תחבורה ביפן

ממוזער|רכבת שינקנסן מסדרה E5 של JR East
**התחבורה ביפן** היא מודרנית ומפותחת. מגזר התחבורה ביפן מתאפיין ביעילות אנרגטית גבוהה: הוא משתמש בפחות אנרגיה לנפש בהשוואה למדינות אחרות, הודות לשיעור הגבוה של תחבורה מסילתית ומרחקי נסיעה קצרים יותר.

התחבורה ביפן היא גם יקרה מאוד ביחס למדינות אחרות בעולם, בין היתר בשל אגרות דרך ומיסים גבוהים, בעיקר על תחבורה המופעלת באמצעות כלי רכב פרטיים.

יפן השקיעה רבות בתשתיות הכבישים שלה; אורך הכבישים הסלולים עומד על כ־1,200,000 ק"מ (בערך 1.23 מיליון ק"מ לפי דו"ח משרד התשתיות, התחבורה והתיירות של יפן (Ministry of Land, Infrastructure, Transport and Tourism - MLIT).

התנועה ביפן מתנהלת בצד שמאל של הכביש;

קיימת רשת אחת של כבישי אגרה מהירים ובעלת גישה המחברת בין הערים המרכזיות; רשת הכבישים המהירים (Expressways) ביפן היא רשת של כבישי אגרה בתשלום המנוהלים על ידי חברות גביית אגרות כגון NEXCO והחברות האזוריות שלהן.

עשרות חברות רכבת ביפן פועלות בשוק התחבורה האזורית והמקומית, כולל שבע חברות של קבוצת ג'פאן ריילוויז JR, חברת Kintetsu Railway, Seibu Railway ו־Keio Corporation. לעיתים קרובות, אסטרטגיות של חברות אלה כוללות פעילות נדל״נית או חנויות כלבו בסמוך לתחנות. כ־ 250 רכבות שינקנסן מהירות מחברות בין הערים הגדולות. כל הרכבות ידועות בדיוקן הגבוה והעמידה בזמנים.

ביפן יש כ־176 שדות תעופה פעילים, על פי משרד התעופה והנמלים של יפן. שדה התעופה המקומי הגדול ביותר הוא נמל התעופה הבין-לאומי טוקיו האנדה (Haneda), וב־2018 עברו בו 87,098,683 נוסעים; הוא דורג כשדה התעופה השלישי באסיה והרביעי בעולם מבחינת תנועת נוסעים. שדות התעופה הבין־לאומיים הראשיים ביפן הם נמל התעופה הבין-לאומי נריטה (Narita, אזור טוקיו), נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי (Kansai, אזור אוסקה/קובו/קיוטו) וצ׳ובו סנטראיר (Chūbu Centrair, אזור נגויה). הנמל הימי הגדול ביותר הוא נמל נאגויה (Nagoya Port).

## רכבות
ממוזער|קו יאמאנוטה, טוקיו
[ממוזער|[חשמלית בקוממוטו]]
ביפן, הרכבות מהוות אמצעי מרכזי להובלת נוסעים, במיוחד התחבורה ההמונית הבין-עירונית המהירה שבין הערים גדולות, וכן תחבורת נוסעים באזורים מטרופולינים. שבע חברות בת של קבוצת הרכבות היפנית ג'פאן ריילוויז Japan Railways (JR), שהיו בבעלות המדינה עד 1987, מכסות את רוב חלקי יפן. בנוסף, קיימים שירותי רכבת המופעלים על ידי חברות רכבת פרטיות, רשויות אזוריות, וחברות שממומנות הן על-ידי הרשויות האזוריות והן על-ידי חברות פרטיות.

סה"כ מסילות הרכבת ביפן מגיעות לאורך של כ־27,633 ק"מ לפי דוח JRTT (נכון ל-2023). הרשת כוללת מספר תקני רוחב מסילה; התקן הנפוץ ביותר היא המסילה הצרה ברוחב 1,067 מ"מ, והוא משמש את מרבית רשת הרכבות הכללית. אורך המסילות ברוחב 1,067 מ"מ עומד על כ־22,301 ק"מ, מתוכם 15,222 ק"מ מחושמלים.

להירושימה, סאיטאמה, פוקואוקה, קובי, קיוטו, נאגויה, אוסקה, סאפורו, סנדאי, טוקיו ויוקוהמה יש גם מערכות רכבת תחתית.

עד לסוף המאה ה־19 מרבית תושבי יפן נעו ברגל, והליכה הייתה אמצעי התחבורה הנפוץ ביותר. הקו הראשון של מסילות הברזל במדינה נבנה בשנת 1872, וחיבר בין תחנת שימבאשי שבטוקיו לבין תחנת יוקוהאמה הישנה (היא תחנת סאקוראוגיצ'ו). לאחר פתיחת הקו הראשון, נבנו במהירות קווים נוספים ברחבי המדינה והתשתית התרחבה משמעותית.

ביפן יש מערכת תחבורה מאוד מפותחת, כאשר הרכבות משמשות כעמוד השדרה של מערכת שינוע הנוסעים. שיעור הבעלות על כלי רכב פרטים גבוה, אך פיתוח רשת הכבישים אינו מדביק תמיד את קצב הביקוש. אחת הסיבות לכך היא הצפיפות באזורים העירוניים ומגבלות הקרקע, המקשות על הרחבה משמעותית של תשתיות כבישים.

### שינקנסן (רכבות קליע)

ממוזער|309x309 פיקסלים|מפה של קווי שינקנסן למעט קו האקאטה-מינאמי וקו גאלה-יוזאווה
השינקנסן (השִינקַנְסֶן), או “רכבות־הקליע” בשמות עממיים, הן רכבות־מהירות שפועלות ברחבי יפן. ביפן קיימים 8 קווי שינקנסן. רכבות השינקנסן פועלות לרוב על קווים נפרדים לחלוטין מהמסילות של רכבות הנוסעים הרגילות (קומיוטר), אם כי יש כמה חריגות. השינקנסן מהווה חלק גדול מהתחבורה הבין-עירונית ביפן; יותר מ־10 מיליארד נוסעים השתמשו בשירות זה מאז שהוקמה הרשת. מוערך שכ־ 1,114,000 נסיעות מבוצעות מדי יום באמצעות שינקנסן. הרכבות המהירות ביותר הן מסדרת JR East E5 ו־E6, שיכולות להגיע למהירות של עד כ־320 קמ״ש. למרות המהירויות הגבוהות, השינקנסן נחשב לכלי תחבורה בטוח מאוד: מאז תחילת השימוש בשינקנסן בשנות ה־60 של המאה ה-20 לא תועדו תאונות הכוללות מקרי מוות או פציעות בקרב נוסעים (התקלות הנדירות שהיו לא כללו פגיעות בנוסעים). השינקנסן ידוע גם בדיוק גבוה ובלוח זמנים מהודק — לדוגמה, בדוח הממשלתי מצוין שאין כמעט עיכובים משמעותיים בתפעול. בשנת 2003, העיכוב הממוצע לרכבת השינקנסן טוקאידו היה 6 שניות בלבד. יפן ניסתה לייצא את טכנולוגיית השינקנסן למדינות שונות (כולל הודו, תאילנד וארצות הברית).

הקו הראשון של השינקנסן נפתח בין טוקיו לאוסקה בשנת 1964, ורכבות הקליע משלימות את המסלול בתוך שעתיים ו־25 דקות. קווי שינקנסן נוספים מחברים את טוקיו אל אאומורי, ניאיגטה, קאנאזאווה והאקודטה, וכן את אוסקה אל פוקואוקה וקגושימה. קווים חדשים נמצאים בשלבי בנייה לעבר צורוגה וסאפורו. קו נפרד נוסף מוביל אל נגסאקי, אם כי הוא מופעל באמצעות שירות ממסר relay נפרד.

יפן פיתחה רכבת ריחוף מגנטי בטכנולוגיית מגלֵב (maglev), וב־21 באפריל 2015 שברה את שיא המהירות העולמי לרכבות מגנטיות, כאשר רכבת רשמה מהירות של 603 קמ״ש. קו שִׁינקַנְסֶן צ'ואו שינקנסן לשירות מסחרי בטכנולוגית מגלֵב נמצא בבנייה ומיועד לקשר בין טוקיו לנגויה ואוסקה; כאשר יושלם הקו ב־2045, הצפי הוא כי הנסיעה תשלים את הדרך ב־67 דקות — כחצי מזמן הנסיעה הנוכחי בשינקנסן הרגיל.

