פיטום אווזים וברווזים

**פיטום** מודרני של **[[אווז]]ים ו[[ברווז]]ים** הוא תהליך של האבסת העופות בכמויות גדולות של מזון על-מנת להגדיל באופן מלאכותי את כבדם, במטרה להפיק ממנו כבד אווז, שהוא כבד שומני למאכל. תהליך הפיטום הכפוי נאסר במדינות רבות, ובהן ישראל, בשל האכזריות המיוחסת לו.

## היסטוריה
[שמאל|ממוזער|250px|האכלה בכח של [עגוראים בתבליט מצרי מהמאה ה-25 לפנה"ס במוזיאון המצרי בברלין]]
שמאל|ממוזער|290px|תיאור של פיטום אווזים בתבליט ממצרים העתיקה
שמאל|ממוזער|180px|פיטום אווזים במפטמה בישראל בעבר
הלעטת אווזים החלה כבר במצרים העתיקה, שם התקיימה כבר במאה ה-25 לפנה"ס. אווזים, בנוסף לעוד ציפורים (כגון עגורים), הואכלו בכוח בדגנים לשם הגדלת משקלם. ממצרים התקבל מנהג הפיטום באימפריה הרומית, וספר הבישול הרומי של הסופר אפיקיוס מתאר הלעטה של אווזים בתאנים במטרה להגדיל את כבדם. הרומאים הפכו את המנהג לנפוץ בכל רחבי אירופה, והוא נעשה מקובל ביותר בצרפת, שם כבד של אווז מפוטם נחשב כחלק חשוב מהמטבח הלאומי.

### במקרא
במקרא הפיטום מכונה "הלעטה". על פי מילון אבן-שושן "הלעטה" היא מתן אוכל רב לצורכי השמנה, ולרוב המונח מתייחס לבעלי חיים. עם זאת המילה מופיעה במקרא פעם אחת, בדבריו של עשיו ליעקב בסיפור מכירת הבכורה, שבו מכר עשיו ליעקב את בכורתו תמורת האכלתו בנזיד עדשים שהוכן על ידי יעקב. עשיו מבקש בסיפור זה . בהקשר זה המילה משמשת לבני אדם.

במשנה מוזכר אודות הלעטת בעלי חיים שונים: גמלים, עגלים ותרנגולים. מוזכרות אפשרויות שימוש בכלי ביד, הלעטה לתוך הפה והלעטה לתוך הוושט. גם כיום מוכרים שני סוגי הלעטה: הדרך הנפוצה היא הלעטה דרך הוושט באמצעות משאבת אוויר, הידועה כגורמת צער רב לבעלי החיים, שאודותיה קיימת קביעת הוועדה המדעית האירופית, כי היא מהווה גרימת סבל לאווזים, אך יש מומחים החלוקים על כך. והלעטה דרך המקור.

## תהליך הפיטום ונזקיו הבריאותיים
הפיטום מתבצע על-פי רוב באמצעות החדרת צינור לגרונו של העוף ודחיסת מזון (לרוב דגנים מסוגים שונים, כגון תירס או דוחן) ישירות לקיבתו באמצעות לחץ אוויר גבוה. כמות המזון הולכת וגדלה באופן הדרגתי עם תהליך הפיטום, עד שבסופו (תוך כשלושה עד ארבעה שבועות), היא מגיעה עד ל-2.5 קילוגרם ביום.
הכמויות העודפות של המזון מביאות לניוון שומני של הכבד, הגורם להתנפחותו לממדים הגדולים פי שבעה עד עשרה מגודלו הטבעי.

הפיטום גורם לנזקים משמעותיים לבריאותם ולרווחתם של העופות המפוטמים: בנוסף לפגיעה בתפקודו של הכבד, המשקל של הכבד המוגדל מביא ללחץ על האיברים הפנימיים, ומביא לקשיים בנשימה ובהליכה. כמו כן, החדרת הצינור לגרון עשויה לגרום לפציעות בוושט. כעשירית מהעופות המפוטמים מתים, כתוצאה מהסיבוכים הבריאותיים הכרוכים בפיטום, עוד טרם הגעתם לשחיטה.

