תעלת מריאנה

**תעלת מריאנה** (באנגלית: **Mariana Trough**) היא אגן קשת אחורית פעיל במערב האוקיינוס השקט, ומהווה חלק בלתי נפרד ממערכת קשת איזו-בונין-מריאנה.
ממוזער|הסביבה של תעלת: מריאנה: 1. רכס מריאנה המערבי; 2. '''תעלת מריאנה'''; 3. קשת מריאנה (שנפגשת בצפונה עם רכס מריאנה המערבי עקב הצורה הקשתית שלה); 4. קשת מריאנה הקדמית; 5. שקע מריאנה (כל הסביבה שבין מס' 1 למס' 5 הוא הלוח המיקרו טקטוני של מריאנה).
## מיקום ובתימטריה
תעלת מריאנה משתרעת על פני 1300 ק"מ מצפון לדרום. לתעלה מריאנה יש בערך את הממדים והשטח של יפן או קליפורניה. התעלה היא בצורת סהר גס (מס' 2 בצילום משמאל), ונפתחת בדרומה. היא תְּחוּמָה ממזרח על ידי קשת מריאנה הפעילה, וממערב על ידי הקשת של רכס מריאנה המערבי, ומדרום על ידי תהום צ'לנג'ר, שהוא חלק משקע מריאנה. היא מצטמצמת צפונה עד שקשת מריאנה (3 בצילום משמאל) ורכס מריאנה המערבי (1 באותו צילום והרכס הזה "מתנהג" כמו רכס מרכז אוקייני, המהווה גבול פיצול/פתיחה בין הלוח הפיליפיני ממערב, והמיקרו לוח מריאנה ממזרח לו) נפגשים בסביבות 24° צפון. היא רחבה ביותר במרכז, ב-18° צפון, שם היא ברוחב של כ-240 ק"מ, ומצטמצמת לכמחצית מכך בקצהו הדרומי והפתוח. העומקים באגן מפוזרים בצורה אסימטרית, והם גדולים יותר בסמוך לרכס מריאנה המערבי מאשר בסמוך לקשת הפעילה, עקב טריז הולך ומידלדל מערבה של משקעים געשיים שמקורם בקשת הפעילה, וגם ציפה תרמית פחותה של המעטפת. במקומות בהם אינה מכוסה במשקעים, קרקעית הים עמוקה יותר והבתימטריה מחוספסת יותר מהרגיל. קרקעית הים העדכנית ביותר (הקרום הימי החדש שנוצר), "גיל אפס", של ים הפיליפינים, כולל שקע מריאנה, נמצאת בעומק ממוצע של 3,200 מטר בהשוואה לעומקים רגילים של קרקעית ים בגיל אפס של 2,500 מטר.

## משטר הרחבה
ניתן לחלק את ציר ההתפשטות של תעלת מריאנה לאורך מסלולהּ לשני שלישים דרומיים, המאופיינים בהתפשטות איטית של קרקעית הים, ושליש צפוני המאופיין בבקיעה. מצפון עד 19°45' צפון דרומה, ועד 13°10' צפון, לרכס המתפשט יש מורפולוגיה אופיינית של רכס מתפשט לאט, עם גראבן צירי, שלעיתים תפוס על ידי רכס מרכזי שבו מרוכזת הפעילות הגעשית (אזור נאו-וולקני); מדרום לו, הרכס דומה יותר לרכס מתפשט במהירות, כנראה משום שאספקת המאגמה משופרת עקב הקרבה לקשת. חצאי קצבי ההתפשטות באזור שבין 16° ל-18° צפון מוערכים ב-1.5 עד 2.2 ס"מ/שנה בממוצע. הרכס הופך לנקודתי מצפון ל-18°30', והתפשטות אמיתית של קרקעית הים אינה מתרחשת מצפון ל-19°45'N, אך יש הסוברים אחרת. בקיעה יוצרת סדרה של מעמקים אמגמטיים. בין 19°45'N ל-21°10'N הנקראים "הגראבן המרכזי". לאגנים אלה זרימת חום נמוכה, חסרה פעילות מאגמטית, והם החלקים העמוקים ביותר של שקע מריאנה (מעל 5,400 מ'). החלק העמוק ביותר של הגראבן המרכזי ייחודי גם בקרב אגני קשת אחורית הפעילים בחשיפת פרידוטיטים של המעטפת לאורך ציר ההתפשטות. התפשטות צפונה לגראבן המרכזי מתרחשת על ידי תהליכים טקטוניים ומאגמטיים משולבים, הנבדלים מהתפשטות קרקעית הים, באזור המכונה אזור הגעש-הטקטוני (Volcano-Tectonic Zone-VTZ). ה-VTZ מתאים לחלק תעלת מריאנה שבו הקרום מתעבה מ-6 עד 15 ק"מ.

ה-VTZ הדרומי נשלט על ידי התפרצויות דרך סדקים געשיים הקשורות למאפיין דמוי רכס, באורך של כ-30 ק"מ, המתנשא ל-פּחות מ-2,800 מטר עומק מים, ודומה לקטע "המנופח" בקצה הדרומי של רכס ההתפשטות.

אזור ה-VTZ הצפוני נשלט על ידי געשיות ממקורות נקודתיים, עם מבנים המרוחקים 50-60 ק"מ זה מזה לסירוגין עם אגני בקע. אין פעילות געשית לאורך קטע הקשת הסמוך, ונראה שציר ההארכה לכד את אספקת המאגמה של הקשת בין השרשרת הצולבת של קסוגה ב-22° צפון, וניקו ליד 23° צפון, שם ציר ההארכה חותך את הקשת.

מצפון לכך, בקע צעיר מתבטא באופן מאגמטי על ידי לבת שושונית יוצאת דופן של קומפלקס היושי, פוקוטוקו-אוקה-נו-בה ואיוו ג'ימה.

ההנחה היא כי הבקיעה וההתפשטות מתפשטים צפונה בקצב של 10 עד 40 ס"מ/שנה, כך שהשינויים בסגנון הטקטוני והמאגמטי הנראים לאורך הסטרייק מצפון ל-18° צפון, מספקים דוגמה לרצף האירועים המתרחשים בכל אחד מהקטעים על פני אגן הקשת האחורית, כאשר הבקע מתפתח בצורת כיפה (Dome), ועובר לבקע התפשטות של ממש.
## ראו גם

* חקר מעמקי הים

## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:האוקיינוס השקט
קטגוריה:לוחות טקטוניים
קטגוריה:אסיה: גאולוגיה
קטגוריה:רעידות אדמה
קטגוריה:העתקים
קטגוריה:המרחב התת-מימי