מצולות הים (אדוארד ברן-ג'ונס)

**מצולות הים** (באנגלית: **The Depths of the Sea**) הוא ציור מיתולוגי בצבעי מים וגואש מאת הצייר הבריטי אדוארד ברן-ג'ונס, שנוצר בשנת 1887. היצירה מזוהה עם זרם הסימבוליזם, והיא מהווה עיבוד בצבעי מים לציור שמן מוקדם יותר שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1886.

## רקע והקשרים מיתולוגיים
הציור שואב השראה מסיפורי בתולות הים והסירנות בתרבות הקלאסית. רעיית האמן, ג'ורג'יאנה ברן־ג'ונס, ציינה כי דמותה של בת הים מזכירה את פניה של לורה ליטלטון, אשר זכתה לכינוי "הסירנה" בשל קסמה ויופייה. הניגוד שבין היופי לבין הסכנה מגולם בדמותה האנדרוגינית של בת הים: פלג גוף עליון שרירי עם רמזים גבריים, שיער המתפתל סביב כתף הגבר, וזנב דג במקומו של איבר מין. הקומפוזיציה ההדוקה והתחומה, שבה אין מוצא ברור, יוצרת תחושת כליאה. היצירה מציעה עיון פסיכולוגי בתשוקה, פחד ואובדן שליטה, כאשר הגבר המובס נגרר לעולם שאינו שלו.
## תיאור היצירה
הציור מתאר בת ים מחויכת הגוררת את גופתו של מלח צעיר ועירום אל קרקעית הים. ברקע נראים עמודי אבן וקורות עץ המרמזים על מבנה שקוע או חורבות תת-ימיות, ובועות אוויר עולות מעלה ומדגישות את תחושת הטביעה. השימוש בגוני כחול וירוק קרירים ועמומים יוצר תחושת עומק, שקט וחלום. שני הגופים משדרים שלווה מסתורית, והחיבור ההדוק ביניהם מעניק לציור איכות אינטימית ואירוטית מעודנת. האמן תיאר את הציור כ"בלתי מוגדר" ו"מעורר השערות", והוא נתפס כחלק ממסורת הסימבוליזם של המאה ה־19, שביקשה להציע עמימות, תחושה והקשרים אסוציאטיביים על פני עלילה ברורה או מסר חד־משמעי.

## זהות הדמויות
דמות בת הים בציור מצולות הים עוררה השערות רבות בקרב חוקרי האמנות. אחת הגרסאות המרכזיות מזהה אותה עם לורה טננט (ליטלטון) , ידידת משפחת ברן־ג'ונס, שנודעה בכינויה "הסירנה". לורה נפטרה בלידה בשנת 1886, סמוך לזמן שבו החל האמן לעבוד על הציור, וברן־ג'ונס תיאר את עצמו באותה תקופה כשרוי בייאוש עמוק. רעייתו ג'ורג'יאנה ברן־ג'ונס אישרה כי פני הדמות מזכירים את "ההבעה הקסומה" של לורה, ויש הרואים ביצירה מחווה לזכרה. עם זאת, יש המצביעים על הדמיון לדמותה של מריה זמבקו – אהובתו לשעבר של האמן, שניסתה לשים קץ לחייה בתעלה יחד עמו – ורואים בבחירה זו סמל למשיכה קטלנית ולסירנה טורפת. חוקרים אחרים טוענים כי שרטוטי ההכנה לציור נעשו לפי מודלית מקצועית אנונימית, שכן לורה כבר לא הייתה בין החיים באותה עת. בשל המורכבות הרבה, מקובל לראות בדמות בת הים יצירה המשלבת השראה מנשים ממשיות עם אידיאל נשי מיתי, אנדרוגיני ומאיים. הדמות הגברית, לעומתה, נותרה אנונימית ומובנת בדרך כלל כקורבן סמלי – מלח שטבע או ייצוג של הגבר הוויקטוריאני הרפה והנכנע.

## טכניקה וביצוע
הציור בוצע בצבעי מים שקופים ואטומים על נייר מסוג wove שהודבק על לוח. הנייר קטן במעט מהלוח, והצבעים גולשים מעבר לשוליו, דבר המעיד על כך שההדבקה קדמה לציור עצמו. ברן־ג'ונס העדיף לעבוד בצבעי מים על פני צבעי שמן, שאותם כינה "שומניים ומרוחים", ולכן רבות מיצירותיו הגדולות נעשו בטכניקה זו. לצורך המחשה מדויקת של סביבה תת-ימית, השאיל האמן מכל זכוכית גדול מאמן אחר, מילא אותו במים צבעוניים והשתמש בו כמודל בסטודיו. הדגים הקטנים בצדו הימני העליון של הציור נוספו בעקבות הצעתו של חבר, כדי להדגיש את האפקט הימי.

