open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
ריו נגרו

**ריו נגרו** (בפורטוגזית: **Rio Negro** – "הנהר השחור") הוא אחד הנהרות הגדולים בעולם. אורכו 2,255 ק"מ, שטח אגן הניקוז שלו 720,114 קמ"ר וספיקתו 26,700 מ"ק לשנייה. רק ארבעה נהרות בעולם, אמזונאס, קונגו, אורינוקו ויאנגצה עולים עליו בשפעת מימיהם. 
## גאוגרפיה
ראשיתו של הנהר באמזוניה הקולומביאנית, סמוך למקורות האורינוקו (קיים חיבור של נהר ביניים בין מקורות האמזונאס למקורות האורינוקו באזור זה). הנהר מהווה קטע גבול ארוך בין ונצואלה לקולומביה עד הגיעו לברזיל, שם מתחברים אליו נהרות גדולים כמו הריו ברנקו. אחר ממשיך הנהר בזרימתו עד הישפכו לאמזונאס. רוחבו במקום השפך כ-32 ק"מ. צבע מי הנהר שחור כמשקה קולה בשל המינרלים שהוא סוחף עמו, אולם המים צלולים כמי ברז. המפגש בין שני הנהרות האדירים הוא אחד המקומות הבודדים בעולם שבו אפשר לחזות בעוצמתו של הטבע – במשך קילומטרים רבים זורמים שני הנהרות זה לצד זה מבלי שיתערבבו מימיהם, לכאורה גוף מים אחד שחציו חום-צהוב וחציו שחור. בסופו של דבר נמהלים מי הריו נגרו במי האמזונאס והופכים יחדיו לנהר הגדול בעולם. העיר החשובה ביותר שהוקמה על גדות הריו נגרו היא מנאוס, בירת מדינת אמזונאס והעיר השנייה בגודלה באמזוניה בכלל. ממנאוס אפשר להפליג בספינת נהר במעלה הריו נגרו ולחזות במאות איים הסמוכים זה לזה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ברזיל: נהרות
קטגוריה:קולומביה: נהרות
קטגוריה:ונצואלה: נהרות
קטגוריה:יובלי האמזונאס
קטגוריה:מדינת אמזונאס: גאוגרפיה
ממורה

**ממורה** (בספרדית: **Rio Mamore**) הוא נהר גדול הזורם באמזוניה הבוליביאנית, אחד מיובליו של נהר מדיירה. אורכו 1,930 ק"מ. מקורות הנהר נמצאים בהרי האנדים, לא רחוק ממקורות נהר פילקומיו, והוא עובר בחבל יאנוס ובתוך יער גשם טרופי. מורד הנהר מהווה את הגבול בין בוליביה לברזיל, שם נמצאות גם עיירות הגבול משני צידי הנהר, גואייראמרין הבוליביאנית וגואז'רה מירים הברזילאית, שהיא עיירה תוססת במיוחד מבחינת חיי החברה שבה. אפשר להפליג במעלה הנהר עד פוארטו בראדור, הנמל הסמוך לעיר טרינידד. הנהר יפה לשיט כמעט לכל אורכו. המפגש בינו לבין הבני יוצר את נהר מדיירה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:קצרמר גאוגרפיה של ברזיל
קטגוריה:בוליביה: נהרות
קטגוריה:יובלי האמזונאס
קטגוריה:נהרות גבול
ארגואייה

**ארגואייה** (**Araguaia**, בטופי עתיקה "נהר התוכים") הוא אחד הנהרות הגדולים בתבל, יובלו הראשי של נהר טוקנטינס ואורכו 2,627 ק"מ. מוצאו ברמת ברזיל. במהלכו מתפצל הנהר ויוצר את אי הנהר הגדול ביותר בעולם, איליה דו בננל, ששטחו 18,000 קמ"ר.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ברזיל: נהרות
קטגוריה:יובלי האמזונאס
קטגוריה:גויאס: גאוגרפיה
קטגוריה:טוקנטינס
קטגוריה:מאטו גרוסו: גאוגרפיה
קטגוריה:פארה: גאוגרפיה
בני

**בני** (בספרדית: **Río Beni**) הוא נהר גדול הזורם באמזוניה הבוליביאנית והוא אחד מיובליו של נהר מדיירה. אורכו 1,600 ק"מ. מקורות הנהר נמצאים בהרי האנדים. הנהר זורם בפיתולים דרך ערבות ויערות עד. אל הנהר חובר נהר מדרה דה דיוס סמוך לעיירה ריברלטה. נהר מדיירה נוצר על ידי מפגש מימיו של הבני עם נהר ממורה. הנהר יפה לשיט לאורך 800 ק"מ ומשמש כנתיב שיט עיקרי בחבל ארץ זה.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בוליביה: נהרות
קטגוריה:יובלי האמזונאס
טפז'וס

**טפז'וס** (בפורטוגזית: **Rio Tapajós**) הוא נהר גדול הנשפך לנהר האמזונאס. אורכו 2,291 ק"מ. קרוי על שם שבט הטפז'וס שישב בעבר סמוך לאלטר דו שאו. בקטעים מסוימים מגיע הנהר לרוחב של כ-40 ק"מ. מי הנהר צלולים. במעלה הנהר נמצאים מפלי קפואירס ומפלי שקוראן. הנהר נוצר מהתחברות הנהר ז'ורוונה עם הנהר סאו מאנוול. העיר הגדולה ביותר על גדת הנהר היא סנטרם שבמדינת פארה. זוהי העיר השלישית בגודלה באמזוניה. היא הוקמה באזור המפגש בין הטפז'וס לאמזונאס. שני הנהרות זורמים זה לצד זה במשך קילומטרים רבים מבלי שימהלו מי אלה במי אלה, עד אשר הופכים יחדיו לנהר עצום יותר. לאורך הנהר יש התיישבות של שבטי אינדיאנים במשך אלפי שנים, אם כי במקומות מסוימים דחקה האוכלוסייה הברזילאית את האינדיאנים ממקום שבתם. אחד המקומות הללו הוא הכפר אלטר דו שאו, הנמצא לחופי אגם ורדה - אגם המוזן מימי נהר טפז'וס.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ברזיל: נהרות
קטגוריה:יובלי האמזונאס
קטגוריה:מאטו גרוסו: גאוגרפיה
קטגוריה:פארה: גאוגרפיה
אורוגוואי (נהר)

**ריו אורוגוואי** (**Rio Uruguay**) הוא נהר באמריקה הדרומית. מעלה הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לברזיל ומורד הנהר משמש גבול בין ארגנטינה לאורוגוואי. אורכו 1,610 ק"מ. הנהר נשפך למפרץ ריו דה לה פלטה ורוחבו סמוך לשפכו הוא 10 ק"מ. במעלה הנהר התפתח לפני מאות שנים מרכז התיישבות של מיסיונרים ישועים, שהקימו כפרים עבור אינדיאנים בכוונה להמיר את דתם. שרידי יישובים אלה מצויים בברזיל ובפרגוואי סמוך לגבול עם ארגנטינה וכן במחוז מיסיונס שבארגנטינה.

הנהר זורם לאורך 2 מחוזות בברזיל; מחוזות סנטה קטרינה וריו גראנדה דו סול, 3 מחוזות בארגנטינה; מיסיונס, קוריינטס ואנטרה ריוס, ו-6 מחוזות באורוגוואי; ארטיגס, סלטו, פאיסנדו, ריו נגרו, סוריאנו, וקולוניה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אורוגוואי: נהרות
קטגוריה:ארגנטינה: נהרות
קטגוריה:ברזיל: נהרות
קטגוריה:מיסיונס: גאוגרפיה
קטגוריה:סנטה קטרינה
קטגוריה:מדינת פרנה: גאוגרפיה
קטגוריה:ריו גראנדה דו סול: גאוגרפיה
קטגוריה:אנטרה ריוס
קטגוריה:קוריינטס (פרובינציה)
קטגוריה:נהרות גבול
קטגוריה:גבול ארגנטינה–ברזיל
קטגוריה:יובלי הפרנה
מפלי גוואירה

**מפלי גוואירה** (בפורטוגזית: **Salto del Guaíra** או **Salto das Sete Quedas** - מפל שבעת האשדות; בספרדית: **Salto del Guairá**) היו מפלי מים על נהר פרנה בגבול ברזיל-פרגוואי, שהיו בין המרשימים ביותר בעולם. אזור המפלים הוצף באגם מלאכותי שנוצר עם השלמת הבנייה של סכר איטייפו בשנת 1982. במתחם היו 19 מפלים שחולקו ל-7 קבוצות עיקריות, ומכאן ניתן שמם הברזילאי.

## היסטוריה
המפלים תועדו על ידי מיסיונרים ישועים במאה ה-16, והשם שניתן להם היה כנראה שמו של ראש שבט גוארני.

ספיקתם המקסימלית של המפלים הייתה כ-50,000 מ"ק לשנייה, דהיינו בכל שעה ושעה זרמו בהם כ-180 מיליון מ"ק מים, כמות מים המספיקה למלא את הכנרת ביממה. נהר הפרנה, שרוחבו לפני המפלים היה כ-380 מטר, הוצר לקניון ברוחב כ-60 מטר בלבד, וכתוצאה מכך זרם המים היה מהיר וחזק מאוד, וקול שאונם נשמע עד מרחק של 30 ק"מ מהמפלים. הגובה הכולל של המפלים היה כ-114 מטר.

