אסון השייטת

שמאל|ממוזער|250px|מראה כללי של האנדרטה בשבי ציון ללוחמי השייטת שנפלו באנצרייה
שמאל|ממוזער|250px|אנדרטת שייטת 13 בחוף ראשון לציון
שמאל|ממוזער|250px|שלט על שייטת 13 בחוף ראשון לציון
ממוזער|250px|אנדרטה תת-ימית לחללי אסון השייטת מול חוף שבי ציון
ממוזער|250px|אנדרטת חללי אסון השייטת מבט מקרוב
"**אסון השייטת**" הוא הכינוי הנפוץ לקרב שהתחולל בלבנון בלילה שבין 4 ל־5 בספטמבר 1997 (ג' באלול ה'תשנ"ז), במסגרת מבצע "**שירת הצפצפה**" של שייטת 13 של חיל הים הישראלי. בקרב נהרגו 11 מלוחמי השייטת ורופא מכוח החילוץ, נפצעו ארבעה, ונותרה בשטח גופתו של לוחם מהשייטת. זהו האירוע הקשה ביותר בתולדות השייטת.

## תיאור האירוע
בתחילה תוכננו שני מבצעים במקביל: סיירת גולני קיבלה יעד בכפר אל-כפור ושייטת 13 בכפר אנצאריה. התכנון הראשון היה להנחית את הכוחות באותו הלילה, אך בהמשך הוחלט לבצע שני מבצעים נפרדים במועדים שונים מחשש לבעיית שני כוחות לא אורגניים באותו אזור. הפשיטה של סיירת גולני, מבצע טרף קל, הושלמה בהצלחה. הפשיטה של השייטת התבצעה חודש בדיוק לאחר מכן. בלילה שבין 4 ל־5 בספטמבר 1997 יצא כוח שמנה 16 לוחמים: 4 פושטים, 4 לוחמי טרור ו-8 משיטי סירות, בפיקודו של סגן-אלוף  למבצע פשיטה חשאי בלבנון. משימתו הייתה להניח מארב של מטענים נגד בכיר בארגון אמל בסמוך לעיירת החוף אנצאריה.

הכוח הושט בסטי"ל, לאחר מכן התקדם בסירות גומי למרחק של 800–1,000 מטר מהחוף, ולאחר שחייה הגיע לחוף בין צור לצידון (לקראת השעה 21:00), כשלפניו תנועה רגלית של כ-3 ק"מ וחצי. במהלך התנועה נפגע הכוח ממספר מטעני צד. פיצוץ המטען התרחש מייד לאחר שהכוח הקדמי, שמנה 5 לוחמים בהובלת סרן רוני פולט, חצה צומת דרכים בין שני שטחי פרדס, במקום שכונה ברשת הקשר הישראלית מפגש ציר "דרך הערבה" ו"צומת אלנבי". הפיצוץ גרם לנתק בין הכוח הקדמי לכוח העיקרי – 11 הלוחמים שנותרו מאחור. לדברי הלוחמים ששרדו, מייד לאחר שהופעל המטען החלו יריות לעבר הכוח הקדמי וקריאות בערבית – עדות שחיזקה את הטענה שמדובר היה במארב מתוכנן. הלוחמים השיבו אש תוך שימוש באמצעים לראיית לילה. במהלך הקרב התפוצץ גם מטען שנשא הכוח האחורי.

11 לוחמים נהרגו, בהם מפקד הכוח סא"ל קורקין. ארבעה נפצעו, בהם אחד מהכוח האחורי והנותרים – מהכוח הקדמי. הקשר, סער ישראלי, יחד עם שלומי ספורטה ואלי אספנדי שכבו בנקודה אחת והשיבו ירי. סער, שהיה קשר הכוח, העביר דיווח בקשר על אודות מיקום הכוח ומצב הלוחמים, והזעיק את כוח החילוץ. במהלך ההמתנה לחילוץ צפה שלומי ספורטה, שהיה הנווט של הכוח, באמצעות הציוד התרמי לכיוון הפרדס וראה את אחד ממניחי המטענים נסוג. הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, עודכן והגיע למוצב הפיקוד העליון בקריה, ומשם ניהל את אופן החילוץ. בין היתר העמיד הרמטכ"ל בכוננות כוח תגבורת מיחידת אגוז.

כוח החילוץ הראשון, שמנה 12 לוחמים בפיקודו של סגן בועז, נחת במקום בשעה 00:30 והחל בפינוי ההרוגים והפצועים. במהלך הפינוי חלף רכב בסמוך לכוח ולאחר קרב יריות נגדו, נהרג הרופא שנלווה לכוח, סרן ד"ר .

למרות לחץ מצד הדרג הפיקודי הבכיר של חיל האוויר הישראלי בקריה לסיים את האירוע בהקדם, המשיך כוח החילוץ בחיפושים.

הירי מכיוון הכפרים התגבר, ולאחר שפצצת מרגמה נחתה מטרים ספורים ממסוק החילוץ, נדרש המסוק להמריא בטרם אותרו שני לוחמים. בשעה שמסוק החילוץ טס לעבר בית חולים נהריה לטיפול בפצועים, כוח החילוץ יחד עם פולט נותרו בשטח בהחלטת מפקד כוח החילוץ, על מנת לאתר את הלוחמים הנעדרים. במהלך החיפוש הצליחו לאתר ולחלץ את גופתו של . לפנות בוקר הורה הרמטכ"ל ליפקין-שחק לכוח החילוץ להתפנות מהשטח, ובסביבות השעה 04:30 נחת מסוק ופינה את הלוחמים. גופתו של אחד ההרוגים, רב-סמל , נותרה בשטח, והוחזרה לישראל ביוני 1998 יחד עם חלקי גופות של חיילים נוספים שנהרגו בפעולה. עסקת החזרת חלקי גופתו של איתמר אליה התאפשרה לאחר מבצע נוף פראי, בו הרגו לוחמי יחידת אגוז בקרב את האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה. גופתו, יחד עם גופותיהם של לוחמי חזבאללה אחרים, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של לוחם שייטת 13 איתמר אליה.

מוביל צוות החילוץ מיחידה 669, סגן דניאל גוטמן, זכה לצל"ש מפקד חיל האוויר על פועלו.

## חללי האסון
* סא"ל יוסי קורקין,
* סרן ד"ר מאהר דגש,
* רס"ל איתמר איליה,
* סרן צבי גרוסמן,
* סרן רם לוינס,
* סמ"ר יניב שמיאל,
* סמ"ר גל רודובסקי,
* רס"ל רז טבי,
* סמ"ר גיא גולן,
* רס"ל אריה אברמזון,
* רס"ל יוחנן הילברג,
* רס"ן ד"ר צחי בנטוב.

## בעקבות האסון
בעקבות כישלון המבצע הוקמו שתי ועדות חקירה שקבעו שהמארב היה מתוכנן מראש. בראשן עמדו תת-אלוף (מיל') גדי זהר, תת-אלוף (מיל') גיורא זורע, שניסו להסביר מה גרם לפיצוץ – מארב של כוח עוין או תאונה, ובהנחה שהיה מדובר בכוח עוין, האם וכיצד הושג המודיעין על הפעולה. במסקנות הוועדה נקבע, לפי כמות הפיצוצים וממצאים על סמך הֶרְכֵּב המטענים שהתפוצצו, כי באירוע הייתה מעורבות של מטען זר; המטענים שנשא הכוח היו תקניים, ולא הכילו רכיבים דומים לאלה אשר גרמו לרוב המכריע של הפציעות אצל לוחמי הכוח; ישנה "סבירות בלתי מבוטלת" כי האירוע במהותו היה פעילות מבצעית יזומה מבעוד מועד של חזבאללה, ולא מארב אקראי שהתמקם בשטח, וזאת על רקע חשש של ארגוני המחבלים מפני פעילות צהל"ית צפויה על-פי ניתוח של הערכת מצב. הוועדה הוקמה בשביל להשלים את עבודתה של ועדת אופיר בתחומי המודיעין והחבלה. במסקנות הוועדה נאמר כי אם השידורים הגלויים של גיחות המזל"ט נקלטו, אפילו בחלקם, על ידי החזבאללה, היה בכך כדי לחשוף באופן מובהק את מתווה הפעולה של השייטת.

הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק לא קיבל את מסקנות ועדת זהר, וכך נותר דו"ח ועדת אופיר – הקובע שמדובר היה במארב אקראי – כמסקנה הרשמית שאין עליה עוררין. ועדת חקירה של צה"ל, בראשות אלוף גבי אופיר, הסיקה שהכוח נתקל במארב אקראי, שהיה חלק מרשת של מארבים שהונחו באזורים שונים בלבנון. תת-אלוף משה תמיר, מפקד יחידת אגוז באותה עת, תיאר בספרו את התחושות הקשות שחווה בעקבות אסון השייטת וגרס כי האסון התרחש בשל מידע מוקדם על הפעולה המתוכננת שהגיע לחזבאללה, אשר ביצע מארב מתוכנן ללוחמי השייטת.

ב-31 באוגוסט 2007 נטען בתחקיר "מעריב" כי מזל"ט צה"לי ששידר לישראל במשך יותר משבועיים לפני הפעולה תמונות מהשטח בערוץ לא מוצפן הוא שגרם לחשיפת המבצע המתוכנן. באוגוסט 2010 טען חסן נסראללה כי ארגונו אכן קלט את שידורי המזל"ט והציב מספר מארבים ששהו בשטח מספר שבועות, עד שהגיע כוח השייטת ועלה על אחד המארבים. בתחילה הכחיש דובר צה"ל טענה זו, אך לאחר שהתברר שהתצלומים שהציג נסראללה מקוריים, וכי ישנה סבירות גבוהה שהיה זה מארב מתוכנן, שינה צה"ל את עמדתו, ומפקד חיל הים, אלי מרום, הודיע על כך למשפחות השכולות.

לאחר גילויו של נסראללה, פנו המשפחות השכולות לצה"ל בבקשה לחשוף את חומרי ועדת החקירה. צה"ל איפשר לדני יתום לשמש כנציג המשפחות, ובנובמבר 2012 הוצגו ממצאים חדשים על אסון השייטת בתוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ 1. על פי הממצאים, צה"ל הודה שארגון חזבאללה הצליח במאמצי המודיעין שלו וידע על המבצע מראש. כמו כן נחשף שלוחמי השייטת נשאו על גבם מטעני חבלה שנועדו לחסל יעד בלבנון. הערוץ דיווח כי שלושה סוגים שונים של חומרי נפץ הביאו למותם של הלוחמים: חומרי נפץ של חזבאללה ועוד שני סוגים של חומרי נפץ שנישאו על ידי חיילי השייטת. קצין שבדק את הגופות מצא כי סוג הרסיסים שנמצא בגופות לא דומה לחומרי הנפץ הנמצאים בשימוש על ידי צה"ל, ולכן מדובר בחומר נפץ של חזבאללה, או "חומר נפץ ישראלי לא שגרתי, המשמש למטרות מבצעיות". הדו"ח מעלה השערה לפיה תוכנן שימוש בשני חומרי נפץ שונים, כדי לגרום לחיסול להיראות כחלק מהסכסוך הפנימי בלבנון.

עורך הדין של המשפחות ציין כי ארבע ועדות חקירה חקרו את התקרית, וכל אחת מהן הגיעה למסקנות שונות. ממסקנות הוועדות לא ברור אם התקרית הייתה תאונה או מלכודת מתוכננת, ולא ברור אם חזבאללה קיבל מידע מוקדם על הפעולה. דני יתום גינה את האופן שבו טופלו האירועים, ואמר: "עד היום לא נערכה חקירה ראויה, מה שמסביר מדוע כל ועדה הגיעה למסקנות שונות."

