגוריה:כלכלנים אמריקאים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
קטגוריה:זוכי פרס נובל אמריקאים
קטגוריה:זוכי מדליית מדעי הרוח
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1919
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2013
מיקאל אגריקולה

שמאל|ממוזער|250px|מיקאל אגריקולה. איור של אלברט אדלפלט
**מיקָאֵל אגריקולה** (פינית **Mikael Agricola**) (נולד כנראה 1510 – נפטר ב-9 באפריל 1557) היה כומר פיני, אחד מאבות הרפורמציה הפרוטסטנטית בשוודיה ובפינלנד. אגריקולה מוכר כ"אבי הפינית הכתובה". 

אגריקולה נולד בפינלנד, תאריך לידתו המדויק, כמו מרבית הפרטים על חייו, אינו ידוע. משפחתו הייתה משפחת איכרים עשירה למדי והיו לו שלוש אחיות ששמותיהן לא ידועים. בנעוריו התבלט בכישרונו לשפות. אגריקולה הוסמך ככומר בטורקו בשנת 1554 וזאת ללא אישור האפיפיור. עם הסמכתו החל ברפורמה של הכנסייה בפינלנד ברוח לותרנית. הוא תרגם את הברית החדשה לפינית ותוך כדי כך יצר את היסודות לכתיב הפיני. 

מקום קבורתו אינו ידוע במדויק.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אנשי דת פינים
קטגוריה:פינלנד: תרבות
קטגוריה:אנשי דת נוצרים
קטגוריה:הומניסטים מתקופת הרנסאנס
קטגוריה:ילידי 1509
קטגוריה:נפטרים ב-1557
רוחנמה

ממוזער|ימין|פרסום חוצות לספר רוחמנה
**רוחנאמה** ("ספר הנפש", מפרסית "נמה" نامه ספר או מכתב ,ומערבית "רוח" روح נפש) הוא ספר שנכתב על ידי הנשיא של טורקמניסטן, ספרמורט ניאזוב (שכינה עצמו "טורקמנבאשי"-אבי הטורקמנים),  המתיימר לשלב הנחיה מוסרית ורוחנית, אוטוביוגרפיה והיסטוריה רוויזיוניסטית. רוב תוכנו של הספר מפוקפק או שנוי במחלוקת מבחינת דיוק העובדות המובאות בו.

הטקסט כולל סיפורים ופואמות רבות, כולל אלה של המשורר הסופי מגטימגולי פיראגי. כוונתו הייתה להוות מדריך רוחני לעם הטורקמני ולהוות הבסיס לאומנות והספרות שם. הרוחנמה הוכנס לתרבות הטורקמנית בהדרגה, אך בהמשך קריאתו נכפתה על האזרחים, עד שבקיאות בספר הפכה לתנאי להחזקת משרות ציבוריות וקבלת רישיון נהיגה במדינה וללימוד תוכנו הוקדשה כל תוכנית הלימודים.

## היסטוריה
ניאזוב פרסם את הכרך הראשון של הרוחנמה ב-2001. ב-2004, פורסם הכרך השני העוסק במוסר, פילוסופיה ואורח חיים. הספר היווה חלק משמעותי מפולחן האישיות של ניאזוב וממדיניות הטורקמניזציה שהובלה על ידי ממשלתו. הממשלה דרשה מחנויות ספרים ומשרדי ממשלה לשמור על עותק מוצג באופן קבוע, וממסגדים לשמור עליו במקום מכובד כשל הקוראן. לאחר שכמה אימאמים התנגדו בטענה שציות לכך יהווה חילול קודש, הממשלה הרסה מספר מסגדים.

גם לאחר מותו של ניאזוב בדצמבר 2006, ממשיך הרוחנמה לשחק תפקיד חשוב בחברה הטורקמנית, אף שבמידה פחותה. הנשיא גורבנגולי ברדימוחמדוב המליץ גם הוא על שימוש בספר כאמצעי חשוב לחינוך הנוער. 

