open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
זהב שיניים נאצי

[ממוזער| קופסאות עם כתרים ותותבות זהב שהוצאו מפיותיהם של אסירי מחנה הריכוז [בוכנוואלד, נמצאו על ידי חיילים אמריקאים לאחר שחרור המחנה]]
איסוף זהב מסתימות, כתרי שיניים ותותבות שהוצאו מפיותיהם של קורבנות תוכנית T4 - אותנסיה ושל אסירי מחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית היה מאפיין של השואה. הנוהג החל בעקבות פקודה מ-1940 של היינריך הימלר, וחוזק בפקודה נוספת ב-1942. האיסוף התבצע בשיתוף פעולה פעיל ורצוני של רופאי שיניים גרמנים. בין הרופאים שהיו מעורבים באיסוף נמנה מרטין הלינגר .

הזהב שנאסף הותך למטילי זהב. סוגיית גורל הזהב הפכה לנושא שנוי במחלוקת לאחר תום המלחמה.

## משפטים והעמדה לדין
עם העלייה בחקר מעורבותה של הקהילה הרפואית בפשעי הרייך השלישי, עלתה השאלה באיזו מידה הובאה הצדק לדין כלפי רופאי השיניים במסגרת המשפטים הבין־לאומיים שלאחר מלחמת העולם השנייה. במסגרת משפטים אלו הועמדו לדין 48 רופאי שיניים. רופא השיניים הטיפוסי שעמד לדין היה גבר, חי במשפחה מסורתית, היה חבר המפלגה הנאצית, בוואפן אס אס, והשתייך לדור *Kriegsjugendgeneration*.

### תוצאות המשפטים
במסגרת אחד המחקרים זוהו 47 רופאי שיניים גברים ורופאת שיניים אחת. 27 מהנאשמים נולדו בשנים 1900–1910, כך שהם השתייכו לדור *Kriegsjugendgeneration*. חמישה־עשר נולדו לפני שנת 1900 ושישה נוספים לאחר 1910. חברי הדור הזה הושפעו מהנאציזם בגיל צעיר, והיוו את הדור החשוב ביותר עבור המפלגה הנאצית לצורכי גיוס.

רבים מרופאי השיניים הללו שירתו במחנות ריכוז נאציים ובמשרדים המנהליים שלהם. מתוך 48 רופאים שזוהו, 22 הוצבו לפחות במחנה ריכוז אחד. מתוך אותם 22 רופאי שיניים, 19 היו חברים בוואפן אס אס.

## ראו גם
* זהב נאצי

## הערות שוליים

קטגוריה:גרמניה הנאצית: כלכלה
קטגוריה:פשעי מלחמה של גרמניה במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:השואה
הישן יתחדש והחדש יתקדש

**הישן יתחדש והחדש יתקדש** הוא פתגם שטבע הרב אברהם יצחק הכהן קוק בראשית המאה ה־20, והוא מבטא את גישתו הדיאלקטית שלפיה יש לחדש את היסודות המסורתיים של היהדות ולהקדיש לחידושים שמביא העולם המודרני.

## מקור הביטוי
הביטוי "הישן יתחדש והחדש יתקדש" נטבע על ידי הראי״ה קוק באיגרת קס״ד, שנשלחה בכ״ו בתשרי תרס״ט (2 באוקטובר 1908) אל תלמידו והחלוץ משה זיידל. האיגרת נכתבה בתגובה לשאלות שהעלה זיידל בנוגע ליחסי תורה ומדע, ולמעמדה של הציונות בהקשר זה. הרב קוק שרטט באיגרתו חזון של יצירת "ספרות חדש–ישן", המשלבת בין אוצרות המסורת היהודית לבין רוח המחקר המדעי והתחייה הלאומית.

בתוך כך, ביקר את ה"ישן" – תרבות הגלות והיישוב הישן – וראה צורך בהתחדשותו הרוחנית והלאומית. בד בבד, העניק לגיטימציה דתית ל"חדש" – ההשכלה, המדע והציונות – תוך שהוא מציגם כביטויים של כוחות אלוהיים שיש להקדישם ולקדשם. גישתו הדיאלקטית של הרב קוק נועדה לגשר בין הקטבים, וליצור חיבור בין "ישראל הזקן" ל"ישראל הצעיר", שמהם, לדבריו, "תבוא ישועה ותצמח גאולה". בניגוד לעמדת החת״ם סופר מן המאה ה–19, שפסל כל חידוש בגישתו הידועה "חדש אסור מן התורה", מציע הרב קוק עמדה מורכבת יותר: החידוש איננו פסול מעיקרו, אך עליו להתקדש ולהיטען במשמעות רוחנית, ואילו המסורת נדרשת לעבור תהליך של התחדשות כדי להישאר רלוונטית לדור החדש. בכך מציג הרב קוק נתיב ביניים בין שמרנות סגורה למהפכנות רדיקלית.

## בתרבות הפופולרית
האמרה העניקה את שמה לספר העיון **“הישן יתחדש והחדש יתקדש: על זהות, תרבות ויהדות”** (הקיבוץ המאוחד, 2005).

הזמר והמחנך האמריקאי ג'יי רפפורט חיבר את השיר לחדש את הישן (Renew the Old) המבוסס על סיסמתו של הרב קוק.

## ראו גם
* אברהם יצחק הכהן קוק
* חדש אסור מן התורה

## הערות שוליים

קטגוריה:הראי"ה קוק
קטגוריה:אמרות כנף
דיוקן ניקולאס ואן באמבק

**דיוקן ניקולאס ואן באמבק** (בהולנדית: **Portret van Nicolaes van Bambeeck**; באנגלית: **Portrait of Nicolaes van Bambeeck**) הוא ציור שמן מאת האמן ההולנדי רמברנדט ואן ריין, המתוארך לשנת 1641. היצירה מתארת את ניקולאס ואן באמבק (1596–1661), סוחר צמר אמיד מאמסטרדם, ומוצגת כיום באוספי המוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה בבריסל.

[250px|ממוזער|ימין|[דיוקן אגתה באס, רעייתו של ואן באמבק. שני הדיוקנאות צוירו באותה שנה כזוג תואם, וכוללים מסגרת טרומפ-לויל אחידה שממנה הדמויות נראות כמתקדמות לעבר הצופה.]]

## רקע והקשר
הציור הוא חלק מצמד דיוקנאות שנוצרו במקביל: דיוקן של ניקולאס ואן באמבק ודיוקן רעייתו אגתה באס. שני הדיוקנאות צוירו באותה שנה ונועדו להיות מוצגים יחד כ"דיוקנאות תואמים" (pendant portraits). הציורים חולקים עקרונות קומפוזיציוניים משותפים כגון מסגרת מצוירת טרומפ-לויל המדמה עץ הובנה מלוטש, שממנה נראות הדמויות כמתקדמות לעבר הצופה. רמברנדט שילב אשליה של עומק באמצעות פרטים החורגים מקו המסגרת – כדוגמת אצבעות, כפפה רפויה ושוליים של גלימה – תוך שימוש באור מוחזר המעניק תחושת חומריות ממשית למסגרת המדומה.

## תיאור הציור
באמבק מתואר בלבוש בורגני רשמי – מעיל וכובע שחורים, צווארון לבן עמילן עם קפלים חדים ותחרה עדינה. רקע בגוון חולי־זהוב ואור רך מעניקים לדמות זוהר בריא ואיפוק מכובד. כפפה מעוכה בידו הימנית משמשת כסמל למעמדו – אדם שאינו עוסק בעבודת כפיים. ידו השמאלית נראית אוחזת את המסגרת המדומה, והדמות כולה ניצבת מאחורי פרגוד מזויף שלכאורה בנוי מאבן כהה אך למעשה הוא חלק בלתי נפרד מהציור. החתימה מופיעה בפינה הימנית העליונה, בסמוך לאזור מואר של תחרה מתעקלת – מחווה טכנית המעידה על שליטה חומרית גבוהה. רמברנדט הדגים כאן את יכולתו ליצור אשליה של חומר מבריק באמצעות צבע בלבד, והמסגרת המצוירת משתלבת בתיאום מדויק עם מסגרת הציור האמיתית.

[250px|ממוזער|שמאל|"החברה הכחושה". ציור מעשה ידי [פרנס הלס ופיטר קודה]]
## השוואה לדמויות אחרות ולדיוקנאות בני התקופה
ואן באמבק הופיע גם בציור הקבוצתי "החברה הכחושה"  מאת פרנס הלס ופיטר קודה, המתאר את פלוגת המשמר האזרחי של קפטן ריינייר ריאל. בציור זה, שנוצר בתחילת שנות ה־30 של המאה ה־17, מופיע ואן באמבק כדמות חברתית, בטוחה בעצמה ומעוטרת בגלימה, שונה בתכלית מהאיפוק והמהורהרות שמאפיינים את דמותו בדיוקן של רמברנדט משנת 1641. ההבדל בין שני הדיוקנאות ממחיש את כוחו של ציור הדיוקנאות לבטא גוונים שונים של אישיות אחת, בהתאם לקונטקסט החברתי והאמנותי שבו פועל האמן.

## קשרים ביוגרפיים עם רמברנדט
משפחת ואן באמבק הגיעה מפלנדריה והשתקעה באמסטרדם לאחר שסבו של ניקולאס הוצא להורג על ידי הדוכס מאלבה. לאחר נישואיו לאגתה באס בשנת 1638, התגוררו בני הזוג בסמוך לביתו של רמברנדט. באמבק אף הלווה כספים לרמברנדט ולסוחר האמנות חריט אולנבורך. הקשרים האישיים והגאוגרפיים תרמו ככל הנראה להיווצרות ההזמנה לציור שני הדיוקנאות הזוגיים.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:רמברנדט: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:דיוקנאות גברים
צבעים (שיר של יובל דיין ואמיר דדון)

"**צבעים**" הוא דואט שהוקלט על ידי הזמרים-יוצרים הישראליים יובל דיין ואמיר דדון. השיר יצא לאור ב-20 בינואר 2014 כסינגל מתוך אלבום הבכורה של יובל דיין "לאסוף", והופק על ידי פטריק סבג.

