עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור

**"עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור"** הוא ספר מאת ההיסטוריון הצבאי הישראלי אורי מילשטיין, בו הוא טוען שהארועים שהתרחשו בפרשת דיר יאסין ב-9 באפריל 1948 לא היו "טבח", ומאשים את השמאל בישראל ואת הנהגת היישוב של אותה תקופה בשימוש ושותפות בהפצה של דיווחים כוזבים על מה שקרה כדי להכפיש את יריביהם הפוליטיים בימין. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2007 וזכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.

## גרסת הארועים אותה מפריך מילשטיין
לפי מילשטיין, הגרסה הכוזבת של הארועים (אותה הוא מתאר כעלילת דם) היא כדלקמן:
# הכפר דיר יאסין, הממוקם ממערב לירושלים, ליד שכונת גבעת שאול, היה כביכול שליו ושקט. לכפר היתה "ברית אי-תקיפה" עם גבעת שאול. תושבי דיר יאסין לא השתתפו בפעולות אנטי-יהודיות בשלב הראשון של מלחמת העצמאות (נובמבר 1947 – מאי 1948). לכן לא היתה ליהודים סיבה לתקוף את הכפר ולגרש את תושביו.
# האצ"ל ולח"י תקפו את הכפר ללא רשות מאף גוף רשמי של היישוב. התקיפה לא ענתה לאינטרסים של יהודים.
# במהלך הקרב נהרגו נשים, ילדים וקשישים, שלא היוו סכנה לתוקפים.
# לאחר הקרב, נלקחו יתר התושבים למחצבה סמוכה ונורו בה.
# האצ"ל ולח"י הרגו בסך הכל 254 בני אדם.

על פי נתוני מומחים רבים (כולל מילשטיין עצמו בעבודותיו הקודמות), מספר ההרוגים בארוע היה קצת יותר מ-100 איש, חלק ניכר מהם אזרחים.

## גרסת הארועים של מילשטיין
מילשטיין סבור שחלקים רבים מהגרסה המקובלת הם שקריים:
* הכפר דיר יאסין לא היה יישוב שליו, אלא שימש כבסיס לכוחות ערבים שתקפו את הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
* התקיפה בדיר יאסין היתה חלק מתוכנית "מבצע נחשון" של הסוכנות היהודית וה"הגנה", שמטרתה היתה לשבור את המצור הערבי על ירושלים, שמנע משלוח מזון ומים ליהודי העיר. מחלקה של הפלמ"ח השתתפה בחלק האחרון של המבצע. לפיכך, האצ"ל ולח"י לא פעלו מיוזמתם כשתקפו את דיר יאסין.
* לא היה "טבח" לאחר הקרב, לא במחצבה ולא בכל מקום אחר. הריגת נשים וילדים לא היתה כוונת האצ"ל ולח"י, אלא תוצאה של הקשיים של לחימה בשטח בנוי, שהובילה לנפגעים בקרב תושביו. לפי מילשטיין:

"הפיכתו של הקרב הזה למיתוס של 'טבח' לא אפשרה חקירה יסודית של הצבא ולהסיק את המסקנות המתאימות. זו היתה אחת הסיבות לכך שצה"ל לא היה ערוך לקרבות כאלה, אפילו בקרב ג'נין ב-2002 ובמהלך מלחמת לבנון השנייה".
* לפי מקורות ערביים מתו כ-100 בני אדם, שזה פחות משמעותית ממספר 254 הקורבנות שדווחו במקור על ידי הסוכנות היהודית והעיתונות הבינלאומית לאחר התקיפה, ושעדיין נמצא בחלק מהמקורות (כולל אפילו מקורות ישראליים).

אורי מילשטיין גם כותב בספרו שדוד בן-גוריון ידע היטב שלא היה "טבח" בדיר יאסין. הוא, כיו"ר הנהלת הסוכנות היהודית והממונה על נושאי הביטחון בסוכנות, "ידע על התקיפה המתוכננת של האצ"ל ולח"י בכפר, אישר אותה ומיד קיבל דיווח על מה שהיה קורה [...] מאת מפקד כוחות ההגנה בירושלים דוד שאלתיאל". כמו כן, "קיבל דיווח מלא על דיר יאסין גם משמעון מוניטה, סוכן ה'הגנה' בתוך לח"י, שהשתתף בקרב". עם זאת, בן-גוריון שתק על כך עד מותו ב-1973, למרות שבתחילת שנות ה-50 אישר בעל פה לשמעון מוניטה שהוא יודע את האמת על מה שקרה.

לפיכך, כותב מילשטיין, בן-גוריון ופמלייתו ניצלו את הקרב בדיר יאסין למטרותיהם הפוליטיות על מנת להכפיש את האצ"ל ולח"י, בהיותם מתנגדי מפא"י, ולמנוע את השתתפות מנהיגיהם (בעיקר מפקד האצ"ל מנחם בגין) בהרכבת הממשלה הראשונה, ושיבוץ חבריהם בתפקידי פיקוד בצבא ההגנה לישראל. סיסמת מפלגת מפא"י בבחירות הראשונות לכנסת היתה "בלי חרות ומק"י". כפי שכותב מילשטיין: . הוא גם מציין את תפקידם של ראשי צה"ל, היסטוריונים ואנשי אקדמיה צבאיים, וכלי התקשורת בגיבוש ושימור "מיתוס דיר יאסין", בעזרתו ואחרים כמוהו "בן-גוריון וחבריו שטפו את המוח של אזרחי ארץ ישראל".

בשנת 2002, לבקשת חברת הכנסת נעמי חזן ממפלגת מרצ, אסר פיקוד צה"ל על חבר לח"י לשעבר, עזרא יכין, לדבר עם החיילים, מאחר שטען בהרצאותיו כי לא היה טבח בדיר יאסין.

## דיון
הספר ומחברו היו נושא לדיון מסוים בישראל. מאיר פעיל, דוקטור לצבא והיסטוריה כללית, הקשור למחנה השמאל בישראל, מתנגד ותיק של אורי מילשטיין, טען כי הספר "מופרך לחלוטין" ו"תעמולה ימנית ישראלית זולה". יחד עם זאת, מספר מקורות מטילים ספק הן בעדותו של פעיל עצמו על הארועים בדיר יאסין והן במהימנות דבריו על נוכחותו במקום.

## קישורים חיצוניים
*  אורי מילשטיין, רבין: לידתו של מיתוס. פרק 22 דיר יאסין
* אלכסנדר שולמן דיר יאסין
* ראיס סולימנוב, דיר יאסין: מבט חדש על תולדות הנכבה, סקירה על הספר

## הערות שוליים

קטגוריה:הסכסוך הישראלי-ערבי: ספרים
קטגוריה:ספרי עיון בעברית: מלחמות ישראל
קטגוריה:ספרי מלחמת העצמאות