אה"מ פינאפור

"**אה"מ פינאפור**" או "**העלמה שאהבה מלח**" היא אופרה קומית בשתי מערכות מאת ארתור סאליבן (מוזיקה) וויליאם שוונק גילברט (לברית), מן היוצרים הבולטים בתיאטרון המוזיקלי הוויקטוריאני. הפקת הבכורה התקיימה בתיאטרון האופרה קומיק בלונדון ב-25 במאי 1878. האופרה הוצגה ברציפות 571 פעמים, הרצף השני באורכו עד לאותה עת בז'אנר זה. "אה"מ פינאפור" הייתה שיתוף הפעולה האופראי הרביעי של גילברט וסאליבן, והראשונה מבין יצירותיהם שזכתה להצלחה בינלאומית. אופרה קומית זו ביססה את מעמדם כצמד היוצרים המזוהה ביותר עם האופרה הקומית הבריטית.

עלילת האופרה מתרחשת על סיפונה של אה"מ פינאפור, אוניית מלחמה בריטית. ג'וזפין, בתו של הקפטן קורקורן, מאוהבת במלח פשוט, ראלף רקסטראו, על אף שאביה ייעד לה נישואין לסר ג'וזף פורטר, הלורד הראשון של האדמירליות. תחילה היא נכנעת למצוות אביה, אולם משנתו ההומניסטית של סר פורטר, המטיפה לשוויון בין בני האדם באשר הם, מעודדת אותה ואת רקסטראו למרוד בסדר החברתי הקיים. השניים מצהירים על אהבתם ומתכננים להינשא בסתר, אולם מזימתם נחשפת. כמו באופרות אחרות של גילברט וסאליבן, לקראת סיום מתרחש גילוי בלתי צפוי ההופך את העלילה על פיה ומעניק לה פתרון משעשע והרמוני.

גילברט, אשר שאב השראה ממספר שיריו הסאטיריים המוקדמים הידועים בשם "Bab Ballads", עיצב את הלברית באורח שנון ואבסורדי, תוך שילוב מרכיבי הומור לשוניים, פארודיה חברתית וגרוטסקה תיאטרלית. האופרה משמשת אלגוריה ביקורתית על מערכת המעמדות הנוקשה בממלכה המאוחדת של התקופה הוויקטוריאנית, ומפרקת באירוניה את מוסדות הסמכות, את הרעיונות הלאומיים ואת הדימוי האידילי של הצי המלכותי הבריטי. היצירה מבקרת בעקיפין את תופעת מינוי אנשים חסרי השכלה או כשירות לתפקידים בכירים. גם שמה מהווה משחק לשון אירוני, שכן הוא מעניק לסרפן, תלבושת עממית רוסית שנפוצה בקרב נשים וילדות, את תוארה של אניית קרב אימתנית.

הצלחתה המהדהדת של "אה"מ פינאפור" בבריטניה, בארצות הברית ובמדינות נוספות סללה את הדרך לרצף יצירות נוספות מבית גילברט וסאליבן, ובהן "שודדי הפנזנס" ו"המיקאדו", שזכו אף הן להצלחה עצומה. יצירות אלו, שכונו לימים "אופרות תיאטרון סבוי", ביססו את שליטת הצמד בבמת התיאטרון המוזיקלי הבריטי לאורך העשור שלאחר מכן והשפיעו השפעה עמוקה ומתמשכת על התפתחותו של המחזמר המודרני במאה העשרים.

## רקע
בשנת 1875 שימש ריצ'רד ד'וילי קארט, אחד המפיקים הבולטים בתקופה הוויקטוריאנית, כמנהלו של תיאטרון הרויאלטי בלונדון מטעם השחקנית והמפיקה סלינה דולארו. באותה שנה יזם קארט שיתוף פעולה בין המחזאי גילברט לבין המלחין סאליבן לשם כתיבת יצירה קומית קצרה, אופרה במערכה אחת שכונתה *Trial by Jury*. האופרה זכתה להצלחה מיידית, והתקבלה בהתלהבות הן בקרב הקהל והן בעיתונות התקופה. בעקבות הצלחה זו גיבש קארט, בשנת 1876, קונסורציום של משקיעים להקמתה של "חברת האופרה הקומית", אשר נועדה לעודד יצירה, הפקה והפצה של אופרות קומיות באנגלית, שישמרו על אופי מהוגן ויתאימו לקהל משפחתי רחב. באמצעות חברה זו השיג קארט לראשונה את היציבות הכלכלית, שאפשרה לו להפיק אופרה באורך מלא מפרי עטם של גילברט וסאליבן, מטרה שניסה להשיגה לשווא במשך שנים אחדות.

האופרה הבאה משיתוף פעולה זה הייתה "המכשף", שעלתה לבמה בנובמבר 1877 וזכתה גם היא להצלחה ניכרת, עם 178 הופעות רצופות. פרסומיה של היצירה התפשטו מעבר לגבולות התיאטרון: תווי הנגינה נמכרו בכמויות גדולות, ומנגינותיה הושמעו ברחובות לונדון בביצועם של נגני רחוב, עדות לפופולריות יוצאת הדופן שלה.

בשונה מן הפרקטיקה המקובלת בתיאטראות הוויקטוריאניים, שבה נמסרה ההפקה לידי בעלי התיאטרון, הפיקו גילברט, סאליבן וקארט את היצירה במימון עצמי. בכך שמרו על שליטה מלאה בכל שלבי היצירה ובחרו בעצמם את הצוות הבימתי. הם גייסו שחקנים מוכשרים, רובם לא מוכרים לקהל הרחב, ואימנו אותם בסגנון משחק נטורליסטי, בניגוד למוסכמות המשחק התיאטרלי הנפוחות ששררו באותה עת. בהתאם לכך, עוצבו הדמויות והסצנות כך שידגישו את כישוריהם הייחודיים של המבצעים. השילוב בין טקסט שנון, מוזיקה מלודית ותיאום בימתי מוקפד הוליד סגנון תיאטרוני חדשני, שהותיר רושם עמוק על הקהל הלונדוני. המבקר הרמן קליין היטיב לתאר את תגובת הצופים כאשר כתב: "התפעלנו בסתר מן הפשטות והקלילות שבהן נאמרו ונעשו ההברקות ה'גילברטיות'. עד אז לא נראו על הבמה דמויות כה מוזרות, אקסצנטריות, ועם זאת אנושיות להפליא... הם חוללו לעינינו עולם קומי חדש של עונג צרוף".

[ממוזער|שמאל|[קריקטורה ממגזין "פאנץ'" משנת 1877 מציגה את הלורד הראשון של האדמירליות, ו. ה. סמית, כאדם חסר ניסיון ימי, האומר: "אני חושב שעכשיו ארד למטה". ביצירה "אה"מ פינאפור", סר ג'וזף שר באופן דומה: "When the breezes blow / I generally go below" ("כאשר הרוחות נושבות, אני בדרך כלל יורד למטה").]]
הצלחת האופרה "המכשף" סללה את הדרך לשיתוף פעולה נוסף בין גילברט לסאליבן. קארט, שעמד בראש "חברת האופרה הקומית", גיבש עמם הסכמה על תנאי ההפקה של יצירה חדשה, וגילברט החל לעבוד על האופרה "אה"מ פינאפור" עוד בטרם תום שנת 1877. אביו של גילברט שימש כרופא ימי בצי המלכותי, והנושא הימי של האופרה קסם לו במיוחד. גילברט שאב השראה ממספר מיצירותיו הסאטיריות המוקדמות, הידועות בשם "Bab Ballads", אוסף בלדות הומוריסטיות שפרסם בעיתונות הלונדונית, שרבות מהן נושאות אף הן אופי ימי מובהק. בכללן ניתן למנות את "קפטן ריס" (1868) ואת "הגנרל ג'ון" (1867). דמויות מרכזיות באופרה נשענות על טיפוסים שהופיעו בבלדות אלה: דמותו של דיק דאדאיי מבוססת על זו המתוארת בבלדה "תודתה של אישה" (1869); אבטיפוס לדמותו של ראלף רקסטראו ניכר ביצירה "ג'ו גו-לייטלי" (1867), שבה מלח פשוט מתאהב בבתו של אדם ממעמד רם ממנו לאין שיעור; ואילו דמותה של ליטל באטרקאפ נלקחה כמעט בשלמותה מן הבלדה "סיפורה של רוכלת הספינה" (1870). ב-27 בדצמבר 1877, בשעה שסאליבן שהה בחופשה ב, שלח לו גילברט תקציר עלילה מפורט, שנלוותה אליו איגרת אישית, שבה פורטו יסודות הרעיון הדרמטי של היצירה:

על אף הכחשתו המפורשת של גילברט, זיהו הקהל והמבקרים את דמותו של סר ג'וזף פורטר עם הפוליטיקאי ו. ה. סמית, אשר מונה זמן קצר קודם לכן לתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות, חרף היעדר כל ניסיון צבאי או ימי מצדו. סאליבן, אשר התרשם מן העלילה, קיבל את תקציר העלילה בשביעות רצון, ובאמצע ינואר הקריא גילברט את הטיוטה הראשונה בפני קארט.

בהשראת מורו ועמיתו תומאס ויליאם רוברטסון, חתר גילברט להענקת ממד של נאמנות למציאות בעיצוב חזות האופרה, בתלבושות ובתפאורה כאחד. לשם כך ערכו גילברט וסאליבן באפריל 1878 מסע מחקר לנמל פורטסמות', שבו סקרו אוניות מלחמה לצורך גיבוש תפיסת הבמה ל"אה"מ פינאפור". גילברט שרטט רישומים מפורטים של אה"מ ויקטורי ושל אה"מ סנט וינסנט, ואף יצר דגם מוקטן ששימש את צוות הבנייה כהנחיה להקמת התפאורה. גישה זו, ששילבה תחקיר יסודי עם נאמנות עיצובית למציאות, הייתה חריגה מאוד בשדה התיאטרון הוויקטוריאני, שבו הריאליזם היה עדיין חידוש אסתטי, ורוב המחזאים כמעט שלא השפיעו על ההיבטים החזותיים של יצירותיהם. תשומת לבו הדקדקנית של גילברט לפרטים חזותיים הפכה לסימן ההיכר של ניהול הבמה שלו, וחזרה ונשנתה בכל האופרות המאוחרות יותר שיצר במסגרת "אופרות הסבוי". שאיפתו לדייקנות ריאליסטית העניקה ליצירותיו את מה שכונה לימים "היפוך מסודר של עולם ההפוך", מסגרת מציאותית מדוקדקת ששימשה עוגן להעצמת האבסורד וההיתול שעמדו במרכז העלילה.

באפריל 1878 כבר היה סאליבן בעיצומו של תהליך ההלחנה. המוזיקה העליזה, עתירת הקצב והחן של "אה"מ פינאפור" נכתבה דווקא בשעה שסאליבן סבל מייסורים קשים, שנגרמו בשל אבן בכליה, אך חרף מכאוביו המשיך בעבודתו באורח קפדני ומסור. חזרות השירה נפתחו ב-24 באפריל, ובראשית מאי עבדו גילברט וסאליבן בצמידות בדירתו של סאליבן לשם גיבוש הנוסח הסופי של האופרה.

בהפקה זו גייסו גילברט, סאליבן וקארט אחדים משחקני המפתח של האופרה הקודמת "המכשף". במכתב ששלח גילברט לסאליבן בדצמבר 1877 ציין: "גברת קריפס [ליטל באטרקאפ] תהיה תפקיד מצוין עבור אוורארד... ברינגטון יהיה רב-חובל מעולה, וגרוסמית' לורד ראשון מן השורה הראשונה". אולם גברת הווארד פול, שגילמה את דמותה של ליידי סנגז'ור ב"המכשף", החלה באותה עת לאבד מיכולותיה הקוליות. אף שהייתה מחויבת בחוזה לגלם את בת הדודה היבי, השתדלו גילברט וסאליבן להתאים עבורה תפקיד שייטיב עם מגבלותיה, אך ניסיונותיהם לא עלו יפה. עד אמצע מאי 1878 גבר חוסר שביעות רצונם מהופעתה, ולפיכך סיימה פול את השתתפותה בהפקה ופרשה מן הלהקה. שבוע בלבד לפני הבכורה נשכרה הזמרת הצעירה ג'סי בונד למלא את מקומה. מאחר שחסרה ניסיון דרמטי, הותאם התפקיד למידותיה: מרבית הדיאלוגים הושמטו, ורק מספר קטעים נותרו והוסבו לרצ'יטטיב. לצדה הופיעו אמה האוסון וג'ורג' פאוור בתפקידי האוהבים, ונחשבו לשיפור ניכר לעומת הצמד הראשי ב"המכשף".