## רקע והפקה
השיר נכתב והולחן על ידי דיין, והוא שיתוף הפעולה הראשון שלה עם אמן אחר. לימים ציינה שדואטים הם לא דבר רגיל עבורה. השיר יצא כחלק מאלבום הבכורה של דיין ובעקבותיו יצאה עם דדון לסיבוב הופעות.

דיין אמרה כי המשפט בו היא הכי מתגאה בכתיבתה הוא המשפט "לא מתווכחים עם הנפש".

## מיקומי שיא

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:שירי יובל דיין
קטגוריה:דואטים
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי יובל דיין
קטגוריה:שירים על צבעים
הרי את מותרת

"**הרי את מותרת**" (מוכר גם כ"**הרי את מותרת לכל אדם**") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית רבקה מיכאלי. את השיר הוציאה ב-1975 לאור חברת התקליטים ישראדיסק כרצועה ה-11 מתוך אלבום האולפן "שעות נוספות".

## רקע וכתיבה
"הרי את מותרת" נכתב והולחן על ידי דוד אבידן ודני ליטני בהתאמה. זהו שיר קודר, אירוני ומפוכח, שמשרטט את מסלול חייה של זוגיות לאורך זמן – משלב התשוקה הראשונית ועד לניכור, השחיקה והפרידה. הוא פורס בפני הקורא תמונה מפורטת של מערכת יחסים מורכבת שמתקיימת בין שני אנשים בודדים, ששותפים לרגעים אינטימיים אך גם לחוסר תקשורת ולחוסר התאמה. החיבור ביניהם מבוסס על קרבה פיזית, על שגרה משותפת, אך נעדר עומק רגשי אמיתי. לאורך השיר ניכרת תחושת עייפות, תסכול וחוסר תכלית. הבית החוזר – "הרי את מותרת לכל אדם" – לקוח מהלכות גירושין, ומעניק ממד טקסי-אירוני לפרידה הצפויה מראש. גם הדימויים – כמו "שני שופרות נתקעים בחלון" או "חושך לבן והבהוב לא מוגדר" – מעצימים את תחושת הסתמיות, הכאב הדומם והכישלון שבניסיון לחיות ביחד. בסופו של דבר, השיר הוא קינה מודרנית על אהבה שהתבלתה, על חיים בזוגיות שמביאה יותר בדידות מקרבה, ועל המעגליות הבלתי נמנעת של קשרים אנושיים שמתחילים בהתלהבות ונגמרים בשקט של פרידה.

## הצלחה מסחרית וגרסאות כיסוי
בשנת 1980 הקליטה חוה אלברשטיין את השיר, והכלילה אותו כרצועה השביעית באלבומה ה-23, "שיר במתנה". בשנת 1992 הקליט ליטני את גרסתו לשיר, שהוצגה כמועמדת לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשבוע שלאחר מכן, לא נכנסה למצעד בהתאם להחלטת עורכי התחנה. גרסה זו נכללה באלבומו השלישי, "תקופת החיץ". בשנת 2001 הכליל ארקדי דוכין את גרסתו לשיר באלבומו "להרגיש".

## הערות שוליים

קטגוריה:סינגלים מ-1992
קטגוריה:סינגלים מ-1997
קטגוריה:שירי רבקה מיכאלי
קטגוריה:שירי חוה אלברשטיין
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים שהולחנו על ידי ארקדי דוכין
קטגוריה:שירים שהולחנו על ידי חוה אלברשטיין
מוזיאון השואה של אדלייד ומרכז החינוך של אנדרו שטיינר

ממוזער|בתוככי המוזיאון
**מוזיאון השואה של אדלייד ומרכז אנדרו שטיינר לחינוך** (באנגלית: **Adelaide Holocaust Museum and Andrew Steiner Education Centre**, בראשי תיבות: **AHMSEC**) הוא מוזיאון השוכן בבניין ההיסטורי **Fennescey House** ברחוב ווייקפילד 33, במרכז העיר אדלייד, מזרחית לכיכר ויקטוריה.

## המוזיאון
בניין **Fennescey House** שייך לכנסייה הקתולית, והוא נמצא בשטח של קתדרלת פרנסיס הקדוש זאווייר, אדלייד. המרכז החינוכי קרוי על שמו של אנדרו שטיינר, ניצול השואה מאדלייד ופסל, אשר במשך כשלושים שנה העביר שיעורים על השואה לתלמידי בתי ספר. שטיינר היה בין יוזמי הפרויקט, אשר מומן ברובו מתרומות של ארגון  Gandel Philanthropy. סטודנטים לאדריכלות מאוניברסיטת דרום אוסטרליה השתתפו בעיצוב המוזיאון, והצוות שעמד מאחורי הקמתו שיתף פעולה עם מוזיאון השואה של מלבורן. אחת מהיצירות של שטיינר – פסל של המחנך הדגול וקורבן השואה יאנוש קורצ'אק, מהווה חלק מרכזי בתצוגת הקבע של המוזיאון.

מטרת המוזיאון ותוכניתו החינוכית היא ללמד את הציבור, ובפרט את הדור הצעיר, על תולדות השואה ולעודד התבוננות ביקורתית בנושאים הכרוכים בה וברלוונטיות שלהם לחברה המודרנית. כמו כן, המוזיאון פועל נגד אנטישמיות וגזענות.

המוזיאון הושק רשמית ב־9 בנובמבר 2020, התאריך המציין את ליל הבדולח בשנת 1938, שבו הציתו הנאצים בתי כנסת ברחבי גרמניה, השחיתו רכוש של יהודים, הרגו כמעט 100 בני אדם והיוו בכך את תחילת השואה. שבוע לאחר ההשקה, ב־17 בנובמבר 2020, נפתח המוזיאון לקהל הרחב.

המוזיאון כולל ארבע גלריות:
* גלריית אנה פרנק – בה נמצאת התערוכה הקבועה.
* גלריית לפמן – מציגה חפצים, פריטים אישיים ותצלומים היסטוריים הקשורים לשישה ניצולי שואה החיים באדלייד. אחת מהם היא אווה טמפל, אשר ניצלה כתינוקת בזכות סבתה ונשארה בחיים במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
* גלריית קרן משפחות ג'ק ורוברט סמורגון – משמשת כמרכז החינוכי, ובו מתקיימות תוכניות לבתי ספר ולציבור הרחב.
* גלריית הזיכרון על שם פרנץ קמפף – גלריה קטנה המציגה יצירות של האמן היהודי פרנץ קמפף , תושב אדלאייד, שהושפע מרעיונות המיסטיקה היהודית, ונודע בין היתר ב"סדרת השואה" שיצר.

זמן קצר לפני פתיחתו הודיעה הממשלה הפדרלית על מימון של 2.5 מיליון דולר אוסטרלי לפיתוח נוסף של המוזיאון.

## מטרה לפעילות נאו-נאצים
לאחר שקבוצת נאו-נאצים פרסמה ברשתות החברתיות תצלומים של חבריה מצדיעים במועל יד מול מבנה המוזיאון, הודיעה שרת התרבות זואי בטיסון (Zoe Bettison) של מדינת אוסטרליה הדרומית על הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא "סמלים נאו-נאציים, פעילויות של קבוצות קיצוניות, אפליה כלפי קבוצות מיעוט והאיסור על סמלים במדינות אחרות".

## בית פנסי
בית פנסי (Fennescey House) תוכנן על ידי האדריכל הרולד הרברט ג'ורי (1888–1966; Jory) בסגנון התחייה הגותית, ונבנה בסביבות שנת 1940 לצורכי מינהל החינוך של הכנסייה הקתולית. המבנה נקרא על שמות הפטרונים שלו, מרי וג'ון פנסי, אשר תרמו 20,000 לירות שטרלינג להקמתו. הבניין נמנה ברשימת אתרי המורשת של דרום אוסטרליה, ומופיע גם ברשימת הקרן הלאומית של דרום אוסטרליה.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אדלייד
קטגוריה:יהדות אוסטרליה
אדלייד
מרכז ההנצחה באורדור

ממוזער|250x250 פיקסלים| הכניסה למרכז ההנצחה
**מרכז ההנצחה באורדור** (בצרפתית: ***Centre de la mémoire d'Oradour***) נוסד במטרה להנציח את טבח אורדור-סור-גלאן שבוצע על ידי דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה של הוואפן אס אס, ולשמש כאתר הנצחה עבור הדורות הבאים.

## הקמה
היוזמה להקמת המרכז נולדה מז'אן-קלוד פיירונה, נשיא המועצה המחוזית של ויין עילית, ובשיתוף פעולה עם אגודת משפחות הקדושים הצרפתית. בשנת 1989 הוצג הפרויקט בפני נשיא צרפת דאז, פרנסואה מיטראן.

בשנת 1992 נבחרה הנהלת הפרויקט באמצעות מכרז בינלאומי, והוא קיבל את תמיכתם של משרד התרבות, משרד יוצאי המלחמה ושל הקהילה האירופית.

בשנת 1994 מונה מנהל פרויקט שתפקידו היה לתאם את תהליך המחקר ההיסטורי, ובאותה עת הוטל על האדריכל איב דברהן אחריות תכנון ובניית המרכז.

מרכז ההנצחה נחנך בשנת 1999 על ידי נשיא צרפת ז'אק שיראק ושרת התרבות קתרין טראוטמן.

