אנטוניו לולי

**אנטוניו לולי** (באיטלקית: **Antonio Lolli**) היה כנר ומלחין איטלקי בן המאה ה-18.

נולד בברגמו, כנראה ב-1725. נפטר בפלרמו ב-10 באוגוסט 1802.

## ביוגרפיה

תאריך הלידה של לולי עדיין לא ברור כיום: לפי תיעוד נראה שהוא מת בן 77, כך שייתכן שהוא נולד בסביבות 1725. עם זאת, תאריך היפותטי זה נידון רבות: גואלי הצהיר באחד מכתביו כי הוא מת בגיל 75 (לכן בסביבות 1727), בעוד שפטיס קבע את שנת לידתו ההיפותטית בין 1728 ל-1733; הביוגרפיה שלו שנכתבה ב־Allgemeine musikalische Zeitung משנת 1799 מדווחת במקום זאת על 1740. הוא צאצא למשפחה שכללה כמה מוזיקאים, אם כי לא נראה שכל אלה שהוזכרו על ידי רוברט-אלויס מוסר קשורים למעשה לאנטוניו לולי.

הוא למד כאוטודידקט ובשנת 1758 הפך לכנר סולו בחצר של שטוטגרט, ובכך ירש את הכנר פסקואלה ביני, מינוי שבוצע ככל הנראה בהמלצת לאב מרטיני ולניקולו ג'ומלי. מוסר (Moser) מדווח כי לולי הופיע בשטוטגרט לצד ביני, נרדיני ופרארי אינה בדיוק נכונה, בהתחשב בכך שדומניקו פרארי היה בפריז בשנת 1754 כחבר ב־Concert Spirituel ולאחר מכן מעולם לא חזר לעיר השוואבית וביני פרש בשנת 1754. באותה תקופה בה הגיע לולי לחצרו של הדוכס מוירטמברג; היחיד שבאמת שיתף פעולה עם לולי היה פייטרו נרדיני, שהיה פעיל בשטוטגרט מאוקטובר 1762 עד מרץ 1765. כיורשו של ביני, לולי בוודאי היה מוזיקאי יוצא דופן; למעשה משכורתו כבר כמה שנים לאחר מכן, ב-1765, עברה עלייה מכרעת מ-700 ל-2000 פלורינים. בין השנים 1759 עד 1762 הוא ערך התכתבות עם Padre Martini, שארבעה מכתבים (שכתובים בנימה ידידותית) נשמרים ב־Liceo musica di Bologna.

במאי 1762 התחתן עם הרקדנית נאנט סובר, גיסתו של מאסטר הריקוד והכוריאוגרף ז'אן ז'ורז' נובר. בשנים הבאות הגיעה החצר השוואבית לשיא האמנותי שלה: לצד לולי עבדה גם אחותו, זמרת הסופרן בריג'ידה לולי, שהצטרפה ב-1766 ללהקת תיאטרון ונישאה לרקדן ג'וזף אנלי, ואחיה הצעיר, גאטאנו לולי, כנר נודד, שניגן בתזמורת החצר של שטוטגרט מ-1766 עד 1772.

הוויתורים של חופשה ממושכת אפשרו ללולי כמות גדולה של זמן פנוי לנסיעותיו. יעדו הראשון היה וינה, שם ערך קונצרטים מ-1760 עד 1763 . בשנה שלאחר מכן המוניטין המשגשג שלו המשיך ב-1764 בהופעות שונות בפריז בקונצרט ספיריטואל (21, 23, 24 באפריל, 31 במאי ו-21 ביוני): זה זיכה אותו בכינוי Mercure de France. קונצרטים ראשונים שלו ויצירות אחרות שהופקו באותה תקופה פורסמו גם בבירת צרפת. ההופעה המתועדת האחרונה שלו ב-Concert Spirituel התרחשה ב-1 בנובמבר 1766.

בשנים הבאות לולי לא ביצע נסיעות נוספות משטוטגרט, כנראה בגלל התנאים המשתנים שבהם נקלעה חצר וירטמברג, שם לחצים פוליטיים-כלכליים אילצו את פיטוריה של נובר ב-1767 (הבקשה שהציג לולי עבור השבתו של מאסטר הריקוד לא הועילה) וכמה מוזיקאים ורקדנים שיובילו סוף סוף לביטול החוזה של ג'ומלי ב-1770. אף על פי שלולי המשיך לקבל משכורת של 2500 פלורין ואשתו 2630 פלורין, בשנת 1769 היו להם לא מעט בעיות כלכליות; נצור כל הזמן על ידי נושים, ולכן החליט לעזוב את שטוטגרט. בסתיו הופיע בפרנקפורט (14 ו-24 בספטמבר) ובאוטרכט (14 בנובמבר). בשנת 1771 הוא היה באיטליה, שם פגש את לאופולד ווולפגנג אמדאוס מוצרט ולקראת סוף 1773 היה בצפון גרמניה, שם נגן בקונצרטים בהמבורג, ליבק ושטטין. בתחילת 1774 נסע ליוהניסברג במשך שבועות לבקר את המלחין קרל דיטרס פון דיטרסדורף .

