open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
אור בוטבול

**אור בוטבול** (נולד ב-20 בספטמבר 1991) הוא שחקן, מדבב, צלם, פרסומאי, עורך וידאו, קומיקאי ותסריטאי ישראלי.

## ביוגרפיה
נולד ב-20 בספטמבר 1991. גדל בכוכב יאיר צור יגאל בילדותו היה בתנועת הנוער תנועת הצופים, ואת רוב שירותו הצבאי בצה"ל עשה ככתב בעיתון "במחנה", ובשנת 2014 החל ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבתל אביב. ב-2016 זכה במלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל. עבד במשך תקופה בחברת הפרסום מקאן תל אביב.

בשנת 2017 השתתף במחזה "כל דבר חי צריך" של תיאטרון הבית. בשנת 2018 השתתף במחזות "המיזנתרופ" של תיאטרון תמונע, "מה קורה עם שבתאי", ו"חלום ליל קיץ בחלל" של תיאטרון קליפה. ב-2019 השתתף במחזה "הכלה האנגלייה" של תיאטרון האוניברסיטה, וב-2020, במחזה "בן המלך והעני" של תיאטרון גושן. החל ממרץ 2020, החל בוטבול לפרסם סרטוני ביקורת וקומדיה ברשתות החברתיות, כשבראשם סדרת הסרטונים "ביקורת פרסומות", אשר צברו מאות אלפי צפיות. בנוסף, במהלך שנת 2020 הנחה את הפודקאסט "נקראים מצחוק עם פטריק קים, המרגל הלוהט מהסיקסטיז" יחד עם מעין אור ויובל גנות.

בשנת 2021 השתתף במחזה "נפילתו של האגואיסט יוהאן פאצר" של תיאטרון תמונע, במחזמר "תיכון מגשימים" של תיאטרון האינקובטור, ובסדרת הטלוויזיה "לבד בבית" של כאן חינוכית, ובשנת 2022 שיחק בסרטים "אמריקה", ו"אזרח מודאג".

בינואר 2023 החל להנחות את "ביקורת נוסטלגיה" של כאן דיגיטל וכתב והשתתף בעוד מספר סרטונים של הערוץ. מיוני של אותה שנה ועד יוני 2024 הגיש לצד עמרי הכהן את ההסכת "מתחת לכל ביקורת" מבית "רשת עושים היסטוריה". באוגוסט 2024 החלו השניים לכתוב ולהגיש את השעשועון "חרטטוני!" ובספטמבר החלו להגיש את ההסכת "מגזין הבוקר בערב".

בשנת 2025 השיק יחד עם עמרי הכהן את המותג "דונקי" שמאגד את כלל התוכן והפעילות של השניים . כמו כן, כחלק מהמיתוג החדש השיקו השניים תוכניות רשת חדשות כגון "חורים בהשכלה" "ואושר צרוף". לאחר מכן הושקו גם- "מאותגרים", ו-"ערים תאומות".

### דיבוב
דיבב בסרטים "ספיידרמן", "הדרקון הראשון שלי 3", "משפחת סופר על 2", "סטיוארט ליטל 2", "החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי", "קונג פו פנדה 4", ו"שלגיה".

## חיים אישיים
בוטבול הוא בן זוגה של הזמרת והשחקנית דיאנה גולבי אותה הכיר בבית הספר למשחק ניסן נתיב.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בוגרי הסטודיו למשחק ניסן נתיב
קטגוריה:יוטיוברים יהודים
קטגוריה:יוטיוברים ישראלים
קטגוריה:כוכב יאיר צור יגאל: אישים
קטגוריה:מדבבים יהודים
קטגוריה:מדבבים ישראלים
קטגוריה:סגל במחנה
קטגוריה:סגל עושים היסטוריה
קטגוריה:סגל תאגיד השידור הישראלי - הנהלה ודיגיטל
קטגוריה:פרסומאים ישראלים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה ישראלים
קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1991
קבוצת האגנבונד

**קבוצת האגנבונד** (באנגלית: **The Hagenbund**) הייתה קבוצה של אמנים אוסטרים שנוצרה בשנת 1899. שמה של הקבוצה נגזר מהשם הר האגן, הבעלים של פונדק בווינה שבו הם התאספו.

## היסטוריה מוקדמת
חברי הקבוצה הבולטים בתחילת הדרך היו היינריך לפלר ויוזף אורבן, אשר עבדו והציגו במקור במסגרת הקונסטלרהאוס השמרני של וינה, אך כעת, כמו הזצסיון הווינאי מרדו בממסד והקימו ארגון משלהם.

ה"האגנבונד" פעל כמעט עשור בצל הזיצסיון כקבוצה המונית ומצליחה, ורק בשנים שלאחר פרישתה המזיקה של קבוצת קלימט מהזיצסיון הצליחו חבריה לפתח קו מתון ועצמאי יותר, שבו אווירה מילאה תפקיד מרכזי.

### לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר 1918, הסגנון הפורמלי של האגנבונד החל לשלוט בפעילות האמנותית בווינה, ובשנות ה-20 היא סיפקה את המוקד החשוב ביותר לזרמים אמנותיים חדשים. בין חבריה בתקופה זו היו תיאודור פריד, אוסקר לסקה, אנטון האנק, קארי האוזר, גאורג מאייר-מרטון, ג'ורג' מרקל, סרגיוס פאוזר, פריץ שוורץ-ולדג, אוטו רודולף שץ, אלבין איגר-לינץ ואוסקר קוקושקה.

הם התנתקו הן מהזיצסיון והן מהאקספרסיוניזם בשאלות מהותיות של אסתטיקה. הם אולי אישרו את החיפוש של האקספרסיוניסטים אחר ריאליזם, אבל הפתרונות הצורניים האקספרסיביים שהם מצאו התנגשו עם המטרות האמנותיות של האגנבונד בעצמם.

### פירוק האגנבונד ב-1938
במרץ 1938, ימים ספורים לאחר כניסת אוסטריה לרייך הגרמני, שמעו מנהלי הקבוצות של האגנבונד וגם של הזיצסיון את החשיבה של המפלגה הנאצית על ידי חברי הארגון עצמם. במקרה של האגנבונד הדמות המובילה הייתה ליאופולד בלאונשטיינר ואמנות האגנבונד תוארה כאמנות מנוונת. רבים מחברי ההגנבונד היהודים היו אמורים לברוח מאוסטריה בשלב זה ונכסי ההגנבונד הוקצו מחדש לאגודת האמנים החזותיים. הארגון כמו שהיה חוסל ב-29 בספטמבר 1938.

חברים וחברים אורחים בהגנבונד - כ-250 אמנים, אדריכלים ומעצבי פנים וגרפיקאים מופיעים ברשימה של הארגון בשיאו, אך מכיוון שהנאצים הרסו את ארכיון האגנבונד בספטמבר 1939, היה צורך לשחזר את הרישום וייתכן שהוא לא שלם. בנוסף, קצת פחות מ-1,300 אמנים אורחים הציגו בתערוכות של האגנבונד. אלה כללו את אדגר דגה, יוזף דוברובסקי, ראול דופי, ליונל פיינינגר, גרהרט פרנקל, סבסטיאן איספ, אוסקר קוקושקה, ז'אק ליפשיץ, אדולף לוס, אנרי מאטיס, אדוארד מונק, אמיל נולד, מקס פצ'שטיין, פבלו פיקאסו, אוגוסט רנואר, אוגוסט רודן, ופרדיננד גאורג ולדמולר.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים אוסטרים
היינריך לפלר

**היינריך לפלר** (בגרמנית: **Heinrich Lefler**; 7 בנובמבר 1863 – 14 במרץ 1919) היה צייר, גרפיקאי ומעצב במה אוסטרי. אביו היה הצייר פרנץ לפלר.

## ביוגרפיה
בין השנים 1880–1884 למד באקדמיה לאמנויות יפות וינה בהדרכת כריסטיאן גריפנקרל, ומ-1884 באקדמיה לאמנויות יפות במינכן בהדרכת ניקולאוס גיזיס ו-וילהלם פון דיז. ב-1891 הוא הפך לחבר באגודת האמנים האוסטריים ובשנת 1900 היה חבר מייסד של קבוצת האגנבונד. משנת 1900 עד 1903, הוא היה עוזרו של אנטון בריוסקי, המעצב הראשי באופרה הממלכתית של וינה, ולאחר מכן הפך לפרופסור באקדמיה עד 1910. בהיותו באופרה של וינה, עיצב תפאורה לאופרה המטרופוליטן ושלח את יצירותיו לניו יורק.

מלבד הזמן שבילה בעיסוקיו הרשמיים, הוא בילה זמן רב בווייסנבך אן דר טריסטינג עם אביו וגיסו, יוזף אורבן, עמית מעצב נוף, שם ציירו ציורי קיר בוילות ובתי מלון, ועיצבו כרטיסי הזמנה לפסטיבלי קיץ ועם המחזאי קמילו וולזל שהעלה הפקות תיאטרון לילדים.

הצוות של לפלר ואורבן יצר גם אירועים ציבוריים רבים, כולל מצעד פסטיבל שילר ב-1905 ותהלוכה לאורך הרינגשטראסה ב-1908, לרגל יובל ה-60 של הקיסר. לפלר עיצב גם שטרות כסף, וכרזות קידום מכירות עבור מספר חברות, ביניהן אורליכט וקרופ. רבים מהתלבושות ועיצובי הבמה של לפלר נשמרו באוסף מקס ריינהרדט בהרווארד.

ב-1903 התחתן עם זמרת האופרה מינה ויסמולר, אשר מהווה את הדיוקן המופיע בעיצובו לשטר 1000 קרונות.

בשנת 1932, רחוב בווינה, נקרא בשם "היינריך-לפלר-גאס" לכבודו.

