עשרה בטבת

**עשרה בטבת** היא תענית ציבור בתאריך י' בטבת, אחת מארבע תעניות קבועות מדי שנה לזכר חורבן בית המקדש. ביום זה, בשנת 588 לפני הספירה, הטיל נבוכדנצר מלך בבל מצור על ירושלים. המצור הסתיים כעבור שנה ושישה חודשים, בט' בתמוז (או בי"ז בתמוז), כאשר נפרצו חומות ירושלים. תקופת המצור מתוארת במקורות כזמן של סבל אכזרי וחסר תקדים עבור החברה היהודית. מספר שבועות לאחר פריצת החומות וסיום המצור, בט' באב, נחרב בית המקדש הראשון, תמה ממלכת יהודה והחלה גלות בבל.

בשנת ה'תש"ט (1949) החליטה הרבנות הראשית לישראל לקבוע את י' בטבת גם כ**יום הקדיש הכללי** לזכרם של חללי השואה שיום פטירתם לא נודע.

מאז הקמת מדינת ישראל, ישנם קולות הקוראים לביטול הצומות הקלים ובכללם עשרה בטבת.

## המצור על ירושלים
### הטלת המצור

[260px|ממוזער|ציור מ[המאה ה-14, המתאר את הרעב הנוראי בימי המצור:
]]

על פי המסופר בתנ"ך, בספר מלכים ובספר ירמיהו, המצור על ירושלים הֵחֵל בעשרה בטבת, בשנה התשיעית של מלכות צדקיהו. על פי הכרונולוגיה המקובלת, היה זה בשנת 588 לפנה"ס. על פי הכרונולוגיה המסורתית, היה זה בחודש ינואר, 424 לפנה"ס, שנת ג'של"ז. בתנ"ך האירוע מתואר כמתרחש "בחודש העשירי בעשור לחודש" מכיוון שבימי המקרא מנו את חודשי השנה החל מחודש ניסן, כך שטבת היה החודש העשירי.

באותו יום חווה הנביא יחזקאל התגלות נבואית שבה נודע לו על שהתרחש בירושלים. יחזקאל צווה לסמן את התאריך עשרה בטבת, ולמסור לעם משל שבו ירושלים ("עיר הדמים") היא סיר מים רותחים ואנשיה הם נתחי בשר. הנבואה מובאת להלן בקיצור:

על פי המסופר בספר ירמיהו, המצור נמשך כשנה וחצי, עד להבקעת החומה שהקיפה את העיר בתאריך ט' בתמוז, אחת עשרה שנה למלכות צדקיהו (586 לפנה"ס). כעבור חודש בדיוק, בט' באב, החריבו הבבלים את בית המקדש שבירושלים.

### צום העשירי
בעקבות חורבן בית המקדש נקבעו ארבעה צומות, שעליהם נאמר בנבואה לעתיד לבוא:

"צום הרביעי" הוא תענית שבעה עשר בתמוז על כיבוש העיר; "צום החמישי" הוא תענית תשעה באב על חורבן בית המקדש; ו"צום השביעי" הוא צום גדליה בחודש תשרי על אובדן שארית הפליטה לאחר החורבן. לגבי "צום העשירי" נאמרו בתוספתא שתי פרשנויות שונות: לדעת רבי עקיבא הכוונה לעשרה בטבת, שבו החל המצור; לדעת רבי שמעון "צום העשירי" מוזכר אחרון בפסוק מכיוון שהוא מציין אירוע מאוחר יותר, שאותו מזהה רבי שמעון עם הגעת הידיעה על החורבן לבבל בתאריך ה' בטבת, כפי שמתואר בספר יחזקאל:

## יום הקדיש הכללי
[260px|ממוזער|הרב [אברהם בכר, רב הקהילה הבולגרית ביפו מדליק נר לזכר הנספים בשואה, בין 1952 ו-1954]]
בי"ב בכסלו תש"ט (14 בדצמבר 1948) החליטה הרבנות הראשית לישראל שמעתה ואילך יום עשרה בטבת בכל שנה יהיה גם "יום הקדיש הכללי". יום זה נועד לאפשר לקרובי הנספים בשואה שיום פטירתם לא נודע לנהוג במנהגי יום היארצייט של הנפטרים: להדליק נרות נשמה, לומר קדיש וללמוד משניות לעילוי נשמות הנספים. על פי תקנת הרבנות הראשית, אומרים בבתי הכנסת את תפילת אל מלא רחמים לזכר חללי השואה, לאחר קריאת התורה שבתפילת שחרית. בנוסף לכך, קבעו שכל יתום מאב או מאם יאמר ביום זה קדיש יתום לזכר הנספים בשואה שלא נשאר שריד ממשפחתם, ולכן אין מי שיאמר אחריהם קדיש.

החלטה זו של הרבנות הראשית באה בעקבות התנגדותם הנחרצת של הרבנים החרדיים המרכזיים לקבוע יום תענית נפרד לזכר השואה. גם החלטת הפשרה הזו לציין את זכר השואה במסגרת התענית הקיימת בעשרה בטבת, לא התמסדה באופן משמעותי בציבור החרדי. שנתיים לאחר החלטה זו, כשקבעה הכנסת תאריך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, פעלו נציגי הציונות הדתית למען בחירת התאריך של עשרה בטבת. גם לאחר שעמדתם לא התקבלה, לא הסכימה הרבנות הראשית לבטל את ציון יום עשרה בטבת כיום הקדיש הכללי, והממסד הדתי המשיך לפעול למען חיזוק יום הזיכרון בעשרה בטבת. עם השנים הפך יום הקדיש הכללי ליום שמצוין בעיקר על ידי הציונות הדתית.

## הלכות הצום
כמו בשבעה עשר בתמוז יום צום נוסף לזכר החורבן, ובצום גדליה. גם בתענית עשרה בטבת אסורים רק אכילה ושתייה, בניגוד לתשעה באב ויום הכיפורים, שבהם קיימים איסורים נוספים. צום עשרה בטבת נמשך מעלות השחר ועד הערב, אך מכיוון שהוא חל בחורף בחצי הצפוני של כדור הארץ, הוא קצר יחסית.

על פי הלוח העברי הנוהג כיום, עשרה בטבת הוא היחיד מבין התעניות שיכול לחול ביום שישי, והדבר קורה בכ-20.1% מהשנים (בשנים מסוג השא, השג, זחא, זחג). כאשר התענית חלה ביום שישי, יש דעות בתנאים ובראשונים שהתענית מסתיימת מעט לפני כניסת השבת, מספיק זמן לאכילה ושתייה בנחת, כדי "שלא יכנס לשבת כשהוא מעונה". בפועל מקובל לנהוג כדעות החולקות ואוסרות לסיים את התענית לפני צאת הכוכבים.

על פי הלוח העברי הנוהג כיום, התאריך י' בטבת לא יכול לחול ביום שבת עצמו. עם זאת, האבודרהם כתב בשם תשובות הגאונים שבניגוד לכל שאר הצומות שחיובם מדרבנן, אילו עשרה בטבת היה חל בשבת, התענית הייתה דוחה את השבת ולא נדחית ליום אחר. טעמו של האבודרהם הוא פסוק ביחזקאל בו נאמר לגבי עשרה בטבת הביטוי "עצם היום הזה", כפי שנאמר בתורה לגבי יום הכיפורים שדוחה שבת. לעומת זאת, הרמב"ם ורש"י כתבו שהתענית נדחית כשאר התעניות. רבי יוסף קארו כתב בבית יוסף על דברי האבודרהם האלו: "לא ידעתי מניין לו זה".

## סדר התפילות
בדומה לשאר התעניות הקלות, סדר התפילה כולל את תפילת עננו המתווספת בתפילת שמונה עשרה וקטעי סליחות המתאימים לעשרה בטבת. על פי מנהג אשכנז אומרים בסליחות בין היתר את "אבותי כי בטחו", פיוט שנכתב בגרמניה ב, המתאר את אירועי היום:

[ממוזער|טקסט=מפת המצור משנת 1732, אוירה בידי הנזיר הצרפתי אוגוסטין אנטואן קלמה. מתוך אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית|מפת המצור משנת [1732, אוירה בידי הנזיר הצרפתי אוגוסטין אנטואן קלמה. מתוך אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית]]

רוב יהודי תימן מדלגים על הסליחות בתעניות הקלות, מדוחק הזמן. ברוב קהילות האשכנזים הנהיגו בתקופה מאוחרת להוסיף גם את תחינות אבינו מלכנו. לאחר הסליחות קוראים בתורה "ויחל משה" (), בה מסופר על י"ג מידות הרחמים.

בתפילת מנחה קוראים בתורה שוב את קריאת "ויחל משה" וי"ג מידות. לאחר קריאת התורה במנחה, נהגו בני אשכנז לקרוא את הפטרת "דרשו ה' בהמצאו" () העוסקת בקריאת ה' אל העם לחזור אליו, "בהיותו קרוב". ברוב הקהילות של עדות המזרח לא נהגו להפטיר, אך בחלק מקהילות צפון אפריקה נהגו להפטיר את הפטרת "שובה ישראל" ().

כאשר עשרה בטבת חל ביום שישי, ערב שבת, נדרשים שינויים בתפילת מנחה. המנהג המקובל הוא שקוראים בתורה בפרשת "ויחל" כמו בתענית רגילה, אבל לא אומרים תחנון. מכיוון שכך, גם לא אומרים בתפילת מנחה את תחינות אבינו מלכנו שנלוות בהרבה קהילות אל התחנון בימי צום.

## אירועים נוספים המוזכרים בעשרה בטבת
בדברי חז"ל במגילת תענית מוזכרות תעניות נוספות על אירועים שהתרחשו בסמוך לעשרה בטבת. עקב סמיכות האירועים זה לזה, הוחלט שלא להתענות בכל שלושת הימים ולכלול את ציון כל המאורעות בתענית עשרה בטבת. מאורעות אלה נזכרים גם בחלק מהסליחות שנכתבו לעשרה בטבת.
* ח' בטבת, **[[תרגום השבעים|תרגום התורה ליוונית]]:**
:, וגם: . אף על פי שתרגום התורה לשפה מרכזית באותה עת יכול היה לעזור בהפצתה ושימורה, התרגום נתפס כפעולה העלולה לשנות את משמעות התורה, להפוך אותה לחכמה כלל אנושית ובכך לפגוע בקדושתה האלוהית שהיא החכמה והלשון המיוחדת רק לישראל.
* ט' בטבת, **[[צום תשעה בטבת]]:**
:. נאמרו השערות שונות בדבר, ואחת הנפוצות שבהן היא מותו של **[[עזרא הסופר]]**. עזרא היה הדמות המרכזית בשיבת ציון ובשיקום התורה והרוח בתקופת בניין בית המקדש השני.

## ראו גם
* שבעה עשר בתמוז
* יום הזיכרון לשואה ולגבורה

## קישורים חיצוניים

* מתיה קם, עשרה בטבת, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
* עשרה בטבת באתר כיפה
* 
* עשרה בטבת, באתר ישיבה
* הרב אליעזר מלמד, הלכות עשרה בטבת באתר פניני הלכה
* עשרה בטבת, באתר הידברות
* מאמרים בנושא יום הקדיש הכללי, באתר ישיבה
* 
* 
* מאמרים על עשרה בטבת ויום הקדיש הכללי באתר מרכז ישיבות בני עקיבא
* 
* 
* שיעורים על עשרה בטבת באתר מכון מאיר
* חומרים חינוכיים לעשרה בטבת, באתר יד ושם
* הקשר בין חורבן המקדש ליום הקדיש הכללי באתר יד ושם
* יחזקאל כ"ד במיזם 929 - תנ"ך ביחד
*  יום הקדיש הכללי בהר ציון, '''1952''', באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:תעניות
קטגוריה:ימי זיכרון לשואה
קטגוריה:אירועים בחודש טבת
קטגוריה:ישראל: ימי זיכרון ואבל
קטגוריה:מלחמת בבל–יהודה
קטגוריה:דברי קבלה