חטיפת ילדים על ידי גרמניה הנאצית

[ממוזער|חטיפת ילדים פולנים במהלך מבצע ההתיישבות הנאצי במחוז [זמושץ']]
במהלך מלחמת העולם השנייה, נחטפו כ-200,000 ילדים פולנים, וכן מספר לא ידוע של ילדים מבני לאומים אחרים, מבתיהם והועברו בכפייה לגרמניה הנאצית לצורכי עבודת כפייה, ניסויים רפואיים או גרמניזציה. מעשה זה נחשב לאחד מפשעי הנאצים נגד ילדים הבולטים.

מטרת התוכנית הייתה לרכוש ולהפוך ל"גרמנים" ילדים שנחשבו בעלי מאפיינים אריים או נורדיים, שכן בכירי המשטר הנאצי האמינו כי ילדים אלה הם צאצאים של מתיישבים גרמנים שהיגרו לפולין. הילדים שסווגו כ"בעלי ערך גזעי" עברו הטמעה בכפייה במוסדות ייעודיים ולאחר מכן נמסרו לאימוץ בכפייה למשפחות גרמניות או לבתי ספר של האס אס. בגרמניה פועלת עמותה בשם "ילדים גנובים: קורבנות נשכחים המייצגת את קורבנות החטיפות הגרמניות.

## רקע
בנאום אוברזלצברג, אותו נשא אדולף היטלר בפני מפקדיו הצבאיים באוברזלצברג ב-22 באוגוסט 1939, הוא הביע תמיכה בהשמדה ללא רחמים של גברים, נשים וילדים ממוצא או שפה פולנית.

ב-7 בנובמבר 1939, הוציא היטלר צו שקבע כי היינריך הימלר, שתוארו הגרמני באותה עת היה נציב לחיזוק הלאום הגרמני, יהיה אחראי על המדיניות ביחס לאוכלוסייה בשטחים הכבושים. התוכנית לחטיפת ילדים פולנים נוצרה, ככל הנראה, במסמך שכותרתו המשרד לענייני גזע של המפלגה הנאצית.

ב-25 בנובמבר 1939, נשלח להימלר מסמך בן 40 עמודים שכותרתו בתרגום לאנגלית: "הטיפול באוכלוסייה בשטחים הפולניים לשעבר מנקודת מבט גזעית-פוליטית". הפרק האחרון של המסמך עוסק בילדים פולנים "בעלי ערך גזעי" ובתוכניות לרכוש אותם בכפייה למטרות גרמניות:

ב-15 במאי 1940, במסמך שכותרתו בגרמנית "כמה מחשבות על הטיפול בעמים זרים במזרח" ובמזכר סודי נוסף מיום 25 במאי 1940 שכותרתו בתרגום לאנגלית "הטיפול בזרים גזעית במזרח", הגדיר הימלר הנחיות מיוחדות לחטיפת ילדים פולנים. הימלר תיאר גם את ניהול פולין המוכללת ואת הממשל הכללי, שבהם יוקצו הפולנים לעבודת כפייה, וילדים שנבחרו על בסיס גזעי ייחטפו ויועברו לגרמניזציה.

בין הנקודות המרכזיות של הימלר:

בשטח פולין יישארו רק ארבעה בתי ספר יסודיים, שבהם החינוך יוגבל מאוד. הילדים ילמדו לספור עד 500, לכתוב את שמם, ויוסבר להם כי אלוהים ציווה על הפולנים לשרת את הגרמנים. כתיבה נחשבה למיותרת עבור האוכלוסייה הפולנית.

הורים שירצו חינוך טוב יותר לילדיהם יצטרכו לפנות לאס אס ולמשטרה לקבלת אישור מיוחד. האישור יינתן לילדים שנחשבים "בעלי ערך גזעי". ילדים אלה יילקחו לגרמניה לצורך גרמניזציה. גם אז, גורל הילד ייקבע על פי נאמנותם וצייתנותם של הוריו למדינה הגרמנית. ילד שנחשב כ"חסר ערך גזעי" לא יקבל חינוך נוסף.

מדי שנה תתבצע בחירה בקרב ילדים בגילאי שש עד עשר לפי סטנדרטים גזעיים גרמניים. ילדים שנחשבים כגרמנים מספיק יילקחו לגרמניה, יקבלו שמות חדשים ויועברו לגרמניזציה נוספת.

מטרת התוכנית הייתה להשמיד את העם הפולני כקבוצה אתנית ולהשאיר בפולין אוכלוסיית עבדים משמעותית שתנוצל במהלך עשר השנים הבאות. בתוך 15 עד 20 שנה, כך נקבע, הפולנים יוכחדו לחלוטין.

ב-20 ביוני 1940, אישר היטלר את הנחיותיו של הימלר, והורה לשלוח עותקים לגופים המרכזיים של ה-SS, לגאולייטרים בשטחים הכבושים במרכז אירופה, ולמושל הממשל הכללי, תוך דרישה כי פעולת חטיפת הילדים הפולנים לחיפוש צאצאים אריים לגרמניזציה תהיה עדיפות עליונה בשטחים אלה.

הימלר שקל ליישם פרויקטים דומים בצרפת הכבושה. בשיחות השולחן של היטלר, הוא הביע את אמונתו כי "הבעיה הצרפתית" תיפתר בצורה הטובה ביותר על ידי חטיפה שנתית של ילדים בריאים מבחינה גזעית, שנבחרו מהאוכלוסייה הגרמנית של צרפת. הוא העדיף להציב אותם בפנימייה גרמנית, כדי לנתק אותם מהלאומיות הצרפתית "המקרית" שלהם ולהפוך אותם למודעים ל"דם הגרמני" שלהם. היטלר הגיב כי "הנטיות הדתיות-בורגניות של העם הצרפתי" יקשו כמעט לחלוטין על "הצלת האלמנטים הגרמניים" מידי המעמד השליט במדינה זו. מרטין בורמן סבר כי מדובר במדיניות מבריקה, וציין זאת במסמך כ"תיאוריה מרושעת!".

## תנאי ההעברה
תנאי ההעברה היו קשים ביותר, שכן הילדים לא קיבלו מזון או מים במשך ימים רבים. רבים מהם מתו כתוצאה מחנק בקיץ או מקור בחורף. עובדי רכבת פולנים, שלעיתים סיכנו את חייהם, ניסו להאכיל את הילדים הכלואים או לספק להם בגדים חמים. לעיתים ניתן היה לשחד את השומרים הגרמנים בתכשיטים או זהב כדי לאפשר העברת ציוד, ובמקרים אחרים הם מכרו חלק מהילדים לפולנים. בבידגושץ' ובגדיניה, רכשו פולנים ילדים תמורת 40 רייכסמארק. במקומות מסוימים, המחיר הגרמני לילד פולני היה 25 זלוטי.

הילדים נחטפו בכוח, לעיתים לאחר שהוריהם נרצחו במחנות ריכוז או נורו כ"פרטיזנים", כולל קומץ ילדים מלידיצה. ילדים אלה לא הורשו להישאר אפילו עם קרובי משפחה אחרים שנותרו בחיים. חלקם היו, כביכול, ילדים של חיילים גרמנים ואימהות זרות, ואחרים הוכרזו כ"יתומים גרמנים" שגודלו על ידי משפחות לא-גרמניות. ואכן, בתי יתומים ומוסדות לילדים, וכן ילדים שחיו עם הורים אומנים, היו בין הקבוצות הראשונות שנבחרו, מתוך אמונה שהפולנים עסקו בפולוניזציה מכוונת ושיטתית של ילדים גרמנים מבחינה אתנית.

לאחר מכן, הילדים נשלחו למרכזים ומוסדות מיוחדים או למה שהגרמנים כינו "מחנות חינוך לילדים", שבפועל היו מחנות סינון שבהם נבדקו "ערכיהם הגזעיים", מסמכי הלידה המקוריים שלהם הושמדו, ושמותיהם הפולניים הוחלפו בשמות גרמניים, כחלק מתהליך הגרמניזציה. ילדים שסווגו כ"חסרי ערך" נשלחו לאושוויץ או לטרבלינקה.[ממוזער|250x250 פיקסלים|מפת גטו [ליצמנשטאדט עם סימון מחנה קינדר-KZ במספר 15, שבו נבחרו ילדים פולנים]]
הילדים הועברו למחנות זמניים מיוחדים של מחלקת הבריאות או של ארגון לבנסבורן, שכונו בגרמנית Kindererziehungslager ("מחנות חינוך לילדים"). לאחר מכן, הם עברו "בחירת איכות" או "בחירה גזעית" – בדיקה גזעית מפורטת, בשילוב עם מבחנים פסיכולוגיים ובדיקות רפואיות שנערכו על ידי מומחים מ־RuSHA או רופאים ממשרד הבריאות. "הערך הגזעי" של הילד קבע לאיזו מבין 11 קטגוריות גזעיות הוא ישויך, כולל 62 נקודות לבדיקת פרופורציות הגוף, צבע עיניים, צבע שיער וצורת הגולגולת.

## תיעוד גרמני
לאחר שנבחרו, הילדים בגילאי שש עד שתים עשרה נשלחו לבתים מיוחדים. שמותיהם שונו לשמות גרמניים דומים בצליל. הם נאלצו ללמוד גרמנית והוכו אם המשיכו לדבר פולנית. הם הודיעו להם שהוריהם מתו, גם אם לא כך היה. ילדים שלא למדו גרמנית או זכרו את מוצאם הפולני נשלחו חזרה למחנות נוער בפולין. במקרים מסוימים, המאמצים היו כה מוצלחים עד שהילדים חיו ומתו כשהם מאמינים שהם גרמנים.

הרשויות היססו לאפשר אימוץ רשמי של הילדים, שכן ההליכים עלולים היו לחשוף את מוצאם הפולני. ואכן, חלק מהילדים סבלו מהתעללות כשהוריהם המאמצים גילו שהם פולנים. האימוץ היה בעייתי גם משום שמעקב או מידע נוסף עלול היה לחשוף בעיות עם הילד. כאשר התגלה, למשל, שאמה של רוזלי קיי סבלה מאפילפסיה, הוחלט מיד, למרות רצונם של ההורים המאמצים הגרמנים, שגרמניזציה, חינוך ואימוץ אינם מוצדקים במקרה זה. כאשר הורים מאמצים דרשו תעודות אימוץ, מסמכים כאלה זויפו עבורם.

## רצח ילדי זמושץ' באושוויץ
[ממוזער|[צ'סלבה קווקה, אחת מילדים פולנים רבים שנרצחו באושוויץ על ידי הנאצים]]
במחנה הריכוז אושוויץ, נרצחו בין 200 ל-300 ילדים פולנים מאזור זמושץ' על ידי הנאצים באמצעות זריקות פנול. הילד הונח על שרפרף, לעיתים כשעיניו מכוסות במגבת. המבצע הניח יד אחת על עורפו של הילד ויד שנייה מאחורי השכמה. כשהחזה של הילד הבליט, מחט ארוכה שימשה להזרקת מנה רעילה של פנול לחזה. הילדים מתו בדרך כלל תוך דקות. עד תיאר את התהליך כיעיל בצורה קטלנית: "ככלל, לא נשמעה אפילו אנחה. הם לא חיכו עד שהאדם המיועד באמת מת. במהלך ייסוריו, הוא נלקח משני צדדיו מתחת לבתי השחי והושלך לערימת גופות בחדר אחר… והקורבן הבא תפס את מקומו על השרפרף."

כדי להטעות את הילדים שיירצחו בקרוב לצייתנות, הבטיחו הגרמנים כי הם יעבדו במפעל לבנים. עם זאת, קבוצה אחרת של ילדים, נערים צעירים בגילאי 8 עד 12, הצליחה להזהיר את חבריהם האסירים על ידי קריאות לעזרה בזמן שהומתו על ידי הנאצים: "מאמו! מאמו!" ("אמא! אמא!"), צעקות הגסיסה של הילדים נשמעו על ידי מספר אסירים והותירו בהם רושם מצמרר בל יימחה.

## מאמצי השבתה לאחר המלחמה
היקף התוכנית התבהר לכוחות הברית במשך חודשים, כשמצאו קבוצות של ילדים "גרמניים" והבינו כי רבים נוספים נמצאים בקרב האוכלוסייה הגרמנית. איתור הילדים חשף את סיפוריהם על הוראה בכפייה בשפה הגרמנית וכיצד הכישלונות הומתו. צוותים הוקמו כדי לחפש את הילדים, נקודה חשובה במיוחד כאשר התמודדו עם מוסדות, שבהם חוקר יחיד יכול היה לראיין רק כמה ילדים לפני שכל היתר הוכנו לספק מידע כוזב. ילדים רבים היו צריכים להיות מפתים לדבר אמת; למשל, על ידי מחמאות על גרמנית שלהם ושאלה כמה זמן הם מדברים אותה, ורק כאשר ילד בן תשע אמר שדיבר גרמנית במשך ארבע שנים, ציינו שהוא ודאי דיבר לפני כן, וכך ניתן היה לגרום לילד להודות שדיבר פולנית. חלק מהילדים סבלו מטראומה פסיכולוגית כאשר הוצאו מהוריהם המאמצים הגרמנים, לעיתים ההורים היחידים שהם זכרו, והוחזרו להוריהם הביולוגיים, כאשר הם כבר לא זכרו פולנית, אלא רק גרמנית. הילדים המבוגרים זכרו בדרך כלל את פולין; ילדים צעירים כבני עשר שכחו הרבה, אך לעיתים ניתן היה להזכיר להם על ידי דברים כמו שירי ילדים פולניים; הצעירים ביותר לא זכרו דבר שניתן היה לעורר.

כוחות הברית עשו מאמצים להשיב אותם. עם זאת, ילדים רבים, במיוחד פולנים ויוגוסלבים שהיו בין הראשונים שנלקחו, הכריזו כשנמצאו שהם גרמנים. ילדים רוסים ואוקראינים, אף שלא הגיעו לשלב זה, עדיין לימדו אותם לשנוא את ארצות מולדתם ולא רצו לחזור. בעוד שהורים מאמצים רבים הביאו מרצונם ילדים שטופלו היטב, ילדים אחרים התגלו כמי שסבלו התעללות או נוצלו לעבודה, והורים מאמצים אחרים עשו מאמצים רבים להסתיר את הילדים.

לאחר המלחמה, משפט ארצות הברית נגד אולריך גרייפלט ואחרים, או משפט RuSHA, השמיני מבין שנים עשר משפטי נירנברג, עסק בחטיפת ילדים על ידי הנאצים. ילדים רבים העידו, אם כי הורים רבים חששו לתת להם לחזור לגרמניה. בין השנים 1947 ל-1948, קבעו משפטי נירנברג כי החטיפות, ההשמדות והגרמניזציה היוו רצח עם.

רק 10 עד 15 אחוזים מהחטופים חזרו לבתיהם. כאשר מאמצי הברית לזהות ילדים כאלה פסקו, 13,517 חקירות עדיין היו פתוחות, והיה ברור שהרשויות הגרמניות לא יחזירו אותם.

## ראו גם
* חטיפת ילדים בפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022
* ילדים אבודים בספרד תחת פרנקו
* הדור הגנוב
* לבנסבורן

## הערות שוליים

קטגוריה:רצח עם
קטגוריה:חטיפת ילדים
קטגוריה:פשעי מלחמה של גרמניה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:פולין במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:גנרלגוברנמן