הפילוסופיה של פרידריך ניטשה

ממוזער|ניטשה, בערך 1875
**הפילוסופיה של פרידריך ניטשה** היא הגות המציבה במרכזה את האדם, את היצירה העצמית, ואת החיים על כל מורכבותם. **[[פרידריך ניטשה|ניטשה]]** יצא לביקורת נוקבת על יסודות התרבות המערבית: המוסר היהודי-נוצרי, האמונה הדתית, והשאיפה לאמת אובייקטיבית. במקומם, הוא הציע פילוסופיה המקדשת את החיים ורואה ב"רצון לעוצמה" – השאיפה המתמדת של כל יצור חי לצמוח, להתגבר על מכשולים ולהגשים את הפוטנציאל שלו – את הכוח המניע המרכזי ביקום. כאידיאל אנושי חדש, הוא הציג את דמותו של ה"על-אדם", המסוגל לעצב את ערכיו בעצמו.

הגותו של ניטשה התפתחה בשלהי המאה ה-19. את התעוררותו הפילוסופית הוא חב לקריאת ספרו של הפילוסוף ארתור שופנהאואר, "העולם כרצון וכייצוג". ניטשה ראה בשופנהאואר את אחד ההוגים הבודדים שראויים להערכתו, והקדיש לו את חיבורו "שופנהאואר כמחנך", שפורסם ב-1874 כאחד מ"עיונים שלא בעיתם".

מאז תחילת המאה ה-20, זכתה הגותו של ניטשה להשפעה אינטלקטואלית ופוליטית אדירה ברחבי העולם. הוא עסק במגוון רחב של נושאים, בהם מוסר, דת, אפיסטמולוגיה, שירה, אונטולוגיה וביקורת חברתית. סגנונו הייחודי של ניטשה – פואטי ואפוריסטי (כלומר, כתוב באמצעות פתגמים קצרים ומרוכזים) – וטענותיו הפרובוקטיביות הם הסיבה לכך שהגותו ממשיכה לעורר תגובות נלהבות וקיצוניות, הנעות בין הערצה לתיעוב. ניטשה עצמו ציין בספרו האוטוביוגרפי "הנה האיש" כי הפילוסופיה שלו התפתחה והשתנתה עם הזמן. בשל כך, פרשנים מתקשים לעיתים לקשר בין רעיונות מרכזיים ביצירה אחת שלו לאחרת; כך למשל, רעיון השיבה הנצחית (לפיה כל מה שקיים ביקום, בעבר, בהווה ובעתיד, כבר התרחש וישוב להתרחש באותה המתכונת שוב ושוב אינסוף פעמים בזמן ובמרחב) תופס מקום מרכזי בספרו "כה אמר זרתוסטרא", אך כמעט שאינו מופיע בספרו הבא, "מעבר לטוב ולרוע". לאתגר זה מתווספת העובדה שניטשה לא שאף לפתח את הגותו לכדי משנה סדורה, ואף בז לניסיון לעשות זאת.

עם זאת, ניתן לזהות ולדון בזרמים מרכזיים ועקביים במחשבתו. כבר בכתביו המוקדמים הדגיש את הניגוד בין היסוד האפוליני והיסוד הדיוניסי באמנות (היסוד האפוליני מייצג את הסדר, ההיגיון והצורה, בעוד היסוד הדיוניסי מייצג את היצריות, הכאוס והשכרון). דמותו של האל דיוניסוס המשיכה למלא תפקיד מרכזי בהגותו המאוחרת. זרמים חשובים נוספים כוללים את הכרזת מות האלוהים, ההבחנה בין מוסר אדונים ומוסר עבדים, ופרספקטיביזם רדיקלי.

מושגים אחרים, אף שהם מופיעים במספר מצומצם של יצירות, נחשבים לעמודי תווך בהגותו, ובהם העל-אדם (בגרמנית: "Übermensch") ורעיון השיבה הנצחית. בכתביו המאוחרים ניכרת מתקפה חריפה ומתמשכת על הנצרות ועל המוסר הנוצרי, כחלק ממהלך שאותו כינה "היפוך כל הערכים" (בגרמנית: "Umwertung aller Werte"). אף שניטשה מזוהה לעיתים קרובות בציבור עם פטליזם וניהיליזם, הוא עצמו ראה במפעלו הפילוסופי ניסיון להתגבר על הפסימיזם של ארתור שופנהאואר.

## ניהיליזם ו"מות האלוהים"

### הכרזת "מות האלוהים" והמשבר התרבותי
הכרזתו המפורסמת של ניטשה, "אלוהים מת", שהופיעה לראשונה בספרו "המדע העליז" ובאופן דרמטי במיוחד ב"כה אמר זרתוסטרא", אינה הכרזה תאולוגית פשוטה על מותו של אל ממשי, אלא הבחנה תרבותית נוקבת. לשיטתו של ניטשה, "אלוהים" ייצג במשך אלפיים שנה את עמוד התווך של התרבות המערבית – הבסיס המוחלט למוסר, לאמת ולמשמעות. "מותו" מסמל את קריסתה של האמונה ביסודות אלה בעולם המודרני.

השבר שניטשה זיהה הוא אובדן העוגן הערכי. אם אין אלוהים שיצווה מה טוב ומה רע, אז כל מערכת המוסר המערבית מאבדת את תוקפה. אם אין אמת אלוהית, אז כל שאיפה לאמת אובייקטיבית מוטלת בספק. התוצאה המיידית של אובדן זה היא ניהיליזם – תחושה עמוקה של ריקנות וחוסר תכלית, שבה "הערכים העליונים מאבדים את ערכם". במשל "האדם המטורף" מתוך "המדע העליז", מתאר ניטשה את האנושות כמי ש"ניתקה את כדור הארץ מהשמש שלו" וכעת היא צוללת בחלל אינסופי ללא כיוון, למעלה או למטה. עם זאת, ניטשה ראה במשבר זה גם הזדמנות היסטורית ראשונה מסוגה: האדם חופשי כעת להפוך ליוצר, וליצור ערכים חדשים משל עצמו.

### הניהיליזם כתוצר של הנצרות
אחת מתובנותיו החדות ביותר של ניטשה היא שהניהיליזם המודרני אינו אויב הנצרות, אלא השלב ההגיוני האחרון בהתפתחותה. בחיבוריו, ובמיוחד ב"מעבר לטוב ולרוע" וב"לגנאלוגיה של המוסר", הוא טוען שהנצרות עצמה היא שהובילה לקריסתה ולריקנות שלאחריה.

ההסבר לכך, המכונה "סולם האכזריות הדתית", הוא פרדוקסלי:

# הנצרות הציבה את האמת כערך עליון וקדוש. היא חינכה את האנושות במשך מאות שנים לחתור לאמת בכל מחיר ולפתח מצפון אינטלקטואלי ישר.
# בשלב מסוים, "הרצון לאמת" שהנצרות טיפחה, הופנה כנגדה. המצפון האינטלקטואלי המחודד, שהתבטא במדע ובביקורת ההיסטורית, בחן את יסודות האמונה הנוצרית (קיומו של אלוהים, סיפורי הקודש) ומצא אותם בלתי אמינים.
# כך, למעשה, הנצרות "התאבדה" באמצעות הערך המרכזי ביותר שלה. מכיוון שהיא טענה שהיא המקור היחיד למוסר ומשמעות, קריסתה הותירה את האדם המודרני בחלל ריק – במצב של ניהיליזם.
### אמונה פגאנית כמענה לניהיליזם
כמענה לניהיליזם, ניטשה לא הציע חזרה לדת המונותאיסטית, אלא אימוץ של מה שכינה "אמונה פגאנית". אין כוונתו להצטרפות לפולחן אלים יווני, אלא לאימוץ השקפת עולם פילוסופית המבוססת על עקרונות שראה בתרבויות הקדם-נוצריות.
"פגאניזם" עבור ניטשה הוא בראש ובראשונה חיוב החיים הארציים: קבלת העולם הזה, על יופיו, סבלו ויצריו, כפי שהוא, ללא צורך בהבטחה לעולם הבא. בניגוד למוסר הנוצרי, שראה בגוף ובטבע משהו נחות שיש להתגבר עליו, האמונה הפגאנית, לשיטתו, חוגגת את החיים במלואם. ב"מדע העליז", הוא שיבח את הפוליתאיזם על כך שטיפח את האינדיבידואליות:  האידיאל הפגאני של ניטשה הוא קיום "מעבר לטוב ולרוע", בדומה לאלים היוונים, שלא היו "טובים" או "רעים" במונחים מוסריים, אלא ביטויים רבי עוצמה של כוחות החיים. ב"הרצון לעוצמה" הוא כתב: 
### מוסר העבדים וה"מרד במוסר"
מוסר העבדים נוצר כתגובת נגד למוסר האדונים. הוא צומח מקרב החלשים, המדוכאים והכנועים – אלו שסבלו תחת שלטון האדונים. הכוח המניע של מוסר זה אינו כוח יוצר, אלא רגש שלילי עמוק של רסנטימנט (*Ressentiment*) – תערובת של טינה, קנאה ותחושת קורבנות של החלשים כלפי החזקים.

מכיוון שהעבד אינו יכול להתמודד עם האדון בגלוי, הוא מבצע "היפוך ערכים". תחילה, הוא מגדיר את האדון ותכונותיו – הכוח, הגאווה, העושר – כ"רשע" (evil) מוחלט. רק לאחר מכן, מתוך שלילה זו, הוא מגדיר את עצמו ואת תכונותיו – חולשה, ענווה, צייתנות, רחמים – כ"טוב" המוסרי העליון. כך, מה שהיה "רע" במוסר האדונים (החולשה) הופך ל"טוב", ומה שהיה "טוב" (הכוח) הופך ל"רשע".

ניטשה מזהה את ראשיתו של מרד זה ב"עם הכהני" – היהודים. בכינוי "כהני" אין הוא מתכוון לפקידי דת, אלא לטיפוס פסיכולוגי ערמומי ואינטלקטואלי, אשר בשל חולשתו הפיזית נאלץ להילחם באמצעות נשק רוחני-מוסרי. הוא ראה בתהליך זה "מרד עבדים במוסר", מהפכה שקטה אך הרסנית שהובילה היהדות, ושהנצרות השלימה.

בביטוי "עולם כמונח של קלון", כוונתו של ניטשה היא שהמוסר היהודי-נוצרי שלל את ערכם של החיים הארציים והגשמיים. "העולם" הזה, על יצריו ומאבקיו, הפך למשהו בזוי שיש להתגבר עליו למען "העולם הבא". בכך, המילה "עולם" הפסיקה להיות תיאור נייטרלי של המציאות, והפכה לכינוי גנאי לכל מה שהוא חוטא, חומרי ונחות.

ניטשה התייחס לניצחונו של מוסר העבדים באופן שיפוטי ושלילי ביותר. הוא ראה בו אסון היסטורי, מוסר "שולל חיים" שהרעיל את התרבות המערבית, דיכא את היחידים המצטיינים, וטיפח "מוסר עדר" המקדש בינוניות. עם זאת, לצד התיעוב העמוק, הוא הביע גם הערכה אינטלקטואלית ל"גאונות" של מהלך זה, וראה בו את "הנקמה האינטליגנטית ביותר" של החלשים, שהצליחה לשלוט בעולם במשך אלפיים שנה. לטענתו, ניצחון זה הוא שהוביל לערכי העולם המודרני, ובכלל זה הדמוקרטיה והסוציאליזם, אותם ראה כביטויים פוליטיים של שאיפת העדר לשוויון.

## הרצון לעוצמה, העל-אדם והשיבה הנצחית
ממוזער|פרידריך וילהלם ניטשההפילוסופיה המאוחרת של ניטשה סובבת סביב שלושה מושגי יסוד השזורים זה בזה:
*הרצון לעוצמה: העיקרון שלפיו כל יצור חי שואף לא רק לשרוד, אלא לצמוח, להתגבר על מכשולים ולהטביע את חותמו על העולם.
*העל-אדם: הטיפוס האנושי האידיאלי שניטשה קיווה שיבוא בעתיד, אשר מתגבר על המוסר המקובל ויוצר ערכים חדשים משל עצמו.
*השיבה הנצחית: רעיון לפיו כל רגע בחיינו יחזור על עצמו אינסוף פעמים בדיוק באותו האופן, המשמש כמבחן אולטימטיבי ליכולתנו לאהוב את החיים במלואם.

הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר, שפעל עשרות שנים אחרי ניטשה והושפע ממנו עמוקות, טען כי לא ניתן להבין את המושגים הללו בנפרד. לשיטתו, הם יוצרים מבנה פילוסופי שלם: הרצון לעוצמה הוא טבעו הבסיסי של כל הקיים; העל-אדם הוא היצור האנושי שמממש את הרצון לעוצמה באופן מלא; והשיבה הנצחית היא המסגרת הקוסמית שבתוכה נבחנת יכולתו של העל-אדם לאהוב את גורלו ולקבל על עצמו את הרצון לעוצמה במלואו.
לעומת היידגר, האידאולוג הנאצי אלפרד בוימלר ניסה במכוון להפריד בין המושגים. הנאצים אימצו פרשנות מסולפת ל"רצון לעוצמה", וראו בו הצדקה לשאיפה לשליטה צבאית ופוליטית. רעיון השיבה הנצחית היווה איום על פרשנות זו, מכיוון שהוא רעיון אישי וקיומי עמוק, הדורש מהיחיד לבחון את חייו פנימה. שאלה זו מעודדת אחריות אישית וחיוב של החיים על כל מורכבותם (כולל סבל וחולשה), ועומדת בניגוד מוחלט לאידיאל הנאצי של כוח קולקטיבי טהור וביטול היחיד.
### הרצון לעוצמה
יש להבחין בין שני שימושים במונח "הרצון לעוצמה":
# כעיקרון פילוסופי: זהו הרעיון שלפיו הכוח המניע הבסיסי בכל תופעות החיים אינו הרצון לשרוד, אלא דחף מתמיד להתרחב, להתעצם, לצמוח ולהתגבר. עבור ניטשה, רצון זה בא לידי ביטוי לא רק במאבקים פיזיים, אלא גם ביצירה אמנותית, בשאיפה לידע, ובכינון ערכים חדשים.
# כשם של ספר: זהו שמו של ספר שלוקט מרשימותיו של ניטשה ופורסם לאחר מותו בנסיבות מפוקפקות על ידי אחותו, אליזבת פרסטר-ניטשה. כיום ידוע שהספר ערוך באופן מגמתי ומכיל זיופים, אך הרשימות המקוריות שבו עדיין מספקות הצצה חשובה למחשבתו המאוחרת.
בתוך רשימות אלו, ניטשה מפתח את מה שכינה "פיזיולוגיה של האמנות". הוא מתאר את היצירה האמנותית כביטוי מובהק של הרצון לעוצמה, ומציג את מושג ההתעלות האסתטית (בגרמנית: *Rausch*). אין הכוונה להנאה שקטה מיופי, אלא למצב של שכרון חושים, התפרצות יצירתית והתעלות, שבו האמן חש גודש של כוח וחיוניות. תחושה זו, לשיטת ניטשה, היא תנועת-נגד לניהיליזם, והיא מהווה את התנאי הבסיסי להעצמת החיים.

