open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
פירובט

שמאל|ממוזער|250px|המבנה הכימי של חומצה פירובית. פירובט מתקבל מהשמטת אטום המימן הימני

**פִּירוּבָט** (באנגלית: **Pyruvate**) הוא תרכובת אורגנית קטנה בעלת חשיבות עליונה בכל היצורים החיים.

פירובט הוא יון של **חומצה פירובית (pyruvic acid)**. זוהי חומצת קטו: חומצה קרבוקסילית המכילה, בנוסף לקבוצת הקרבוקסיל (**COOH**), גם קבוצת קרבוניל (**CO**). חומצה פירובית מכילה שלושה אטומי פחמן, והיא לפיכך נגזרת של **[[חומצה פרופנואית]]** (**CH<sub>3</sub>CH<sub>2</sub>COOH**). שמה הכימי של חומצה פירובית (לפי IUPAC) הוא **2-חומצה אוקסופרופנואית** ונוסחתה הכימית: **CH<sub>3</sub>COCOOH**.

פירובט הוא יון שלילי הנוצר כשחומצה פירובית מאבדת אטום מימן בודד: **<sup>-</sup>CH<sub>3</sub>COCOO**. ברוב המקורות מצוין "פירובט" בהקשר של המסלולים שלהלן, אך מקורות מעטים מציינים "חומצה פירובית".

פירובט משתתף כחומר ביניים במסלולים מטבוליים רבים בכל התאים  :
* פירובט הוא התוצר הסופי של ה**[[גליקוליזה]]**. מולקולת גלוקוז אחת, בעלת שישה פחמנים, מתפרקת לשתי מולקולות פירובט, ומשחררת אגב כך אנרגיה, בה התא יכול להשתמש לשם ביצוע פעולותיו השוטפות.
* ביצורים אווירניים (ארוביים) חלק מהפירובט שנוצר בגליקוליזה עובר ל**[[מעגל קרבס]]**. שם מפורק הפירובט בין השאר לפחמן דו-חמצני; זהו מקורו של הפחמן הדו-חמצני שאנו פולטים מהריאות בכל נשימה.
* פירובט הוא לעיתים חומר המוצא בתהליך ההפוך לגליקוליזה, **[[גלוקונאוגנזה]]**.
* בחלק מהיצורים האנארוביים - אלו המבצעים **[[תסיסה]]** - מומר הפירובט לשלל תרכובות אחרות: חומצה לקטית (חומצת חלב), אתנול, חומצה בוטירית (חומצת חמאה), חומצה אצטית (חומץ) ועוד. מוצרי תסיסה רבים משמשים את האדם בייצור מזון.
* גלוקוז הוא אינו התרכובת היחידה שפירוקה מביא לקבלת פירובט. השומנים (וליתר דיוק: הטריגליצרידים) שאנו צורכים במזון מתפרקים בגוף לגליצרול ולשלוש חומצות שומן; הגליצרול, כוהל תלת-פחמני, מומר בסדרת תגובות לפירובט, אשר נכנס ישירות למעגל קרבס.
* חומצות האמינו אלנין וסרין, שתיים מהחומצות השכיחות ביותר בחלבונים, הן היחידות המורכבות מ-3 אטומי פחמן, בדומה לפירובט; הן מומרות בתא לפירובט באופן ישיר, באמצעות מסירה של קבוצת האמינו שלהן לתרכובת אחרת. תגובה זו נקראת **טרנסאמינציה**. הפירובט המתקבל נכנס ישירות למעגל קרבס. תגובה חשובה זו מאפשרת לתאים לנצל חומצות אמינו (כלומר: חלבונים) לשם הפקת אנרגיה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:חומצות קרבוקסיליות
רבי חנניה בן תרדיון

**רבי חֲנַנְיָה** (או **רבי חנינא**) **בֶן תַּרְדְּיוֹן** היה מחשובי התנאים בדור מרד בר כוכבא ולאחריו. הוא היה ראש בית דין, אביה של ברוריה וחותנו של רבי מאיר, ואחד מעשרת הרוגי מלכות.

## ביוגרפיה

שימש כראש בית דין בסכנין והיה חברו של רבי חלפתא.

## דמותו ותורתו
בתלמוד הוא מתואר כגבאי צדקה נאמן, עד כדי כך שהפך לסמל של יושר וחוכמה:

## מותו וגורל משפחתו
בעת גזרות אדריאנוס, רבי חנניה לימד תורה ברבים, והרומאים תפסוהו והרגוהו בשרפה. הוא נמנה עם עשרת הרוגי מלכות. לפי מגילת תענית בתרא, גזר הדין בוצע בכ"ז בסיוון, והיום נקבע לתענית צדיקים. אם כי מסורות אחרות מציינות את כ"ו בסיוון או ז' בתשרי כיום מותו.

הגמרא מתארת כי גופו נעטף בזמורות עץ והוא נשרף יחד עם ספר התורה בו למד. כדי להאריך את ייסוריו, הניחו הרומאים על ליבו גיזי צמר ספוגים במים, ובכך מנעו את מותו המהיר. לקריאת תלמידיו כי יפתח את פיו כדי למות מהר יותר, אמר: . לתלמידיו סיפר שהוא רואה  (קלף נשרף והאותיות הכתובות בו אינן נמחקות, אלא פורחות; רמז לו עצמו; השרפה כילתה את הגוף, אך התוכן נשאר לנצח). התליין שהתפעל מגדלות נפשו של רבי חנניה שאל אותו אם יביאו לחיי עולם הבא אם יסלק את ספוגי הצמר מעל לבו. רבי חנניה השיבו לחיוב, ואף נשבע לבקשתו. התליין הגדיל את השלהבת ונטל הספוגים וכך מת רבי חנניה מהר יותר, ואף התליין השליך עצמו באש ונשרף. על פי הגמרא יצאה בת קול ואמרה: ; ועל כך אמר רבי יהודה הנשיא: .

גם גורל בני משפחתו היה מר: על אשתו נגזר שתיהרג, ועל בתו השנייה (אחותה של ברוריה) גזרו לישב בקובה של זונות. מסופר גם כי בנו נתפס לליסטות ונהרג על ידם.

הגמרא מסבירה שרבי חנניה נענש על חטא מועט, שהיה הוגה את השם המפורש באותיותיו בפרהסיא, משום שהקב"ה מדקדק עם צדיקים אף על חטא מועט, וכן בני ביתו נענשו על דבר מועט מפני צידקותם.

## קברו
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך על פי מסורת עממית מסוף המאה ה-18 קברו מצוי סמוך לציפורי. יעקב ברוך בספרו "חיבת ירושלים" (סביב שנת 1785), כנראה הראשון לתעד מסורת זו: 
[שמאל|ממוזער|250px|מצבת אנינא הקטן (רפליקה), ב[קבר רבי יהודה הנשיא|מערת רבי יהודה הנשיא בבית שערים]]
חוקרי המקומות הקדושים ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסי סטפנסקי העלו השערה כי נקבר בבית שערים: 

## לקריאה נוספת
*
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 

* "אנחנו דור מעורבב": אביתר בנאי על הקשר עם המקורות - אביתר בנאי והשיר "אותיות פורחות באוויר"
* דייוויד שפירו, כאשר חכם תלמודי נחשד בנצרות: הטרגדיה שהרסה משפחה שלמה (8 ביוני 2025), באתר JFEED **(באנגלית)**

## הערות שוליים

*
קטגוריה:גבאי צדקה
קטגוריה:עשרת הרוגי מלכות
קטגוריה:הדור השלישי לתנאים
קטגוריה:סכנין: רבנים
קטגוריה:אישים שהוצאו להורג בשרפה
קטגוריה:תנאים
חומצת קטו

[ממוזער| [פירובט|חומצה פירובית (למעלה), חומצה אצטואצטית וחומצה לוולינית (למטה)]]
בכימיה אורגנית, **חומצות קטו** או **קטואצידים** (הנקראות גם **חומצות אוקסו** או **אוקסואצידים**) הן תרכובות אורגניות המכילות קבוצת חומצות קרבוקסיליות () וקבוצת קטון (). לעיתים, קבוצת הקטו עוברת הידרציה (חיבור עם מולקולת מים). חומצות קטו מסוג אלפא חשובות במיוחד בביולוגיה מכיוון שהן מעורבות במעגל חומצת הלימון על שם קרבס ובגליקוליזה שהם תהליכים מרכזיים בחילוף החומרים וייצור אנרגיה בתא.

סוגים נפוצים של חומצות קטו כוללים:

* חומצות קטו מסוג אלפא (חומצות אלפא-קטו או **2-אוקסואצידיות**) - להן יש קבוצת קטו הצמודה לחומצה הקרבוקסילית. לעיתים קרובות הם נוצרים על ידי דה-אמינציה חמצונית של חומצות אמינו, ובהיפוך התהליך, הם קודמנים שלהן. לחומצות אלפא-קטו יש תפקיד כימי במגוון תהליכי אצילציה. יתר על כן, חומצות אלפא-קטו כגון חומצה פניל-פירובית משמשות כמקורות אנדוגניים לפחמן חד-חמצני (כמולקולות איתות גזי) ואף הוצעו כ'פיגומים' לקדם-תרופה. נציגים חשובים:
** חומצה פירובית, תוצר ביניים נפוץ בחילוף החומרים.
** , תוצר ביניים נפוץ נוסף בחילוף החומרים, בעל קשר זרחני עתיר אנרגיה.
** חומצה אוקסלואצטית, מרכיב במעגל קרבס .
** אלפא-קטוגלוטרט, חומצת קטו בעלת 5 פחמנים המופקת מחומצה גלוטמית . אלפא-קטוגלוטרט משתתפת באיתות תאי על ידי תפקודה כקו-אנזים . היא משמשת בדרך כלל בתגובות טרנסאמינציה.
* חומצות קטו מסוג בטא, חומצות בטא-קטו, או **3-אוקסואצידיות**, כגון חומצה אצטואצטית - להן יש קבוצת קטו בפחמן השני מהחומצה הקרבוקסילית. במעבדה, הם נוצרים בדרך כלל על ידי  . הנוכחות של קבוצת הקטו בעמדה בטא מאפשרת להם לעבור בקלות דקרבוקסילציה תרמית.
* חומצות קטו מסוג גמא, חומצות גמא-קטו, או **4-אוקסואצידיות** - אצלן קבוצת הקטו נמצאת בפחמן השלישי מהחומצה הקרבוקסילית. דוגמה לחומצת גמא-קטו: חומצה לוולינית, הנוצרת מפירוק תאית.

