פיגם מצוי

**פֵּיגָם מָצוּי** (שם מדעי: *Ruta chalepensis*) הוא בן שיח ירוק-עד מעוצה בבסיס המדיף ריח עז ואופייני, יחיד בישראל בסוגו ממשפחת הפיגמיים. בישראל מיוצג הסוג במין בר אחד בלבד — פיגם מצוי. צבעו ירוק כהה בעל גוון כחלחל. הצמח נושא ענפים רכים, ועלים קטנים לרוב. גדל בחלק ממדינות הים התיכון. הפיגם (*Ruta*) והפיגמית (*Haplophyllum*) שייכים לתת-המשפחה Rutoideae, ואילו ההדרים (*Citrus*) משתייכים לתת-המשפחה Aurantioideae. נוסף על פיגם מצוי גדל גם פיגם ריחני, שמוצאו בדרום אירופה, ושניהם משמשים כצמחי נוי ותבלין.

## מאפיינים מורפולוגיים
[ממוזער|שמאל|255px|זחל [זנב סנונית על צמח פיגם מצוי]]
בן שיח זקוף, מעוצה בחלקו התחתון, גובהו 50 עד 70 ס"מ, קירח. צורת נופו כדורית, והוא מפיק ריח חזק וחריף. כל איבריו מכוסים בלוטות בצורת נקודות זעירות ושקופות, המכילות שמן אתרי.

הגבעולים מעוצים בבסיסם, נטויים באלכסון ומסועפים מאוד.

העלים מסורגים, חסרי לוואים, מחולקים מנוצים, באורך 1.5 עד 10 ס"מ ומתארם מוארך. המפרצים בין האונות מגיעים עד לרבע רוחבו של העלה, והוא מחולק כעין כף יד לאונות צרות בלתי שוות. העלים גונם ירוק אפרפר, מכחילים, ומכוסים בלוטות בצורת נקודות זעירות ושקופות המפרישות את השמנים האתריים  שריחם אופייני.

האונות בלתי שוות, אורכן 0.3 עד 0.8 (לעיתים עד 2) ס"מ, דמויות אזמל הפוך או אליפטיות, קהות או לעיתים מעט מחודדות; שפתן לעיתים משוננת מעט או גלית במקצת, ומגולגלת לאחור.

התפרחות מכבדיות דלילות, דמויות סוכך, כלומר תפרחת אשכול מורכב שבה עוקצי הפרחים התחתונים ארוכים מאלה של הפרחים שמעליהם, ומביאים את כל הפרחים להימצא כמעט במישור אחד. התפרחות מלוות חפים וממוקמות בקצות הגבעולים ובחיקי העלים העליונים.

החפים באורך 5 עד 8 מ"מ, יושבים (ללא עוקץ), דמויי לב-ביציים עד דמויי ביצה-אזמל.

הפרחים דו-מיניים, קטנים, בצבע צהוב-ירוק, בקוטר 0.8 עד 1.5 ס"מ, בני 4 איברים (לפעמים הפרחים בקצה התפרחת בני 5 איברים), הפרחים נישאים על עוקצים ומלווים חפים דמויי לב עד דמויי ביצה-אזמל.

הגביע ירוק, מחולק ל-4 אונות דמויות לב-ביצה, מחודדות בקודקודן.

הכותרת צהובה, מחולקת ל-4 (לעיתים רחוקות 5) עלי כותרת שאורכם כ-1 ס"מ, קמורים ככפית עמוקה; שפתם מצויצת (שסועה) ומצונפת בקודקודם. בתוך כל אחד מעלי הכותרת נתון זוג אבקנים.

האבקנים 8 (לעיתים עד 10), הזירים צהובים, מורחבים בבסיסם, ארוכים כאורך עלה הכותרת, ואלו המחוברים לעלי הכותרת קצרים יותר; המאבקים נפתחים כלפי פנים.

טבעת הצופן (דיסק המצעית) עבה, דמוית כרית;

השחלה עילית, בת 4 (לעיתים 5) מגורות, מחולקת עמוקות ל-4 (לעיתים 5) אונות; עלי השחלה מאוחים. בכל מגורה 6 עד 12 ביציות המצויות בשליה חיקית. 

עמוד השחלה אחד, צהוב ובקצהו צלקת זעירה. הואונמצא במרכז השחלה, יושב על בליטה ירוקה דמוית חרוט קצר שיוצרים יחד כל עלי השחלה.