## המאבק בפיטום אווזים
בשל הפגיעה שגורם הפיטום לעופות, הוא נתון לביקורת רבה מצד ארגונים להגנה על בעלי-חיים, הפועלים לביטול תעשיית הפיטום. בעקבות לחץ ציבורי שהופעל כתוצאה מהמחאה כנגד פיטום עופות, התקבלו במדינות רבות חוקים האוסרים על התהליך, בהן בריטניה, שווייץ, אוסטריה, דנמרק, נורווגיה, גרמניה, לוקסמבורג, פולין, פינלנד, צ'כיה, איטליה, שוודיה, ישראל, אוסטרליה, דרום אפריקה, הולנד, אירלנד, ארגנטינה וקליפורניה.

בקליפורניה, בשיקגו וניו יורק בעקבות פעילות נמרצת בה היה מעורב בין היתר ג'ין באואר אף התקבלו חוקים האוסרים על שיווק כבד אווז.

### בישראל
שמאל|ממוזער|290px|פעילים מפגינים נגד פיטום אווזים
בישראל התפתח ענף פיטום האווזים בשנות ה-50 המוקדמות בידי עולים מהונגריה ועם השנים הוא היה לענף מפותח. בשנת 1965 פיטמו בישראל כ-60,000 אווזים בשנה ומשרד החקלאות עודד את הענף וביקש למכנו. צרפת הייתה היעד העיקרי של ייצוא הכבד. כבר אז עלו טענות שפיטום האווזים הוא אכזרי, ובמשרד החקלאות טענו שאין בו אכזריות רבה יותר מענפי חקלאות אחרים. בשנת 1966 יובאו לישראל מכונות לפיטום אווזים והייצוא הישראלי הגיע לכ-60 טון בשנה. בשנת 1968 כבר הגיע מספר האווזים המפוטמים ל-200,000. ייצוא הכבד לצרפת המשיך לגדול ובשנת 1971 הגיע לכ-100 טון וישראל הייתה למקום השני בעולם בייצוא כבד אווז לאחר הונגריה. פיטום אווזים התבצע אפילו בבית סוהר מעשיהו, ביוזמתו של נציב בתי הסוהר, רפאל סוויסה. הענף סבל ממשברים בסוף שנות ה-70 ובאמצע שנות ה-80 בגלל הצפת השוק על ידי הונגריה ובולגריה וירידת המחירים בצרפת. עם זאת, בשנות ה-90 ישראל הייתה אחראית לכ-9% מהייצור העולמי של כבד אווז ובכך הייתה במקום השלישי לאחר צרפת והונגריה.

בסוף 1999 פתחה עמותת אנימלס לזכויות בעלי חיים במסע ציבורי נגד פיטום אווזים. ב-2001 הוגשה עתירה לבג"ץ מטעם "נוח", ארגון הגג של הארגונים להגנה על בעלי חיים בישראל, בטענה שהפיטום מהווה עבירה על חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים). בעקבות העתירה, גיבש משרד החקלאות, בשיתוף עם מפטמי אווזים, תקנות שהיו אמורות להסדיר את הפיטום. עם זאת, ב-11 באוגוסט 2003 קיבלו שופטי בג"ץ את עמדת הארגונים להגנת בעלי חיים וקבעו כי התקנות לפיטום אווזים אינן חוקיות, והן יבוטלו. למפטמי האווזים ניתנה ארכה של שנה וחצי עד לכניסתו לתוקף של האיסור, על-מנת לאפשר להם להתארגן מחדש

באפריל 2005, כאשר האיסור היה אמור להיכנס לתוקף, הגישה עמותת אנימלס תביעה משפטית נוספת. שר החקלאות, ישראל כץ, העלה יוזמה שתאפשר להמשיך את פיטום האווזים במשך חמש שנים נוספות, אך היא נדחתה, ופסיקת בית המשפט אלצה את משרד החקלאות להתחייב ללוח זמנים שיביא לסיום פיטום האווזים עד לאפריל 2006.

ב-15 באפריל 2006 התחיל להיאכף בפועל האיסור על פיטום, ומפטמות האווזים החלו להסגר. ב-31 ביולי 2006 נכנס לתוקף גם איסור על פיטום ברווזים, ונסגרה מפטמת הברווזים בבית לחם הגלילית, היחידה מסוגה בארץ.

ב-2008 לראשונה הורשע בעבירה על חוק צער בעלי חיים מפטם אווזים שהמשיך לעסוק בפיטום בניגוד לחוק, ונגזר דינו לחמישה חודשי מאסר שבוצע בעבודות שירות, מאסר על תנאי וקנס כספי. בנוסף, ציוד פיטום האווזים שהיה ברשותו הושמד. ההרשעה התקבלה בעקבות מידע שהעבירה עמותת אנימלס ליחידת הפיקוח על החי והצומח של משרד החקלאות.

ב-3 בפברואר 2015 בית המשפט העליון זיכה את רן וחנון שהמשיך לפטם אווזים, בשל אי שפיות הדעת, אך לא קיבל את טענתו, שהשיטה שהוא פיתח לא מהווה צער בעלי חיים, שנאסר בחוק מ-2006.

## בהלכה
פיטום אווזים נידון בהלכה בשל החשש שהפיטום עלול להביא את העוף לכדי טרפה.

הרמ"א כותב על המנהג הרווח בקרקוב לאכול אווזים מולעטים, למרות החשש שהלעטה בגרעינים קשים עלולה לגרום לחורים בוושט שעלולים להטריף את האווז. הרב יואל סירקיש הביא את דבריו של הרמ"א וכתב שיש להחמיר ולא לאכול אווזים מולעטים.

בהונגריה היה מנהג לאכול כבד של אווזים מולעטים. בארץ ישראל לא נהגו להלעיט אווזים והרבנים שדנו בעניין, כמו הרבנים צבי פסח פרנק ואברהם ישעיהו קרליץ, כתבו שיש להשתדל למנוע את הלעטת האווזים. הרב צבי פסח פרנק העלה אפשרות להקל ולהלעיט את האווזים בגרעינים מבושלים ורכים כמו דייסה, באופן שאין חשש שהוושט יינקב.

התפתחות ענף פיטום האווזים בישראל הביאה את הרבנות הראשית לישראל בשנת 1969 לדון בשאלה האם האווזים המפוטמים כשרים. מועצת הרבנות הראשית מינתה ועדה בראשות הרב שאול ישראלי לבחינת הסוגיה. לאחר שד"ר ישראל מאיר לוינגר מהמכון לחקר החקלאות על פי התורה ביצע שינויים במכונת הפיטום החשמלית, הכשיר הרב הראשי איסר יהודה אונטרמן את האווזים המפוטמים.

רבי צבי אלימלך מדינוב כתב שמעבר לשאלה על הוושט, הכבד המנופח עצמו גורם לאווז להיות טרפה, שכן לדבריו האווז אינו מסוגל לחיות זמן רב עם כבד מנופח כזה. הרב גרשון שטרן כתב נגד דברים אלו ודחה את הטענה.

הרב עובדיה יוסף פסק שאין להתיר פיטום אווזים עקב צער בעלי חיים ובעיות כשרות, ושראוי שלא לאכול כבד אווז. הרב שלמה משה עמאר כתב שלא ניתן לתת הכשר למהדרין לאווזים מפוטמים, אבל כתב שניתן להתיר בהכשר רגיל אם נעשית בדיקה של הוושט הפנימי ואין בו חורים.

## קישורים חיצוניים
* 
*סרטון על פיטום אווזים באתר יוטיוב
* תמונות של פיטום אווזים, מתוך אתר עמותת אנימלס
* עובדות על פיטום אווזים, מתוך אתר עמותת אנימלס

## הערות שוליים

קטגוריה:חקלאות עופות
קטגוריה:זכויות בעלי חיים