המפלים היו אטרקציה תיירותית מקומית, אך מיקומם באזור הגבול בין ברזיל ופרגוואי גרם לסכסוך על מיקום הגבול המדויק, כאשר שתי המדינות ביקשו את זכויות הניצול והשליטה במפלים לעצמן. בשנת 1957 ברזיל תפסה את אזור המפלים באופן חד-צדדי. 

באפריל 1973 חתמו ממשלות ברזיל ופרגוואי על הסכם דו-צדדי לבניית סכר איטייפו על נהר פרנה כדי להפיק חשמל מתחנת כוח הידרואלקטרית. בניית הסכר החלה בשנת 1975 והסתיימה באוקטובר 1982. מאגר המים שיצר הסכר הציף גם את המפלים. עקב הזרימה החזקה בנהר הפרנה, הצפת אזור המפלים ארכה 14 יום בלבד. בנוסף לתועלת הישירה של ייצור חשמל נקי, בניית הסכר גרמה גם לסיום סכסוך הגבולות והביאה לפרויקטים משותפים בין המדינות  בנושא שימור הסביבה. עם זאת, הועלתה ביקורת על הנזק לסביבה ולמורשת המקומית.

## קישורים חיצוניים

* מפלי גוויארה
* 
* 
* 

גוואירה
קטגוריה:ברזיל: גאוגרפיה
קטגוריה:פרגוואי: גאוגרפיה
קטגוריה:מדינת פרנה: גאוגרפיה
קטגוריה:גבול ברזיל–פרגוואי
פרנה (נהר)

**פרנה** (בספרדית ובפורטוגזית: **Rio Paraná**; בגוארני: **Parana** – "אבי המים" בגוארני) הוא אחד הנהרות הגדולים ביותר בתבל. אורכו 3,998 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו 2,800,000 קמ"ר - השני בגודלו באמריקה הדרומית אחרי האמזונאס. הוא מהווה את נתיב השיט הראשי ביבשת זו, ודרכו חדרו הספרדים לפנים הארץ. ספיקת מימיו 25,700 קוב בשנייה, החמישי בשיפעת מימיו בתבל.

מוצא הנהר ברמת ברזיל, לא הרחק ממקורות נהר סאו פרנסיסקו, ושם אפיקו עמוק וצר. בחלקו המרכזי הוא מהווה גבול בין ברזיל לפרגוואי ובין ארגנטינה לפרגוואי. באזור זה נשפכים אליו שני נהרות גדולים, בתחילה נהר איגואסו החובר אליו מברזיל, 25 ק"מ לאחר מפלי איגואסו, ואחרי כן נהר פרגוואי החובר אליו מכיוון פרגוואי. מכאן והלאה ממשיך הנהר דרומה, באפיק רדוד הנתון להשפעת הגאות, דרך המישורים הפוריים של צפון ארגנטינה עד הישפכו למפרץ ריו דה לה פלטה ביחד עם נהר אורוגוואי. מן הפמפס זורמים אליו יובלים אחדים בלבד. על גדת הנהר הוקמו כמה מהערים החשובות של ארגנטינה: פוסאדאס, קוריינטס, רסיסטנסיה, פראנה, רוסריו ובואנוס איירס. מעברו השני של מפרץ ריו דה לה פלטה שוכנת מונטווידאו, בירת אורוגוואי. על גדות הנהר בברזיל שוכנת פרזידנטה אפיטסיו ובקרבתה פרזידנטה ונססלאו. בטרם הוקם סכר איטייפו אשר הציף את תוואי הנהר, נמצאו בגבול ברזיל-פרגוואי מפלי גוואירה שהיו מפלי המים האדירים ביותר בעולם. אוניות יכולות להגיע מן האוקיינוס האטלנטי עד קוריינטס, וספינות קטנות יותר עד אסונסיון דרך נהר פרגוואי, ואף הלאה אל ביצות הפנטנל אשר בברזיל.

## קישורים חיצוניים

* צילום לוויין של נהר פרנה ונתונים
* 
250px|ימין|ממוזער|שפך נהר האיגואסו לנהר הפרנה במשולש הגבולות ברזיל (מימין) ארגנטינה (במרכז) פרגוואי (בשמאל)

*
קטגוריה:ברזיל: נהרות
קטגוריה:ארגנטינה: נהרות
קטגוריה:פרגוואי: נהרות
קטגוריה:מאטו גרוסו דו סול
קטגוריה:מדינת סאו פאולו: גאוגרפיה
קטגוריה:מיסיונס: גאוגרפיה
קטגוריה:סנטה פה (פרובינציה)
קטגוריה:פרובינציית בואנוס איירס: גאוגרפיה
קטגוריה:אנטרה ריוס
קטגוריה:קוריינטס (פרובינציה)
קטגוריה:צ'אקו (פרובינציה)
קטגוריה:מדינת פרנה: גאוגרפיה
קטגוריה:נהרות גבול
קטגוריה:גבול ברזיל–פרגוואי
אגם ורדה (ברזיל)

**אגם ורדה** (בפורטוגזית: **Lago Verde** – "אגם ירוק") הוא אחד האגמים לאורך נהר טפז'וס, נהר המוביל את מימיו לנהר האמזונאס ובדרך מזין אגמים אחדים. על חופי האגם זרועים חולות לבנים וצמחייה עשירה וצפופה מפרידה בין הנופשים שמגיעים לרחוץ באגם היפה לבין היער הטרופי. באגם חיים דולפיני נהרות, נחשי אנקונדה, דגי פיראנה, צלופחים מחשמלים, לוטרות נהר, קיימנים ויגוארים. מוצא האגם אל הנהר היה מקום התיישבות של אינדיאנים, וכיום נמצא בו הכפר הברזילאי אלטר דו שאו. מי האגם צלולים וטמפרטורת המים שלו חמימה לאורך כל ימי השנה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אמריקה הדרומית: ימות ואגמים
קטגוריה:ברזיל: גאוגרפיה
קטגוריה:פארה: גאוגרפיה
אלטר דו שאו

**אלטר דו שאו** (בפורטוגזית: **Alter do Chão**) הוא כפר ברזילאי הנמצא כ-33 ק"מ מערבית לעיר הנמל סנטרם שלגדות נהר האמזונאס. מבחינה מינהלית, שייך הכפר לתחום שיפוטה של סנטרם.
## גאוגרפיה
הכפר שוכן סמוך למוצא אגם ורדה אל נהר טפז'וס, בסמוך לאחת מדרכי הסחר הבודדות שבמדינת פארה. הוא נקרא על שם מועצה עירונית בשם זהה במחוז פורטאלגרה שבפורטוגל.

בסביבות הכפר מספר מוקדי משיכה לתיירים. רצועות חול רחבות לאורך הנהר יוצרות חופים יפים לרחצה, ובאי איליה דו אמור (Ilha do Amor; "אי האהבה"), שבשעות השפל ניתן להגיע אליו בהליכה, חופים נוספים. אגם ורדה הסמוך עשיר בבעלי חיים, ומתקיימות בו פעילויות כרחצה, שיט וצלילה. לחוף האגם נמצא המרכז לשימור תחשי הנהרות (Centro de Proteçã ao Peixe-Boi), לשיקום תחשי נהרות פצועים או יתומים.

בכפר חיים כ-7,000 תושבים, המתפרנסים בעיקר מתיירות, ובכלל זה שירותי שיט, מכירת חפצי אומנות, מסעדות דגים בהן ניתן למצוא דגי טוקונרה ופיררוקו, השכרת מקומות לינה וטיולים באתרים שסביב הכפר ובמעבה הג'ונגל. בכל שנה נערך בשבוע השני של חודש ספטמבר פסטיבל הפולקלור פסטה דו סאירה (Festa do Çairé).

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:פארה: יישובים
פמפס

שמאל|ממוזער|250px|בירוק מיקום הפמפס במפת אמריקה הדרומית
שמאל|ממוזער|250px|מראה אופייני לפמפס
**פָּמְפַּס** (בספרדית: **Pampas**) היא ערבה פורייה בדרום אמריקה, המכסה שטח הגדול מ-750,000 קמ"ר. בפמפס נמצאים הפרובינציות הארגנטינאיות בואנוס איירס, לה פמפה, סנטה פה, אנטרה ריוס, קורדובה, מרבית אורוגוואי, והמדינה הדרומית בברזיל - ריו גראנדה דו סול.

האקלים הממוזג יחד עם כמות המשקעים הנעה בין 600 ל-1,200 מ"מ, הפך את האזור למתאים במיוחד לחקלאות. שטחי המרעה הטבעיים בפמפס הם מקום מושבם של מיליוני ראשי-בקר, כמו-גם של חיות-בר אחרות, בין החיות הנפוצות באזור: זאב הרעמה, אייל הפמפס, שועל הפמפס, חתול הפמפס, ויסקאש המחילות, ננדו, ומספר מינים של ארמדיל. מיני צמחים האופייניים לאזור הם מינים מהסוג מלעניאל (*Stipa*), וקורטדריה מכסיפה, המכונה גם "עשב הפמפס".

