קדרות

ממוזער|קדרות ג'ומון עתיקה יפן
[שמאל|ממוזער|200px|קדר יוצר כלי מחומר על [אובניים]]
[שמאל|ממוזער|200px|[בית מלאכה לקדרות מסורתית בעיירה מרג'ינאה שבדרום בוקובינה, רומניה]]
[טקסט=אובניים מופעלים ברגל מ קלוז' ברומניה|ממוזער|אובניים מופעלים ברגל מ[קלוז'-נאפוקה|קלוז', רומניה]]
**קַדָּרוּת** היא האומנות של יצירת כלי חרס, קרמיקה וחרסינה מחומר ("חֵמָר", נכתב גם "חימר"). את הצורה מקנים כאשר החומר (החימר) במצב כִּיּוּרִי (פְּלַסְטִי). לאחר ייבוש מלא מכניסים את הפריטים לשרפה בתנור, בחום גבוה, הגורם להקשחתם, ולהפיכתם לחרס. בהמשך, שופר הטיפול בחימר, והתקבלו כלי קרמיקה לסוגיהם. מקור המונח קדרות הוא במילה "**קדרה**". אדם העוסק בקדרות נקרא "**קדר**".

## היסטוריה
קדרות הייתה אחת האומנויות הראשונות בהן עסק האדם. ישנן השערות שונות לגבי גילוי תכונות החימר וניצולן. המקובלת בהן היא שהאדם הקדמון שם לב לטביעת כף רגלו ב"בוץ" וגילה שאחרי התייבשות הקרקע, התבנית נשתמרה. כך, כנראה, עלה בדעתו לעצב בחימר.

הפריט העתיק ביותר העשוי חימר נקרא צלמית ונוס מדולני וייסטוניצה. הוא נמצא ביישוב פרהיסטורי קטן, ליד ברנו, בצ'כיה והוא צלמית אישה, שהיה כנראה פריט פולחני, ותוארך ל-28,000 שנה לפני הספירה (התקופה הפלאוליתית). באותו מקום נמצאו מאות צלמיות של חיות מעידן הקרח. בסין נמצאו כלי חימר שתוארכו ל-18,000 שנה לפני הספירה. בתקופה זו, במזרח אסיה שרר מזג אוויר קר מאוד, למשך תקופה ארוכה. כדי לשרוד, האנשים באזור היו חייבים לנצל את מזונם בצורה מקסימלית, והם עשו זאת באמצעות בישול המזון העמילני והבשר בתוך כלי החימר. הידע והמיומנות עברו ליפן ולאזורים באגן הנהר אמור, ברוסיה. הממצאים שם תוארכו ל-14,000 לפני הספירה.

באלף ה-10 לפנה"ס, בתקופה המזוליתית, התחילה פעילות קדרים גם באפריקה, במאלי. התוצרים שימשו ככליי קיבול למזון ומים ופריטי פולחן. 8,000 שנה לפני הספירה, התחילה הקדרות של התקופה הנאוליתית. אומנות הקדרות המשיכה להתפשט ולהשתכלל. עדויות לעבודות קדרות מתגלות בקוריאה, במזרח התיכון, מסופוטמיה, ויוון. כ-5,000 שנה לפני הספירה התחיל עיסוק בקדרות בשתי האמריקות.

באלף ה-5 לפני הספירה, החלו גם עבודות הקרמיקה הראשונות, במצרים. במקביל, מיוון הקדרות התפשטה בתוך אירופה, לאזור הים־תיכוני והאדריאטי. כ־4,500 שנה לפני הספירה, במזרח התיכון, הומצאו האובניים הראשוניים. בין האלף הרביעי לאלף השלישי לפני הספירה, במסופוטמיה, שוכלל גלגל האובניים ותנור השרפה, ויוצרו כלים מצופי גלזורה. הקדרות הפכה לאומנות החשובה ביותר באזור. בשנת 1000 לפני הספירה עם תחילת התקופה הקלאסית העתיקה פרחה הקדרות ביוון, אך היא דעכה בסוף התקופה הקלאסית.

