מליסה רפואית

**מליסה רפואית** (שם מדעי: *Melissa officinalis*) היא צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת השפתניים. גבעוליה זקופים ושעירים, ועליה דמויי ביצה רחבה, בעלי בסיס דמוי לב, מדיפים ריח לימון עז בעת שמוללים אותם. העלים משמשים להפקת שמן אתרי ריחני, לתיבול מזון ולהכנת חליטות (תה), ונעשה בהם שימוש כצמח מרפא וכצמח נוי. בישראל היא גדלה בר בצפון ובמרכז, בעיקר בבתי גידול לחם כגון נחלים באזורים ההר.

מליסה רפואית היא אחד מארבעת המינים הכלולים בסוג *[[מליסה]]*; בערך הראשי מובאים תיאור מורפולוגי, מקור השם ומידע על יתר המינים.

תפוצתה הטבעית והתפשטותה של מליסה רפואית משקפות למעשה את תחום תפוצתו של תת-המין הטיפוסי, למעט בישראל ובלבנון. תחום תפוצתה הטבעי משתרע מאגן הים התיכון ועד מרכז אסיה, וכולל את מרבית האזורים בעלי אקלים ממוזג. בשל גידולה החקלאי והמסחרי והרחבת שטחי הגידול, היא התאזרחה ונפוצה כיום גם באזורים רבים נוספים בעולם, לרבות אמריקה, אוסטרליה ואזורים קרירים באפריקה ובאסיה.

## תפוצה עולמית
**מליסה רפואית** (Melissa officinalis) היא צמח עשבוני רב-שנתי הגדל בעיקר באזורים ממוזגים, ותפוצתו הטבעית משתרעת מאגן הים התיכון, דרך דרום-אירופה והמזרח התיכון, ועד מרכז אסיה. בתחום זה היא מגיעה בצפון עד הקווקז הצפוני (באזורים הדרומיים של רוסיה), ובמזרח עד טג'יקיסטן – קצה תחום תפוצתה האסייתית.

תת-מין זה תורבת כבר מימי קדם, ובהמשך הופץ ואוזרח ברחבי אירופה שמצפון לאגן הים התיכון, במרכז אסיה, באמריקה הצפונית, בדרום אמריקה הדרומית ובאזורים נוספים בעלי אקלים ממוזג.

## בית גידול ותפוצה בישראל
בארץ ישראל מליסה רפואית גדלה בר בחבל הים תיכוני בשני בתי גידול שונים: האחד – מקומות לחים ובוציים, ושולי נחלים רדודים. השני – מקומות מוצלים תחת חורש ים תיכוני בוגר. מין זה הוא נפוץ בגליל העליון; מצוי בבקעת חולה, בכרמל ובשרון; נדיר בגולן; נדיר מאוד בחרמון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בדרום שפלת החוף, בשומרון, בשפלה ובהרי יהודה. הפריחה חלה בסוף האביב ועד סוף קיץ, מסוף אפריל ועד אמצע אוקטובר. הפרי גדל בעיקר במקומות לחים.

מליסה רפואית גדלה בישראל גם כצמח נוי כמו בשאר העולם וגם כגידול מסחרי. היא צמח אור מלא או חלקית במקומות המקבלים השקיה סדירה, עמידה בקרה, בשרב, ובגיר, אך רגישה למליחות. גדלה בקרקעות כבדות. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו, באמצעות ייחורים בחורף ובאמצעות חלוקה באביב. כוון שהוא צמח רב-קצירי ניתן לקוצרו במשך חודש האביב הקיץ והסתיו.

## פנולוגיה – מחזור חיים
מליסה רפואית היא צמח עשבוני רב-שניתי (שלוש שנים) על גבעול ראשי מועצה ומערכת שורשים מסועפת, המאפשרת לה להסתגל לתנאי סביבה מגוונים, לעיתים חלקיה העליונים קמלים לחלוטין בתחילת החורף, בכל אופן באירופה הקרה, אך באביב הם מתחדשים מן השורשים. זהו אחד מצמחי המרפא הקלים ביותר לגידול, והוא מתפשט בקלות עד כדי כך שיש גננים הרואים בו עשב שוטה [8].

