פרס דקל הזהב

**פרס דקל הזהב** (בצרפתית: **Palme d'Or**) הוא הפרס היוקרתי ביותר בו יכול לזכות סרט קולנוע המתחרה בפסטיבל קאן (Cannes). הפרס הוענק לראשונה בשנת 1955.

## היסטוריה
[ממוזער|פרס דקל הזהב שהוענק בשנת [1979 לאפוקליפסה עכשיו.]]
מראשיתו של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בקאן בשנת 1939 ועד לשנת 1954 היה חבר השופטים של הפסטיבל מעניק לסרט הטוב ביותר את "הפרס הגדול של פסטיבל הסרטים הבינלאומי" (Grand Prix du Festival International du Film). פסלון הפרס התחלף מדי שנה. בסוף 1954 חבר הנאמנים של הפסטיבל הזמין כמה צורפים להגיש הצעות לדגמים של פרס בצורת דקל, כמחווה לסמל העיר קאן. בדגם הנבחר המקורי שיצר הצורף לוסיאן לאזון (Lucienne Lazon) ענף משופע של דקל בצורת לב ניצב על גבי כן מעוצב מטרקוטה של האמן סבסטיאן. דקל הזהב הראשון הוענק לדלברט מאן בשנת 1955 על סרטו מארטי ושימש כפרס החשוב ביותר בפסטיבל עד לשנת 1964.

בין 1964 ל-1974 הופסקה הענקת פרס דקל הזהב בשל בעיות הקשורות לזכויות יוצרים בעיצוב הפרס. בשנים אלה שבו להעניק לסרטים הזוכים את "הפרס הגדול". בשנת 1975 הושק מחדש פרס דקל הזהב והוא מוענק ברציפות מאז ועד היום. הפרס מוענק, למעשה, לבמאי הסרט הטוב ביותר מבין המתחרים. הפרס הוענק בתיבה עשויה עור כבש צבוע אדום וזמש לבן. מאז ההשקה המחודשת שונה עיצובו של הפרס כמה פעמים. בראשית שנות השמונים הכן הנושא את ענף הדקל הוחלף במעמד פירמידלי. בשנת 1992 עיצב תיירי דה בורקווני (Thierry de Bourqueney) את הענף והכן מקריסטל. בשנת 1997 עוצב הפרס מחדש על ידי קרולין שופל (Caroline Scheufele). נכון להיום (2008) הענף עשוי זהב 18 קרט, והוא מונח על גב תבנית שעווה ומחובר ליציקת קריסטל. הפרס מוגש בתיבה מעור כבש כחול.

במאים שזכו בפרס (בשמותיו השונים) יותר מפעם אחת הם פרנסיס פורד קופולה, אמיר קוסטוריצה, בילה אוגוסט, שוהיי איממורה, אלף סיוברג, האחים דארדן מיכאל הנקה, רובן אוסטלונד.

סרטים ישראליים שהשתתפו בתחרות הרשמית על הפרס כוללים את "בעל החלומות" (בבימוים של אלינה ויורם גרוס, 1962), "שלושה ימים וילד" (אורי זוהר, 1967), "מצור" (ג'ילברטו טופאנו, 1969), "התמהוני" (דן וולמן, 1970), "אני אוהב אותך רוזה" (משה מזרחי, 1972), "אבו אל בנאת" (משה מזרחי, 1974), "קדוש" (עמוס גיתאי, 1999), "כיפור" (עמוס גיתאי, 2000), "קדמה" (עמוס גיתאי, 2002), "אזור חופשי" (עמוס גיתאי, 2005), "תהלים" (רפאל נדג'ארי, 2007), ו"ואלס עם באשיר" (ארי פולמן, 2008). אף אחד מהם לא זכה בפרס.

נכון ל-2024, בכל שנותיו של פרס דקל הזהב, רק 3 נשים זכו בפרס: ג'יין קמפיון זכתה ב-1993 על סרטה "הפסנתר" וגם אז היא חלקה את הפרס, ב-2021 זכתה ז׳וליה דוקורנו על סרטה ״טיטאן״ וב-2023 זכתה ז׳וסטין טרייה על סרטה ״אנטומיה של נפילה״.

## רשימת זוכים

}
* 2006: הרוח נושבת (קן לואץ')
* 2007: 4 חודשים, 3 שבועות ויומיים (כריסטיאן מונג'יו)
* 2008: בין הקירות (לורן קאנטה) - פה אחד
* 2009: סרט לבן (מיכאל הנקה)
* 2010: הדוד בונמי שיכול לזכור את חייו הקודמים (אפיכאטפונג וויראסטהקול)
* 2011: עץ החיים (טרנס מאליק)
* 2012: אהבה (מיכאל הנקה)
* 2013: כחול הוא הצבע החם ביותר (עבדלאטיף קשיש)
* 2014: שנת חורף (נורי בילג'ה ג'יילאן)
* 2015: דיפאן (ז'אק אודיאר)
* 2016: אני, דניאל בלייק (קן לואץ')
* 2017: הריבוע (רובן אוסטלונד)
* 2018: המשפחה שלי (הירוקאזו קורה-אדה)
* 2019: פרזיטים (בונג ג'ון-הו)
* 2020: הפסטיבל לא התקיים בשל מגפת הקורונה
*2021: טיטאן (ז'וליה דוקורנו)
*2022: משולש העצבות (רובן אוסטלונד)
*2023: אנטומיה של נפילה (ז'וסטין טרייה)
*2024: אנורה (שון בייקר)
*2025: זו הייתה רק תאונה (ג'עפר פאנאהי)
|}

## ראו גם
* פרס גרנד פרי
* אריה הזהב
* דב הזהב
## קישורים חיצוניים

* 
* ההיסטוריה של הפרס באתר פסטיבל קאן (כולל תמונות של עיצוב הפרס לאורך השנים)

## הערות שוליים

*
דקל הזהב