יצירת הקדרות המרשימה ביותר של אותה תקופה היא צבא הטרקוטה, אשר נוצרה בסין. במאה הראשונה לספירה הקדרות הסינית הובילה בראש, מבחינת איכות החומר וטיב אמנותי. בסין פותחו גם כבשנים אשר הגיעו לטמפרטורות של 1,350 מעלות צלזיוס, ואיפשרו את יצירתם של כלי הפורצלן הראשונים. הקדרות הסינית המשיכה להתפתח ובמאה הארבע עשרה, בתקופת שושלת מינג, הסגנון הנפוץ היה חרסינה בכחול-לבן. זו הגיעה לאירופה והפכה לאופנתית ביותר. באירופה, בתקופת הרנסאנס, הקדרות התמקדה בעבודות טרקוטה ובהמשך עברה לעבודות קרמיקה, להן יש גלזורה שקופה או צבעונית, בשריפה יחידה או כפולה. אחרי מאמצים רבים, במאה ה-17 הצליחו לייצר גם באירופה חרסינה דומה לזו הסינית. הקדרות התפצלה לשני ענפים – הענף התעשייתי, המייצר פריטים בפסי ייצור המוניים והענף האמנותי, היוצר בעבודת יד פריטים ייחודיים, חד פעמיים, תוך שיחזור תהליכים מסורתיים.

## תהליך העבודה
קיימות טכניקות רבות ליצירה בחימר הידוע גם כחומר. תהליך העבודה של הקדרות כולל מספר שלבים:

### ערבוב חומר הגלם
קיים מגוון רחב של חומרי גלם בהתאם להרכבים הכימיים שלהם. נהוג לערבב חומרי גלם שונים, לקבלת חומר עם תכונות ייחודיות.

### סילוק כיסי אוויר
לפני עיצוב החימר, יש צורך לסלק כיסי אוויר הלכודים בחומר. ניתן לעשות זאת במכבש ואקום ("ואקום פאג"), או באופן ידני על ידי לישה שתפקידה ליצור תכולת לחות אחידה בגוף החומר במטרה למנוע היווצרות סדקים בעבודה המוגמרת.

### עיצוב החמר
#### שימוש באובניים
ניתן להשתמש באובניים, המאפשרים לאמן לעצב את היצירה תוך כדי סיבוב.

#### שימוש ביידים או בעזרת כלים
עיצוב החומר בידיים או בעזרת כלי עבודה שונים: כליה, חוט דיג, מסורית, גלגלת, סכין, מחט, שיפוד, מכחול וכו'.

### תהליך הייבוש
לאחר העיצוב יש צורך ליבש את גוף החמר המעוצב. בקצב איטי.
* כלי חרס ירוקים  הם עצמים שלא עברו כל שלב של יובש, אך לרוב משמשים כעצמים המוכנים לשריפה. בתכולת לחות מספקת, גופים בשלב זה נמצאים בצורתם הפלסטית ביותר (מכיוון שהם רכים וגמישים, ולכן ניתנים לעיוות בקלות בטיפול. לפני השריפה, ניתן להרטיב או לייבש בכל מצב של החרסית ולהובילו לכל שלב אחר שלא צרוב.
* *השלב הפלסטי*, המכונה גם *רטוב*, מתייחס לחמר גמיש ורטוב מספיק לעיצוב ידני או על אובניי קדרות, אך חזק מספיק כדי לשמור על צורתו. בשלב זה, לחמר יש תכולת לחות של בין 20% ל-25%. זהו השלב שבו נמכרים רוב סוגי החמר המסחריים, ובו מתבצע רוב תהליך העיצוב.
* *השלב ה"קשה כעור"*  מתייחס לגוף חרס שיובש חלקית. בשלב זה, לחפץ החרס יש תכולת לחות של כ-15%. בשלב זה הם מוצקים מאוד וגמישים רק במעט. חיתוך וחיבור ידיות מתרחשים לעיתים קרובות במצב קשה כעור.
* *השלב ה"יבש עד* *העצם"* מתייחס לגופי חרס כאשר הם מגיעים לתכולת לחות של 0% או קרוב אליה. בתכולת לחות זו, הפריט מוכן לשריפה. בנוסף, הפריט שביר ביותר בשלב זה ויש לטפל בו בזהירות על מנת שלא ישבר.