הפריחה מסוף אפריל ועד תחילת אוקטובר. פרי ירוק ניכר בתחילת יוני ופיזור הזרעים הבשלים נמשך עד סוף נובמבר. חלקיה העל-קרקעיים לעיתים קמלים עם בוא החורף,

## טקסונומיה
על פי Euro+Med PlantBase, שהתבסס בשנת 2010 על הנתונים שפורסמו ב־*World Checklist of Selected Plant Families* (בהוצאת גני קיו המלכותיים), סווגו במין *Melissa officinalis* שלושה תת-מינים: *תת-המין הטיפוסי (subsp. officinalis), ותת-המין אלטיסימה (subsp. altissima)* *ותת-המין אינדורה (subsp. inodora)*. תת-המין *אלטיסימה* תואר אז כתת-מין שתפוצתו בדרום אירופה, ואילו תת-מין טיפוסי נחשב למצוי ברוסיה הדרומית-אירופית, בקווקז הדרומי ובטורקיה – הן בחלקה האסייתי והן בחלקה האירופי. לעומת זאת, תת-מין *אינדורה* יוחס לטורקיה, סוריה ולבנון. ישראל לא נכללה באותה עת בתחום התפוצה של המין.

מחקרים השוואתיים רבים בין תת-מין *אלטיסימה* לבין תת-מין טיפוסי, ובעקבותיהם הערכות מחודשות – שלא פורסמו במסגרת מהדורה טקסונומית רשמית – לא מצאו הצדקה להכרה ב*אלטיסימה* כבעל מעמד טקסונומי נפרד. בהתאם לכך, המין מליסה רפואית (*Melissa officinalis*) כולל כיום שני תת-מינים בלבד: תת-מין טיפוסי (*subsp. officinalis*) ותת-מין *inodora*, שתפוצתו הורחבה גם לישראל, כפי שעולה ממאגר POWO (2024) וממאגר WFO.

אחד ההבדלים המשמעותיים בין שני תת-המינים הוא במשרעת תפוצתם הטבעית ובהתפשטותם הגאוגרפית. תת-מין טיפוסי (*subsp. officinalis*) מצוי בכל תחום תפוצת המין, למעט בסוריה, לבנון, ירדן וישראל, והוא אחראי גם להתפשטות הרבה מעבר לתחום תפוצתו הטבעית – תוצאה של תירבות עתיק והפצה חקלאית רחבת היקף. לעומתו, תת-המין *inodora* (שפירוש שמו: "חסר ריח") מצוי בטבע אך ורק במזרחו של אגן הים התיכון ובצפון עיראק – כלומר בטורקיה האסייתית, צפון עיראק, סוריה, לבנון, ירדן וישראל – והוא לא התפשט מעבר לאזור זה ואינו מוכר כצמח תרבות כלל.

על פי IUCN Red List (2020) תת-מין אינדורה הוכרה כחסרת סכנה. אבל תחום תפוצתה צומצמה לטורקיה וללבנון שם היא מצויה ברכס הרי הלבנון, במדרונות המערביים של הרכס ובעמקים שונים ברום 50 עד 1,200 מ'.

על אף ההבחנה הטקסונומית המקובלת כיום בין שני תת-מינים של מליסה רפואית, בספרות הבוטנית של ישראל – הן הוותיקה והן העדכנית – אין אזכור לשני תת-המינים, והאוכלוסיות המקומיות נכללות כולן תחת המין הכללי – מליסה רפואית.

## מאפיינים מורפולוגים של מליסה רפואית
**מליסה רפואית** היא צמח עשבוני רב־שנתי, שבסיסו מעוצה, כולו שעיר, בעל עלווה ירוקה שאינה מאפירה בגלל שעירותו. גובהו מגיע עד מטר אחד, אך לרוב הוא נמוך יותר. כאשר הצמח אינו נמצא בשלב הפריחה, מראהו צנוע ואינו בולט במיוחד. בתת-סוג אינדורה הצמח בכללותו "שעיר וגס" יותר למראה. ההבדלים הללו מסייעים בשטח להבדיל בין אוכלוסיות מליסה מתורבתות לבין אוכלוסיות בר מקומיות מתת-מין אינדורה (inodora).

למליסה רפואית שורש שיפודי עמוק האופייני לצמחים עשבוניים רב-שנתיים. השורש הראשי מעוצה ומעובה, וממנו מסתעפים שורשים צדדיים סיביים היוצרים מערכת שורשים מסועפת.

הגבעולים זקופים ומסתעפים, רְבוּעִים בחתך רוחב, ומכוסים לכל אורכם בשערות לבנות, זקופות או נטויות קלות כלפי מטה.

העלים נגדיים, פשוטים, חסרי עלי לוואי, ונישאים על פטוטרת ארוכה ולעיתים כפופה, שאורכה נע בין 0.5 עד 2 ס"מ, ולעיתים רחוקות עד 4 ס"מ. הטרף דמוי ביצה רחבה, אורכו 2 עד 6 ס"מ, בסיסו מעוגל או כמעט דמוי לב, ושפתו משוננת או חרוקה. פני העלה מחוספסים למגע, מחורצים באופן ברור, בשל עורקים בולטים והם מכוסים בשערות לבנות וזקופות, המתרבות בהדרגה לקראת השפה. לעלים ריח לימוני אופייני, הנודף מבלוטות שמן המצויות בעיקר בצדם התחתון. בתת-המין 'אינודורה' הריח חלש מאוד ולעיתים כמעט אינו מורגש; העלים גם מחוספסים יותר ופחות רכים בהשוואה לתת-המין 'הטיפוסי'.

**התפרחיות**, המכונות בספרות "דורים" או "דורים מדומים" (Verticillasters), הן למעשה תפרחות מְסֻיָּמוֹת דו-בדיות: הציר המרכזי של התפרחת מסתיים בפרח, ומתחתיו מסתעפים שני סעיפים צדדיים, שכל אחד מסתיים בפרח נוסף. במליסה רפואית ערוכות תפרחיות רבות לאורכו של גבעול התפרחת, כשהן מרוּוחוֹת זו מזו, ובכל אחת מהן 6 עד 10 פרחים, הערוכים בחצאי דורים משני צדי הגבעול. לאחר נבילת הכותרות נותרים גביעים משתיירים המתייבשים, והם מעניקים לגבעול התפרחת מראה בולט גם לאחר סיום הפריחה.

עוקצי התפרחיות לרוב ארוכים ובולטים לעין. בבסיס כל תפרחית מצוי זוג חפים הבולטים מתוכה, דומים בצורתם לעלי הגבעול אך קטנים מהם, וצורתם אליפטית או דמוית ביצה. כל פרח מלווה בחפית דמוית עלה, מחודדת, בצורת אליפסה או ביצה, שאורכה עולה על 5 מ"מ – תכונה המבדילה אותה מחפיות זעירות ודמויות חוט המצויות בסוגים קרובים.

הפרחים דו-מיניים ודו-שפתניים בצורה מובהקת. הם קטנים ואינם בולטים, נישאים על עוקצים ארוכים יחסית, וצבעם לבן קרמי לעיתים עם גוון ורדרד-חיוור או גוון צהבהב (הכותרת צהובה בניצן).

המצעית משתיירת גם לאחר ההבשלה, בדומה לגביע, ונותרת בבסיס הפרי כבסיס לפרודות.

הגביע דמוי פעמון, דו-שפתני בבירור. הוא בעל מקצועות, ועירוק מרושת עם 13 עורקים בולטים, פניו שעירים בדלילות עם שערות נוקשות, וגם ושפתו העליונה שעירה מבפנים. השפה העליונה שטוחה ומוארכת, עם שלושה עורקים בולטים המסתיימים בשלוש שיניים קצרות מאוד ומשולשות. ואילו, השפה התחתונה עם שתי שיניים ארוכות מעט יותר, צרות וחדות, דמויות מרצע. לאחר נשירת הכותרת ולאורך שלב הפרי, הגביע משתייר ומתכופף כלפי מטה – נטוי בזווית חדה או אלכסונית כלפי הגבעול, אך לא מפושק מאוד.

הכותרת דו-שפתנית, לבנה-קרמית ולעיתים ניכרים בה גוון ורדרד-חיוור או צהבהב (בייחוד בשלב הניצן). אורכה 15 עד 18 מ"מ – כפול מאורך הגביע. צינור הכותרת ארוך, בולט מתוך הגביע, מורחב ומתעקל כלפי מעלה, ואין בתוכו טבעת שערות. השפה העליונה קצרה מן התחתונה, זקופה, קמורה במקצת ומפורצת לשלוש שיניים קצרות; השפה התחתונה שטוחה, מחולקת לשלוש אונות, מהן האמצעית ארוכה יותר, צרה ומחודדת, דמוית אזמל.