### העל-אדם
 
העל-אדם (*Übermensch*) אינו גזע ביולוגי עליון, אלא אידיאל אנושי, מטרה שהאנושות יכולה להציב לעצמה לאחר "מות האלוהים". זהו אדם שהתגבר על "מוסר העבדים" ועל בינוניות "אדם העדר", והוא מסוגל ליצור את ערכיו בעצמו מתוך כוחו הפנימי. ניטשה מתאר אותו כאדם יצירתי, אמיץ ורב-עוצמה, ומדגים אותו באמצעות דמויות היסטוריות נדירות כמו נפוליאון, גתה ובטהובן. הדוגמה המרכזית שלו לתרבות שגידלה גאונים היא יוון העתיקה.

בספרו "כה אמר זרתוסטרא", מציב ניטשה את העל-אדם כמטרה שהאנושות יכולה להציב לעצמה. אף שקיימות פרשנויות רבות ושונות למושג, להלן התיאור שלו במילותיו של ניטשה מתוך הספר:

### אהבת הגורל (Amor Fati) והשיבה הנצחית
[ממוזער|הסלע ליד [אגם סילבפלנה, שם הגה ניטשה לראשונה את רעיון השיבה הנצחית.]] 
ייתכן שניטשה נתקל ברעיון השיבה הנצחית בכתביו של המשורר הגרמני היינריך היינה, שהעלה את האפשרות שאדם ייוולד יום אחד עם אותו מערך מחשבות בדיוק, וכך גם כל יחיד אחר. אף שניטשה העריץ את היינה, הוא מעולם לא הזכיר אותו בהקשר של רעיון זה. ניטשה הציג את התיאוריה שלו לראשונה ב"המדע העליז" ופיתח אותה ב"כה אמר זרתוסטרא". גם לפילוסוף ארתור שופנהאואר הייתה השפעה ישירה על התפתחות התיאוריה.

פרשנות אחת, המובאת על ידי הפילוסוף דניאל דנט ומוצאת דמיון להגותו של דייוויד יום, מציגה את הרעיון כך: אם נניח שהיקום הוא תוצר של ערבוב כאוטי ונצחי של חומר, אזי כל צירוף אפשרי של חומר יתרחש בסופו של דבר, ואף יחזור על עצמו אינסוף פעמים. לפיכך, חיינו, על כל מה שנראה בהם כבעל משמעות, אינם אלא תוצאה מקרית אחת מתוך אינסוף אפשרויות, שנועדה לחזור על עצמה לנצח. רעיון זה הופך את השיבה הנצחית לבסיס לניהיליזם ולאקזיסטנציאליזם.

קיימת מחלוקת פרשנית האם ניטשה התכוון לרעיון זה כפשוטו – כהשערה מדעית על טבע היקום – או שמא ראה בו בעיקר ניסוי מחשבתי פילוסופי. מצד אחד, הוא התעניין במדעי הטבע של תקופתו, קרא על קוסמולוגיה ותרמודינמיקה, ובעיזבונו נמצאו טיוטות שבהן ניסה לבסס את הרעיון באופן מדעי. לדברי לו אנדריאס-סלומה, הוגת דעות, סופרת ומקורבת לניטשה (אף שנחשבת למקור לא מהימן), הוא אף תכנן ללמוד מדעי הטבע בווינה או בפריז כדי להוכיח את טענתו.

מצד שני, רוב הפרשנים כיום מדגישים את השימוש הפסיכולוגי והאתי ברעיון. ניטשה ראה בו הוכחה לאבסורדיות של הקיום – כלומר, שלא ניתנה ליקום משמעות "מלמעלה" – ובכך הפך אותו למבחן האולטימטיבי של חיוב החיים. "לחייב את החיים" משמעו לומר "כן" לחיים במלואם, לא רק לרגעים הטובים והשמחים, אלא גם לסבל, לכאב ולכישלונות, ולקבל את כל חלקי הקיום כהכרחיים וראויים.

השאלה שניטשה מציב היא: האם מסוגל אדם לאהוב את חייו במלואם – כולל הסבל, הכאב, הטעויות והרגעים הקשים – עד כדי כך שיהיה מוכן לרצות שהם יחזרו על עצמם בדיוק אותו הדבר, לנצח נצחים? תשובה חיובית לשאלה זו היא הביטוי העליון של אָמוֹר פָאטִי (בלטינית: Amor Fati), שפירושו אהבת הגורל. זהו האידיאל של ניטשה: לא רק להשלים עם מה שקורה, אלא לאהוב את כל מה שהיה, את כל מה שישנו, ואת כל מה שיהיה. זוהי קבלה מוחלטת וחיוב נלהב של החיים כפי שהם. רק העל-אדם, זה שמממש את הרצון לעוצמה, יכול לענות "כן" ללא היסוס למבחן השיבה הנצחית.

## דעות חברתיות ופוליטיות
את רעיונותיו הפוליטיים של ניטשה הגדיר עוד בחייו המבקר הספרותי הדני גאורג ברנדס כ"רדיקליזם אריסטוקרטי". ניטשה עצמו מצא הגדרה זו כמדויקת ביותר, וכתב לברנדס: "הביטוי 'רדיקליזם אריסטוקרטי', שבו אתה משתמש, הוא טוב מאוד. זהו... הדבר החכם ביותר שקראתי על עצמי עד כה".

פרשנים לאורך השנים ניסו לתאר את הגותו הפוליטית של ניטשה באמצעות תוויות שונות. היו שראו בו חסיד של **"בונפרטיזם"** – מודל שלטון אוטוקרטי בראשות מנהיג יחיד וכריזמטי המתעלה מעל הפוליטיקה המפלגתית, בדומה לנפוליאון. אחרים פירשו את הגותו כצורה של **"אנרכיזם אינדיבידואליסטי"**, המדגיש את ריבונותו המוחלטת של היחיד על פני כל סמכות חיצונית. באופן שנוי במחלוקת, יש המכנים אותה **"פרוטו-פשיזם"**, תווית המצביעה על רעיונות כמו פולחן הכוח והתנגדות לשוויון, שאומצו וסולפו מאוחר יותר על ידי הפשיזם – זאת על אף שניטשה עצמו התנגד נחרצות ללאומנות ולאנטישמיות. לצד כל אלה, יש הרואים בו הוגה א-פוליטי או ספקן פוליטי, שעיקר עניינו היה במהפכה תרבותית ולא פוליטית.

כיום, שתי עמדות מרכזיות שולטות בספרות המחקר: האחת מייחסת לניטשה מחויבות לצורות אריסטוקרטיות של סדר חברתי, בעוד השנייה שוללת את קיומה של פילוסופיה פוליטית כלשהי בהגותו. הפילוסוף ולטר קאופמן טען שהאינדיבידואליזם העוצמתי שבא לידי ביטוי בכתביו של ניטשה היה עלול להיות הרסני אילו היה מיושם בתחום הפוליטי הציבורי. ההוגה הצרפתי ז'ורז' בטאיי טען ב-1937 כי מחשבתו של ניטשה חופשית מדי מכדי שניתן יהיה לגייס אותה למטרותיה של תנועה פוליטית כלשהי.

חלק ניכר מבוזו של ניטשה לפוליטיקה מכוון כלפי הפוליטיקה המודרנית הדמוקרטית, הפרלמנטרית והמפלגתית, ובמיוחד כלפי תנועות המונים כמו סוציאליזם ופופוליזם אנטישמי. הוא הנגיד את "הפוליטיקה הקטנונית" הזו לרעיון "הפוליטיקה הגדולה" שלו, ולעיתים קרובות שיבח פוליטיקאים יחידים כמו נפוליאון. למרות בוזו המוצהר לפוליטיקה היומיומית, ניטשה אכן התייחס לאירועים בני זמנו. הוא תמך בתחילה באוטו פון ביסמרק כמי שאיחד את גרמניה בכוח, אך התאכזב ממנו עמוקות כאשר ביסמרק, כמנהיג פרגמטי, ערך פשרות עם הסוציאליסטים והקתולים – פשרות שניטשה ראה כבגידה ברוח האריסטוקרטית החזקה. כמו כן, היה מוטרד מעלייתו של אדולף שטקר, מטיף אנטישמי ומייסד "המפלגה הנוצרית-סוציאלית", וראה בו סימפטום של שקיעת התרבות הגרמנית.

הוא התנגד לשוויון זכויות והגן על מוסד העבדות. השקפתו של ניטשה בנושא זה לא נבעה מגזענות, אלא מהיגיון פילוסופי אליטיסטי. לטענתו, קיומה של "תרבות גבוהה" – כלומר, יצירתם של פילוסופיה, אמנות ויחידים דגולים – תלוי בכך שמעמד מצומצם של יוצרים יהיה משוחרר לחלוטין מדאגות הקיום הבסיסיות. כדי שמיעוט קטן יוכל להקדיש את כל חייו למצוינות, רוב עצום של אנשים חייב לעסוק בעבודות השחורות ולשרת אותו. סבלם של רבים, לשיטתו, הוא מחיר הכרחי למען התפתחותם של יחידים נעלים, המצדיקים את קיומו של המין האנושי. על בסיס היגיון זה, הוא לעג לתנועות לביטול העבדות, וראה בהן ביטוי של "מוסר עבדים" המקדש רחמים וחמלה על פני יצירת גדולה. ניטשה לא לעג לעבדים עצמם, אלא **למניעים של מתנגדי העבדות האירופאים**. הוא ראה בתנועה לביטול העבדות התפרצות של "מוסר הרחמים" הנוצרי, שבעיניו היה מוסר של חלשים המנסה להכפיף את החזקים לערכיו. הלעג שלו כלפי "נשים קטנות ומטיפות מוסר" כמו הפעילה האמריקאית לביטול העבדות, הארייט ביצ'ר סטואו, נובע מתפיסתו שהן מייצגות את אותה חולשה מוסרית ששוללת את החיים ואת ההיררכיה הטבעית. עם זאת, בעודו כותב בחיוב על עבדות בעת העתיקה, הוא לא הותיר כל הנחיה המצביעה על כך שתמך בהחזרת העבדות באירופה המודרנית.

ניטשה הילל חברות אריסטוקרטיות, אך מחשבותיו כוונו בדרך כלל לאריסטוקרטיה עתידית, ולא לשימור הסדר המלוכני הקיים, אותו ראה כתשוש. הוא הבהיר כי הוא משתמש במונח "אריסטוקרטיה" במובנו המסורתי, כלומר ייחוס אצולה והיררכיה תורשתית, ולעג לרעיון של "אריסטוקרטיה של הרוח", שבו ראה חתירה דמוקרטית תחת הסדר הנכון.

בהקשר של ביקורתו על המוסר והנצרות, ניטשה תקף רגשות הומניטריים, ותיעב את האופן שבו רחמים ואלטרואיזם שימשו ככלים של ה"חלשים" לצבור כוח על ה"חזקים". ל"אתיקה של החמלה" (*Mitleid*, "סבל משותף") של שופנהאואר, הוא הנגיד "אתיקה של חברות" או של "שמחה משותפת" (*Mitfreude*).

### אינדיבידואליזם וליברליזם
ניטשה התייחס לעיתים קרובות להמונים, המשתתפים בתנועות המוניות וחולקים פסיכולוגיה משותפת, בכינויים "האספסוף" או "העדר". אף שהעריך אינדיבידואליזם, השקפותיו הפוליטיות כללו רעיונות היררכיים וסמכותניים רבים, שאינם עולים בקנה אחד עם אידאולוגיות אינדיבידואליסטיות מודרניות. הוא השתמש במונח "אינדיבידואליזם" כדי לתאר מערך של תכונות אישיות – כמו מקוריות, נון-קונפורמיזם ואגואיזם – ולא כדי לתאר מערכת פוליטית המבוססת על מוסדות המבטיחים זכויות אדם וחירויות אזרח רחבות. לשיטתו של ניטשה, שהחזיק ביוון הקדם-סוקרטית וברומא העתיקה כמודלים חברתיים, אינדיבידואליזם וחירות צריכים להיות שמורים רק למיעוט האריסטוקרטי, בעוד שיש לדכא אותם בקרב ההמונים המשועבדים, שאין להם את היכולת הטבעית לכך. חירות אינה ניתנת לכל אדם כזכות טבעית, אלא נרכשת על ידי היחיד החזק באמצעות מאבק, והיא קשורה קשר הדוק לכוח שהוא יכול להפעיל על אחרים.

ניתן לטעון שאינדיבידואליזם אליטיסטי זה דומה לליברליזם המוקדם, שכן הוגים ופוליטיקאים רבים באותה תקופה תמכו בחברה מעמדית עם מוביליות חברתית נמוכה, הדרה גזעית, כיבושים קולוניאליים ואף עבדות. ניתן להשוות זאת גם לליברליזם השמרני-אריסטוקרטי של הוגים כמו אלכסיס דה טוקוויל, איפוליט טן ויעקב בורקהרדט (עם שני האחרונים ניטשה אף התכתב), אם כי הפילוסופיה הכוללת שלו רדיקלית בהרבה.

כחלק מהתנגדותו למסורת הנוצרית ולפילוסופיה המודרנית, ניטשה מתח ביקורת גם על מושגי הנפש, הסובייקט והאטומיזם החברתי (כלומר, התפיסה לפיה החברה מורכבת מיחידים "אטומיים" ונפרדים, כפי שבא לידי ביטוי בתאוריות האמנה החברתית). הוא ראה בסובייקט היחיד מכלול של יצרים ו"רצונות לעוצמה", בדיוק כמו כל אורגניזם אחר. הוא טען שרעיון הסובייקט מוביל לאמונה בשוויון מהותי בין בני אדם, ומשמש פוליטית להצדקת מושג זכויות האדם. מסיבה זו כינה את הפילוסוף רנה דקארט "סבא של המהפכה הצרפתית".

אחת השאלות המרתקות בחקר הגותו של ניטשה היא מידת השפעתו של הפילוסוף הגרמני מקס שטירנר. שטירנר, בספרו "האגו ורכושו" (1844), הציג תפיסה של "אינדיבידואליזם רדיקלי", שלפיה היחיד ("האגו") הוא המציאות היחידה, ועליו לדחות כל סמכות חיצונית – מדינה, דת או מוסר – הכובלת את רצונו. אף שהשאלה האם ניטשה הושפע ישירות משטירנר נותרה פתוחה, רוב החוקרים כיום מסכימים כי אין לראות בניטשה הוגה "אינדיבידואליסט" במובן זה.

ההבדל המהותי טמון במטרה: בעוד שהאינדיבידואליזם של שטירנר הוא אגואיסטי ומתמקד בשחרור הפרט למען עצמו בלבד, ניטשה ראה באינדיבידואליות החזקה שלב ביניים בלבד. עבור ניטשה, מטרת העל אינה שחרור היחיד, אלא טיפוח יחידים נעלים שיוכלו ליצור תרבות חדשה ולהעניק לאנושות כיוון ומטרה. בכך, הגותו נותרת פוליטית במהותה. תפיסה זו באה לידי ביטוי ברשימותיו ב"הרצון לעוצמה", שם תיאר את האינדיבידואליזם כשלב ראשוני בדרך למטרה הסופית – כינון סדר מעמדות חדש:

 אף שניטשה חלק רעיונות וערכים ליברליים מסוימים כמו אינדיבידואליזם, רכוש פרטי, אי-שוויון כלכלי וחשדנות כלפי כוח המדינה, ודחה ביקורות פוליטיות על ניצול, לפילוסופיה שלו אין הרבה מן המשותף עם ליברליזם קלאסי וקפיטליזם. הוא כתב שליברליזם הוא מילה נרדפת לבינוניות, והאמין שהוא מוביל לשקיעה תרבותית. הוא בז ל"אופטימיות הליברלית" של הכלכלה פוליטית, הרעיון שפיתוח כלכלי וחדשנות טכנולוגית יפתרו בעיות חברתיות; הוא ראה במטרה של אושר ונוחות להמונים מטרה לא ראויה ובורגנית. הוא דחה את תעשייני התקופה כוולגריים ואף האשים אותם בעליית הסוציאליזם, בטענה שעליית המעמד הקפיטליסטי שיבשה את סדר המעמדות, ושהפועלים לא היו מתמרדים אילו יכלו לשרת אריסטוקרטים טבעיים אמיתיים, במקום קפיטליסטים שבהם אינם רואים עליונים, אלא אנשים רגילים שהתמזל מזלם עם כסף.

ניטשה שיבח את דמותו של נפוליאון על כך שהחיה את הרוח הלוחמנית והאריסטוקרטית, וראה בו כוח שהצליח לנצח את "הרעיונות המודרניים". רעיונות אלה התגלמו בעיניו בשני טיפוסים שהוא תיעב: "איש העסקים", שסימל את הרוח הבורגנית המונעת מתועלתנות ורדיפת בצע במקום שאיפה לגדולה, ו"הפיליסטיני" (Philistine), כינוי גנאי לאדם צר אופקים ואדיש לתרבות גבוהה.

עם זאת, בשנותיו המאוחרות שינה ניטשה באופן משמעותי את גישתו כלפי חלק מאנשי ההון. הוא החל לראות בבנקאים היהודים כוח בינלאומי בעל פוטנציאל אדיר, וציין כי עליהם למלא תפקיד בולט באירופה המאוחדת החדשה. הוא שיבח אותם כבעלי ברית טבעיים רבי עוצמה במאבק נגד אויביו הגדולים – הנצרות, הסוציאליזם והלאומנות. שינוי זה הגיע לשיאו בדצמבר 1888, בחודש האחרון לשפיותו, אז כתב במחברתו:

לדברי ההיסטוריון והפילוסוף הפוליטי האיטלקי, דומניקו לוסורדו, ניטשה הבין בשנותיו המאוחרות שהחברה התעשייתית שתיעב תישאר, וחזרה לאריסטוקרטיה קרקעית ולוחמנית אינה מציאותית. הוא קיבל בהיסוס את הרעיון שהאריסטוקרטיה העתידית צריכה לספוג לתוכה את המעמד הקפיטליסטי העולה, תוך שמירה על עליונותה התרבותית.

### ביקורת על הסוציאליזם ועל תנועת הפועלים
עמדה שלילית כלפי הסוציאליזם ותנועת הפועלים הייתה אחד הנושאים העקביים והנחרצים ביותר בפילוסופיה של ניטשה. הוא כתב נגד הסוציאליזם כבר בשנת 1862, וביקורתו עליו חריפה על פי רוב מביקורתו על דוקטרינות אחרות. הוא היה מבקר חריף של המהפכה הצרפתית והיה מוטרד עמוקות מאירועי הקומונה הפריזאית – התקוממות סוציאליסטית אלימה בפריז ב-1871 – שאותה ראה כהתפרצות הרסנית של המעמדות הנמוכים והוולגריים, וגרמה לו להרגיש "מוכה ומושמד למשך ימים מספר". בכתביו המאוחרים, שיבח במיוחד סופרים צרפתים בני זמנו, מהם רבים היו הוגי ימין שהביעו תגובה שלילית חריפה לקומונה ולמורשתה הפוליטית. בניגוד למעמד הפועלים העירוני, ניטשה שיבח את מעמד האיכרים כדוגמה לבריאות ולאצילות טבעית.

מעבר להתנגדותו הרעיונית, הוא התבטא בקביעות נגד מדיניות חברתית ספציפית בקיסרות הגרמנית שנועדה לשפר את מעמדם ורווחתם של הפועלים. הוא התנגד במיוחד לחינוך ציבורי ושווה נפש לכול, וכינה אותו "ברבריות" ו"הקדמה לקומוניזם", משום שהוא מעורר שאיפות שווא בקרב ההמונים ש"נולדו לשרת ולציית".

ניטשה כינה את הסוציאליזם "עריצותם של הבזויים והטיפשים ביותר", וטען שהוא מושך אליו אנשים נחותים המונעים מרגש הרסנטימנט. חלק ניכר מביקורתו קשור לתפיסתו את הנצרות; הוא כינה את הסוציאליזם "שייריה של הנצרות ושל רוסו בעולם שעבר דה-כריסטיאניזציה". ניטשה תיאר את רוסו, הפילוסוף שהשפיע עמוקות על המהפכה הצרפתית, כ"טרנטולה מוסרית" שרעיונותיו הם "אידיוטיזם וחצאי-אמיתות" שנולדו מתיעוב עצמי ויוהרה מודלקת. הוא טען שרוסו נטר טינה למעמדות השליטים, ובאמצעות הטפות מוסר ניסה להאשים אותם באומללותו שלו. הוא מנה אותו יחד עם דמויות כמו סבונרולה, מרטין לותר ורובספייר כקנאים ו"אינטלקטואלים חולניים" המשפיעים על ההמון ועומדים בניגוד לרוחות החזקות. באופן דומה, כינה את הפילוסוף הסוציאליסט בן זמנו, אויגן דירינג, "שליח הנקמה" ו"להג מוסרני מגונה ומעורר בחילה".

ניטשה ראה בקהילה הסוציאליסטית, השוויונית והשלווה, ניגוד מהותי לחיים עצמם. ב"לגניאולוגיה של המוסר" כתב:  ניטשה האמין שאם מטרות הסוציאליזם יושגו, החברה "תושטח" והתנאים לקיומם של יחידים נעלים ותרבות גבוהה ייעלמו. ב"שקיעת האלילים" כתב:  בניגוד להוגים שמרנים וליברלים בני זמנו, ניטשה לא הצדיק את תנאי החיים הקשים של מעמד הפועלים כמחיר מצער שיש לשלם למען חיי הפנאי והתרבות של המיעוט מהמעמד העליון, אלא ראה בהם ביטוי של סדר מעמדות טבעי, ההכרחי הן לעשירים והן לעניים. הוא טען שגם אם הפחתת העבודה והענקת יותר פנאי להמונים היו אפשריות מבחינה כלכלית, הייתה להן השפעה חברתית ותרבותית שלילית, מכיוון שאנשים בעלי טבע פשוט אינם מסוגלים ליהנות מ"בטלה אריסטוקרטית". ב"אנטיכריסט" כתב: 

ניטשה מעולם לא הזכיר את קרל מרקס או פרידריך אנגלס בשמם, ולא ברור אם הכיר את רעיונותיהם. עם זאת, הם מצוטטים ונדונים בספרים שהיו בספרייתו האישית, ובאחד מהם אף הדגיש בקו את שמו של מרקס. במדינות סוציאליסטיות, ניטשה נחשב בדרך כלל לפילוסוף ריאקציונרי, בורגני או פשיסטי. ספריו היו אסורים להפצה בברית המועצות משנת 1923 ועד שנות ה-80. לעומת זאת, הוגי שמאל מערביים, במיוחד בצרפת שלאחר מלחמת העולם השנייה, שיקמו במידה רבה את מעמדו. הם הציעו דרכים להשתמש בתיאוריה שלו במה שכונה **"הפוליטיקה של ההבדל"** – גישה פילוסופית הדורשת להכיר בזהויות ובחוויות הייחודיות של קבוצות שונות בחברה (כמו מיעוטים אתניים ונשים), במקום לנסות למזג אותן תחת ערכים אוניברסליים. רעיונותיו של ניטשה שימשו אותם במיוחד לגיבוש תיאוריות של התנגדות פוליטית ושונות מינית ומוסרית.

### גזע, מעמד ואאוגניקה
ניטשה השמיע לעיתים קרובות הערות גזעניות ומעמדיות, והשתמש בהסברים המבוססים על ריאליזם גזעי – האמונה בקיומם של הבדלים ביולוגיים מולדים בין גזעים המסבירים תופעות תרבותיות ופוליטיות. מעריצים מאוחרים של הגותו ניסו לעיתים קרובות לפרש מחדש, למזער או להתעלם מחלק זה במחשבתו, אך בשל השכיחות הגבוהה של הערות מפורשות בכתביו, גישות אלו נותרו שנויות במחלוקת. ניטשה השתמש במונח "גזע" בשתי משמעויות שונות: הן לתיאור קבוצות אתניות והן לתיאור מעמדות חברתיים.

הוא האמין שגזע ומעמד זהים, במובן זה שאומות מורכבות מגזעים שונים, ושהמעמדות העליונים הם בדרך כלל בעלי טבע עליון על פני המעמדות הנמוכים. הוא הוקסם ממערכת הקאסטות המגבילה של הודו ומחוקי מנו (טקסט הינדי עתיק), שבהם ראה כלים לקידום אאוגניקה – תורה של השבחת הגזע. רעיונות דומים על אריסטוקרטיה וגזע הפכו פופולריים במאה ה-19 בזכות הוגים כמו הדיפלומט הצרפתי ארתור דה גובינו, אבי תורת הגזע המודרנית. לא ברור אם ניטשה הושפע ממנו ישירות, אך סביר שהכיר את עבודתו בשל קווי דמיון רבים וכן דרך המלחין ריכרד וגנר, שהעריץ את גובינו.

למרות התנגדותו לדרוויניזם, ניטשה גילה עניין רב בכתביו של פרנסיס גולטון, אבי תורת האאוגניקה, אם כי היכרותו עם עבודתו הייתה חלקית בלבד. כמו ניטשה, גם גולטון שיבח את היוונים הקדמונים וטען שמנהגיהם קידמו, באופן חלקי ולא מודע, תוצאות אאוגניות ובקרת אוכלוסין. ניטשה העריץ את המשורר היווני תאוגניס, שהתנגד לנישואים בין האריסטוקרטיה לפשוטי העם. בהתאם לכך, הוא הציע מספר צעדים אאוגניים, כמו בדיקות רפואיות לפני נישואין, הטבות מס ועידוד ילודה בקרב יחידים מוצלחים ובריאים, וכן סירוס של פושעים וחולי נפש.

אחד הנושאים שניטשה השתמש בהם לעיתים קרובות כדי להסביר תופעות חברתיות היה עירוב גזעים. הוא החזיק בדעה מורכבת וסותרת בנושא: מצד אחד, הוא טען שבדרך כלל בני גזעים מעורבים הם נחותים, מכיוון שהם יורשים אינסטינקטים סותרים ובלתי מתאימים מהוריהם, מה שיוצר קונפליקט פנימי וחולשה. הוא תמך בטיהור גזעי כדי למנוע זאת.
הדוגמה השלילית המובהקת שלו לכך הייתה סוקרטס. ניטשה טען שסוקרטס היה "בן כלאיים", צאצא למעמדות הנמוכים ביותר, ושניתן היה לראות זאת בכיעורו. לשיטתו, האינסטינקטים הסותרים שירש הפכו אותו לדמות "מנוונת", שהביקורת הרציונלית והדיאלקטיקה שלו נבעו מחולשה פנימית ושימשו ככלי נשק נגד האינסטינקטים הבריאים והאצילים של אתונה.

מצד שני, ניטשה הודה שלעיתים נדירות, עירוב גזעים יכול להוביל לתוצאה הפוכה וליצור יחידים נמרצים ורבי-עוצמה באופן יוצא דופן, כפי שקרה לדעתו עם דמויות כמו המצביא האתונאי אלקיביאדס ויוליוס קיסר. הוא האשים את עירוב הגזעים הנרחב בשקיעתה של החברה והתרבות האירופית, אך במקום אחר זקף לזכותו יתרון מפתיע: יצירת האדם המודרני בעל "החוש ההיסטורי", כלומר היכולת המודרנית להבין, להעריך ולהזדהות עם תרבויות, תקופות וערכים שונים מאוד משלנו. מכיוון שהאדם האירופי המודרני הוא "בן כלאיים" של גזעים, תרבויות וערכים רבים (יוונים, רומאים, יהודים, גרמאנים), זורמים בעורקיו אינסטינקטים ונקודות מבט מרובים. מצב זה, אף שהוא יוצר חולשה ובלבול, מעניק לו גמישות מחשבתית ייחודית המאפשרת לו "להיכנס לנעליהן" של תרבויות אחרות ולהבין את ההיסטוריה באופן פתוח ורב-ממדי.

### יהודים, לאומנות וזהות אירופית

ניטשה התייחס רבות ליהודים וליהדות, הן באופן חיובי והן באופן שלילי, ועמדותיו השתנו משמעותית במהלך חייו.
הוא האשים את היהדות בהפצת רעיון המונותאיזם, המציב אל מושלם כה גבוה מעל בני האדם, עד שכולם נראים קטנים ושווים במהותם לפניו. עם זאת, הוא גם שיבח חלקים מהתנ"ך ואת ההיסטוריה היהודית הקדומה. הוא טען שהיהדות עברה תמורה שלילית, מוסרנית-פסימיסטית, במהלך גלות בבל. עם אובדן המעמד האריסטוקרטי-הלוחם שלהם, היהודים המשועבדים, שהורכבו כעת ממעמד כהני וממעמד הצ'אנדלה (המעמד הנחות ביותר), פיתחו רגש של רסנטימנט כלפי אדוניהם הזרים, והפכו רגש זה לבסיס דתי של שנאה כלפי כל סוג של אריסטוקרטיה. כך, לטענתו, המציאו את מוסר העבדים. הנצרות הייתה התפתחות רדיקלית עוד יותר של אותו רעיון, שהמשיכה וערערה את האימפריה הרומית האריסטוקרטית, ובעקבותיה באו הרפורמציה הפרוטסטנטית והמהפכה הצרפתית. ניטשה אף טען שגם האנטישמים הם תוצר של הרוח היהודית, שכן ברעיונותיהם הנוצריים, הפופוליסטיים והסוציאליסטיים, הם מפגינים את אותו מוסר עבדים ורסנטימנט שהיהודים היו חלוציו ההיסטוריים. הוא גם החזיק בסטריאוטיפים נפוצים רבים על יהודים, אך לא בהכרח ראה את כל התכונות הללו (כמו פיקחות ואגואיזם) כשליליות.

במקביל, הוא שיבח לעיתים קרובות את האינטליגנציה וההישגים היהודיים. הייתה לו עמדה שלילית מאוד כלפי התנועות האנטישמיות בנות זמנו, שהתבססו על עוינות נוצרית, לאומנית וכלכלית. בגרמניה, התנועה האנטישמית הייתה קשורה קשר הדוק לסוציאליזם הנוצרי של אדולף שטקר. ניטשה ראה באנטישמיות פופוליסטית זו ביטוי טהור של קנאה בהצלחתם הכלכלית של היהודים. הוא שיבח משפחות יהודיות עשירות וותיקות כסוג של אריסטוקרטיה יהודית מעודנת, וראה בהן בעלות ברית במאבק נגד הסוציאליזם, בעודו בז להמוני הפועלים, האומנים והסוחרים היהודים, שהיו לעיתים קרובות מהגרים עניים ממזרח אירופה ונתפסו כגסים וחתרניים. הערותיו השליליות ביותר כוונו נגד הנביאים והכהנים היהודים בשל השפעתם ההיסטורית, וראה באינטלקטואלים השמאלנים את גרסתם המודרנית. בנוגע לאנשי ההון היהודים, הוא אף הציע מדיניות של נישואים אאוגניים עם האצולה הפרוסית.

ניטשה ניתק את קשריו עם המו"ל שלו ב-1886 בשל עמדותיו האנטישמיות של האחרון. גם הקרע שלו עם ריכרד וגנר נבע במידה רבה מתמיכתו של וגנר בפאן-גרמניות ובאנטישמיות. במכתב מ-1887, לעג ניטשה לאנטישמים בולטים כמו אויגן דירינג ופאול דה לגארד. הוא סיים את המכתב בשאלה הרטורית: "וכיצד, לדעתך, אני מרגיש כאשר השם זרתוסטרא נאמר בפי אנטישמים?".

ניטשה מתח ביקורת חריפה על אחותו ועל בעלה, ברנהרד פרסטר, שהיה מנהיג אנטישמי ידוע, ודיבר בגנות ה"אספסוף האנטישמי": 

ניטשה הפך למבקר חריף של הפאן-גרמניות והלאומיות לאחר ניצחון פרוסיה על צרפת. הוא ראה בתרבות הגרמנית שצמחה ברייך החדש תרבות וולגרית ויהירה. במקום זאת, הוא שיבח את הזהות האירופית וצפה כי התפתחויות במסחר ובתעשייה יחלישו את מדינות הלאום ויביאו ליצירת גזע אירופי מעורב ויבשת מאוחדת. ב"הנה האיש" (1888), הוא גינה את "הלאומנות, אותה נוירוזה לאומית שממנה חולה אירופה", ואת "הפוליטיקה הקטנונית". בשנותיו האחרונות, החל להזדהות כבעל מוצא פולני אצילי.
ניטשה היה תומך נלהב של הקולוניאליזם האירופי, וראה בו דרך לפתור את בעיית פיצוץ האוכלוסין, לפייס את מעמד הפועלים המרדני, ולהחיות את התרבות האירופית המנוונת. הוא ציין שבקולוניות, האירופאים פועלים לעיתים קרובות ככובשים אכזריים, חופשיים מהמוסר הנוצרי ומהערכים הדמוקרטיים, וראה בכך ביטוי לאינסטינקט בריא ומשוחרר.

באפוריזם 377 בספר החמישי של "המדע העליז" (1887), תחת הכותרת "אנו חסרי המולדת", הוא ביקר את הפאן-גרמניות והפטריוטיות וכינה את עצמו "אירופאי טוב":  למרות עמדותיו המורכבות, הרעיון שניטשה היה מבשר של הנאציזם והפשיזם נותר שנוי במחלוקת ונתון לוויכוח בין חוקרים. בזכות כתביהם של ולטר קאופמן ופילוסופים צרפתים, תדמיתו של ניטשה שוקמה, וכיום הוא על פי רוב אינו מקושר לנאציזם כפי שהיה בעבר.

### מלחמה וערכים צבאיים
בספרו "אנושי, אנושי מדי", יצירה מתקופת הביניים המתונה יותר שלו, כתב ניטשה ברוח פציפיסטית מובהקת:

עם זאת, ובניגוד גמור לעמדה זו, ניטשה השמיע מאוחר יותר בחייו הערות רבות שבהן הוא מתכחש לפציפיזם ומשבח מלחמה, ערכים צבאיים וכיבושים. חלק מהערות אלה הן מטפוריות, אך באחרות הוא מתייחס למדיניות, למפקדים ולפעולות צבאיות ספציפיות. ניטשה עצמו התנדב למלחמת צרפת-פרוסיה כחובש רפואי, אך עד מהרה הפך למבקר חריף של המיליטריזם הפרוסי, בעיקר בשל אכזבתו מהתרבות הגרמנית, הלאומנות והאנטישמיות הגואה. סתירות אלו ביצירתו הכוללת בילבלו פרשנים רבים, שניגשו לעבודתו באופן שניטשה עצמו הזהיר מפניו:

חרף אכזבתו מהמיליטריזם הפרוסי, ניטשה לא התכחש למיליטריזם באופן כללי. הוא העריץ את נפוליאון על שהחיה את הרוח הצבאית, שאותה ראה כמגן מפני שלטונם המנוון של "הרעיונות המודרניים", "אנשי העסקים והפיליסטינים". ברשימותיו, שנערכו ופורסמו לאחר מותו תחת הכותרת "הרצון לעוצמה", כתב: "כאשר האינסטינקטים של חברה גורמים לה בסופו של דבר לוותר על מלחמה וכיבוש, היא נמצאת בדקדנס (ניוון): היא בשלה לדמוקרטיה ולשלטון הסוחרים".

ברשמיו האישיים  בחן מודלים לפיתוח צבאי של אירופה, הרהר בגיוס חובה, חינוך צבאי גבוה, והעלה את הרעיון שכל בני המעמדות הגבוהים צריכים לשרת כקציני מילואים בנוסף למקצועם האזרחי. עם זאת, בכתבים שבחר לפרסם, הוא גינה באופן חד-משמעי את "קדחת הלאומנות... בקרב הגרמנים כיום, הכוללת פעם טיפשות אנטי-צרפתית, פעם אנטי-יהודית, ופעם אנטי-פולנית...".

ניטשה שיבח "לוחמים" אריסטוקרטיים על פני "חיילים" פשוטים, והביע ספקנות לגבי חימוש ואימון המוני הפועלים המגויסים, שאותם ראה כאיום מהפכני פוטנציאלי. הוא תמך באחדות אירופית על פני לאומנות צרת אופקים, וחשש שמלחמות מודרניות בין אומות אירופה עלולות לגרום ל"אפקט דיסגני" – כלומר, להרעה גנטית של המין האנושי – על ידי הקרבתם של היחידים החזקים והאמיצים ביותר.

ריבוי ההצהרות הסותרות הללו משקף את "המלחמה הפנימית" שניטשה תיאר בתוך עצמו, ומדגים בבירור את מה שהפילוסוף קרל יאספרס כינה "המערבולת". יאספרס ציין שבכתביו של ניטשה ניתן למצוא כמעט תמיד את ההפך של כל טענה שהוא מציג.

### דעותיו על נשים
כתביו של פרידריך ניטשה בנושא נשים מכילים אמירות סותרות, והיו שנויים במחלוקת עוד בחייו. הגותו כוללת התבטאויות הנראות כמיזוגיניות לצד הערות המביעות הערכה, ומורכבות זו הובילה לדיון פרשני נרחב. חוקרים מציינים כי אף שניטשה קורא תיגר על היררכיות מסורתיות (כמו שכל מול גוף או אמת מול בדיה) ששימשו היסטורית לדיכוי נשים, התבטאויותיו הישירות והשימוש שהוא עושה במטאפורות נשיות מקשים על הגדרתו כהוגה פמיניסטי.

מצד אחד, ניתן למצוא בכתביו אמירות המציגות נשים באופן שלילי. הוא טען כי "מה שהיה זר, דוחה ועוין לאישה יותר מכל דבר אחר מאז ומעולם הוא האמת – אמנותה הגדולה היא השקר, עניינה העליון הוא מראית עין ויופי". בספרו "כה אמר זרתוסטרא" כתב כי האישה "טרם מסוגלת לחברות אמת", והשווה נשים ל"חתולות, ציפורים, או במקרה הטוב, פרות". הוא ראה בתנועה הפמיניסטית ביטוי של רסנטימנט (*Ressentiment*) מצד נשים מסוימות כלפי אחרות, המוכשרות יותר פיזיולוגית ללדת ילדים.

מצד שני, ניטשה כתב גם דברי שבח. הוא טען כי "האישה המושלמת היא טיפוס אנושי נעלה יותר מהגבר המושלם, וגם נדירה הרבה יותר", ותיאר את טבעה של האישה כ"טבעי יותר" משל הגבר, והשווה אותו ל"גמישותה הערמומית והאמיתית של חיית טרף". עדויות ביוגרפיות מוסיפות למורכבות: נשים שהכירו אותו אישית, כמו אידה פון מיאסקובסקי, תיארו אותו כאדם רגיש וחברי במיוחד כלפי נשים, באופן שעמד בסתירה לכתביו.

פרשנים מודרניים מציעים דרכים שונות להבין סתירות אלו. יש הטוענים כי התבטאויותיו אינן מיזוגיניה כפשוטה, אלא אסטרטגיה רטורית שמטרתה לערער על תפיסות מהותניות של מגדר. לפי גישה זו, ניטשה אינו תוקף נשים ממשיות, אלא את המושג התרבותי של "האישה כשלעצמה" (woman-as-such), כדי להראות שמגדר הוא תוצר של הבניות חברתיות ותשוקה גברית, ולא מהות טבעית קבועה. פרשנות אחרת גורסת שניטשה לא היה שונא נשים, אלא אנטי-פמיניסט. הוא התנגד לשאיפת הפמיניזם ל"שוויון", מכיוון שראה בה ניסיון של נשים לוותר על תכונותיהן הייחודיות ולאמץ תכונות "גבריות" נחותות (בעיניו), מהלך של אובדן כוח ולא של העצמה.

ניטשה עצמו סיפק הסתייגות פרספקטיביסטית לאמירותיו, המהווה מפתח אפשרי להבנתן. בספרו "מעבר לטוב ולרוע", לאחר שהכריז כי בכל הנוגע ליחס בין גבר לאישה, הוגה אינו יכול "ללמוד מחדש" אלא רק לגלות מה "כבר מוכרע בתוכו", הוא מסיים בהבהרה מכרעת:  הסתייגות זו מציעה כי ניטשה היה מודע לכך שדעותיו אינן אמת אוניברסלית, אלא ביטוי של הפרספקטיבה האישית והמוגבלת שלו. בשל מורכבות זו, הגותו של ניטשה ממשיכה לשמש מקור השראה הן לביקורת פמיניסטית והן לטיעונים אנטי-פמיניסטיים.
## יחסו להוגים אחרים ומורשתו
### היחס לשופנהאואר
השפעתו של הפילוסוף ארתור שופנהאואר על ניטשה הייתה מכוננת, אך מורכבת. כדי להבין את תגובתו של ניטשה, יש להבין תחילה את עיקרי הגותו של שופנהאואר, שהיוותה עבור ניטשה נקודת מוצא ונקודת התנגדות כאחד. שופנהאואר טען שהכוח המניע את היקום הוא "הרצון" (*der Wille*) – דחף עיוור, אינסופי וחסר תכלית, שגורם לכל היצורים לשאוף ולהשתוקק ללא הרף. מכיוון שהרצון לעולם אינו יכול לבוא על סיפוקו המלא, החיים הם בהכרח סבל. הפתרון, לפי שופנהאואר, הוא שלילת הרצון באמצעות סגפנות, רחמים כלפי כל היצורים הסובלים, והתבוננות אסתטית שקטה.

ניטשה ראה את עצמו כמי שבא לתקן את הפילוסופיה הפסימיסטית הזו. כפי שניסח זאת הפילוסוף ג'ורג' סנטיאנה, ניטשה לקח את רעיונותיו של שופנהאואר והפך אותם על פיהם:  תיקונים אלה מראים כי הפילוסופיה של שופנהאואר לא הייתה רק גירוי ראשוני עבור ניטשה, אלא היוותה את הבסיס שעליו ומולו פיתח את הגותו. 

### היחס לפיליפ מיינלנדר
ממוזער|הפילוסוף פיליפ מיינלנדר לכתביו של פיליפ מיינלנדר, פילוסוף גרמני שהיה תלמיד רדיקלי של שופנהאואר, הייתה השפעה מכרעת על התפתחותו של ניטשה ועל התרחקותו ממשנתו של שופנהאואר. בביקורתו על שופנהאואר, מיינלנדר דחה את רעיון קיומו של "רצון" אחד, מטפיזי ואחיד, ובמקומו טען לקיומם של רצונות מרובים הנאבקים זה בזה – רעיון שסלל את הדרך ל"רצון לעוצמה" של ניטשה.

עם זאת, מיינלנדר השפיע על ניטשה בעיקר באופן "שלילי". הוא לקח את הפסימיזם של שופנהאואר לקיצוניות מוחלטת והתאבד, ובכך סימל עבור ניטשה את המבוי הסתום של הפסימיזם. ניטשה שאף להתגבר על פסימיזם זה ולא להיכנע לו. אף על פי כן, לשניים היו קווי דמיון רבים: שניהם התעוררו פילוסופית מקריאת שופנהאואר, שניהם תיעבו את ממשיכו הפופולרי, אדוארד פון הרטמן, ושניהם הכריזו על "מות האלוהים" (מיינלנדר אף הקדים את ניטשה והפך את המונח לפופולרי).
### מורשתו והשפעתו על המאה ה-20
היחס המורכב של ניטשה לפילוסופיה בת זמנו בא לידי ביטוי גם בקשר העקיף שהיה לו להגותו של הפילוסוף הדני סרן קירקגור. הדעה המקובלת בעבר הייתה שניטשה כמעט ולא הכיר את קירקגור, אך מחקר מאוחר יותר מראה שהוא אכן נחשף לרעיונותיו דרך ספרות משנית, למשל דרך כתביהם של הוגים כמו הנס לסן מרטנסן והראלד הפינג.

מורשתו הפילוסופית הגדולה ביותר של ניטשה טמונה בפרשניו מהמאה ה-20, ובהם הוגים כמו מרטין היידגר, ז'ורז' בטאיי, מישל פוקו, ז'יל דלז וז'אק דרידה. לדוגמה, פוקו אימץ את השיטה הגנאלוגית של ניטשה כדי לפתח תיאוריות של כוח-ידע, המראות כיצד מוסדות חברתיים מגדירים ויוצרים קטגוריות כמו "עבריינות" ו"מחלת נפש". דלז, אולי החשוב שבפרשני ניטשה, השתמש ברעיון "הרצון לעוצמה" כדי לפתח מושגים פילוסופיים חדשים.

פרשנויות עדכניות יותר, המזוהות עם המסורת השמרנית-מהפכנית, אידאולוגיה הדוחה את ערכי המודרנה במטרה להרוס את הסדר הקיים ולכונן היררכיה חדשה, קוראות תיגר על הקונצנזוס הליברלי בפרשנות ניטשה. הוגים כמו דומניקו לוסורדו טוענים שהאליטיזם של ניטשה לא היה רק "פוזה אסתטית" – כלומר, עמדה סגנונית-אמנותית נטולת כוונה פוליטית מעשית, אלא מתקפה אידאולוגית על רעיון שוויון הזכויות המערבי.

## הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופיה