מנזר שיו-מר'ווימה

283px|ממוזער|שמאל|מגדל הפעמונים, נבנה בשנת 1733
מנזר **שיוֹ-מר'ווימֶה** (בגאורגית: **შიომღვიმე**, פירוש: "מערת שיו") הוא קומפלקס מנזרי ביניימי בגאורגיה ליד העיר מצחתה. הקומפלקס ממוקם בתוך קניון צר מאבן גיר, על הגדה הצפונית של נהר הקורה. 

הקומפלקס המנזרי הוא אתר היסטורי וארכיטקטוני בולט בגאורגיה, אשר הוקם במאה ה-6 על ידי הנזיר שיו. המתחם כולל מבני דת שונים, בהם כנסיית יוחנן המטביל העתיקה ומערות התבודדות חצובות בסלע שבהן התגוררו הנזירים. לאורך הדורות זכה המקום לחסותם של מלכי גאורגיה, ושימש כמרכז רוחני ותרבותי משמעותי למרות פלישות והרס מצד כוחות זרים ביניהם הח'ווארזמים, הסלג'וקים, הלֶקִים , הפרסים הספווים, העות'מאנים. התאפשרו לעיתים קרובות בסיועם של אצילים גאורגים בוגדניים. בעקבות הפשיטות התכופות הללו, המנזר איבד את עוצמתו וגדולתו המקורית, אם כי הוא שוקם שוב ושוב הודות למאמציהם של מלכי גאורגיה.

## אדריכלות
מתחם מנזר שיו-מר'ווימה כולל מספר כנסיות ומבנים דתיים מרכזיים מתקופות שונות, המהווים יחד קומפלקס נזירי פעיל (מנזר גברים). 

המבנה המוקדם - מנזר יוחנן המטביל. הכנסייה העתיקה ביותר במתחם. הייתה כנסייה בנויה במבנה של צלב. ומידותיה הן 13.5x7.8 מטרים. הכנסייה נבנתה מאבני נחל ואבנים שבורות, ובתוכה נשמר ציור קיר של קדוש מימי הביניים. מצפון לה צמודים שער, שני חדרי תפילה-קבורה ומגדל פעמונים. הכנסייה מאוד ישרה וקפדנית בעיצובה, שמתוארכת לשנים 560–580, וניתן עדיין לראות את המערות שהוקמו על ידי הנזירים מסביב למנזר עם תקרה בצורת חרוט, ובזמנו אוכלס בציירי קיר מיומנים שקישטו את המנזר בתמונות של קדושים ונמצאים כיום במוזאון לאומנות יפה בטביליסי. המנזר השתנה במקצת במאות ה-11 וה-18, אבל שימר בחלקו הגדול את הארכיטקטורה המקורית שלו. בשנת 1733 נבנה מגדל הפעמונים. מבנה דו-קומתי המשלב חומרים וסגנונות. הקומה הראשונה בנויה מלבנים ואבני שבר בצורה ריבועית, והקומה השנייה היא מבנה משושה בעל קשתות מחודדות מלבנים וגג קוני.

כנסיית העלייה של מרים (הכנסייה העליונה - "זֶמוֹ אֶקלֵסִיָה") - תאוטוקוס . החלק המרכזי של הקומפלקס הוקם בראשית המאה ה-12 (בין השנים 1103–1133) בהוראת המלך דוד הבנאי. במקור הייתה זו כנסייה עם כיפה, אך לאחר שנחרבה כמעט לחלוטין על ידי שאה עבאס במאה ה-17, היא נבנתה מחדש בשנת 1678 כבזיליקה בזיליקה תלת-אפסידלית  (בניגוד למבנה הכיפתי המקורי)  בעלת שלוש ספינות. מעל המבואה המערבית  נמצא חדרו של ראש המנזר, המחובר לחלל הכנסייה באמצעות חלון. בין המאה ה-12 לבין המאה ה-17, נבנה חדר אוכל והוא מקושר באופן ישיר עם מערתו של שיו הקדוש. במאה ה-12, קפלה מקושטת בסגנון ימי הביניים, ניצבה בנפרד על הר קרוב.

כנסיית העלייה ממוקמת דרומית-מזרחית למנזר ונבנתה במאה ה-12. זוהי כנסיית אולם הבנויה מלבנים. על קירותיה נשמרו שרידי פרסקאות מקוריים מהמאה ה-13 המלווים בכתובות בכתב גאורגי עתיק (אסומתוורולי). מצפון לה צמוד מבנה לבנים דו-קומתי עם מגדל פעמונים בעל גג קוני.

