מלחמת ההתשה במובלעת הסורית

ממוזער|שטח המובלעת הסורית
[שמאל|ממוזער|250px|אזור הקרבות. שטח שעבר לאחריות [אונדו"ף באפור]]
שמאל|ממוזער|250px|חייל צה"ל במובלעת לוחץ את ידו של איכר דרוזי עם פינוי כוחות צה"ל בתחילת יוני 1974
**מלחמת ההתשה במובלעת הסורית** הוא כינוי שניתן לאירועי הלחימה בין ישראל לסוריה במובלעת הסורית, בתקופה שבין מועד הפסקת האש ועד לחתימה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, במאי 1974. התקופה כללה בעיקר ירי ארטילרי וחילופי אש בין הצדדים בשטחי המובלעת, וקרבות על שיא החרמון החל מאפריל 1974 ועד לסיום הלחימה.

## רקע
ב-24 באוקטובר 1973, לאחר 19 ימי לחימה, הכריז האו"ם על הפסקת האש בשתי החזיתות, המצרית והסורית. בחזית הסורית עלה בידי צה"ל, במהלך המלחמה, להדוף את הסורים מכל השטחים שכבשו ברמת הגולן בתחילת המלחמה ולכבוש מובלעת משטח סוריה במרחק של כארבעים קילומטר מדמשק, שהוא טווח ירי ארטילרי. המובלעת, שקיבלה את הכינוי "המובלעת הסורית", הייתה מול צפון רמת הגולן, רוחבה היה כעשרים קילומטרים, ושטחה כ-400 קמ"ר. היא כללה כפרים סוריים רבים, תילי געש, את מוצב החרמון הסורי, מוצב הכוכים, מוצב הפיתולים ואת פסגת שיא החרמון.

## סדר הכוחות

### סוריה
במהלך המלחמה ספג הצבא הסורי אבידות גדולות שכללו מאות טנקים פגועים ואלפי הרוגים. מלאכת שיקום הצבא החלה עוד בזמן המלחמה, בעזרת משלוחי הנשק מברית המועצות, בהם הוזרם לסוריה ציוד לחימה רב. עם הפסקת האש ב-24 באוקטובר החלו הסורים בארגון היחידות.

בגזרת הלחימה במובלעת היו הסורים ערוכים עם דיוויזיית חי"ר (הדיוויזיות השביעית) ודיוויזית שריון (הדיוויזיה השלישית). שתי דיוויזיות חי"ר (התשיעית והחמישית) היו ערוכות מול דרום רמת הגולן. 

כמו כן עמד לרשות הצבא הסורי כח שריון קובני, שהגיעו לסוריה בעקבות המלחמה על מנת לסייע בהפעלת טנקי T-62.

באפריל 1974 ערך הצבא הסורי כ-1,000 טנקים מול צה"ל ברמת הגולן, וכוחות נוספים ניצבו בעתודה ובעורף הסורי. כמו כן, כלל המערך הסורי 150-180 סוללות ארטילריה.

### ישראל
עם הפסקת האש החזיק פיקוד הצפון כוח של שלוש אוגדות ברמת הגולן: שתי אוגדות בתחומי המובלעת, ואוגדה נוספת בהתארגנות ברמת הגולן (אוגדה זו החזיקה גם את הקו בדרום הרמה). בסיום המלחמה נשלחה אוגדה 146 לסיני, וברמת הגולן נותרו שתי אוגדות - אוגדה 36 ואוגדה 210. שתי האוגדות נערכו מול הצבא הסורי במובלעת ובדרום רמת הגולן.

גזרת המובלעת חולקה לשני גזרות: צפונית ודרומית. בכל גזרה החזיק צה"ל חטיבת חי"ר (שתפסה את קו המוצבים שהתבסס על התילים) וחטיבת שריון מאחורי קו המוצבים. בעורף הכוחות נפרס אגד ארטילרי 282. צה"ל נערך בעיקר לאפשרות של חידוש הלחימה, ולכן החזיק שתי חטיבות שריון במרכז רמת הגולן ככוח עתודה.

השהייה במובלעת נתפסה כזמנית ולכן לא הושקע כסף רק בבניית מוצבים ובביצורם. מוצבי צה"ל במובלעת התבססו על מבנים סורים, בתוספת מבנים יבילים וקרונות רכבת.

מפקד פיקוד הצפון במהלך מלחמת יום הכיפורים היה יצחק חופי. בינואר 1974 החליף מוטה גור את חופי כמפקד הפיקוד. ראש המטה הכללי בצה"ל היה דוד אלעזר. באפריל 1974, בעקבות פרסום מסקנות ועדת אגרנט, התפטר אלעזר מתפקידו ומוטה גור מונה לתפקיד הרמטכ"ל. רפאל איתן מונה לתפיד מפקד פיקוד הצפון.

## הלחימה במובלעת הסורית עד אפריל 1974
[שמאל|ממוזער|250px|מתאר הגבולות בין ישראל, סוריה ולבנון באזור [הר חרמון.
הקו הכחול (+++) בין ישראל ולבנון, נקבע על ידי האו"ם בשנת 2000 – מצוין בכוכבית שחורה.
קו קדמי ישראלי של קווי הפרדת הכוחות בין ישראל וסוריה 1974 – מצוין בכוכבית כחולה.
קו קדמי סורי של קווי הפרדת הכוחות בין ישראל וסוריה 1974 – מצוין בכוכבית אדומה
]]

בחודשי החורף הייתה הפעילות הסורית במובלעת מצומצמת, והתמקדה בעיקר בירי ארטילרי על כוחות צה"ל. בנוסף בוצעו מספר מצומצם של פעולות חבלה ותקיפה. באחת מהן, ב-15 בנובמבר 1973, הותקף סיור ישראלי בתל מרעי מהמארב, וחייל אחד נהרג.

צה"ל מצדו הגיב בירי ארטילרי משטחי המובלעת (כדי למנוע ירי סורי על היישובים ברמת הגולן), ובימי קרב מתוכננים, שכללו ירי טנקים ותותחים על מטרות סוריות. לקראת "יום קרב" הגדיר פיקוד הצפון את המטרות לירי, והורה לצמצם תנועה ברמת הגולן ולהיכנס ל"כוננות ספיגה". כמו כן הפעיל צה"ל כוחות חי"ר, צנחנים ויחידות מובחרות בפשיטות ומארבים כדי לסכל את היוזמות של הצבא הסורי, בין אלו ניתן למנות מארב של כוח מגדוד 890 בשיא החרמון שפגע במספר חיילי קומנדו סורים, ופשיטות של סיירת גולני וסיירת צנחנים על מוצבים סורים.

בראשית נובמבר 1973, אחרי תחילת עונת השלגים, נקלע כוח הצנחנים ששהה בשיא החרמון למצוקה וכוח מסיירת מטכ"ל נשלח לחלצם. כוח הסיירת נקלע גם הוא לקשיים וחייל אחד קפא למוות. בסופו של דבר חולץ הכוח המשותף באמצעות מסוקים. בשל מזג האוויר הקשה והתנאים הלוגיסטיים, נותר שיא החרמון נטוש למשך חודשי החורף.

מאמצע חודש מרץ 1974 הפכו ימי הקרב לתקריות אש רצופות, שלבשו אופי של מלחמת התשה. מלחמה זו קיבלה את הכינוי "מלחמת ההתשה הסורית" או "מלחמת ההתשה הקטנה". הצבא הסורי הפעיל בעיקר יחידות ארטילריה אך גם יחידות שריון וחיל-רגלים. הפגזות תותחים ומרגמות הפכו דבר שבשגרה.

בפברואר 1974 החל משא ומתן בין ישראל לסוריה בתיווכו של שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר שיצא למסע דילוגים בין ירושלים ודמשק. במקביל לפתיחת המשא ומתן גברה מלחמת ההתשה ובחודשים מרץ עד מאי אירעו למעלה מאלף תקריות ובכללן הפגזות כבדות על יישובי הגולן והפגזות בלתי פוסקות על כוחות צה"ל. 

בחודש מרץ ותחילת אפריל 1974 החלו הסורים לסלול דרך לשיא החרמון.

## ההסלמה מאפריל ועד להסכם הפרדת הכוחות

במשך כחודשיים מתחילת אפריל ועד ל-31 במאי 1974 על רקע המשא והמתן בין סוריה לישראל להפרדת כוחות בגבולות חדשים התגבר המתח והתנהלו ימי קרב של ממש. מחודש אפריל החל צה"ל בסדרת מבצעי "צלמוות", שכללו פשיטות של כוחות רגליים קטנים אל מוצבים סורים.

ההפגזות הארטילריות נמשכו וגרמו לנפגעים: ב-17 באפריל נהרגו חייל ואזרח (יוסף האפרתי, פרופסור לספרות שהגיע להרצות לחיילים) בתל ענתר, ב-1 במאי נהרגו שלושה חיילים במוצב בצפון המובלעת, ב-21 במאי נהרג מפקד גדוד 890  מהפגזה בתל שמס, וב-26 במאי נהרגו שלושה חיילים בתל ענתר.

בתקופה זו השתתף גם חיל האוויר בתקיפות, בחרמון ובסוריה עצמה. בקרבות אוויר הופלו שישה מטוסים סורים, ומטוס נוסף הופל מירי טיל נ"מ מסוג צ'פרל. בתקיפות בסוריה נפגעו מספר מטוסים. שני טייסים נהרגו וכמה אחרים נפלו בשבי בסוריה ובלבנון.

### הלחימה על שיא החרמון
ב-6 באפריל 1974 הבחינו תצפיות צה"ל כי כוחות קומנדו סורים העפילו לשיא החרמון. צה"ל הגיב באש ארטילרית כבדה ותקיפת מטוסים. באותו הלילה העפיל כוח מיחידת האלפיניסטים של צה"ל לשיא החרמון, כבש אותו לאחר קרב קצר, ושהה במקום עד 8 באפריל. ב-14 באפריל כבש כוח מסיירת מטכ"ל ויחידת האלפיניסטים את שיא החרמון לאחר קרב קשה בכוחות הסורים. לאחריו הועלו כוחות מצוידים כהלכה לתנאי מזג האוויר והשלגים לשהייה קבועה בשיא החרמון. הכוחות התבצרו במערה טבעית בפסגה.

חיל ההנדסה פרץ עד 15 באפריל, תחת הפגזות סוריות כבדות, דרך לשיא החרמון. דחפור די-9 שהוביל את הפריצה היה לכלי הממונע הראשון שהגיע לפסגת שיא החרמון. לאחר פריצת הדרך הועלתה פלוגת טנקים ונגמ"שים לשיא, ונערכו עבודות ביצורים במוצב המאולתר.

השהייה בשיא החרמון הייתה קשה. החיילים סבלו מתנאי מזג האוויר הקשים, בנוסף להפגזות סוריות כבדות. ב-19-18 וב-22 באפריל ניסו כוחות קומנדו סורים לכבוש שוב את שיא החרמון אך נהדפו. באותם ימים נערכו גם קרבות אוויר בהם הופלו שני מטוסים ישראלים ומספר מטוסים סוריים.

מ-19 באפריל החל צה"ל במבצעי "אורלנד", שמטרתם הייתה למנוע מהסורים להשתלט על נ"ג 2,682 - פסגה מצפון לשיא החרמון, אותה ניסו הסורים לתפוס כדי לאיים על מוצב צה"ל בשיא. המבצעים כללו סיור רגלי לנ"ג, סיור בשטח ומניעת היאחזות סורית בפסגה.

ב-27 באפריל הפגיזו הסורים את מוצב הפיתולים ואחד המטחים גרם לשמונה הרוגים. מסוק שהגיע לפנות נפגעים פגע בצלע ההר והתרסק. ששת אנשי צוותו נהרגו. הסורים הפגיזו מדי יום את מוצבי השיא והפיתולים וגם את הכלים שעלו למוצבים. צה"ל הגיב בתקיפות אוויר על מחנות הצבא הסורי במורדות החרמון. בלילה שבין 1-2 במאי פשטו כוחות קומנדו סורים על חניון טנקים, זו הייתה התקיפה הסורית האחרונה, בה נהרגו שני חיילים ישראלים ושניים נוספים נפלו בשבי הסורי. אלה היו השבויים האחרונים במלחמת יום הכיפורים, והם אלה שסיפרו ליתר השבויים בסוריה ממלחמת יום הכיפורים על המצב בארץ, לאחר שהסורים דיווחו לשבויים כי מדינת ישראל הושמדה.

## סיום הלחימה
ב-31 במאי נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. בהסכם הוחלט כי ישראל תיסוג משטחי המובלעת ותחזור לקו הסגול. כן הוסכם על תיקוני גבול, במסגרתם תיסוג ישראל מקוניטרה ומשטח נוסף באזור רפיד.

לאורך הגבול הוסכם על אזור חיץ מפורז, ברוחב משתנה של מספר קילומטרים. פסגת החרמון נקבעה גם היא כשטח מפורז באחריות האו"ם. משני צידי אזור החיץ הוטלו מגבלות על כמות כוחות הצבא שכל צד רשאי להחזיק.

לצורך ביצוע ההסכם יצא צה"ל במבצע "אספרנטו" שכלל פינוי כוחות צה"ל בשלבים, פירוק תשתיות וביצורים ופיצוץ מוצבים ובונקרים. המבצע הסתיים ב-26 ביוני. עם השלמת הפינוי נפרש בגבול כוח אונדו"ף (UNDOF), כדי לפקח על יישום ההסכם.

ב-1 ביוני בוצעה למרגלות תל שמס החלפת השבויים הפצועים בין ישראל לסוריה. ב-6 ביוני הסתיימו חילופי השבויים. ישראל החזירה 384 שבויים לדמשק, ובלוד נחתו 56 שבויים ישראלים. באותו יום הוחלפו סמוך לתל שמס גם גופות החללים, ולישראל הוחזרו גופותיהם של 19 חיילים שנהרגו במלחמה.

במלחמת ההתשה במובלעת (מהפסקת האש ב-24 באוקטובר 1973 ועד סוף מאי 1974) איבדה ישראל 65 חיילים ו-2 אזרחים, ו-234 חיילים נפצעו.

הסכם הפסקת האש בין ישראל לסוריה נשמר במשך עשרות שנים, וגם בזמן מלחמת לבנון הראשונה לא גלשה הלחימה לאזור.

## הענקת אות מלחמת יום הכיפורים
[שמאל|ממוזער|250px|[אות מערכה (ישראל)|אות מלחמת יום הכיפורים של צה"ל]]
לוחמים ששירתו שירות של 18 יום רצופים, או יותר, בתקופה שבין 6 באוקטובר 1973 ועד 31 במאי 1974 בחזית הצפון קיבלו את אות מלחמת יום הכיפורים.

## לקריאה נוספת
* דוד שחם, **ישראל 40 השנים**, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1991.
* נחמן שי, אילן כפיר, דני דור, משה מילנר, יהודה שיף, **ביטחון 50**, תל אביב: הוצאת מעריב, 1998.
* אביחי בקר, **[[אינדיאנים על גבעה 16|אינדיאנים על גבעה 16 - פלוגה בקרב החרמון]]**, הוצאת משרד הביטחון, 2003.
* משה גבעתי, **הישרדות בספטמבר - לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל**, חולון: הוצאת 'רעות', תשע"ג-2013, עמ' 252-233.
* עזי קורן, **אור בזלות**, הוצאת סער, 1991.
* משה גבעתי, **המערכה בחרמון - הקרבות ברכסי החרמון במלחמת יום הכיפורים ולאחריה**, תל אביב: הוצאת מערכות והוצאת מודן, תשע"ה-2015.
* אלישיב שמשי, "**ממני תראו וכן תעשו**", הוצאת מודן והוצאת משרד הביטחון, 2016, עמודים 219-234.

## קישורים חיצוניים
* 
* על מלחמת ההתשה במובלעת הסורית באתר חטיבת גולני
* על מלחמת ההתשה במובלעת הסורית באתר חטיבת אלכסנדרוני
* 
*אריק וייס, "בלילה ייהרג לי עוד חייל", סיפורה של המובלעת הישראלית בסוריה, חדשות עשר, 17 באפריל 2018
*אבי דוידוביץ, הקרב על שיא החרמון, יוני 2017

## הערות שוליים

קטגוריה:החזית הסורית במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:מלחמות סוריה
קטגוריה:1973 בישראל
קטגוריה:1974 בישראל