עד שנת 2002 ביקרו במרכז כ־300,000 מבקרים, אשר נחשפו לתערוכה הקבועה וכן לתערוכות מתחלפות.

## אדריכלות
על פי תפיסתו של האדריכל, מרכז הזיכרון והנוף שמסביב מתמזגים יחד לסימביוזה ייחודית של מה שהוא כינה "אי-אדריכלות".

"אי-אדריכלות" זו מתבטאת בגג המאפשר תצפית על עמק נהר הגלאן, על הריסות הכפר הישן וכן על הכפר החדש שנבנה לאחר מכן. להבי פלדה חלודים חותכים את לב המבנה בצורה חדה, כסמל להרס, זיכרון והתנגדות לכוחות הטבע. החומרים שמהם בנוי המבנה נותרו במצבם הטבעי, דבר המעניק להם מראה מיושן ומעורר מחשבה.

באולם הכניסה המעגלי מוצגות שתי תמונות גדולות באופן סמלי: האחת מציגה את אדולף היטלר נואם בפני קהל בעצרת המפלגה בעצרת נירנברג, והשנייה מציגה את השלט בכניסה לחורבות אורדור-סור-גלאן: "Souviens-toi" ("זכור"). התערוכה הקבועה מוצגת בחללים מנוגדים בצבעי שחור ואדום, בהם תלויות תמונות על מסילות התלויות מהתקרה ואינן נוגעות בקירות, המציגות את עליית התנועה הנאצית ואת התקדמות הדיוויזיה השנייה של אס אס דאס רייך לעבר אורדור. חללים מוארים יותר מציגים באור רך יותר את הכפר ותושביו כפי שהיו לפני הטבח.

במפלס התחתון שוכן מרכז המשאבים וכן חדרים עם מחיצות ניידות, שנועדו לארח קבוצות תלמידים ומורים. מרכז המשאבים, שנבנה בתחילה כחלק ממחקר ההיסטורי להקמת התערוכה הקבועה, כולל חומרי ארכיון צרפתיים וזרים, תצלומים, סרטים, פרסומים וכתבי עת.

התחושה של חשיפה המובעת באמצעות מראהו החיצוני של המבנה וסידור חללי התצוגה מאפשרת לכל מבקר להתעמק במחשבותיו האישיות. חשיבות רבה ניתנה לשימוש בזכוכית ובמשטחים מחזירי אור, המזמינים את המבקרים למסע מן העבר אל העתיד – ולבחון את "הצד השני של המראה".

## ונדליזם
באוגוסט 2020 התגלו כתובות גרפיטי המביעות הכחשת השואה על קיר במרכז הזיכרון.

הכתובות כוסו באמצעות יריעת בד על ידי הרשויות. בין הכתובות הופיעה המילה "שקר", וכן נמחק הביטוי "כפר קדוש" שהיה כתוב על הקיר.

ז'רלד דרמנאן, שר הפנים הצרפתי, גינה את "הטינוף הנתעב", וראש ממשלת צרפת דאז, ז'אן קסטקס, אמר כי מדובר ב"פגיעה בזכר קורבנותינו". גם אריק דיפון-מורטי, שר המשפטים הצרפתי, צייץ: "בושה למי שעשה זאת" והוסיף כי "ייעשה הכול כדי לאתר ולהעמיד לדין את מי שביצע את המעשים החילוליים הללו".

## קישורים חיצוניים
* 

* מרכז הזיכרון של אורדור-סור-גלאן
* טקס זיכרון אוסטרי במרכז דה לה זיכרון ד'אורדור-סור-גלאן

## הערות שוליים

קטגוריה:צרפת: אנדרטאות למלחמת העולם השנייה
קטגוריה:טבח אורדור-סור-גלאן
Grand National Tour

**Grand National Tour** הוא סיבוב הופעות משותף של הראפר האמריקאי קנדריק לאמאר והזמרת-יוצרת סיזה, אשר החל ב-19 באפריל 2025 במיניאפוליס, מינסוטה, ועתיד להסתיים ב-9 באוגוסט 2025 בסטוקהולם, שוודיה. הסיבוב נערך באצטדיונים ברחבי צפון אמריקה ואירופה, וכולל 39 הופעות. הוא מתקיים לקידום אלבומו השישי של לאמאר, *[[GNX]]*, ואלבום ההוצאה המחודשת של סיזה, *[[Lana]]*.

## רקע
לאמאר וסיזה שיתפו פעולה במספר שירים בעבר, ביניהם "All the Stars" ו-"Doves in the Wind". באלבום *[[GNX]]* של לאמאר, סיזה משתתפת בשירים "Luther" ו-"Gloria". הסיבוב מהווה את סיבוב ההופעות הראשון באצטדיונים עבור שני האמנים.

## מבנה המופע
המופע מחולק למספר מערכות, בהן מבצעים לאמאר וסיזה שירים מהקריירות האישיות שלהם, וכן דואטים משותפים.

## מופעים

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סיבובי הופעות משותפים
קטגוריה:סיבובי הופעות מ-2025
קטגוריה:קנדריק לאמאר
קטגוריה:סיזה
קטגוריה:סיבובי הופעות בארצות הברית
קטגוריה:סיבובי הופעות בקנדה
קטגוריה:סיבובי הופעות בגרמניה
קטגוריה:סיבובי הופעות בממלכה המאוחדת
קטגוריה:סיבובי הופעות בהולנד
קטגוריה:סיבובי הופעות בצרפת
קטגוריה:סיבובי הופעות בפורטוגל
קטגוריה:סיבובי הופעות בספרד
קטגוריה:סיבובי הופעות באיטליה
קטגוריה:סיבובי הופעות בפולין
קטגוריה:סיבובי הופעות בשוודיה
ארץ רחבת ידיים

**ארץ רחבת ידיים** (באנגלית: **This Vast Land**) הוא רומן היסטורי לנוער, מאת ההיסטוריון והסופר האמריקני סטיבן אמברוז. הספר ראה אור בשנת 2003 בהוצאת סיימון אנד שוסטר לילדים ונוער, ויצא לאור לאחר מותו של המחבר. מדובר ברומן המבוסס על אירועים היסטוריים אמיתיים, אך מוצג בפורמט בדיוני של יומן אישי, הכתוב מפיו של ג'ורג' שאנון – החבר הצעיר ביותר במשלחת לואיס וקלארק המפורסמת.

## תוכן
הספר עוקב אחר מסעה של המשלחת מערבה, לאורך נהר המיזורי ועד לאוקיינוס השקט, תוך תיאור אתגרי הדרך, הקשיים הפיזיים והנפשיים, המפגשים עם שבטי האינדיאנים, וההתמודדות עם תנאי טבע קשים – כל זאת בעיניו של נער צעיר חסר ניסיון. לאורך המסע מתפתח שאנון מדמות שולית, כמעט חסרת קול, לדמות מרכזית במשלחת – אדם אחראי, בוגר ובעל תושייה.

לצד ההיבט ההרפתקני, עוסק הרומן גם בנושאים של זהות עצמית, בגרות, אומץ, אחווה ויחסי אנוש בתנאי קצה. אף שמדובר ביצירה ספרותית לנוער, היא מתאפיינת בעומק רגשי ובהקפדה על דיוק היסטורי – סימן ההיכר של אמברוז, שנחשב לאחד הביוגרפים וההיסטוריונים הפופולריים ביותר של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.

הספר משתלב במסורת הספרותית של עיבודים ספרותיים למשלחת לואיס וקלארק, והוא מצטרף לגל של יצירות אמריקניות החותרות להנגיש את סיפורי החלוצים, מגלי הארצות וההיסטוריה של גבול המערב לקהל הצעיר. בכך, הוא מבקש לא רק לבדר, אלא גם להקנות תחושת שייכות והיכרות עם אחד הפרקים המרכזיים בהיסטוריה של התפשטות ארצות הברית מערבה.

## ביקורת
בקירקוס ריוויוז נכתב שהספר הוא "לא הבחירה הראשונה מתוך ריבוי הספרים החדשים שנכתבו בנושא."

## ראו גם

* כחול פראי
* אל אמריקה: הגיגים אישיים של היסטוריון
* אין עוד דבר כזה בעולם
* אומץ ללא חת

## קישורים חיצוניים
* עמוד הספר באתר ההוצאה Simon & Schuster
* ג'ורג' שאנון – הביוגרפיה באתר שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית (NPS)

## הערות שוליים

קטגוריה:רומנים היסטוריים
קטגוריה:ספרי סטיבן אמברוז
אל אמריקה: הגיגים אישיים של היסטוריון

**אל אמריקה: הגיגים אישיים של היסטוריון** (באנגלית: **To America: Personal Reflections of an Historian**) הוא ספר זיכרונות ואוטוביוגרפיה חלקית מאת ההיסטוריון האמריקני הבולט סטיבן אמברוז. הספר ראה אור בשנת 2002, חודשים ספורים בלבד לפני מותו של אמברוז באוקטובר אותה שנה, וכולל התבוננות לאחור על חייו, עבודתו כהיסטוריון, והלקחים המרכזיים שהוא שאב ממסעה רב-התהפוכות של ארצות הברית מאז ייסודה.

הספר נכתב בטון אישי וכן, והוא מבקש להציע לקוראיו לא רק סקירה של עובדות היסטוריות אלא גם הבנה עמוקה של המלאכה ההיסטורית – כיצד כותבים היסטוריה, מה מטרת החוקר, ומהי אחריותו הציבורית והמוסרית. אמברוז משלב בין חוויותיו האישיות כמרצה באוניברסיטה, כמחבר רבי-מכר, וכאדם שצפה באומה האמריקנית משתנה לאורך המאה ה-20 – לבין סקירות נוקבות של תחנות מפתח בתולדות ארצו.