כנסיית הקבורה של שיו. מבנה שנבנה במאה ה-11 מעל המערה שבה התגורר שיו הקדוש. מאוחר יותר חוברה המערה לכנסיית יוחנן המטביל. קברו של שיו במקום נחשב לאתר קדוש. המאפיין הייחודי ביותר הוא מערה הנמצאת בעומק של כ-10 מטרים מתחת לרצפת הכנסייה, ובה נמצא קברו של שיו הקדוש. המערה נראית לעיני עולי הרגל מלמעלה, אך הכניסה אליה היא מצדה המערבי של הכנסייה.

הכנסייה כוללת גם מֶרַאנִי (מרתף יין ) הכוללות כדי חרס גדולים (כּווֵברִי ). המראני נבנה על ידי דוֹמֶנטִי השני .

בנוסף לכנסיות אלו, המתחם כולל גם רפקטוריום, מערות מגורים לנזירים החצובות בסלע ומערכת אספקת מים מורכבת. מצפון לכנסייה צמודים שער כניסה (פורטיקו) מקושת ושני חדרי קבורה ותפילה. 

המנזר כולל מערכת מורכבת של תאי נזירים החצובים בסלע. בעבר היו תאי המערות מחוברות באמצעות מנהרות ומרפסות, והגישה אליהן התאפשרה רק באמצעות מנהרות אנכיות וסולמות עץ, דבר המעיד על אופיו הסגפני של המנזר. מעברים אלו קרסו עם חלוף הזמן.

חדר האוכל (רפקטוריום) של המנזר ממוקם מדרום לכנסיית יוחנן המטביל.  מבנה רחב ממדים (19.5x9.92 מטר) הכולל שכבות בנייה השייכות לשלוש תקופות עיקריות: המאות ה-7 עד ה-9. המאה ה-12 והמאה ה-17. קירות המבנה מעוטרים בקשתות דקורטיביות, כאשר בסמוך לקשת הצפון-מערבית קבועה בקיר לוחית אבן קטנה עם תבליט צלב וכתובת בכתב גאורגי עתיק (אסומתוורולי).

### מערכת המים
מערכת הובלת המים של מנזר שיו-מר'ווימה  נבנתה בשנת 1202 בתקופת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה בניהולו של אנטון צ'קונדידלי, סופר החצר של תמר המלכה. בניית המערכת הייתה בין השנים 1199–1202. המערכת תוכננה להוביל מים מהכפר סחַאלטבָּה  ישירות אל מתחם המנזר. המים הובלו באמצעות צינורות חרס. תוואי המערכת היה מורכב וכלל פתרונות תשתיתיים מתקדמים לאותה תקופה. חלק מהמים עברו בתוך תעלה מקורה. חלק אחר מהמערכת עבר דרך מנהרה שנחצבה בתוך ההר, מה שאפשר לספק מים גם למדרון השני של ההר. פרויקט תשתית זה מעיד על רמה גבוהה מאוד של אמנות הנדסית שהייתה קיימת בגאורגיה בראשית המאה ה-13. משלחת ארכאולוגית גילתה בשנת 1937, אקוודוקט באורך 2 ק"מ, שמימנו קיבלו אנשי המנזר את אספקתם.

## היסטוריה
[250px|ממוזער|שמאל|[פרסקו במנזר. מימין לשמאל: שִׁיּוֹ מְרְ'וִימֵלִי , לוארסב השני  ודוד הבנאי]]
[250px|ממוזער|שמאל|[פרסקו במנזר. הכיתוב מעל לאיקונות בכתב אסומתוורולי]]
250px|ממוזער|שמאל|מצפון למנזר, על המדרונות התלולים של רכס סָרקִינֶה (אַחָלטבָּה), יש מעל למאה מערות בהן השתמשו נזירים כמגורים מאז ימי הביניים המוקדמים
הקהילה הנזירית הראשונה במקום זה נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-6 על ידי הנזיר, שִׁיּוֹ מְרְ'וִימֵלִי , אחד משלוש עשרה האבות האשורים שהגיעו לגאורגיה כמיסיונרים. שיו הקדיש את שנותיו האחרונות לחיי פרישות בתוך מערה עמוקה וחשוכה, ובהתאם לצוואתו, הוא נקבר בה לאחר מותו. על שמו נקרא המקום שיו-מר'ווימה - "המערה של שיו", וקברו נחשב לאתר קדוש עד היום. המערה המקורית שבה התגורר חוברה מאוחר יותר לכנסיית יוחנן המטביל, שהוקמה על ידו במאה ה-6.