## תפקיד הרוחנמה בחברה הטורקמנית
ידע ברוחנמה הוא חובה ונדרש מקהילות דתיות ומהחברה בכללותה ומהווה חלק מרכזי בחינוך מבית הספר היסודי ועד האוניברסיטה.

ביקורת ציבורית ואף הערצה בלתי מספקת של הספר נראתה כמקבילה לחוסר כבוד לנשיא לשעבר בעצמו, ונענשה בקשיחות על ידי הדחה מתפקיד ציבורי, מאסר, ועינוי של העבריין או משפחתו. מאז מותו של ניאזוב לא ידועה מידת הענישה על חוסר כבוד לספר.

ישנה רפליקה מכנית עצומה של הספר באשגבאט, בירת המדינה. בכל ערב בשמונה הספר נפתח ומוקראת פסקה מוקלטת מהספר בליווי וידאו.

הרוחנמה משמשת גם ככוח מעצים של המשטר היא עושה זאת על ידי הצבת אולטימטום לחברות בינלאומיות שיתרגמו את הספר לשפתן או שלא יינתנו לחברות הללו לעשות עסקים במדינה, וכך "הרוחנמה" תורגם לשפות רבות וחיזק את מעמד הספר במדינה, לאזרחים הטורקמנים נאמר כי הספר מופץ במדינות שונות בעולם וזוהי הוכחה לחשיבותו. בין החברות שתרגמו את הספר הן קטרפילר, מרצדס בנץ, קרייזלר, סימנס (חברה) ורבות אחרות.

## ראו גם

* הספר האדום
* הספר הירוק

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:טורקמניסטן: תרבות
קטגוריה:ספרות פוליטית
קטגוריה:ספרי 2001
קטגוריה:ספרי 2004
קטגוריה:פולחן האישיות של ספרמורט ניאזוב
וירז'יני רזאנו

**וירז'יני רזאנו** (צרפתית : **Virginie Razzano**; נולדה ב-12 במאי 1983) היא שחקנית טניס מקצוענית מצרפת. דורגה בשיאה במקום 16 בעולם (14 בספטמבר 2009). מדורגת כיום (ינואר 2012) במקום 99 בדירוג ה-WTA.

רזאנו זכתה עד היום ב-6 תוארי יחידות (2 WTA ו-4 ITF) וב-4 תוארי זוגות (1 WTA ו-3 ITF).

רזאנו שיחקה בנבחרת צרפת בין השנים 2001 ו-2011. מאזנה עומד על 11 ניצחונות (7 במשחקי יחידות ו-4 במשחקי זוגות) ו-5 הפסדים (2 במשחקי יחידות ו-3 במשחקי זוגות).

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:טניסאיות צרפתיות
קטגוריה:צרפתיות שנולדו ב-1983
הרועה הטוב

שמאל|ממוזער|200px|הרועה הטוב בקטקומבות ברומא. אמצע המאה ה-3
שמאל|ממוזער|200px|הרועה הטוב. אמצע המאה ה-4
[שמאל|ממוזער|200px|הרועה הטוב ב[המאוזוליאום של גאלא פלקידיה|מאוזוליאום של גאלא פלקידיה ברוונה. אמצע המאה ה-5]]
שמאל|ממוזער|200px|הרועה הטוב. תיאור מודרני מהמאה ה-19
**הרועה הטוב** היא אלגוריה תנכית לאלוהים, ובנצרות לישו, המדמה אותם לרועה הדואג לצאנו, המייצג בתורו את העם או את בני האדם בכלל.

