יחזקאל פרק ד

**יחזקאל פרק ד** הוא הפרק הרביעי בספר יחזקאל. פרק זה פותח את חטיבת הנבואות הראשונה בספר (פרקים ד'–כ"ד), המוקדשת כולה לנבואות תוכחה ופורענות על ירושלים ועל ממלכת יהודה לקראת החורבן. זאת, בהמשך לשלושת הפרקים הראשונים בספר שעסקו בהקדשתו האישית של יחזקאל לנבואה ובחזון מעשה מרכבה. בפרק זה מצטווה הנביא לבצע סדרה של מעשים סמליים קיצוניים לעיני הגולים בבבל, שנועדו להמחיש באופן ויזואלי את המצור הקרב על ירושלים ואת תוצאותיו הקשות.
## תוכן הפרק והמעשים הסמליים
הפרק מתאר שלושה מיצגים נבואיים המשתלבים זה בזה, בהם גופו של הנביא משמש ככלי להעברת המסר האלוהי:
### משל הלבנה והמצור
הנביא מצטווה לקחת **לְבֵנָה** רכה (בוץ טיט שלא נצרף), לחרוט עליה את תבנית העיר ירושלים, ולבנות סביבה דגם מיניאטורי של מצור: סוללות עפר, מחנות צבא ואיל ניגוח ("כרים"). השימוש בלבנה לחריטת מפות או תוכניות אדריכליות היה פרקטיקה מוכרת במסופוטמיה ובבבל באותה תקופה, ויחזקאל משתמש בחומר המצוי בסביבתו הגלותית כדי לתאר את עיר הקודש.
בנוסף, עליו להציב "מחבת ברזל" בינו לבין העיר כחוצץ. המחבת מסמלת את "קיר הברזל" ואת הניתוק המוחלט בין ה' (המיוצג על ידי הנביא המפעיל את המצור) לבין העיר, מצב שבו התפילות אינן יכולות עוד לבקוע ולהושיע.
### השכיבה על הצד ונשיאת העוון
יחזקאל נדרש לשכב על צדדיו תקופות ממושכות, כשהוא קשור ב"עבותים" (חבלים) המונעים ממנו תנועה, כדי "לשאת" באופן סמלי את עונשם של ישראל ויהודה. העיקרון המנחה הוא "יום לשנה" – כל יום שכיבה מסמל שנה היסטורית של חטא:
***צד שמאל:** 390 ימים כנגד שנות העוון של ממלכת ישראל (הצפונית).
***צד ימין:** 40 ימים כנגד שנות העוון של ממלכת יהודה.
### מאכלות אסורים והרעב
כדי להמחיש את הרעב הכבד שילווה את המצור, מצטווה הנביא לקיים משטר תזונה חמור:
הרכב הלחם: תערובת של דגנים וקטניות: חיטים, שעורים, פול, עדשים, דוחן וכוסמין. ערבוב מינים אלו (שבדרך כלל לא נאכלו יחד כלחם) נועד לסמל דוחק ומחסור, מצב שבו אוספים את כל שאריות המזון בבית כדי ליצור כיכר לחם אחת.

מידות ומקלות: האוכל והשתייה ניתנים במשורה – 20 שקל לחם ליום (כ-200 גרם) ושישית ההין מים (כחצי ליטר).

אופן ההכנה: הנביא נצטווה לאפות את הלחם על גבי גללי צאת אדם יבשים, סמל לטומאה ולשבירת כל כללי ההיגיינה והכשרות בעת המצור. יחזקאל, ככהן המקפיד על טהרה, מזדעזע מהציווי ("אֲהָהּ אֲדֹנָי ה', הִנֵּה נַפְשִׁי לֹא מְטֻמָּאָה..."), וה' מתיר לו להמיר את גללי האדם בגללי בקר ("צפיעי הבקר") כחומר בערה, נוהג שהיה מקובל במזרח הקדום באזורים מעוטי עצים.
## פרשנות ומחקר
### בעיית המספרים (390 ו-40)
קיימת אי-הלימה בין המספרים בפרק לבין הכרונולוגיה המקראית המקובלת, והחוקרים חלוקים בפתרונה:
הפרשנות המסורתית: רש"י ורד"ק מציעים חישוב רטרואקטיבי. 390 השנים נספרות החל ממרד ירבעם בן נבט ופילוג הממלכה ועד חורבן בית ראשון. את 40 שנות יהודה, שקשה יותר להתאימן כרונולוגית, יש המייחסים לתקופת מלכותו של מנשה או לתקופה שמתום ימי יאשיהו ועד הגלות.

נוסח השבעים: בתרגום השבעים (הנוסח היווני העתיק של המקרא) מופיע המספר 190 במקום 390. חוקרי מקרא רבים סבורים כי גרסה זו משקפת מסורת קדומה שונה, המחשבת את הזמן מגלות שומרון (722 לפנה"ס) ועד חורבן ירושלים (586 לפנה"ס) בתוספת שנות גלות בבל (כ-50 שנה), סך הכל כ-190 שנה.
### "קיר הברזל"
הביטוי "קיר ברזל" המופיע בפרק הפך לניב שגור, אך משמעותו המקורית עברה היפוך בדרשות חז"ל. בעוד שבפשט הכתוב אצל יחזקאל "קיר הברזל" מסמל את הניתוק המוחלט והחסימה בין העם לאלוהיו בעת החורבן, הרי שבתלמוד בבלי, מסכת פסחים (פ"ה ע"ב) נאמר: "אפילו מחיצה של ברזל אינה מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים". חז"ל השתמשו בדימוי החזק של הברזל דווקא כדי להדגיש את הקשר הבלתי ניתן לניתוק.
### לחם יחזקאל והפרשנות המודרנית
המתכון המקראי ללחם המורכב משישה מינים (פסוק ט') זכה לתחייה בתרבות הצריכה המודרנית תחת המותג "לחם יחזקאל" (Ezekiel Bread). יצרני מזון משווקים לחם זה כ"לחם בריאות" עשיר בחלבון מלא (בשל השילוב בין דגנים לקטניות). פרשנות צרכנית זו עומדת בניגוד מוחלט להקשר המקראי, שבו התערובת מעידה על מחסור בחיטה טהורה ועל אכילת מזון בהמות ובליל של שאריות מתוך הכרח והישרדות.
## בהגות הנוצרית
התאולוגיה הנוצרית מוצאת עניין רב בפרק ד' בשל המוטיב של נביא הנושא על גופו את חטאי העם ("Vicarious Suffering"):

פרה-פיגורציה (הטרמה) של ישו: אבות הכנסייה, ובראשם הירונימוס (בפירושו ליחזקאל), ראו בשכיבתו של יחזקאל ובנשיאת העוון סמל המטרים את דמותו של ישו, אשר על פי האמונה הנוצרית נשא את חטאי האנושות כולה על עצמו כדי לכפר עליהם.

40 הימים: התקופה של 40 יום שבה יחזקאל נושא את עוון יהודה מקושרת בפרשנות הנוצרית לסיפור בהברית החדשה אודות הפיתוי במדבר. על פי הסיפור (מופיע בהבשורה על-פי מתי פרק ד'), לאחר הטבלתו, ישו צם במדבר במשך 40 יום ו-40 לילה ועמד בפני פיתויי השטן. תקופה זו מקבילה גם ל-40 הימים של משה על הר סיני, והמספר 40 נתפס כמספר טיפולוגי המציין תקופת מבחן, זיכוך והכנה רוחנית.
## ראו גם
* חורבן בית ראשון
* גלות בבל
## הערות שוליים

קטגוריה:יחזקאל