## גלריית תמונות

קובץ:PNSC Veado Campeiro Correndo.jpg|אייל הפמפס
קובץ:Greater Rhea Image 001.jpg|ננדו מצוי
קובץ:Caracara plancus-2.jpg|קרקרה דרומית
קובץ:Maned Wolf (Chrysocyon brachyurus) (7128638533).jpg|זאב הרעמה
קובץ:Puma concolor stanleyana - Texas Park - Lanzarote -PC06.jpg|פומה


## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ערבות
קטגוריה:האזור הנאוטרופי
סאו פרנסיסקו (נהר)

**ריו סאו פרנסיסקו** (**Rio São Francisco**) הוא אחד הנהרות הגדולים ביותר בתבל. הוא הנהר הרביעי בגודלו באמריקה הדרומית והנהר הגדול ביותר שעובר כולו בברזיל. שטח אגנו כ-700 אלף קמ"ר, אורכו 3,160 ק"מ, וספיקת מימיו 3,000 קוב לשנייה. מוצא הנהר בסרה דה קנסטרה שברמת ברזיל (במדינת מינאס ז'ראיס), לא רחוק ממקורות נהר פרנה, ומשם הוא זורם באזורים נידחים ובלתי מיושבים מעבר הרחק מאזור החוף, ומנקז אזור של כ-630,000 קמ"ר לפני שהוא פונה מזרחה לעיצוב הגבול בין מדינת באהיה ומדינות פרנמבוקו ואלגואס עד הישפכו לאוקיינוס האטלנטי בצפון-מזרח ברזיל (נורדסטה) (בין המדינות אלאגואס וסרז'יפה). 

לנהר מספר רב של יובלים. הנהר יפה לשיט לאורך 238 ק"מ מן הים ומהווה נתיב תחבורה עיקרי אל פנים ברזיל ממזרח. השיט בו מקוטע למדי בשל המפלים הרבים המצויים בו, בהם מפל פאולו אפונסו שגובהו 58 מטר וספיקת מימיו 2,800 קוב מים לשנייה. 

על הנהר הוקמו סכרים ומסילת ברזל עוקפת אותם ואת המפלים. במקורותיו מצויים יהלומים. למרות שהאזור שבו עובר הנהר מיושב בדלילות יחסית, קיימות מספר ערים על גדותיו. 

בשנת 2005 הודיעה ממשלת ברזיל על פרויקט השקיה מעורר מחלוקת, שבו מים מן הנהר ישקו שטחים בארבע ממדינות ברזיל. הפרויקט עורר ביקורת מצד פעילי איכות הסביבה.

## נהר סאו פרנסיסקו בתרבות הברזילאית

בעבר הנהר שימש כעורק תחבורה ומסחר חשובים מאוד, שקישר בין סאו פאולו ומינאס ז'ראיס העשירות במחצבים אוצרות טבע ואדמות לחקלאות, לבין רצועת החוף של צפון מזרח ברזיל שם מתגוררת רוב האוכלוסייה בחלק זה של המדינה.
באזורים הצחיחים והדלים באוכלוסייה שבפנים המדינה, הנהר נחשב למקור חיים ופרנסה והוא זכה ליחס של כמעט סגידה מצד תושבי האזור, על גדותיו נערכים טקסים שונים ונכתבו שירים, פואמות וסיפורים רבים שמפארים ומהללים את הנהר ונכרכו סביבו אגדות ומיתוסים רבים כגון האגדה על יצור מים בשם קבלקו ג'יאגואה, קבקלו הוא יצור מימי שהפך למעין סיפור אימה של מלחים שנהגו לשוט לאורך הנהר ובחן את אומץ לבם, הסיפור הוא על יצור מימי כעור שנראה כגוש בשר גס בעל עין אחת שנוהג לחבל בספינות ולגרום לטביעתם או להפוך סירות ולהטביע את קורבנותיו, לעיתים הוא אף מערים על המלחים ומתחפש לחיה אחרת-לדג שמן, חיה בלתי מזוהה או לפעמים גם לחיות שונות שאינן שייכות לנהר כמו סוס או פר, וכשהמלח מנסה לראות מה מסתתר שם הוא מתנפל עליו.
האגדה על קבקלו ג'יאגואה הובאה כנראה על ידי מהגרי אירופה, ויש לה דמיון רב לסיפור המפלצת מלוך נס שבסקוטלנד, וגם בנהר סאו פרנסיסקו כמו בלוך נס נכתבו תילי תילים של סיפורים, עדויות ואף צילומים של אנשים שנשבעו שנתקלו באותו יצור מסתורי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ברזיל: נהרות
קטגוריה:אלגואס
קטגוריה:באהיה: גאוגרפיה
קטגוריה:מינאס ז'ראיס: גאוגרפיה
קטגוריה:סרז'יפה
קטגוריה:פרנמבוקו: גאוגרפיה
קטגוריה:נהרות אמריקה הדרומית הנשפכים לאוקיינוס האטלנטי
אנטילוקפרה אמריקנית

**אנטילוקפרה אמריקנית** (שם מדעי: *Antilocapra americana*) היא מין פרסתן מעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים והיא המין היחיד בסוג **אנטילוקפרה** (*Antilocapra*) וממשפחתה, אך בעבר היו במשפחה מינים נוספים שנכחדו עד סוף הפליסטוקן.

## תיאור
האנטילוקפרה היא החיה היבשתית המהירה ביותר באמריקה הצפונית, ובריצה למרחקים של כ-800 מטר עשויה להגיע למהירות של 86 קמ"ש. היא החיה המהירה ביותר למרחקים ארוכים, והחיה היבשתית השנייה המהירה ביותר בעולם, לאחר הברדלס, ועשויה לעבור 11 קילומטרים בכ-10 דקות, כלומר, במהירות של כ-66 קמ"ש.

לאנטילוקפרה 5 תת-מינים:
* *A. a. americana*
* *A. a. mexicana*
* *A. a. oregona*
* *A. a. peninsularis* - מצוי בסכנת הכחדה
* *A. a. sonoriensis* - מצוי בסכנת הכחדה

## התנהגות ואקולוגיה
האנטילוקפרות הן טרף מושך בגלל משקלן ובשרן. על כן המבנה החברתי שלהן הוא עדר, שבו כל פרט ופרט עומד על המשמר ובוחן מדי פעם את הסביבה, גם תוך כדי אכילה. האנטילוקפרות מבחינות בתנועה ממרחק קילומטר ויותר. כשזה קורה, מרים הפרט שהבחין בטורף את זנבו. אחוריהם הלבנים משמשים כאזעקה, וכשמבחינה הלהקה בהתרעה היא פותחת בריצה מהירה.

הסיכון העיקרי לחייהן הוא הזאבים, מכיוון שגם הם מגיעים למהירויות מרשימות למרחקים ארוכים. אולם הזאב אינו יכול להתחרות בפרט בוגר, ויתרכז במקום בזקנים, בחולים ובעיקר בצעירים. כמו כל בעל פרסות, לומדים הצעירים ללכת ולרוץ תוך שעות אחדות בלבד מרגע לידתם ומשלב זה יהיו מוכנים לבריחה מטורפים - האנטילוקפרות מגיעות להישג מרשים אפילו בקנה מידה זה. אפילו בני שעות אחדות, שזה-לא-כבר למדו לעמוד על רגליהם, מגיעים עד לכ-60 קמ"ש למרחקים מרשימים ביחס לגילם. האנטילוקפרות גם מבצעות דילוגים גבוהים שמשמעותם נתונה במחלוקת.

הועלתה הסברה כי מהירות האנטילוקפרה האמריקנית התפתחה בעת שהיו באמריקה טורפים מהירים שנכחדו כבר, כגון הברדלס האמריקני, שהיה מהיר גם מהברדלס של היום. כיום אין לאנטילוקפרה טורפים המצליחים להשיג אותה, אלא אם הם טומנים לה מארב או תופסים פרטים חלשים וחולים.

## היקף תפוצה
בשנת 1920 הצטמצמה אוכלוסיית האנטילוקפרות עד לכ-13,000 פרטים. אך הגנה על שטחי הגידול והגבלת זכויות הציד גרמו להתאוששות באוכלוסייתם וכיום מספרם עומד על בין 500,000 ל-1,000,000 פרטים.

## גלריה

קובץ:CMR Pronghorn USFWS.jpg
קובץ:April -conservationlands15 -bucketlist- Bodie Hills, California, for Wildflowers, Wildlife and One-of-a-Kind Ghost Town! (17159357482).jpg|אנטילוקפרה רועה לצד שכווי לענה
קובץ:Pronghorns Crossing Highway on Seedskadee NWR. (23769232906).jpg
קובץ:Male pronghorn, resting.jpg
קובץ:Pronghorn Antelope (19790726660).jpg
קובץ:2015-06-10 Pronghorn in Yellowstone National Park, USA 7862.jpg


## קישורים חיצוניים

* 
* Krejci, K., T. Dewey and L. Olson. 2009. "Antilocapra americana" (On-line), Animal Diversity Web. Accessed July 13, 2011 
* America's pronghorns are survivors of a mass extinction מאתר ה-BBC

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ג'ורג' אורד
קטגוריה:אנטילוקפריים
קטגוריה:פאונה של המישורים הגדולים
קטגוריה:יונקים יחידים בסוגם
קטגוריה:מינים יחידים במשפחתם
קטגוריה:פארק לאומי ילוסטון: בעלי חיים
קטגוריה:מגה-פאונה של אמריקה הצפונית
קטגוריה:מקסיקו: יונקים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1815
אייל מושק שחור

**אייל מושק שחור** (שם מדעי: *Moschus fuscus*) הוא מין בסוג אייל מושק. המושק השחור נפוץ בדרום מזרח אסיה ובמזרח הימלאיה: בסין, במיאנמר, בנפאל, בהודו ובבהוטן.