## כבישים
ממוזער|הר פוג'י כפי שנראה מכביש צ'ואו המהיר
ממוזער|כביש מהיר יפני טיפוסי ( כביש מהיר טוקיו גאיקן ) מעל כביש העיר ( כביש לאומי יפן 298 )
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה היפנית ה־Japan Statistical Yearbook לשנת 2015, באפריל 2012 היו כ־1,215,000 ק״מ של כבישים: 1,022,000 ק״מ כבישים עירוניים (עיר, עיירה וכפר), 129,000 ק״מ כבישים פרפקטוריאליים, 55,000 ק״מ כבישים לאומיים כלליים ו־8,050 ק״מ של אקספרסווי Expressway ברמה הלאומית. לשכת העיתונות לתקשורת זרה היפנית ה־Foreign Press Center/Japan ציינה שבשנת הכספים 2008 אורכה הכולל של רשת האקספרסווי היה כ־7,641 ק״מ. רשת האקספרסווי המהירה, מבודלת ומוגבלת לגישה, והיא מופעלת במודל כבישי אגרה, מחברת בין הערים המרכזיות הונשו, שיקוקו וקיושו. באי הוקאידו יש רשת נפרדת של אקספרסווי, ובאוקינאווה קיים כביש דומה מסוג אקספרסווי. בשנת 2005, חברות הגבייה שקדמו להן (בעבר Japan Highway Public Corporation) מומנו מחדש והוסבו לחברות פרטיות בבעלות ציבורית, עם תוכניות למכור חלק מהחברות. מדיניות זו נועדה לעודד תחרות ולהוריד את תעריפי האגרות.

הובלת הנוסעים והמטענים בכבישים ביפן התרחבה מאוד בשנות ה־80 של המאה ה-20, כאשר הבעלות הפרטית על כלי רכב עלתה במידה ניכרת, במקביל לשיפור איכות רשת הכבישים במדינה. חברות אוטובוסים, כולל חברות אוטובוסים של קבוצת JR, מפעילות שירותי אוטובוסים למרחקים ארוכים על רשת האקספרסווי המקיפה. בנוסף, בזכות מחירים יחסית נמוכים ומושבים “דילוקס”, האוטובוסים מנוצלים טוב מאוד, במיוחד משום שהם ממשיכים לפעול בלילה, כששירותי הטיסות והרכבות מוגבלים.

מגזר המטענים ה־cargo ביפן צמח במהירות בשנות ה־80, וב־1990 נרשמו 274.2 מיליארד טון-קילומטר (tonne-kilometres). המטען שהובל על ידי כלי רכב (בעיקר משאיות) בשנה זו עמד על למעלה מ־6 מיליארד טונות, המהווה כ־90% מטונות המטענים המקומיים לפי משקל, וכ־50% לפי טון-קילומטר.

פרויקטים תשתיתיים גדולים שהחלו בראשית המאה ה-21 כללו את בניית הגשר הגדול סֵטוֹ (Great Seto Bridge), ואת קו "טוקיו ביי אקווה-ליין" (Tokyo Bay Aqua-Line), שנפתח בשנת 1997.

### בטיחות בדרכים
מספר ההרוגים בתאונות דרכים ביפן ירד בראשית המאה ה-21, בחלקו כתוצאה מאכיפה מחמירה יותר של חוקי הנהיגה בשכרות:
* בשנת 2004 נהרגו 7,358 בני אדם בכבישים היפניים,
* בשנת 2017 נרשמו 3,694 מקרי מוות מתוך 125 מיליון תושבים,
* בשנת 2019 נרשמו 3,215 מקרי מוות, השיעור הנמוך ביותר מאז 1948, עם שיעור של 25.4 מקרי מוות למיליון נמוך יותר ממדינות אירופאיות רבות, וקרוב לשיעורים בבריטניה.

בעיר טוקיו, שיעור הנפגעים בדרכים עומד על 13 הרוגים לכל מיליון.

חלק מהאוטובוסים המהירים הנוסעים למרחקים ארוכים ביפן הם אוטובוסי אמטרק, המופעלים על ידי נאנגוקו קוצו.

## באוויר
[ממוזער|[נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי|נמל התעופה הבינלאומי קנסאי, אוסקה]]
ב־2013 עמד שוק התעופה האזרחית ביפן במקום הרביעי בעולם עם 105,913,000 נוסעים. באותה שנה היו ביפן 98 שדות תעופה. שערי היציאה הבינלאומיים העיקריים הם נמל התעופה הבין-לאומי נריטה (בסביבת טוקיו), נמל התעופה הבין-לאומי של קנסאי (בסביבת אוסקה, קובה וקיוטו) ונמל התעופה צ'ובו סנטרייר (בסביבת נגויה). נמל התעופה לטיסות פנים העיקרי הוא נמל התעופה טוקיו האנדה (Haneda Airport), שנחשב בשנת 2018 לשלישי באסיה ולרביעי בעולם לפי תנועת הנוסעים, אך לא נכלל בעשירייה הראשונה ב־2022. מרכזי תעבורה פנימיים נוספים כוללים את אוסקה אינטרנשיונל איירפורט, ניו צ'יטוסה איירפורט מחוץ לסאפורו ופוקואוקה איירפורט. הערכה היא שהיו קיימים כ־14 מנחתים ושדות תעופה למסוקים (heliports) בשנת 1999.