### השרפה הראשונה בכבשן
שריפה גורמת שינויים כימיים ופיזיקליים קבועים ובלתי הפיכים בגוף המוצר. רק לאחר השריפה הפריט או החומר הופך לחרס. בכלי חרס שעברו שריפה נמוכה יותר, השינויים כוללים סינטור, התכה של חלקיקים גסים יותר בגוף בנקודות המגע שלהם זה עם זה. במקרה של פורצלן, שבו משתמשים בטמפרטורות שריפה גבוהות יותר, התכונות הפיזיקליות, הכימיות והמינרלוגיות של המרכיבים בגוף משתנות במידה ניכרת. בכל המקרים, הסיבה לשריפה היא להקשות לצמיתות את החפצים, ומשטר השריפה חייב להיות מתאים לחומרים בהם נעשה שימוש.

שריפת כלי חרס יכולה להתבצע במגוון שיטות, כאשר כבשן היא שיטת השריפה הרגילה. הן הטמפרטורה המקסימלית והן משך השריפה משפיעים על המאפיינים הסופיים של הקרמיקה. לכן, הטמפרטורה המקסימלית בתוך כבשן נשמרת לעיתים קרובות קבועה למשך זמן מה כדי *להשרות* את החפצים וליצור את הבשלות הנדרשת בגוף החפצים.

השרפה בכבשן. מבוצעת במגוון רחב של תנורים לשרפה: תנורים חשמליים ותנורים לשרפה בעץ. בשיטה הנקראת "אנגמה" (ana – אחד, gama – תנור), ובעברית "מנהרה", מעוצב התנור במבנה מדורג, ההולך ומתכנס לכיוון הארובה. יש תא בעירה עיקרי בקדמת התנור ואחריו מדרגות, עליהן עורמים את הכלים לשריפה..

ניתן לחמם כבשנים על ידי שריפת חומרים דליקים, כגון עץ, פחם וגז, או על ידי חשמל. נחקר השימוש באנרגיית מיקרוגל.

כאשר משתמשים בהם כדלקים, פחם ועץ יכולים להכניס עשן, פיח ואפר לתוך הכבשן, דבר שעלול להשפיע על מראה המוצרים. מסיבה זו, סחורות הנשרפות בכבשנים המופעלים על ידי עץ או פחם מונחות לעיתים קרובות בתוך הכבשן בסאגרים, קופסאות קרמיקה, כדי להגן עליהן. כבשנים מודרניים המופעלים על ידי גז או חשמל נקיים יותר וקלים יותר לשליטה בהן מאשר כבשנים ישנים יותר המופעלים על ידי עץ או פחם, ולעיתים קרובות מאפשרים שימוש בזמני בעירה קצרים יותר.

יש קדרים חובבים אשר עדיין משתמשים בשיטה הקדומה של שריפה בתוך בור באדמה.. השרפה הראשונה נקראת "שריפת ". היא מתבצעת בטמפרטורה שבין 900 ל-1,000 מעלות צלזיוס וגורמת להתקשות וקביעת הצורה הסופית של החומר. השרפה משנה את מבנהו המולקולרי של החמר וגורם לו להתגבשות. ושינוי זה הוא בלתי הפיך.

תהליך השרפה הראשונה נמשך בממוצע כ-8 שעות, לאחריהן נותנים לכלים ולתנור להתקרר כ-12 שעות טרם פתיחתו. התהליך צריך להתבצע בהדרגתיות ובקצב מבוקר ואיטי. לצורך כך מצוידים מרבית התנורים המודרניים בווסת ממוחשב, המאפשר לקדר שליטה בטמפרטורה הכללית, בקצב עליית החום, בקביעת היעד הסופי אליו רוצים להגיע ובזמן השהייה בטמפרטורה המבוקשת. לאחר שהכלים התקררו, הם הופכים לעמידים יותר.