גילברט שימש כבמאי של יצירותיו, ושאף להשגת ריאליזם גם במשחק, כשם שחתר לו בעיצוב החזותי. הוא התנגד נחרצות לכל אינטראקציה מודעת בין השחקנים לקהל, והתעקש על סגנון משחק שבו הדמויות מתנהלות בעקביות פנימית, מבלי להיות מודעות לאבסורד שבמעשיהן. סאליבן ניצח על חזרות המוזיקה, ולפי מנהגו גם באופרות המאוחרות יותר, הותיר את מלאכת כתיבת האוברטורה לשלב הסופי של ההכנות: הוא רשם את עיקרי הרעיונות המוזיקליים והפקיד את השלמת העיבוד בידי המנהל המוזיקלי של הלהקה, אלפרד סלייר. "אה"מ פינאפור" הועלתה בבכורה חגיגית ב-25 במאי 1878 בתיאטרון האופרה קומיק שבלונדון, וזכתה להצלחה מיידית.

## תפקידים
* המכובד סר ג'וזף פורטר, אביר מסדר האמבט (KCB), הלורד הראשון של האדמירליות – תפקיד קומי לבריטון, דמות המגלמת סאטירה נוקבת על המערכת הבירוקרטית ועל מינוי חסרי ניסיון לעמדות כוח.
* הקפטן קורקורן, מפקד אה"מ פינאפור – תפקיד לבריטון לירי, מייצג סמכות מאופקת ודמות אבהית.
* ראלף רקסטראו, מלח בכיר – טנור, מגלם את דמות האדם הפשוט הנאבק במוסכמות המעמדות מתוך אידיאל של אהבה ושוויון.
* דיק דאדהיי, מלח בכיר – בס-בריטון, קולו משמש כביקורת מפוכחת בתוך עולמה ההיתולי של הספינה.
* ביל בובסטיי, רב-המלחים – בריטון, מייצג את רוח הצוות המלוכנית והנאמנות למפקד.
* בוב בקט, הנגר – בס, דמות משנה המשקפת את הסביבה הימית הקולקטיבית של הסיפון.
* ג'וזפין, בתו של הקפטן – סופרן, מושא אהבתו של ראלף ומוקד ההתנגשות בין אהבה למעמד.
* בת הדודה היבי, בת דודתו של סר ג'וזף – מצו-סופרן, נציגת החברה הגבוהה השמרנית, העוטפת את הלורד הראשון בתמיכה אבסורדית.
* גברת קריפס (ליטל באטרקאפ), רוכלת אוניות מנמל פורטסמות' – קונטרה אלט, דמות עממית המשמשת גשר בין ההמון והאליטה ומאחדת בין הומור, רוך ותבונה מעשית.
* מקהלת אחיותיו, בנות דודו ודודותיו של הלורד הראשון, לצד מלחים, נחתים ודמויות נוספות – קבוצת אנשים בעלי אותו מעמד המעניקה עומק חברתי ופוליפוניה דרמטית ליצירה.

## תקציר העלילה
### מערכה ראשונה
אוניית המלחמה המלכותית אה"מ פינאפור עוגנת מול חופי פורטסמות', ועל סיפונה העליון נראים המלחים כשהם עוסקים בהקפדה בטיפול בפרטי הציוד, ניקוי הברזלים, ליטוש המתכות וקשירת החבלים, בביטוי מובהק של גאוות יחידה ומשמעת ימית קפדנית.

גברת קריפס, הידועה בכינויה ליטל באטרקאפ, רוכלת עממית מנמל פורטסמות' שמתוארת כ"יפהפייה האדמונית ביותר בכל ספיטהד", עולה לסיפון ומציעה את מרכולתה לצוות. בשיחתה היא רומזת בעדינות כי מאחורי חזותה העליזה והעליצות החיצונית מסתתר סוד אפל מעברה. אליה מצטרף ראלף רקסטראו, המתואר כ"נער המוכשר ביותר בכל הצי", המתוודה בפני חבריו על אהבתו לבתו של הקפטן, ג'וזפין. חבריו, למעט דיק דאדהיי, הדמות הפסימית והמפוכחת שביניהם, מביעים אהדה, אך מבהירים כי אהבה שכזו נידונה לכישלון בשל פערי המעמדות.

[ממוזער|250px|שמאל|סצנה מתוך ה[תוכנייה של תיאטרון סבוי משנת 1886.]]
הקפטן קורקורן, מפקד הספינה ואיש נעים הליכות, מברך את צוותו ומחמיא לו על נימוסיו, באומרו כי גם הוא מצדו מחזיר להם באותו מטבע ואינו נוהג, או כמעט שאינו נוהג, להשתמש בלשון גסה, ואף נמנע מהמילה האסורה "ד' הגדולה". לאחר עזיבת הצוות משתף הקפטן את ליטל באטרקאפ בידיעה, כי בתו דוחה את הצעת הנישואין של סר ג'וזף פורטר, הלורד הראשון של האדמירליות. באטרקאפ משיבה כי גם היא ידעה אהבה נכזבת. בצאתה הוא מתבונן בה ומעיר כי היא "אישה מלאה ונעימה למראה". ג'וזפין מופיעה, ובשיחה אינטימית עם אביה היא מגלה לו כי לבה נתון למלח פשוט מצוותה של הספינה, אך מבטיחה כי תישאר נאמנה לחובתה ולא תחשוף את רגשותיה.

סר ג'וזף פורטר עולה לסיפון, מלווה בפמליה רחבת ממדים של אחיותיו, בנות דודו ודודותיו. בנאומו הוא מספר כיצד עלה ממעמד צנוע לדרגת "שליט הצי המלכותי של המלכה" בזכות התמדה וחריצות, אף שלא רכש כל הכשרה ימית. בהמשך הוא נושא נאום שנון על כללי הנימוס ומורה לקפטן להוסיף את המילים "אם תואיל בטובך" לכל פקודה, שכן "המלח הבריטי שווה לכל אדם אחר", למעט, כמובן, הלורד הראשון עצמו. הוא מוסר לראלף עותק משיר שחיבר להמחשת רעיונו. הדברים מעוררים השראה בלב ראלף, והוא מחליט באומץ להצהיר על אהבתו לג'וזפין. חבריו מקבלים את החלטתו בהתלהבות, למעט דאדהיי, המתריס כי "כאשר אדם חייב לציית לפקודות של אחר, אין מקום לשוויון". דבריו מעוררים שאט נפש, ושאר המלחים מאלצים אותו להאזין לשירו של סר ג'וזף לפני שהם עוזבים את הסיפון.

עם שובה של ג'וזפין לסיפון, מתוודה ראלף על אהבתו בשפה רומנטית ופיוטית, המפתיעה בלהטה ובאצילותה את מי שראו בו "מלח פשוט". ג'וזפין נרגשת, אך אף שסר ג'וזף מעורר בה דחייה, היא רואה בנישואין עמו חובה חברתית שאין להימנע ממנה. היא מדכאת את רגשותיה ודוחה את הצעת האהבה של ראלף ביהירות.

בהשפעת ייאושו מזמן ראלף את חבריו ואת בנות לווייתו של סר ג'וזף ומודיע כי בכוונתו לשים קץ לחייו. הצוות מביע השתתפות בצערו, ודאדהיי מוסיף את הערותיו הציניות. כאשר ראלף שולף את אקדחו ומכוון לראשו, נכנסת לפתע ג'וזפין ומתוודה כי אהבתו נענית באהבה. בני הזוג מחליטים להימלט באישון לילה ולהינשא בחשאי. דאדהיי מנסה להזהירם באומרו: "חדלו ואל תבצעו את התכנית", אך אנשי הצוות והנשים הצוהלות מתעלמים מאזהרתו ומצטרפים לחגיגת האהבה החדשה ולרוח ההתרסה המרחפת מעל הסיפון.

### מערכה שנייה
ממוזער|250px|איור של הדמויות במערכה השנייה מאת ד. ה. פריסטון, 1878.
בליל ירח מלא שורר שקט מתוח על סיפונה של אה"מ פינאפור. הקפטן קורקורן מהלך לבדו ומעלה את הגיגיו על מצבו הרעוע: צוותו הנאמן מתמרד כנגדו, בתו מגלה חיבה יתרה כלפי מלח פשוט, ידידיו נוטשים אותו, וסר ג'וזף מאיים להעמידו בפני בית דין צבאי. ליטל באטרקאפ מצטרפת אליו ומביעה השתתפות כנה בצערו. קורקורן משיב כי אלמלא הבדלי המעמדות שביניהם, היה נענה לרגשותיה. היא רומזת לו ברמז נבואי כי "לא כל הנראה לעין הוא אשר הוא" וכי שינוי גורלי עומד בפתח, אך דבריה נשארים בעיניו בגדר חידה בלתי מפוענחת.

סר ג'וזף מופיע ומתלונן על כך שג'וזפין עדיין לא קיבלה את הצעת נישואיו. הקפטן, המבקש למצוא הסבר למבוכה, משער כי היא נרתעת ממעמדו הרם, ומייעץ לו לשכנעה שהאהבה מאחדת את כל המעמדות. אם יצליח בכך, אומר קורקורן, תיאות ג'וזפין להינשא לו. הם פורשים, וג'וזפין נותרת לבדה, קרועה בין נאמנותה לאביה ולמעמדה החברתי לבין אהבתה העזה לראלף. היא נבוכה מן המחשבה על בריחתה עם מלח פשוט ונחרדת מן האפשרות לוותר על חיי הנוחות והכבוד שלה. כאשר סר ג'וזף שב ומנסה לשכנעה כי "האהבה משווה בין כל המעמדות", היא מעמידה פנים כי שוכנעה ומצהירה כי לא תהסס עוד. בעוד סר ג'וזף והקפטן מביעים את שביעות רצונם, ג'וזפין מבינה בלבה כי החלטתה נחושה מתמיד, לנטוש הכול למען אהבתה לראלף.

דאדהיי ניגש אל הקפטן ומגלה לו את כוונתם של ראלף וג'וזפין להימלט. הקפטן מזעיק את הזוג וניצב מולם כשהם מנסים לרדת מן האונייה. השניים מצהירים על אהבתם ומגינים על מעשיהם באומרם: "הוא אנגלי!". הקפטן הנסער מאבד את עשתונותיו וקורא: "לעזאזל, זה כבר מוגזם מדי!". באותה שעה מגיחים סר ג'וזף ופמלייתו, הנחרדים לשמע לשון גסה הנאמרת על סיפון אוניית מלחמה. סר ג'וזף, שומר הנימוס והתקינות, מורה לעצור את הקפטן בתאו.

סר ג'וזף דורש לדעת מה עורר את התפרצותו של קצין נימוסי ורגוע שכמותו. ראלף משיב כי הדבר נבע מהצהרת אהבתו לג'וזפין. סר ג'וזף, המוכה תדהמה וזעם, מתעלם מתחינותיה של ג'וזפין ומורה לכבול את ראלף באזיקים ולהשליכו אל תא המעצר. ברגע זה מתקדמת ליטל באטרקאפ ונוטלת על עצמה לגלות את סודה העתיק. בעבר הרחוק, היא מספרת, כאשר עסקה בטיפול בתינוקות בעבור שכר, טיפלה בשני תינוקות, האחד בן למשפחה פשוטה והאחר בן למשפחה מיוחסת. בשל טעות גורלית "בלבלה בין התינוקות", כך שהאציל מלידה היה למעשה ראלף, ואילו הקפטן קורקורן היה הילד מן המעמד הנמוך.

הגילוי משנה את פני הדברים. סר ג'וזף מבין כי סדרי העולם התהפכו, ראלף הוא הקצין האמיתי, והקפטן אינו אלא מלח פשוט. הוא מזמן את השניים, ואלה מופיעים לבושים במדיו של האחר: ראלף עתה הקפטן הלגיטימי של אה"מ פינאפור, וקורקורן לובש את מדי המלח. סר ג'וזף, ההוגה את עקרון השוויון החברתי, ממהר להסתייג מרעיון הנישואין לג'וזפין, באומרו כי "האהבה משווה בין המעמדות... במידה ניכרת, אך לא עד כדי כך". הוא מעניק את ידה של ג'וזפין לקפטן ראלף רקסטראו, ומעמדו החדש של קורקורן כאדם פשוט מאפשר לו לשאת לאישה את ליטל באטרקאפ. סר ג'וזף עצמו מוצא נחמה בזרועות בת דודתו, היבי. העלילה נחתמת במעמד של פיוס והרמוניה: המעמדות משתנים, אך הסדר שב אל כנו בשירה ובשמחה כללית, כמיטב המסורת של גילברט וסאליבן.