שתי חברות התעופה העיקריות הן ג'פן איירליינס וניפון איירווייז. חברות תעופה נוספות כוללות את סקיימארק איירליינס, סולאסיד אייר, אייר דו, סטארפלייר ופוג'י דרים איירליינס. יונייטד איירליינס ודלתא איירליינס, לשעבר נורת'ווסט איירליינס, הן מפעילות בינלאומיות בולטות שפועלות מנמל התעופה נריטה.

מראשית שנות ה־70, תחת מה שמכונה “משטר 45/47”, הקצה הממשל זכויות תפעול בין שלוש חברות התעופה המרכזיות אז: JAL לקווים בינלאומיים וקווים מקומיים, ANA לקווי פנים-מדינתיים וגם שירותים מקומיים, ו־JAS (אז TDA) לקווים מקומיים פנים-מדינתיים.

מחירי טיסות הפנים ביפן היו מפוקחות על-ידי הממשלה עד לשנת 2000. באמצע שנות ה-90, הונהגו תוכניות תעריפים מוזלים, שאפשרו הנחות של עד כ־50%.

JAL ו-JAS התמזגו בשנים 2002/2004, מה שצמצם את מספר חברות התעופה המקומיות הגדולות.

## בים
[ממוזער|מעבורת מיאג'ימה בים [הים הפנימי סטו|הפנימי ליד מיאג'ימה, הירושימה]]
ביפן יש כ־1,770 ק״מ של נתיבי מים פנימיים; כלי שיט משייטים לחופים בכל הימים הפנימיים.

ביפן יש כ־994 נמלים נכון לאפריל 2014. חלקם רב-ייעודיים (מטענים, נוסעים, צי ודיג). חמשת הנמלים המוגדרים כ”סופר נמלים” למכולות הם יוקייצ’י, יוקוהאמה, נגויה, קובה ואוסקה. מתוך כלל הנמלים, 23 מוגדרים כנמלים מרכזיים/בינלאומיים, 125 מוגדרים כחשובים, וישנם גם נמלי דייג.

עשרים ושלושה נמלי הים הגדולים שהוגדרו כנמלים מיוחדים וחשובים על ידי משרד היבשה, התשתיות, התחבורה והתיירות : צ'יבה, פושיקי/ טויאמה, הימאג'י, הירושימה, קוואסאקי, קיטאקיושו, קובה, קיטאקיושו, מוראן, נגויה, סאקאי, ניאיגטה, אוסקה סנדאי, שיזואוקה, Shimonoseki, טוקיו, Tomakomai, וקאיאמה, Yokkaichi ו־יוקוהמה.

ביפן רשומות ברישום הלאומי 5,237 אוניות בעלות משקל ברוטו (GT) של 1000 טון ומעלה, סך יכולת ההובלה הכולל עומד על כ־41,709,000 טונות דדווייט (DWT). עם זאת, רק כ־17% מנפח הבעלות היפנית הכולל רשום תחת דגל יפני — זאת מפני שחלק גדול מנפח ההובלה הימית שבבעלות יפנית רשום בדגלים זרים. על פי UNCTAD, הבעלות היפנית מבוקרת על כ־238,580,000 DWT, מה שהופך את יפן לבעלת הנפח בהובלה ימית השני בגודלו בעולם לאחר יוון.

מעבורות מחברות בין האי הוקאידו לבין האי הונשו, וכן בין האי אוקינאווה לבין קיושו והונשו. הן מקשרות גם בין איים קטנים נוספים לבין האיים המרכזיים. מסלולי הנוסעים הבין־לאומיים הסדירים פועלים לעבר סין, רוסיה, דרום קוריאה וטאיוואן. מספר קווי מעבורות החופיים ובין האיים המרכזיים פחת לאחר פיתוח גשרים ודרכי אקספרס, אך אחדים מהם עדיין פועלים (נכון ל־2007).

## לקריאה נוספת

*
*Ericson, Steven J. *The Sound of the Whistle: Railroads and the State in Meiji Japan* (Harvard Univ Asia Center, 1996).
*Kinzley, W. Dean. "Merging Lines: Organising Japan's National Railroad, 1906-1914" *Journal of Transport History* 27#2 (2006)
*


## קישורים חיצוניים

*Domestic aviation in Japan: Responding to market forces amid regulatory constraints
*Roads In Japan, from Ministry of Land, Infrastructure, Transport and Tourism (MLIT)  - English and Japanese website, the link refer specifically to 5 PDF chapters - as well as a reference chapter - on road history, statistics, maps, construction and advanced road technologies in Japan (graphics throughout, 41 total pages).
*Japanese Trains  - Why the Japanese Train System so Efficient
* תחבורה ציבורית ביפן, אתר למטייל
* 
* תחבורה ביפן, אתר זמן יפן

## הערות שוליים

*