## מאפיינים
משקלו של המושק השחור הוא בין 10 ל-15 ק"ג ואורך גופו בין 70 ל-100 ס"מ. רגליהם האחוריות גדולות יותר מרגליהם הקדמיות והם בעלי יכולת ניתור. להם עיניים ואוזניים גדולות ומפותחות. גודלם של הזכרים ושל הנקבות דומה. להם שיער עבה שמקנה להם הגנה מהאקלים הקשה בהרים. לרוב צבע פרוותם הוא חום-שוקולד עד שחרחר והם כהים יותר משאר מיני איילי המושק. צבע פרוותם בהיר יותר באזור הבטן ועל הרגליים. מדי שנה הם משירים את שיערותיהם. הזכרים בעלי ניבים ארוכים המשמשים ללחימה.

ההיריון של נקבת המושק נמשך 185–195 ימים ובסופו מומלטים לרוב 1 או 2 ולדות במשקל של כחצי ק"ג. העופרים יונקים עד גיל 3 או 4 חודשים והם מגיעים לגודל של מושק בוגר בסביבות גיל חצי שנה. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים.

הם פעילים בעיקר בשחר, בין הערביים ובלילה. הריח ממלא תפקיד חשוב בתקשורת בין פרטים שמשתמשים בבלוטות ריח ובהפרשות להעברת מסרים.

המושק השחור הוא אוכל עשב ומעלה גירה.

## קישורים חיצוניים

*  תמונה של אייל מושק שחור בטבע

## הערות שוליים

קטגוריה:איילי מושק
קטגוריה:סין: יונקים
קטגוריה:ההימלאיה: בעלי חיים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1981
ג'ירף מנומר

**ג'ירף מנומר** או **ג'ירף צפוני** (שם מדעי: *Giraffa camelopardalis*) הוא מין מהסוג ג'ירף שבעבר סווג כמין יחידי בסוגו אך פוצל לשלושה מינים. ג'ירף זה גדול וחי באזורים הצפוניים יחסית של אפריקה, בערבות עשב וסוואנות. הוא ניזון בעיקר מעלים של עץ השיטה בעזרת גובהו ולשונו הארוכה.

ישנם שלושה תת-מינים לג'ירף זה:
*ג'ירף נובי (*Giraffa camelopardalis Camelopardalis*)
*ג'ירף קורדופן (*Giraffa camelopardalis antiquorum*)
*ג'ירף מערב אפריקני (*Giraffa camelopardalis peralta*)

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:ג'ירפיים
קטגוריה:ניגריה: יונקים
קטגוריה:הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: יונקים
קטגוריה:יונקים בסוואנה האפריקנית
קטגוריה:מגה-פאונה של אפריקה
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
אייל מושק אלפיני

ממוזער|איור של אייל המושק.
**אייל מושק אלפיני** או **מושק אלפיני** (שם מדעי: *Moschus chrysogaster*; קרוי גם **אייל מושק טיבטי**), מין יונק מעלה גירה בסוג אייל מושק. 
## מאפיינים
המושק האלפיני חי באזורים מיוערים וסבוכים על מורדות הרים כדוגמת ההימליה בסין העממית (כולל מזרח טיבט), ובצפון הודו, בהוטן ונפאל. שמו ניתן לו עקב כך שהוא חי בבתי הגידול באזור האקלים התת-אלפיני הקפוא. כדי לשרוד בסביבה קשה זו, פרוותו ארוכה וסמיכה, ורגליו חזקות ומאמונות בקפיצה בין הסלעים. צבע פרוותו הוא שילוב של אדמדם, כתמתם וצהבהב מחוספס, והרגליים והפנים בצבע אפרפר בהיר. יש לו מספר כתמים לבנים בצוואר. המושק האלפיני ניזון מדשא ועשבים אותם הוא מוצא, כמו גם משורשים וצמחים אחרים. לעיתים, בעת החורף, כשהאדמה מכוסה בשלג, חופר המושק האלפיני באדמה כדי להגיע לצמחים אכילים.

טורפיו העיקריים של המושק האלפיני הם נמר השלג, נמר ערפילי, דול מצוי, שועל מצוי ודלק צהוב-גרון.

## קישורים חיצוניים

* אייל מושק אלפיני באתר הרשימה האדומה של IUCN

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי בריאן הוטון הודג'סון
קטגוריה:איילי מושק
קטגוריה:ההימלאיה: בעלי חיים
קטגוריה:טיבט: יונקים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1839
איילון גדול

**איילון גדול** (שם מדעי: *Tragulus napu*; מכונה גם **איילון מלאי גדול**) הוא מין ממשפחת האיילוניים הנפוץ בתאילנד, בהודו סין, בסרי לנקה בחצי האי המלאי ובאינדונזיה, וכן באיים קטנים כמו סומטרה ובורנאו. שמו ניתן לו עקב היותו המין הגדול בסוג איילון. האיילונים הגדולים השתנו רק במעט במשך 30 מיליוני השנים האחרונות, ולכן הם נחשבים למאובנים חיים.

## תיאור
האיילון הגדול תואר לראשונה על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיוויה (Frédéric Cuvier) ב-1822. אורך גופו העגלגל של האיילון הגדול הוא 70 - 75 ס"מ, ואורך זנבו נע בין שמונה לעשרה סנטימטרים. גובהו 30 עד 35 ס"מ, ומשקלו נע בין 5 ל-8 ק"ג. מידותיו אלו מעמידות אותו בתור אחד מבעלי החיים הקטנים בסדרת מכפילי הפרסה (בגודל של פודו), אך יחסית לקרוביו הזעירים הוא נחשב לגדול שבסוג. ראשם של האיילונים הגדולים קטן ומחודד. אפם שחור ועיניהם גדולות. רגליהם ארוכות ודקות, עד כדי כך שקוטרן הוא כקוטרו של עיפרון. צבעם הכללי הוא חום - כתום, אך חלקם התחתון, סנטרם וחזם לבן. כמו כל האיילוניים ובשונה ממעלי גירה אחרים, לאיילון הגדול אין קרניים, ובמקומן יש לזכרים ניבים עליונים גדולים ומוארכים יחסית.

משך ההריון נע בין 152 ל-155 ימים, ובסופו נולד ולד אחד (לעיתים רחוקות שניים). מספר שעות לאחר הלידה, יזדווגו הזכר והנקבה שנית, וכך הנקבה נמצאת במרבית זמן חייה בהריון. בעת הלידה הוולדות נמצאים במשקל הנע בין 3.5 ל-4 קילוגרמים והם מפותחים למדי, וכבר לאחר כמחצית השעה לאחר לידתם יוכלו לעמוד. בזמן היניקה הם יעמדו על שלוש רגליים. הם נגמלים מיניקה בגיל שניים עד שלושה חודשים, ויגיעו לבגרות מינית בגיל ארבעה חודשים וחצי לערך. תוחלת חייהם בשבייה עשויה להגיע ל-16 שנים. הפרט המבוגר ביותר שנמצא היה בן 16.7 שנים.

האיילונים הגדולים הם בעלי חיים סוליטריים, כלומר הם נוטים לחיות בגפם, כאשר היוצא מן הכלל הוא עתות הרבייה. הם פעילי לילה, והם יוצרים עקבות קטנים בנועם במעבה החורש. הסוליטריות בה הם חיים מביאה לכך שהם אינם מנהלים מבנה חברתי מוגדר והיררכי, ולכן הקרבות אותם מנהלים הזכרים על הנקבות קצרים מאוד, ובמהלכם הם נועצים זה בזה את ניביהם. על מנת לבדוק אם הנקבה מוכנה להזדווג, הזכר ישפשף על הנקבה בלוטה מיוחדת שנמצאת על הלסת התחתונה שלו. במידה והנקבה אכן לא מוכנה, היא פשוט תעזוב את המקום. בנוסף, האיילון הגדול מפגין התנהגות טריטוריאלית מאוד, והוא נוהג לסמן את הטריטוריה שלו באמצעות שתן, צואה ובאמצעות ההפרשה של הבלוטה שבלסתו התחתונה. בעוד הזכרים נוטים לשנות מקום חיות בכל שנה, הנקבות דווקא יישארו בטריטוריה שלהן. כאשר הוא נרגש או כעוס, האיילון ירקע ברגליו בקצב של כארבע רקיעות לשנייה.

האיילון הגדול ניזון מפירות שנשרו, מגרגרים, מצמחים מימיים, מעלים, משיחים ומעשבים. הם לעיתים משמשים כמקור מזון לילידים באזור תפוצתו, אולם הם משמשים גם כחיות מחמד שכן קל מאוד לביית אותם. הם מאוימים בשל אובדן בתי גידול, בגלל בשל בירוא יערות ובשל ציד. הטורפים הטבעיים שלהם הם נחשים, עופות גדולים ויונקים טורפים. מצב השימור של האיילון הגדול, לפי הרשימה האדומה של IUCN, הוא "ללא חשש" (Lease Concern; LC), אולם תת-המין שלו, *Tragulus napu nigricans* מוגדר במצב "פגיע" (Vulnerable; VU).

## ראו גם
* איילוניים
* מעלי גירה

## קישורים חיצוניים

* Greater Malay mouse deer 

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פרדריק קיוויה
קטגוריה:איילוניים
קטגוריה:מלזיה: יונקים
קטגוריה:קמבודיה: יונקים
קטגוריה:לאוס: יונקים
קטגוריה:תאילנד: יונקים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1822
קטגוריה:אינדונזיה: יונקים
קטגוריה:יונקים ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה
קטגונוס צ'אקו

**קטגונוס צ'אקו** (שם מדעי: *Catagonus wagneri*) הוא מין פרסתן דרום אמריקאי דמוי-חזיר השייך למשפחת הפקאריים והמין היחידי בסוג **קטגונוס** (*Catagonus*). הוא קרובו של הפקארי הנכחד פלטיגונוס.