## קטעים מוזיקליים

* פתיחה
;מערכה ראשונה
1. "We sail the ocean blue" – מלחיי האונייה
2. "Hail! men-o'-war's men" ... "I'm called Little Buttercup" – באטרקאפ
2א. "But tell me who's the youth" – באטרקאפ ורב-המלחים
3. "The nightingale" – ראלף ומקהלת המלחים
3א. "A maiden fair to see" – ראלף ומקהלת המלחים
4. "My gallant crew, good morning ... I am the Captain of the Pinafore" – הקפטן ומקהלת המלחים
4א. "Sir, you are sad" – באטרקאפ והקפטן
5. "Sorry her lot who loves too well" – ג'וזפין
5א. "Reflect, my child" – הקפטן וג'וזפין
6. "Over the bright blue sea" – מקהלת קרובות המשפחה
7. "Sir Joseph's barge is seen" – מקהלת מלחי האונייה וקרובות המשפחה
8. "Now give three cheers ... I am the Monarch of the sea" – הקפטן, סר ג'וזף, בת הדודה היבי והמקהלה
9. "When I was a lad" – סר ג'וזף והמקהלה
9א. "For I hold that on the sea" – סר ג'וזף, בת הדודה היבי והמקהלה
10. "A British tar" – ראלף, רב-המלחים, עוזר הנגר ומקהלת המלחים
11. "Refrain, audacious tar" – ג'וזפין וראלף
12. סיום המערכה הראשונה:
:* ""
:* "Oh joy, oh rapture unforeseen"
:* "Let's give three cheers for the sailor's bride"
:* "A British tar" (חזרה)

;מערכה שנייה
ממוזער|200px|ראטלנד בארינגטון כדמותו של קפטן קורקורן.
* פתיחת ביניים
13. "Fair moon, to thee I sing" – הקפטן
14. "Things are seldom what they seem" – באטרקאפ והקפטן
15. "The hours creep on apace" – ג'וזפין
16. "Never mind the why and wherefore" – ג'וזפין, הקפטן וסר ג'וזף
17. "Kind Captain, I've important information" – הקפטן ודיק דאדהיי
18. "Carefully on tiptoe stealing" – סולנים ומקהלה
18א. "Pretty daughter of mine" – הקפטן ואנסמבל, ולאחר מכן "He is an Englishman" – רב-המלחים ואנסמבל
19. "Farewell, my own" – ראלף, ג'וזפין, סר ג'וזף, באטרקאפ והמקהלה
20. "A many years ago" – באטרקאפ והמקהלה
20א. "Here, take her, sir" – סר ג'וזף, ג'וזפין, ראלף, בת הדודה היבי והמקהלה
21. סיום המערכה השנייה: "Oh joy, oh rapture unforeseen" – אנסמבל

## הפקות
ממוזער|250px|איור הפוסטר מן ההפקה המקורית משנת 1878.
האופרה "אה"מ פינאפור" הועלתה לראשונה ב־25 במאי 1878 בתיאטרון האופרה קומיק בלונדון, בפני קהל נלהב, כאשר סאליבן ניצח על התזמורת בעצמו. אף על פי שהבכורה התקבלה בהתלהבות רבה, דעכה התעניינות הקהל בתוך זמן קצר, ותפוסת האולם פחתה באופן ניכר. מצב זה יוחס ברוב המקורות לשרב עז ברחבי הממלכה המאוחדת, אשר הפך את הישיבה בתיאטרון הצפוף לחוויה בלתי נסבלת. עם זאת, ההיסטוריון מייקל איינג'ר הטיל ספק בהסבר זה וטען כי גלי החום של קיץ 1878 היו קצרים ובלתי מתמשכים. באמצע אוגוסט כתב סאליבן לאמו כי מזג האוויר שב והצטנן, דבר שתרם לשיפור ניכר במצב ההפקה. באותה עת איבדו ארבעת שותפיה של "חברת האופרה הקומית" את אמונם בהצלחתה המסחרית של היצירה, והכריזו על כוונתם לסיים את ריצתה. קארט, מנגד, גילה תושייה שיווקית רבה: הוא יזם מופע מיוחד בצהריים ב-6 ביולי 1878 באולם ארמון הבדולח, שהוקדש כולו למוזיקה מן האופרה, ובכך הצליח לעורר עניין מחודש ביצירה ולעצור את מגמת הדעיכה.

בשלהי אוגוסט 1878 שולבו קטעים מוזיקליים מתוך "אה"מ פינאפור", בעיבוד עוזרו של סאליבן, המלחין המילטון קלארק, במסגרת סדרת קונצרטים מצליחה שנערכה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. הקונצרטים זכו להצלחה רבה ויצרו תהודה ציבורית שהחזירה את הקהל לתיאטרון. בחלוף שבועות אחדים, עם תחילת ספטמבר, התמלאו אולמות האופרה קומיק עד אפס מקום. מכירות תווי הפסנתר של היצירה חצו את רף עשרת אלפים העותקים, וקארט ייסד שתי להקות נוספות שיצאו לסיבובי הופעות נרחבים ברחבי אנגליה.

הצלחתה של "אה"מ פינאפור" יצרה מפנה משמעותי בתולדות שיתוף הפעולה בין גילברט, סאליבן וקארט. לראשונה עמדו לרשות השלושה המשאבים הכלכליים להפיק את יצירותיהם בכוחות עצמם, ללא תלות במפיקים חיצוניים. קארט הציע לעמיתיו לכונן שותפות עסקית שוויונית ביניהם, והשלושה גיבשו תוכנית אסטרטגית לשחרור מתלותם במנהלי "חברת האופרה הקומית". בהתאם לחוזה המקורי בין גילברט וסאליבן לבין החברה, ניתנה לאחרונה הזכות להמשיך ולהציג את "אה"מ פינאפור" כל עוד נמשכה הריצה הראשונית. באותה עת נסגר תיאטרון האופרה קומיק לזמן מה לצורך עבודות תחזוקה ושיפוץ מקיף, שכללו ניקוז והחלפת תשתיות הביוב. העבודות נמשכו מחג המולד של 1878 ועד סוף ינואר 1879, בפיקוחו של המעצב א. ו. בראדוול. סגירה זו שימשה בעיני קארט, גילברט וסאליבן עילה משפטית לראות בריצה הראשונית של ההפקה כתמה ונשלמה. הם גרסו, כי עם תום תקופת השיפוץ פקעו זכויותיה של החברה ביצירה. כדי לבצר את עמדתם, חתם קארט על חוזה שכירות אישי בן שישה חודשים, החל מ-1 בפברואר 1879, היום שבו נפתח מחדש התיאטרון והועלתה בו שוב "אה"מ פינאפור". בתום תקופה זו תכנן קארט להודיע רשמית לחברת האופרה הקומית על סיום תוקפן של זכויותיה הן ביצירה והן באולם עצמו.

במהלך שנת 1878 יצאה "אה"מ פינאפור" אל מעבר לים והפכה לתופעה תרבותית הין-לאומית. בארצות הברית הועלו גרסאות רבות של היצירה שלא קיבלו את רשותם של מחבריה, אך כולן נחלו הצלחה עצומה והוכיחו את התהודה יוצאת הדופן של האופרה. הגרסה הראשונה נפתחה בבוסטון ב-25 בנובמבר 1878 וזכתה להדים ציבוריים רחבים ולביקורות נלהבות. כמעט בן-לילה הפכה "אה"מ פינאפור" למקור שופע של ביטויים לשוניים שנטמעו בשיח הציבורי משני עברי האוקיינוס האטלנטי, ובהם הדו-שיח הקומי שהפך למטבע לשון:

ממוזער|ימין|250px|תוכניית ערב הבכורה.
בחודש פברואר 1879 חודשה ההרצה הרשמית של האופרה בתיאטרון האופרה קומיק בלונדון. באפריל התחדשו גם מסעות ההופעות, ועד יוני פעלו שתי להקות במקביל ברחבי המחוזות הבריטיים, האחת בכיכובו של ריצ'רד מנספילד בתפקיד סר ג'וזף, והאחרת בהשתתפות ו. ס. פנלי באותו תפקיד. קארט, שזיהה את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בהצלחתה המסחררת של האופרה מעבר לאוקיינוס, הפליג ביוני לניו יורק כדי להפיק גרסה "אותנטית" שתועלה תחת פיקוחם הישיר של גילברט וסאליבן. הוא שכר תיאטרון, ערך מבחני בד למקהלה ולשחקנים, והחל לגבש צוותים הן לגרסה האמריקאית של "אה"מ פינאפור" והן לאופרה חדשה מאת השניים, שיועדה לבכורה בניו יורק ולהופעות ברחבי המדינה.

בהתאם להסכמות שנחתמו בין השלושה, הודיע סאליבן בראשית יולי 1879 לשותפיו ב"חברת האופרה הקומית" כי לא יחדשו את ההתקשרות עמה להפקת "אה"מ פינאפור", וכי בכוונתו למשוך את זכויות המוזיקה מן החברה החל מ-31 ביולי. בתגובה, הודיעה החברה על כוונתה להעלות גרסה מתחרה של האופרה בתיאטרון אחר והגישה תביעה משפטית נגד קארט ושותפיו. הנהלת החברה ניסתה לשדל את משתתפי ההפקה המקורית לעבור לשורותיה בתמורה לשכר גבוה יותר, אולם רק שחקן ראשי אחד, איניאס ג'וזף דיימוט, נענה להצעה.

החברה שכרה את תיאטרון האימפריאל אך נותרה נטולת תפאורה. בליל 31 ביולי שלחו אנשיה קבוצת בריונים להשתלט בכוח על התפאורה והאביזרים במהלך המערכה השנייה של ההופעה בתיאטרון האופרה קומיק. גילברט שהה באותה עת מחוץ לעיר, וסאליבן התאושש מניתוח להסרת אבנים בכליה. אנשי הבמה והשחקנים הצליחו להדוף את התוקפים ולהגן על הציוד, אך מנהל הבמה ריצ'רד בארקר ואחרים נפצעו. ההצגה נמשכה כסדרה עד שקריאת "אש!" נשמעה בקהל. ג'ורג' גרוסמית', שגילם את דמותו של סר ג'וזף, יצא לפני המסך והרגיע את הצופים המבוהלים. המשטרה הוזעקה, השקט הושב על כנו, וההצגה הושלמה במלואה. גילברט הגיש תביעה לבית המשפט במטרה למנוע מ"חברת האופרה הקומית" להעלות את גרסתה המתחרה ל"אה"מ פינאפור". בית המשפט התיר את העלאת ההפקה בתיאטרון האימפריאל, שהחלה ב-1 באוגוסט 1879, ובהמשך עברה לתיאטרון האולימפיק בחודש ספטמבר. בתפקיד ג'וזפין הופיעה, בין היתר, הזמרת פאולין ריטה. ההפקה זכתה לשבחי הביקורת ולהצלחה ראשונית, אך ירדה מן הבמה באוקטובר 1879 לאחר 91 הצגות. הסכסוך המשפטי הסתיים כשנתיים לאחר מכן בפסק שבו נקבע כי הדין עם קארט ושותפיו.

עם שובו ללונדון ייסד קארט שותפות חדשה עם גילברט וסאליבן, אשר הסדירה חלוקה שוויונית של הרווחים לאחר ניכוי הוצאות ההפקה. במקביל נמשכה הצלחתה המסחרית של "אה"מ פינאפור" במלוא עוזה. ב-20 בפברואר 1880 השלימה היצירה את הרצתה הראשונית, שכללה 571 הופעות, הישג יוצא דופן במונחי התקופה. באותה עת רק יצירה אחת נוספת בתולדות התיאטרון המוזיקלי, האופרטה הצרפתית "Les cloches de Corneville" מאת רובר פלאנקט, עלתה עליה באורכה.

### הבאת "אה"מ פינאפור" אל ארצות הברית
ממוזער|250px|מודעת פרסום להפקה אמריקאית (ככל הנראה פיראטית) של "אה"מ פינאפור".
במהלך השנים 1878–1879 הפכה "אה"מ פינאפור" מתופעה תיאטרונית בריטית למגפה תרבותית כלל-אמריקאית. בארצות הברית צמחו, בתוך חודשים ספורים, למעלה ממאה וחמישים הפקות בלתי-חוקיות של היצירה, אשר כולן הועלו בלא תשלום תמלוגים למחבריה. גילברט וסאליבן כינו הפקות אלה "פיראטיות", אף כי מבחינה משפטית לא הוענקה להם באותה תקופה הגנה בין-לאומית על זכויות היוצרים. ההפקה הראשונה מבין גרסאות אלו, שנפתחה במוזיאון של בוסטון ב-25 בנובמבר 1878, חוללה תהודה ציבורית עצומה והציתה גל של עיבודים שונים ברחבי המדינה. בתוך שבועות ספורים הועלתה האופרה בעשרות ערים ובידי להקות נודדות רבות. בבוסטון לבדה הוצגו למעלה מתריסר גרסאות, ובהן גרסת ילדים שתיארה לואיזה מיי אלקוט בסיפורה משנת 1879, *Jimmy’s Cruise in the Pinafore*. בניו יורק הוצגו שמונה הפקות שונות של האופרה בטווח של חמישה רחובות בלבד, ובפילדלפיה שש נוספות. אחת הבולטות שבהן, מאת "מקהלת הכנסייה של פילדלפיה", נוהלה בידי ג'ון פיליפ סוזה, אשר גם עיבד את המוזיקה. בתפקיד סר ג'וזף הופיע לואיס דה לאנג, וההפקה הוצגה בברודוויי ויצאה למסע הופעות רחב היקף ברחבי ארצות הברית בשנת 1879. עיבודו התזמורתי של סוזה הוצג בהמשך גם באוסטרלאסיה. ההפקה הראשונה בקנדה הועלתה על ידי להקת "האופרה של הולמן" בתיאטרון האופרה המלכותי של טורונטו בפברואר 1879.

הגרסאות האמריקאיות לבשו צורות אמנותיות מגוונות: החל בבורלסקות ופרודיות, עבור בגרסאות שבהן גברים גילמו דמויות נשיות ולהפך, וכלה במופעי מינסטרל ובגרסאות רב-לשוניות בגרמנית, ביידיש ובשפות נוספות. חלקן הועלו על סיפונם של כלי שיט ממשיים, אחרות על ידי מקהלות כנסייה או בידי להקות ילדים, ורבות מהן סטו מן הלברית ומהמוזיקה של המקור כמעט כליל. חרף זאת, תרמו הפקות אלה להפיכת "אה"מ פינאפור" לתופעה חברתית רחבת-היקף ולשם נרדף לקומדיה מוזיקלית עכשווית. תווי המוזיקה נמכרו במאות אלפים, חפצי נוי ובובות בעיצוב ימי הוצעו לקהל הרחב, ושם היצירה הפך למוטיב חוזר בפרסום, בעיתונות ובשיח הציבורי. גילברט, סאליבן וקארט ניהלו מאבקים משפטיים ממושכים בניסיון להשיג זכויות בלעדיות בארצות הברית, אך בלא הועיל. בשל כך החליטו כי יצירתם הבאה, "שודדי הפנזנס", תועלה לראשונה בניו יורק לשם הבטחת זכויותיהם הקנייניות מעבר לים.

ב-24 באפריל 1879 התכנסו השלושה לתכנון הפקה מורשית ורשמית של "אה"מ פינאפור" בארצות הברית. באותו קיץ הפליג קארט לניו יורק וחתם על הסכם עם מנהל התיאטרון ג'ון ת. פורד להעלאת ההפקה בתיאטרון פיפת' אווניו, שנועדה להיות הגרסה האמריקאית המוסמכת הראשונה של היצירה. בחודש נובמבר שב קארט לאמריקה בלוויית גילברט, סאליבן ולהקת מבצעים מצטיינת: ג'יי. ה. ריילי בתפקיד סר ג'וזף, בלאנש רוזוולט בתפקיד ג'וזפין, אליס ברנט כליטל באטרקאפ, פרנוקס קוק כדיק דאדהיי, יו טלבוט כראלף רקסטראו וג'סי בונד כבת הדודה היבי. אל הצוות נוספו אמנים אמריקאים, ובהם סיניור ברוקוליני, אשר גילם את דמותו של קפטן קורקורן. אלפרד סלייר הובא לסייע לסאליבן בעבודת הניצוח, בעוד אחיו פרנסואה נותר בלונדון לפקח על ההפקה המקורית.

הבכורה האמריקאית הרשמית התקיימה בניו יורק ב-1 בדצמבר 1879, כאשר גילברט עצמו נטל חלק במקהלה. ההפקה רצה בהצלחה מתונה במשך חודש דצמבר כולו. לאחר פתיחה מרשימה דעך העניין הציבורי, שכן מרבית תושבי ניו יורק כבר נחשפו לגרסאות פיראטיות רבות של האופרה. במקביל השלימו גילברט וסאליבן את עבודתם על "שודדי הפנזנס", אשר הוצגה לראשונה ב-31 בדצמבר וזכתה להצלחה כבירה. זמן קצר לאחר מכן שלח קארט שלוש להקות לאורך החוף המזרחי וב של ארצות הברית, אשר הציגו את "אה"מ פינאפור" בצד "שודדי הפנזנס" במסגרת רפרטואר משותף.

### הפקת הילדים
ממוזער|250px|תוכנייה משנת 1880 להפקת "פינאפור לילדים" של קארט.
התהודה האדירה שלה זכתה "אה"מ פינאפור" בקרב קהלים צעירים, ובפרט ההפקות הפיראטיות לילדים שהוצגו ברחבי בריטניה, הביאה את קארט ליזום גרסה רשמית וממוסדת לילדים, אשר נועדה לשלב חינוך מוזיקלי עם בידור תיאטרוני ראוי. ההפקה הועלתה במופעי צהריים בתיאטרון האופרה קומיק החל מ-16 בדצמבר 1879, וזכתה לתשומת לב ציבורית רבה. פרנסואה סלייר, אשר ירש את אחיו אלפרד בתפקיד המנהל המוזיקלי של קארט בלונדון, עיבד את הפרטיטורה בהתאמה לקולות ילדים, תוך שמירה קפדנית על רוחו המוזיקלית של סאליבן ועל המבנה הדרמטי המקורי. בין שתי עונות חג המולד הלונדוניות יצאה ההפקה לסיבוב הופעות נרחב בפרובינציות, שנמשך מ-2 באוגוסט ועד ל-11 בדצמבר 1880, וביסס את מעמדה כאחת מן ההפקות החינוכיות הבולטות של התקופה.

גרסת הילדים של קארט זכתה להתלהבות חסרת תקדים מצד המבקרים והקהל כאחד. מבקר התיאטרון קלמנט סקוט שיבח את "האיזון המושלם בין תמימות לבין משמעת בימתית" ואת "השלמות האמנותית של ביצוע כה רך-שנים". גם יתר מבקרי לונדון, כמו גם קהלים משפחתיים מרחבי אנגליה, היללו את היצירה על תרומתה לעיצוב טעם תרבותי בקרב ילדים. אולם, נותרה בה נקודת מחלוקת אחת: הקללה שמטיח קפטן קורקורן, "לעזאזל!", לא צונזרה, וגרמה לתדהמה בקרב חלק מצופי לונדון, ובהם הסופר לואיס קרול. הוא ביטא את מורת רוחו במכתב פומבי, שבו כתב: .

### הפקות מאוחרות נוספות
בעקבות הצלחתה הפנומנלית של "אה"מ פינאפור" בלונדון, פתח קארט בתהליך שיטתי של הרחבת השפעתה של האופרה אל מחוזות בריטניה, ובכך הניח את התשתית למוסד התיאטרוני המתמשך ביותר בתולדות האופרה הקומית האנגלית. כבר משנת 1878, ובמהלך עשור שלם לאחר מכן, הוצגה היצירה מדי שנה במסגרת להקותיו של קארט, לעיתים בידי שלוש להקות שונות שפעלו במקביל, בכללן החידוש הלונדוני הראשון בשנת 1887. לאחר תקופת מנוחה שבה נעלמה מן הבמות, חזרה האופרה לרפרטואר הנודד בשנים 1894–1900, ולאחר מכן הופיעה ברציפות כמעט בין 1903 ל-1940. גילברט עצמו שימש במאי בכל החידושים שנערכו בחייו, ולאחר מותו שמרה חברת ד'וילי קארט על זכויות הבלעדיות להצגת "אופרות סבוי" עד 1962. בתקופה זו הקפידה החברה, ביתר שאת, על שמירת דיוקו של חזון גילברט, על פי הוראותיו שנרשמו בפנקסי הבימוי המקוריים, ואף חייבה את בעלי הרישיון להיצמד להן בדקדקנות.

ממוזער|ימין|רות וינסנט בתפקיד ג'וזפין בשנת 1899.
עד ראשית המאה ה-20 הועלו חידושי האופרה בתלבושות עכשוויות, כאשר שמלות הנשים הוזמנו מבתי אופנה מן השורה הראשונה, כדוגמת Redfern. משנת 1908 ואילך התבססו העיצובים על סגנון ויקטוריאני מובהק, שנוצר בידי מעצבים דגולים כפרסי אנדרסון, ג'ורג' שרינגהם ופיטר גופין. תפאורת החידוש של 1887, שעיצב האמן הוואס קרייבן, נודעה בדיוק ההיסטורי ובממדיה המרשימים. במהלך חורף 1940–1941 נהרסו התפאורות והתלבושות המקוריות של "אה"מ פינאפור" ושל שלוש יצירות נוספות מאת גילברט וסאליבן כתוצאה מהפצצות חיל האוויר הגרמני על לונדון במלחמת העולם השנייה, אך היצירה שבה אל הבמה בקיץ 1947. מאז נכללה האופרה ברפרטואר הקבוע של חברת ד'וילי קארט עד לסגירתה בשנת 1982. בשנת 1977 נערכה בטירת וינדזור הצגה חגיגית בפני המלכה אליזבת השנייה ובני משפחת המלוכה, במסגרת אירועי יובל הכסף למלכותה – הפעם הראשונה מאז 1891 שבה ניתן צו מלכותי להעלות יצירה מבית גילברט וסאליבן בפני בית המלוכה.

חברת ד'וילי קארט אסרה על כל גוף מקצועי אחר בבריטניה ובחבר העמים הבריטי להעלות את "אופרות סבוי" עד לפקיעת זכויות היוצרים בסוף שנת 1961, אך העניקה רישיונות להפקות חובבות ולחברות תיאטרון בית-ספריות כבר משלהי המאה ה-19. לאחר שפקעו הזכויות, הופיעו גרסאות מקצועיות רבות: הפקת טיירון גאתרי משנת 1960, שנוצרה בסטרטפורד על האייבון, והוצגה בתיאטראות ברודוויי באותה שנה ובלונדון ב-1962, וגרסת ניו סדלרס וולס משנת 1984, שעלתה לראשונה ב-4 ביוני באותה שנה בתיאטרון סדלרס וולס, והוצגה גם בניו יורק. בעשורים הבאים המשיכו חברות האופרה הלאומיות של סקוטלנד וויילס, וכן גופים בריטיים נוספים, להעלות גרסאותיהן ליצירה, ובהן החברה המחודשת של ד'וילי קארט שפעלה בין 1990 ל-2003. בשנים שלאחר מכן הועלתה האופרה פעמים רבות בידי להקת האופרה של קארל רוזה, ובכלל זה בשנת 2009, בידי להקת האופרה דלה לונה, שהציגה גרסאות נודדות עוקבות, בידי האופרה הלאומית האנגלית בשנת 2021, וכן בידי החברה הלאומית לגילברט וסאליבן, לצד חברות בריטיות נוספות.

התהודה האדירה של "אה"מ פינאפור" בארצות הברית זכתה לתיעוד ממקור ראשון בידי המפיק האוסטרלי ג'ון קרובט ויליאמסון. הוא התקשר עם קארט בהסכם לשם הפקה רשמית של האופרה באוסטרליה, אשר הוצגה לראשונה בתיאטרון רויאל שבסידני ב-15 בנובמבר 1879. להקת האופרה שהקים המשיכה להעלות את היצירה, ולימים גם את מרבית "אופרות סבוי", בעקביות עד ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. בארצות הברית עצמה עמדה האהדה ליצירה בעינה, ומסד הנתונים של ברודוויי מונה לפחות 29 הפקות מתועדות שהועלו במנהטן לבדה. בין הגופים המקצועיים הממשיכים להעלותה בקביעות נמנים "אופרה א-לא קארט" שבקליפורניה, אוהיו לייט אופרה ותיאטרון גילברט וסאליבן של ניו יורק, אשר משלבת את האופרה תדיר בעונותיה השנתיות. ב-23 במרץ 2006 עלתה האופרה בתיאטרון ג'סט שבשכונת בבית שמואל בירושלים, כחלק מפסטיבל ירושלים לאמנויות. ב-3 בינואר 2012 הועלתה האופרה על בימת תיאטרון הדרן, באולם הירש שבירושלים. על הבימוי הופקד רוברט בינדר, על הניהול המוזיקלי פול סלטר, ואת הכוריאוגרפיה יצרה ארלין צ'רטוף. כיום מוצגת היצירה ברחבי העולם, לרבות בתיאטרון המלכותי של קופנהגן, באופרה האוסטרלית ובחברת הבידור Essgee, בתיאטרון העירוני של קאסל שבגרמניה ואף בבימות סמרקנד שבאוזבקיסטן.

הטבלה הבאה מציגה את ההיסטוריה של הפקות ד'אוילי קארט (ללא סיורים) במהלך חייו של גילברט:

## קבלה
### הביקורות הראשונות
הביקורות הראשונות שנכתבו על היצירה היו ברובן חיוביות. כתב העת *The Era* ציין כי:

בדומה לכך, סיכם כתב העת *The Illustrated London News* כי ההפקה עלתה יפה וכי עלילתה, אף שהיא דלה למדי, שימשה מסגרת נאותה להומור המושחז ולסאטירה הדקה המאפיינים את גילברט. עוד נכתב כי "רבים הרגעים המעוררים צחוק כן, בזכות אותן פגיעות סאטיריות מזדמנות. המוזיקה של ד"ר סאליבן תוססת כטקסט שאליו נתחברה, ולעיתים ניכרת בה אף נימה רכה של ביטוי רגשי. היצירה מבוצעת לכל אורכה ברמה מעולה". "הטיימס" הוסיף והעיר כי היצירה מהווה ניסיון מוקדם לביסוסו של "תיאטרון מוזיקלי לאומי" אשר לבריתו נקייה ממרמזים בלתי צנועים כנהוג באופרה הצרפתית, ואיננה נזקקת לסיועם של המודלים המוזיקליים האיטלקיים והגרמניים.

ממוזער|250px|קריקטורה ממגזין Punch הלועגת לסאליבן על התמקדותו באופרה הקומית.
מנגד, עיתוני "דיילי טלגרף" ו-*The Athenaeum* קיבלו את היצירה באהדה מסויגת. כתב העת *The Musical Times* טען כי שיתוף הפעולה המתמשך בין גילברט לסאליבן הוא "מכשול להתפתחות האמנותית של שניהם", שכן אף על פי שהיצירה זוכה לאהדת הציבור, "מן הראוי לדרוש רמה גבוהה יותר מיצירה הנושאת את הכינוי 'אופרה קומית'". עוד נאמר כי לסאליבן "כישרון אמנותי אמיתי, אשר יכול היה להגיע לכלל מימוש מושלם אילו ניתנה בידו לברית מעוצבת בקפידה הראויה להלחנה". עם זאת, סיכם כתב העת בטון מפויס: "משהשלמנו נאמנה את חובתנו כמבקרי אמנות, נמהר לומר כי "אה"מ פינאפור" היא יצירה משעשעת של גוזמה מבדרת, והמוזיקה נושאת אותה ברוח עליזה עד אחריתה". גם "הטיימס" ועיתונים אחדים נוספים חלקו דעה זו, בציינם כי אף שהיצירה מהנה, סאליבן מסוגל להשגים אמנותיים רמים יותר. רק העיתון *Figaro* הביע יחס עוין כלפיה. עם פרסום התווים לשירה, הצטרף כתב העת *The Academy* למקהלת המבקרים והביע צער על כך שסאליבן ירד, כלשונו, לשפל כזה עד שהלחין מוזיקה ל"אה"מ פינאפור", תוך תקווה כי יפנה להבא לעיסוק בפרויקטים ש"ראויים יותר לכישרונו הרם". ביקורת זו תלוותה לסאליבן לכל אורך הקריירה שלו.

הפקותיה הבלתי מורשות הרבות של האופרה בארצות הברית בשנים 1878–1879 התאפיינו באיכות משתנה, ורבות מהן היו עיבודים ליצירה המקורית. מבין ההפקות הקרובות ביותר למקור נמנתה זו של חברת האופרה האידיאלית של בוסטון, אשר נוסדה במיוחד לשם העלאת "אה"מ פינאפור". החברה גייסה זמרים בעלי שם מעולם הקונצרטים ופתחה את הצגותיה בתיאטרון בוסטון, שמנה כ-3,000 מושבים, ב-14 באפריל 1879. המבקרים הסכימו כי החברה השיגה את מטרתה והציגה הפקה "אידיאלית" במובנה המלא. עיתון *The Boston Journal* דיווח כי הקהל "הובא בהתלהבותו עד כדי מחיאות כפיים סוערות של שביעות רצון מוחלטת". העיתון ציין עוד כי טעות לראות ב"אה"א פינאפור" פארסה, שכן "על אף קומיותה הבלתי ניתנת להכחשה, אין היא אופרה בופה, ויש לבצעה בזהירות רבה, פן ייפגם יופייה העדין וייחודה ההומוריסטי". העיתון תיאר את היצירה כ"קלאסית במתודתה" וציין כי "הסאטירה המעודנת שבה מצויה בחיקויה את האבסורדים של האופרה הגדולה". החברה נעשתה בהמשך לאחת מלהקות הסיור המצליחות ביותר בארצות הברית. גרסת הילדים הראשונה של האופרה, שהועלתה בבוסטון, הפכה לתופעה של ממש וסחפה קהל צעיר ומבוגר כאחד, עד כי הוארכה הצגתה לאורך קיץ 1879. עיתון *The Boston Herald* כתב כי "הקהל הרב, ילדים ומבוגרים כאחד, יצא מגדרו מרוב שמחה. פרצי צחוק רמים נשמעו שוב ושוב".

### התקבלותה המאוחרת של האופרה
בעת חידושה של האופרה בלונדון בשנת 1887 כבר נחשבה "אה"מ פינאפור" ליצירה קאנונית. כתב העת *The Illustrated London News* העיר כי ההפקה לא עודכנה בדיאלוגים, בבדיחות או בשירים חדשים, אך סיכם כי זהו דווקא יתרון, שכן הציבור היה מתגעגע אל "הבדיחות רוויות השנים, כדוגמת 'Hardly Ever'". עוד נאמר כי "תיאטרון הסבוי רשם לעצמו עוד הצלחה מזהירה".

ממוזער|ימין|250px|ראטלנד בארינגטון בתפקיד הקפטן קורקורן בהפקה המחודשת הראשונה בלונדון, בשנת 1887.
בביקורת על החידוש מ-1899 ציין כתב העת *The Athenaeum* לשבח את היצירה, אף שצירף את קולו למקהלת הביקורת מצד הממסד המוזיקלי על סאליבן. מחד גיסא, נכתב כי "'אה"מ פינאפור' נשמעת רעננה מתמיד. עולם המוזיקה נעשה רציני עד מאוד, ולפיכך מרענן הוא לשמוע יצירה עליזה והומוריסטית, מוזיקה שאינה מתיימרת לגדולה. היא כתובה בעדינות, וברבים מן ההיבטים מגלה יכולת בדרגה נעלה". מאידך, נטען על ידי העיתון כי אילו סאליבן היה ממשיך בנתיב היצירה הרצינית, דוגמת הסימפוניה שלו, "היה מגיע לתוצאות נעלות אף יותר; כן מעוררת הפינאפור מחשבה מה היה בכוחו להפיק לוּ ניתנה לו לברית דומה באופיה, אך רחבת-יריעה יותר, אשר תאפשר לו למצות את כישרונו במלואו".

בשנת 1911 כתב ה. ל. מנקן כי "לא נכתבה מעולם אופרה קומית אחרת, ואף לא מחזה כלשהו, שזכו לפופולריות מעין זו. 'אה"מ פינאפור" הועלתה, ובזכות מרובה, בכל מקום שבו מצויים תיאטראות, ממוסקבה ועד בואנוס איירס, מקייפטאון ועד שנגחאי; במדריד, באוטווה ובמלבורן; ואף בפריז, ברומא, בווינה ובברלין". לאחר מותם של גילברט וסאליבן שמרה חברת האופרה של ד'וילי קארט על הזכויות הבלעדיות לביצוע יצירותיהם בבריטניה עד שנת 1962, ונהגה לסייר ברחבי הממלכה רוב ימות השנה. החל מ-1919 קיימה עונות קבע בלונדון, שנמשכו בקביעות כארבעה חודשים. עיתון "הטיימס" העניק להפקת לונדון משנת 1920 ביקורת נלהבת, בציינו כי הקהל היה "שבוי בהתפעלות", והביע צער על כך שהאופרה תוצג למשך שבועיים בלבד. עוד שיבח את צוות המבצעים, ובפרט את ליאו שפילד בתפקיד הקפטן, את הנרי ליטון כסר ג'וזף, את אלסי גריפין כג'וזפין, את ג'יימס היי כראלף, את ברתה לואיס כבאטרקאפ ואת גוון המקהלה המפואר, וסיכם כי היצירה מהווה "חתימה עליזה ורבת-הדר לעונת התיאטרון". שנתיים לאחר מכן פורסמה בעיתון ביקורת נלהבת אף יותר, שתיארה את דרק אולדהם כ"גיבור אידיאלי" בתפקיד ראלף, ציינה כי סידני גרנוויל "הפילה את האולם" בביצועה, היללה את דרל פנקורט על גילומו את דאדהיי כ"קריקטורה מושלמת ומאוזנת" וציינה כי היה זה "עונג רב" לשוב ולראות את חברי הלהקה הוותיקים. אף בביקורת מאוחרת משנת 1961 על הפקת האופרה בידי ד'וילי קארט נשמר אותו הלך רוח.

בשנת 1879 רכש ג'ון קרובט ויליאמסון את זכויות ההצגה הבלעדיות של "אה"מ פינאפור" באוסטרליה ובניו זילנד. הפקת הבכורה שיזם זכתה לתשואות הביקורת והקהל כאחד. ויליאמסון גילם את דמותו של המכובד סר ג'וזף פורטר, ואילו רעייתו, מגי מור, הופיעה בתפקיד ג'וזפין. עיתון *Sydney Morning Herald* שיבח את ההפקה, את ויליאמסון ואת שותפיו לבמה, בציינו כי על אף שהמופע היה "שופע הומור", אופיין ברוח של מתינות ודיוק, במיוחד בהשוואה להפקה הבלתי מורשית הקודמת, שתוארה כ"רעשנית וגסה". עוד נכתב כי הייתה דרישה לביצועים חוזרים של רבות מן האריות לבקשת הקהל, וכי הצחוק ומחיאות הכפיים מן הקהל העצום "נשמעו בשפע". להקתו של ויליאמסון המשיכה להעלות את פינאפור באוסטרליה, בניו זילנד ובמסעות הופעות בין-לאומיים עד לשנות השישים של המאה העשרים, ונהנתה מהצלחה מתמשכת. ויליאמסון עצמו צוטט באומרו: "אם אתה נזקק לממון, העלה גילברט וסאליבן". במקביל, המשיכה "אה"מ פינאפור" לזכות להערכה ולהצלחה ברחבי העולם. גרסה דנית שהועלתה בקופנהגן בשנות החמישים חודשה פעמים רבות, והוצגה למעלה ממאה פעמים בפני אולמות מלאים. תרגומים לגרמנית, ליידיש ולשפות רבות נוספות, וכן הפקות מקצועיות במקומות מרוחקים כעיר סמרקנד שבאוזבקיסטן, זכו אף הם להצלחה.

בארצות הברית, שבה לא הוחלו מעולם דיני זכויות היוצרים על יצירותיהם של גילברט וסאליבן, המשיכה "אה"מ פינאפור" לעלות ברציפות על ידי להקות מקצועיות וחובבניות כאחת. עיתון "הניו יורק טיימס" פרסם בשנת 1914 ביקורת על הפקה רחבת-היקף באולם ה"ניו יורק היפודרום", שמנה ששת אלפים מושבים, ותיאר אותה כ"בידור מלכותי [ש]שומר על חיוכו". האופרה עובדה ל"מופע ראווה גרנדיוזי" שכלל מקהלה בת מאות משתתפים, כאשר מכל המים האגדי של ההיפודרום שימש נמל מציאותי. באטרקאפ הופיעה כשהיא חותרת לעבר אה"מ פינאפור בת שלושת התרנים, ודמותו של דיק דאדהיי הושלכה לים תוך "התזה אמיתית". המבקר שיבח את עוצמת השירה, אך העיר כי חלק מן העדינות הלשונית אובד כאשר הדיאלוג נדרש להיאמר בקול רם מדי. ההפקה שילבה גם קטעים מוזיקליים מתוך יצירות אחרות של סאליבן, אך נחתמה בקביעה: "הסאטירה המעודנת של פינאפור מבדרת משום שהיא אוניברסלית". אותו עיתון תיאר את הפקותיו של וינתרופ איימס בברודוויי בשנות העשרים והשלושים כ"מרהיבות עין". גם בעידן המודרני ממשיכות הפקות אמריקאיות לזכות לשבחי הביקורת. בביקורת על עונת 2008 של להקת גילברט וסאליבן של ניו יורק שנערכה באולם "ניו יורק סיטי סנטר" נכתב כי "נושאיו של גילברט, אי-שוויון מעמדי, לאומנות דורסנית ורשויות בלתי-מוכשרות, מוסיפים להיות אקטואליים, גם כאשר הם מוגשים באבסורד. אך קסמה המתמשך של "אה"מ פינאפור" ודומותיה נובע, בראש ובראשונה, מן הגאונות הלשונית שאין לה אח ורע של גילברט ומן השפע המלודי הנדיב של סאליבן".

עם פקיעת זכויות היוצרים, הותר ללהקות תיאטרון ברחבי העולם להעלות את יצירות גילברט וסאליבן ולעבדן כרצונן במשך כחמישה עשורים. הפקות של "אה"מ פינאפור", חובבניות ומקצועיות כאחת, נעות מן המסורתיות, בסגנון ד'וילי קארט, ועד לעיבודים חדשניים ורחבי היקף, כדוגמת אלו של חברת Essgee, שייסד סיימון גלאהר באוסטרליה, ושל אופרה דלה לונה בבריטניה. מאז עליית הבכורה שלה נותרה "אה"מ פינאפור" אחת מן האופרות הקומיות האהובות, הנחקרות והמבוקשות ביותר מבין יצירותיהם של גילברט וסאליבן. הפקות חדשות ממשיכות לעלות במספרים ניכרים ברחבי תבל.

## ניתוח
היסטוריון התיאטרון ג'ון בוש ג'ונס כתב כי "אה"מ פינאפור" מקפלת בתוכה "את כל אשר עשוי חובב תיאטרון מוזיקלי לבקש: עלילה רבת חן, ואף טעונת מתח במידת-מה, מאוכלסת בדמויות מגוונות ומעוצבות בקפידה, המדברות ושרות דיאלוגים מושחזים, עשירים בלשונם ולעיתים מצחיקים עד גיחוך [ו]מלווה בפסקול אשר רווי במנגינות רבות הנחרתות בזיכרון הקהל היוצא מן האולם כשהוא מזמזם אותן". ג'ורג' פאוור, הטנור אשר גילם לראשונה את דמותו של ראלף רקסטראו, טען בערוב ימיו כי סוד קסמן של אופרות הסבוי טמון ביכולתו של סאליבן לחדור לרוחו של ההומור ההפוך של גילברט. כאשר גילברט קליל ומרנין, סאליבן נושא את הלחן לגובה חגיגי ונשגב, וכשהסאטירה של גילברט נעשית נוקבת וחריפה, סאליבן מאפשר לעצמו להיסחף ברגשנות ובפיוט. מבקר נוסף הציע כי מקור חיותה המתמשכת של האופרה טמון בהתמסרותה ל"עליצות ולטיפשות המכוונת". אף כותרתה של היצירה עצמה טומנת בחובה יסוד פארודי מובהק, בהעניקה את שמו של בגד נשים פשוט מסוג סרפן לספינת מלחמה אימתנית, דוגמת אותן אניות שנשאו שמות הרואיים כ"ויקטורי", "גוליית", "אודיישס" ("נועז") ו"מינוטאור".

### תמות סאטיריות וקומיות
הביוגרפית של גילברט, ג'יין סטדמן, מציינת כי "אה"מ פינאפור" היא יצירה "מורכבת לאין שיעור מבחינה סאטירית" מן האופרה "המכשף". לדבריה, גילברט משלב בה מכלול רעיונות ותמות השאובים מ-"Bab Ballads" שחיבר, ובהם רעיון ההתנהגות האבירית של הקפטן כלפי צוותו מתוך השיר "Captain Reece" (1868), ורעיון החלפת הזהויות בין תינוקות בלידתם מתוך הבלדה "General John" (1867). דמותו של דיק דאדהיי, המבוססת על טיפוס מן השיר "Woman’s Gratitude" (1869), מגלמת אחת התמות הסאטיריות המובהקות ביצירתו של גילברט, ואולי אף רמז לדמותו שלו, דמות המיזנתרופ המעוות, אשר מראהו הדוחה גורם לדחייתו החברתית, אף שהוא מייצג את קולו של השכל הישר וההיגיון. גילברט עושה שימוש נוסף במוטיב זה באופרתו המוקדמת "האדון בשחור" (1870), הכוללת אף היא את האלמנט של החלפת תינוקות.

ממוזער|ימין|250px|עטיפת התוכנייה משנת 1878, מתקופת הרצת ההפקה המקורית.
ההיסטוריון ה. מ. וולברוק כתב בשנת 1921 כי היצירה "מעמידה ללעג את סוגת הדרמה הימית, שדוגמה מובהקת לה היא יצירתו של דאגלס ג'רולד "סוזן שחורת-העיניים", ואת אותה פטריוטיות אנגלית מן הסוג של 'האנגלי של האל', המבוסס על קריאות סיסמאיות, פוזות תיאטרליות והיעדר עשייה ממשית למען המדינה". ג. ק. צ'סטרטון חיזק פרשנות זו, והדגיש כי הסאטירה של גילברט מופנית כלפי הגאווה הלאומית האנוכית, שבה אדם מתמלא גאווה רק משום היותו בן מדינתו, מבלי שנדרשת ממנו כל עמידה מוסרית בפני הפיתוי "להיות שייך לעמים אחרים". כעבור כמעט מאה שנים, בשנת 2005, ציין הבמאי האוסטרלי סטיוארט מונדר את הזיקה הדו-ערכית שבין יסודות הסאטירה והלאומנות ביצירה. לדבריו, "כולם שרים 'הוא אנגלי', וכולנו מבינים שהם עושים זאת באירוניה, אך המוזיקה כה צבאית, עד שאין מנוס מלהיסחף אחר הג'ינגואיזם של האימפריה הבריטית". עוד הוסיף מונדר כי שיר זה משלב את היסוד הלאומי עם מוקד הביקורת המרכזי של האופרה, המערכת המעמדית הבריטית: "'אה"מ פינאפור' היא בראש ובראשונה סאטירה על חיבתו של הבריטי למבנה החברתי שלו, [שהרי] ברור כי [ראלף] רשאי לשאת את [בת הקפטן], מפני שהוא בריטי, ולפיכך נעלה". החוקר ג'ייקובס מוסיף כי גילברט יוצר פרודיה על מסורת המלודרמה הימית, שבה "אהבת המולדת של המלח משמשת ערובה למידותיו הטובות".

אחת התמות הקומיות המרכזיות בעולמו של גילברט היא עלייתו של אדם בלתי כשיר לעמדה רמה של אחריות. ביצירה "הארץ המאושרת" (1873) תיאר גילברט עולם שבו משרות השלטון ניתנות דווקא למי שאיננו ראוי להן; כך, זה שמעולם לא ראה אונייה מתמנה ללורד הראשון של האדמירליות. ב"אה"מ פינאפור" שב גילברט ועוסק בנושא זה באמצעות דמותו של סר ג'וזף, המטפס לעמדה דומה אף שלא "עלה על ספינה מעודו". רעיון זה חוזר גם באופרות המאוחרות של גילברט וסאליבן, כדמות מייג'ור גנרל סטנלי ב"הפיראטים" או קו-קו ב"המיקאדו", המתמנים למשרות בכירות חרף חוסר כשירותם. גילברט אף עוקץ את עולם הפוליטיקה המפלגתית, ומרמז כי כאשר סר ג'וזף "הצביע תמיד לפי צו מפלגתו", הרי שוויתר על יושרו האישי ועל שיקול דעתו העצמאי. גם מעמד הפועלים, שהיה קהל היעד העיקרי של גילברט, זוכה ליחס סאטירי לא פחות חריף מזה המופנה כלפי מטפסי המעמדות ו"ההמון הבלתי מלוטש". יתר על כן, הפער הכרונולוגי בין ראלף לקפטן, על אף ששניהם יונקו מאותה מינקת, מציג הד לעקיצתו של גילברט באשר לגילו המשתנה של תדיאוס באופרה "הנערה הבוהמית". בעיתון "הטיימס" נכתב בביקורת משנת 1929 כי היצירה היא "גילברטיאנית במובהק", שכן האבסורד שבדמותו של הקפטם הפטריארכלי וב"אתיקה של כל רומנטיקה" מתקבל "בלא היסוס" ומובא אל מסקנתו ההגיונית: "ההתייחסות למציאות היא המפתח; בלעדיה, האבסורד לא יבלוט במלואו".

ממוזער|250px|פוסטר תיאטרון להפקה אמריקאית, בערך בשנת 1879.
אחת התמות המרכזיות ב"אה"מ פינאפור" היא עיסוקה באהבה החוצה גבולות מעמדיים. באופרה הקודמת של גילברט וסאליבן, "המכשף", שיקוי אהבה גורם למהומה כאשר בני הכפר ואורחי החתונה מתאהבים בבני מעמדות שאינם שייכים להם. ב"אה"מ פינאפור" מוצגת ג'וזפין, בתו של הקפטן קורקורן, המאוהבת במלח הפשוט ראלף רקסטראו, אהבה שהוא מחזיר לה בעומק לב. אף על פי כן, ג'וזפין מצייתת לחוקי החברה ומכריזה בגאווה: "את אהבתך המוצעת אני דוחה". ראלף משיב לה בהצהרת אהבה פיוטית ומרגשת, החותמת במילים: "אני מלח בריטי, ואני אוהב אותך". לבסוף נחשף כי ראלף עצמו בן למעמד רם ממנה, ובכך יוצר גילברט פרודיה מעודנת על דרמות ה"שוויון" הוויקטוריאניות, דוגמת "הגברת מליון" (1838) מאת אדוארד בולוור-ליטון, שבה גיבורה דוחה איכר ישר-דרך ונלהב, רק כדי לגלות כי עלה לדרגת אצולה גבוהה משלה. באותו אופן, מבטיח סר ג'וזף לג'וזפין כי "האהבה מאזנת את כל המעמדות". גם במחזהו של טום טיילור, "הצמית", מתאהבת הגיבורה באיכר פשוט, המתברר בסיום כאציל לידה, והיא מצהירה כי "האהבה מאזנת הכול".

בפרודיה על המלודרמות הימיות הליברליות, סר ג'וזף מבשר למלחים כי הם "שווים לכל אדם", למעט הוא עצמו, ואף מחבר בעבורם מזמור המשבח את המלח הבריטי. בד בבד הוא משפיל את הקפטן ומאלצו "לרקוד הורנפייפ על שולחן התא". החוקר ג'ון בוש ג'ונס מציין כי נישואיהם של ראלף וג'וזפין הופכים לגיטימיים רק בשל הגילוי האבסורדי במערכה השנייה, שבו באטרקאפ חושפת כי החליפה את התינוקות, ומסכם כי גילברט הוא "סאטיריקן שמרן [ה]מצדד בסופו של דבר בשימור הסדר החברתי הקיים, [ו]קובע כי האהבה אינה מאזנת את כל המעמדות".

בין החוקרים קיימת מחלוקת באשר לעמדתו של גילברט: האם, כפי שטוען ג'ונס, הוא משמר של הסדר החברתי ותכליתו לבדר בלבד, או שמא יוצר ביקורתי המבקש ללעוג ולמחות על "ההבלים של דורו". החוקר אנדרו קראותר טוען כי המחלוקת נובעת מטכניקות ההיפוך והאירוניה שאפיינו את גילברט, "טופסיטורווידום", המולידות מצב שבו "המשמעות הגלויה של כתביו הפוכה למשמעותם הסמויה". קראותר גורס כי גילברט חוגג את מוסכמות החברה ובו בזמן מבקר אותן, ובכך יוצר עמדה כפולה ומורכבת. ב"אה"מ פינאפור", שהניחה את היסודות לאופרות הסבוי המאוחרות, מצא גילברט דרך לבטא מתח זה, אשר ריתק גם את הקהל הרחב. הוא יצר "פרודיה מושכלת על המלודרמה הימית, [ה]נשלטת בידי הקונבנציות שהיא עצמה חותרת לערער". בעוד שהמלודרמה הימית המסורתית מהללת את דמות המלח הפשוט, הופך גילברט את רעיון השוויון לסאטירה באמצעות דמותו של סר ג'וזף, נציג יהיר ומוטעה של המעמד השליט, שאיננו מסוגל ליישם את רעיונותיו שלו על עצמו. הגיבור, ראלף, מאמץ את דבריו של סר ג'וזף ומצהיר באומץ על אהבתו לבת הקפטן, ובכך מערער על "אריג הסדר החברתי" כולו. בשלב זה, לפי קראותר, ההיגיון הסאטירי אמור להוביל למעצרו של ראלף, אך גילברט נכנע לדרישות המסורת הדרמטית ויוצר אבסורד מוצהר: הקפטן וראלף הוחלפו בינקותם. באירוניה מושלמת של "מקריות הלידה", הופך ראלף באחת לבן-מעמד הראוי לג'וזפין, והן הסדר החברתי והן הצורך בסיום רומנטי נותרו על כנם. קראותר מסכם כי "האופרה משתמשת בכל מוסכמות המלודרמה כדי ללעוג להן, אך בסופה קשה לקבוע מי ניצח, המוסכמות או הלעג". כך זכתה "אה"ממ פינאפור" להצלחה רחבה, כשהיא משלבת בין חווייתו של הצופה המשכיל המחפש סאטירה, בן המעמד הבינוני המבקש אישור לסדר החברתי, והקהל העממי הנהנה מן הניצחון המלודרמטי של האדם הפשוט.

### שירים וניתוח מוזיקלי
לדברי המוזיקולוג ארתור ג'ייקובס, העלילה שגיבש גילברט "הציתה במלוא עוזה את גאוניותו של סאליבן". סאליבן אימץ את ההקשר הימי ומעניק לו מבע מוזיקלי רענן ועתיר תחכום; כך, בשיר הפתיחה "We Sail the Ocean Blue", הוא מעצב פרשנות מלוטשת לשירי המלחים המסורתיים. בשירו הראשון של קפטן קורקורן, "I am the Captain of the Pinafore", הוא מודה כי ג'נטלמניותו "איננה נוטה, ובכן, כמעט לעולם אינה נוטה" להשמיע קללות כלפי אנשיו, וכי על אף ניסיונו בים, הוא "כמעט לעולם" איננו סובל ממחלת ים. ג'ייקובס מציין כי סאליבן "מצא באורח מופלא את ההבעה המוזיקלית המדויקת לביטוי המרכזי *... המועצמת בתחכום על ידי נגינה כרומטית ב[[בסון]]". המבקרת אודרי ויליאמסון גורסת כי המוזיקה של "אה"מ פינאפור" היא אנגלית בטבעה, חפה כמעט לחלוטין מהשפעות יבשתיות, מן המקהלה העליזה של ראלף, רב-המלחים והנגר, ועד לשיר הסיום הפטריוטי "For He Is an Englishman".

[[קובץ:Gilbert - A British Tar.jpg|ממוזער|250px|ימין|איור מאת גילברט לשיר "A British Tar" (1906).]]
מן הקטעים הידועים ביותר ביצירה נמנים "I'm called Little Buttercup", [[ואלס]] מעודן המשמש כהצגת הדמות, החוזר במעברון ובסיומה של המערכה השנייה ובכך נחרת בזיכרון הקהל; וכן "A British Tar", מקהלה לשלושה קולות המתארת את דמותו האידיאלית של המלח, אשר נכתבה בידי סר ג'וזף כדי לעודד מחשבה עצמאית בקרב הדרגים הנמוכים בשירות ולהנחיל את העיקרון שמלח בריטי שווה לכל אדם, למעט לו עצמו. עיבוד הקולות של סאליבן משרת את ההיגיון הסאטירי של הטקסט, הלועג לדרמות ה"שוויון" הוויקטוריאניות, תוך חשיפת הצביעות של סר ג'וזף. שיר פופולרי נוסף הוא "When I was a Lad", שבו מספר סר ג'וזף על עלייתו המטאורית, המזכירה את מסלולו של ויליאם הנרי סמית', יזם העיתונות שהגיע לכהונת הלורד הראשון של האדמירליות בשנת 1877.

ב"אה"מ פינאפור" עושה סאליבן שימוש מושכל ב[[סולם מינורי|סולמות מינוריים]] לצורך אפקטים קומיים, כדוגמת השיר "Kind Captain, I've important information". כמו כן, יוצר הוא הפתעה הרמונית באמצעות המעבר ל[[סובדומיננטה]] מינורית בשיר "Sorry her lot". המוזיקולוג ג'רוויס יוז הילל את הפתיח של מקהלת הפתיחה, הכוללת "לחן ימי נמרץ בסולם [[דו מז'ור]], המועבר ב[[מודולציה (מוזיקה)|מודולוציה]] למינור השלישי, שם, אבוב נוגה משמיע את הבית הראשון של 'Sorry her lot' במשקל 2/4. משסיים זה ב[[דומיננטה]] סי מז'ור, מציגים הכינורות (עדיין במשקל 2/4) את באטרקאפ, והמפגש עמה בתנאים אלו אינו מרמז על כך שתתגלה מאוחר יותר כ'מלכת הוואלס'". הוא מוסיף: "הבסון והבסים מצהירים בתקיפות מי הוא הקפטן של הפינאפור, בסולם הלא-סביר של לה מינור. באטרקאפ מנסה נואשות להישמע במי-במול מינור, אך שאר הדמויות אינן מכירות סולם שכזה. בן-רגע שבים כולם לדו מז'ור איתן וטוב במשקל 6/4".

לדברי ג'ייקובס, "ראלף, קפטן קורקורן, סר ג'וזף וג'וזפין שוכנים כולם בעולמם המוזיקלי האינטראקטיבי (ובעיקר בשיר 'Never mind the why and wherefore'), וכמעט אותה מידת תשומת לב מוקדשת גם לשתי דמויות פארודיות שאובות מעולם האופרה והמלודרמה: ליטל באטרקאפ, בעלת ה'דם הצועני בעורקיה', ודיק דאדהיי, כבד-הפסיעה". עוד מוסיף ג'ייקובס כי ה[[טון מוביל|טון המוביל]] של "Never mind the why and wherefore" מדגיש את המשפט המרכזי "כאות חסד בסגנון [[יוהאן שטראוס (הבן)|יוהאן שטראוס הבן]]". החוקר דייוויד ראסל הולם מצביע על פרודיה רחבה של סאליבן על סגנונות אופראיים שונים, "ובמיוחד על ה[[רצ'יטטיב]]ים ה[[גאורג פרידריך הנדל|הנדליאניים]] ועל סצנת ה[[נישואים בסתר]], המזכירה אין-ספור מזימות אופראיות ליליות, אך בעיקר על העיוות האירוני של המנגינה הפטריוטית ב-*". שירה של באטרקאפ במערכה השנייה, שבו נחשף סוד החלפת התינוקות, נפתח בציטוט מתוך "שר היער" של פרנץ שוברט ומפרודיה גם על האופרה "הטרובדור". ג'ייקובס מוסיף כי סאליבן משלב ניואנסים הומוריסטיים משלו באמצעות עיבוד ביטויים יומיומיים ברצ'יטטיב בסגנון גאטנו דוניצטי, אך מאידך מרומם את רגעי השיא הדרמטיים האמיתיים, ובראשם האריה של ג'וזפין במערכה השנייה, ומעשיר את הקטעים הקונצרטנטיים באמצעות "הסטות קצביות דקות ושינויי מבנה עדינים".

## שינויים וחומר שנגרע
### בלדה לקפטן קורקורן, "Reflect, my child"
במהלך החזרות לקראת הצגת הבכורה הוסיף גילברט בלדה לקפטן קורקורן, שבה הוא מפציר בבתו להניח לאהבתה אל המלח הפשוט, באומרו כי "בכל צעד שיעשה, יחטא לכללי הנימוס שחברה תרבותית לעולם לא תסלח עליהם". הבלדה נועדה להשתבץ בין קטעים מס' 5 ו-6 בפרטיטורה הידועה כיום, אך הוסרה מן האופרה טרם ערב הבכורה. מילותיה נשתמרו בלברית שהופקדה במשרד הלורד צ'מברלין לשם קבלת רישיון הצגה. עד לשנת 1999, העדות היחידה לקיומו של הלחן הייתה עותק של תפקיד הכינור הראשון בלבד.

באפריל 1999 הודיעו החוקרים ברוס א. מילר והלגה ג'. פרי על גילוי תזמור כמעט שלם, למעט תפקיד הכינור השני, באוסף פרטי של תווי תזמורת מוקדמים. החומר, שאליו צורף שחזור מדעי של קווי השירה שאבדו ושל חלק הכינור השני, פורסם בהמשך במהדורה ביקורתית והוקלט בביצוע מקצועי. הבלדה נכללה מאז ברפרטוארן של להקות מקצועיות וחובבות כאחת, אך לא נטמעה בתווי הביצוע או בהקלטות הקאנוניות.

### דיאלוג לדמות בת הדודה היבי
שמאל|ממוזער|בונד בתפקיד היבי לצד גרוסמית' בתפקיד סר ג'וזף, בהפקה המחודשת של שנת 1887.
בעותק הלברית הרשמי שנמסר לרישוי נכללו לדמותה של בת הדודה היבי שורות דיאלוג במספר סצנות במערכה השנייה. בסצנה שלאחר קטע מס' 14 ("Things are seldom what they seem"), היא מופיעה לצד סר ג'וזף, ומשמשת כהד המאשר את אכזבתו מג'וזפין. לאחר מספר הערותיה, נוזף בה סר ג'וזף בבקשה לשתוק, והיא משיבה במרירות: "שוב נרמסתי!". קטע זה שימש את גילברט לימים באופרה "סבלנות", לדמותה של ליידי ג'יין. להיבי יוחדו עוד שורות דיאלוג לאחר קטעים מס' 18 ("Carefully on tiptoe stealing") ומס' 19 ("Farewell, my own").

בשלב מאוחר בחזרות הופקדה השחקנית והזמרת ג'סי בונד על התפקיד, במקומה של גב' הווארד פול. בונד, שבאותה עת נודעה בעיקר כזמרת קונצרטים וחסרה ניסיון משחק משמעותי, חשה כי אינה כשירה לביצוע דיאלוגים, ועל כן עיבד גילברט את החומר כך שדמותה של היבי תיוותר אילמת. שורותיה שנגרעו מושבות לעיתים בהפקות מודרניות.

### רצ'יטטיב קודם לסיום המערכה השנייה
הקטע הדרמטי הפותח במילים "Here, take her sir, and mind you treat her kindly" ("הנה, קח אותה, אדוני, וודא שתנהג בה בעדינות") נכתב במקור כרצ'יטטיב ונכלל במהדורה הראשונה של התווים הקוליים כקטע מס' 20א. זמן קצר לאחר הבכורה בוטל הרצ'יטטיב, והדיאלוג הושמע מאז כדיבור בלבד. הפקות עכשוויות אחדות נוהגות להשיב את הרצ'יטטיב למקומו במסגרת שיחזור מוזיקולוגי של הפרטיטורה המקורית.

## הקלטות

מאז שנת 1907 נעשו הקלטות רבות לאופרת הסבוי "אה"מ פינאפור", אשר ביססה את מעמדה כאחת היצירות המתועדות ביותר ברפרטואר של גילברט וסאליבן. החוקר איאן בראדלי מנה 17 הקלטות זמינות על גבי תקליטור נכון לשנת 2005.

ההקלטה משנת 1930 נחשבת לנדבך היסטורי בעל חשיבות עליונה, שכן היא מתעדת את סגנון הביצוע וההגשה של כוכבי להקת ד'וילי קארט בדורם. ההקלטה משנת 1960, הכוללת את מלוא הדיאלוגים, הוכתרה בעקביות על ידי מבקרים כגרסה הקאנונית והמופתית ביותר של הלהקה. ההקלטה משנת 1994 בניצוחו של סר צ'ארלס מקרס, בהשתתפות סולני אופרה מן השורה הראשונה, נחשבת להישג אמנותי רב-מעלה בזכות עיבודה התזמורתי העשיר והדיוק הסגנוני שבה. ההקלטה משנת 2000 של להקת ד'וילי קארט, הכוללת דיאלוגים מלאים וכן הקלטה בכורה של הבלדה האבודה לקפטן קורקורן, "Reflect, my child", נחשבת אבן דרך בשחזור הרפרטואר ההיסטורי של הלהקה. הקלטה נדירה נוספת היא הגרסה הדנית משנת 1957, אחת ההפקות המקצועיות הבודדות של גילברט וסאליבן בשפה זרה, הממחישה את היקף תפוצתה הבין-לאומית של האופרה.

בשנת 1939 נבחרה "אה"מ פינאפור" על ידי רשת NBC לשידור כאחת מן האופרות הראשונות שהועלו בטלוויזיה האמריקאית, מהלך פורץ דרך בתולדות המדיה המוזיקלית, אולם לא נותר תיעוד מצולם מן ההפקה. סרט הווידאו של להקת ד'וילי קארט משנת 1973, בבימויו של מייקל היילנד, משמר את אסתטיקת הבמה התקופתית, אך יש מבקרים שסברו כי חסר בו הדינמיזם הדרמטי הדרוש. עם זאת, מדובר באחת משלוש ההפקות המצולמות היחידות של הלהקה ביצירות גילברט וסאליבן. בשנת 1982 הפיקה חברת ההפקות ברנט ווקר גרסה טלוויזיונית במסגרת סדרת סרטי גילברט וסאליבן, אולם לדברי הביוגרף מארק שפרד, גרסה זו נחשבת ל"חלשה ביותר" מבין ההפקות שבסדרה. בעשורים האחרונים נערכו הקלטות וידאו מקצועיות נוספות במסגרת פסטיבל גילברט וסאליבן הבין-לאומי, שהעמיד סטנדרטים חדשים לתיעוד ביצועי הבמה של יצירה זו.

;הקלטות נבחרות
* 1930 – להקת ד'וילי קארט; התזמורת הסימפונית של לונדון; מנצח: מלקולם סרג'נט.
* 1958 – סרג'נט/גלינדבורן; תזמורת פרו ארטה ומקהלת פסטיבל גלינדבורן; מנצח: סר מלקולם סרג'נט.
* 1960 – ד'וילי קארט (כולל דיאלוגים); התזמורת הסימפונית החדשה של לונדון; מנצח: איזידור גודפרי.
* 1972 – גילברט וסאליבן לכולם; תזמורת ומקהלת פסטיבל גילברט וסאליבן; מנצח: פיטר מוריי.
* 1973 – ד'וילי קארט (וידאו); מנצח: רויסטון נאש.
* 1981 – פסטיבל סטרטפורד (וידאו); מנצח: ברתולד קארייר; בימוי: ליאון מייג'ור.
* 1987 – האופרה החדשה של סדלרס וולס; מנצח: סיימון פיפס.
* 1994 – מקרס/טלארק; תזמורת ומקהלת האופרה הלאומית של ויילס; מנצח: סר צ'ארלס מקרס.
* 1997 – Essgee Entertainment (וידאו; גרסה מעובדת); מנצח: קווין הוקינג.
* 2000 – ד'וילי קארט (כולל דיאלוגים); מנצח: ג'ון אוון אדוארדס.

## עיבודים
[ממוזער|250px|אילוסטרציה מאת [אליס וודוורד לעמוד השער של *The Pinafore Picture Book*, משנת 1908.]]
מאז ראשית המאה ה-20 זכתה "אה"מ פינאפור" לשורה ארוכה של עיבודים ספרותיים ובימתיים, המעידים על חיותה התרבותית המתמשכת ועל גמישותה האמנותית של היצירה. בשנת 1909 חיבר גילברט את ספר הילדים *The Pinafore Picture Book*, שאויר בידי אליס וודוורד. הספר שיקע את עלילת האופרה במבנה נרטיבי מפותח והרחיב את הרקע הביוגרפי והפסיכולוגי של הדמויות, פרטים שלא נכללו בלברית המקורית. בעקבותיו נכתבו עיבודים ספרותיים נוספים, רבים מהם לילדים, אשר פרשו מחדש את הסיפור או עיצבו גרסאות נגזרות מן הדמויות והאירועים.