## גלריה

 File:Zeichnet 5 1-2% dritte Kriegs-Anleihe - H.L. LCCN2005691297 (cropped).jpg|כרזה לגיוס מלחמת עולם הראשונה
File:Hans Christian Andersen-Die Prinzessin und der Schweinehirt-Illustriert von Heinrich Lefler-Wien, 1897.jpg|איור לאגדות אנדרסן
File:Künstlerhaus Archiv Plakat Jubiläumsausstellung.jpg|כרזה לחגיגות יובל



## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים אוסטרים
קטגוריה:אוסטרים שנולדו ב-1863
קטגוריה:נפטרים ב-1919
המלחמה השמלקלדית השנייה

**המלחמה השמלקלדית השנייה**, הידועה גם בשם **מרד הנסיכים** (בגרמנית: **Fürstenaufstand**, **Fürstenkrieg** או **Fürstenverschwörung**), הייתה התקוממות של נסיכים גרמנים פרוטסטנטים בראשות מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה נגד הקיסר הקתולי קרל החמישי שפרץ בשנת 1552. היסטוריונים חלוקים בדעתם אם המלחמה הסתיימה באותה שנה עם שלום פסאו באוגוסט, או נמשכה עד לשלום אאוגסבורג בספטמבר 1555. הנסיכים הפרוטסטנטים נתמכו על ידי אנרי השני, מלך צרפת, שהיה קתולי, אך ביקש לנצל את ההזדמנות כדי להרחיב את שטחו בלורן של ימינו.

ניתן להתייחס למלחמה כהמשך של המלחמה השמלקלדית הראשונה (1546–1547), שבה ניצחו קרל החמישי ומוריץ מסקסוניה יחד את הליגה השמלקלדית של כמעט אותם נסיכים גרמנים פרוטסטנטים. הסכסוך הקודם הזה יושב על ידי ארגון הביניים של אוגסבורג, שהותיר את שני המחנות לא מרוצים, במיוחד את הנסיכים שנאלצו להמיר את עצמם ואת אוכלוסייתם מחדש לקתוליות, למרות שזכו בכמה ויתורים.

## רקע
חוסר שביעות הרצון גברה באימפריה הרומית הקדושה על ההחלטות שהתקבלו בדיאטת אוגסבורג ב-1548, מה שנקרא *רייכסטג Geharnischter* ("דיאטת לבוש שריון"). בצפון, הנסיכים הפרוטסטנטים כוננו ברית בסתר על ידי הסכם טורגאו מ-22 במאי 1551. הם כללו בין היתר את יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג, אלברכט, דוכס פרוסיה, וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ואלברכט אלקיביאדס מברנדנבורג-קולמבך. הם ביקשו להגן על הפרוטסטנטיות ועל "החירות הטבטונית" (*teutsche Libertät*), שמשמעותה הייתה חירותם של הנסיכים הקיסריים. הם גם תכננו לשחרר את פיליפ מהסן, שנכלא על ידי הקיסר ב-1547. לאחר יצירת המגעים הראשונים עם אנרי השני, הכריזה צרפת מלחמה על הקיסר בסתיו 1551, ופלשה לגרמניה עד הריין. יתרה מזאת, בהסכם שאמבור ב-15 בינואר 1552, הבטיחה צרפת סיוע כספי וצבאי לנסיכים, שבגינו הם היו מוכנים לוותר על שלוש הבישופויות של מץ, ורדן וטול, ליד הגבול, למלך הצרפתי.

## המלחמה
תפקיד מפתח מילא הבוחר הסקסוני, מוריץ. מגדבורג, שסירבה לציית להסכם הביניים של אאוגסבורג, הייתה אמורה להיענש. תוך שהוא פועל לפי פקודות הקיסר, מוריץ צעד בראש צבא נגד מגדבורג, אך חבר במקום זאת עם העיר ועם מתנגדיו של הקיסר. המלך הצרפתי כבר כבש את הגדה המערבית של מישור הריין העליון בסתיו 1551. חיילי נסיכי בעלות הברית כבשו במהירות את ערי דרום גרמניה שנשארו נאמנות לקיסר, והתקדמו לתוך טירול במרץ 1552. האצולה האימפריאלית הקתולית הדגישו שהן נייטרליות בסכסוך הזה, משום שזה לא היה האינטרס שלהן להגביר את כוחו של הקיסר. הקיסר בקושי נמלט מתפיסה באינסברוק וברח לפילאך כדי לגייס כוחות חדשים. בינתיים, אחיו פרדיננד ניהל משא ומתן עם מוריץ ושאר הנסיכים הפרוטסטנטים.

## השלכות
בפסאו, שני הצדדים חתמו על הסכם השלום באוגוסט 1552. הנסיכים המורדים ויתרו על בריתם עם צרפת, והכוחות הקיסריים שחררו את השבויים שלהם. בשאלת הדת ניסו לגבש פשרה, שתהווה את הבסיס לשלום הדתי של אוגסבורג ב-1555.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מלחמות צרפת
יוזף אורבן

**יוזף אורבן** (באנגלית: **Joseph Urban**; 26 במאי 1872 – 10 ביולי 1933) היה אדריכל, מאייר ומעצב במה אמריקאי יליד אוסטריה.

## ביוגרפיה
יוזף אורבן נולד ב-26 במאי 1872 בווינה. הוא קיבל את העבודה האדריכלית הראשונה שלו בגיל 19 כשנבחר לתכנן את האגף החדש של ארמון עבדין בקהיר בהזמנת תאופיק פאשא. הוא התפרסם ברחבי העולם בזכות השימוש החדשני שלו בצבע. הטכניקה הפוינטליסטית שלו והשימוש הדקורטיבי שלו בקו. הוא תכנן מבנים ברחבי העולם מטירת אסטרהאזי בהונגריה ועד לתיאטרון בניו יורק.

אורבן למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות יפות וינה בהדרכת קרל פון הסנאואר. בשנת 1890, הוא וגיסו, היינריך לפלר, היו ממייסדי קבוצת האגנבונד. עבודתו המוקדמת של אורבן עם ספרים מאוירים נוצרה בהשראת לפלר, וביחד הם יצרו את מה שנחשב לדוגמאות מכוננות לאיור ספרי ילדים.

אורבן היגר לארצות הברית בשנת 1911 כדי להיות המנהל האמנותי של חברת האופרה של בוסטון. הוא כבר היה אדריכל בינלאומי מוכשר, מאייר ומעצב תפאורה עם למעלה מ-50 הפקות מבית האופרה המלכותית של וינה, האופרה של שאנז אליזה וקובנט גארדן.

על ידי החלת נקודות של צבעי יסוד זה לצד זה על תפאורות הבד, הוא הצליח ליצור ולהאיר תפאורת תיאטרון בצבעים חיים המזכירים את היצירות של מונה או סרה בשנת 1914 הוא עבר לעיר ניו יורק, שם עיצב הפקות עבור המטרופוליטן אופרה. ויליאם רנדולף הרסט היה לקוח ותומך חשוב בו. הוא גם הפיק ביחד עם ריצ'רד אורדינסקי את "מסכת הקהילה".
ממוזער|תיאטרון זיגפלד בניו-יורק, 1931
החל משנת 1917, הוא היה עוסק לעיתים קרובות כמעצב במה על ידי המטרופוליטן אופרה של ניו יורק. בסך הכל הוא יצר תפאורות ל-47 הפקות חדשות במטרופוליטן עד 1933. עיצוביו הרבים סיפקו לחברת האופרה סגנון הפקה מגובש לאורך כהונתו של המנכ"ל ג'וליו גאטי-קסזה. רבים מהעיצובים של אורבן נשארו בשימוש החברה עד שנות ה-50.

עד מהרה תפסו הסטים והתאורה החדשנית שלו את עינו של פלורנץ זיגפלד הבן, ששכר אותו לעצב את המועדון בשנות ה-20. אורבן עיצב את מועדון לילה המהמם עם מרפסות זכוכית, במה נעה ואפקטים של תאורה צבעונית. אורבן זכה להצלחה זו אחר זו ביצירת הסטים של המועדון. ויליאם רנדולף הרסט, איל מדיה, שם לב ורצה לשכור את אורבן לעבוד על סרטיו בכיכובה של מריון דייוויס, פילגשו, וכוכבת המועדון הקודמת. הרסט הגיע להבנה עם חברו זיגפלד שעבודתו של אורבן עבורו לא תפריע לאף אחת מההפקות של המועדון אורבן עבד על 25 סרטים במהלך השנים.

אורבן מת ב-10 ביולי 1933 מהתקף לב בדירתו במלון רג'יס במנהטן, שם החלים לאחר ניתוח.

### מורשת
אורבן היה אחד ממחוללי סגנון האר דקו האמריקאי. רוב עבודתו האדריכלית בארצות הברית נהרסה. הבניינים הקיימים כוללים את מאר-א-לאגו, מועדון האמבט והטניס ותיאטרון פרמאונט, כולם בפאלם ביץ', פלורידה; בניין ה-New School בניו יורק; ובסיס מגדל הרסט בניו יורק.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים אוסטרים
קטגוריה:אדריכלים אוסטרים
קטגוריה:מהגרים מאוסטריה לארצות הברית
קטגוריה:אדריכלים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1872
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1933
הגברת הראשונה של ברזיל

**הגברת הראשונה של ברזיל** (בפורטוגזית: **Primeira-dama do Brasil**) הוא התואר (הלא-רשמי) של המארחת בארמון אלבורדה. תפקיד זה מבוצע, על פי המסורת, על ידי אשת נשיא ברזיל.