האבקנים ארבעה, הזוג האחורי ארוך יותר מהזוג הקדמי, כולם נצמדים לשפה העליונה של הכותרת וחבויים בתוכה או בולטים מעט. הזירים קשתיים. כל מאבק דו-לשכתי: הלשכות נפתחות תחילה בזווית הקרובה ל־90°, ובהמשך מתפצלות בזווית רחבה יותר (divaricate).

השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה, המחולקים באמצעות מחיצה מדומה לארבע מגורות, שבכל אחת ביצית זקופה אחת. עמוד השחלה יוצא מבסיס השחלה, בין מגורותיה, ולכן מכונה עמוד שחלה גינובַּסי (gynobasic) מסתעף לשתי זרועות שוות בקצהו דמויות מרצע.

הפרי הוא מפרדת (schizocarp) שמורכבת 1 עד 4 פרודות חד-זרעיות (אגוזיות יבשות). המפרדת עטופה בגביע משתייר, ונראית כמחולקת לארבע פרודות באמצעות שני קווים מצטלבים ללא עמוד משתייר.

הפרודות חד-זרעיות, דמויות ביצה הפוכה, חלקות, בצבע שחור או כהה. ובפרודות עובר ישר, לרוב ללא אנדוספרם או עם שאריות זעירות ממנו – תכונה האופיינית לסוג *Melissa* ולרבים מבני שבט Nepeteae.

## מליסה רפואית כצמח תבלין ובושם
מליסה רפואית מגודלת כגידול תרבות נפוץ ברחבי העולם, ובכללם ישראל, בשל ריחה הנעים והתועלת הרפואית המיוחסת לה. גידול זה נעשה הן בהיקף מסחרי למטרות הפקת שמנים לתכשירים קוסמטיים, ולתעשיית היינות והמשקאות הקלים, והן בגינון בקנה מידה קטן, כצמח תבלין המשמש לחליטת תה (עם נענע או בלעדיה) ולנוי. המליסה, כצמח תבלין, משמשת לתיבול מאכלי ביצים, סלטים, צלי ומרקים. בהולנד משמשת המליסה לשימור צלופחים ומליחים. בעלים היבשים משתמשים לבישום ארונות בגדים וחדרי שירותים.

## שימושים ברפואה העממית
למליסה יוחסו ברפואה העממית מאז ימי קדם שימושים רפואיים מגוונים. היוונים הקדמונים השתמשו ביין שבו השורו עלי מליסה לטיפול בעקיצות עקרב ובנשיכות כלבים. אבו סינא המליץ עליה כנוגדת דיכאון. באירופה ייחסו לה סגולות נגד מחלות נפש כמו דיכאון, מחלת נפילה ופחד גבהים, דחיית הזדקנות, הגברת כוח גברא וזיכרון, זירוז הופעת המחזור החודשי, שיכוך כאבי בטן מניעת עוויתות ועוד. המליסה נחשבת לצמח מרפא חשוב, המיוחסים לו תכונות ריפוי רבות: הסדרת המחזור הנשי, הרגעה, שיפור מצב רוח, מסייע ליתר פעילות של בלוטת התריס, שיפור זיכרון, נוגדת חמצון ועוד.

## מחקרים מודרניים
מספר מחקרים מדעיים אקטואליים הוכיחו את יעילותה של המליסה לחלק מהתכונות שמיוחסות לה. השמן האתרי המופק מזיקוק עלי מליסה מכיל מרכיבים כימיים אחדים, ובעיקר ציטרל (לימונל) וציטרונל האחראים לריח הלימוני של העלים. בניסויים מדעים נמצא כי מיצויים מעלי מליסה גורמים להרגעת עוויתות שרירים, לספיחת גזים, להרגעה וכן להגברת הזעה כאמצעי להורדת חום. עם זאת, אין שימוש במליסה הרפואית ברפואה המודרנית.