הפרי ההלקט מעוגל ונוקשה, מגובשש ובצבע באורך 6 עד 8 (לעיתים רחוקות 10) מ"מ, בעל 4 (לעיתים 5) אונות זקופות; האונות חרוצות בצדן הגבי, מחודדות ומסתיימות בפתאומיות בחוד קצר וזעיר. ההלקט נפתח לאורך הקשוות, שלרוב מתכופפות כלפי פנים.

הזרעים באורך כ-2 מ"מ, זוויתיים; האנדוספרם בשרני.

## הבחנה ממינים דומים
פיגם מצוי עשוי להתבלבל בשדה עם פיגמית מצויה, שהיא אף היא צמח ים-תיכוני הגדל לעיתים באותם בתי גידול. לעומת זאת, פיגם ריחני הוא מין מתורבת בעיקרו, ואינו חלק מן הצומח הטבעי בישראל. עם זאת, ניתן להבחין ביניהם בקלות יחסית על פי מאפיינים ברורים של הפרח והפרי.

ההבחנה בין הסוגים בשדה פשוטה: בפיגמית העלים פשוטים ואינם מנוצים, ובכל הפרחים יש חמישה איברים — חמישה עלי גביע וחמישה עלי כותרת ששפתם תמימה. לעומת זאת, בפיגם מצוי רוב הפרחים בעלי ארבעה עלי כותרת (ולעיתים חמישה בקצה התפרחת), ושפת עלי הכותרת מצויצת.

בישראל מגדלים בחצרות בתים מין נוי ותבלין, שמוצאו בדרום אירופה — פיגם ריחני. ניתן להבחין בינו לבין פיגם מצוי בעיקר בשני מאפיינים:

* בפיגם מצוי שוליהם של עלי הכותרת מצויצים, לעומת פיגם ריחני, שבו שפת עלי הכותרת משוננת ומקופלת פנימה.
* בפיגם מצוי אונות ההלקט מסתיימות בחוד פתאומי, לעומת פיגם ריחני, שבו אונות ההלקט קהות.

## בית גידול, תפוצה בעולם ובישראל
פיגם מצוי הוא צמח של בעיקר של בתות גם של חורשים פתוחים בחבל הים התיכוני ולפעמים פה ושם בצדי דרכים. הוא גדל בעיקר באזורים סלעיים גירניים בחבל ההררי.

פיגם מצוי הוא המין הנפוץ ביותר מבין 12 מיני הסוג המתועדים, ותפוצתו מקיפה את אגן הים התיכון כולו (מלבד מצרים וסיני) וכן את מקרונזיה. הוא אינו מגיע לתחומי תפוצתו הצפוניים של פיגם ריחני, כגון בולגריה, קרים וטורקיה האירופית. מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי התאזרח באזורים רבים, בעיקר באזורים סובטרופיים וים-תיכוניים — בחצי האי ערב, באפריקה, באמריקה הלטינית ובאזורים חמים נוספים.

בישראל תפוצתו בשפלה (חוף הגליל, עמק עכו, השרון ומרכז מישור החוף) בכל ההר (הגליל העליון, הגליל התחתון, הכרמל, הרי יהודה, הרי שומרון, הגלבוע), בעמק יזרעאל, בבקעה הצפונית (בקעת כנרות), אזורי ספר מזרחיים (מדבר שומרון, בשולי מדבר יהודה) דליל בגולן.

## פנולוגיה
פיגם מצוי הוא בן שיח ירוק-עד. הפריחה נמשכת מסוף ינואר עד אמצע יוני, ועיקרה מאמצע פברואר עד תחילת אפריל. הפירות הירוקים ניכרים מתחילת מרץ עד תחילת מאי, והפירות הבשלים באמצע ובסוף מאי. הפצת הזרעים נעשית בעת תנועתו ברוח  ונמשכת מתחילת יוני עד אמצע ספטמבר.

## אקולוגיה
הצמח מפריש תרכובות משמן אתרי מבלוטות הפזורות באיבריו, וחומרים אלו תורמים לדחיית חרקים ולעיתים גם יונקים קטנים. ריחו החריף עשוי להרתיע בעלי חיים מסוימים, אם כי השפעתו על חתולי בית אינה אחידה ואינה מבוססת היטב. יוצא מן הכלל הוא פרפר זנב סנונית, המטיל את ביציו על הצמח, המשמש לו ולזחליו צמח פונדקאי בדומה להטלה על מיני הדרים בני אותה משפחה. 