## תוכן
הספר כולל עיסוק בנושאים מגוונים כמו ההתפשטות מערבה והרכבת הטרנס-קונטיננטלית, אותם הוא מציג גם כהישגים טכנולוגיים והעזה אנושית, אך גם כמעשים שנכרכו בעוולות מוסריות חמורות – בראשן הנישול והפגיעה בילידים אמריקנים. הוא אינו מהסס לעסוק בגזענות האמריקנית, בעבדות, וביחס הלא שוויוני לנשים, ואף מתעמת עם דמויות נערצות כמו ג'ורג' וושינגטון ותומאס ג'פרסון, שחרף חזונם הרפובליקני, החזיקו בעבדים.

בין הדמויות והאירועים המרכזיים בהם דן אמברוז ניתן למנות את:
* מסע לואיס וקלארק – אותו תיאר בהרחבה גם בספריו הקודמים;
* הקרב על ניו אורלינס תחת פיקודו של אנדרו ג'קסון;
* נשיאותם של תאודור רוזוולט, יוליסס ס. גרנט ודווייט אייזנהאואר, בו ראה אמברוז דמות של מופת;
* מלחמת וייטנאם, שאמברוז התנגד לה נחרצות בתקופת כהונתו כפרופסור באקדמיה;
* עליית ארצות הברית למעמד של מעצמה עולמית;
* מאבקי זכויות האזרח וזכויות הנשים;

ודיון נרחב על כתיבת היסטוריה עצמה, שלדבריו "עוסקת באנשים ובמה שעשו – ולכן היא הנושא המסקרן ביותר שניתן לעסוק בו."

אמברוז מביע אמונה עמוקה ברוח האמריקנית – אך זו אינה אמונה עיוורת. הוא מציב את הרוח הזו אל מול כשליה המוסריים של האומה, מתוך תקווה לתיקון ולא כהתכחשות. לאורך הספר כולו ניכרת השקפתו הפטריוטית, לא במובן הלאומני אלא ברוח ליברלית-הומניסטית השואפת לשפר ולבקר את המולדת מתוך אהבה אמיתית.

## ראו גם
* ארץ רחבת ידיים
* כחול פראי
* אין עוד דבר כזה בעולם
* אומץ ללא חת

## קישורים חיצוניים

הספר באתר ISBNdb

## הערות שוליים

קטגוריה:אוטוביוגרפיות
קטגוריה:ספרי עיון אמריקאיים
קטגוריה:ספרי סטיבן אמברוז
מוזיאון נמל האנושות צורוגה

**מוזיאון נמל האנושות צורוגה** (ביפנית: **人道の港 敦賀ムゼウム**) הוא מוזיאון המציג את ההיסטוריה של נמל צורוגה, השוכן בפארק קנגאסאקי בעיר צורוגה, מחוז פוקואי, יפן. המוזיאון שם דגש מיוחד על פועלו של הדיפלומט היפני צ'יאונה סוגיהארה, אשר הציל במהלך מלחמת העולם השנייה את חייהם של אלפי פליטים יהודים בכך שהנפיק להם אשרות מעבר, בניגוד להוראות ממשלתו. בתוך כחודש הנפיק יותר מ-2,000 אשרות מעבר, מהלך שסייע להצלתם של למעלה מ-6,000 יהודים. נמל צורוגה היה המקום הראשון אליו הגיעו הפליטים לאחר מסעם הארוך מאירופה.

## תערוכה
ממוזער| תצלום חזית המוזיאון
התערוכה המרכזית עוסקת בהיסטוריה של נמל צורוגה. מאז ימי קדם שימש הנמל כנקודת חיבור בין יפן ליבשת אסיה. במיוחד בתקופת מייג'י ועד ראשית תקופת שווה, חווה הנמל שיא פעילות, כאשר שימש כנקודת יציאה מיפן אל ולדיווסטוק, תחנת הקצה של הרכבת הטרנס-סיבירית.

אחת מנקודות השיא בתערוכה היא סיפורו של צ'יאונה סוגיהארה (ששמו נהגה לעיתים גם כ"סמפֹּו סוגיהארה"). בזמן שכיהן כסגן הקונסול של יפן בעיר קובנה, ליטא, הוא הציל יהודים שנרדפו על ידי הנאצים על ידי הנפקת אשרות מעבר, בניגוד להוראות משרד החוץ היפני. נמל צורוגה היה הנקודה הראשונה על אדמת יפן שבה נחתו הפליטים, לאחר מסע מפרך מאירופה דרך הרכבת הטרנס-סיבירית. המוזיאון מציג את סיפור הסיוע המקומי שקיבלו הפליטים מהתושבים בצורוגה בזמן שהותם הקצרה בעיר, באמצעות תערוכות וראיונות עם ניצולים ובני משפחותיהם.

המילה "ムゼウム" היא תעתיק יפני של המילה "מוזיאון" בפולנית, בהתייחס לעובדה שרבים מהפליטים היהודים היו ממוצא פולני.

## דרכי הגעה
המוזיאון נמצא במרחק של כ-30 דקות הליכה מתחנת צורוגה של JR Hokuriku Main Line, או נסיעה של כ-8 דקות באוטובוס (קו Tsuruga Shuyu) מתחנת צורוגה לפארק קנגאסאקי, ולאחר מכן הליכה של כ-4 דקות.

## ראו גם
* צ'יון סוגיהרה
* היכל הזיכרון של Chiune Sugihara שנמצא ביאוטסו, קאמו, גיפו .

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* אגודת התיירות צורוגה
* מדריך תיירים של פוקואי

קטגוריה:אסיה: מוזיאונים להנצחת השואה
קטגוריה:צ'ובו
אין עוד דבר כזה בעולם

**אין עוד דבר כזה בעולם: הגברים שבנו את הרכבת הטרנס־קונטיננטלית** (באנגלית: **Nothing Like It in the World: The Men Who Built the Transcontinental Railroad, 1863–1869**) הוא ספר עיון מאת ההיסטוריון סטיבן אמברוז, המתאר את תכנון והקמה של הרכבת הטרנס־קונטיננטלית של ארצות הברית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19, שחיברה בין מפרץ סן פרנסיסקו לקונסיל בלאפס, איווה. הספר ראה אור באוגוסט 2000 בהוצאת סיימון אנד שוסטר.

## בעיות בעריכה ואימות עובדות
עם יציאתו בקיץ המאוחר של שנת 2000, הפך הספר "אין עוד דבר כזה בעולם" לרב־מכר מיידי, בדומה לספרים רבים קודמים של סטיבן אמברוז. הוא הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס (עיון) ב־17 בספטמבר 2000. עם זאת, כמו חמישה־עשר ספרים אחרים שפרסם אמברוז בין השנים 1990 ל־2003 (שנת מותו), הספר הופק ונערך במסגרת החברה המשפחתית Ambrose-Tubbs Inc, שבסיסה בהלנה, מונטנה.

אף שאמברוז שימש בעברו כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטה, הספר נכתב כהיסטוריה פופולרית לציבור הרחב ולא כספר עיון אקדמי. על אף שהטיוטה נבדקה בידי מהנדס הערכת שווי לשעבר של חברת Southern Pacific Railroad שתיקן את מרבית הטעויות, התיקונים לא שולבו במהדורה שפורסמה. כמו כן, לא נערכה לו ביקורת עמיתים על ידי מומחים להיסטוריה של רכבות או אנשי אקדמיה – דבר שהיה סביר לו פורסם הספר בהוצאה אוניברסיטאית. העריכה והבדיקה העובדתית בוצעו בידי עורכת ההוצאה אליס מייהו, שעבדה שנים רבות עם אמברוז ואף הייתה זו שהציעה לו את נושא הספר.

אף שקיבל בתחילה תגובות אוהדות מהציבור הרחב, רבים מההיסטוריונים והחוקרים המקצועיים הביעו ביקורת חריפה על הספר. הם טענו שהוא נערך באופן רשלני, סבל מבדיקה עובדתית לקויה וכלל טעויות רבות, ציטוטים מומצאים, סתירות פנימיות, והשמטות עובדתיות משמעותיות.

הסקירה המקיפה ביותר בנושא פורסמה בעמוד הראשי של העיתון "The Sacramento Bee" ב־1 בינואר 2001, בכותרת: "היסטוריונים אזוריים תוקפים את אי-הדיוקים בספר". המאמר נסמך על מחקר ביקורת עובדתית מקיף שכותרתו "The Sins of Stephen E. Ambrose", שנערך בדצמבר 2000 בידי שלושה היסטוריונים ותיקים המתמחים ברכבת הטרנס־קונטיננטלית. המסמך מנה למעלה מ־60 טעויות מהותיות, אי־דיוקים וציטוטים מפוברקים.

באותו יום, 11 בינואר 2001, דיווח לויד גרוב בטורו בעיתון הוושינגטון פוסט כי אחד מעמיתיו מצא טעות היסטורית חמורה בספר, שאמברוז הבטיח לתקן במהדורות הבאות.

ביקורות אקדמיות נוספות הצביעו על שגיאות חמורות במפות, תאריכים, מיקומים גאוגרפיים, ואף בשורשי מילים. היסטוריון אוניברסיטת נוטרדאם וולטר נוג'נט ציין כי הספר כולל "החלקות מעצבנות", ואילו דון הופסומר, מומחה לרכבות מהמערב האמריקאי, תיאר את רמת המחקר כ"שטחית ביותר".