בתחום התיאטרון המוזיקלי, שימשה היצירה בסיס לשורה של עיבודים מגוונים, המבוססים על לחניו של סאליבן. מן המרכזיים שבהם נמנה המחזמר *Hollywood Pinafore* מאת ג'ורג' קאופמן, שהועלה בתיאטראות ברודוויי בשנת 1945, ועשה שימוש ביצירתו של סאליבן במסגרת סאטירה חדה על תעשיית הקולנוע האמריקאית. ההפקה זכתה לגרסאות חוזרות, ובהן חידוש בלונדון בשנת 1998. באותה שנה הועלה בברודוויי גם המחזמר *Memphis Bound* מאת דון ווקר, בכיכובו של ביל רובינסון, ובביצוע להקה אפרו-אמריקאית שלמה. כבר בשנת 1940 הציגה האגודה האמריקאית לאופרטה קלה של אפרו-אמריקאים את ההפקה *Tropical Pinafore*, המתרחשת ב וזכתה לגרסאות נוספות במהלך העשורים הבאים.

בשנת 1949 יצרה מרים ולוביץ גרסה ביידיש בשם "דער שירץ" ("הסינר") עבור סניף ברוקלין של ההסתדרות הציונית הדסה. ההפקה סיירה ברחבי ארצות הברית והקליטה שנים-עשר מן השירים המקוריים. בשנות ה-70 שימשה הקלטה זו השראה לאל גרנד, שעודד את חברת האופרטה הקלה של גילברט וסאליבן בלונג איילנד להעלות את החומר, ובהמשך, בשיתוף עם בוב טרטל, השלים תרגום של שאר השירים והדיאלוגים. כך נוצרה גרסת "דער יידישער פינאפור", שהוצגה במשך למעלה משני עשורים וזכתה להצלחה ניכרת. בגרסה זו הומר השיר "He is an Englishman" ל"הוא יהודי טוב", בהקשר סאטירי-קהילתי ייחודי.

בשנת 1997 יצרה חברת הבידור Essgee עיבוד מחודש לאוסטרליה וניו זילנד, שהפך להצלחה מסחררת ולמושא לעיבודים חוזרים ונשנים. בשנת 2001 העלה מארק סאבג' את *Pinafore! (A Saucy, Sexy, Ship-Shape New Musical)* בתיאטרון "סלבריישן" בלוס אנג'לס, בהפקה בבימויו, שזכתה להצלחה ממושכת בת תשעה חודשים, והועלתה מאוחר יותר גם בשיקגו ובניו יורק. בעיבוד זה נותרת דמות נשית אחת בלבד, בעוד רוב הדמויות הגבריות מוצגות כבעלות זהות הומוסקסואלית מוצהרת. בשנת 2002 יצאה הקלטת צוות המבצעים המקורי בחברת בלבה רקורדס.

בשנת 2004 הועלה באנגליה המחזמר *Pinafore Swing* בתיאטרון ואטרמיל בבימויו של ג'ון דויל, עם עיבוד מוזיקלי מאת שרה טרביס. הגרסה מתרחשת בשנת 1944 ומציגה את הדמויות כחברי להקת בידור המשמחת את חיילי הצי במלחמת העולם השנייה. צוות השחקנים המצומצם שימש גם כתזמורת מלווה, והמוזיקה שולבה במקצבי סווינג ובאווירה נוסטלגית מובהקת. בעשורים האחרונים הועלו גם גרסאות פרודיות, לרוב במסגרת פסטיבלים חובבניים, ובהן עיבודים הומוריסטיים המתרחשים ביקום של "מסע בין כוכבים" או "מלחמת הכוכבים". בשנת 2005 הציג התיאטרון הפתוח של ריג'נטס פארק בלונדון גרסה רחבת-היקף בשם *H.M.S. Pinafore, or Dauntless Dick Deadeye*, שעובדה בידי הרברט אפלמן וכללה דיאלוגים חדשים ברוח כתיבתו של גילברט. בגרסה זו מוקד העלילה הועתק לדמותו של דיק דאדהיי, שהועצמה לכדי דמות מרכזית נרטיבית. את ההפקה ביים איאן טלבוט, בכיכובם של גארי וילמוט (דאדהיי), סקרלט סטרלן (ג'וזפין), דזמונד באריט (סר ג'וזף) ולזלי ניקול (באטרקאפ). הן ההפקה והן סטרלן זכו למועמדויות לפרס אוליבייה בשנת 2006.

## השפעה תרבותית
### עיצובו של התיאטרון המוזיקלי המודרני
ממוזער|250px|כרטיס תצלום של גילברט, שצולם בערך בשנת 1880 על ידי סטודיו הצילום אליוט ופריי.
ממוזער|250px|ארתור סאליבן.
מבין שלל השפעותיה של "אה"מ פינאפור" על התרבות הפופולרית, נודעת לה חשיבות מיוחדת בעיצובו של התיאטרון המוזיקלי בן זמנו. ההיסטוריון של התיאטרון ג'ון קנריק טען כי האופרה "הייתה לתופעה בין-לאומית אשר עיצבה מחדש את דפוסי התיאטרון המסחרי באנגליה ובארצות הברית כאחד". לדברי המוזיקולוג אנדרו לם, הצלחתה של "אה"מ פינאפור" בשנת 1879 ביססה את מעמדה של האופרה הקומית הבריטית לצד האופרה הבופה הצרפתית ברחבי העולם דובר האנגלית. ההיסטוריון ג'ון בוש ג'ונס הוסיף כי היצירה, כיתר אופרות הסבוי, הוכיחה כי תיאטרון מוזיקלי מסוגל לעסוק בשאלות חברתיות ופוליטיות מבלי לוותר על יסודו הבידורי, וכי בכך הניחה את התשתית למבנהו של ה"מחזמר המשולב", שבו הלברית, הטקסט והלחן משתלבים לכדי שלמות אמנותית אחת. לדבריו, הפופולריות חסרת התקדים של האופרה תרמה לעיצובו של קהל אמריקאי אוהד למחזות זמר, והציבה את עצמה כמודל צורני, רעיוני ואסתטי, אשר שימש מופת לדורות של מחזות מוזיקליים בעלי נופך חברתי.

הצלחתה הבין-לאומית של "אה"מ פינאפור" הניבה סדרה ארוכה של עיבודים מוזיקליים ותיאטרוניים, וכן מחזות זמר שבהם מהווה העלילה עצמה הפקה פנימית של האופרה או פרודיה עליה, לעיתים תוך שימוש ישיר בלחניה או בעיבודם מחדש. הפרודיה המתועדת הראשונה, "חורבנה של הפינאפור", נכתבה בשנת 1882 בידי ויליאם הוראס לינגרד ולוסקום סיארל, ובה נחשפות דמויות האופרה לאחר שספינתן נטרפת אל אי בודד. כתב העת *The Era* תיאר את היצירה כ"בולטת בעיקר בחוצפתה".

### אזכורים ספרותיים ופוליטיים
התהודה הרחבה של "אה"מ פינאפור" באה לידי ביטוי בהשפעתה על הספרות, הסאטירה והתרבות הפופולרית. שיריה הועתקו, עובדו ונשזרו ברוטינות קברט, ביצירות פרוזה ובמדיות שונות לאורך למעלה ממאה שנה. קומיקאים ואמני בידור רבים נעזרו בשיריה לצורכי פרודיה או ביקורת חברתית. כך, אלן שרמן באלבומו הקומי *My Son, the Celebrity* עיבד את השיר "When I Was a Lad" מזוויתו של צעיר הלומד באוניברסיטה יוקרתית ומתקדם עד לפסגת עולם העסקים, כשהוא מודה בסוף השיר לשורה של מוסדות ודמויות, "תודה לייל הישנה, תודה לאדון, ותודה לאביו, שהוא יו"ר הדירקטוריון". בתחום הספרות, אזכור מפורסם מופיע ברומן "שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב)" מאת ג'רום ק. ג'רום, שבו מנסה האריס לשיר את אותו השיר, וכן בסיפורו של אייזק אסימוב "סחור-סחור" מתוך הקובץ "אני, רובוט", שבו רובוט מזמר את "I'm Called Little Buttercup". שירי "אה"מ פינאפור" זכו גם לביצועים בידי אמני רוק, בהם טוד ראנדגרן, טאג' מהאל ומישל גריי ראנדגרן, שביצעו את "Never Mind the Why and Wherefore" בתוכנית "נייט מיוזיק" בשנת 1989.

במישור הפוליטי נודעה פרודיה סאטירית לשיר "When I Was a Lad", שנכתבה ב-1996 בידי וירג'יניה בוטומלי, שרת המורשת בממשלת ג'ון מייג'ור, ועסקה בדמותו של טוני בלייר. בתחום הספורט נרשם אף סוס מרוץ בשם "אה"מ פינאפור". הפופולריות העצומה של האופרה מצאה את ביטויה גם בעולם הפרסום. לדברי ג'ונס, "פינאפור חוללה את מסע הפרסום הבין תקשורתי הראשון בארצות הברית" כבר בשנת 1879, ואילו במאה ה-21 הופיעה גרסת פרודיה של "When I Was a Lad" בקמפיין טלוויזיוני לשוקולד בצורת תפוז מבית טריס. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הופקו אף קלפי אספנות מסחריים הנושאים דימויים מהאופרה.

### אזכורים קולנועיים וטלוויזיוניים
שירים מתוך האופרה שולבו במגוון הפקות קולנועיות לשם יצירת נופך תקופתי, ובהן "מרכבות האש" (1981), שבו גיבור הסרט, הרולד אברהמס, שר עם חבריו את "He Is an Englishman", שיר החוזר גם בדרמה "אנגלי בחו"ל" (1983) מבית BBC. בסרט "פיטר פן" (2003) מבצעת משפחת דרלינג את "When I Was a Lad", ואילו ב"ואייט ארפ" (1994) מתאהב הגיבור בצעירה המופיעה בהפקה מוקדמת של "אה"מ פינאפור". הסרט הביוגרפי "סיפורם של גילברט וסאליבן" (1953) כלל עיבודים נרחבים למוזיקה מן האופרה.

שירים מן היצירה מופיעים גם בסרטים בולטים אחרים, דוגמת "שודדי התיבה האבודה" (1981) ו"מסע בין כוכבים: המרד" (1998), שבו קפטן ז'אן-לוק פיקארד ולוטננט וורף שרים את "A British Tar" כדי להסיח את דעתו של הקצין דאטה. בסרט "שומר המדינה" (2006) מתוארת גרסה גברית של האופרה בביצוע סטודנטים מאוניברסיטת ייל בשנת 1939, ובה מגלם מאט דיימון את דמותה של ליטל באטרקאפ. ג'ודי גרלנד ביצעה את "I Am the Monarch of the Sea" בסרט "אני יכולה להמשיך לשיר" (1963). סרט המתח "היד שמנענעת את העריסה" (1992) עושה שימוש מרכזי במוזיקת האופרה, לרבות ביצוע משותף של האב ובתו לשיר "I Am the Captain of the Pinafore". סרט האנימציה "דיק דאדהיי" (1976) מאת רונלד סירל מבוסס כולו על דמותו של דיק דאדהיי ועל שיריו, ואילו הסרט "ניגון לנצח" (1988) כולל סצנה שבה תלמידי תיכון מבצעים את האופרה בשלמותה.

בטלוויזיה שולבו אזכורים נרחבים ל"אה"מ פינאפור". בסדרה "הבית הלבן, בפרק משנת 2000 "וזה ודאי לזכותם", משמש השיר "He Is an Englishman" מוטיב מרכזי, וכותרת הפרק מהדהדת את מילותיו. בסדרות אנימציה רבות ניכרת השפעת האופרה, בהן "משפחת סימפסון", בפרק "כף הפחד" (1993), שבו בארט מעכב את רוצחו המיועד בבקשה לשיר את האופרה כולה, ובפרק "אה"מ יאקו" של "אנימניאקס", המציג עיבודים היתוליים לשירים מ"פינאפור" ומ"שודדי הפנזנס". גם בסדרה "איש משפחה" (2001) מבצע סטואי גריפין גרסה הומוריסטית של "My Gallant Crew", ובסרט "סטואי גריפין - הסיפור שלא סופר" הוא שר את "I Am the Monarch of the Sea". בשנת 1955 שידרה רשת NBC מופע מיוחד בן עשרים דקות בשם *H.M.S. Pinafore in Jazz*, עיבוד ג'אז בהפקת מקס ליבמן ובכיכובם של פרי קומו, באדי האקט, קיטי קאלן, ביל הייז, פאט קרול והרב שריינר.

## היסטוריה של צוות השחקנים
הטבלאות שלהלן מציגות את חברי הצוות הבולטים ביותר בהפקות ובסיורי ההופעות המרכזיים של חברת האופרה ד'וילי קארט, מתקופות שונות ועד לסגירתה של החברה בשנת 1982:

## לקריאה נוספת

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 


## קישורים חיצוניים

;מידע

* ''H.M.S. Pinafore'' at The Gilbert & Sullivan Archive
* 
* vocal score at IMSLP
* Biographies of the people listed in the historical casting chart


;תמונות

* Bab illustrations of lyrics from ''H.M.S. Pinafore''
* Photos of ''Pinafore'' characters and scenes, NYPL
* American Pinafore Poster Collection
* Pinafore Sapolio advertising cards
* Pinafore programmes


## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:אופרות באנגלית