## תיאור
הקטגונוס אנדמי לפרגוואי, בוליביה ודרום ברזיל. עד שנת 1975 היה נחשב הקטגונוס בקהילת החוקרים כחיה שנכחדה וזוהה רק על סמך שלדים.

הוא מזכיר מעט את פקארי הצווארון אך גדול יותר ומגיע לאורך ממוצע של 90 עד 110 ס"מ, גובה של 50 עד 70 ס"מ ומשקל של 30–40 ק"ג. לקטגונוס אין דו-צורתיות זוויגית בולטת. פרוותו גסה וצבעה אפור כהה עם שערות לבנות בתחתית הלסת, הסנטר והחזה. לאורך הראש, העורף והגב הקדמי בולטת רעמה פרועה.

הקטגונוס חי בקבוצות קטנות של 4 עד 10 פרטים באזורים יבשים ומדבריות קקטוסים, בהם הוא מחפש מזון מהחי ומהצומח ובעיקר פירות וזרעי קקטוסים וכן פירות ברומליים. אויביו העיקריים הם הפומה והיגואר, מהם הוא נמלט בבריחה מהירה ובצווחות חזקות.

האיום הגדול ביותר עליו כיום הוא פגיעה בבית גידולו, הפרדת אוכלוסיות, ציד לא חוקי ומחלות שהופצו בידי האדם וחיות בית שאיתו. הפקארי הוא חיה מוגנת כיום אך ההגנה עליו לא תמיד נאכפת בצורה מספקת.

## קישורים חיצוניים

* Raffo, E. 2000. Catagonus wagneri באתר Animal Diversity Web
* Chacoan peccary באתר the Ultimate Ungulate
* קטגונוס צ'אקו באתר הרשימה האדומה של IUCN
## הערות שוליים

ממוזער|מרכז|400px|קטגונוס שצולם בפרגוואי

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פקאריים
קטגוריה:יונקים יחידים בסוגם
קטגוריה:מגה-פאונה של אמריקה הדרומית
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1930
קטגוריה:בוליביה: יונקים
חזיר מזוקן

**חזיר מזוקן** (שם מדעי: *Sus barbatus*) הוא מין בסוג חזיר החי בדרום-מזרח אסיה ומצוי בטבע בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות.

## מאפיינים
החזיר המזוקן נפוץ ביערות הגשם של סומטרה ובורנאו. אורכו בין מטר ל-1.65 מ', גובהו כ-80 ס"מ ומשקלו כ-150 ק"ג. עורו חום ופרוותו דלילה. זיפים דקים וצהובים משני עברי פניו יוצרים מעין זקן, על שמו קרוי המין.

חזירים אלו חיים בעדרים, בדרך כלל קטנים אך יכולים להגיע עד לגודל של 200 פרטים. הם עוקבים פעמים רבות אחרי להקות של קופי מקוק וגיבון, וניזונים משאריות הפירות שאלו משליכים ארצה. לרוב הם נשארים באותה טריטוריה, אך אחת לשנה הם נודדים. בעת הנדידה, מספר משפחות יתאחדו מאחורי זכר אחד וינדדו יחדיו.

אורך ההריון של נקבת החזיר המזוקן הוא כ-4 חודשים. בסופו היא נפרדת מהעדר ובונה לעצמה בסבך השיחים קן מזרדים ועלים, שגודלו עד שני מטר. לאחר מכן היא ממליטה שגר של 2–8 גורים מפוספסים, שנשארים לצידה במשך השנה הראשונה לחייהם. 

החזיר המזוקן ניזון מפירות, שורשים, שלשולים ואשפה. טורפיו העיקריים הם טיגריס, נמר, פיתון והאדם.
גן החיות הראשון שהצליח לגדל חזירים ממין זה היה גן החיות של סן דייגו, מאז מין זה מגדול בעוד כמה גני חיות כמו גן החיות של לונדון, גן החיות של ברלין, גן החיות של גלדיס פורטר, גן החיות של מלזיה, גן החיות של סאותוויק, גן החיות של פילדלפיה, גן החיות של סינגפור וגן החיות של טייפניג.

## תת-מינים
**Sus barbatus oi*
**Sus barbatus barbatus*

## גלריה

Bearded Pig (Sus barbatus) (6707166745).jpg
Tanjung puting0222.jpg
Bearded Pig (Sus barbatus) female (8220048035).jpg
Bearded pig (23315658674).jpg
Susbarbatusbarb1.jpg

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1838
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי סלומון מולר
קטגוריה:חזיריים
קטגוריה:יונקים ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה
קטגוריה:סומטרה: יונקים
קטגוריה:בורנאו: יונקים
קטגוריה:מגה-פאונה של אירואסיה
אייל מושק סיבירי

**אייל מושק סיבירי** או **מושק סיבירי** (שם מדעי: *Moschus moschiferus*) הוא מין של פרסתן בינוני בסוג איילי מושק. המושק הסיבירי נפוץ בצפון-מזרח אסיה במדינות: רוסיה, סין העממית, קוריאה הצפונית, קוריאה הדרומית, קזחסטן ומונגוליה. שמו בא לו עקב הימצאותו באזור סיביר.

## מאפיינים
המושק הסיבירי הוא הגדול שבאיילי המושק: אורך ראשו וגופו 86–100 סנטימטרים, גובהו בכתפיים 56–67 סנטימטרים, ומשקלו 10–17 קילוגרם. זנבו קצרצר ובאורך של 5 סנטימטרים ויש לו זוג ניבים בולטים מהשפה שארוכים יותר אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות.

הפרווה של המושק הסיבירי עבה וארוכה ומותאמת לבית גידולו. צבעה אדמדם, חום שוקולד וכתמתם השזור ברצועות לבנות באזור הצוואר, והאזורים התחתונים נוטים להתכהות לשחור. לעופרים יש כתמים לבנים בשבועות הראשונים לחייהם בדומה לעופרי האיילים המאפשרים לאימהות שלהם להניחם במקום מסתור לזמן רב.

משך ההריון של נקבת המושק כ-160 ימים לאחריהם היא ממליטה עופר אחד או תאומים. מזונו של המושק הסיבירי כולל עשבים, טחבים וחזזיות הנפוצים במיוחד באקלים הקפוא שבו הוא חי. בית גידולו הוא בעיקר באזורים הרריים המיוערים בעצי מחט כדוגמת הטייגה הסיבירית.

המושק הסיבירי מאוים על ידי ציד הנעשה בעיקר עבור בלוטות המושק שלו.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:איילי מושק
קטגוריה:סיביר: יונקים
קטגוריה:קוריאה הדרומית: יונקים
קטגוריה:קוריאה הצפונית: יונקים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
איילון ג'אווני

[ממוזער|איילון ג'אווני ב[גן החיות התנ"כי.]]
**איילון ג'אווני** (שם מדעי: *Tragulus javanicus*), מין יונק ממשפחת האיילוניים. הוא נחשב לאחד ממכפילי פרסה הקטנים בעולם. הוא אנדמי לאי ג'אווה השייך לאינדונזיה, אך ייתכן שקיים גם על האי הסמוך באלי.

## תיאור
האיילון הג'אווני, כמו כל בני משפחת האיילוניים, הוא חסר קרניים, ובמקומן יש לזכרים ניבים עליונים גדולים. בניבים אלו משתמשים הזכרים במאבקיהם בזכרים אחרים. הנקבות הן חסרות מאפיין זה, וכן הן קטנות יותר מן הזכרים. אורכו של האיילון הג'אווני נע בין 45 ל-56 סנטימטרים, ואורך זנבם הוא חמישה סנטימטרים. משקלם נע בין קילוגרם אחד לשניים. צדו העליון של האיילון הוא חום - כתמתם, בעוד שצדו התחתון לבן. בנוסף, על הצוואר נמצאים מספר סימנים לבנים אנכיים. ראשם מחודד וגופם עגלגל. רגליהם דקות מאוד ביחס לגופם, וקוטרן הוא כקוטרו של עיפרון.

האיילונים הג'אווניים עשויים להזדווג בכל זמן בשנה. ההריון נמשך ארבעה חודשים וחצי, ובסופו ממליטה הנקבה ולד אחד. הוולדות מפותחים יחסית בעת לידתם, וכבר לאחר כמחצית השעה הם יכולים לעמוד על רגליהם. הם דומים לפרטים הבוגרים, למעט העובדה שהם חסרים את הניבים המאפיינים את הפרטים הבוגרים (אצל הזכרים). הוולדות נוטים להתחבא ולהיות מוסתרים. הם נגמלים מיניקה בגיל 10 - 13 שבועות, ומגיעים לבגרות מינית כאשר הם בני חמישה עד שישה חודשים. תוחלת חייהם היא 12 שנים.

בדומה לאיילוניים אחרים, האיילון הג'אווני הוא בעל חיים ביישן, והוא משתדל שלא להיראות. האיילונים הג'אווניים עשויים ליצור קבוצות משפחתיות המתבססות על קשרים מונוגמיים, אולם חלקם יחיו דווקא בגפם. הם פעילי לילה מובהקים. הזכרים מגלים התנהגות טריטוריאלית, ונוהגים לסמן את הטריטוריות שלהם באמצעות צואה ושתן וכן באמצעות הפרשה נוספת המופרשת מבלוטה הנמצאת על הסנטר שלהם. הזכר יגן על עצמו ועל בת זוגו על ידי רדיפה אחר יריביו או על ידי פגיעה בהם באמצעות ניביהם החדים. הם ירקעו בפרסותיהם כאשר ירגישו מאוימים, בקצב של שבע רקיעות לשנייה לערך. הטורפים הטבעיים של האיילון הג'אווני הם עופות וזוחלים גדולים.