כאשר החוזה שקשר אותו לחצר השוואבית פג ב-29 ביולי, הוא החליט לנסוע לרוסיה ולהיות וירטואוז קאמרי בשירותה של הקיסרית קתרין הגדולה תמורת שכר של 4000 רובל. החובות השונות שהחזיקו אותו כבול לחצר הקיסרית הרוסית מ-1774 עד 1783 לא מנעו ממנו להמשיך במסעותיו המוזיקליים באירופה: הוא ערך קונצרטים בפולין, באיטליה (במיוחד במדינת הכנסייה), בהולנד, ב. אוסטריה, צרפת, אנגליה, ספרד, סקנדינביה וגרמניה, שם ביקר בדיטרסדורף בפעם השנייה בתחילת 1778. לולי החליט לא לחזור לרוסיה, וציטט כמה מבעיות הבריאות שלו והאקלים הקשה מאוד בתור תירוצים. בשנת 1779 אנו מוצאים אותו מופיע בפעם המי יודע כמה כחבר ב-Concert Spirituel בפריז ולאחר מכן בספרד . בשנת 1783 הסתיימו יחסי העבודה שלו עם החצר הקיסרית הרוסית, ובכך פינה את מקומו לתלמידו ג'ובאני מאנה ג'ורנוביץ' .

ב-1784 הוא שיחק בסטוקהולם, המבורג וב-25 בספטמבר בקופנהגן. לאחר מכן, בתחילת ינואר 1785, הוא הגיע ללונדון, שם הופיע בקונצרטים מסוימים ב-18 (שהיה אמור להיערך במקור ב-4) וב-23 בפברואר וב-7 במרץ; את הביצוע השני שלו שמע היסטוריון המוזיקה צ'ארלס ברני. הקונצרט שהיה אמור להתקיים בבירת צרפת ב-4 ביוני 1785 כנראה לא התקיים עקב מחלוקת על היתרים. מאוחר יותר הוא חזר לספרד, שם קיבל קופסת הרחה שהכילה 350 דוקטים ועוד 2000 ריאלים עבור ביצוע אחד מהקונצרטים הפומביים שלו לשני סולנים. נראה כי בסוף שנות ה-80 הוא ערך כמה קונצרטים באיטליה (תועדו אלה בסן פייר ד'ארנה (כיום Sanpieradarena) ב-14 בספטמבר 1788 ובפירנצה במרץ 1789) וב-1791 הוא ניגן שוב בברלין. בקופנהגן, בהמבורג (25 במאי ו-2 באוגוסט בהתאמה). תמיד בלווית בנו פיליפ (שנולד בשטוטגרט ב-1773), שהתפרסם כצ'לן. חזר ללונדון ב-1792, היה בפלרמו בשנה שלאחר מכן, שם כנראה הופיע באחד מהקונצרטים הפומביים האחרונים שלו (גם ג'וזפה ברטיני נכח בקהל). ב-1794 היה פעיל בווינה כקונצרטמאסטר של מלך נאפולי, אך רק בנו ניגן בפועל בציבור. ב-5 במרץ 1796 בנאפולי הוא זכה לביקור מאנדראס יעקב רומברג, שליווה את לולי בכינור. לבסוף הוא פרש לחלוטין מפעילותו כמוזיקאי והתיישב דרך קבע בפאלרמו, שם מת כעבור כמה שנים בעוני מרוד עקב הימורים.

## שיקולים על האמן
הכישרון של לולי מצא את הביטוי הגדול ביותר בווירטואוזיות, לא בקומפוזיציה. מבקריו בני זמננו היו חריפים ושליליים כלפיו:

דעות דומות היו גם על ידי כריסטיאן פרידריך דניאל שוברט וארנסט לודוויג גרבר וכן מאוחר יותר וילהלם יוסף פון וואסילבסקי ולואיג'י טורצ'י. עם זאת, ניתן למצוא הערכה ראויה מצדם של סטווינג וא' מוזר. לולי, שהיה מודע לחולשתו בתיאוריה המוזיקלית בבס המתמשך, נעזר בתלמידיו לאחר שביצע את קטע הסולו. המהדורות השונות של הסונטות שלו עדיין מוכיחות שהיה מוערך.