## בתנ"ך
ההקבלה בין אלוהים לרועה הדואג לצאנו מופיעה בתנ"ך במספר מקומות:

## הברית החדשה
האלגוריה נזכרת בברית החדשה בשני מקומות עיקריים. בראשון משווה ישו, המעיד על עצמו כי הוא הרועה הטוב, בינו לבין שכיר שאינו רועה, דימוי לאלוהים או דת אחרים; ובשני מתוארת מסירותו לכל אחד ואחד מקהל מאמיניו, אפילו הוא אחרון החוטאים:

## איקונוגרפיה
דימוי הרועה הטוב זכה לפופולריות רבה באיקונוגרפיה הנוצרית המוקדמת. בתחילה תואר הרועה הטוב תוך שימוש בדימויים קלאסיים קיימים, כמו רועה הנושא עגל בזרועותיו, תיאור רומי מקובל לפריסת חסות, או בדמותו של הכריאופורוס, נושא העגל, הנושא את העגל על כתפיו. העובדה האירונית היא שמקובל כי דמות נושא העגל הקלאסית הובילה את בעל החיים לקראת הקרבתו כקורבן.

החל במאה ה-5 לבש הרועה את דמותו המקובלת של ישו, והילה נוספה סביב ראשו. פעמים רבות הסצנה התרחבה, וישו נראה בין הצאן, בדרך כלל על רקע פסטורלי. עם זאת, במאה שלאחר מכן, כמעט ופסק השימוש בדימוי באמנות, והוא התחדש רק במאה ה-15. החל במאה ה-17 המעמד תואר פעמים רבות על רקע שמיימי. בכל התקופות רווחו תיאורים שונים של גיל הרועה. לעיתים הוא ילד או נער, ולעיתים בוגר.

## ראו גם
* כנסיית הרועה הטוב
*משל הכבש שאבד
*משלי ישו

## לקריאה נוספת
* 

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
רועה הטוב, ה-
רועה הטוב, ה-
Empire Earth III

**Empire Earth III** (בעברית: **אֶמפייר אֶרת' שלוש**; בראשי תיבות: **EE3**) הוא משחק אסטרטגיה בזמן אמת שפותח על ידי חברת "Mad Doc Software" והופץ על ידי חברת "Sierra Entertainment" ב-6 בנובמבר 2007. זהו המשחק השלישי בסדרת Empire Earth.

המשחק מכיל חמישה עידנים, פחות מאשר משחקים אחרים בסדרה. במשחק יש שלושה פלגים: המערב, המזרח התיכון והמזרח הרחוק. לכל פלג יש החיילים המיוחדים לו, בשונה מהמשחקים הקודמים.

## משחקיות
בדומה למשחקים הקודמים, EE3 הוא משחק אסטרטגיה בזמן אמת. כאמור, יש במשחק שלוש ציויליזציות: המערב, המזרח התיכון והמזרח הרחוק. בנוסף, פיתחו את תחום הגרעין במשחק יותר מבמשחקים אחרים בסדרה. במשחק, לכל פלג יש משחקיות שונה באופן יחסי, למשל, במזרח התיכון יש מבנים ניידים, המערב מתבסס על עוצמה, והמזרח הרחוק על יתרון מספרי, בנוסף עם יחידות של מוטציות גנטיות בעידן העתיד. ב-EE3 יש אפשרות למשחקיות שונה המכונה "World Domination" (שליטה עולמית). במשחק "World Domination", השחקנים משחקים על פני כדור הארץ וירטואלי, המפוצל למספר מחוזות. במשחק במצב זה, השחקן יקבל קווסטים ומשימות בעת כיבוש העולם. יתרה מזאת, כדי לסייע לפשט את המשחק, המשחק צמצם את התקופות לחמישה עידנים: העת העתיקה, ימי הביניים, קולוניאלי, מודרני  והעתיד.