לעיתים כאשר אין לנשיא אישה, מתבצע התפקיד על ידי קרובת משפחה שלו. לגברת הראשונה אין תפקיד רשמי בממשלה, אבל בדרך כלל היא משתתפת בטקסים ציבוריים ומארגנת פעולות חברתיות כמו אירועי צדקה.

מכיוון שהנשיאה היחידה בתולדות ברזיל, דילמה רוסף, הייתה גרושה בתקופת כהונתה כנשיאה, לברזיל מעולם לא היה "אדון ראשון".

למרות שאין מדובר בתואר רשמי, התואר "הגברת הראשונה" התפשט גם לנשותיהם של מושלי מדינות ברזיל. בעלה של רקל ליירה מושלת מדינת פרנמבוקו, מכונה בהתאם "האדון הראשון". אשתו של סגן נשיא ברזיל מכונה הגברת השנייה של ברזיל.

החל מינואר 2023, הגברת הראשונה של ברזיל היא רוסנגלה לולה דה סילבה, רעייתו של הנשיא לואיז אינסיו דה סילבה.

## הגברות הראשונות של ברזיל

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:ברזיל: ממשל
קטגוריה:ברזיל: פוליטיקה
קטגוריה:ממשלת ברזיל
קטגוריה:נשיא ברזיל
שמלת אוהל

[225px|ממוזער|שמאל|ה[דוגמנית ג'יזל בונדשן לובשת שמלת אוהל]]
**שמלת אוהל** היא שמלה שגזרתה הולכת ומתרחבת מן הכתפיים כלפי מטה, אין לה קו מותניים והיא עשויה לרוב מבדים טבעיים ורכים. היא נלבשת ללא חגורה.
המעצב בלנסיאגה היה זה שהציג אותה לראשונה בתצוגות אופנה בשנות החמישים של המאה העשרים, והיא הייתה לאחד הפריטים המזוהים עם סגנון הלבוש של שנות השישים.
שמלת האוהל הייתה אחד הטרנדים בשנת 2007.
ממוזער|שמאל|שמלת אוהל

## עיצוב
שמלות אוהל עשויות ממגוון בדים, כולל בדים חלקים, עם פסים, מנוקדים או פרחוניים (ואפילו שילוב של אלו). לרוב הן בצבעים בהירים ובצירופים שאינם מקובלים בדרך כלל. הן מופיעות באורך משתנה של השמלה והשרוול. ניתן לגוון אותן מאוד עם שוליים, תחרה, כפתורים (במיוחד גדולים) וקישוטים אחרים כגון תכשיטי דמה, פייטים או נצנצים. הן בדרך כלל ללא שרוולים או עם שרוולים ארוכים או מתנפנפים. לעיתים קרובות הן נלבשות עם סקיני ג'ינס או טייצים, מכיוון ששמלות אוהל רבות הן קצרות מאוד. הן נלבשות בדרך כלל כשמלות מיני, אבל יכולות להיות ארוכות יותר, או קצרות עד כדי כך שהן שונות רק מעט מחולצה.

## קישורים חיצוניים
* Top 10 Fashion Must-Haves, באתר מגזין טיים, מאורכב באתר web.archive.org

## הערות שוליים

אוהל
קפה עם לימון

**קפה עם לימון** הוא סרט קולנוע ישראלי דובר ברובו רוסית משנת 1994 בבימויו של לאוניד גורביץ', עם אלכסנדר אבדולוב, טטיאנה ואסילייבה וגיא גורביץ' בתפקידים הראשיים.

התסריט, שנכתב על ידי לאוניד גורביץ' וסמיון וינוקור, הוא על שחקן יהודי מפורסם בברית המועצות שעולה עם משפחתו לישראל, ולא מצליח לגשר על פערים התרבותיים ומוצא את עצמו מנותק מהמציאות במדינת ישראל. שם הסרט נובע מההרגל שלו בברית המועצות לשתות קפה עם לימון.

בתפקיד הראשי משחק אלכסנדר אבדולוב שבאותה תקופה היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי, וכמו כן זכה בתואר אמן העם, וקיבל מספר עיטורים רוסים ופרסים בתחום התיאטרון.

הסרט צולם בישראל וברוסיה, והוקרן בפסטיבלים רבים בארץ וברחבי העולם, בהם פסטיבל קאן (במסגרת “פנורמה”), פסטיבל מונטריאול ופסטיבל ירושלים.

ב־1994 ולנטין בלונוגוב קיבל את "פרס העדשה הזהוב" של איגוד עובדי/ות תעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל (אקט) על עבודת הצילום בסרט "קפה עם לימון" (פרס על שם גדי דנציג).

## תקציר העלילה
ואלרי אוסטרובסקי (אלכסנדר אבדולוב) הוא שחקן יהודי בעל שם בתיאטרון במוסקבה. הסרט מתחיל כשהוא משחק בסצנת דו-קרב ויורה למוות ביריבו לקול תשואות הקהל באולם תיאטרון ענק.

לאחר ההצגה הוא מודיע לעמיתיו כי אינו יכול לשאת ברדיפת השלטונות ומחליט להגר למדינת ישראל עם אשתו ז'אנה (טטיאנה ואסילייבה) ובנם ז'אניה (גיא גורביץ). ידידו פימה (יפים אברמוב) מסדר להם מגורים באתר קראוונים בפאתי מדבר יהודה.

העיתונאית אורנה (אודיה קורן) מגיעה לקראוון עם צלם (צחי נוי) והם מודיעים לואלרי כי זכה בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים בברלין. גם עובדה זו לא מוציאה את ואלרי מההלם התרבותי והמקצועי אותו הוא חווה בישראל.

לפימה יש קבוצת תיאטרון עם שחקנים עולים מברית המועצות והוא לוחץ על ואלרי ללמוד עברית כדי להופיע. ואלרי מתקשה ללמוד את השפה ולמצוא עבודה כשחקן. הבן ז'אניה מתאקלם טוב יותר ומביא לקראוון את מורתו מיכל (ברוריה אלבק) שמוכנה ללמד את ואלרי עברית.

יחסיה של מיכל עם בעלה עומרי (אבי פניני) מעורערים והיא מתקרבת לואלרי ומתחיל ביניהם רומן אינטימי. ואלרי הוא גבר גבוה, נאה ומושך. ז'אנה שמה לב לקשר הזה והם מתחילים לריב עד כדי רצון שלה להתגרש. באחת ההופעות הבודדות שלו מתחיל ואלרי במונולוג ברוסית וכשהאור עולה מתברר לו שהקהל הוא של אתיופים. אז הוא נשבר וגם מנתק את יחסיו עם מיכל לאחר שהעירה לו שהוא מדבר בפאתוס.

הוא מחליט לחזור לרוסיה שם מתחוללות מהומות ברחובות מוסקבה. הוא נורה ברחוב, נפצע קשה ובגסיסתו הוא מדמה שהוא נמצא שוב בסצנת דו-קרב מול קהל.

## צוות השחקנים

## קישורים חיצוניים

*טעימה מהסרט, בארכיון הסרטים הישראלי
*קפה עם לימון, באתר קרן הקולנוע הישראלי

קטגוריה:סרטי 1994
קטגוריה:סרטים ברוסית
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 1994
קטגוריה:הגירה ועלייה בתרבות
פגישה מאוחרת

**פגישה מאוחרת** (באנגלית: **Mickey's Delayed Date**) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1947 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures. הסרט בוים על ידי צ'ארלס ניקולס ומציג את מיקי מאוס השוכח מהפגישה שלו עם מיני מאוס. זהו הסרט הקצר ה-120 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והיחיד באותה השנה.

זהו הסרט האחרון בו וולט דיסני דיבב את דמותו של מיקי מאוס.

## עלילה
כועסת על כך שהוא מאחר לפגישה שלהם, מיני מתקשרת למיקי, שבכלל ישן על הכורסה בביתו. פלוטו עונה לטלפון ומלקק אותו כשהוא שומע את קולה של מיני, הריר שלו מתיז איכשהו על מיני מהקצה השני. היא מנגבת את פניה ומבקשת ממנו לתת את הטלפון למיקי. ברגע שמיני מעירה אותו, היא מזהירה את מיקי שאם הוא לא יגיע בחמש עשרה הדקות הקרובות, הקשר ביניהם נגמר.

בעזרת פלוטו, מיקי מתלבש מתלבש היטב בטוקסידו לקראת לפגישה, אך מאבד את הכרטיסים למסיבה בדרכו החוצה. פלוטו, שנשאר בבית לאחר ציוויו של מיקי, מבחין בכרטיסים ולוקח אותם במהירות חזרה למיקי.

תוך כדי החיפזון להספיק להגיע בזמן, הכובע צילינדר של מיקי עף לתוך פח אשפה. מיקי מושיט את ידו אל תוך הפח כדי להשיג את כובעו, אך פלוטו נתקל בפח מבלי משים לב מהצד השני, מגלגל את הפח כשמיקי בתוכו במורד הרחוב עד שמתנגש בפנס רחוב. מיקי יוצא מפח האשפה כשבגדי הטוקסידו שלו הרוסים ומגלה שהגיע ליעדו, שם מיני מברכת את בואו ואף מחמיאה לו על התלבושת. זה מסתדר למיקי, מכיוון שהמסיבה שהוא ומיני הולכים אליה היא מסיבת תחפושות בנושא "זמנים קשים". מיני אומרת למיקי שהם יכולים להיכנס ברגע שמיקי ייתן את הכרטיסים. מיקי מבין שהוא השאיר את הכרטיסים בבית, אבל פלוטו מגיע בדיוק בזמן כדי לתת להם את הכרטיסים ובסוף הכל בא על מקומו בשלום.

## דמויות ומדבבים
* מיקי מאוס – וולט דיסני
* מיני מאוס – לאונה לדו (Leone Le Doux)
* פלוטו – ג'ימי מקדונלד

הסרט הופץ בישראל בדיבוב עברי, כשעל מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי.