חומצות קטו מופיעות במגוון רחב של מסלולים אנבוליים בחילוף החומרים. לדוגמה, בצמחי **[[רוש]]**, כדנית ו, חומצה 5-אוקסו-אוקטנואית מומרת בצעדים אנזימטיים ולא אנזימטיים למשפחה המעגלית של אלקלואידים רעילים בשם  .

כאשר רמות הסוכרים בתזונה נמוכות (למשל במצב קטבולי), הופכים שומנים וחלבונים למקור ייצור האנרגיה העיקרי.  המתקבלות מחלבונים מומרות לחומצות אלפא-קטו על ידי דה-אמינציה (הרחקת אמין) ובהמשך מומרות לגלוקוז. כך למשל הופכת החומצה האמינית אלנין לחומצה פירובית, שהופכת בהמשך לחומצה אוקסלואצטית, ממנה לחומצה פוספואנול-פירובית וממנה לגלוקוז.

## הערות שוליים

## קישורים חיצוניים

* Keto+Acids at the U.S. National Library of Medicine Medical Subject Headings (MeSH)

קטגוריה:קבוצות פונקציונליות
מקלע PK

[שמאל|ממוזער|250px|מקלע PKM (מוצב בצמוד לקיר) עם שאר אמצעי הלחימה של החזבאללה שנתפסו בידי לוחמי [חטיבת הנח"ל בלבנון במהלך מלחמת לבנון השנייה]] 
**מקלע PK (**ראשי תיבות של "פולמיוט קלשניקובה", ברוסית: Пулемет Калашникова; "מקלע קלשניקוב") הוא מקלע רב-תכליתי קל תוצרת ברית המועצות אשר היה בשימוש נרחב של מדינות ברית ורשה ובעלות בריתם.

למקלע יצאה גרסה משודרגת המוכרת בשם PKM שמשמעותו המקלע המעודכן של קלשניקוב (Пулемет Калашников Модернизированный).

## היסטוריה ופיתוח
מקלע ה-PK תוכנן על ידי מיכאיל קלשניקוב בשנת 1958 ונכנס לשירות בצבא האדום ב-1969. הרעיון לפיתוח המקלע היה יוזמה של שר הביטחון הסובייטי שהיה מעוניין בפיתוחו של מקלע מתחרה למקלע הנפוץ של אותה תקופה, מקלע NSV.

ה-PK נחשב בזמנו למקלע טוב והחליף מספר מקלעים ישנים שהיו בשימוש בצבא האדום, כגון SGM.

מספר שנים לאחר פיתוח ה-PK החל קלשניקוב לפתח גרסה נוספת של המקלע, הידועה כיום בראשי התיבות שלה PKT. גרסה זו נועדה להיות מותקנת על גבי רכב קרבי משוריין וטנקים. היא מותקנת בין היתר במערכת Uran-9. ב-1969 החל הצבא האדום להשתמש בגרסת ה-PKM שכללה חצובה של שלוש רגליים. כיום, דגם ה-PKM עדיין מיוצר ומשמש את הצבאות של רוסיה ומדינות ברית המועצות לשעבר. גם צבאות של מדינות הגוש המזרחי לשעבר, כמו פולין ורומניה עדיין משתמשים במקלעי ה-PKM. כמו כן, המקלע נמצא בשימוש במדינות רבות באפריקה ובמזרח התיכון, שם הוא משמש בעיקר כוחות גרילה וארגוני מחבלים.

ה-PKM שוכפל ונכון ל-2007 הוא מיוצר במדינות נוספות כגון בולגריה, סין, פולין, רומניה ומדינות יוגוסלביה לשעבר.

### בצה"ל
מקלעי PK שנפלו שלל בידי צה"ל שימשו את יחידת אגוז בשנות ה-90 של המאה ה-20 ברצועת הביטחון בלבנון. במהלך מלחמת לבנון השנייה נפלה לידי צה"ל כמות לא מבוטלת של מקלעי PK, שהיו בשימוש החזבאללה.

## הנדסה ומבנה
PK הוא מקלע בעל חגורת כדורים ממתכת עמידה, ובעל כוונות ברזל (אחת בחלקו הקדמי ואחת בחלקו האחורי). חגורת התחמושת למקלע נמצאת בארגזים של 100, 200, או 250 כדורים. ארגז הכדורים מולבש על המקלע ומכיל בתוכו את הכדורים כאשר הוא נמצא מצידו הימני של המקלע. הנצרה ממוקמת בצידו השמאלי של ההדק ומאחוריו, קת הרובה עשויה עץ או בקליט והדק מכני המתפעל את המקלע. ניתן לקפל את החצובה לפי הצורך. לגרסאות המקלע שמורכבות על טנקים יש הדק אלקטרוני וקת לכתף, ובכך הן מאפשרות תפעול יעיל שמתאפשר כאשר מורידים את המקלע בשעת הצורך מהמקום שבו הוא מותקן על הטנק.

## קישורים חיצוניים

## הערות שלויים

PK, מקלע
קטגוריה:נשק שלל בצה"ל
קטגוריה:מקלעים רב-תכליתיים
סנטה פה (פירושונים)

**סנטה פה** (בספרדית: **Santa Fe**, ובפורטוגזית: **Santa Fé**, בשתיהן המשמעות "אמונה קדושה") הוא שם המשותף למספר מקומות בעולם.
אירוס שחום

**אירוס שחום** (שם מדעי: *Iris atrofusca*; נקרא גם *Iris loessicola*, *Gilead iris*) הוא מין של צמח בסוג אירוס מתת הסוג אירוס (*Iris Iris*) בסקציה אירוסי ההיכל. אירוס שחום הוגדר לראשונה על ידי טוביה קושניר בשנת 1947. בעבר, אירוס שחום נקרא בשמות שונים, עד שקיבל את השם הנוכחי עקב צבע פרחיו. מקור שמו המדעי הוא אדמת הלס שעליה הוא גדל. הצמח תת-אנדמי לישראל ולירדן.
## מאפיינים
אזור הגידול הוא באזורי הספר בהרי יהודה ושומרון, בקעת באר שבע, ערד וחבל יתיר, וכן בגלעד. הצמח לא נפגע מעיבוד קרקע בעזרת מחרשה מסורתית, אך עיבוד מכני של הקרקע פגע קשות בבית גידולו בקרקעות הלס.
בשמורות טבע נחל תקוע ניתן להבחין בפריחה של עשרות פריטים מדי שנה בחודשים ניסן ואייר. מקבצים גדולים נמצאים בעונה באזור היישוב הבדואי "מרעית" ובוואדי בסמוך לבית הספר היסודי שנמצא בקרבת היישוב דריג'את.

יחסית לאירוסי ההיכל אירוס שחום הוא צמח קטן ממדים. צבע הפרח הוא חום כהה עד שחור. במרכז עלה העטיף החיצוני ישנו כתם כהה, ועליו זקן של שערות צהובות. בעלי העטיף הפנימיים ניתן להבחין בעורקים כהים יותר. הצמח פורח בחודש מרץ.

ככל שאר אירוסי ההיכל, אירוס שחום הוא פרח מוגן.

## גלריה

Iris atrofusca near Tel Arad.JPG|אירוס שחום ליד תל ערד
אירוס שחום בנחל תקוע Iris atrofusca Baker Iris loessicola.jpg|אירוס שחום בנחל תקוע
IMG 6837.jpg|אירוס שחום בנחל תקוע
Iris atrofusca in Beer Sheva trail.jpg|אירוס שחום בשביל סובב באר שבע


## קישורים חיצוניים

* אירוס שחום - אגדות ומידע מפורט מתוך האתר טיולים בארץ מגדיר צמחים
* אתר המאגד את הצמחים הגדלים בישראל.

## הערות שוליים

קטגוריה:אירוסיים
קטגוריה:ארץ ישראל: אירוסיים
קטגוריה:אירוסי ההיכל
קטגוריה:ערכי טבע מוגנים בישראל: צמחים
קטגוריה:צמחי בר בסכנת הכחדה בישראל
קטגוריה:ארץ ישראל: צמחים אנדמיים
קטגוריה:פרחים חומים בארץ ישראל
קטגוריה:צמחי גן
קטגוריה:הנגב: הצומח
סנטה פה

**סנטה פֶה** (בספרדית: **Santa Fe**) היא בירת מדינת ניו מקסיקו. העיר, שנוסדה בשנת 1607, היא אחת הערים העתיקות בארצות הברית.

נכון לשנת 2019 התגוררו בעיר כ-84,683 תושבים. היא נחשבת לאחת הערים הגבוהות ביותר בארצות הברית, בגובה של 2,194 מטר.

סנטה פה נחשבת לאחת מערי האומנות הגדולות בעולם בשל הגלריות והמיצבים הרבים שבה.

## היסטוריה
אזור סנטה פה היה מיושב במשך שנים רבות על ידי שבטים אינדיאנים (כגון הפואבלו) שגרו לאורך ריו גראנדה.

ניסיונות ראשונים להתיישבות אירופאית באזור החלו בשנת 1598 על ידי מלכות המשנה של ספרד החדשה. העיר המודרנית הוקמה בשנת 1607, ובשנת 1610 הוכרזה כבירת המחוז. לפיכך היא בירת המדינה הוותיקה ביותר בארצות הברית. בשנת 1680 מרדו שבטים אינדיאנים בשלטון הספרדי וגירשו אותו מסביבת העיר, אך ספרד כבשה את העיר בשנית בשנת 1692 והחזיקה בה עד 1810.

בשנת 1810 כבשה מקסיקו את העיר במלחמת העצמאות של מקסיקו. בתקופה זו הייתה העיר מרכז סחר בפרוות. בשנת 1841 היה אזור סנטה פה מקור לסכסוך טריטוריאלי בין מקסיקו לרפובליקת טקסס. בשנת 1846 פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וב-1848 עברה סביבת העיר לשליטה אמריקאית  באמצעות הסכם גואדלופה אידלגו. במרץ 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, נכבשה העיר על ידי קונפדרציית המדינות של אמריקה, אשר נסוגה כעבור זמן קצר בשל הקושי הלוגיסטי בניהול העיר הרחוקה. קו רכבת נסלל בסביבתה בשנת 1880, אך לא הגיע אליה ישירות, דבר שפגע בפיתוח העיר.

בשנת 1912 הצטרפה ניו מקסיקו לארצות הברית כמדינה ה-47, עם סנטה פה כבירתה. בשנים שלאחר מכן אמנים וסופרים רבים נמשכו אל העיר בשל יופייה והאקלים היבש. בשנת 1942 היוותה העיר מרכז לכליאת יפנים-אמריקאים. בשנת 1984 הוקם במקום מכון סנטה פה, אחד המוסדות המובילים בעולם למחקר ולימוד של מערכות מורכבות. בשנות ה-90 קראה יצרנית כלי הרכב יונדאי מוטור לדגם SUV על שם העיר.

## פוליטיקה וממשל
העיר מנוהלת על ידי מועצה עירונית המורכבת משמונה חברים הנבחרים בארבעה מחוזות בחירה, שני נציגים מכל מחוז. אורך כהונה הוא ארבע שנים ואחת לשנתיים נציג אחד מכל מחוז עומד לבחירה.

## ערים תאומות
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:ניו מקסיקו: ערים
קטגוריה:מדינות ארצות הברית: ערי בירה
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1607
פרשת וזאת הברכה

[שמאל|ממוזער|250px|פרשת וזאת הברכה ב[כתר ארם צובא. באדיבות מכון בן צבי.]]
**פָּרָשַׁת וְזֹאת הַבְּרָכָה** (גם **פרשת ברכה**) היא פרשת השבוע האחת-עשרה והאחרונה בספר דברים והאחרונה בתורה כולה. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף הספר, .

בקריאת פרשת וזאת הברכה מסיימים את קריאת התורה של ספר דברים ושל התורה כולה, ורבים נוהגים להכריז בסיום הקריאה "חזק וברוך" או "חזק חזק ונתחזק". פרשת וזאת הברכה היא הפרשה הקצרה ביותר במניין המילים והאותיות.

בניגוד לכל שאר פרשות השבוע, שקוראים אותן בשבתות, את פרשת וזאת הברכה קוראים בחג שמחת תורה, שנקבע לציון סיום מחזור קריאת התורה על פי מנהג הקריאה הבבלי, שבו מסיימים את התורה כולה בכל שנה. העולה האחרון לקריאת הפרשה נקרא "חתן תורה", ומיד אחריו קוראים לעולה נוסף, המתחיל לקרוא את פרשת בראשית, והוא נקרא "חתן בראשית".

## תוכן הפרשה
[שמאל|ממוזער|260px|מבט מ[הר נבו לכיוון ים המלח ובקעת הירדן]]

### ברכת משה

חלקה הראשון של הפרשה (פרק ל"ג) מתאר את הברכות, שברך משה את שבטי ישראל לפני מותו. אחרי מבוא כללי מברך משה כל אחד מהשבטים, פרט לשבט שמעון. רוב הברכות עוסקות בתיאור אופי השבט או אופי נחלתו.

### מות משה

חלקה השני של הפרשה (פרק ל"ד) מתאר כיצד עלה משה להר נבו, צפה על כל ארץ ישראל, מת ונקבר. בני ישראל מתאבלים על משה ומקבלים עליהם את הנהגת יהושע בן נון. התורה מסתיימת בתיאור גדולתו של משה וייחודו משאר הנביאים.

נחלקו תנאים במעמד הפסוקים האחרונים בתורה, המתארים את מיתת משה עצמה ומה שאחריה. לפי רבי יהודה פסוקים אלו לא נכתבו על ידי משה, שכבר מת בזמן כתיבתם, אלא על ידי יהושע בן נון. רבי שמעון חולק ואומר שלא ייתכן שחלק מהתורה נכתב שלא בידי משה, אלא משה כתבם בדמע מפי ה’, על אף שבפועל הם עדיין לא התקיימו בפועל.

## מבנה הפרשה
בפרשת וזאת הברכה יש 41 פסוקים, אשר מאוגדים ב-2 פרשיות פתוחות ועוד 8 סתומות. הפרשה מכילה סדר אחד, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת הסדר ומסתיימת בסוף הסדר בדומה לכך שהיא מתחילה בתחילת פרק ומסתיימת בסוף פרק לפי החלוקה לפרקים.

## הפטרה
הגמרא קובעת: "ליו"ט האחרון קורין: כל הבכור מצות וחוקים ובכור ומפטירין: "ויהי ככלות שלמה" (), למחר קורין: "וזאת הברכה" ומפטירין: "ויעמד שלמה" ()."
עם זאת, מובא בסדר רב עמרם גאון ש"יש שמפטירין בראשית יהושע: "ויהי אחרי מות משה עבד ה'" עד: "רק חזק ואמץ"", פרשה המתארת את מה שהתרחש מיד אחרי מות משה. במשך ימי הביניים, היו קהילות שנהגו בשני המנהגים, והיום נוהגים כולם להפטיר ביהושע.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

*
וזאת הברכה
קטגוריה:שמחת תורה
ניקה

[ממוזער|250px|שמאל|הפסל ה[הלניזם|הלניסטי "ניקה מסמותרקיה" (Νίκη της Σαμοθράκης) משנת 200 לפנה"ס, בו מתוארת האלה כדמות מכונפת הניצבת מול הרוח. כיום, הפסל נמצא במוזיאון הלובר בפריז, ונחשב לאחד מאוצרות האמנות הגדולים של המוזיאון.]]
ממוזער|פסל ראש של ניקה פאוניוס  במוזיאון האגורה באתונה
**נִיקֵה** (יוונית: **Νίκη**, "ניצחון") היא אלת הניצחון במיתולוגיה היוונית, ובת לווייתם של זאוס, ראש האלים, ושל אתנה, אלת החכמה ותכסיסי המלחמה. היא יכולה לרוץ ולעוף במהירויות עצומות, אך זולת תכונה זו, היא לא מתייחדת ביכולות נוספות. ניקה היא בתם של פאלאס וסטיקס, ואחותם של קראטוס, ביה וזלוס. בקרב הרומאים היא נודעה כ**[[ויקטוריה (אלה)|ויקטוריה]]**.

באמנות, ניקה תוארה כאישה מכונפת, העוטה לגופה גלימה מתנפנפת ומחזיקה בידיה מטה, בקבוקון או כד, ולעיתים אף כלי נגינה, דוגמת חליל או לירה. על פי רוב, היא יוצגה כדמות זעירה הניצבת על כף ידו של אל אחר, מציצה מבין בגדיו וגלימותיו או מעופפת ממעל לו, סמל לניצחון ולתקווה. 

ייצוגה האמנותי הידוע ביותר הוא הפסל ההלניסטי "ניקה מסמותרקיה" (Νίκη της Σαμοθράκης), בו היא מתוארת כדמות מכונפת הניצבת מול הרוח. כיום, הפסל נמצא במוזיאון הלובר בפריז, ונחשב לאחד מאוצרות האמנות הגדולים של המוזיאון, אף על פי שידיו וראשו אבדו במרוצת השנים. פסל ידוע נוסף הוא "ניקה" של הפסל היווני פאוניוס, מהמאה החמישית לפני הספירה. פסל זה מוצג במוזיאון הארכאולוגי של אולימפיה.

## בתרבות פופולרית
תאגיד הספורט "נייקי" שאל את שמו מהאלה ניקה. 

בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס", של הסופר ריק ריירדן, הוטל על שבעת גיבורי הסדרה ללכוד את ניקה. ייצוגה היווני נלחם בייצוגה הרומי, ומשום שטבעה הוא לגרום להעצמת התחרותיות, המלחמה הפנימית הזו יצאה מכלל שליטה. השבעה לכדו אותה על מנת שיוכלו להשכין שלום בין הגיבורים, בין בני האלים הרומאים לבין בני האלים היוונים.

## ראו גם

* ניקה המתירה את סנדלה
* ניקה מסמותרקיה

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:אלים יווניים
קטגוריה:האנשה במיתולוגיה היוונית
*
ת'ורנס

**ת'ורנס** (באנגלית: **Thorns**; תרגום חופשי: **קוצים**) היא להקת בלאק מטאל נורווגית ותיקה.
## היסטוריה
הלהקה נחשבת לאחת ממייסדות הז'אנר, יחד עם להקות כמו מייהם ודארקת'רון. שמה של הלהקה בשנתיים הראשונות לקיומה היה **סטיגמטה דיאבוליקום**. ת'ורנס הוקמה ב-1989 והוציאה שני דמואים לפני פרסומה של פרשת הרצח שאירעה בקרב חברי להקת מייהם, שזיעזעה את עולם המטאל בשנות התשעים המוקדמות. מנהיג להקת ת'ורנס סנוֹרה רוּך (נודע בכינויו **דארקת'ורן**) היה מעורב בפרשה, כשליווה את הרוצח וארג ויקרנס בנסיעתו אל דירתו של יורונימוס, הנרצח, ונידון ל-8 שנות מאסר. מעורבות זו הייתה הגורם העיקרי להפסקת פעילותה של ת'ורנס למשך שנים רבות מאז.

בשנת 2001 יצא אלבום הבכורה של ת'ורנס, *Thorns*, שהוא למעשה מעין אלבום סולו של סנורה רוך, כשמספר מוזיקאים ידועים מקהילת הבלאק מטאל תורמים ליצירתו. האלבום הפתיע והרשים כאחת את המבקרים וכלל עבודת גיטרות חדה, אפלה וייחודית של סנורה רוך. האלבום שילב בלקא מטאל מחוספס עם אלמנטים פרוגרסיביים יותר, בדומה לנסיונותיה האחרונים של להקת סטיריקון.

## חברי ההרכב
* סנוֹרה רוּך (גיטרה)
* הלהאמר (יאן אקסל וון בלומברג) (תופים) (ראו גם ארקטורוס, מייהם)
* אלדראהן (שירה)
* סאטיר וונגראבן (שירה) (ראו גם סטיריקון)

## אלבומים

#Luna Des Nocturnus 1989 (דמו, בשם **סטיגמטה דיאבוליקום**)
#Trøndertun 1991 (דמו)
#Grymyrk 1992 (דמו)
#Thorns vs Emperor 1998 (אלבום גרסאות כיסוי משותף עם אמפרור)
#Thorns 2001


## קישורים חיצוניים
* 

* גרימירק - אתר מעריצים

קטגוריה:להקות בלאק מטאל
קטגוריה:להקות אינדסטריאל מטאל
קטגוריה:להקות נורווגיות
קטגוריה:להקות שהוקמו בשנת 1989
טל חן

**טל חן** (נולד ב-4 באוגוסט 1979) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.

## קריירה
חן החל את הקריירה בקבוצות הנוער של הפועל צפרירים חולון, והיה אף שחקן נבחרת הנוער ולאחר מכן קפטן הנבחרת הצעירה, במדיה רשם 14 הופעות. 

בשנת 2000 עבר למכבי נתניה ושנה לאחר מכן עבר להפועל חיפה שירדה לליגה הלאומית בתום אותה עונה, שם שיחק גם בעונה שלאחר מכן.

לקראת עונת 2003/2004 עבר להפועל תל אביב. ב-4 בינואר 2004 עלה לראשונה בהרכב הראשון של הקבוצה, וכבש את השער הראשון בניצחון 1-4 על בית"ר ירושלים. לאחר אותו משחק קנה חן את מקומו בהרכב. בעונת 2004/2005 נקלעה הפועל תל אביב לתחתית הטבלה וחן הוסט לעמדת הקשר האחורי, והיה מהשחקנים הבולטים בקבוצה הואיל ותרם רבות להישארותה בליגת העל. יכולתו הטובה בעונה זו גרמה לזימונו לראשונה לסגל נבחרת ישראל, אך הוא לא זכה להופיע במדיה. בתום העונה קיבל חן את תואר "השחקן המצטיין" מטעם ארגון האוהדים של הפועל אביב. 

בעונת 2005/2006 זכה עם הפועל אביב בתואר ראשון בקריירה - גביע המדינה. בעונת 2006/2007 היה שותף חן להעפלתה של הקבוצה לשלב הבתים של גביע אופ"א וזכה עמה בפעם השנייה ברציפות בגביע המדינה, כשהוא כובש את שער הניצחון בחצי הגמר מול מ.ס. אשדוד. בעונת 2007/2008 איבד את מקומו בהרכב הקבוצה לאחר הגעתו של אלין טופוזאקוב, ובתום העונה שוחרר מהפועל תל אביב לאחר ששיחק חמש שנים במדיה.

בקיץ 2008 חתם חן בקבוצת בני סכנין, שם שיחק שנתיים וחצי, עד שחתם בינואר 2011 בהפועל רמת גן, עמה ירד בתום העונה לליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן היה שותף חן להעפלתה של הקבוצה בחזרה לליגת העל. לאחר עונה אחת בליגת העל שוב ירדה הקבוצה ללאומית, אך באותה עונה זכה עמה חן בגביע המדינה.

ב-17 בספטמבר 2013 חתם בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, ולאחר עונה אחת במועדון הודיע חן ב-23 ביוני 2014 על פרישה ממשחק פעיל. 

בשנת 2016 פתח חן סניף של רשת ארומה בבאר יעקב.

## תארים
;הפועל תל אביב
* גביע המדינה: 2005/2006, 2006/2007

;הפועל רמת גן
* גביע המדינה: 2012/2013

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:כדורגלנים ישראלים
קטגוריה:בלמי כדורגל ישראלים
קטגוריה:כדורגלני הפועל תל אביב
קטגוריה:כדורגלני צפרירים חולון
קטגוריה:כדורגלני מכבי נתניה
קטגוריה:כדורגלני הפועל חיפה
קטגוריה:כדורגלני בני סכנין
קטגוריה:כדורגלני הפועל רמת גן
קטגוריה:כדורגלני הפועל בני לוד
קטגוריה:חולון: כדורגלנים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1979
זעמן זיתני

**זעמן זיתני** (שם מדעי: *Platyceps collaris*) הוא נחש השייך למשפחת הזעמנים. נקרא זיתני בגלל צבעו החום-ירוק (כמו עץ הזית).
## מאפיינים
הזעמן הזיתני נחש לא ארסי שאינו מסוכן לאדם. אורכו יכול להגיע עד ל-150 סנטימטרים, אך בארץ ישראל הוא מגיע לאורך של 100 סנטימטרים. הזעמן הזיתני דק מאוד לעומת הזעמנים האחרים בארץ ישראל.

ניזון בעיקר מלטאות וגם מחסרי חוליות (בעיקר עקרבים), חרגולים, פרפרים.

הזעמן הזיתני הוא נחש מטיל ביצים, הנקבה מטילה 5-3 ביצים (אך במקרים נדירים אפילו יותר מעשר).

### התגוננות
כאשר הנחש מרגיש מותקף ומאוים, הוא פולט נוזל לבן ומסריח מפתח הביב שלו, ואף מרבה לנשוך, אך נשיכה זו אינה מסוכנת, ולא חודר ארס אל תוך גוף האדם.

## קריאה נוספת
* אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, **[[זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה]]**, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 157-159

## קישורים חיצוניים

* זעמן זיתני, עמותת מן השדה

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי יוהנס פטר מילר
קטגוריה:זעמניים
קטגוריה:ארץ ישראל: נחשים שאינם ארסיים
קטגוריה:קפריסין: זוחלים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1878
מאי הקטנה

200px|ממוזער|מאי בפרק 72
**מאי הקטנה** (בשוודית: **Lilla My**)  היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

מאי הקטנה מופיעה לראשונה בספר "ספר הזכרונות של מומינאבא". 

בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, סיון שביט דיבבה את קולה של מאי הקטנה.

## אישיות
מאי הקטנה אמיצה, עצמאית שובבה וחסרת פחד, ומשתוקקת להצטרף למומינים בהרפתקאותיהם. לעיתים אף נראה כי יש לה חיבה לאסונות קטנים.

היא אגרסיבית וחצופה, אך יכולה להיות גם שמחה וחברותית. דברים קטנים מרגיזים אותה בקלות, אך היא לעולם לא תעשה דבר מרושע בכוונה תחילה. לעיתים, כשאחרים נוהגים בצורה רגשנית מדי, היא מורידה אותם חזרה לקרקע בעזרת חדות אבחנתה. 

מאי הקטנה תמיד רוצה להחליט דברים למען עצמה. אי-סדר כלל לא מטריד אותה: למעשה, החיים הרבה יותר מרגשים כך.

מאי הקטנה אוהבת לגלות את סודותיהם של אחרים, אך לעולם לא מגלה אותם לאחרים. למרות התנהגותה הפרועה והפזיזה, מאי הקטנה כנה ונאמנה. היא נמצאת בשטח בכל מצב, ומוכנה לכל.

לפי פרשנות מקובלת, אישיותה של מאי משלימה, יחד עם אישיותו של מומינטרול, מעין דיוקן פסיכולוגי של המחברת, טובה ינסון.

## מראה חיצוני
מאי נמוכת קומה ובעלת פקעת שיער בצבע אדום-נחושתי. היא לובשת לרוב שמלה אדומה.

## משפחת מוצא
מאי הקטנה היא אחת מבני האנוש היחידים המתגוררים בעמק המומינים. מאי הקטנה מתגוררת עם המומינים בבית המומינים למרות שאינה קשורה אליהם בדמה. משפחת המומינים אימצה אותה לקרבה בעודה צעירה מאוד. בימבל היא אחותה ויש לה עוד 10 אחים ואחיות קטנים ממנה (לפי פרק 45 "מומין בונה בית").

בספר "ספר הזכרונות של מומינאבא" (1950) מתגלה כי מאי הקטנה היא למעשה אחותו למחצה של סנופקין.
## הערות שוליים

קטגוריה:דמויות המומינים
קטגוריה:דמויות אנימציה
פרדי גרסיה

**פדריקו "פרדי" אנטוניו גרסיה** (בספרדית: **Freddy Antonio García**; נולד ב-10 ביוני 1976 בקראקס, ונצואלה) הוא שחקן בייסבול ונצואלי לשעבר ששיחק בליגת ה-MLB בעמדת המגיש.

הוא הוחתם בידי היוסטון אסטרוס כשחקן חופשי ללא בחירת דראפט ב-1993, הובא לסיאטל ב-1998 ביחד עם קרלוס גילן וג'ון האלאמה באותה העסקה ששלחה את רנדי ג'ונסון לאסטרוס. ב-1999 רשם את עונת הבכורה שלו ב-MLB, הוא הגשים את הציפיות ממנו כרוקי שנכנס לתפקיד קשה, המחליף של רנדי ג'ונסון. הוא נתן הופעות יציבות ויעילות, וצבר 201 אינינגים. בשנים 2001 ו-2002 נבחר למשחק האול סטאר.

גרסיה הגיע בעסקת החלפה לשיקגו וייט סוקס באמצע עונת 2004, וזכה עימם בוורלד סיריס ב-2005. ב-2006 הועבר לפילדלפיה פיליז, אך נפצע ושיחק 11 משחקים בלבד בעונת 2007. ב-2008 שיחק במדי דטרויט טייגרס ובשנים 2009-2010 חזר לוייט סוקס. ב-2011 עבר ליאנקיז. הוא חובט ומגיש ביד ימין.