## פיתוח והוצאה לאור
פיתוח המשחק החל בשנת 2005, זמן קצר לאחר השקת: Empire Earth II.

## קישורים חיצוניים
* 
* 

קטגוריה:משחקי Sierra Entertainment
קטגוריה:משחקי וידאו משנת 2007
קטגוריה:משחקי רשת מרובי-משתתפים
קטגוריה:משחקי אסטרטגיה ממוחשבים (זמן אמת)
קטגוריה:משחקי Windows
מארינו מורוזיני

[שמאל|ממוזער|250px|[שלט אצולה|שלט האצולה של מרינו מורוזיני.]]
ימין|ממוזער|250px|קיברו של מארינו מורוזיני.
**מארינו מורוזיני** (באיטלקית: **Marino Morosini**; 1181 - 1 בינואר 1253) היה הדוכס ה-44 של ונציה. מורוזיני כיהן כדוג'ה משנת 1249 ועד פטירתו.

## חייו
מארינו היה אחד מארבעה מבני משפחת מורוזיני אשר כיהן כדוג'ה. (האחרים היו דומניקו מורוזיני, מיקלה מורוזיני ופרנצ'סקו מורוזיני). ארבע מבנות המשפחה, במהלך השנים, היו נשואות לדוג'ים, ונשאו את התואר דוגארסה (**dogaressa**): טמאסימה מורוזיני הייתה רעייתו של פייטרו גראדניגו, פרנצ'סקה מורוזיני נישאה לאנדראה דאנדולו, דיאה מורוזיני נישאה לניקולו טרון ומוריזינה מורוזיני נישאה למארינו גרימאני.

מארינו נבחר לתפקיד הדוג'ה בהיותו בן 68, עת כהן כפרוקוראטור של בזיליקת סן מרקו. קודם להיותו הפרוקראטור, כיהן כדוכס הרקליון שבכרתים, שהייתה בשליטה ונציאנית.

למארינו ולרעייתו לא היו ילדים.

ארבע שנות כהונתו היו שנות שלום, ואף שבאותה עת התחולל מסע הצלב השביעי בו יצא לואי התשיעי, מלך צרפת, ותקף את מצרים, בשל קישרי המסחר בין ונציה ומצרים החליט מורוזיני לא להשתתף במסע הצלב.

מורוזיני שיפר את הקשרים בין ונציה והוותיקן בכך שאפשר את הקמת בית משפט אינקוויזייטורי בעיר (אולם על פי ההסכם עם האפיפיור היה זה הדוג'ה ולא האפיפיור שמינה את השופטים).

מארינו מורוזיני נפטר ב-1 בינואר 1253 ונקבר בבזיליקת סן מרקו.

## קישורים חיצוניים

* 

מורוזיני, מארינו
קטגוריה:ילידי 1181
קטגוריה:נפטרים ב-1253
קטגוריה:איטלקים במאה ה-13
ז'יל סימון

**ז'יל סימון** (בצרפתית: **Gilles Simon**; ) הוא טניסאי עבר צרפתי.  בשיאו דורג במקום-6 בעולם  ב-סבב ה-ATP. זכה 14 פעמים בתארים במשחקי יחידים.

## חייו
ז'יל סימון נולד בניס וגדל בפרוורי פאריס. בעידוד הוריו, התחיל לשחק טניס בגיל 6.
סימון התחיל בקריירת טניס מקצוענית בגיל 18 (2002). הוא זכה ב-9 תוארי יחידים. הוא הגיע לדירוג השיא שלו, מקום השישי, בינואר 2009.
ביולי 2011 זכה בטורניר החמר בהמבורג לאחר שניצח את ניקולס אלמגרו הספרדי בשלוש מערכות. זה התואר החשוב ביותר בקריירה שלו.

לסימון שני בנים, טימותי וולנטין. טימותי נולד ארבעה שבועות לפני הזמן, בעת שסימון התחרה באליפות ארצות הברית הפתוחה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:טניסאים צרפתים
קטגוריה:טניסאים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1984
רניירו צנו

שמאל|ממוזער|250px|Silver Grosso of Doge Raniero Zeno, 1253-1268, Venice.
[שמאל|ממוזער|250px|[שלט אצולה|שלט האצולה של רניירו צנו.]]
**רניירו צנו** (באיטלקית: **Reniero Zeno**) או **רניירי צן** (בוונטית: **Renieri Zen**; נפטר ב-7 ביולי 1268) היה הדוכס ה-45 של ונציה. מורוזיני כיהן כדוג'ה מה-1 בינואר 1253 ועד פטירתו.

צנו כיהן כדיפלומט ונציאני בצרפת ובאיטליה. בעת שהותו בבולוניה הוא שכנע את העיר להפסיק ולשלם מיסים למדינת האפיפיור - מעשה שהביא להחרמתו על ידי הכנסייה. בשנת 1242 סייע צנו לדוג'ה יאקופו טייפולו במהלך המצור על פרארה, ובשנת 1242 דיכא מרידה שפרצה בזאדאר. בשנת 1244 מונה לתפקיד "קפיטאנו דה מאר" (מפקד הצי) של לה סרניסימה.

לאחר מותו של מרינו מורוזיני נבחר צנו, אשר כיהן באותה עת כפודסטה של פרמו לתפקיד הדוג'ה (צנו זכה ב-21 מתוך 41 הקולות).

בין השנים 1256–1259 סייע צנו לאפיפיור אלכסנדר הרביעי במלחמה נגד אצלינו דה רומאנו הרביעי.

באותן שנים לחמה ונציה נגד רפובליקת גנואה - יריבתה בשליטה על הסחר ברחבי הים התיכון. ראשיתה של המחלוקת - בביזת הרובע הגנואזי שהיה בצור שבלבנון על ידי הוונציאנים שהתגוררו ברובע הוונציאני בעיר.

בשנת 1257 הביס לורנצו טייפולו (לימים הדוג'ה של ונציה) את הצי הוונציאני. גנואה כרתה ברית עם מיכאל פאלאולוגוס השביעי אשר כבש את קונסטנטינופוליס בשנת 1261, והעניק לגנואה את זכויות היתר שהיו לסוחרים הוונציאנים בעיר (תוך ביטול הזכויות שהיו לוונציאנים). ונציה, בתגובה, תקפה שוב את הצי הוונציאני במוראה בשנת 1262 ובסטפוצי בשנת 1263, ובשני הקרבות הביסה את גנואה. בשנת 1265 נחתם הסכם שלום בין ונציה לגנואה, וב-1268 החזירה האימפריה הביזנטית לסוחרים הוונציאנים את זכויות היתר שהיו להם קודם לכן.

במהלך כהונתו של צנו הושלמה חקיקת החוק המסחרי הימי בן 129 הסעיפים, אשר נשאר בתוקפו עד נפילת הרפובליקה.

זנו נפטר בשנת 1268, ולאחריו נבחר לורנצו טייפולו כדוג'ה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:דוכסי ונציה
קטגוריה:איטלקים במאה ה-13
קטגוריה:נפטרים ב-1268
מצנפת פריגית

[ממוזער|250px|[שלושת האמגושים חובשים מצנפות פריגיות לסימולם כאנשי קֶדֶם; פסיפס ביזנטי בבזיליקת סנט אפולינרה נואובו ברוונה (המאה ה-6)]]
[ממוזער|250px|בת-דמותה של [מריאן, כשלראשה מצנפת פריגית כסימול המאבק לחופש, במרכז ציורו של אז'ן דלקרואה, "החירות מובילה את העם" במהפכת יולי 1830 בצרפת]]
**מצנפת פֿריגית** היא כיסוי ראש אדום ורך אשר קצהו משוך לפנים. שמהּ של המצנפת שאוב משמו של אזור פריגיה העתיקה שבאסיה הקטנה. מאז המאה ה-18 משמשת כסמל של חירות האדם.

## היסטוריה
### בעולם העתיק
בעיני היוונים סימלה המצנפת הפריגית את העמים שממזרח, שנחשבו בעיניהם לברברים. כיסוי הראש הזה מאפיין דמויות טרוייניות בציורי הכדים ובפיסול היווני, כגון פאריס, מיריביה של יוון ממזרח. המצנפת הפריגית חבושה לראש האל אטיס  האנטולי, ששולב בסינקרטיזם ההלניסטי. כך גם אצל הרומאים. שבויי המלחמה הדאקים על עמוד טריאנוס מתוארים במצנפות פריגיות. גם הפרתים שנשבו במסעות המלחמה במזרח מוצגים בשער ספטימיוס סוורוס ברומא במצנפות פריגיות. המצנפת הפריגית מסמנת את מאמיני האֵל מיתראס הרומאי ששורשיו היו במזרח. שלושת האמגושים, שבאו מן המזרח לסגוד לישו התינוק, מתוארים בפסיפסים הביזנטיים של בזיליקת סנט אפולינרה נואובו ברוונה כשלראשיהם מצנפות פריגיות.

### בעת החדשה
המצנפת הפריגית מסמלת מאז המאה ה-18 את המאבק למען החופש ואת האמונה בערכי חירות האדם. החלו בכך המהפכנים היעקובינים בצרפת שאימצו את המצנפת הפריגית האדומה כביטוי לאמונתם הפוליטית, ומכאן הפכה המצנפת הפריגית לסמל של ערכי הדמוקרטיה ושל המשטר הרפובליקני באיקונוגרפיה הפוליטית של צרפת ושל מדינות רבות אחרות. מייחסים זאת לבלבול בין המצנפת הפריגית המשוכה לבין הפילאוס  החרוטי שהיה כובעם של העבדים המשוחררים ברומא העתיקה וסימל את חירותם. בצרפת היא מכונה "מצנפת החירות" – Bonnet de la Liberté, ומשמשת כסמל לאומי: מריאן – האנשתהּ של הרפובליקה הצרפתית – מוצגת כחובשת מצנפת פריגית. דימוי המצנפת הפריגית מצוי מאז 1886 בחותם הסנאט של ארצות הברית, וכן כמרכיב בסמלי כמה ממדינות ארצות הברית ובסמלי רוב מדינות אמריקה הלטינית.

המצנפת הפריגית נבחרה כקמע  של האולימפיאדה ושל המשחקים הפאראלימפיים בפריז, קיץ 2024.

## גלריה


Greek Antiquities in the Museum August Kestner 339.JPG|מצנפת פריגית על ראשו של ספינקס מקדוני מכונף; אמפורה מיוון הגדולה, מתוארכת לתחילת המאה ה-4 לפני הספירה
Bust Attis CdM.jpg|ממוזער|אטיס , בן-לווייתה הפריגי של קיבלי, האלה האם של אסיה הקטנה; פסל רומי מתקופת אדריאנוס
Seated prisoner, Ma 1383 (194).jpg|שבוי דאקי, פסל רומי מהמאה ה-2
Sansculottes.jpg|סנקילוטים במהפכה הצרפתית; "מצנפת המהפכה" הייתה סממן ההיכר שלהם
Marianne - symbol of French Republic.jpg||פסלון בדמותה של מריאן, האנשתה של הרפובליקנית הצרפתית
Seal of the United States Senate.svg|המצנפת הפריגית בחותם הסנאט של ארצות הברית
ColumbiaStahrArtwork.jpg|קולומביה, כדמות המאנישה את ארצות הברית בכרזה מימי מלחמת העולם הראשונה, חובשת מצנפת פריגית
Coat of arms of Argentina.svg|המצנפת הפריגית בסמל ארגנטינה


## קישורים חיצוניים

* 

*Yvonne Korshak, "The Liberty Cap as a Revolutionary Symbol in America and France ", *Smithsonian Studies in American Art* 1 (2), 1987, pp. 52–69
*	Richard Wrigley, " Transformations of a revolutionary emblem: The Liberty Cap in the French Revolution, *French History* 11 (2), 1997, pp. 131–169


קטגוריה:מטענים הרלדיים
קטגוריה:כיסויי ראש
קטגוריה:כובעים