## טריוויה
* בנוסף לכך שזהו סרט מיקי מאוס האחרון שהציג את וולט דיסני כקולו של מיקי מאוס, זו גם אחת הפעמים הבודדות שמיקי נראה ללא הכפפות שלו.
* ההנפשה של פלוטו מתקוטט עם הכובע צילינדר של מיקי נעשתה בשימוש חוזר מ"מיקי מאוס באופרה" (1936), בעוד שההנפשה של מיקי מנסה להתחמק מכלי התחבורה נלקחה מהסרט "בן הדוד מהכפר" (1936).
* זוהי ההופעה הראשית האחרונה של מיני מאוס בסרט מצויר של מיקי מאוס עד לסרט "חג שמח מיקי מאוס" (1983). עם זאת, היא ערכה הופעת קמע קצרה ב"עץ חג המולד של פלוטו" (1952).
* לסרט קצר זה יש הרבה קווי דמיון עם "האוזניים של מיקי", הפרק התשיעי בסדרה "מיקי מאוס", חוץ מהעובדה ששם מיקי מאבד את האוזניים שלו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מיקי מאוס
קטגוריה:סרטים קצרים של דיסני
סמואל מור

**סמואל ב. מור** (באנגלית: **Samuel B. Moore**; 1779 – 7 בנובמבר 1846) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה השישי ממרץ ועד נובמבר 1831. כאשר נבחר המושל הקודם, גבריאל מור לסנאט של ארצות הברית, והתפטר מכהונתו כמושל, הושבע סמואל מור במקומו.
## ביוגרפיה
סמואל מור נולד בעיירה ביץ' היל שבמחוז פרנקלין שבטנסי. כשהיה בן 10 עברה משפחתו למחוז ג'קסון שבאלבמה.

הקריירה הפוליטית שלו החלה ב-1823, כאשר הוא נבחר לבית הנבחרים של אלבמה, ולאחר מכן, ב-1828 הוא נבחר לסנאט של אלבמה. ב-1831 הוא שימש כנשיא הסנאט, ואז ירש את גבריאל מור כמושל אלבמה.

כמו קודמו בתפקיד, המשיך סמואל מור לסרוק את נהר קוזה באמצעות מועצת העבודות הציבוריות, בנה תשתיות והתנגד לזכות הביטול . מור תמך מאוד בהקמתו של בנק המדינה של אלבמה.

בבחירות של 1831 התמודד מור מול ג'ון גייל, שבסופו של דבר ניצח אותו. לאחר תבוסתו, הוא נבחר מחדש ב-1834 למושבו בסנאט המדינתי ונבחר שוב כנשיאו ב-1835. בשנים 1835–1841 הוא כיהן כשופט בבית המשפט של מחוז פיקנס.

סמואל מור נפטר ב-7 בנובמבר 1846, בגיל 67, בעיר קרולטון, אלבמה. הוא נטמן בבית הקברות העירוני.

## קישורים חיצוניים
* סמואל מור באתר אגודת המושלים הלאומית 
* סמואל מור באתר The Political Graveyard 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי טנסי
קטגוריה:מושלי אלבמה
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי בית המחוקקים של אלבמה
קטגוריה:שופטי בתי המשפט של מדינת אלבמה
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1779
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1846
אוורסטינג

**אוורסטינג** היא פעילות ספורטיבית שבה רוכבי אופניים או רצים עולים ויורדים בשיפוע אחד מספר פעמים, כדי לטפס במצטבר  שהוא הגובה של הר האוורסט.

האירוע הראשון שתואר כ"אוורסטינג" היה על ידי ג'ורג' מלורי, נכדו של ג'ורג' מלורי, מטפס הרים בריטי שנעלם באוורסט ב-1924. מאלורי הנכד עלה להר דונה בואנג במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה ב-1994, לאחר שרכב שמונה "הקפות" של הגבעה בגובה 1,069 מטר.

באוורסטינג מודדים רק גובה ולא מרחק. ככל שהעלייה תלולה יותר הרוכבים צוברים גובה יותר מהר ואז הם צריכים לטפס פחות מרחק. ולהפך: כשבוחרים שיפוע פחות תלול לוקח יותר דרך לדווש (או לרוץ) כדי להגיע לגובה של האוורסט. 

## אוורסטינג
ממוזער|רוכבי האופניים רון מור ויהודה פלד - סיום אתגר אוורסטינג, 28-29 במאי 2023. בטלפון מוצגים נתוני האתגר. הנתונים העיקריים הם מפת אזור הרכיבה (באדום מודגש מסלול הרכיבה עצמו), משך הרכיבה, הגובה המצטבר ומרחק הרכיבה.
אתגר האוורסטינג של ג'ורג' מלורי ב-1994 תואר במאמר ב-2012 והניע לראשונה רוכבים נוספים להתמודד עם האתגר הזה. התפתחות טכנולוגיית ה-GPS והמדיה החברתית – במיוחד תוכנות האימון הגופני בתחום הריצה והרכיבה על אופניים Strava ו-Zwift – הייתה חיונית כדי לאפשר לרוכבים למדוד במדויק מרחק, גובה וטיפוס, תוך שהם משתפים ביניהם את המידע.

קבוצת "Hells 500" שמסייעת לחבריה להשלים ולשתף אתגרי רכיבה, יצרה את אתר האינטרנט "Everesting", שקבע את הפרמטרים של האתגר ומתעד את המשתתפים בו.

האוורסטינג הפך פופולרי הן בין רוכבי אופניים חובבים בהיותו יעד מאתגר אך בר-השגה והן בקרב מקצוענים.

הפופולריות שלו גברה במהלך שנת 2020, כאשר מגפת הקורונה הביאה לביטול תחרויות ולסגרים ומנעה רכיבות אופניים משותפות. רוכבים החלו לחפש אתגרים חדשים, שאותם יכלו להשלים בקרבת הבית. דרך נוספת היא V-אוורסטינג – אוורסטינג וירטואלי – שמתבצע על טריינר לאופניים.

במהלך 2020, הורחב האתגר גם לתחום הריצה.

מספר אתגרים קשורים נבעו מאתגר האוורסטינג המקורי. הרוכבים ניסו אוורסט כפול, משולש או אפילו מרובע. באתר "אוורסטינג" יש מספר הצעות לגרסאות של האתגר, כולל אתגר אוורסטינג 10k – כלומר להמשיך מעבר ל-8,848 מטר של האוורסט ולהגיע לגובה מצטבר של 10,000 מטר כמטרה מוגברת, או חצי אוורסט כמטרה קלה יותר.

## פרמטרים
האוורסטינג הוא אתגר אישי וככזה אין גוף רשמי שקובע את הכללים. הקריטריון היחיד הוא ש-8,848 מטרים של טיפוס יושלמו ברכיבה או ריצה בודדת.

כדי להתקבל כרכיבה באתר, האוורסטינג", חייבים בין היתר:
* להיות מוקלט על אחד משירותי האינטרנט שמאפשרים מעקב אחר פעילות גופנית, Strava או Zwift;
* להיות מתוזמן כמאמץ אחד, כאשר כל הפסקות האוכל או המנוחה כלולות בזמן הביצוע;
* יש לבצע את האתגר במסלול אחד בלבד ויש להימנע מלולאות (כלומר ממסלול מעגלי);
* להיות רציף גם במורד המדרון וגם במעלה שלו (למשל, לא ניתן לקחת את הרוכב במכונית במורד המדרון);
* אין להשתמש באופניים עם מנוע.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אופניים
קטגוריה:ספורט אתגרי
קטגוריה:ספורט חובבים
ארקדי וייספאפיר

**ארקדי מויסייביץ' וייספאפיר** (ברוסית: **Арка́дий Моисе́евич Вайспапи́р**;  (23 בדצמבר 1921 – 11 בינואר 2018) היה ממשתתפי המרד בסוביבור, ומאחרוני הניצולים ממנו שנותרו בחיים.

## קורות חיים

נולד במושבה חקלאית יהודית בוברובי קוט בדרום אוקראינה (כיום נמצאת המושבה בתחומי מחוז חרסון של אוקראינה), ילדם האמצעי של מויסיי (משה) וראיסה וייספאפיר. למד בבית ספר יהודי ביידיש. בשנת 1938 נאסר אביו ונידון למוות באשמת פעילות אנטי סובייטית. בשנת 1939 סיים את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כטרקטוריסט. ב-1940 התגייס לצבא האדום.

מהיום הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות לחם בחזית. במהלך הקרב להגנת קייב נפצע ונפל בשבי הגרמני. בהתחלה הצליח להסתיר את יהדותו. שהה במחנות שבויים בצ'רניהיב ולאחר מכן בעיר הומל תחת שם בדוי. במרץ 1942 "התגלתה" יהדותו. הוא הופרד מהחיילים שאינם יהודים, ונשלח למחנה עבודה בגטו מינסק, שם שהה כשנתיים. בספטמבר 1943 נשלח עם עוד יהודים ממינסק למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור שבפולין. במחנה הוא התקשר עם אלכסנדר פצ'רסקי, ולקח חלק בתכנון התקוממות האסירים שהתרחשה במחנה ב-14 באוקטובר אותה שנה. בתחילת המרד הוא ביחד עם הנער יהודה לרנר חיסלו בעזרת גרזן את מפקד השומרים, איש SS זיגפריד גרייטשוס ואת השומר האוקראיני בשם קריאט. וייספאפיר הצליח להימלט מהמחנה אל היערות שבסביבה. הוא נע דרך היערות מזרחה ביחד עם בוריס טבורינסקי, עת פגש יחידת פרטיזנים סובייטים באזור ברסט, בלארוס. הוא הצטרף אליהם ולחם בשורות הפרטיזנים כמקלען עד לשחרור האזור על ידי הצבא האדום.