האווירה בתוך כבשן במהלך השריפה יכולה להשפיע על מראה הגוף והזיגוג. המפתח לכך הוא הצבעים השונים של תחמוצות הברזל השונות, כגון Fe2O3 תחמוצת ברזל III המקושרת לצבעים חומים-אדומים, בעוד שתחמוצת ברזל (II) (הידועה גם כתחמוצת ברזל או FeO מקושרת לצבעים כהים בהרבה, כולל שחור. ריכוז החמצן בכבשן משפיע על הסוג והיחסים של תחמוצות הברזל הללו בשריפה של הגוף והזיגוג: לדוגמה, כאשר יש חוסר חמצן במהלך השריפה, חד תחמוצת הפחמן (CO) הנלווית יגיב בקלות עם חמצן ב־Fe2O3 שבחומרי הגלם ויגרום להפיכתו ל-FeO.

מצב של חוסר חמצן, הנקרא אטמוספירה מחזרת, נוצר על ידי מניעת בעירה מלאה של דלק הכבשן; הנוצר על ידי הגבלה מכוונת של אספקת האוויר או על ידי אספקת עודף דלק.

### הקישוט והזיגוג
ניתן לקשט כלי חרס בדרכים רבות ושונות. חלק מהקישוטים יכולים להתבצע לפני או אחרי השריפה, ויכולים להתבצע גם לפני או אחרי הזיגוג.
* ציור נמצא בשימוש עוד מימי פרהיסטוריות מוקדמים, ויכול להיות מורכב מאוד. הציור מיושם לעיתים קרובות על כלי חרס שנשרפו פעם אחת, ולאחר מכן עשוי להיות מכוסה בגלזורה. פיגמנטים רבים משנים צבע בעת השריפה, והצייר חייב לקחת זאת בחשבון.
* זיגוג : אולי צורת הקישוט הנפוצה ביותר, המשמשת גם כהגנה על כלי החרס, בכך שהיא קשוחה יותר ומונעת חדירת נוזלים לתוכם. זיגוג יכול להיות חסר צבע, במיוחד לאחר צביעה, או צבעוני ואטום.
* זיגוג גבישי: מאופיין בצברים גבישיים בצורות וצבעים שונים המשובצים בזיגוג אחיד ואטום יותר. נוצר על ידי קירור איטי של האש..
* גילוף : כלי חרס עשויים להיות מעוטרים על ידי גילוף רדוד של גוף החימר, בדרך כלל באמצעות סכין או כלי דומה המשמש על הגלגל. זה נפוץ בפורצלן סיני מהתקופות הקלאסיות.
* ליטוש : ניתן *ללטש* את פני השטח של כלי חרס לפני השריפה על ידי שפשוף בכלי מתאים מעץ, פלדה או אבן כדי ליצור גימור מלוטש שישרוד את השריפה. ניתן לייצר כלי חרס מלוטשים מאוד כאשר משתמשים בחמר דק או כאשר הליטוש מתבצע על כלי חרס שיובש חלקית ומכיל מעט מים, אם כי כלי חרס במצב זה שבירים ביותר והסיכון לשבירה גבוה.
* טרה סיגילטה היא צורה עתיקה של קישוט קרמי שפותחה לראשונה ביוון העתיקה.
* הדפס אבן, המכונה גם ליטוגרפיה, אם כי שמות חלופיים של "הדפס העברה" או " *מדבקה* " נפוצים גם כן. אלה משמשים להדבקת עיצובים על פריטים. הליטוגרפיה מורכבת משלוש שכבות: שכבת הצבע, או התמונה, הכוללת את העיצוב הדקורטיבי; שכבת הכיסוי, שכבת מגן שקופה, שעשויה לכלול זכוכית בעלת נקודת התכה נמוכה; ונייר הגיבוי עליו מודפס העיצוב באמצעות הדפסת משי או ליתוגרפיה. ישנן שיטות שונות להעברת העיצוב תוך הסרת נייר הגיבוי, חלקן מתאימות ליישום במכונה.
* ריפוד הוא יישום ידני או מכונה של פס צבע על קצה צלחת או כוס. פעולה זו, המכונה "ריפוד", מתבצעת לעיתים קרובות על אובני הקדרות.
* "כלי אגט" : נקרא על שם דמיונו למינרל אגט, ומיוצר על ידי ערבוב חלקי של חרסיות בצבעים שונים. ביפן משתמשים במונח " *נריאז* '", בעוד שבסין, שם חפצים כאלה יוצרו לפחות מאז שושלת טאנג, נקראים כלי *שיש* .
* "אנגוב" שבו שכבת חרס משמשת לציפוי פני השטח של כלי חרס, בדרך כלל לפני השריפה. מטרתה לרוב דקורטיבית, אך ניתן להשתמש בה גם כדי להסוות מאפיינים לא רצויים בחמר עליו היא מרוחה. ניתן למרוח את האנגובה באמצעות צביעה או טבילה כדי לספק ציפוי אחיד וחלק. קישוט כזה אופייני לכלי חיפוי. לקישוט סגרפיטו, שכבת אנגובה נשרטת כדי לחשוף את החמר שמתחת.
* זהב: קישוט בזהב משמש על כלי חרסינה איכותיים. קיימות שיטות שונות ליישום הזהב, ביניהן:ממוזער|ליטוש קישוט זהב של צלחת
** *הזהב הטוב ביותר* – תרחיף של אבקת זהב בשמנים אתריים מעורבב עם מלח כספית. ניתן ליישם זאת בטכניקת צביעה. מהתנור, העיטור דהוי ודורש ליטוש כדי לחשוף את הצבע המלא.
** *זהב חומצי* – סוג של קישוט זהב שפותח בשנות ה-1860 במפעל האנגלי של חברת מינטוס . המשטח המזוגג נחרט בחומצה הידרופלואורית מדוללת לפני מריחת הזהב. התהליך דורש מיומנות רבה ומשמש רק לקישוט של כלי עבודה מהשורה הראשונה.
** *זהב בהיר* – מורכב מתמיסה של זהב סולפורזינט יחד עם מתכת אחרת. השם נגזר ממראה העיטור מיד לאחר הוצאתו מהתנור, מכיוון שהוא אינו דורש ליטוש.
** *[[זהב צדפות]]* – שיטה עתיקה לקישוט זהב. הוא נוצר על ידי שפשוף עלי זהב, סוכר ומלח, ולאחר מכן שטיפה להסרת חומרים מסיסים.
** עיטור תת-זיגוג  מיושם, במספר טכניקות, על כלי חרס לפני זיגוגם; דוגמה לכך היא כלי פורצלן כחולים ולבנים. ניתן ליישם זאת במספר טכניקות.
** עיטור בתוך הזיגוג  מבוצע על פני הזיגוג לפני שריפת הגלזורה. .
** עיטור על-גלזורה  מבוצע על גבי המשטח שכבר נצרב, ולאחר מכן מקובע בשריפה שנייה בטמפרטורה נמוכה יחסית.

### זיגוג
ממוזער|זיגוג על ידי ריסוס
לאחר השרפה והקירור ניתן לזגג את הכלים בגלזורה, שמעניקה לכלים מראה חלק וגם צבעים וטקסטורות שונות. אם הכלים מיועדים להכיל מזון ושתייה, הזיגוג חיוני, לפחות בחלקו הפנימי הבא במגע עם המזון. מעבר לתרומה האסתטית, הגלזורה מאפשרת ניקוי קל יותר של הכלים. ניתן למרוח זיגוג על ידי ריסוס, טבילה, גרירה או בעזרת מברשת על תרחיף מימי של זיגוג. צבע הזיגוג לאחר שריפתו עשוי להיות שונה באופן משמעותי מזה שלפני השריפה. כדי למנוע הידבקות של מוצרים מזוגגים למבנים שבתוך הכבשן במהלך השריפה, חלק קטן מהחפץ הנשרף (לדוגמה, הרגל) נותר ללא זיגוג, או לחלופין, משתמשים ב"דורבנות" *חסיני* אש מיוחדים כתומכים. הדורבנים מוסרים ומושלכים לאחר השריפה.

זיגוג מלח  – מלח רגיל מוכנס לכבשן במהלך תהליך השריפה. הטמפרטורות הגבוהות גורמות למלח להתנדף, והוא שקוע על פני הכלים ומגיב עם הגוף ליצירת זיגוג נתרן אלומינוסיליקט. במאות ה-17 וה-18, זיגוג מלח שימש לייצור כלי חרס ביתיים. כיום, למעט שימוש על ידי כמה קדרים בסטודיו, התהליך מיושן. היישום האחרון בקנה מידה גדול לפני שדעכו לנוכח מגבלות סביבתיות על אוויר נקי היה בייצור צינורות ביוב

מזוגגים במלח.
ממוזער|זיגוג אפר מתקופת היאן, המאה התשיעית, יפן
זיגוג אפר  – אפר משריפת חומר צמחי שימש כמרכיב של זיגוג. מקור האפר היה בדרך כלל פסולת שריפה מתדלוק כבשנים. נחקר גם הפוטנציאל של אפר שמקורו בפסולת גידולים חקלאיים. זיגוג אפר הוא בעל עניין היסטורי במזרח הרחוק, אם כי ישנם דיווחים על שימוש בקנה מידה קטן במקומות אחרים כמו קדרות עמק קטוואבה  בארצות הברית. כיום הוא מוגבל למספר קטן של קדרים פרטיים בסטודיו, המעריכים את חוסר הוודאות הנובע מהאופי המשתנה של חומר הגלם.

### השרפה השנייה בכבשן
השרפה השנייה מתבצעת בטמפרטורה שבין 1,000 ל-1,300 מעלות צלזיוס. בתום השרפה מתקבל כלי קרמיקה מוגמר. השרפה השנייה באה לקבע את הקישוטים השונים.

## סוגיות בריאות ואיכות הסביבה
### בריאות
השפעות על עובדים: סיכונים בולטים כוללים סיליקוזיס, הרעלות עם מתכות כבדות, רמות רעש מסוכנות ותאורת יתר .

מבחינה היסטורית, הרעלת עופרת הייתה דאגה בריאותית משמעותית לעובדי הזיגוג של כלי חרס. הדבר הוכר לפחות כבר במאה התשע- עשרה. החקיקה הראשונה בבריטניה שהגבילה את חשיפת עובדי כלי החרס לעופרת נכללה בחוק הרחבת חוק המפעלים משנת 1864  והוצגה עוד בשנת 1899.

סיליקוזיס היא מחלת ראות תעסוקתית הנגרמת משאיפת כמויות גדולות של אבק סיליקה גבישי, בדרך כלל במשך שנים רבות. עובדים בתעשיית הקרמיקה יכולים לפתח מחלה זו עקב חשיפה לאבק סיליקה בחומרי הגלם; בשפת העם היא ידועה בשם "ריקבון הקדר". פחות מ-10 שנים לאחר הצגתה, בשנת 1720, כחומר גלם לתעשיית הקרמיקה הבריטית, צוינו ההשפעות השליליות של צורן שרוף על ריאות העובדים. במחקר אחד שדווח בשנת 2022, מתוך 106 עובדי קדרות בבריטניה, 55% סבלו לפחות משלב מסוים של סיליקוזיס. החשיפה לאבק סיליקון מצטמצמת על ידי עיבוד ושימוש בחומרי המקור כתרחיף מימי או כמוצקים לחים, או על ידי שימוש באמצעי בקרת אבק על ידי אוורור מקומי. אלה נקבעו בחקיקה, כגון ה*תקנות* *המיוחדות לקדרות (בריאות ורווחה) משנת 1950* בבריטניה. רשות הבריאות והבטיחות  בבריטניה פרסמה הנחיות בנוגע לבקרת חשיפה לסיליקה גבישית, נשימה בבתי חרס, ופדרציית הקרמיקה הבריטית מספקת חוברת הנחיות.

### איכות הסביבה
חששות סביבתיים כוללים זיהום מים מחוץ לאתר, זיהום אוויר, סילוק חומרים מסוכנים, סילוק של סחורה פסולה וצריכת דלק.

## לקריאה נוספת
* רבקה גונן, **כלי חרס עתיקים**, ספרייה ארכאולוגית, הוצאת כתר, 1979

## קישורים חיצוניים

* ביתן הקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל – היסטוריה של הקדרות וסיור וירטואלי בתצוגה
* מילון למונחי קדרות (1950), באתר האקדמיה ללשון העברית
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:אמנות