תזונתו של האיילון הג'אווני כוללת עלים, שיחים ופירות שנפלו מעצים. בגני חיות, הם יאכלו גם חרקים בנוסף לתזונתם הרגילה בסביבתם הטבעית. מערכת העיכול שלהם כוללת שלושה מדורים: המסס (Rumen; המדור הראשון), בית הכוסות (Reticulum; המדור השני) וקיבת המיצים (Abomasum; המדור הרביעי). כבכל האיילוניים, המדור השלישי (קיבת העלעלים, Ormasum) אינו קיים. מערכת עיכול זו, אשר נמצאים בה חיידקים המסייעים בפירוק חומרים צמחיים קשים לפירוק (מאפיין הקיים במרבית מעלי הגירה), כמו תאית, מאפשרת להם לעכל מזונות קשים במיוחד לעיכול.

האיילון הג'אווני כשמו, נפוץ ביערות על האי ג'אווה בלבד, אך ייתכן שקיים גם באי הסמוך באלי. בית הגידול המועדף עליהם הוא יערות טרופיים, וניתן למצוא אותם מסביב לסלעים, עצים חלולים ובקרבת צמחייה צפופה הסמוכה למקור מים. באזורי תפוצתו הוא ניצוד למטרות שימוש בעורו, המשמש להכנת תיקים ומעילים. נוסף על סיבה זו, אוכלוסיות האיילון הג'אווני מאוימות גם בשל הרס של בתי גידול. הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב שימור שלו, והוא מסווג כמין חסר נתונים (DD).

## קישורים חיצוניים

* איילון ג'אווני באתר הרשימה האדומה של IUCN
## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פהר אוסבק
קטגוריה:איילוניים
קטגוריה:ג'אווה: יונקים
קטגוריה:ג'אווה: בעלי חיים אנדמיים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1765
קטגוריה:יונקים ביערות הגשם של דרום-מזרח אסיה
חזיר יבלות מדברי

**חזיר יבלות מדברי** (שם מדעי: *Phacochoerus aethiopicus*) מין בסוג חזיר יבלות ממשפחת החזיריים. חזיר היבלות המדברי נפוץ במזרח אפריקה.

משקלו של חזיר היבלות המדברי 50 עד 150 ק"ג, כשהזכרים גדולים בדרך כלל מהנקבות.

בעונת הרבייה, המתרחשת במהלך התקופה הגשומה, מתקבצים הזכרים בקבוצות ומתחרים ביניהם על הנקבות. משך ההיריון 170–175 יום ובסופו נולדים 1–8 ולדות. הם נגמלים מיניקה בגיל 4 חודשים ומגיעים לבגרות מינית בגיל 18–20 חודשים.

הם פעילי יום, אף שבמקומות בהם הם ניצודים על ידי האדם הם עשויים להפוך לפעילי לילה. להם חוש ריח ושמיעה מפותחים.

החזיר הוא אוכל-כול הניזון בעיקר מעשב, פירות, פקעות, שורשים, פרחים וחרקים.

### היסטוריה אבולוציונית
נמצאו מאובנים מתקופת ההולוקן המראים ששני מינים שונים של חזירי יבלות מדברי היו קיימים לפני אלפי שנים. לאבותיו של ימינו של חזיר היבלות המצוי היה מספר שונה של שיניים חותכות משל אבותיו של חזיר היבלות המדברי.

## קישורים חיצוניים

* 
* Wart Hog:WhoZoo 

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פטר סימון פאלאס
קטגוריה:בעלי חיים בקרן אפריקה
קטגוריה:סומליה: יונקים
קטגוריה:קניה: יונקים
קטגוריה:חזיריים
קטגוריה:מגה-פאונה של אפריקה
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1766
חזיר יבלות ג'אווני

**חזיר יבלות ג'אווני** (שם מדעי: *Sus verrucosus*; או **חזיר ורקוזי**) הוא מין בסוג חזיר האנדמי לאי ג'אווה ולאיים הסמוכים, בָּאוִיאַן ומאדורה. החזיר הג'אווני חי ביערות שגובהם נמוך מ-800 מטר.
## מאפיינים
משקלו של החזיר הג'אווני נע בין 44 ל-108 ק"ג, כאשר הזכר שוקל למעלה מפי שניים מהנקבה. מקורות אחרים מציינים כי משקלן של הנקבות הוא 45–60 ק"ג, ושל הזכרים – 80–150 ק"ג. אורכו של החזיר הג'אווני 90 עד 190 ס"מ. צבעו נע מצהוב אדמדם ועד לשחור וחלקיו התחתונים הם בצבע צהבהב. בפניו 3 זוגות גבשושיות. יש שוני רב בגודלן של גבשושיות אלו מפרט לפרט והן אינן ניכרות אצל הנקבות. לחזירים הג'אוונים רעמת שיער ארוכה שיורדת מהעורף דרך עמוד השדרה עד לישבן. להם רגליים דקות וזנב ארוך. על הזנב יש ציצית שיער קטנה. לו ראש ארוך ואוזניים גדולות.

תקופת ההיריון בחזיר הג'אווני נמשכת בסביבות הארבעה חודשים. הם ממליטים 3–9 גורים מדי שנה בתקופת הגשמים שבין ינואר למרץ. הגורים יונקים עד גיל 3–4 חודשים, אז הם נגמלים מיניקה. הנקבות דואגות לגורים בקבוצות יחד עם נקבות נוספות בעוד שהזכרים נשארים בודדים. אורך חייו של חזיר יבלות ג'אווני הוא עד 14 שנה.

כאשר חש החזיר הג'אווני מאוים הוא זוקף את רעמת שיערו המצויה בגבו.

החזיר הג'אווני מזיק לחקלאות האדם וניצוד בשל בשרו. רק חזירים ג'אוונים מעטים מוחזקים בשבי. אלו מוחזקים במושבות רבייה, כולן בגני חיות במזרח האי ג'אווה.

## קישורים חיצוניים

* Javan warty pig 

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פרידריך בויה
קטגוריה:חזיריים
קטגוריה:ג'אווה: יונקים
קטגוריה:מגה-פאונה של אירואסיה
קטגוריה:ג'אווה: בעלי חיים אנדמיים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1832
למה מצויה

250px|ממוזער|מבט מהצד על הלמה
ימין|ממוזער|250px|למה בבוליביה

**למה מצויה** (שם מדעי: *Lama glama*) היא מין בסוג למה, ואחד מסמליהם המובהקים של הרי האנדים. הלמה מוכרת כחיה מבויתת באמריקה, ומשמשת לבשר וכבהמת משא עיקרית בידי הילידים. היא חיה בגבהים של 4,000-2,000 מטרים מעל פני הים. קיים תיעוד לגביה לפחות מאז התקופה הפרה-קולומביאנית. מקור שמה של החיה הוא בשפת הקצ'ואה העתיקה. באזור האנדים מבטאים את שמה לְיָמָה.

## תפוצה ואזורי מחיה
הרמות הגבוהות (Altiplano) בדרום-מזרח פרו ובמערב בוליביה הן אזור המחיה הטבעי של המין. אזורים אלו מכוסים בצמחייה נמוכת גובה – עצים, שיחים ועשבייה.

הרמות מחולקות לאזור הצפוני ובו מזג אוויר ממוזג ותוואי שטח הררי, ולאזור הדרומי ובו אקלים מדברי.

## תיאור הלמה המצויה
הלמה, כיתר הגמליים, בעלת צוואר וגפיים ארוכים, אוזניים ארוכות ומחודדות ושפה בולטת. היא חסרת דבשת, בדומה ליתר מיני ה**גמליים של העולם החדש** – גואנקו ואלפקה, והמין הגדול בקבוצה זו.

ללמה פרווה צמרית על כל גופה, הזנים השונים בעלי גדלים שונים וצבעי פרווה מרובים. הכסות הנפוצה היא בגוון חום אדמוני, עם טלאים צהובים ולבנים.

גובה הלמה הבוגרת הוא בין 1.60 ל-1.80 מטר בגובה הראש. הן שוקלות בין 127 ל-204 ק"ג. ולד הלמה (שנקרא קריה, ) שוקל בין 9 ל-14 ק"ג. תוחלת החיים של הלמה נעה בין 15 ל-25 שנה, ומספר פרטים חיו גם 30 שנה ויותר. למות מעדיפות לחיות עם למות אחרות כעדר. למות יכולות לשאת כ-25%-30% ממשקל גופן. הלמות נחשבות לחיות נבונות יחסית, המסוגלות ללמוד משימות פשוטות בעצמן לאחר מספר חזרות.

## תזונה
קיימות מגוון אפשרויות להאכלת למות; זמין מגוון רחב של מזונות תעשייתיים וחקלאיים. הגורמים המכריעים העיקריים כוללים מחיר, זמינות, ערך תזונתי ואנרגיה. למות צעירות בגדילה דורשות ריכוז גבוה יותר של חומרים מזינים מלמות בוגרות בשל יכולות מערכת העיכול הפחותות שלהן.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:גמליים
קטגוריה:בוליביה: יונקים
קטגוריה:בעלי חיים בהרי האנדים
קטגוריה:מגה-פאונה של אמריקה הדרומית
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
קטגוריה:קולומביה: יונקים
קטגוריה:אקוודור: יונקים
קטגוריה:פרו: יונקים
קטגוריה:מינים מבויתים
גואנקו

**גואנקו** (שם מדעי: *Lama guanicoe*) הוא מין בסוג למה.

## מאפיינים
גואנקו הוא מבעל החיים הגדולים בדרום אמריקה. זהו אחד משני מיני הגמליים האנדמיים (ייחודיים לאזור אחד בלבד) שמצויים באזורים האלפיניים של הרי האנדים, בעוד השני הוא הוויקוניה. 