## קישורים חיצוניים

* מאמר על גרסיה

קטגוריה:שחקני בייסבול ונצואלים
קטגוריה:מגישים (בייסבול)
קטגוריה:שחקני אטלנטה ברייבס
קטגוריה:שחקני בולטימור אוריולס
קטגוריה:שחקני דטרויט טייגרס
קטגוריה:שחקני שיקגו וייט סוקס
קטגוריה:שחקני ניו יורק יאנקיז
קטגוריה:שחקני סיאטל מארינרס
קטגוריה:שחקני פילדלפיה פיליז
קטגוריה:ונצואלים שנולדו ב-1976
זעמן מטבעות

ממוזער|זעמן מטבעות
**זַעֲמַן מַטְבְּעוֹת** (שם מדעי: *Hemorrhois nummifer*) הוא נחש השייך למשפחת הזעמניים. הנחש אינו ארסי אך נושך אם נתפס. זהו נחש פעיל יום, שוכן קרקע טיפוסי, הניזון ממכרסמים, לטאות, ציפורים ונחשים אחרים. נחש זה מרבה לחדור למחסנים ובנייני מגורים, ובעת פגישה עם אדם המאיים עליו יזדקף וינשוך בחוזקה. נשיכתו אינה מסוכנת לאדם.

## תיאור
אורכו של זעמן המטבעות עד מטר ושלושים, ומשקלו עד 600 גרם. צבעו היסודי חום בהיר, ולעיתים אפרפר, ועל גבו כתמים בצורת מטבעות או מעוינים (ומכאן שמו).

זעמן המטבעות אינו מסוכן לאדם ואף מועיל בהדברת מזיקים, אך מראהו החיצוני דומה למראה של הצפע מצוי הארסי והמסוכן ולעיתים מתבלבלים ביניהם. אולם, ניתן להבחין במספר הבדלים חזותיים בולטים בין שני המינים:
* הכתמים שעל גבו של הצפע מחוברים בדגם עקלתוני מוארך, ואילו אצל הזעמן קיימים כתמים נפרדים.
* הזעמן דק יותר, יחסית לאורכו, מאשר הצפע.
* זנבו של הזעמן מחודד יותר מזנב הצפע.
* עור הזעמן מבריק בעוד שלצפע עור דהוי.
* לזעמן אישונים עגולים, בעוד שאישוני הצפע הם חריצים אנכיים.
קיימת השערה שדמיונו של זעמן המטבעות לצפע הוא התאמה אבולוציונית שמאפשרת לו להערים על טורפים, שמתרחקים ממנו במחשבה שהוא הצפע המסוכן.

קיימים תיעודים של צוותי רפואה ששגו במתן הטיפול בנשיכה והעניקו טיפול מתוך הנחה שמדובר בנחש ארסי וזאת בעקבות בצקת שהתפתחה באזור הנשיכה.

## תפוצה
שמאל|ממוזער|250px|זעמן מטבעות בתנועה
הוא נפוץ במרכז וצפון ארץ ישראל, ובכל אגן הים התיכון.

## לקריאה נוספת
* אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, **[[זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה]]**, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 151–153

## קישורים חיצוניים

* מתוך אתר איטלקי על זוחלים ודו-חיים באירופה
* זעמן מטבעות, באתר עמותת מן השדה

## הערות שוליים

קטגוריה:זעמניים
קטגוריה:ארץ ישראל: נחשים שאינם ארסיים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1834
אליהו מייטוס

**אליהו מֶיְיטוּס** (**מיטוס**; Meitus; ו' בתשרי תרנ"ג, 27 בספטמבר 1892, קישינב, בסרביה, האימפריה הרוסית – 19 ביוני 1977, תל אביב) היה משורר עברי ומתרגם פורה. מורה ואיש חינוך באירופה ובישראל.

## ביוגרפיה
אליהו מייטוס נולד בשנת 1892 בקישינב שבבסרביה. (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה). למד בחדר ואחר כך אצל מורים פרטיים. סיים את הגימנסיה באודסה. השלים לימודיו בסורבון שבפריז. בעת מלחמת העולם הראשונה חזר לרוסיה, למד פילולוגיה וסיים לימודיו עם תואר מוסמך במדעי הרוח באוניברסיטת פטרוגראד (סנקט פטרבורג). בפרוץ המהפכה הרוסית נמלט לרומניה. החל משנת 1920 ניהל גימנסיה עברית מרשת "תרבות" בסורוקי שבבסרביה ולימד בבית המדרש למורים ביאשי, רומניה. בשנת 1935 עלה מייטוס לארץ ישראל. כל שנותיו היה מורה לספרות בבתי ספר תיכוניים, עד לפרישתו.

שירו הראשון של מייטוס, "לילית", התפרסם ב"השילוח" בשנת ה'תר"ע (1910). בשנת 1938 יצא ספרו הראשון, "משירתנו החדשה". מייטוס היה מעורה בשירה הצרפתית, והעשיר את השירה העברית בצורות ונושאים הנטולים משירה זו. בראשית יצירתו השירית היו נושאיה העיקריים געגועים לעולם הילדות והתרפקות על הנופים והחיים שהותיר מאחוריו באירופה.

אליהו מייטוס היה מתרגם פורה, בעיקר מלשון יידיש, צרפתית ורוסית. תרגם בין השאר מיצירתם של דוד ברגלסון, פרץ מרקיש, ראסין, טולסטוי, פושקין, אונורה דה בלזק, אמיל ורהארן, בודלר, אלכסנדרו תומא וורלן.

נפטר בשנת 1977, בן 85 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.

## ספריו
* **הפקר: משירי מתן, כהן-הבעל**, ירושלים: השלח, 1928.
***שלומית**: פואמה, ירושלים: השלח, 1928.
* **שירים**, תל אביב: ועד היובל בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ג.
* **בלדות מנוף הילדות: שירים**, תל אביב: הוועד להוצאת כתביהם של סופרים עברים מסרביה, תשי"ד 1954.
* **טריאולטים**: שירים, תל אביב: עקד, תשכ"א 1961.
* **פרחי הרע**, הוצאת י' צ'צ'יק, 1962.
* **בקצה הגשר השני: סוניטות**, תל אביב: עקד, 1967.
* **מן הגרן ומן היקב: לקט שירים**, תל אביב: עקד, תשל"ג.
* **במחיצתם של סופרים: פרקי זכרונות מימי שחרות**, תל אביב: יבנה, תשל"ח 1978.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* כתבי אליהו מייטוס באתר worldcat
* כתבי אליהו מייטוס באתר openlibrary
* 

משיריו:
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סגל תרבות (רשת חינוך)
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:משוררים כותבי עברית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פריז
קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:מתרגמים ישראלים
קטגוריה:מתרגמים לעברית
קטגוריה:מתרגמים מצרפתית לעברית
קטגוריה:מתרגמים מאנגלית לעברית
קטגוריה:מתרגמים מיידיש לעברית
קטגוריה:מתרגמים מרוסית לעברית
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:מורים לספרות עברית
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1892
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1977
קרב טינדאריס

**קרב טינדאריס** ניטש ב-257 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא. הקרב התחולל ליד כף טינדאריס (Τυνδαρισ, Tyndaris), כיום כף טינדארו (Tindaro), בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה, ולמרות שהסתיים בניצחון רומאי לא הכריע את המערכה.

## רקע היסטורי
ניצחון הצי הרומאי בקרב מילאי (260 לפנה"ס) באמצעות גשרי ההשתלטות רומם את רוחם של הרומאים, והם נפנו ביתר מרץ להמשך המלחמה ביבשה. בהיעדר כוחות קרתגיים ימיים שיסכלו את תנועות הצבא, הצליחו הרומאים בשנה שלאחר מכן לכבוש מספר ערים קרתגיות בסיציליה. הם אף ניסו בשנת 258 לפנה"ס – כפי הנראה בלא הצלחה – לכבוש שוב את ליפארה, כדי להסיר את חרפת תבוסתו של צבא גנאיוס קורנליוס סקיפיו מידי שייטת קרתגית, שהטילה עליו הסגר מן הים שלוש שנים קודם לכן והביאה לכניעתו.

שנה אחר כך, ב-257 לפנה"ס, נקרתה להם הזדמנות נוספת להכות בצי הקרתגי.

## מהלך הקרב ותוצאותיו
הצי הרומאי, בפיקוד הקונסול גאיוס אטיליוס רגולוס (Gaius Atilius Regulus), עגן אותה עת ליד כף טינדאריס, מערבית למילאי, נכון בכל רגע להגן על הנתיב הימי מאיטליה לסיציליה, שהיה עורק החיים של הצבא הנלחם באי. ואמנם, זהירות זו השתלמה. הצופים הרומאים בחוף הבחינו בשייטת קרתגית העושה דרכה בים בלא-סדר במקום בטור עורפי כמקובל, ומיד ניתן האות לעלות על האוניות ולהסתער על האויבים.

בעוד הצי מתארגן בחופזה לקראת ההתנגשות, הקדים גאיוס אטיליוס את האחרים ויצא עם אונייתו בראש עשר אוניות נוספות אל לב ים. היה זה צעד נמהר מדי. כאשר ראו הקרתגים בפיקוד חמלקרת כי האוניות הרומאיות המסתערות עליהם מופרדות מרחק רב מן האחרות, סבו לעברן, הקיפו אותן מכל עבר, ובמהלומות ניגוח טיבעו עשר מהן וכמעט שלכדו גם את אונייתו של אטיליוס עצמו. תוך כדי כך נאספו יתר אוניות הצי הרומאי בזירת הקרב, ולאחר שנערכו בשורה חזיתית כמקובל – התנגחו באויבותיהן והצליחו להטביע שמונה אוניות קרתגיות וללכוד עשר על צוותן. הצי הקרתגי המוכה נסוג אל האיים הליפאריים.

מתוצאות ההתנגשות הימית למדו הרומאים והקרתגים כי הם נלחמים בכוחות שקולים, ומאחר שהבינו כי גורל המלחמה כולה יוכרע בים, נפנו ביתר מרץ להגדלת עוצמת צייהם המלחמתיים. ואמנם, קרב אקנומוס שנערך שנה אחר כך הוא עדות לגודל ההכנות שעשו ולעוצמת המאבק ביניהם על השליטה בים.

## לקריאה נוספת
* מאיר שש, **המערכה על הימים – תולדות העוצמה הימית**. תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991. עמ' 125–126. עותק דיגיטלי בפרויקט בן-יהודה.
* פוליביוס. **היסטוריה**. כרך ראשון, ספרים א–ו. תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991.

## הערות שוליים

טינדאריס
הספרה הציבורית

[ממוזער|250px|[פארקים הם מרחבים ציבוריים מקובלים]]
במדעי החברה, **הסְפֵרָה הציבורית** או **המרחב הציבורי** הם כינויים לכל הפעילויות האנושיות הנעשות בציבור, מחוץ למסגרת המשפחתית.

הסוציולוג, הפילוסוף וחוקר התרבות יורגן הברמאס, שטבע את המושג ב-1962 בספר "ההשתנות המבנית של המרחב הציבורי", מתייחס אל המרחב הציבורי כאל ספרה המצויה בין הספרה הפרטית של האדם ולבין הספרה הפוליטית של המדינה – מרחב שבו אזרחים מתאספים להתדיינות רציונלית בסוגיות פוליטיות ומגבשים דעת קהל ביקורתית, תוך כדי תקשורת מתדיינת שמשפיעה על המרחב הפוליטי שבו הממשל מקבל החלטות. המרחב הציבורי ההברמאסי נגיש באופן חופשי לכל האזרחים שמנהלים שיח ביקורתי שמטרתו ביקורת על מוקדי העוצמה הציבורית, המוגבלים למספר מצומצם של בעלי תפקידים מנקודת המבט של טובת הכלל. על כן המרחב הציבורי חייב להתקיים מחוץ לתפקידים המוסדיים שמרכיבים את המרחב הפוליטי.

הספרה הציבורית מתאפיינת במפגשים ודיונים שהתקיימו לאורך ההיסטוריה במקומות שונים, לדוגמה ב"אגורה" ביוון העתיקה, ב"ארנה" ברומא העתיקה, בכנסייה בימי הביניים, ובעת החדשה בבתי הקפה ובטברנות, בפארקים, במזנון המפעל ואפילו בפינת הרחוב.

תנאי הבסיס לקיום מרחב ציבורי מחייבים: 
* המרחב הציבורי יכול להתקיים בדמוקרטיה בה מתקיים חופש הבעת דעה ודיון בענייני מדינה.
* האזרחים החופשיים מאינטרסים פוליטיים או כלכליים. הם זכאים לבעלות על רכוש מחד, ומדינת הרווחה דואגת לקיומם מאידך.
* כינונה של חברה אזרחית המבוססת על תפיסות עולם בעלת רוח דמוקרטית שמעריכה את מקומם של האזרחים בדמוקרטיה ויש בה תרבות פוליטית של התאספות והתדיינות, המעודדת השתתפות חופשית וולונטרית של אזרחים במרחב בציבורי.

הברמאס משתמש בהקשר היסטורי של התפתחויות בגרמניה (תנועת הנאורות), בבריטניה (הליברליזם האזרחי) ובצרפת (המהפכה הצרפתית, שהביאה את רעיונות של שוויון וזכויות אזרח) שגרמו להיווצרות מודל של מרחב הציבורי בורגני בצרפת. בני אדם התאספו ויצרו ציבור המקיים דיון על סוגיות כלכליות ופוליטיות. מרחב זה משמש כמתווך בין המדינה, בה הם אזרחים לבין צורכיהם כבני אדם פרטיים.

הברמאס הצהיר בכנס שהתקיים בארצות הברית ב-1992 כי "הספר הראשון שכתבתי על המרחב הציבורי, נע בתוך הביקורת המרקסיסטית הקלאסית. לפחות כפי שהיא נתפסת באסכולת פרנקפורט". לטענתו, ההתדיינות הפתוחה והרציונלית, המובילה לגיבוש הדעות במרחב הציבורי, היא בעלת חשיבות להתהוותה של הדמוקרטיה הן במדינה קפיטליסטית והן במדינת רווחה. חשיבות זאת נובעת מתוך העובדה שהמדינה היא בעלת הסמכות להפעלת כוח, בין אם היא מפעילה אותו ובין אם לאו. על כן, כדי שמדינה תוכל לפעול באופן דמוקרטי, הכרחי שיתקיים דיון ציבורי ותתגבש דעת קהל ביקורתית שתוכל להיות כוח נגד אל מול הסמכות של המדינה, ותייצר את הבסיס ללגיטימציה הדמוקרטית.

בספרו הראשון הוא קובל על כך שבמדינת הרווחה לא מתקיימת זירה ציבורית פתוחה להתדיינות, אלא החלטות מתקבלות באמצעות פשרות של הסכמים בין קואליציות והסכמי שכר ומאבקי כוח בין ארגוני מגזר שלישי למדינה. מסיבה זאת הוא מציע מודל של מרחב ציבורי חדש, שבו הציבור יתבע פומביות של הארגונים היריבים הפועלים בתוכה.

## ראו גם
* פרויקט המקומות הציבוריים

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:חברה
קטגוריה:סוציולוגיה
קטגוריה:תאוריה ביקורתית
משה יהודה שלזינגר

ממוזער|250px|הרב שלזינגר לומד
הרב **משה יהודה** **שלזינגר** (נולד בכ"ח בתמוז ה'תרצ"ב, 1 באוגוסט 1932) הוא ראש ישיבת קול תורה, וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.

## ביוגרפיה
נולד בפוניבז' שבליטא. אביו, הרב יחיאל מיכל שלזינגר, היה דיין בפרנקפורט דמיין וראש ומייסד ישיבת קול תורה ביחד עם הרב ברוך קונשטט. לאחר לידתו עברה המשפחה לפרנקפורט. בשנת תרצ"ט, עקב ליל הבדולח, עלתה המשפחה לירושלים.

הרב שלזינגר התחנך בישיבת סלבודקה ובעיקר בישיבת קול תורה, בהמשך נישא להלנה חיה לבית לוסטגרטן.

לאחר פטירת אביו התמנה כר"מ בישיבת קול תורה ומראשי הישיבה.

בשנת 1988 נרצח בנו אליעזר שלמד באותה תקופה בישיבת מעלות התורה. הוא נורה למוות בכניסה לגן סאקר בידי נעמה ג'אבר, והיה לנרצח הראשון מתושבי ירושלים ב. לזכרו יצא לאור הספר **א"ש תמיד**.

בשנת תשנ"ה, עם פטירתו של ראש הישיבה הקודם, הרב שלמה זלמן אוירבך החל לשמש באופן רשמי כראש ישיבת קול תורה.

בכ"ו באב תשע"ב צורף כחבר למועצת גדולי התורה של דגל התורה ביחד עם עוד שמונה חברים נוספים.

הרב שלזינגר הוא חבר נשיאות ועד הישיבות וחבר נשיאות מפעל הש"ס.

## משפחתו
הרב שלזינגר היה נשוי להלינה חיה (ח' בניסן ה'תרצ"ז - כ"ב באדר ה'תשפ"ג) מדריכת כלות ויועצת זוגית.

בנם אליעזר נרצח בפיגוע טרור בשנת 1988. בנם הרב שלמה מונה בשנת תשע"ז (2017) לכהן לצידו בראשות ישיבת קול תורה.

חתנם הרב רפאל צבי וולפין מכהן כר"מ בישיבה.

## כתביו
* 
* 
*
*
*
*
*
*
;ביבליוגרפיה (חלקית) של מאמריו
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*

## הערות שוליים

קטגוריה:ראשי ישיבת קול תורה
קטגוריה:בית וגן: רבנים
קטגוריה:בוגרי ישיבת סלבודקה (בני ברק)
קטגוריה:בוגרי ישיבת קול תורה
קטגוריה:חברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
משה יהודה שלזינגר
קטגוריה:חברי נשיאות מפעל הש"ס
קטגוריה:חברי נשיאות ועד הישיבות
קטגוריה:אבות שכולים: חללי פעולות האיבה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1932
מיש דרומי

**מַיִשׁ דרומי** (שם מדעי: *Celtis australis*, בערבית: ميس جنوبي) הוא עץ בר ממשפחת הקנאביים הגדל בחורש באקלים ים תיכוני. הוא מגיע לגובה של 20 מטר. גזעו מפותח ונאה, קליפת הגזע עדינה וחלקה. העלים מסורגים, פשוטים, קטפתיים בצעירותם, דמויי-ביצה, לא-סימטריים בבסיסם, קודקודם מסתיים בחוד ארוך, שפתם משוננת וצבעם ירוק כהה בצד העליון ובהיר יותר בצד התחתון. כ-5 עד 10 עורקים בולים בעלה בשונה מאולמוס. הפרחים קטנים, וצבעם ירוק-צהבהב. הפרי הוא בית-גלעין המכוסה בציפה דקה. הפריחה נמשכת מסוף פברואר עד תחילת מאי.

תפוצת העצים הגדלים בר בארץ מוגבלת למקומות מעטים, כגון: צפת, ראש-פינה, מורדות הגולן, פקיעין, ירושלים וביר-זית וכן ניתן למצוא עצי מיש לצד קברי קדושים מוסלמיים ובקרבת מסגדים עתיקים. במאה השנים האחרונות החלו לגדלו בארץ כעץ נוי, בעיקר כעץ צל ושדרות. מיש דרומי הוא צמח מוגן בישראל.

הפרי ניתן לאכילה וטעמו מתוק. ברפואה העממית חלקי הצמח מקובלים כתרופה למחלות ולדלקות עור (בעיקר לפטריות ולפסוריאזיס) ולטיפול בכאבי פרקים.

## במסורת ובאגדות
שמם של הדמויות המיקראיות: מישא ומישאל גזור משם הצמח.

עץ המיש הוא העץ הקדוש ביותר לאסלאם ונפוצו עליו אגדות רבות. לפי האמונה, עץ המיש הוא החזק ביותר לגירוש שדים וגם כפיס קטן ממנו יכול להגן על הנושא אותו באופן מוחלט מפני עין הרע, לכן נוהגים המוסלמים לתלות כפיס עץ קטן מהמיש על מיטת התינוק.

אגדה מוסלמית מספרת כי כאשר שלמה המלך בנה את בית המקדש היה מוטרד כיצד יגן עליו מפני אשמדאי. אז נגלה אליו אלוהים בחלום וציווה עליו לטעת חורשת עצי מיש סביב המקדש, דבר שיגן על הבניין מכל רע. ואכן, על הר הבית נטועה חורשת עצי מיש. חורשה זאת מוזכרת במקורות מהתקופה הממלוכית.

אגדה נוספת מספרת כי בראשית ימי האסלאם נלחמו מוחמד וחבריו עם אויביהם במדבר צחיח. ידם של האויבים הייתה על העליונה והם צרו על המוסלמים, שמימיהם נגמרו. אז קטף מוחמד עלה מיש וינק ממנו מים מרווים והורה לחבריו לעשות כמוהו. האויבים, בראותם זאת, אמרו "אנשים אלו השותים עצים ואוכלים אבנים הם בלתי מנוצחים" וברחו.

עץ המיש מוזכר בגמרא (תלמוד בבלי תמיד כ"ט ע"ב) כחלק מן העצים שלדעת רבי אלעזר לא היו מבעירים על גבי המזבח משום שמוציא בעת השריפה עשן רב.

## עצי מיש עתיקים בארץ ישראל
עץ מיש בודד גדול היה בחורשת הזיתים ליד מנזר מאר אליאס שבדרום ירושלים. עירית ירושלים בנתה סביבו מעקה אבן מיוחד בשולי צומת חומת מגן וצליינים וחובבי טבע רבים בקרו אותו לאורך הדורות. בסתיו 2024 נבנה במקום אתר של מנהלת פיתוח גבעת המטוס, במהלך עבודות הפיתוח הושמד המיש הקשיש. לפי האמונה הנוצרית תחת אחד מאבות-אבותיו של העץ נחה מרים, אם ישוע בהימלטה מפני הורדוס. בכפר יברוד צומח עץ מיש גדול במרכז במה עתיקה. מיש קדום נוסף מצוי בצפת, סמוך למערת שם ועבר. בזכרון יעקב, בתוך מערה הנקראת "מערת המיש" צומח מיש עתיק בעל מספר גזעים שגילו מוערך בכ-200 שנה.
בשטח בית קברות ערבי נטוש סמוך לגדר קיבוץ יראון צומח מיש דרומי שגם גילו מוערך בכ-200 שנה.


תמונה:Celtis-australis-fruit.JPG|עלים ופרי
תמונה:Bagolaro.JPG|עץ המיש
Celtis australis_coupe_MHNT.jpg | *Celtis australis*


## לקריאה נוספת
* על קדושת המיש באסלאם: **עצים קדושים באגדה ובמסורת** בתוך אלי שילר (עורך), **דת ופולחן וקברי קדושים מוסלמים בא"י**, אריאל 117-118, עמ' 150

## קישורים חיצוניים

* דף מידע על המיש דרומי באתר "טיולי"
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:מישיים
קטגוריה:עצים ים תיכוניים
קטגוריה:ערכי טבע מוגנים בישראל: צמחים
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
פדרו דה אלוואראדו

**פדרו דה אלוואראדו** (הגייה ספרדית: [ˈpeðɾo ðe alβaˈɾaðo] **Pedro de Alvarado**; 1486 – 4 ביולי 1541) היה קונקיסטאדור ספרדי ושליט גואטמלה במאה ה-16.

## חייו

ב-1510 הגיע אלוואראדו מספרד להיספניולה שבאיים הקריביים, השתתף בכיבוש קובה ולקח חלק במסע החקר הימי של חואן דה גריחאלווה של חופי חצי האי יוקטן ומפרץ מקסיקו. בהמשך היה מפקד בכיר בצבאו של הרנן קורטז במהלך כיבוש מקסיקו. הוא פיקד על הצבא בטנוצ'טיטלאן כאשר קורטז נעדר.

בשנת 1523, נשלח אלוואראדו על ידי קורטז כדי לכבוש את גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, וחלקים מניקרגואה. לאחר מכן שלט בגואטמלה עד מותו. הוא נתקל בהתנגדות עזה למעשיו מצד מקסיקו, אבל לאחר שחיזק את כוחו בשני מסעות לספרד (הראשון ב-1527–1528, והשני ב-1536–1539), הייתה לו שליטה מלאה.

אלוואראדו הקים עשרות יישובים בגואטמלה, ופיתח את המושבה. הוא נודע ביחסו האכזרי לילידים. ב-1540 שט למקסיקו, שם הוא הושפע מהמשנה למלך, אנטוניו דה מנדוסה וגם מסיפוריו של מרקוס דה ניסה, והחל לחפש את עם ה"סיבולה" האבוד.

במהלך חייו, פיתח אלווראדו מוניטין של חמדנות ואכזריות, והואשם בפשעים והתעללויות שונות על ידי ילידים וספרדים כאחד. בשנת 1541, אזרחי העיר נואבה גליסיה הפתיעו ומרדו בשלטונו. אלוואראדו לקח חלק בקרבות נגדם, שנקראו מלחמת מיקסטון. הוא הוביל מתקפה, נמחץ בטעות על ידי סוס, ומת כמה ימים לאחר מכן. חואן רודריגס קבריו לקח פיקוד על מסעות המחקר הימיים.

בהמשך הפכה אשתו של אלוואראדו, דוניה באטריס דה לה קואבה, לשליטה של גואטמלה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:קונקיסטאדורים
קטגוריה:גואטמלה: היסטוריה
קטגוריה:ילידי 1486
קטגוריה:נפטרים ב-1541
חואן רודריגס קבריו

**חואן רודריגס קבריו** (בספרדית: **Juan Rodríguez Cabrillo** בפורטוגזית: **João Rodrigues Cabrilho** 1499-3 בינואר 1543) היה מגלה ארצות פורטוגלי. הוא ידוע בעיקר כמי שהוביל את המסע האירופי הראשון לחוף המערבי של אמריקה הצפונית.

מקום לידתו ושנותיו המוקדמות אינם ברורים וישנם ספקות אף לגבי זהותו הלאומית, שלפי חלק מהמקורות הייתה ספרדית.

## הכובש הצעיר
מעט מאוד ידוע על שנותיו הראשונות של קבריו. בצעירותו היה קונקיסטאדור וב־1519 שמו הופיע ברשימת המצטיינים ששירתו בצבאו של הרנאן קורטס. בקרבות נגד האצטקים, קבריו היה מנהיג פלוגת קשתים.

אחרי שהאצטקים הובסו, הצטרף קבריו למסעות החקר של הצבא הספרדי במקסיקו, גואטמלה וסן סלוודור. בסופו של דבר, התיישב בגואטמלה.

## איש עסקים בגואטמאלה
בשנת 1530 היה קבריו האזרח המוביל בעיר הגדולה של גואטמלה - סנטיאגו גואטמלה. בשנת 1532, נסע לספרד, ושם פגש את באטריס סנצ'ס דה אורטגה (Beatriz Sanchez de Ortega). שניהם התחתנו בשנה זו, וקבריו חזר איתה לגואטמלה, ושם נולדו להם שני ילדים.

ככל שמשפחתו של קבריו גדלה, כך גם עושרו וכבודו כבונה ספינות. הוא ייצא וייבא סחורות מנמל בגואטמלה, והגדיל במידה רבה את המסחר בין ספרד לבין חלקים מסוימים של העולם החדש.

## חקירת קליפורניה
מושל גואטמלה - פדרו דה אלוואראדו, בחר בקבריו כדי לבנות ספינות שיחקרו את האוקיינוס השקט. אלוואראדו רצה להשתמש בספינות כדי להגדיל את המסחר בתבלינים בין אסיה ואמריקה. כאשר מת אלוואראדו בלחימה נגד האינדיאנים, פיצל מחליפו, אנטוניו דה מנדוסה, את הצי. הוא הורה לרוי לופס דה וייאלובוס להפליג מערבה אל איי הפיליפינים, ולקבריו להפליג עם שתי ספינות צפונה לאורך החוף המערבי של אמריקה הצפונית.

קבריו יצא מנמל בארה דה נבידאד במקסיקו ב־27 ביוני 1542, וב-28 בספטמבר עגנו ספינותיו בחוף המפרץ של סן דייגו של ימינו. קבריו קרא למקום סן מיגל, ואמר שהוא "מקום מצוין להקמת נמל". השם של המקום שונה לאחר 60 שנה לסן דייגו על ידי חוקר הארצות הספרדי סבסטיאן ויסקאינו.

## סוף המסע
כאשר החוקרים המשיכו צפונה, עד למפרץ מונטריי, החלו סופות כבדות, וקבריו החליט לחזור. ב-23 בנובמבר 1542 עגנה המשלחת של קבריו באי סנטה קטלינה במטרה להעביר בו את החורף. בערב חג המולד נפצע קבריו כאשר קפץ מהסירה ושבר את רגלו על סלע. הפצע הזדהם והוא מת ב-3 בינואר 1543, אך ביקש מהצוות להמשיך במסע. פרלו, סגנו של קבריו, נטל פיקוד והמשלחת המשיכה בהפלגה צפונה ככל הנראה עד דרום מדינת אורגון של ימינו, לפני שנתקלה בסערות עזות שאילצו אותה לחזור לבארה דה נבידאד ב-14 באפריל 1543.