*מליסה רפואית* היא צמח מרפא רב-שימושי, העשיר בתרכובות ביולוגיות פעילות, ונעשה בו שימוש מסורתי ברחבי העולם בזכות סגולותיו הרפואיות. מחקרים כימיים מצביעים על כך שהוא מכיל פלבונואידים, טרפנואידים, חומצות פנוליות, טאנינים ושמן אתרי. הרכיבים הפעילים העיקריים כוללים תרכובות נדיפות (גרניאל, נראל, ציטרונלאל וגרניול), טריטרפנים (חומצה אורסולית וחומצה אולנולית), חומצות פנוליות (כגון חומצה רוזמרינית, קפאית וכלורגנית), ופלבנואידים כגון קוורצטין, רמנוציטרין ולוטאולין.

מרבית התרכובות הללו מצויות גם במינים נוספים ממשפחת השפתניים (Lamiaceae), כגון נענע, רוזמרין וטימין. עם זאת, ייחודה של המליסה נובע מהרכב ייחודי של תרכובות נדיפות המעניקות לה ניחוח לימוני עז, וכן מהשפעות פרמקולוגיות הנוגעות בעיקר למערכת העצבים המרכזית. מחקרים מצאו למליסה השפעה נוגדת חרדה ודיכאון, פעילות מרגיעה, ותכונות המסייעות לשינה. בנוסף, נמצאה בה פעילות מעכבת של האנזים אצטילכולין אסטראז (AChE), אשר קשור בזיכרון ובוויסות מצב הרוח.

לעומת מינים אחרים במשפחתה, שלעיתים כרוכים בתופעות לוואי בשימוש מופרז (כגון טימול באורגנו או רוזמרין), מליסה רפואית נחשבת בטוחה לשימוש, ואף נכללת ברשימת GRAS של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA). עובדה זו הופכת אותה לצמח מועדף בתוספי תזונה, פורמולות לילדים וקשישים, ובחליטות צמחיות.

תחום מחקר חדשני עוסק בפיתוח מערכות שחרור מבוקר של חומרים פעילים ממקורות צמחיים. בהקשר זה, השמן האתרי או המיצויים של מליסה רפואית משולבים בננו־מערכות ומוביליות תרופות, במטרה לאפשר אספקה ממושכת ומדויקת של תרכובות פעילות לצרכים רפואיים מגוונים.

## גנום של מליסה רפואית והשלכותיו
למליסה רפואית (*Melissa officinalis*) חשיבות חקלאית ומסחרית הולכת וגדלה, והיא מטופחת בזנים אחדים המשמשים לתעשיית המזון, הרפואה והקוסמטיקה. הבנה מעמיקה של מבנה הגנום ומספר הכרומוזומים של המין תורמת לפיתוח זנים משופרים ולבחינה של מעמדה הטקסונומי. במחקר "Chromosome number and ploidy level of balm (*Melissa officinalis*)" זוהו שלושה טיפוסים כרומוזומליים שונים: גנוטיפים דיפלואידיים (2n = 2× = 32 כרומוזומים), גנוטיפים טטרפלואידיים (2n = 4× = 64 כרומוזומים), וגנוטיפים טריפלואידיים (2n = 3× = 48 כרומוזומים). על פי ממצאי המחקר, מספר הבסיס ההפלואידי של המין הוא x = 16. **תת-מין הטיפוסי (''subsp. officinalis'')** מזוהה בעיקר עם גנוטיפים דיפלואידיים (2n = 2× = 32 כרומוזומים).

הטיפוסים הטריפלואידיים, שמתוארים במחקר לראשונה, אינם פוריים אך יציבים מבחינה ציטולוגית ומורפולוגית לאורך זמן. הם מאופיינים בעמידות גבוהה יותר לקור בחורף, בהתחדשות טובה יותר לאחר קציר, בעלים גדולים יותר ובאינטרנודים (המרווחים בין מפרקי העלים) ארוכים יותר בהשוואה לטיפוסים הדיפלואידיים והטטרפלואידיים. ממצאי מחקר מעידים כי השראת טטראפלואידיה במליסה רפואית בשיטת טיפול באוריזלין היא שיטה יעילה המובילה לשיפור מובהק בתכונות מורפולוגיות, פיזיולוגיות וכימיות.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:שפתניים