## ראו גם
* כחול פראי
* ארץ רחבת ידיים
* אל אמריקה: הגיגים אישיים של היסטוריון
* אומץ ללא חת

## קישורים חיצוניים
* The Sins of Stephen E. Ambrose – על טעויות עובדתיות בספר
* הרצאה של אמברוז על הספר, 31 באוגוסט 2000, C-SPAN
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי עיון
קטגוריה:ספרי 2000
קטגוריה:ספרי סטיבן אמברוז
דם חם (שיר)

"**דם חם**" הוא שיר רוק ישראלי בביצוע הזמרת שרי משנת 1980, ואחד השירים המזוהים ביותר איתה. השיר נכתב על ידי מירית שם אור והולחן על ידי צביקה פיק, ויצא לאור ב-1980 באלבום האוסף "דם חם, הלהיטים הגדולים של שרי" בהוצאת CBS. שרי הוציאה גם גרסה באנגלית של השיר בשם "Hot Blood" מתוך האלבום באנגלית "Step In the Right Direction" משנת 1982.

## אודות השיר
ב־1979 הוציאה הזמרת שרי שני אלבומים, "זה הרגע" ואלבום בשם "I’m Free", שהיה ניסיון שני שלה ליצור אלבום דיסקו בינלאומי, לאחר הצלחת אלבומה הקודם "Let’s Go Wild".
"באותה תקופה הרגשתי שאני מתחילה להתעורר ולחזור לרוק, הרגשתי שאני צריכה למצוא את עצמי" אומרת שרי. החיפוש הוליד את "דם חם" של מירית שם אור וצביקה פיק, שיצא לאור ב־1980.
"זה שיר שהוא רוק'נרול נקי, שסימן את תהליך הבשלות שעברתי. כשקיבלתי את השיר בהתחלה, לא התחברתי לטקסט. לא אהבתי את הקונוטציה של 'דם חם'. כבר חשבתי לוותר עליו. אבל מירית אמרה לי שהשיר הזה הוא בדיוק אני, אז זרמתי עם הסיטואציה והקלטתי אותו. מאז 'דם חם' הפך למטבע לשון".

## השיר במצעדים
השיר הגיע למקום ה-27 במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשמ"א-1981 של רשת ג'.

## ביצועים נוספים, פרודיות וגרסאות כיסוי
* להקת הטראנס הישראלית פישנזון שהקימו אלי יונה וגילי שטיין, הפיקה גרסת טראנס לשיר, שיצאה לאור באלבומם "חלום מכושף" משנת 1996.
* הראפרית הישראלית "שורטי" (הילה ניסימוב), הוציאה גרסת ראפ לשיר, בשיתוף עם הזמרת שרי, מתוך אלבומה "לאלף את הסוררת" משנת 2005.
* צביקה פיק ביצע גרסת דאנס של השיר, אשר יצא לאור באוסף המשולש שלו משנת 2008.
* השחקנים שחר ישי ושני שאולי, רקדו ושרו את השיר, בתוכנית הטלוויזיה "גריז" משנת 2008.
* ההרכב המוזיקלי עילי בוטנר וילדי החוץ ביצע את השיר בעיבוד מחודש כמחווה ליוצר צביקה פיק, בתוכנית הרדיו "בני ברדיו" עם בני בשן בגלי צה"ל בשנת 2013.
*בשנת 2013 עשו אילן רוזנפלד, קובי פרג' ועודד פז גרסה פארודית על השיר במסגרת הסדרה "הפיג'מות".
* את השיר שרה דמותה של קלרה במחזמר "מרי לו" שכתבו דן אלמגור וסטיבן דקסטר (הפקת 2002 - אילנה אביטל/ שרי/אורנה רוטברג, הפקת 2016 - מאיה בוסקילה/שמרית לוי ששון, הפקת 2023 - טלי אורן/יפעת זהר כהן).

## קישורים חיצוניים
* "דם חם", באתר הספרייה הלאומית
* 
* אקורדים לשיר, באתר Tab4u

###### ביצועים
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שירי צביקה פיק
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי שמרית אור
קטגוריה:שירים שהולחנו על ידי צביקה פיק
קטגוריה:שירי רוק בעברית
קטגוריה:סינגלים בהוצאת CBS ישראל
מזרעה (ירדן)

**אל מזרעה** (בערבית: **المزرعة**. מכונה גם **ע'ור אל-מזרעה** – **غور المزرعة**) היא עיירה הממוקמת סמוך ללשון ים המלח, בירדן. אוכלוסיית הכפר מוערכת ב-12,366 תושבים לפי מפקד האוכלוסין הירדני של 2015. גובה הכפר הוא כ-346 מטרים מתחת לגובה פני הים. העיירה יושבת על כביש 65, כביש הבקעה הירדני, וכביש 50, המקשר אותו אל עיר האם שלו, כרכ. מבחינה מנהלתית היא שייכת ל, , שבמחוז כרכ. בעיירה יש בית ספר יסודי לבנות והיא מוקפת בשטחים חקלאיים רבים.

העיירה מזוהה עם היישוב הקדום מזרעה,**** ובסמוך אליה נמצא האתר הארכאולוגי באב א-דרע, המזוהה לחלק מהדעות כסדום המקראית ולדעות אחרות כעיר המלח.

ראש העירייה של העיירה הוא עבדול חמיד סאלם אל-מעיתה.

## ראו גם

* לשון ים המלח

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ירדן: ערים
קטגוריה:ים המלח
Play (אלבום של אד שירן)

***Play*** הוא אלבום האולפן השמיני של הזמר והיוצר האנגלי אד שירן. הוא יצא ב-12 בספטמבר 2025, באמצעות חברת התקליטים שלו, Gingerbread Man Records ומופץ על ידי וורנר רקורדס. סינגל מוביל מהאלבום "Azizam", יצא לאור ב-4 באפריל 2025. לאחר שהוציא שני אלבומים בשנת 2023: - (מינוס) ו-*[[Autumn Variations]]*. שירן הודיע שעם האלבום, הוא חוזר למוזיקת פופ. את האלבום ליוו חמישה סינגלים: "Azizam", "Old Phone", "Sapphire", "A Little More" ו-"Camera". כדי לקדם את האלבום, שירן עתיד לצאת לסיבוב הופעות שנקרא "Loop Tour" בדצמבר 2025 ברחבי אירופה ואוקיאניה..

## הצלחה מסחרית
שירן הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הרשמי של בריטניה עם האלבום. זהו האלבום התשיעי שלו שמגיע לראש המצעד, מה שממקם אותו בשוויון עם בוב דילן, טייק ד'את ו-Stereophonics ברשימת האמנים עם מספר האלבומים הגדול ביותר בצמרת המצעד.

## רצועות האלבום

## מיקומי שיא

### מצעדי סוף שנה

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי אד שירן
קטגוריה:אלבומי חברת אטלנטיק רקורדס
קטגוריה:אלבומי חברת וורנר מיוזיק גרופ
קטגוריה:אלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי
ראלף דניס קוק

**ראלף דניס קוק** (נולד ב-20 ביוני 1944) הוא סטטיסטיקאי אמריקאי, פרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת מינסוטה, פיתח את מרחק קוק ואת מבחן קוק-וייסברג.

ראלף קוק סיים את לימודיו בשנת 1967 בקולג' הצפוני של מונטנה (Northern Montana College), והמשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת המדינה של קנזס, בה השלים תואר שני בשנת 1969 ותואר דוקטור בשנת 1971 תחת הנחייתו של פרופסור ראג'א נסאר (Raja Nassar). בשנת 1982 הוא נבחר כחבר (Fellow) באגודה האמריקאית לסטטיסטיקה.

## מחקריו
אחד מענפי מחקרו של קוק היה זיהוי תצפיות חריגות במדגם. במסגרת ענף מחקרי זה, בשנת 1977, פיתח את "מרחק קוק" – מדד מספרי להשפעתה של כל תצפית במדגם על אומדני הפרמטרים של מודל רגרסיה, המצוי בשימוש רחב. בנוסף, עסק קוק בשלל נושאים בחקר הסטטיסטיקה, בכללם: הדמיות של ניתוחי רגרסייה, חקר הורדת ממד, תיקוף צולב (Cross-validation) ופיתוח מדדים לחריגה מהנחת הומוסקדסטיות ברגרסייה (מבחן קוק-וייסברג).

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:סגל אוניברסיטת מינסוטה
קטגוריה:סטטיסטיקאים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת המדינה של קנזס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1944
קרל גוט (הוקי קרח)

**קרל גוט** (בצ'כית: **Karel Gut**; 16 בספטמבר 1927 – 6 בינואר 2014) היה שחקן ומאמן הוקי קרח צ'כי, שעבד מאוחר יותר בניהול ספורט. הוא נולד בפראג ולאחר מכן שיחק באקסטרה-ליגה הצ'כוסלובקית. בזמן שגוט שיחק כדורגל בצעירותו, הוא היה ידוע יותר כ"מגן הוקי בעל חשיבה התקפית". גוט התקבל להיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (IIHF) בשנת 1998 וכן התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח בצ'כוסלובקיה.

## קריירת משחק
גוט נולד בפראג ובסופו של דבר החל לשחק באקסטרה-ליגה הצ'כוסלובקית עם פראחה. מאוחר יותר הוא שיחק עבור טטרה סמיכוב בין 1951 ל-1953. הוא שיחק את שארית הקריירה שלו עם ספרטק פראחה סלובקה. גוט היה גם קפטן נבחרת צ'כוסלובקיה בהוקי קרח בין השנים 1952 ל-1960.

## קריירת אימון
ב-1964 הוא פרש ממשחק הוקי כשחקן והפך למאמן הוקי קרח. בין 1973 ל-1979 גוט שימש כמאמן נבחרת צ'כוסלובקיה בהוקי קרח, אותה הוביל לזכייה במדליית זהב באליפות העולם בהוקי קרח ב-1976 בפולין וב-1977 באוסטריה.

בסוף שנות ה-70, לאחר שצפה ברוג'ר נילסון מטורונטו מייפל ליפס באמצעות זירות ומושגים של רינגט במהלך אימון בקנדה, גוט חזר לצ'כוסלובקיה והציג ושינה את הרעיונות הללו ויישם אותם במערכת האימונים של הנבחרת, אשר יושמה אז גם כעזר לאימון עבור נבחרות ההוקי באוניברסיטאות של צ'כוסלובקיה.

## קריירת ניהול
כשצ'כוסלובקיה חולקה, גוט הפך ליו"ר איגוד ההוקי קרח הצ'כי. הנבחרת המשיכה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת החורף 1998 ביפן וזכתה בארבע אליפויות עולם ב-1996, 1999, 2000 ו-2001.

## אחרית ימיו והוקרתו
גוט התקבל להיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבין-לאומית (IIHF) ב-1998, וכן התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח בצ'כוסלובקיה. הוא נפטר ב-6 בינואר 2014, בגיל 86.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקני הוקי קרח צ'כים
קטגוריה:מאמני הוקי קרח
קטגוריה:ילידי 1927
קטגוריה:נפטרים ב-2014
חיילים אזרחים

**חיילים אזרחים: צבא ארצות הברית מהחופים של נורמנדי אל הקרב על הבליטה ועד לכניעת גרמניה** (באנגלית: **Citizen Soldiers: The U.S. Army from the Normandy Beaches to the Bulge to the Surrender of Germany**) הוא ספר עיון מאת ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז, שפורסם בשנת 1997. הספר עוסק בלחימת כוחות בעלות הברית החל מהיום שאחרי יום הפלישה לנורמנדי (7 ביוני 1944) ועד לכניעת גרמניה הנאצית ב־7 במאי 1945.

במהלך כתיבתו ראיין אמברוז עשרות לוחמים, והוא שוזר בספרו מאות סיפורים קצרים, תיאורים אישיים ועדויות מהחזית. בנוסף לסיפורים האישיים, הספר מציג גם הסברים היסטוריים ואסטרטגיים רחבים. הוא מהווה המשך ישיר לספרו הקודם של אמברוז, "יום הפלישה הנחיתה בנורמנדי המבצע האמפיבי הגדול בהיסטוריה", שעסק ביום הפלישה עצמו.

## קבלה וביקורות
הספר זכה להצלחה רבה והפך לרב-מכר של הניו יורק טיימס. דמויות ציבוריות בולטות, כמו קולין פאוול, שיבחו אותו, וכך גם וול סטריט ג'ורנל ואחרים.

## ראו גם

* כחול פראי
* אין עוד דבר כזה בעולם
* אחים בקרב

## קישורים חיצוניים
* ריאיון עם אמברוז על "Citizen Soldiers", בתוכנית Washington Journal, 12 בנובמבר 1997, C-SPAN
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי עיון
קטגוריה:ספרי 1997
קטגוריה:ספרות מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ספרי סטיבן אמברוז
אומץ ללא חת

**אומץ ללא חת: מריוות'ר לואיס, תומאס ג'פרסון ופתיחתו של המערב האמריקאי** (באנגלית: **Undaunted Courage: Meriwether Lewis, Thomas Jefferson, and the Opening of the American West**) הוא ספר ביוגרפיה מאת ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז, שפורסם בשנת 1996. הספר עוסק בדמותו של מריווד'ר לואיס ובמשלחת לואיס וקלארק שנשלחה על ידי תומאס ג'פרסון לחקור את המערב שנרכש במסגרת רכישת לואיזיאנה.

הספר מבוסס על יומנים ומכתבים שכתבו לואיס, ויליאם קלארק, תומאס ג'פרסון, וחברי קורפוס התגליות (Corps of Discovery). אף שחלק הארי של הספר עוסק במשלחת עצמה, כמה פרקים מוקדשים גם לראשית חייו של לואיס כבן למעמד בעלי האחוזות בווירג'יניה וכמזכירו האישי של ג'פרסון, וכן לשירותו כמושל טריטוריית לואיזיאנה ולמותו בנסיבות טרגיות בשנת 1809.

## סקירה וביקורת
הספר מתאר בפירוט את מסלול המשלחת, את המפגשים עם שבטי ילידים אמריקאים, את התגליות המדעיות, את הטבע והנוף, ואת הקשיים הפיזיים. כביוגרפיה, הספר ממוקד כולו בדמותו של לואיס, בעוד שקלארק, סקאג'וויה ואחרים מופיעים דרך קשריהם עמו.

הספר ממקם את סיפור המשלחת והאדם המרכזי שבה – לואיס – בתוך הקשר רחב של תקופת נשיאותו של ג'פרסון, מדיניות ארצות הברית כלפי הילידים והרחבת ההתיישבות מערבה. הטקסט מלווה במפות ובאיורים – חלקם של לואיס עצמו.

הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס בשנת 1996.

## סדרת טלוויזיה שבוטלה
במאי 2014 הודיעה רשת HBO כי תפיק מיני-סדרה בת שישה פרקים על בסיס הספר, שתיקרא **Lewis and Clark**. הסדרה תוכננה בכיכובם של קייסי אפלק (כמריוות'ר לואיס), מתיאס שנארטס (כוויליאם קלארק), וטנאיה בייטי (סקאג'וויה), עם טום הנקס, בראד פיט ואדוארד נורטון כמפיקים בפועל.

הצילומים החלו במחוז מניטובה שבקנדה בקיץ 2015, אך הופסקו באוגוסט לאחר שהבמאי ג'ון קארן והצלם רוב הארדי עזבו את ההפקה בשל חילוקי דעות אמנותיים. בפברואר 2016 הודיעה HBO על ביטול סופי של הפרויקט.

## ראו גם
* אל אמריקה: הגיגים אישיים של היסטוריון
* ארץ רחבת ידיים
* אין עוד דבר כזה בעולם

## קישורים חיצוניים
* ביקורת ספרים בניו יורק טיימס
* הרצאה של אמברוז על ''Undaunted Courage'', 29 במרץ 1996, C-SPAN
* הרצאה של אמברוז על מהדורת ברנרד דו-ווטו של יומני לואיס וקלארק, C-SPAN
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי 1996
קטגוריה:ספרי סטיבן אמברוז
ריחופית מדברית

**רִחוּפִית מִדְבָּרִית** (שם מדעי: *Orthetrum ransonnetii*) היא מין של שפירית ממשפחת הטיסניתיים, שנפוצה בצפון-אפריקה והמזרח התיכון. היא נפוצה בישראל בדרום הארץ, במיוחד בסביבות אילת, אך ניתן למצוא אותה במקומות נוספים כמו הבריכות במחצבות הגבס שבמכתש רמון.

## תיאור
לזכרים בוגרים של ריחופית מדברית גוון כחול-אפור המכסה את רוב גופם, בעוד הנקבות והזכרים הצעירים צהובים עד חומים עם דוגמה שחורה. הראש רחב מהגוף, והעיניים בצבע חום-סגול בחציין העליון. הבטן ללא היצרות, ובין פרקי הבטן יש דוגמת טבעות שחורות. עורקי הכנף הקדמיים הקרובים לגוף (antenodal subcostal cross-veins) - כהים (מהווה סימן דיאגנוסטי: הם צהובים בשאר הריחופיות). עורקי הכנף הסמוכים לגוף - מאובקים בדומה לגוף. הכנפיים אחוריות שקופות לחלוטין. שילוב זה מספיק כדי להבדיל אותה מכל הריחופיות האחרות באזור הפלארקטי.

## אקולוגיה
### תפוצה
מין זה מצוי בצפון-מערב אפריקה ונמצא באזורים הרריים מדבריים של סהרה המערבית, סודאן, ניז'ר, צ'אד, אלג'יריה, איראן, ישראל, ירדן, מצרים. הוא נמצא גם בחצי האי ערב, במיוחד באיחוד האמירויות הערביות ועומאן. בשנת 2018 זוהה מין זה מתמונה שצולמה באי הקנרי פוארטוונטורה וככזה מהווה תצפית ראשונה באירופה. כעת הוא מתרבה בכמה גיאיות באי.

### בית גידול
המין נמצא בעיקר בוואדיות טריים ומלוחים קבועים בנופים סלעיים באזורים מדבריים ומדבריים למחצה. הוא מוכר גם בחפירות מעשה ידי אדם במצרים. המין מגיע לגובה של 1,800 מ' מעל פני הים ביישובים מכוסי שלג בחורף במרוקו (אטלס גבוה), ול-2,100 מ' מעל פני הים (הרי צפון תימן).

### התנהגות
עונת התעופה שלה נמשכת כל השנה, ויש לה מחזור כפול בגבהים נמוכים יותר ובחלקים הדרומיים ביותר של תפוצתו. על-פי מחקר שבוצע בים-המלח היא נמנעת לחלוטין מלהתיישב על צמחייה, ונעמדת רק על קרקע או סלעים חשופים.

## גלריה

קובץ:Orthetrum ransonnetii Male.jpg|זכר, איחוד האמירויות הערביות
קובץ:Orthetrum ransonnetii 119763066.jpg|זכר, איחוד האמירויות הערביות
קובץ:Orthetrum ransonnetii female in Morocco.jpg|נקבה, מרוקו
קובץ:Desert skimmer Orthetrum ransonnetii teneral in the United Arab Emirates.jpg|נקבה טריה לאחר הגחה , איחוד האמירויות הערביות


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1865
קטגוריה:שפיריות
אחים בקרב

**אחים בקרב: סיפורה של פלוגה מיתולוגית, מהצניחה בנורמנדי עד כיבוש הבונקר של היטלר** (באנגלית: **Band of Brothers: E Company, 506th Regiment, 101st Airborne: From Normandy to Hitler's Eagle's Nest**) הוא ספר עיון מאת ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז, שפורסם בשנת 1992. הספר עוסק בפלוגת צנחנים מרגימנט 506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 שפעלה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה.

הספר מתמקד פחות במהלך הקרבות ויותר בחייהם של החיילים – תוך תיאור הקשרים ביניהם, הקשיים, הדינמיקה הצוותית, והאומץ שנדרש מהם. בשנת 2001 עובד הספר לסדרת טלוויזיה בשם "אחים לנשק" על ידי טום הנקס, סטיבן ספילברג ואריק ג'נדרסן עבור רשת HBO.

## רקע כתיבה
הספר מבוסס על ראיונות שערך אמברוז עם יוצאי פלוגה ה' מגדוד 2, רגימנט הצנחנים 506 של הדיוויזיה ה־101. הראיונות התקיימו במסגרת פרויקט לאיסוף עדויות למען מוזיאון דיי-די הלאומי שבניו אורלינס, בעת איחוד יוצאי היחידה בעיר.

אמברוז התעניין במיוחד בקשרים שצמחו בין חברי היחידה לאורך שירותם. הוא חלק את טיוטות הספר עם יוצאי הפלוגה, קיבל מהם הערות, והכניס תיקונים והצעות לגרסאות הסופיות. לדבריו, "הגענו הכי קרוב שניתן לסיפור האמיתי של פלוגה ה'".

## דמויות מרכזיות
* לין "באק" קומפטון
* ויליאם "ביל הפרוע" גוארנר
* קארווד ליפטון
* דון מאלרקי
* סלו מת'סון
* וורן מאק
* לואיס ניקסון
* "שיפטי" פאוורס
* יוג'ין "דוק" רו
* רוברט סינק
* הרברט סובל
* רונלד ספירס
* אד טיפר
* דייוויד וובסטר
* ריצ'רד "דיק" וינטרס
* רוברט "פופאי" ווין
## תוכן הספר
הספר כולל מבוא, אפיגרף, קטע מפות, 19 פרקים, וכן אחרית דבר וביוגרפיה קצרה של המחבר.

לאחר תוכן העניינים מופיעה ההקדשה הבאה:

לכל חיילי חיל הרגלים המוצנח
צבא ארצות הברית, 1945–1941

שנושאים את אות "הלב הסגול"

לא כעיטור – אלא כסימן לתפקיד.

האפיגרף נלקח ממחזות שייקספיר, הנרי החמישי, שממנו לקוח גם שם הספר:

מהיום ועד קץ הימים,
...יזכרו אותנו בין האנשים ...אנחנו המעטים, המאושרים המעטים,

...אנו אחים לנשק.

### פרקי הספר
# "רצינו את הכנפיים האלה" – מחנה טוקואה, יולי–דצמבר 1942
# "עמוד והתחבר" – פיתוח הכשרה מבצעית, דצמבר 1942 – ספטמבר 1943
# "תפקיד שומר השירותים" – אולדבורן, ספטמבר 1943 – מרץ 1944
# "זהירות היטלר, הנה אנחנו באים!" – סלאפטון סאנדס ואופוטרי, אפריל – יוני 1944
# "עקוב אחרי" – נורמנדי, 6 ביוני 1944
# "התקדם!" – קרנטן, יוני–יולי 1944
# פצעים ומשימות שנכשלו – חזרה לאולדבורן, יולי–ספטמבר 1944
# "כביש הגיהנום" – הולנד, ספטמבר–אוקטובר 1944
# "האי" – הולנד, אוקטובר–נובמבר 1944
# מנוחה והתארגנות – מורמלון, נובמבר–דצמבר 1944
# "הם הקיפו אותנו – המסכנים!" – בסטון, דצמבר 1944
# נקודת השבירה – בסטון, ינואר 1945
# התקפה – נוביל, ינואר 1945
# הסיור – הגנאו, ינואר–פברואר 1945
# "התחושה הכי טובה בעולם" – מורמלון, פברואר–אפריל 1945
# להכיר את האויב – גרמניה, אפריל 1945
# לשתות את השמפניה של היטלר – ברכטסגאדן, מאי 1945
# "חיי החלום של החייל" – אוסטריה, מאי–יולי 1945
# "קריירות לאחר המלחמה" – 1945–1991

## ראו גם
* כחול פראי
* חיילים אזרחים

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי 1992
קטגוריה:ספרים שעובדו לסדרות טלוויזיה
קטגוריה:ספרות מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ספרי סטיבן אמברוז
התקווה 6 (אלבום)

"**התקווה 6**" הוא אלבום הבכורה של להקת הסקא והרגאיי הישראלית "התקווה 6". האלבום יצא לאור בשנת ב-28 במאי 2007.

## רקע והפקה
לאחר הקמתה בשנת 2003, החלה הלהקה לעבוד על חומרים מקוריים. האלבום הופק על ידי חברי הלהקה ומשקף את הסגנון המוזיקלי הייחודי שלהם, המשלב מקצבי סקא ורגאיי עם השפעות רוק ומוזיקה ישראלית. האלבום כולל שירים בעברית ובאנגלית ואת סינגל הבכורה "אם אפגוש את אלוהים".

## ביקורות
על פי הביקורת באתר יוסימיוסיק, אלבום הבכורה של "התקווה 6" מציג להקה שאימצה באופן טוטאלי את תרבות הרגאיי והג'מייקה, אך המבקר יוסי חרסונסקי טוען כי התוצאה לוקה בחסר מבחינת עומק ומקוריות. חרסונסקי מציין שהלהקה אמנם מפגינה שליטה מרשימה במקצבים כמו "ניו רוטס" ודאנסהול, אך הוא מבקר את הנטייה להשתמש בסיסמאות נאיביות ובקלישאות פוליטיות ("רבולושן", "פולושן") במקום להתמודד עם תכנים בצורה מעמיקה. בביקורת נכתב כי למרות המבטא הג'מייקני המלוטש וההפקה המקצועית, הקצב לעיתים קרובות חזק מהמילים, וחסר במוזיקה אלמנט של אלתור ופלפול. השיר "גאידמק" מצוין כדוגמה חיובית לרעיון הומוריסטי ומקורי שמתעלה על הניסיונות ה"שאנטיים" האחרים באלבום.

## רשימת רצועות

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי בכורה מ-2007
קטגוריה:אלבומי התקווה 6
קטגוריה:אלבומים בעברית
קטגוריה:אלבומי חברת הד ארצי
ניקסון: חורבן והתאוששות, 1973–1990

**ניקסון: חורבן והתאוששות, 1973–1990** (באנגלית: **Nixon: Ruin and Recovery, 1973–1990**) הוא ספר ביוגרפי מאת ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז, שיצא לאור בשנת 1991. זהו הכרך השלישי בביוגרפיה בת שלושה חלקים שכתב אמברוז על נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון.

הסדרה החלה עם הספר *Nixon: The Education of a Politician, 1913–1962* (הכשרתו של פוליטיקאי) ונמשכה ב־*Nixon: The Triumph of a Politician, 1962–1972* (ניצחונו של פוליטיקאי). הכרך השלישי, **חורבן והתאוששות**, עוסק בנפילתו הפוליטית של ניקסון לאחר ניצחונו הסוחף בבחירות של 1972, ובפרט בפרשת ווטרגייט ובהתפטרותו מהנשיאות בשנת 1974. הספר מתאר גם את חייו שלאחר הנשיאות, ואת הניסיון לשיקום תדמיתו הציבורית.

למרות שרבים מעוזריו ומקורביו של ניקסון שיתפו פעולה עם אמברוז במהלך כתיבת הספר, ניקסון עצמו סירב להתראיין. מאוחר יותר אמר כי לא קרא את הספר וכינה את אמברוז "עוד היסטוריון מהשמאל". עם זאת, רוב המבקרים ציינו כי הספר כתוב בהגינות יחסית, וכי הוא מאוזן ולא מגמתי.

## ראו גם
* אל אמריקה: הגיגים אישיים של היסטוריון
* כחול פראי

## הערות שוליים

קטגוריה:ריצ'רד ניקסון
קטגוריה:ספרי 1991
קטגוריה:ספרי עיון
קטגוריה:ספרי סטיבן אמברוז
האלק: ראש המטה של לינקולן

**האלק: ראש המטה של לינקולן** (באנגלית: **Halleck: Lincoln's Chief of Staff**) הוא ספר ביוגרפיה מאת ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז, שפורסם בשנת 1962. הספר עוסק בדמותו של הגנרל הנרי האלק, ששימש כראש המטה הכללי של צבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית תחת הנשיא אברהם לינקולן.

הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט של אמברוז, והוא מהווה את אחת הביוגרפיות המוקדמות שלו, שנכתבו בטרם הפך לאחד ההיסטוריונים הפופולריים והמשפיעים בארצות הברית. בעבודתו זו שואף אמברוז לערוך הערכה מחודשת של האלק, שנחשב במשך שנים רבות לדמות שנויה במחלוקת ואף בלתי אהודה. בניגוד להיסטוריונים מוקדמים שציירו אותו כאיטי, ביורוקרטי ולא אפקטיבי, אמברוז מציג אותו כאדם אינטלקטואלי, משכיל, בעל יכולת אסטרטגית גבוהה – אך כזה שהתמודד עם מגבלות אישיות ופוליטיות קשות, הן מצד עמיתיו בצבא והן מצדו של הנשיא לינקולן.

אמברוז טוען כי אף שהאלק לא הצטיין כמצביא שדה, תרומתו הארגונית והניהולית לצבא האיחוד הייתה משמעותית, ושאולי היה האיש הנכון בתפקיד – אך בזמן הלא נכון. הספר מציג במידה רבה את ניסיונו הראשון של אמברוז להציג דמויות מורכבות תוך שילוב בין מחקר ארכיוני מדוקדק לבין נרטיב סיפורי מרתק.