עם הגעת הצבא האדום, התגייס וייספאפיר מחדש לצבא. הוא צורף ליחידת הסיור ולחם בשורותיה עד לסוף המלחמה. הגיע עם יחידתו עד לאזור פומרניה שבצפון-מזרח גרמניה.  לאחר המלחמה שב לעיירת הולדתו ושם גילה כי הוא היחיד ששרד את המלחמה מכל משפחתו - אחיו הבכור נפל בקרבות עם הגרמנים ב-1941 ואימו ואחותו הקטנה נרצחו על ידי הנאצים יחד עם כל תושבי המושבה היהודים.

ארקדי למד הנדסה בעיר זפורוז'יה. שם גם התחתן ונולדו לו שני בנים. לאחר סיום הלימודים עבד במפעלים שונים בערים : לוהנסק, באחמוט ודונייצק. בשנת 1953 פגש בלוהנסק באקראי את אלכסנדר פצ'רסקי. בשנת 1963 ביחד עם אלכסיי וייצן וניצולים נוספים השתתף בפגישה הראשונה של משתתפי המרד, אשר נערכה בדירתו של אלכסנדר פצ'רסקי בעיר רוסטוב על הדון. מאז נערך המפגש של הניצולים כל 5 שנים, עד למותו של פצ'רסקי ב-1990.

ארקדי פרש לגמלאות בסוף שנות ה-80. בשנת 1994 עבר להתגורר בקייב.

ב-1 בדצמבר 2016 העניק לו נשיא אוקראינה את אות מסדר ההצטיינות  מהדרגה השלישית.

ב-11 בינואר 2018 נפטר בביתו בקייב.

## קישורים חיצוניים
* ביוגרפיה של ארקדי וייספאפיר (רוסית)

קטגוריה:בורחים מכליאה על ידי גרמניה הנאצית
קטגוריה:פרטיזנים יהודים מבלארוס
קטגוריה:ניצולי השואה: אוקראינה
קטגוריה:אסירים במחנה ההשמדה סוביבור
קטגוריה:מרד מחנה ההשמדה סוביבור
קטגוריה:יהודים אנשי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:סובייטים שנשבו במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מעוטרי עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה
קטגוריה:פרטיזנים יהודים מברית המועצות
קטגוריה:יהודים בשואה: אוקראינה
קטגוריה:מקבלי עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של פולין
קטגוריה:מהנדסים יהודים אוקראינים
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1921
קטגוריה:נפטרים ב-2018
מירה קמנצקי

**מירה קמנצקי** (נולדה ב-1937) היא משוררת ישראלית ניצולת שואה.

## קורות חיים
מירה קמנצקי נולדה בעיר בוטושאני שברומניה למשפחה יהודית אמידה. היא עלתה לארץ בשנת 1951 וחיה שנתיים במעברה בנהריה. היא התגייסה לצבא ושירתה בפיקוד צפון באגף מבצעים.

קמנצקי למדה באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן למדה רוקחות בבית הספר לרפואה בירושלים. לאחר מאבק משפטי (בג"ץ 201/68) הקימה בית מרקחת בבאר שבע ועבדה בו עד שנת 2013.

במסגרת מאבקה למען יוצרים ניצולי שואה הגישה עתירה לבג"ץ (2329/15), שנדחתה ב־18 באוגוסט 2015, ומטרתה לחייב את משרד התרבות להתקין תקנות או לקבוע נהלים למניעת ניגוד עניינים בוועדות האחראיות על חלוקת פרסים מטעמו בתחום האומנות, ולהבטחת ייצוג הולם לקבוצות מיעוט הן בקרב ועדות הפרסים והן בקרב היוצרים הזוכים בהם.

קמנצקי חברה באגודת הסופרים העברים.

היא נשואה ואם לשלושה ילדים.

## ספריה
* שירים לעת ערב (תל אביב: טרקלין, 1997)
* כפנסי רחוב (ירושלים: כרמל, 1999)
* בכף האשליה (ירושלים: כרמל, 2002)
* דמעה אחת, לאהבה (ירושלים: כרמל, 2004)
* עם המוות שיחקתי מחבואים (תל אביב: גוונים, 2010)
* נגיעות של שחר (תל אביב: גוונים, 2014)
* צילו של חלום (תל אביב: גוונים, 2014)
* טרזין – סאגה לשואה (ירושלים: כרמל, 2021)

## לקריאה נוספת
* רותי קדוש, שבעת ספריה תופסים מקום של כבוד במיטב האוניברסיטאות בעולם, אבל רק בארץ המובטחת הממסד התרבותי עדין מתעלם ממירה קמנצקי, משוררת ניצולת שואה, שבגיל 82 ממשיכה להיאבק למען הכרה ביוצרים כמוה, מעריב השבוע המגזין, 27.1.2019, עמוד 12

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 
* מירה קמנצקי באתר worldcat
* מירה קמנצקי באתר גוגל ספרים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:משוררות ישראליות
קטגוריה:ניצולות השואה: רומניה
קטגוריה:רוקחים ישראלים
קטגוריה:ישראליות ילידות רומניה
קטגוריה:ישראלים ילידי רומניה
קטגוריה:עולות בשנות ה-1950
קטגוריה:עולים בשנות ה-1950
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1937
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1937
גביע נייסמית' (פרס)

**גביע נייסמית**' הוא גביע המוענק לנבחרת הזוכה בגביע העולם בכדורסל של פיב"א, ונקרא על שם ממציא הכדורסל ג'יימס נייסמית'. הגביע הוענק לראשונה ל, הזוכה באליפות העולם בכדורסל 1967. הגרסה הנוכחית של הגביע הוענקה לראשונה בגביע העולם בכדורסל 2019.

## היסטוריה
כבר באליפות העולם הראשונה ב-1950 החליטה פיב"א לקרוא את הגביע על שם נייסמית', אך לא היו ברשותה הכספים ליצור את הגביע. לבסוף, בשנת 1965 קיבלה פיב"א תרומה של 1,000 דולר אמריקאי והזמינה גביע. הגביע הוצג בטורניר 1967, והוענק ל.

הגביע המקורי שופץ, וגביע חדש ומעודכן הוצג באליפות העולם בכדורסל 1998. הגביע המקורי נמצא כיום במוזיאון פדרו פרנדיס בספרד. גביע נייסמית' החדש עוצב על ידי הצורף גינתר שובל מגרמניה. גרסה זו הוענקה לראשונה לנבחרת  לאחר הגמר ב-9 באוגוסט 1998 באתונה, יוון.

החלק העליון של גרסת 1998 עוצב בצורת פרח לוטוס. החלק האמצעי המעושר, עם מפות מגולפות של היבשות ואבנים יקרות משובצות המסמלות את חמש היבשות: שוהם שחור, סיטרין צהוב, כירסופרז ירוק, נופך אדום וטופז כחול. הוא עוצב בהשראת המזכיר הכללי של פיב"א, רנאטו ויליאם ג'ונס, שהתלהב במיוחד ממצרים: עיצוב הלוטוס נוצר בהשראת מקדשי כרנכ, ושמו של נייסמית' חקוק על כל ארבעת הצדדים, בכתב לטיני, ערבי, סיני ומצרי.

כסף סטרלינג 975/1000 בחלק העליון והתחתון - מצופה זהב מבפנים - והחלק האמצעי מזהב צהוב 14 קרט, הופכים את הגביע ליקר במיוחד. הבסיס עשוי מגרניט רוזה פורינו, ומידותיו 20 על 20 סנטימטר. לחלק העליון של הגביע היקף של 21 סנטימטרים, גובהו 47 סנטימטרים ומשקלו תשעה קילוגרם.

גרסה חדשה של גביע נייסמית' נחשפה ב-7 במאי 2017, במהלך הגרלת מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019. הגביע, שגובהו כ-60 סנטימטרים (13 יותר מגרסת 1998), עשוי כמעט כולו מזהב, וכולל את שמותיהן של אלופות העולם הקודמות בבסיס. גם שמה המקורי של פיב"א (Federation Internationale de Basketball Amateur) חקוק בחישוק של הגביע. הגביע עוצב על ידי Radiant Studios Ltd, ונעשה בעבודת יד על ידי הצורף תומאס לייט.

## זוכות
;גביע מקורי
* – 1967, 1974, 1982
* – 1970, 1978, 1990
* – 1986, 1994
;גביע משופץ
* – 1998, 2002
* – 2006
* – 2010, 2014
;גביע חדש
* – 2019
* – 2023

## ראו גם
*גביע העולם בכדורסל
*גביע המונדיאל
*גביע לארי אובריאן

## קישורים חיצוניים
*
*גביע נייסמית', באתר פיב"א

## הערות שוליים

קטגוריה:פרסי כדורסל
קטגוריה:אליפות העולם בכדורסל
גביע נייסמית' (טורניר)

**גביע נייסמית**' (באנגלית: **Naismith Cup**) היה משחק ראווה קדם-עונה של ה-NBA. מ-1995 עד 2000 הוא שוחק בין שתי קבוצות ה-NBA הקנדיות ונקובר גריזליס וטורונטו ראפטורס במקומות נייטרליים ברחבי קנדה.

הטורניר נקרא על שמו של ג'יימס נייסמית', ממציא הכדורסל הקנדי, והוא נוצר במקור כדי לגייס כסף עבור קנדה בסקטבול , בדומה לתחרות גביע פירסון בין קבוצות הבייסבול הקנדיות מה-MLB טורונטו בלו ג'ייז ומונטריאול אקספוס. לאחר שהגריזליס עברו לממפיס בוטל הטורניר, אך הראפטורס המשיכו את המסורת של אירוח משחקי קדם עונה בערים קנדיות תחת השם סדרת ה-NBA קנדה . הראפטורס ניצחו בסדרה את ונקובר 4–1.