בשנת 1913 חנך נשיא ארצות הברית וודרו וילסון את האנדרטה על שם קבריו, ליד סן דייגו.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:קונקיסטאדורים
קטגוריה:מגלי ארצות פורטוגזים
קטגוריה:אישים שעל שמם בעלי חיים
קטגוריה:ילידי 1499
קטגוריה:נפטרים ב-1543
קונקיסטאדור

[שמאל|ממוזער|300px|[פדרו דה ואלדיביה מייסד את סנטיאגו דה צ'ילה]]
**קונקיסטאדור** (בספרדית ובפורטוגזית: **Conquistador**, מילולית: **כובש**) הוא כינוי לחיילים שהשתתפו בכיבושם של חלקים נרחבים מאמריקה הלטינית ושטחים אחרים באוקיינוס השקט שנכללו לבסוף בשטחה של האימפריה הספרדית או האימפריה הפורטוגזית. כיבוש זה היווה את השלב הראשון בהשתלטות האירופאים בכלל והספרדים בפרט על העולם החדש בין המאה ה-15 והמאה ה-16 - במה שמכונה עידן התגליות. תקופת הכיבוש עצמה החלה עם גילוי אמריקה בידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1492, והסתיימה עם ייסודה של המערכת הקולוניאלית באמריקה הספרדית לקראת סוף המאה ה-16.

הכינוי עצמו, בו השתמשו כבר הקונקיסטאדורים ביחס לעצמם, מתייחס בו זמנית הן לכיבושו של העולם החדש והן כרמז להמשכיות הרקונקיסטה - המאבק הנוצרי הממושך לכיבושו מחדש של חצי האי האיברי מידי המוסלמים.

מרבית הקונקיסטאדורים היו אומנים או בעלי מקצוע כלשהו. אחדים מהם השתייכו לאצולה הנמוכה (הידלגוס) וחסרת הנכסים, אשר כיבושו של חצי האי האיברי (ומאוחר יותר כיבושו של העולם החדש) איפשר להם להיחלץ ממצוקה חומרית ולשמר את מעמדם החברתי. מבחינת מקורם הגאוגרפי בספרד, כשליש מהקונקיסטאדורים באו מאנדלוסיה, כרבע מקסטיליה וכחמישית מאקסטרמדורה. מרבית הקונקיסטאדורים היו בשנות ה-20 או ה-30 לחייהם. רובם ידעו קרוא וכתוב בצורה חלקית בלבד. בקרב הקונקיסטאדורים היו אפריקאים רבים - אנשים חופשיים ועבדים כאחד.

בין הקונקיסטאדורים הידועים היו הרנאן קורטס, פרנסיסקו פיסארו, פדרו דה אלוואראדו, לוקאס וסקס דה איילון, חואן רודריגס קבריו ופדרו דה ואלדיביה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

*
*
קטגוריה:אמריקה: היסטוריה
קטגוריה:ספרד: היסטוריה צבאית
קטגוריה:האימפריה הספרדית
קטגוריה:האימפריה הפורטוגזית
קטגוריה:מילים וביטויים בספרדית
קטגוריה:מילים וביטויים בפורטוגזית
קטגוריה:עידן התגליות
אנטוניו דה מנדוסה

שמאל|ממוזער|אנטוניו דה מנדוסה
**אנטוניו דה מנדוסה** (בספרדית: **Antonio de Mendoza**, 1490–1552), מנהלן ספרדי, המשנה למלך הראשון שמשל בעולם החדש.

מנדוסה בא ממשפחה אצילית - אביו היה הבעלים של משרדים חשובים. מנדוסה הקל על חייהם של המקומיים באמריקה, לא התערב בענייני הדת, אך חייב אותם לקבל חינוך בבתי ספר. הוא הביא את מכונת הדפוס הראשונה לאמריקה, לפי בקשתו של הבישוף זומאראגה. בתקופת שלטונו דיכא מעשי מרידה שונים, בייחוד את זה שהיה בעיר נואבה גליסיה, במלחמת מיקסטון, שבה נהרג השליט פדרו דה אלוואראדו. הוא עודד מסעות מחקר, בייחוד את המשלחת של פרנסיסקו וסקס דה קורונדו. התעשייה והחקלאות התפתחו גם הם, ועושר הגיע לאמריקה. למעשה, הוא גיבש וחיזק את מעשיו של הרנן קורטס לכיבוש אמריקה, וקבע את השליטה הספרדית באמריקה למשך זמן ארוך. ניסיונות להדחתו נכשלו.

בשנת 1551 מונה להיות המשנה לשליט פרו, וגם שם פיתח את האזור.

בקליפורניה, מחוז מנדוסינו קרוי על שמו של מנדוסה.

## קודקס מנדוסה
קודקס מנדוסה הוא קודקס אצטקי קודקס ציורי ובו הערות וביאורים בספרדית. הקודקס נוצר עבור קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונקרא על שם מנדוסה אשר הורה על חיבורו. מאז שנת 1659 נמצא הקודקס בספריה הבודליאנית אשר באוניברסיטת אוקספורד.

הקודקס מכיל 71 עמודי פוליו, מחולקים ל-3 חלקים.
#רשימת תשעת המלכים האצטקים.
#פירוט כל המיסים, הקנסות, הכופר והמתנות שעל 400 יישובים להעלות כל שנה לשלטון המרכזי.
#תיאור כרונולגי של מנהגי החיים.

## ראו גם
*קודקס מנדוסה

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:פוליטיקאים ספרדים
קטגוריה:ילידי 1494
קטגוריה:נפטרים ב-1552
מצפה הילה

**מצפה הילה (מִצְפֵּה-הִלָּה)** או **הילה** הוא יישוב קהילתי ובו 150 בתים, השוכן בגליל המערבי, צפונית-מערבית למעלות-תרשיחא, בתחום השיפוט של מועצה אזורית מעלה יוסף.

## שם
בתחילה תוכנן לקרוא ליישוב "מצפה זיו" על שם ההר עליו הוא יושב, הר זיו, אך מאחר שאחד מחברי ועדת השמות הממשלתית נקרא יהודה זיו ביקש האחרון להימנע מכך. לבסוף נמצא שם עברי בעל משמעות דומה והשם "מצפה הילה" נבחר.

## ההתנגדות להקמת היישוב
ביוני 1979 נעשה ניסיון ראשון להתחיל בפריצת הדרך למצפה החדש. אולם, תושבים ממעיליא הפגינו נגד ביצוע העבודות, בטענה שהמצפה מוקם על אדמות בבעלות ערבית או שהקמת המצפה יפגע בהתפתחות עתידית של מעיליא, טענות שהוכחשו על ידי אנשי הסוכנות היהודית והעבודות הוקפאו לזמן מה.

לאחר שהושג הסכם עם ראשי הכפר הוחל בפריצת הכביש אל המצפה, אולם בכל זאת העבודות נתקלו בהתנגדות אנשי מעיליא שיידו אבנים על העובדים והשוטרים שאבטחו אותם. לאחר תום פריצת הדרך ביולי 1979 הוחל בהקמת מבנים במצפה, על שטח שנטען שלא הייתה לגביו תביעה לבעלות מצד תושבי מעיליא.

## על היישוב ותולדותיו
ממוזער|שמאל|250px|העתקת עצי זית בני כ-60 שנה ל"שדרות השלום" במצפה הילה ממקום בסמיכות ממוזער|שמאל|250px|העצים מוכנים לצד הדרך (מקור: ארכיון מצפה הילה)
היישוב, הסמוך למבצר המונפורט בגליל, נוסד ב-1980 במסגרת תוכנית המצפים בגליל כאשר שבע משפחות עברו להתגורר במבנים טרומיים ביישוב. במסגרת פיתוח היישוב, ב-1989, קוימו עקרונות שימור חדשניים, וביניהן שימור עצי זית, שהועתקו ממקום סמוך ל"שדרות השלום" בכניסה ליישוב.

ביישוב בית כנסת אחד המשמש לבני עדות המזרח ולמתפללים בנוסח אשכנז. במקום מתקיימים לימודים משותפים, וכן תפילות שבת חגיגיות "באווירה חברתית" כלשון המייסדים, בהובלת החזן הרצל חבושה, בן דודו של החזן הנודע משה חבושה.

אחד מענפי הכלכלה ביישוב הוא יחידות אירוח (צימרים), ישנו פאב וחנות יד שנייה במקום, וכן גן ילדים, אך תעסוקת רוב התושבים היא מחוץ ליישוב, התלמידים לומדים בבתי ספר באזור מחוץ ליישוב והוא מהווה בעיקרו "ישוב לינה" בלבד.

היישוב התפרסם ב-2006 כאשר תושב היישוב, החייל גלעד שליט, נחטף לרצועת עזה על ידי מחבלים פלסטינים, וכאשר שוחרר וחזר לישראל ולמצפה הילה. בעת היותו חטוף, הגיעו משלחות תמיכה ולפעמים קבוצות תומכים גדולות למצפה הילה. "היציאה ממצפה הילה" הפכה למונח תקשורתי לגבי מעורבות המשפחה במאבק על שחרור בנם, ומאוחר יותר גם לגבי כניסתו של האב נועם שליט שוב לפוליטיקה. נשיא המדינה, שמעון פרס ביקר ביישוב, ונפגש עם גלעד שליט בביתו, אחר השחרור. במשך תקופה לאחר שחרורו הייתה שמירה ביטחונית מוגברת ביישוב וברחוב של משפחת שליט, אך זו הוסרה עם הזמן

בשנת 2012 הוקם חניון מטיילים גדול על שטח פרטי של תושב מעיליא סמוך ליישוב, למרות התנגדות התושבים. החניון הוקם בהסכמה ובשיתוף פעולה עם רשות הטבע והגנים לאחר שבעקבות התנגדות תושבי מעיליא המקום הושאר מחוץ לתחומי שמורת נחל כזיב, ונחשב שטח פרטי (חקלאי).

ימין|ממוזער|250px|מצפה הילה, תצלום אוויר, 2005

## קישורים חיצוניים

* 
*סיפור מקומי מצפה הילה - ארכיון קהילתי מבוסס תמונות, מסמכים וסרטונים המוצג על גבי ציר זמן

* הילה באתר הרשות לפיתוח הגליל
* הבית שלי במצפה הילה (יוטיוב)
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מועצה אזורית מעלה יוסף
קטגוריה:תוכנית המצפים
קטגוריה:הגליל העליון: יישובים