המהדורה הראשונה יצאה לאור בהוצאת אוניברסיטת לואיזיאנה, ובשנת 1996 פורסמה מהדורה מחודשת, שכללה הקדמה חדשה והתייחסות מחודשת למורשתו ההיסטורית של האלק.

## ראו גם
* ניקסון: חורבן והתאוששות, 1973–1990
* אל אמריקה: הגיגים אישיים של היסטוריון

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ביוגרפיות
קטגוריה:מלחמת האזרחים האמריקנית בתרבות
קטגוריה:ספרי סטיבן אמברוז
פיפא (כפר)

**פיפא** (בערבית: **فيفا**, מכונה גם **ע'ור פיפא** – **غور فيفا**) הוא כפר בכיכר סדום, בקרבת ים המלח, במרחק 2.5 קילומטרים מגבול ישראל. אוכלוסייתו עומדת על 2,994 תושבים, לפי מפקד האוכלוסין הירדני שבוצע ב-2015.**** הכפר נמצא בגובה 320 מטר מתחת לפני הים, בערבה, למרגלות הרי אדום. הוא יושב על כביש 60, המחבר אותו אל העיר טפילה, ועל כביש 65, כביש הבקעה של ירדן, המחבר אותו אל עיר האם שלו, א-סאפי. מבחינה מנהלתית נמצא הכפר ב, , מחוז כרכ, ירדן. הכפר עני מאוד, ואוכלוסייתו סובלת מאבטלה גבוהה.

הכפר נתחם מדרום על ידי ואדי הזורם אל נחל הערבה, וניתן לצפות ממנו על יישובי כיכר סדום הישראליים: נאות הכיכר ועין תמר. סביב לכפר שטחים חקלאיים רבים, וסמוך לו נמצאו עתיקות מתקופת ההתנחלות, תקופת הברזל I. בנוסף נמצאת ליד הכפר , שמורת טבע לחופי ים המלח ששטחה 25 קילומטר רבוע.

ב-21 במרץ 1968, במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן, ביצעו כוחות צה"ל בפיקודו של אל"ם אשר לוי את מבצע אסותא בכפר, בא-סאפי ובדחל. במהלך המבצע הושמדו תחנות המשטרה של שלושתן, בהן הסתתרו מחבלים מפת"ח, ונהרגו כ-50 מחבלים.

## ראו גם
* מעמורה
* א-סאפי
* כיכר סדום

## הערות שוליים

קטגוריה:ירדן: ערים
קטגוריה:כיכר סדום
קטגוריה:הערבה: יישובים
קטגוריה:יישובים באזור ים המלח
הדיוקן האבוד של ג'ורג' וילירס, הדוכס הראשון מבקינגהם

**הדיוקן האבוד של ג'ורג' וילירס, הדוכס הראשון מבקינגהאם** (באנגלית: **Lost portrait of George Villiers, 1st Duke of Buckingham**) הוא ציור מאת האמן הפלמי פטר פאול רובנס, אשר נחשב במשך כמעט 400 שנה כעבודה שאבדה, עד לגילויו המחודש בגלאזגו, סקוטלנד, בשנת 2017. הציור מתאר את ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, מהדמויות הבולטות בחצר המלך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, ולפי פרשנויות היסטוריות – גם מקורב אישי מאוד של המלך.

## הגילוי והזיהוי מחדש
היצירה הייתה תלויה במשך שנים באחוזת פולוק  שבבעלות "National Trust for Scotland" , ונתפסה כהעתק של ציור מקורי אבוד. הציור זוהה על ידי ד"ר בנדור גרוסוונור, במסגרת סדרת הטלוויזיה התיעודית "Britain’s Lost Masterpieces" של BBC4, כאשר במהלך ביקור עם משפחתו שם לב לאיכויות סגנוניות שגרמו לו לחשוד כי מדובר ביצירה מקורית של רובנס.

## תהליך השחזור והאימות
הציור עבר תהליך שימור ושחזור בהובלת המשמר האמנותי סיימון גילספי, במהלכו הוסרו שכבות של לכלוך וצביעה מאוחרת ש"טשטשו" את הטכניקות המובהקות של רובנס. הבדיקות כללו גם דנדרוכרונולוגיה, שבחנה את לוח העץ ואיששה את תיארוכו לתחילת שנות ה-1620. בדיקות רנטגן וניתוח השכבות הראו כי הציור אינו יכול להיות העתק, אלא היצירה המקורית של רובנס. הממצא הוצג בפני בן ואן בנדן, מנהל מוזיאון רובנסהויס באנטוורפן, אשר אישר כי מדובר ביצירה מקורית ונדירה של רובנס.

## חשיבות אמנותית והיסטורית
הדיוקן של ג'ורג' וילירס נחשב לתוספת נדירה ומשמעותית לגוף הדיוקנאות של פטר פאול רובנס, שמרבית יצירתו התמקדה בסצנות מיתולוגיות, דתיות והיסטוריות. עבודות פורטרט אמנותיות שלו הן פחות נפוצות, ולכן גילוי דיוקן מקורי של דמות פוליטית בולטת מהמאה ה־17 נחשב לאירוע חשוב בקנה מידה בין-לאומי. מעבר לחשיבות האמנותית, לציור יש גם ערך היסטורי יוצא דופן, שכן הוא מציג את הדוכס מבקינגהאם, שהיה מקורבו הקרוב של המלך ג'יימס השישי והראשון – קשר אישי שעמד במרכז מחלוקות רבות בתקופתם והמשיך לעורר עניין במחקר ההיסטורי גם במאות שלאחר מכן. זיהויו של הציור כהמקור שאבד במשך כמעט 400 שנה, בשילוב העובדה שהציור המקורי הגדול נהרס בשריפה בשנת 1949, מקנים לו ערך ייחודי הן כיצירת אמנות והן כמסמך תרבותי והיסטורי נדיר. הדיוקן נחשב למחקר מקדים (סקיצה) לציור גדול יותר שהושמד בשריפה בשנת 1949. אף שמדובר בעבודה בלתי גמורה, היא מוערכת כאחת הדוגמאות הנדירות לדיוקנאות שצייר רובנס, הממחישות את גישתו האישית לז’אנר. הציור זכה להערכה רבה בקרב היסטוריוני אמנות, במיוחד לאור הדמות ההיסטורית יוצאת הדופן של וילירס, שנחשב לדמות פוליטית וחברתית מרכזית בתקופתו ולמקורב ביותר למלך ג’יימס הראשון.

## הצגה לציבור והמשך המחקר
הדיוקן הוצג לראשונה לציבור בגלריית קלוינגרוב בגלאזגו לאחר שידור התוכנית של BBC. דייוויד מקדונלד, יושב ראש "Glasgow Life", ציין כי מדובר בתוספת חשובה לאוסף האמנות של העיר, וציין את חשיבות הנגשת היצירה לציבור הרחב. עם זאת, על פי מקורות נוספים, כולל כתבה שפורסמה בצרפת בעיתון Le Figaro, עדיין קיימת המתנה לאישור קונצנזואלי מצד קהילת המומחים הבין-לאומית לרובנס. רק לאחר הסכמה רחבה מצד חוקרי רובנס ייחשב ייחוס הציור לסופי ובלתי ניתן לערעור.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:דיוקנאות גברים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:פטר פאול רובנס: ציורים
מי הרג את הומרוס?

**מי הרג את הומרוס? שקיעתה של ההשכלה הקלאסית ותקוות השבת החוכמה היוונית** (באנגלית: **Who Killed Homer?: The Demise of Classical Education and the Recovery of Greek Wisdom**) הוא ספר עיון שפורסם בשנת 1998 מאת חוקרי התרבות הקלאסית ויקטור דייוויס הנסון וג'ון הית'. הספר מהווה כתב אישום חריף נגד מצב לימודי הקלאסיקה ותרבות יוון העתיקה באקדמיה המודרנית, ובעיקר במוסדות ההשכלה הגבוהה בארצות הברית.

הנסון והית' יוצאים בספרם נגד ההזנחה המכוונת, לטענתם, של הערכים ההומניסטיים והעקרונות האינטלקטואליים של תרבות יוון הקלאסית. השניים מצביעים על תהליך של ניתוק הולך וגדל בין המחקר האקדמי לבין ציבור הסטודנטים והציבור הרחב, תהליך אשר לדבריהם פוגע בליבה של ההשכלה המערבית. לדעתם, לא מדובר רק בשקיעת תחום מחקר מסוים, אלא ב"אובדן של ליבה תרבותית הומניסטית משותפת".

## ביקורות
פרנסיס פוקויאמה, שבחן את הספר עבור כתב העת *[[Foreign Affairs]]*, כתב כי על אף שהספר עוסק לכאורה בשקיעת תחום הלימודים הקלאסיים, בפועל הוא "עוסק באובדן הליבה ההומניסטית המשותפת בתרבות ובחינוך בני זמננו".

הוגת הדעות והסופרת קמיל פאליה כתבה בוושינגטון פוסט כי הספר הוא "הביקורת האקדמית הרצינית והמשמעותית ביותר שהתפרסמה ב־15 השנים האחרונות". לדבריה, זוהי "מחאה לוהטת, רצופת עובדות וסערת זעם תרבותי, שחובה לקרוא לכל מי שאכפת לו מעתיד ההשכלה הגבוהה בארצות הברית".

הספר נחשב לציון דרך בדיון הציבורי על תפקידה של ההשכלה ההומניסטית בתקופה של פוסט-מודרניזם, רלטיביזם תרבותי, והפוליטיזציה של מדעי הרוח.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי עיון
קטגוריה:ספרי 1998