לפני עונת 2003/2004 ב-NBA חודש הטורניר כמשחק בין-לאומי בין הראפטורס לקבוצה אירופית, ששוחק באייר קנדה סנטר בטורונטו. ב-2003 הייתה היריבה פנאתינאיקוס היוונית, וב-2004 הייתה זו בנטון טרוויזו מאיטליה. בטורניר 2005 נרשם ההפסד הבינלאומי היחיד של הראפטורס, למכבי תל אביב הישראלית. מיקומו של הגביע המקורי לא ידוע.

## תוצאות

## הערות שוליים

קטגוריה:תחרויות כדורסל בקנדה
קטגוריה:טורונטו ראפטורס
קטגוריה:מכבי תל אביב (כדורסל)
קטגוריה:ונקובר: ספורט
קטגוריה:ממפיס גריזליס
קטגוריה:פנאתינאיקוס (כדורסל)
ציקלון (מערכת ניווט)

**ציקלון** (ברוסית: **Циклон**) הייתה מערכת ניווט לוויינית שפותחה בברית המועצות והחלה לפעול בשנת 1971. היא פעלה במשך כמה עשרות שנים עד להפעלת מערכת גלונאס. בנוסף על לוויינים היא התבססה על מערכות שהותקנו באוניות הצי הסובייטי ובקרקע לאורך החוף.

פיתוח מערכת ניווט לוויינית החל במכון למחקר של הצי הסובייטי. בשנת 1956 הוקמה יחידה לקידום הנושא. עם הזמן לפרויקט הצטרפו מדענים מיחידות נוספות של משרד ההגנה ואקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1961 מתנגדי הרעיון הצליחו לקצץ שתקציבים להמשך הפיתוח. בשנת 1964 לשלטונות ברית המועצות נודע על הפעלת מערכת "טרנזיט" בארצות הברית. בעקבות כך הוחלט על חידוש הפרויקט והקצאת משאבים לרבות יכולת מחשוב. הוחלט שלוויין בנוסף למערכות ניווט תהווה גם לוויין תקשורת תוכל לספק נתוני מיקום ותקשורת לאוניות הצי כולל צוללות. תכנון הלווין הועבר למערכות המידע הלווייניות רשטניוב. הלוויין הראשון בשם "קוסמוס 192" שוגר ב-23 בנובמבר 1967. לוויין נוסף "קוסמוס 220" שוגר בשנת 1968. הניסוי הראשון הסתיים עם שגיאה של 3 ק"מ אך סוכם להמשיך הפיתוח.

בשנת 1971 אוניית הצי ביצע מסע ימי באורך כ-48 אלף ק"מ במהלכה בוצעו 554 בדיקות מיקום. תוצאות חיוביות של הניסויים אפשרו בשנת 1972 להתחיל בניצול המערכת בשלב ניסוני. המערכת התבססה על 4 לוויינים בגובה של כ-1,000 ק"מ. השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק וקפוסטין יאר תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. כל הלוויינים שוגרו תחת השם "קוסמוס".

בשנת 1976 המערכת החלה לפעול על בסיס לוויינים של הדור השני במבוסס על לווייני "פארוס". באותה שנה החלה לפעול מערכת ניווט לצורכי הצי המסחרי בשם "ציקדה". המערכות נתנו נתוני מיקום בדיוק של 80–100 מ'.

על פיתוח המערכת מפתחים קיבלו פרס לנין ופרס ברית המועצות.
## תיאור לוויינים
לווייני המערכת פעלו במסלול לווייני נמוך.

### ציקלון/זאליב
לוויני ציקלון היו הדור הראשון של לוויני המערכת. השיגורים בוצעו בשנים 1968–1978 והסדרה כללה 31 לוויינים. משקל הלוויין היה 800 ק"ג. השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק וקפוסטין יאר תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. כל הלוויינים שוגרו תחת השם "קוסמוס".

### פארוס
בשנת 1967 החל פיתוח לוויינים של הדור השני. השיגור הראשון בוצע בשנת 1974 והוא נכנס לשימוש מבצעי בשנת 1976. משקל הלוויין היה 825 ק"ג. המערכת התבססה על 6 לוויינים פעילים עם אורך חיים 18–24 חודשים. לוויינים סיפקו גם שירותי תקשורת. כול השיגורים בוצעו מקוסמודרום פלסצק תוך שימוש במשגר מדגם קוסמוס. בסך הכול בוצעו 99 שיגורים, רק שיגור בודד נכשל. השיגורים נמשכו עד לשנת 2010.

## קישורים חיצוניים
* תיאור פיתוח של המערכת 
* תיאור לווייני ציקלון/זאליב
* רשימת שיגורי לווייני זאליב
* תיאור לווייני פארוס
* רשימת שיגורי לווייני פארוס

## הערות שוליים

קטגוריה:לוויינים רוסיים
קטגוריה:לוויינים סובייטיים
קטגוריה:מערכות ניווט לווייניות
אווה חדד

**אווה חדד** (באנגלית: **Ava Haddad**; נולדה ב־26 בפברואר 1965) היא שחקנית אמריקאית. הייתה אשתו השנייה של יהונתן גפן.

## ביוגרפיה
חדד נולדה בניו יורק, ארצות הברית ב־1965. אביה, יחזקאל חדד, פרופסור לרפואת שיניים, ישראלי ואמה אחות שווייצרית. היא שיחקה במחזות אוף-ברודוויי ובתיאטראות בניו יורק ובהמשך באופרת סבון במשך שלוש שנים. ב־1991 עלתה לישראל ולמדה עברית באולפן. בישראל יוצגה על ידי פרי כפרי. בהמשך חזרה להתגורר בניו יורק.

## קריירה
היא שיחקה בתפקידי משנה במספר סרטים וסדרות בישראל ובארצות הברית.

ב־1984 החלה לשחק באופרת הסבון האמריקאית "One Life to Live" ברשת ABC. שם שיחקה במשך שלוש שנים.

בשנים 1988 עד 1989 שיחקה בסדרה "Knightwatch" גם כן ב-ABC.

ב־1991 שיחקה בסדרה הישראלית "סיפורים לשעת לילה מאוחרת".

ב־1991 שיחקה בסרט "אריות ים" בכיכובו של רוב לאו וכדיילת בסרט "האב האובד" עם ליב אולמן ומייקל יורק ועודד תאומי.

ב־1992 שיחקה בסרט הישראלי "אזרח אמריקאי" של איתן גרין, בסרט "The Long Shadow" ובסרט "כידונים ואורכידאות" בכיכובם של ריקי גל ואסי דיין המבוסס על ספרה של סביון ליברכט.

ב־1994 שיחקה בסרט "ייפוי כח" שעוקב אחר לוחם אצ"ל בתקופת המנדט הבריטי. באותה שנה דיבבה בדיבוב האנגלי של הסדרה "עומר".

ב־1995 שיחקה בסרט הישראלי "ב-72 לא הייתה מלחמה".

ב־1997 הופיעה במספר פרקים בסדרה "חוק וסדר".

ב־1998 הופיעה באופרת הסבון "Guiding Light".

## חיים אישיים
הייתה נשואה מספר שנים למשורר יהונתן גפן, ולשניים נולדה בתם נטשה רות גפן ב־1995. הם חיו בניו יורק שם גידלה את בתה גם לאחר הגירושין.

### עץ משפחה

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:משפחת גפן
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1965
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1965
סמואל פפלו

**סמואל פפלו** (באנגלית: **Samuel Peploe**; 27 בינואר 1871 – 11 באוקטובר 1935) היה צייר פוסט-אימפרסיוניסטי סקוטי, שנודע בעבודות טבע דומם שלו ובהיותו אחד מקבוצת ארבעת הציירים שנודעה בשם "הצבעוניים הסקוטים". שאר חברי הקבוצה היו ג'ון דאנקן פרגוסון, פרנסיס קאדל ולסלי האנטר.

## ביוגרפיה
הוא היה בנו של מנהל בנק, רוברט לוף פפלו (1828–1884). הוא עזב את בית הספר בגיל 14 ולמד תחילה להיות עורך דין. בסביבות 1889 החל ללמוד אמנות באקדמיית הנאמנים באדינבורו.

פפלו למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית הסקוטית בשנים 1893–1894, ולאחר מכן באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה קולרוסי בפריז, שם חלק חדר עם הצייר הסקוטי רוברט בראו. הוא ביקר בהולנד ב-1895, וחזר עם רפרודוקציות של עבודות של רמברנדט ופרנס הלס. משנת 1901 הוא ערך מסע ציור בצפון צרפת ולאיים ההברידיים עם חברו ג'ון דנקן פרגוסון. בהשראת אור השמש הבהיר, הוא התנסה בשימוש נועז בצבע, והשפעת הריאליזם הכפרי של ציירים צרפתים ניכרת בנופיו.

פפלו היה הראשון מבין קבוצת "הצבעוני הסקוטים" שערך תערוכת יחיד: ב-1903 באדינבורו, שם מכר 19 ציורים. אלכסנדר ריד מכר את עבודתו הראשונה של פפלו באמריקה ב-1905 - לצ'ארלס קורץ מהגלריה לאומנות אולברייט בבאפלו, ניו יורק.

בתערוכה השנייה שלו בגלריה הסקוטית בשנת 1909 אימץ פפלו סגנון חדש שלא מצא חן בעיני הסוחרים, כאשר כל שישים הציורים נקנו בסכום כולל של 450 פאונד. הסוחר ג'ורג' פרודפוט הציע רק 50 פאונד עבור 22 בדים. פפלו שוכנע על ידי הסוחרים שלו לחזור לסגנונו המקורי.

בשנת 1910 נישא פפלו למרגרט מקיי (1873–1958), אותה הכיר מאז 1894. הוא גם עבר לפריז ב-1910, תקופה שבה הוא התרכז יותר בטבע דומם ובציורי נוף. יצירות טבע דומם שלו מציגות את השפעתו של אדואר מאנה, עם שילובים של מכחול נוזלי, ורקעים כהים עם תאורה חזקה. כשחזר לסקוטלנד ב-1912, גילה שהסוחר הרגיל שלו סירב למכור את עבודתו ופפלו נאלץ להעלות תערוכה משלו. פפלו יצא לטיולי ציור קבועים עם חברים באזורים רבים במדינה, ובמהלך שנות ה-20 הוא בילה כמה קייצים עם פרנסיס קאדל.

רק בדצמבר 1915 ערך אלכסנדר ריד לפפלו את תערוכת היחיד השנייה שלו, בגלריה שלו ברחוב סנט וינסנט בגלאזגו. עם זאת, רק שני ציורים נמכרו: "עיירה בבריטני" לג'ון בליית ב-12 ליש"ט, ו"ורדים, רקע שחור" שנקנה על ידי ויליאם מקינס ב-40 ליש"ט. ריד דחק בבלית' להתחיל להשקיע בפפלו, והוא קנה 85 עבודות בין 1915 ל-1962.

פפלו הושפע מאוד מהציור הצרפתי לאורך חייו. אף שעבודתו מעולם לא הפכה מופשטת יתר על המידה, היא בלטה בשימוש בצבע חזק, בקומפוזיציה מורכבת ובביצוע קפדני. אומרים שהשפעות כוללות את סזאן, מאטיס ואן גוך.

הוא מת באדינבורו בשנת 1935. בנו הצעיר של פפלו דניס עקב אחר הקריירה של אביו.

מוזיאון וגלריה לאמנות קירקקלדי מחזיק באוסף הגדול ביותר של ציוריו של פפלו מלבד הגלריות הלאומיות של סקוטלנד.

## גלריה

File:Cassis).jpg
File:Ile de brehat brittany-peploe.jpg
File:Peploe25.jpg
File:Samuel Peploe Rocks at Iona.jpg
File:Samuel John Peploe - Still Life - Google Art Project.jpg
File:Samuel Peploe - Still life- apples and jar - Google Art Project.jpg


## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים סקוטים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1871
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1935
מריוס טובה

**מריוס טובה** (ברומנית: **Marius Eugen Tobă**; נולד ב-9 בינואר 1968) הוא מתעמל רומני וגרמני שהשתתף בשלוש אולימפיאדות. הוא התמחה בתרגילים בטבעות.

## ביוגרפיה
מריוס טובה נולד ברומניה. בשנת 1988 הוא היה נציג רומניה באולימפיאדת 1988. הוא סיים במקום ה-21 בתחרות קרב-רב ובמקום ה-7 קבוצתי. בשנת 1989 הוא עבר להתגורר בגרמניה ובהמשך בשנת 1991 קיבל אזרחות גרמנית. בשנת 1992 הוא זכה במדליות באליפות גרמניה התעמלות מכשירים. כנציג גרמניה הוא זכה במדליות באליפות אירופה בהתעמלות. בשנת 1994 הוא זכה במדליית ארד קבוצתית כחלק של נבחרת גרמניה, ב-בשנת 1996 הוא זכה במדליית כסף אישית בתחרות טבעות. בשנת 1996 הוא סיים במקום ה-7 בתחרות קבוצתית ובתרגיל טבעות הוא הגיע למקום ה-6 אישי. בשנת 2000 הוא השתתף באולימפיאדות כחלק של נבחרת גרמניה. הוא לא נכלל בנבחרת, אך עקב פציעות של מתעמל אחר הוא הגיע כמחליף מספר ימים לפני התחרות. הנבחרת לא הגיע לגמר, אך טובה השתתף בגמר תחרות טבעות וסיים במקום ה-7.

הישג הטוב שלו באליפות העולם הוא מקום רביעי (בשנת 1994 ב-2 מקצועות) ובאולימפיאדות הוא מקום שישי. בתחרויות ברמה לאומית הוא זכה ב-28 מדליות.

לאחר סיום הקריירה כספורטאי הוא התחיל לאמן את בנו אנדראס טובה (יליד גרמניה) שהיה נציג גרמניה ב-3 אולימפיאדות.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מתעמלים גרמנים
קטגוריה:מתעמלים רומנים
קטגוריה:ספורטאים אולימפיים רומנים
קטגוריה:ספורטאים אולימפיים גרמנים
קטגוריה:מתעמלים באולימפיאדת סיאול (1988)
קטגוריה:מתעמלים באולימפיאדת אטלנטה (1996)
קטגוריה:מתעמלים באולימפיאדת סידני (2000)
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1968
קטגוריה:רומנים שנולדו ב-1968
בילונד

**בילונד** (בהגייה דנית: [ˈpiˌlɔnˀ]) היא עיירה ביוטלנד, דנמרק. עם אוכלוסייה של 6,742 (אוגוסט 2022), בילונד היא העיר השנייה בגודלה בעיריית בילונד, אחרי המושב העירוני גרינדסטד. בילונד ממוקמת כ-13 ק"מ מזרחית לגרינדסטד ו-27 ק"מ מערבית לווילה.

בילונד היא הבית של המשרדים הראשיים של קבוצת לגו. כלכלת העיירה התפתחה משנות ה-30 עם הקמת מפעל הלגו. בשנות ה-60, בילונד צמחה במהירות, מונעת על ידי הצלחת החברה ופתיחת שדה התעופה של בילונד, שהוא נמל התעופה השני בגודלו בדנמרק.

בעיירה ממוקם פארק הלגולנד הראשון, לגולנד בילונד, אשר נפתח ב-1968 ומושך שני מיליון מבקרים בשנה. אטרקציות נוספות הנמצאות בעיירה כוללות את ללנדיה, פארק המים השני בגודלו בסקנדינביה, ומרכז המבקרים של לגו הנקרא Lego House.

## היסטוריה
בשנת 1916, אולה קירק כריסטיאנסן, שהקים מאוחר יותר את קבוצת לגו, קנה את חברת בילונד מכונות נגרות מנגר העיירה Steffen Pedersen, שהקים אותה במקור ב-1895. העסק הקים בתים מעץ בקיץ וייצר רהיטים בחורף. אולה השקיע בעיירה, הקים מחלבה חדשה וכנסייה כמה קילומטרים דרומית לעיר.

בשנת 1924, לאחר השרפה הגדולה שכילתה את ביתו ובית המלאכה שלו, קירק כריסטיאנסן בנה בית ברחוב Hovedgaden בבילונד עם שני אריות אבן שהוצבו בכניסה. בשל השפעת השפל הגדול, לאנשים בעיירה לא היה כסף לבנות בתים, ולכן בשנת 1932, הוא החל לייצר פריטים שימושיים כגון קרשי גיהוץ, סולמות וצעצועים מיניאטוריים. הצעצועים הפכו למוצר העיקרי של העסק ובשנת 1934, הוא קרא למפעל הצעצועים "לגו".

בשנת 1942, במהלך הכיבוש הגרמני הנאצי של דנמרק במלחמת העולם השנייה, נהרס מפעל הלגו המקורי בשריפה, אך מיד הוקם חדש. ב-1946 הוארכה מסילת הרכבת מגרינדסטד למפעל לגו. באותה שנה רכשה חברת לגו מחברה אנגלית מכונת יציקת פלסטיק. לבני לגו מפלסטיק שוחררו לראשונה מהמפעל בשנת 1949 ולקראת סוף שנות ה-50 המפעל הפסיק לייצר צעצועי עץ.

בין שנות ה-70 ל-2006, אוכלוסיית בילונד עלתה בחדות ל-6,020, כתוצאה מהייצור במפעלי לגו, ומפיתוח ענף התיירות בעיירה. גם כמה חברות בענף התעופה נפתחו.

## תיירות
בילונד היא יעד תיירותי פופולרי למשפחות. הרבה מהאטרקציות של העיירה מחוברות על ידי שביל פלייליין, שנועד לספק לתיירים שביל בטוח וידידותי לילדים ברחבי העיירה.
ממוזער| Lego House, מרכז מבקרים בבילונד
אטרקציה נוספת למבקרים, Lego House נפתחה בספטמבר 2017. המבנה עוצב ותוכנן על ידי Bjarke Ingels Group, והוא נראה כמו ערימת קוביות לגו, כאשר הקוביות כוללות מסעדות, אזורי משחק וכו'.

בבילונד נמצא גם ללנדיה, פארק המים הגדול ביותר בסקנדינביה. הוא ממוקם קרוב ללגולנד וכולל פארק מים בסגנון טרופי בשם אקוודום (ממלכת המים) ופעילויות פנאי אחרות, כגון באולינג, החלקה על הקרח ומיני גולף. במרכז העיר קיים גם מוזיאון לבובות דובונים, והוא ממוקם בביתו לשעבר של גודפרד קירק כריסטיאנסן.

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:יוטלנד: ערים
אלדאר פנייה

**אלדאר פנייה**, (במקור: **אלדאר אברהם פריד**, בהונגרית: **Fenyő Aladár**; קאניז'ה, 11 ביולי 1891 – בודפשט, 3 באוגוסט 1981) היה שחקן יהודי-הונגרי, גם אחיו אמיל פנייה (1889–1980) היה שחקן. אלאדר פנייה היה משכמו ומעלה בתחום המשחק אבל בצניעותו מעולם לא הודה בכך. על אף היותו שחקן מיומן ואינטליגנטי ביותר, הוא מעולם לא יצא נגד משחק נחות של חבריו לבמה.

## ביוגרפיה
אלדאר אברהם פריד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פריד ושל מתילד פופר (1870–1935). ב-1912 סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. ב-23 בנובמבר 1913, בבודפשט, נישא לשחקנית ארז'י מאטראי, ממנה התגרש ב-1922. ב-15 ביוני 1920 המיר את דתו לאמונה האוניטרית.
* בשנים 1912–1914 הופיע בסובוטיצה
* לאחר מכן בשנים 1914–1916 עבד בסקשפהרוואר
* ב-1916 הצטרף לתיאטרון הקומדיה של בודפשט. הוא שיחק שם עד 1922
* בשנת 1923 הועסק על ידי תיאטרון הרנסאנס
* בשנים 1923–1925 שוב על ידי תיאטרון הקומדיה
* בשנים 1927–1929 על ידי תיאטרון האופרטה של בודפשט

לא היה לו חוזה לאחר מכן.

ב-14 ביולי 1931 התחתן שוב.

אשתו השנייה הייתה אילונה הורט, ממנה התגרש ב-1941.
* ב-1945 היה פקיד באיגוד הסחר החופשי של השחקנים
* בשנים 1952–1954 שיחק בתיאטרון מדאץ'
* בשנים 1954–1956 בתיאטרון פטפי
* בין 1956 לבין 1963 בתיאטרון יוקאי
* משנת 1964 הופיע בתיאטרון תאליה

## תפקידי תיאטרון עיקריים
* הרפגון (מולייר : הקמצן)
* מרקוטיו (שייקספיר : המלט)
* יאגו (שייקספיר: אותלו)
* לוציפר (אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם)
* שיילוק (שייקספיר: הסוחר מוונציה)
* פאון (קנובלאוך: פאון)
* היבנר (דז'ה סומורי : הילד היקר של ג'רג'יקה)

## תפקידי קולנוע
* אחיות (1912) - מנהל הבנק דורן
* האישה האלמותית (1917)
* סערה אביבית (1917) - כספי הון של וגנר
* סוד המכרה 1–2 (1918) - פייטרו ריצי
* אני אהרוג את ההאצ'ק הזה! (1933; סרט עלילתי קצר)
* בריחה לבית הסוהר (1962; סרט טלוויזיה) - 2. לִשְׁפּוֹט
* בני האיש בעל לב האבן 1–2. (1964)
* הפושע החוזר (1971; סרט טלוויזיה)

## תפקידי דיבוב

## לקריאה נוספת
* Magyar életrajzi lexikon I–IV. Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967–1994. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
* Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה)
* Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו המאגר המוזיאון הספאותי פטפי)
* אלדאר פנייה. סרט מדבר

## ראו גם
* אלדאר פנייה באתר המכון והמוזיאון לתולדות התיאטרון ההונגרי

## קישורים חיצוניים

* אלדאר פנייה באתר Arcanum
* אלדאר פנייה, ביוגרפיה ב-Hét Nap
* אלדאר פנייה ב-ISZDB

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקני תיאטרון יהודים הונגרים
קטגוריה:ניצולי השואה: הונגריה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יהודים הונגרים
קטגוריה:יהודים מומרים הונגרים
קטגוריה:הונגרים שנולדו ב-1891
קטגוריה:הונגרים שנפטרו ב-1981
ג'ון דאנקן פרגוסון

**ג'ון דאנקן פרגוסון** (באנגלית: **John Duncan Fergusson**; 9 במרץ 1874 – 30 בינואר 1961) היה אמן ופסל סקוטי, שנחשב לאחד האמנים המרכזיים של קבוצת הצבעוניים הסקוטים.

## ראשית חייו
פרגוסון נולד בליית', אדינבורו, הראשון מבין ארבעה ילדים. אף שהתאמן לזמן קצר כמנתח ימי, פרגוסון הבין עד מהרה שיעודו הוא ציור והוא נרשם לבית ספר לאמנות שבסיסו באדינבורו. עם זאת, הוא התאכזב במהירות מסגנון ההוראה הנוקשה, ובחר ללמד את עצמו לצייר. לשם כך החל לנסוע למרוקו, ספרד וצרפת, שם התוודע לאמנים נוספים. ביניהם היה סמואל פפלו, עוד אחד מקבוצת האמנים שלימים יזוהה באסכולה הסקוטית.

## קריירת ציור
### פריז
ב-1898 יצא פרגוסון למסע הראשון שלו לפריז כדי ללמוד בלובר. הוא הושפע מאוד מהציורים האימפרסיוניסטיים והיו להם השפעה חשובה על סגנונו המתפתח. מאוחר יותר הוא הושפע גם מהפוביזם והעקרונות הפאוביסטים של שימוש בצבע, אלה יהפכו למאפיין חזק באמנות שלו. בהקדמה לתערוכת הזיכרון של פרגוסון משנת 1961, נכתב: "האמנות שלו היא ביטוי עמוק וטהור לאהבתו העצומה לחיים. ניחן בתחושה פלסטית נדירה, כמעט פיסולית באיכותה. הוא הצטרף אליה ליצירה יוצאת דופן. חוש צבע, צבעים גלויים, מצלצלים, עשירים ומפוארים בעצם החומר שלהם."
פרגוסון הפך לחלק מהצמיחה העצומה בעולם האמנותי שבפריז. העיר הייתה ביתו בראשית המאה העשרים. שם הוא התערב עם אמנים כמו אנרי מאטיס ופיקאסו בבתי הקפה שהעיר הייתה ידועה בהם. בנוסף, הוא וחברו סמואל פפלו ציירו באופן קבוע בעיר וגם במקומות אחרים לאורך החוף בין השנים 9–1904. בתקופה זו הוא החל את מערכת היחסים שלו עם המאיירת האמריקאית אן אסטל רייס (1879–1959), אותה עודד להתחיל לצייר. היא נשלחה לפריז כדי לספק רישומים למאמרים על מפגשי תיאטרון, בלט, ואופרה שפורסמו במגזין הצפון אמריקאי והיא מופיעה ברבים מהבדים של פרגוסון.

### לאחר מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נחשב פרגוסון כאמן הציור הבריטי המודרני. אולם בשנות המלחמה הוא יצר מעט מבחינה אמנותית ורק לקראת סוף המלחמה חזר ליצירתו.

בשנות ה-20 התמקם פרגוסון בסטודיו בלונדון. תערוכת היחיד הראשונה שלו אורגנה על ידי אספן האמנות אלכסנדר ריד בספטמבר 1923 בגלאזגו, והיא הוצגה מחדש בגלריה באדינבורו באוקטובר 1923. ריד גם ארגן תערוכת ארבעה אמנים כולל פרגוסון בגלריה ברבזנג'ס בפריז בפברואר 1924. ב-1928 הוא ובת זוגו, הרקדנית מרגרט מוריס, עברו לפריז, שם הם חיו עד שרוח המלחמה שוב התנשאה מעל אירופה, מה שגרם לבני הזוג לעבור לגלאזגו ב-1939, שם נשארו עד סוף חייהם. פרגוסון הציג תערוכה של מועדון האומנים בעיר, באפריל 1939.

בשנת 1940 ייסד פרגוסון את מועדון האמנות החדש, שמתוכו יצאה קבוצת הציירים הסקוטית החדשה שהוא היה הנשיא הראשון שלה. ב-1943 פרסם את ספרו על "ציור סקוטי מודרני". במותו העבירה אלמנתו, מרגרט מוריס, ארבעה עשר מציוריו לאוניברסיטת סטירלינג עם הקמתה ב-1968.

עבודתו נותרה פופולרית, ובשנת 1992 נוסדה בפרת' גלריה קבועה, "גלריית פרגוסון", כדי לשכן אותה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים סקוטים
קטגוריה:ילידי 1874
קטגוריה:נפטרים ב-1961
איתמר מיכאלי

**איתמר מיכאלי** (נולד ב-1988) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המשמש מפקד חטיבת הראל.

## ביוגרפיה
גדל בכרמיאל.
מיכאלי בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה במחזור נ״ב (2006). ב-2006 התגייס לחטיבה 7 ובה מילא את רוב תפקידיו. ב-2014 מונה למפקד פלוגת קורס קציני שריון, עליה פיקד במהלך מבצע צוק איתן כאשר סופחה לגדוד הסיור של חטיבת הצנחנים. ב-21 ביולי, במהלך היערכות לפשיטה בחאן יונס, נתקל כוח מסיירת צנחנים ונפגע. מיכאלי הגיע עם הטנק שלו אל מרחב ההיתקלות, זיהה את המחבלים והסיר את האיום מעל הלוחמים. על פעולתו זו הוענק לו צל"ש מח"ט הצנחנים.

בתום תפקידו כמפקד קורס קציני שריון מונה לסגן מפקד גדוד 82. בשנים 2016–2018 פיקד על פלס"ר 7. בשנים 2019–2021 פיקד על גדוד 75. בשנים 2021–2023 פיקד על גדוד 196 בחטיבה 460. ב-2023 מונה למפקד חטיבת הראל.

במרץ 2025 פורסם שימונה למפקד המכללה לפיקוד טקטי.

## קישורים חיצוניים
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בוגרי הפנימייה הצבאית לפיקוד חיפה
קטגוריה:מפקדי חטיבת הראל
קטגוריה:מפקדי חטיבות במלחמת חרבות ברזל
קטגוריה:חיילי פלס"ר 7
קטגוריה:מפקדי גדוד 75
קטגוריה:חיילי גדוד 82
קטגוריה:אלופי-משנה בצה"ל
קטגוריה:מפקדי גדודים בחטיבה 460
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1988