זחלי פרפר זנב סנונית (Papilio machaon) ניזונים מעלי הפיגם ומהווים גורם בולט לפגיעת עלים בגינות. אף על פי שבמקרים מסוימים עשויה האכילה לגרום לפגיעה משמעותית בצמחים צעירים, בטבע מדובר ביחסי גומלין יציבים, והצמח מתחדש ואינו נפגע באופן מתמשך. הזחל אינו נרתע מן השמנים האתריים, בזכות התאמה פיזיולוגית לצמחי הפונדקאי, הכוללת פירוק ונטרול של תרכובות אלו. בנוסף, ברשותו איבר הגנה ייחודי (osmeterium), המפריש חומרים נדיפים בעת סכנה ומשמש להרתעת טורפים; חומרים אלו מיוצרים בגוף הזחל, ואינם ידועים כמבוססים ישירות על השמנים האתריים של הצמח.

פיגם מצוי הוא צמח אור מלא, עמיד בקרה ובשרב, אך רגיש לגיר ולמליחות בקרקע; הוא גדל במגוון קרקעות בבתי גידול הרריים, בעמקים ובשפלה. בגידול תרבותי ניתן להרבותו באמצעות ייחורים בחורף וכן מזרעים בסתיו.

## האבקה ורבייה
הפרחים מואבקים ע"י חרקים שונים בעיקר זבובים וגם דבורי-דבש, הנמשכים אל הצוף הסמיך המופרש ומתרכז סמוך לשחלה וגלוי. הפיגם הוא צמח דבש: הדבורים נמשכות אל הצוף המופרש מצופן טבעתי חשוף בבסיס הפרח. לצד הדבורים מבקרים בפרחים גם זבובים רבים, בדומה לדפוסי ביקור הידועים בצמחים ממשפחת הסוככיים. פיגם מצוי נחשב לפרח זבובים מובהק; זבובים ממספר משפחות מסוגלים להמיס צוף שהתגבש באמצעות הפרשת נוזלים, וכך לנצל את מקור המזון.

האבקנים מבשילים ומפזרים אבקה לפני מוכנות הצלקת לקליטת גרגרי האבקה (פרוטאנדריה). האבקנים שהבשילו נוטים בזה אחר זה כלפי מרכז הפרח, לכיוון הצלקת. המאבקים נפתחים ולאחר מספר שעות מתכופפים לאחור. רק לאחר שכל האבקנים השלימו תהליך זה, מבשילה הצלקת. בשלב זה האבקנים פונים מעלה, והצלקת מוכנה לקליטת אבקה, המועברת אליה על ידי הזבובים ודבורי-דבש המבקרים בפרחים. בשלב זה תיתכן גם האבקה עצמית.

## שימושים ברפואה העממית
הפיגם המצוי שימש לאורך ההיסטוריה כצמח מרפא במגוון תרבויות, ושימושיו כללו טיפול במחלות גופניות, הפרעות עצבים ותופעות הנתפסות כעל-טבעיות.

כבר במשנה נזכר הפיגם כצמח מרפא. בעת העתיקה היוונים השתמשו בו, בין היתר, נגד הכשות נחש. פירות מבושלים ביין שימשו להרחקת תולעים, ופירות עם דבש שימשו לשיכוך כאבי פרקים, כאבי עיניים וכאבי ראש, וכן לחיזוק הראייה.

בימי הביניים יוחסו לפיגם סגולות נוספות: מניעת דיבור מתוך שינה, “ניקוי המוח” והפגת מצבי בלבול, וכן טיפול במחלות טחול וכבד. נוסף על כך שימש להכנת תחבושות, לשיכוך כאבים, לניטרול רעלים וארס של נשיכות ועקיצות, ולטיפול במחלות עיניים, כאבי חזה וכליות.

בעת החדשה נמשך השימוש בצמח במרחבים גאוגרפיים שונים: בהודו שימש לטיפול בעוויתות, לשיכוך כאבי פרקים, להרגעת היסטריה ולהרחקת תולעים; שימושים דומים תועדו גם בדרום אפריקה. בצפון אפריקה ובמרכזה נעשה שימוש בעלים להורדת חום ולטיפול בבחילה, בעיקר אצל ילדים.

במדינות ערב נהוג לטפל בכאבי אוזניים באמצעות חימום שמן זית עם ענפי הצמח, וטפטופו לתוך האוזן הכואבת.

במסורות רפואיות של קהילות יהודיות במזרח התיכון שימש הפיגם לטיפול בתינוקות, לרבות שימושים לעצירות. בקרב יהודי תימן הוכנה ממנו, בתערובת עם זעתר ושמן, משחה לטיפול בכאבי פרקים, כאבי ראש ושכרות. ברפואה העממית היהודית יוחסו לו גם סגולות מאגיות, כגון עצירת מגיפות, הסרת כישוף וגירוש רוחות רעות. הצמח נודע גם בשל סגולותיו הרפואיות. כאשר משלבים אותו עם סוכר, הוא יכול להקל על אי נוחות בעיניים. 

ברפואה העממית באירופה השתמשו במרתח מן העלים לטיפול במחלות נשים, בהפרעות בקיבה, לחיזוק העצבים, להורדת לחץ דם וכן כבסם משתן.

## שימושים אחרים
העלים משמשים באירופה לתיבול סלטים ומאכלי בשר. בספרד מופק מן הצמח שמן אתרי המשמש בתעשיית הבשמים, הסבונים והקוסמטיקה. בחברות ערביות מסורתיות נעשה שימוש בעלי הפיגם לכבישת זיתים שחורים ולהחמצת ירקות. באתיופיה הואמשמש לתיבול קפה.

הפיגם משמש בישראל וברחבי אגן הים התיכון להדברת כינים, ובספרד הוא מכונה "עשב הכינים" (hierba piojera).

לעיתים מגדלים את הפיגם בגינות נוי. ריחו החזק חביב על בני עדות אחדות ומשמש באירועים מסורתיים, כגון ברית מילה.

במהלך יום הכיפורים, הצמח משמש לעיתים בבתי כנסת כדי לרענן את הצמים.

## מחקרים מודרניים
בפיגם מצוי זוהו תרכובות כימיות שונות, ובהן פלבנואידים כגון רוטין, וכן חומרים ממשפחת הקומרינים ונגזרותיהם. תרכובות אלו יוחסו לפעילויות ביולוגיות שונות, ובהן השפעה על כלי הדם (למשל, כווץ כלי דם, חיזוק דפנות כלי דם), הרפיית שרירים חלקים, שפועלים באופן בלתי רצוני ופעילות אנטי-מיקרוביאלית. נוסף על כך דווח על הימצאות חומרים בעלי פוטוסנסיטיביות, העלולים לגרום לגירויי עור בשימוש בלתי מבוקר. עם זאת, הידע על הרכבו הכימי ועל פעילותו הפיזיולוגית של הצמח ממשיך להתפתח, וממצאים חדשים עשויים להרחיב או לעדכן את הבנת תכונותיו.

## תגובה אלרגית
חשיפת העור למוהל הצמח בשילוב קרינת השמש עלולה לגרום לגירוי קשה ולהופעת שלפוחיות, תופעה המכונה פיטו-פוטו-דרמטיטיס . הגורמים לכך הם חומרים מקבוצת הפסוראלנים, המצויים במוהל הצמח, אשר מגבירים את רגישות העור לקרינה על-סגולה. תופעה זו שכיחה יותר אצל אנשים שעורם בהיר.

## אמונות עממיות ושימושים תרבותיים
מלבד שימושיו הרפואיים וייחוס סגולות מרפא רבות, יוחס לפיגם במסורות עממיות גם אופי מאגי, ובעיקר סגולות להרחקת עין הרע ושדים. אמונות אלו באות לידי ביטוי בשימושים מעשיים, כגון נשיאת הצמח כקמע או הנחתו בקרבת תינוקות ויולדות.

צמחים או חלקיהם הדומים לכף יד פרושה נחשבים במסורות עממיות כסגולה לביטול עין הרע, וביניהם גם פיגם מצוי. בהקשר זה נתפס הפיגם כבעל יכולת מאגית נגד עין הרע ורוחות מזיקות, והוא מפורסם במיוחד, מכיוון שעליו מזכירים כף יד פרושה, ועל כן הוא נחשב לסגולה בדוקה נגד עין הרע והברחת שדים ברחבי אגן הים התיכון והמזרח הקרוב, הן בקרב אמהות צעירות והן בקרב ילדים. במסורת היהודית-ספרדית, נהוג לתת את הפיגם בכמויות קטנות לנשים הרות, להניחו על מיטות יולדות ועריסות הרך הנולד, וכן ליד תינוק בזמן מילתו. ביטוי לכך ניתן למצוא באמרה: "ruda menuda, guarda de las criaturas", או "רודה קצוצה, שומרת הילדים". 