אירוע זה, כמו גם אסון המסוקים שאירע בפברואר אותה השנה, היה אחד האירועים שהגבירו את הלחץ הציבורי לצאת מרצועת הביטחון שבדרום לבנון. לחץ זה הוביל לפינוי כוחות צה"ל מרצועת הביטחון בחודש מאי 2000.

משה רודובסקי, אביו של חלל השייטת גל רודובסקי, עתר לבג"ץ בדרישה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקירת אסון השייטת, אך עתירתו נדחתה.

ב-14 באפריל 2013 הוצג בערוץ 10 סרטון שבו נראים חיילי השייטת רגע לפני היציאה למבצע האחרון.

ב-4 באפריל 2017 הוצג סיפור האירוע מפי חמשת הלוחמים ששרדו בראיון מול עמרי אסנהיים, בתוכנית "עובדה" של אילנה דיין בערוץ 2. בין היתר נטען בסרט כי בעקבות הצלחת הפשיטה המוקדמת של סיירת גולני הוגברה רמת הכוננות בקרב החזבאללה. בתגובה לשידור, פרסם העיתונאי רן אדליסט תחקיר לפיו האסון אירע מכשל במטעני הנפץ שנשאו הלוחמים במבצע ולא בעקבות מארב חזבאללה כפי שתואר בתוכנית. על פי התחקיר שלו, מטעני הנפץ סבלו מתקלה עוד במבצעים קודמים, והובע ספק כלפי עדויות החיילים בדבר היתקלות וירי אויב באירוע.

בשנת 2022 יצא הסרט "דפיקה בדלת", אותו יצרו אוהד מילשטיין ואיה אליה, אחותו של רב-סמל איתמר אליה, שנהרג באסון. הסרט מספר על ההתמודדות של משפחתו של איתמר אליה אחרי נפילתו, לצד סיפורם של "המודיעים" - הקצינים המודיעים למשפחות השכולות על מות יקירהם, ולצד סיפורן של קצינות הנפגעים המלוות את המשפחות.

ב-20 בספטמבר 2024, הודיע שר הביטחון יואב גלנט כי בכירי חזבאללה אבראהים עקיל ואחמד והבי שפיקדו על המארב באסון השייטת חוסלו ברובע הדאחייה בביירות.

## הנצחה
לזכר הנופלים הוקמה אנדרטה בחוף שבי ציון, שיצר ברני פינק. האנדרטה בנויה מ-12 טבלאות של סלע כורכר קשה שהובאו ממלטה. הטבלאות נשענות זו על זו ונוטות צפונה לעבר לבנון, לשם יצאו הלוחמים. במקום נמצא גם סלע ועליו לוח ברונזה עליו מוטבעים שמות הנופלים.

הסטי"ל מדגם סער 4, אח"י כידון, הוטבע בשנת 1999 מול חוף שבי ציון ומשמש אתר צלילה להנצחת זכרם של 12 לוחמי שייטת 13. לחרטום הסטי"ל הוצמדו 12 כיסאות, כמספר לוחמי השייטת שנספו. שמות הלוחמים חרוטים על כיסאות אלו. יוזמת הקמת האנדרטה בחוף שבי ציון והטבעת אח"י כידון בים הייתה מיכל לוינס, אימו של סרן רם לוינס.
בשנת 2008, עקב התפוררות ושחיקת האנדרטה האחרונה, הוקמה אנדרטה נוספת של סמל העטלף, אשר מזוהה מאוד עם היחידה, עשוי מבטון ועליו מסודרים כיסאות בחצי גורן.

אנדרטה נוספת הוקמה לזכרו של סמ"ר גל רודובסקי בהרצליה על ידי הפסל יוסי בראל, ביוזמת חבריו לתיכון. האנדרטה ממוקמת מול בית הספר העממי ויצמן שבו למד גל.

אנדרטה נוספת הוקמה בטיילת שבחוף הים של ראשון לציון, ביוזמתו של תושב העיר נחשון טבי, שבנו רז טבי נמנה עם חללי האסון. האנדרטה בנויה מתריסר עמודי פלדה עומדים עם שמות הנופלים היוצרים את הסמל מגן דוד. בנוסף לאנדרטה שונה שם הטיילת מ"טיילת ראשון לציון" ל"טיילת שייטת 13".

שמאל|ממוזער|250px|הוריו של יוחנן הילברג בחנוכת בית הכנסת לזכרו בבית היתומים חב"ד אודסה
חברו לשייטת של הלוחם , שנמנה עם חללי האסון – איש העסקים אריה שוורץ, הנציח את זכרו בהקמת שלושה בתי כנסת באוקראינה – בערים קייב, אודסה ואוז'גורוד. כמו כן, בגוש קטיף, שבו התגורר הילברג, הונהג "מרוץ לפיד" לזכרו.

משפחות החללים תרמו ספר תורה להנצחתם לבית הכנסת בכפר הנופש של האגודה למען החייל בגבעת אולגה.

הזמר והמלחין ידן כהן הלחין והקליט שיר לזכר חברו של אחיו, הלוחם , שנפל באסון. מילותיו של השיר הן מספר ישעיהו .

לזכרו של רס"ל איתמר איליה הוקם מצפור בגבעת גורני אשר צופה אל נחל צאלים במדבר יהודה.

לזכרו של מפקד הכוח, יוסי קורקין, מוקדשת שבת להנצחתו בפנימיית מבואות ים, שביישוב שהתגורר בו, מכמורת. במסגרת השבת מתבצע משט לזכרו.

משנת 1998 מתקיימת אחת לשנה, תחרות שחייה על שם סמ"ר גל רודובסקי, בבריכת פארק המים ברעות, בהשתתפות אגודות השחייה המובילות בישראל. מילדותו ועד גיוסו לצה"ל היה גל שחיין מצטיין בקבוצות בני הרצליה וקרית אונו ותחרות זו מנציחה את דרכו כפי שאמר – "לא פורש".

לזכרו של יניב שמיאל מוצבת אנדרטה בצומת קריית חיים, השכונה בה נולד וגדל.

לזכרו של רז טבי הוקם מצפה הצופה לים התיכון ביישוב חריש, עיר מגוריהם של הוריו, בספטמבר 2019.

לזכרו של  הוקם "גן צבי גרוסמן" בשכונת מגוריו, תל חיים בתל אביב, ובו אנדרטה לזכרו. כמו כן מתקיים בחנוכה מדי שנה בבית הספר אורט סינגאלובסקי בו למד גרוסמן מרוץ לפיד על שמו בהשתתפות לוחמי השייטת ותלמידים משכבה י"ב.

## לקריאה נוספת
* איתי אילנאי, "**669 – סיפורה של יחידה מיוחדת**", כנרת זמורה-ביתן, 2014.
* משה (צ'יקו) תמיר, **[[מלחמה ללא אות]]**, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005.
* 
* עמית וולפוביץ ואחרים, **שירת הצפצפה**, **אח"י פלברה אגדות שקרו באמת**, הוצאת בית החובל 2020, עמ' 296–302.

## קישורים חיצוניים
* 
* אורי בר, '''אנשי הדממה הנצחת נופלי אסון השייטת באחי כידון מתחת למים''', "בין גלים" גיליון 1 אוקטובר 2001 עמ' 78.
* 
* 
* וידאו מחדשות ערוץ 10: ריאיון עם הלוחם היחיד שלא נפגע, והקלטות מרשת הקשר
* 
* אסון השייטת, 13 שנים אחרי, (סרטו של גדי סוקניק), 30 בדצמבר 2010, ערוץ 10
* אלי גליקמן, מפקד השייטת בעת המבצע, בריאיון לניב רסקין, גלי צה"ל, אוחזר ב-8 במאי 2014
* 
* עמרי אסנהיים, לילה אחד באנצריה, עובדה,  05.04.2017
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:1997 בישראל
קטגוריה:מבצעי צה"ל בדרום לבנון
קטגוריה:פעולות שייטת 13
קטגוריה:פשיטות צה"ל בלבנון
קטגוריה:הים התיכון: היסטוריה צבאית
קטגוריה:מארבים
קטגוריה:מחוז דרום לבנון