שיו-מר'ווימה הפך תוך זמן קצר לקהילת הנזירים הגדולה בגאורגיה, ובסוף המאה ה-6 מנה המנזר כ-2,000 נזירים. הוא הפך למרכז פעיל של הפעילות התרבותית והדתית, ונותרה תחת פטרונותו האישית של קתוליקוס של גאורגיה. במאה ה-11 שיקם בגרט הרביעי את המנזר לאחר לפלישת הסלג'וקים והעניק להם אדמות נוספות. בשנת 1123 העניק המלך דוד הבנאי (1089–1125) למנזר עצמאות, חסינות משפטית ורכוש רב. הוא גם הורה על בניית כנסיית העלייה של מרים (הכנסייה העליונה) בין השנים 1103–1133. ובשנת 1123 דאג להתקנת תקנות (טיפיקון).

בתקופת שלטונה של תמר המלכה, בשנת 1202, נבנתה מערכת אספקת מים מורכבת ומתקדמת מבחינה הנדסית, שהובילה מים מהכפר סחַאלטבָּה למנזר באמצעות צינורות חרס ותעלות. במאה ה-14 העביר גיאורגי החמישי  את המנזר לבעלות משפחת האצולה זֶדגֵנידזֶה  או זֶוודגִינִידזֶה-אַמִילַאחווָרִי  כאות הוקרה על נאמנותם למלך, והם החזיקו בו עד המאה ה-19. המשפחה הייתה אחראית גם לחידוש המבנים לאחר חורבנם בשנת 1733. בשנה זו נבנה מגדל הפעמונים.

בשנים 1612–1614 המנזר נחרב לחלוטין על ידי עבאס שאה הראשון שליט האימפריה הספווית, אך נבנה מחדש על יסודותיו הישנים על ידי הנסיך גיווי אָמִילַאחווַרִי . בשנות ה-20 של המאה ה-18, כבשו העות'מאנים, כבש את גאורגיה, והביא חורבן נוסף ולצמצומה מחדש של אוכלוסיית המנזר. היא שוחזרה שוב על ידי משפחת אמילאחוורי בשנת 1733, כשפשטו הפרסים שוב, הם טבחו בנזירים רק שנתיים לאחר מכן. במאה ה-19, בסופו של דבר שיו-מר'ווימה, שוחזרה ופנימיותו שופצה, אבל לא חזרה לחשיבותה ההיסטורית, ולתפקידה בחיים הרוחניים של גאורגיה. בתחילת המאה ה-20 (1901–1903), תחת חסותו של הבישוף לאוניד, הכנסיות במתחם עוטרו בפרסקאות על ידי הצייר הרוסי ניקולוז אנדרייב תחת שלטונם של הבולשביקים נסגר המנזר. כיום, המקום ממשיך לתפקד כמנזר פעיל.

בין המאות ה-11 ל-14 המנזר שימש כמרכז מדעי וספרותי חשוב. בתחילת המאה ה-11 (1010–1033) בהוראת הקתוליקוסמלכיצדק ה-1  הותקן בכנסייה איקונוסטאזיס, קיר איקונין עשוי לוחות אבן מגולפים בתבליטים עשירים, הנחשב לאחת הדוגמאות היפות של אמנות ועיטורים גאורגיים מימי הביניים. כיום, הפריט המקורי שמור ומוצג במוזיאון האמנות של גאורגיה. במאה ה-12 פעל במנזר אַרסֶן מאִיקַאלתוֹ , פילוסוף, מתרגם ומדען גאורגי. תקופתו הייתה תקופת פריחה רוחנית.

## קישורים חיצוניים

* 
* שיו-מר'ווימה בלכסיקון האנציקלופדי של המבנים, 
* איראקלי גוניה, כנסיות הדיוקסיה מצחתה-טביליסי, טביליסי 2002, 
* פלטון יוסליאני  (1845), Описание Шиомгвимской пустыни в Грузии, 
* סָלוֹמֶה זווִיאַדזֶה  (2020), על ההיסטוריה של הטיפיקון  של מנזר שיו-מר'ווימה, , בתוך Gulani - international scientific peer reviewed journal, כרך 23, 
* מנזר שיו-מר'ווימה באתר www.dzeglebi.ge, 

## הערות שוליים

שיו-מר'ווימה, מנזר
שיו-מר'ווימה, מנזר
שיו-מר'ווימה, מנזר