הגואנקו נפוץ לאורך הרי האנדים, מבוליביה עד לארץ האש, בדרום צ'ילה. הוא חי באזורים מגובה פני הים ועד לגובה של 4,000 מטר. בית הגידול שלו מגוון, מערבות עשב יבשות וסבכי שיחים ועד ליערות. תוחלת חייו היא כ-20 עד 25 שנים. עם בוא האירופאים לדרום אמריקה חיו בה כ-500 מיליון פרטים, אך נכון ל-2011 הצטמצמה אוכלוסייתם והיא מונה כ-500,000 פרטים.

לגואנקו גוף רזה, צוואר ורגליים ארוכות. צבעו עשוי לנוע מחום בהיר ועד חום אדמדם, חלקו התחתון לבן ופניו אפורות. ליבו של הגואנקו ותאי הדם שלו מותאמים במיוחד לחיים בגובה רב, שם האוויר דליל. גובהו של הגואנקו מגיע ל-110 ס"מ, ארכו כ-180 ס"מ. משקלו של זכר בוגר הוא 120-100 ק"ג, ומשקלה של נקבה בוגרת - 110-90 ק"ג.

גואנקו בוגר יכול לרוץ במהירות של עד 55 קמ"ש. הריצה חיונית להישרדותו, שכן באזורים הפתוחים בהם הוא חי אין מקומות מחבוא. בחורפים קשים מבלה הגואנקו ביערות. הטורף היחיד של הגואנקו הוא הפומה.

הנקבה ממליטה אחת לשנתיים לאחר 12-11 חודשי היריון. הצאצא נולד בין דצמבר לפברואר ושוקל בין 8 ל-15 ק"ג בלידה. הגור מסוגל לרוץ זמן קצר לאחר הלידה ונגמל מיניקה לאחר 12-6 שבועות. הוא נשאר עם משפחתו בסביבות שנה. 
הגואנקו חי בעדרים קטנים שכוללים זכר אחד וכמה נקבות ובכריהן. 

בעבר נעשה שימוש בעורו של הגואנקו להכנת בגדים, ופרוותו שימשה להכנת מזרנים ושמיכות, מה שגרם לירידה באוכלוסייתו. בעקבות כך, הוכנס הגואנקו לרשימת החיות המוגנות והאסורות במסחר.

## גלריה

קובץ:The Guanacos (5463459483).jpg
קובץ:Chester zoo guanacos.jpg
קובץ:Crazy Guanaco (5464058504).jpg
קובץ:Guanaco2.jpg


## קישורים חיצוניים

* 
* 
## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1776
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פיליפ לודוויג סטטיוס מולר
קטגוריה:גמליים
קטגוריה:בעלי חיים בהרי האנדים
קטגוריה:בעלי חיים במדבר אטקמה
קטגוריה:ארגנטינה: יונקים
קטגוריה:צ'ילה: יונקים
קטגוריה:מגה-פאונה של אמריקה הדרומית
אלפקה

**אלפקה** (שם מדעי: *Vicugna pacos*), הנפוצה בדרום אמריקה, היא מין במשפחת הגמליים ואחד משני המינים בסוג ויקוניה, הידועה ביכולתה לירוק על יריביה בעת סכסוכים וגם להגנה.

## מאפיינים
אורך גופה כמטר אחד, משקלה הממוצע 60 קילוגרמים אך יכול להגיע עד ל-130 קילוגרמים, גובה כתפיה כמטר אחד עד 1.2 מטרים, ואורך הזנב 15 סנטימטרים. משך הריון הוא אחד עשר חודשים ובסופו נולד ולד אחד. האלפקה צמחונית וניזונה מצמחים ועשבים. תוחלת חייה היא עשרים שנה ותפוצתה היא בפרו, צ'ילה ובוליביה שבאמריקה הדרומית. כיום, מספר האלפקות בטבע אינו גבוה כבשנים עברו, והיא מגודלת גם בצורה מבויתת אצל האדם.

האלפקה נפוצה במרומי הרי האנדים מעל גובה של 3,000 מטרים, ונמצאת גם ברום של 4800 מטרים מעל פני הים. צווארה ופניה דומים לאלה של גמל ואילו גופה נראה כגוף של כבש. גופה מכוסה כולו בצמר ארוך ועדין, במיוחד בצווארה הארוך. הרגליים מסתיימות בשתי אצבעות שקדמתן מכוסת פרסה וביניהן כריות ריפוד, עליהן היא דורכת בשעת פסיעתה.

בדומה לגמל החד דבשתי וגמל הדבשתיים המונגולי האלפקה התפתחה מיצור קטן בגודל ארנב. עם התפצלות היבשות מיבשת העל פנגיאה החיות ששרדו היו אלה שהסתגלו והתאימו עצמן לתנאי החיים החדשים. למשל, הגמלים במדבריות החמים והקרים פיתחו דבשת וצמר עבה במקומות הקרים, ואילו האלפקות והלמות פיתחו גוף קליל יותר לטיפוס בהרים וצמר מבודד וקל שלא יכביד עליהן.

שיניה של האלפקה, בדומה לציפורניים, גדלות לאורך כל חייה, וגודלן נשאר יציב בזכות השחיקה. החלב מועט, אך סמיך ושמנתי.

הביוץ מתרחש בזמן ההזדווגות האורכת בין 40 דקות לשעה. אין עונת ייחום, והריון יכול להתרחש בכל ימות השנה.

כ-10% מכלל האלפקות הם מסוג אלפקה סורית (עם שם "הר סורי" בדרום פרו).

## יחסים עם האדם
האלפקה בויתה כבר על ידי בני אינקה. בשרה נחשב טעים למדי, אך היא גודלה לצמר בלבד, ששימש לייצור גלימות למשפחת המלוכה וביגוד לשאר העם. בימינו, נחשב הצמר לטוב וליקר ביותר בעולם בשל רכותו, והוא מבוקש מאוד במפעלים לייצור בדים. האלפקות רועות בהרים, ובהַגיע עונת הגז, מורידים את העדרים מן ההרים ומכנסים אותם במכלאות. הצמר הוא ענף יצוא חשוב בארצות האנדים ורבים מתושביהן עוסקים במלאכת הגז.

האלפקה והלמה בויתו על ידי האינדיאנים בהרים הגבוהים של רכס האנדים, כדוגמת בני האינקה, ושמשו להם כגמלים וככבשים: הן מספקות חלב ובשר למאכל, עורות, שומן למאור וגלליהן שימשו כחומר בעירה. האלפקות משמשות בנוסף גם כבהמות משא.

שבטי האינדיאנים לוכדים אותן פעם בשנה כדי לגזוז את צמרן.

במצפה רמון נמצאת חוות אלפקות המגודלות לצמר ומשמשות גם כאטרקציה תיירותית.

לאלפקות יש מזג נוח ובעדרי האלפקות משמשות למות כ"כלבי שמירה".

## גלריה

קובץ:107 Alpacas Lake Titicaca Peru 3255 (15179633451).jpg|אלפקות באגם טיטיקקה, פרו
קובץ:Cañón del Colca - Detalle.jpg|אלפקות בקניון קולקה, פרו
קובץ:Alpakas, HLHA Hohenloher Alpakahof in Heimberg (Niederstetten) 2010.jpg|אלפקות
קובץ:Alpacas.JPG|עדר אלפקות באקוודור
קובץ:50 Jahre Knie's Kinderzoo - Vicugna pacos (Alpaka) 2012-10-03 16-15-20.JPG
קובץ:Vicugna pacos Toruń2.jpg


## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:גמליים
קטגוריה:בוליביה: יונקים
קטגוריה:מגה-פאונה של אמריקה הדרומית
קטגוריה:בעלי חיים בהרי האנדים
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
קטגוריה:פרו: יונקים
קטגוריה:מינים מבויתים
פקוריים

**פקוריים** (שם מדעי: Pecora) היא קבוצה בתת-סדרת מעלי גירה, הכוללת מספר משפחות מכפילי פרסה. מעלי הגירה היחידים שלא נמצאים בקבוצת הפקוריים הם האיילוניים, שהם חסרי קרניים ובטנם בעלת ארבעה החללים מפותחת פחות מזו של הפקוריים.

ראשוני מינים אלה התפתחו בסוף האאוקן והם היו קטנים ושוכני יערות אך לאורך השנים הותאמו לחיים במישורי ערבות עשב וסוואנות בהם הם למדו לרוץ במהירות כדי להימלט. הם בעלי 4 מדורים בקיבתם, מה שעוזר להם לעכל עשבים וצמחייה קשיחה יחסית.

## מיון
המשפחות הקיימות הנמצאות בקבוצה זו הן:
* איילי מושק (Moschidae)
* אייליים (Cervidae)
* ג'ירפיים (Giraffidae)
* אנטילוקפריים (Antilocapridae) - בה מין אחד: אנטילוקפרה אמריקנית
* פריים (Bovidae)

**מיון הקבוצה**:
*משפחה Gelocidae - נכחדה
*משפחה Hoplitomerycidae - נכחדה. בה ההופליטומריקס
*משפחה Leptomerycidae - נכחדה
*על-משפחה ג'ירפואידים (Giraffoidea)
**משפחה ג'ירפיים (Giraffidae)
**משפחה אנטילוקפריים (Antilocapridae)
**משפחה קלימקוכרטיים (Climacoceratidae) - נכחדה
*על-משפחה Cervoidea
**משפחה אייליים (Cervidae)
**משפחה איילי מושק (Moschidae)
**משפחה פלאומרכיים (Palaeomerycidae) - נכחדה
*על-משפחה Bovoidea
**משפחה פריים (Bovidae)

## גלריה

קובץ:Red Hartebeest (Alcelaphus buselaphus) (32453056162).jpg|בובאל איילי
קובץ:LONDON 2010 London Zoo - panoramio (1).jpg|אוקפי
קובץ:Reindeer (51600641522).jpg|אייל הצפון
קובץ:Muntiacus reevesi (19014609770).jpg|מונטיאק מצוי
קובץ:Gnou Thoiry 19803.jpg|גנו לבן זנב
קובץ:Zubr BPN 07.jpg|ביזון אירופי
קובץ:Pronghorn, La Veta, Colorado.jpg|אנטילוקפרה אמריקאית
קובץ:Addax-Jerusalem-Biblical-Zoo-IZE-481b.jpg|דישון מקראי
קובץ:Capra pyrenaica victoriae.JPG|יעל איברי
קובץ:Maasai giraffe.jpg|ג'ירף
קובץ:Kob Antelope.jpg|קובוס המשקפיים
קובץ:Male Blackbuck.jpg|אנטילופה הודית
קובץ:White bison by N A Nazeer.jpg|שני גאורים
קובץ:Siberian Musk Deer.jpg|מושק סיבירי
קובץ:Impala bull (6073693770).jpg|אימפלה
קובץ:Naemorhedus goral.jpg|גוראל ההימלאיה


## קישורים חיצוניים

*
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1883
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ויליאם הנרי פלואר
פקארי

**פקארי** (שם מדעי: *Pecari*) הוא סוג של יונקים דמויי חזיר אך שייכים למשפחת הפקאריים. בסוג ישנם 2 מינים:

*פקארי מגוון  (*Pecari tajacu*) - המין המוכר המצוי ברחבי אמריקה מדרום ארצות הברית עד צפון ארגנטינה.
*פקארי ענק (*Pecari maximus*) - מין שהתגלה בברזיל ותואר באופן מפורט ב-2007.

מינים אלה חיים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית ובדרום אמריקה הצפונית והם הנפוצים שבמיני משפחת הפקאריים. הם חיים בחבורות קטנות במגוון אזורים חמימים סביב יערות, ערבות ואף מדבריות. 

## לקריאה נוספת

* Roosmalen, M.G.M.; Frenz, L.; Hooft, W.F. van; Iongh, H.H. de; Leirs, H. 2007. A New Species of Living Peccary (Mammalia: Tayassuidae) from the Brazilian Amazon. Bonner zoologische Beitrage 55(2): 105-112.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1836
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי לודוויג רייכנבאך
קטגוריה:פקאריים
טאיאסו לבן-שפתיים

**טאיאסו לבן-שפתיים** (שם מדעי: *Tayassu pecari*) הוא מין יחיד בסוג **פקארי** (Tayassu) ממשפחת הפקאריים. הטאיאסו לבן-השפתיים נפוץ באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית, והוא מין הפקארי הגדול ביותר.
## מאפיינים
חרטומו של הטאיאסו לבן-השפתיים ארוך, צווארו עבה, ראשו גדול והוא בעל זנב קטן שאורכו מגיע ל-15 עד 55 מילימטרים. אורך גופו של הטאיאסו לבן-השפתיים הוא בין 75 סנטימטרים עד מטר, גובהו 44 עד 58 סנטימטרים ומשקלו 14 עד 40 קילוגרם. לטאיאסו לבן-שפתיים בלוטות ריח גביות המשמשות לסימון הטריטוריה ולזיהוי חברי קבוצתו.

היריון נקבת הטאיאסו לבן-השפתיים נמשך 169 יום, ובסופו נולדים בין 1 ל-4 גורים. הגורים לומדים לרוץ מספר שעות לאחר לידתם וכבר ביום שלמחרת מסוגלים להתלוות לאמם.

הטאיאסו לבן-השפתיים פעיל גם ביום וגם בלילה. הוא נוהג לחיות בעדרים שמורכבים מ-50 עד ליותר מ-300 פרטים של זכרים ונקבות מכל הגילים. הם נודדים יחדיו במטרה לתור אחר מזון ומים ביתר יעילות והתנהגות זו של נדידה בעדרים מגנה עליהם מטורפים שונים כגון היגואר.

הטאיאסו לבן-השפתיים הוא אוכל-כול וניזון מפירות, שורשים, פקעות, עשבים וחסרי חוליות.

## קישורים חיצוניים

* טאיאסו לבן-שפתיים באתר הרשימה האדומה של IUCN
* מוזכר בדברי המלבי"ם (שמיני סימן עג) על התורה לעניין סימני טהרה

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי יוהאן היינריך פרידריך לינק
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1795
קטגוריה:פקאריים
קטגוריה:יונקים יחידים בסוגם
קטגוריה:קוסטה ריקה: יונקים
קטגוריה:אקוודור: יונקים
קטגוריה:מגה-פאונה של אמריקה הדרומית
קטגוריה:ברזיל: יונקים
קטגוריה:יונקים ביער האמזונאס
חזיר יבלות

**חזיר יבלות** (שם מדעי: *Phacochoerus*) הוא סוג במשפחת החזיריים הכולל את המינים:
* חזיר יבלות מדברי (P. aethiopicus)
* חזיר יבלות מצוי (P. africanus)

שתי יבלות עצם בכל צד של פניו הקנו לחזיר זה את שמו. הוא מצוי ברוב חלקי אפריקה, ומעדיף מישורי עשב ושיחים על פני יערות. חזירי היבלות ניצודים בידי חתוליים גדולים, צבועים ותנים, אך הם לוחמים בעוז כאשר הם מכותרים. הם אוכלים בעיקר מזון צמחי וגם חרקים וזחלים. אורכו של חזיר היבלות נע בין 90 ל-150 ס"מ, ומשקלו 50 עד 150 ק"ג. הנקבות קלות יותר מהזכרים, וגובהן 60 ס"מ, בעוד הזכרים בגובה 80 ס"מ.

בערב, החזירים מתאספים בקבוצות משפחתיות וישנים במחילות שהם חופרים בעזרת ניביהם הארוכים, אשר מספקים להם מחסה מפני טורפים כמו אריות, נמרים, זאבים טלואים, ובנוסף המחילות שומרות שלא יהיה לחזירי היבלות קר מדי בלילה. הנקבה ממליטה שם את גוריה, בין 2 ל־14 גורים, והם חיים בסביבת המחילה במשך 6–7 שבועות. ההריון נמשך כ-170 יום.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1826
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פרדריק קיוויה
קטגוריה:חזיריים
איילי מושק

**איילי מוּשְׁק** (שם מדעי: Moschidae) היא משפחה מקבוצת פקוריים בתת-סדרת מעלי גירה, בת סוג יחיד – **אייל מושק** (*Moschus*), שבו 7 מינים.
ממוזער|200px| גולגולת

## הבלוטה הריחנית ושימושיה
בזכרים בוגרים של איילי מושק מצויה בלוטת ריח מיוחדת סמוך לאברי המין, המפרישה חומר ריחני בתקופת החיזור שלהם. מקור שמו של החומר יקר הערך, **[[מושק]]**, הוא בשפת הסנסקריט, ומשמעותו "אשך". חומר זה שימש מאז ימי קדם לייצור בשמים, אולם לשם הפקתו היה צורך בציד בעלי חיים אלה ובהריגתם. מחירו של קילוגרם מושק טבעי מגיע לעשרות אלפי דולרים, משום שמכל זכר ניתן להפיק רק 25 גרם מהחומר החום והשמנוני. כיום, ניתן לסנתז את המושקון, המרכיב העיקרי במושק, מה שמוזיל באופן ניכר את מחיר בשמי המושק ומאפשר להגן על חיות הבר, אשר מצב השימור שלהן הוגדר כפגיע על ידי איגוד השימור העולמי.

## בספרות ה[[הלכה]]
בתלמוד הבבלי מסכת ברכות נאמר: . בספרי הפוסקים נידונה שאלת כשרותו לאכילה של בושם זה.

לדעת הרמב"ם וההולכים בשיטתו, החומר הריחני שמפריש אייל המושק הוא בושם ה"מור" הנזכר בתנ"ך והמשמש כמרכיב בהכנת הקטורת ושמן המשחה. אחרים חולקים על זיהוי זה, ומזהים את המור עם בושם צמחי.

## מינים
* אייל מושק סיני (*Moschus berezovskii*)
* אייל מושק אלפיני (*Moschus chrysogaster*)
* אייל מושק כהה (*Moschus fuscus*)
* אייל מושק ההימלאיה (*Moschus leucogaster*)
* אייל מושק סיבירי (*Moschus moschiferus*)
* אייל מושק קשמירי (*Moschus cupreus*)
* אייל מושק אנחווי (*Moschus anhuiensis*)

## ראו גם
* אלקרן הגדות
* איילון

## קישורים חיצוניים

*

## הערות שוליים

*
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1758
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס