הכרעת רוב בדיינים

**הכרעת הדין על פי רוב הדיינים** היא מצוות עשה מהתורה הקובעת כי במחלוקת בין דיינים מוכרע הדין על פי דעת הרוב.

## מקור הדין
מקור הדין הוא בפסוק: . הרמב"ם במשנה תורה כותב .

### הכרעת רוב בדיינים ועקרון הרוב בהלכה
מדברי הפסוק "אחרי רבים להטות" למדו חז"ל את העיקרון הכללי של רוב בהלכה, שמהווה מקור להיזדקקות לרוב בהכרעת ספקות מסוגים שונים - לא רק בהכרעה בין דיינים. הכרעה על פי רוב הדיינים היא איפוא היישום הראשי והדוגמה המרכזית לעקרון הכללי של רוב בהלכה.

## הוספת דיינים במקרה של שקילות
על פי ההלכה אין בית דין שקול, דהיינו גודלו של בית דין הדן בעניינים שונים חייב להיות בגודל אי זוגי על מנת לחייב הכרעה. עם זאת, עדיין ייתכן מצב בו מגיעים לתיקו והוא כאשר מחצית הדיינים מחייבים ומחציתם פוטרים ואחד אומר שאינו יודע, כלומר שאינו יכול להכריע. במצב כזה מוסיפים עוד שניים לבית הדין. אם עדיין לא מוכרעת ההלכה מוסיפים עוד שני דיינים עד שמגיעים להכרעה או שמוסיפים שניים נוספים וכן הלאה עד שמגיעים לבית דין של שבעים ואחד. כאשר מגיעים לבית דין בגודל של שבעים ואחד דיינים ולא מגיעים להכרעה (למשל אם שלושים וחמישה מחייבים ושלושים וחמישה פוטרים ואחד אומר איני יודע) אין מוסיפים עוד דיינים אלא דנים עם האחד שאינו מגיע להכרעה עד שיסכים לאחד מן הצדדים.

## בפסיקת הלכה

מלבד דיונים משפטיים הבאים לפני בית דין, כלל ההכרעה ברוב מיושם לעיתים בפסיקת הלכה באופן כללי. כן מביא בעל ספר החינוך בהגדרת המצווה , כלומר העיקרון קיים הן בפסיקת הלכה כללית והן למקרים פרטיים המובאים בפני בית דין. 

דוגמאות לכך מובאות בספרות חז"ל במקומות שונים. למשל, במחלוקת המפורסמת בעניין תנורו של עכנאי בין רבי אליעזר לחכמים, נפסקה הלכה כדעת חכמים המרובים על רבי אליעזר משום הכלל "אחרי רבים להטות". מקרה נוסף מובא בתוספתא ביחס לרבי עקיבא שבמחלוקת בין רבן גמליאל לחכמים נהג כשיטת חכמים בפניו של רבן גמליאל: .

בעניין מחלוקת הלכתית אשר בה צד אחד מרובה על חברו, אלא שמנגד המיעוט הוא של תלמידי חכמים גדולים יותר בהלכה, קיימת מחלוקת המובאת במסכת יבמות אשר דנה בסוגיה בה נחלקו בית הלל ובית שמאי, האם נהגו בית שמאי בחיי היום יום כשיטתם או שבפועל הלכו אחרי בית הלל, ומובא כי בתשובה לשאלה זו קיימת מחלוקת בין אמוראים: ריש לקיש ורב סוברים "לא עשו בית שמאי כדבריהם" ואילו רבי יוחנן ושמואל סוברים "עשו ועשו". אחד מההסברים הניתנים למחלוקת אמוראים זו היא שלשיטת הסוברים שלא עשו בית שמאי כדבריהם - מכיוון שמעטים היו מבית הלל. ברם, לשיטת הסוברים "עשו ועשו" - מכיוון שהם "מחדדי טפי" כלומר מחודדים בחכמתם יותר מבית הלל.