הפיגם נבחר כקמע בדומה לחמסה כנגד עין הרע, מכיוון שעלעליו מקובצים בדרך כלל בחמישיות, ולכן הם מייצגים יד. ומכאן השם "יד הפיגם" – כף אל סאדיב הניתן לעלה, בהיותו רב כוח. שמו הערבי של הצמח הוא פיג'ן (فيجن), ומשמעו "יש בו שד", שכן הוא נתפס כיעיל לגירוש שדים, עין הרע ושאר כוחות מזיקים.

הצמח, שגדל בארץ ישראל וסביבתה, היה ידוע ליהודים כבר בעת העתיקה. יוסף בן מתתיהו מזכיר "שיח פיגם מופלא בגודלו, אשר לא נפל בגובהו ובעוביו מכל עץ תאנה", עליו נאמר כי עמד בחצר הארמון במבצר מכוור עוד מימי שלטונו של הורדוס, עד כריתתו בידי המורדים שתפסו את המקום במהלך המרד הגדול נגד הרומאים. גם בתלמוד נזכר הפיגם כצמח מרפא: "אמר רב ספרא האי עינבתא פרוונקא דמלאכא דמותא היא מאי אסותא **טיגנא בדובשא** או כרפסא בטילייא" (פירוש: העיניב – שליח של מלאך המוות הוא. מה רפואתו? – **טיגנא** בדבש וכרפס בטוליא – מין יין חריף). מפרש רש"י: "טיגנא בדובשא – עשב הנקרא **רוד"א** בלע"ז ושוחקים אותו עם הדבש".

הפיגם זוכה למקום של כבוד בתרבות של יהדות ספרד. כיוון שהצמח לא היה נפוץ בספרד של ימי הביניים, נראה כי מגורשי ספרד החלו להשתמש בו עם הגיעם לשטחי האימפריה העות'מאנית. בתרבותם של יהודי ספרד, הפיגם משמש כסגולה נגד עין הרע, ומסמל אהבה וחיבה. הוא נזכר בבלדה פופולרית בשפת הלדינו, "Una Matica de Ruda", שיר הכולל שיחה בין אם ובתה על אהבה ונישואין. הבת מקבלת צרור של פיגם ממאהב, בעוד האם מזהירה אותה מפני סכנות האהבה החדשה.

## השימוש במין דומה בפיגם ריחני
פיגם ריחני (Ruta graveolens) מוכר באירופה כצמח מרפא, ושימושיו הרפואיים דומים לאלה של הפיגם המצוי. ברפואה העממית יוחסו לו סגולות להמרצת מחזור הדם, לעצירת שטפי דם, ולטיפול בדלקות חיצוניות, במחלות שרירים, בשיתוק ובדלקת פרקים. כמו כן נעשה בו שימוש להרגעת עיניים עייפות ולחיזוק הראייה.

## אטימולוגיה
נקשרו לעיתים שמותיו של הצמח בשפות שונות לאמונות בדבר סגולותיו המאגיות, אולם זיהויים האטימולוגי אינו ודאי. לפיגם מיוחסות אמונות הקשורות לשדים ולגירושם, כפי שהסיקו חוקרים ובלשנים משמותיו בשפות שונות: בערבית, שם הצמח הוא **פיג'ן** (فيجن), משמע "שד"; יהודי תימן קוראים לו **שד'אב**, משמע "שד בו"; ובמרוקו קוראים לו **רוטה** (או רודא), על שמו הלטיני, Ruta. גם כך בלאדינו, רודא: **ruda**. לעיתים מוזכר הפיגם כבעל סגולות להרחקת עין הרע ושלל מחלות.

השם המדעי של הסוג נגזק ממלה לטינית שפירושה - מריר, רמז לטעמו של הצמח. השם העברי קדום, מופיע כבר במשנה., ונראה שכבר אז השמשו בו כתבלין.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1767
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:פיגמיים
קטגוריה:ארץ ישראל: פיגמיים
קטגוריה:ארץ ישראל: צמחים אלרגניים
קטגוריה:צרפת: צומח
קטגוריה:איטליה: צומח