יצירותיו של לולי, במיוחד הסונטות, מפגינות כישרון אינטואיטיבי אך גם לא ממושמע. הוא שימר את הצורות האופייניות לסגנון האסכולה של ג'וזפה טרטיני ופייטרו נרדיני. האדג'י שלו, שהמבקרים בקרו שהם קצרים, ארכם לא שונה מאלה של רוב המלחינים העכשוויים. בתנועות האלגרו, לעומת זאת, הווירטואוזיות שולטת: הן החוזק והחולשה של יצירותיו; באמצעות שימוש *ב*סקורדאטורה הוא הצליח לכפות שילובים יוצאי דופן של צלילים.

## קומפוזיציות
### קונצרטים לכינור
* 2 קונצרטים, אופ. 2 (E מז'ור, דו מז'ור; 1764, פריז)
* 2 קונצרטים, אופ. 4 (la magg., si magg.; 1766, פריז)
* 2 קונצרטים, אופ. 5 (E מז'ור, די מז'ור; 1768, פריז)
* קונצ'רטו שביעי (ז' מז'ור; 1775, פריז)
* קונצ'רטו שמיני (ד מז'ור; 1776, פריז)
* קונצ'רטו שמיני (1779, פריז)
* עוד 4 קונצרטים

### יצירות קאמריות
* 6 סונטות לכינור ובס מתמשך (בערך 1760, אמסטרדם)
* 6 סונטות לכינור ובס מתמשך (בערך 1767, פריז)
* 6 סונטות לכינור ובס מתמשך (1769, אמסטרדם)
* 5 סונטות ודיברטציה לכינור ובס מתמשך (1776, ברלין)
* 6 סונטות ל-2 כינורות (בערך 1785, פריז)

### עבודות אחרות
* L'école du violon en quatuor (בערך 1784, ברלין ואמסטרדם)
* 36 קפריזות לכינור
* סקרצו לשני כינורות

## ביבליוגרפיה
* GB Rangon: *מסה על טעם המוזיקה עם דמותם של שלושת נגני הכינור המפורסמים, האדונים נרדיני, לולי ופוניאני* (ליבורנו, 1790)
* C. von Dittersdorf: *Lebensbeschreibung* (לייפציג, 1801)
* CFD שובארט: *Ideen zu einer Äesthetik der Tonkunst* (וינה, 1806)
* G. Bertini: *מילון היסטורי-ביקורתי של כותבי מוזיקה* (פאלרמו, 1814–5)
* E. Hanslick: *Geschichte des Concertwesens in Wien* (וינה, 1869)
* JW von Wasielewski: *Die Violine und ihre Meister* (לייפציג, 1869)
* J. Sittard: *Zur Geschichte der Musik und des Theatres am württembergischen Hofe* (שטוטגרט, 1890-91)
* ל. טורצ'י: *מוזיקה אינסטרומנטלית באיטליה במאות ה-16, ה-17 וה-18* (טורינו, 1901)
* P. Stoeving: *Some Forgotten Virtuos of the Violin: Antonio Lolli, The Musician*, pp. 279–81 (1913)
* A. Moser: *Arcangelo Corelli und Antonio Lolli: two künstlerische Ehrenrettungen*, pp. 415–27 (1920-21)
* A. Moser: *Geschichte des Violinspiels*, pp. 286–8 (ברלין, 1923)
* מ. פדמונטה: *שש סונטות מאת אנטוניו לולי שהועתקו על ידי כנר גנואי לא ידוע*, ב-*Rassegna dorica*, pp. 121–4 (1936-7)
* W. S. Newman: *The Sonata in the Classic Era*, pp. 238–40 (Chapel Hill, 1963)
* NK Nunamaker: *הקונצ'רטו הווירטואוזי לכינור לפני פגניני: הקונצ'רטו של לולי, ג'ורנוביצ'י ו-וולדמר* (דיסרטציה, אוניברסיטת אינדיאנה, 1968)
* א.מל: *מכתביו של אנטוניו לולי לפדר מרטיני*, עמ'. 463–77 (1970)
* K.M. Stolba: *A History of the Violin Etude עד שנת 1800 לערך*, עמ'. 180–217 (ניו יורק, 1979)

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-18
קטגוריה:כנרים איטלקים