גם בדורות מאוחרים יותר נעשה שימוש בכלל אחרי רבים להטות בפסיקת הלכה. אחת הדוגמאות החשובות ביותר לכך היא שיטתו של ר' יוסף קארו בבואו לפסוק הלכה בספרו בית יוסף. הוא קובע כי אין להכריע הלכה בין הראשונים על פי סברותיהם, כי בדור זה אין יכולת להבין לעומק את כוונתם. לפיכך הוא פוסק הלכה כפי לפחות שנים מבין שלושה **"עמודי הוראה"**: הרמב"ם, הרי"ף והרא"ש. שיטה זו דומה לפסיקה בבית דין של שלושה דיינים ועל פי העיקרון אחרי רבים להטות פוסקים כפי שנים מבין שלושתם. אמנם אין זה "אחרי רבים להטות" הרגיל, שכן מה יעשה כאשר שנים מבין שלושה פוסקים כשיטה אחת אך חכמים רבים אחרים חלוקים על שנים אלו וסוברים כמו דעת היחיד, הרי במקרה זה בטל הכלל של אחרי רבים להטות? לפיכך מציין ר' יוסף קארו כי  יחרוג משיטתו ויפסוק כדעת הרוב.

## הגבלות על העיקרון
לעקרון ההליכה אחרי הרוב ישנן שתי הגבלות אשר כל אחת מהן נחשבת כמצוות לא תעשה בפני עצמה במניין המצוות.

### רוב מיוחס בדיני נפשות
במכילתא דרבי ישמעאל נקבעת הגבלה מסוימת בהליכה אחר הרוב ביחס לדיני נפשות: . לפי מדרש זה, על מנת לזכות דרוש רוב רגיל, אולם על מנת לחייב דרוש רוב מיוחס. המדרש מקיש מן הצורך להביא לפחות שני עדים כדי לחייב אדם בעונש מוות, לצורך להביא לפחות רוב של שני דיינים לצד המחייב מוות. 

במידה וקיים רוב של דיין בודד לצד המחייב מוות, אין הנאשם זכאי מיד, אלא בדומה לאמור לעיל מוסיפים שני דיינים עד שיגיעו לרוב מיוחס למיתה או רוב רגיל לזיכוי או עד שיגיעו לבית דין של שבעים ואחד. על בית דין של שבעים ואחד אין מוסיפים, אלא דנים עד שמגיעים להכרעה, ובמידה ואין מגיעים להכרעה - הנאשם זכאי אפילו אם קיים רוב של דיין אחד למיתה.

חריג נוסף ביחס לדיני נפשות הוא כאשר כל הדיינים מחליטים פה אחד על עונש מוות - במקרה זה הנאשם פטור מעונש מוות משום שלא היה אפילו דיין אחד שהביא נימוקים לזכותו כדי שידונו בהם הדיינים.

### הטיה לפי סברת הרוב בלי סברה עצמאית
רש"י בבאורו על התורה מבאר את הפסוק "לא תהיה אחרי רבים לרעות" כאזהרה לדיינים לעמוד על דעתם אף כאשר הם בדעת מיעוט ודעתם תדחה למול דעת הרוב שמורכב מרשעים: .

יסודם של דברים אלו הוא במכילתא דרבי שמעון בר יוחאי . מסביר הרמב"ם בספר המצוות: . כלומר זו אזהרה לדיין שלא לנטות אחר סברת הרוב משום שכך סבור הרוב אלא עליו לומר את סברתו הוא.

## טעם המצווה
בעל ספר החינוך מסביר כי יסוד קביעת ההלכה כדעת הרבים נועד לשמור על אחידות התורה, שכן במידה וכל אחד יכריע את ההלכה על פי סברתו ולא לפי דעת הרוב, תעשה התורה ככמה תורות: .

## ראו גם
* רובו ככולו
* הכרעת הרוב

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:משפט עברי: דיני ספיקות
קטגוריה:תרי"ג מצוות
קטגוריה:רוב
קטגוריה:מצוות הנוהגות בזמן הזה
קטגוריה:פרשת משפטים
קטגוריה:משפט עברי: כללי פסיקה