## ניתוח מגדרי ופסיכולוגי
במהלך שנות ה־80 של המאה ה־19 השתנה ייצוג בת הים ביצירתו של ברן־ג'ונס: מדמות אימהית ועדינה לדמות קטלנית ומפתה, המשלבת מאפיינים של בת ים וסירנה. בציור מצולות הים היא מוצגת ככוח שולט ואלים - ישות אנדרוגינית אשר מגלמת חרדות גבריות מהתעצמות נשית. זרם זה בא לידי ביטוי בגוף השרירי של בת הים, בהיעדר מוחלט של דמויות גבריות חזקות, ובאופן שבו גופה של הדמות הגברית חסר אונים ונעדר סממנים גבריים גלויים. הציור נתפס בין היתר כביטוי לפחדים ויקטוריאניים ממיניות נשית, מזנות, ממחלות מין ואף מהתפוררות הסדר הפטריארכלי.

## הקשרים ביוגרפיים ואיקונוגרפיים
במקביל לעיסוק הסימבולי והמגדרי, מיוחסת היצירה גם למטענים אישיים של האמן. יש הסוברים כי הציור מהווה תגובה רגשית למותה של לורה טננט, שכונתה "הסירנה", ונפטרה בשנת 1886 – אותה שנה שבה הוצג הציור המקורי. אחרים קושרים את הדמות למריה זמבקו, אהובתו לשעבר של ברן־ג'ונס, שניסתה לשים קץ לחייה בתעלה בלונדון תוך ניסיון לגרור את האמן עמה למוות. תווי הפנים של בת הים בציור נתפסים כחיבור מורכב בין מודלים נשיים שונים מחייו של ברן־ג'ונס לבין אידיאל דמיוני של פאם פאטאל מעוררת אימה.

## השוואות והשפעות
200px|ממוזער|ימין|קבר הים
הציור מצולות הים מהווה נקודת שיא בתהליך התפתחות ייצוג דמות בת הים ביצירתו של אדוארד ברן־ג'ונס. בשנות ה־80 של המאה ה־19 יצר האמן סדרת ציורים מוקדמים שבהם בת הים מוצגת כדמות אימהית ועדינה, לרוב עם ילדים קטנים: בין היתר Mermaid with Children (1880), The Mermaid Family (1882) ו־The Mermaid (1882). ביצירות אלו מופיעה בת הים בדמות האם האוהבת, ולעיתים אף מוצגת באיקונוגרפיה המזכירה את מרים, אם ישו והילד. בהשוואה לכך, מצולות הים מסמנת שינוי חד: בת הים היא ישות קטלנית ואנדרוגינית, השולטת בקורבן גברי רפה. שלב המעבר בין שני הדימויים ניכר בציור המוקדם Grave of the Sea (1885), שבו נראית בת הים כצופה פסיבית בלבד.

ברמה המיתולוגית, הציור שואב השראה מסיפורם של סלמאקיס והרמאפרודיטוס באובידיוס, שם נימפת מים מתאחדת בגופו של עלם צעיר תוך חיבוק נחשי. בד בבד, דמות הסירנה משתקפת בציור בהשראת עיסוקו של ברן־ג'ונס בתרגום האודיסיאה לצד חברו ויליאם מוריס. הסינתזה בין דמות בת הים לדמות הסירנה – שילוב בין מאפיינים פיזיים והתנהגותיים – הייתה שכיחה בקרב אמני התקופה, אך אצל ברן־ג'ונס נעשתה באופן מודע ומכוון.

הציור הוצג באקדמיה המלכותית בלונדון בקיץ 1886, לצד יצירות נוספות שעסקו במוטיב הסירנה, ובכללן גם עבודות של פרדריק לייטון. בהקשר זה, מצולות הים מצטרף למסורת פרה־רפאליטית המאוחרת ולזרם הסימבוליזם, תוך מיזוג בין אלמנטים מיתולוגיים, ארוטיים ופסיכולוגיים.

## תולדות התצוגה והקבלה הביקורתית
מצולות הים הוצג באקדמיה המלכותית בלונדון בקיץ 1886. למרות ההשקעה הרבה בביצוע, היצירה "אבדה" בעיני המבקרים בתוך הצפיפות של כ־2,000 יצירות אחרות, ורבים ציינו כי מיקומה לצד דיוקנאות ססגוניים פגם בהשפעתה. האמן עצמו התאכזב מהחוויה ולא שב להציג באקדמיה. לאחר תערוכה זו הוא אף פרש מתפקידו כחבר שותף במוסד, תוך הבעת הסתייגות גלויה מחבריו. כיום מוצגת הגרסה בצבעי מים של מצולות הים באוסף מוזיאון פוג לאמנות שבאוניברסיטת הרווארד.

## הערות שוליים

קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:ציורי זוגות
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:מים באמנות
קטגוריה:ציורים ימיים