open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
בית ארתור רופין

**בית ארתור רופין** הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב רמב"ן 30.

## היסטוריה
ארתור רופין היה ממייסדי שכונת רחביה, בהיותו זה שהחליט על רכישת הקרקע מהכנסייה היוונית אורתודוקסית על ידי חברת הכשרת היישוב. את ביתו של רופין תכננו האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר, שתכננו מבנים רבים נוספים בשכונה. המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי, אולם שילב מספר מוטיבים מזרחיים. הבנייה החלה בשנת 1924 והסתיימה בשנת 1925. היה זה אחד המבנים הראשונים בשכונה שנבנה על ידי פועלים עבריים. את פנים המבנה עיצבה רעיתו של ארתור רופין - חנה.

על בניית הבית מספר רופין סיפר בזכרונותיו:

בעת הקמתו היה לבית קומה אחת, ובגינת הבית נבנתה בקתת גנן. הקומה השנייה נוספה בשנת 1931 והושכרה לדיירים. בביתו נהג ארתור רופין להיפגש עם מנהיגי היישוב העברי (ובהם אחד העם וחיים ארלוזורוב) ומנהיגי המנדט הבריטי (ובהם הנציב העליון ארתור ווקופ). ש"י עגנון נהג לבקר בבית דרך קבע.

רופין נפטר מהתקף לב בעודו עובד בגינתו, בשנת 1943. חנה רופין התגוררה בבית עד פטירתה בשנת 1985. לאחר מותה מכרו יורשיה את הבית בכמיליון דולר. בשנת 1989 אושרה תוכנית להוספת ארבע קומות למבנה, בתכנונם של האדריכלים דורית ודורון הוק. המבנה המקורי נהרס ברובו ורק החזיתות נותרו.

## גלריה

RupinHouse.jpg|בית ארתור רופין, 1925 - 1937
Arthur Ruppin house(1).JPG|קשתות בדלת ובחלונות בבית רופין
Arthur_Ruppin_house.jpg|בקתת הגנן בבית רופין
Jerusalem Ramban street 30.jpg


## לקריאה נוספת
* אמנון רמון, **"דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים**, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006
* ארתור רופין, **פרקי חיי**, תל אביב 1968.

## קישורים חיצוניים

* 
## הערות שוליים

קטגוריה:רחביה: מבנים
קטגוריה:הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל
קטגוריה:הנצחת ארתור רופין
ארתור רופין
צחי בן ציון

**יצחק (צחי) בן ציון** (נולד ב-6 בפברואר 1964) הוא רופא, פסיכיאטר וסקסולוג ישראלי. משמש כפסיכיאטר הראשי של מחוז דרום של שירותי בריאות כללית וכמנהל המרפאה לבריאות מינית במרכז הרפואי האוניברסיטאי "סורוקה" לנגב. בעבר כיהן כסגן-מנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה וכפסיכיאטר הראשי של קופת חולים לאומית. פרט לפעילותו הרפואית, נודע גם כמספר סיפורים וכאמן סטנד-אפ.

## ביוגרפיה
בן ציון נולד בבת ים לאביו שלמה-נתנאל שהיה מורה ולאמו אלקה שהייתה ספרנית. הוריו היו ניצולי שואה ילידי בוקובינה, (גורה הומורולוי) שעלו מרומניה. 
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בגיל 16, והמשיך מיד ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. בצה"ל שירת בחיל המודיעין. לאחר מכן החל ללמוד מתמטיקה בטכניון, אך החליט לשנות כיוון אחרי שנה, ועבר ללימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. לאחר סיום לימודי הרפואה ב-1990, התמחה באורולוגיה, אך בשל רצונו לעבוד כרופא מין, פרש במחצית ההתמחות ופנה להתמחות בפסיכיאטריה – אותה השלים ב-1998. לקראת סוף ההתמחות בפסיכיאטריה נסע להולנד והשתלם ברפואת מין. הוא בעל הסמכה לרפואת מין מהאיגוד האירופי לרפואת מין FECSM. כמו כן השתלם בדנמרק ואיטליה וזכה לתואר מומחה אירופי לטיפול בהפרעות במצב רוח וחרדה ESAMD.

בן ציון כיהן כסגן מנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, ומנהל המרפאה לטיפול בהפרעות ובתפקוד המיני והזוגי במרכז. משמש כמזכיר החברה הישראלית להפרעות בתפקוד המיני וחבר באיט"ם - האגודה הישראלית לטיפול מיני. ייסד וניהל את פורום הסקסולוגיה הראשון בעברית באינטרנט, מנהל פורום מין וזוגיות באתר האינטרנט של שירותי בריאות כללית, שם מוצגות גם הרצאותיו. כיום מנהל את פורום ההפרעות בתפקוד המיני באתר "כמוני". 

ב-2010 עזב בן ציון את בית החולים סורוקה לאחר מחלוקת עם הנהלת בית החולים, לאחר שלטענתו סירבה לנקוט הליכים נגד רופא בכיר שתקף אותו מילולית וגרם לו להתקף לב. הוא מונה לתפקיד הפסיכיאטר הראשי ומנהל השירות הסקסולוגי בקופת חולים לאומית. הוא היה שותף בכיר בעיצוב הרפורמה בבריאות הנפש והקים ארבע מרפאות בריאות נפש מחוזיות וקרא להן מרפאות "ציפור הנפש".

לקראת כניסת הרפורמה בבריאות הנפש לתוקפה, התבקש בן ציון לשוב לשירותי בריאות כללית ולהקים מחלקה חדשה לבריאות הנפש במחוז הדרום ולשוב לנהל את המרפאה לבריאות מינית ב"סורוקה". 

בשנים 2014 ו-2015 נבחר לאחד ממאה הרופאים הטובים בישראל מטעם המגזין "פורבס". ב-2012 הרצה במסגרת אתר ההרצאות TED.

במאי 2018 עלתה לשידור בערוץ רשת התוכנית "הזדמנות אחרונה לאהבה" העוסקת בזוגות העומדים בפני גירושין, ובה משמש בן ציון כמגשר בין בני הזוג.

בן ציון נשוי ואב לארבעה, גר בעומר.

## ספרים שכתב
* **סקס: לא מה שחשבת**, הוצאת אורנית, 2003
* **סודות מחדר המיטות עם ד"ר צחי בן ציון – המדריך למיניות בריאה**, הוצאה עצמית, 2020

## קישורים חיצוניים

*  צחי בן ציון בהרצאה באוניברסיטת בן-גוריון
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פסיכיאטרים ישראלים
קטגוריה:סקסולוגים ישראלים
קטגוריה:סגל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה
קטגוריה:סטנדאפיסטים ישראלים
קטגוריה:סגל לאומית שירותי בריאות
קטגוריה:בוגרי תיכון שז"ר (בת ים)
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
קטגוריה:אנשי הדור השני לשואה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1964
דוכס יורק

**דוכס יוֹרְק** (באנגלית:** Duke of York**) הוא תואר אצולה בריטי, המוענק באופן מסורתי לבן (הזכר) השני של המונרך הבריטי. התואר נקרא על שם העיר יורק שבאנגליה.

התואר "דוכס יורק" נוצר לראשונה כתואר אצולה אנגלי ב-6 באוגוסט 1385, אז המלך אדוארד השלישי העניק אותו לבנו הרביעי, אדמונד מלאנגלי. התואר עבר במשפחתו של אדמונד (שנקראה בית יורק) במשך ארבעה דורות, עד שאדוארד פלנטג'נט, דוכס יורק, הוכתר ב-1461 למלך אנגליה, ובכך התואר "התמזג עם הכתר" וחדל להתקיים.

מאז התואר נוצר מחדש לא פחות מעשר פעמים, שלוש מתוכן בתור התואר המשולב "דוכס יורק ואולבני". בכל אחת מהפעמים האלה, היפותטית הדוכס יכול היה להוריש את התואר לבניו (אם כי לא לבנותיו), אבל בפועל זה לא קרה: חמש פעמים דוכס יורק הפך למלך, וארבע פעמים הדוכס מת בלי ילדים חוקיים.

בדרך כלל התואר ניתן לבנו השני של המלך, שלא צפוי לרשת את הכתר. באופן חריג, המלכה ויקטוריה העניקה את התואר בשנת 1892 לא לבנה השני, הנסיך אלפרד, אלא לנכדהּ, הנסיך ג'ורג' מוויילס. הנסיך ג'ורג' אומנם היה בן שני, אבל ב-1892 אחיו הבכור, הנסיך אלברט ויקטור, כבר היה מת, והנסיך ג'ורג' היה צפוי להיות המלך העתידי.

הפעם האחרונה בה נוצר התואר הייתה כאשר המלכה אליזבת השנייה העניקה לבנה השני, הנסיך אנדרו, את תואר הדוכס מיורק בשנת 1986. עם זאת, באוקטובר 2025 הנסיך אנדרו הודיע שלא ישתמש עוד בתואר "הדוכס מיורק", והמלך צ'ארלס השלישי הסיר את שמו של אנדרו מרשומת האצולה , בשל מעורבותו של אנדרו בפרשת ג'פרי אפשטיין. דה יורה אנדרו הוא עדיין הדוכס מיורק, אם כי אסור לו להשתמש בתואר הזה במסמכים רשמיים, ותאורטית אם ייוולד לו בן זכר הוא יירש את התואר.

האדם שהחזיק בתואר בפרק הזמן הארוך ביותר הוא ריצ'רד פלנטג'נט, שהיה דוכס יורק במשך 45 שנים ו-66 ימים, והוא היה יכול להחזיק זמן רב עוד יותר אלמלא נפל בקרב וייקפילד.

העיר ניו יורק קרויה על שם התואר; השם הזה ניתן לעיר בשנת 1664, כשהייתה חלק מהאימפריה הקולוניאלית האנגלית, לכבודו של ג'יימס סטיוארט, דוכס יורק, לימים המלך ג'יימס השני.

## רשימת דוכסי יורק
### יצירה ראשונה של התואר

בשנת 1461 אדוארד פלנטג'נט הוכתר למלך אנגליה (כאדוארד הרביעי), וכך התואר חזר לכתר בפעם הראשונה.

### יצירות מאוחרות יותר

כמו כן, בשנת 1725 ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, שטען להיות המלך החוקי של אנגליה (לפי סדר הירושה היעקוביטי), "העניק" לבנו השני הנרי בנדיקט את תואר הדוכס מיורק. בפועל סטיוארט ומשפחתו חיו בגלות ברומא, והתארים שיצרו לא הוכרו באנגליה.

### דוכסי יורק ואולבני
תואר הדוכס מיורק, שהוא תואר אצולה אנגלי, נחשב כמקביל לתואר הסקוטי דוכס אולבני, שגם אותו נהוג להעניק לבנו השני של המלך (במקרה זה מלך סקוטלנד). לכן לאחר שאנגליה וסקוטלנד התאחדו למדינה אחת – ממלכת בריטניה הגדולה, הוחלט לאחד גם את שני התארים לתואר אחד, "דוכס יורק ואולבני" . שלושה דוכסים נשאו בתואר הזה:

משלושתם רק הנסיך פרדריק היה נשוי, לנסיכה פרדריקה שארלוט  מפרוסיה, אך לא היו להם ילדים. לכן לאחר פטירותיהם של כל שלושת הדוכסים, תאריהם חזרו לכתר.

## ראו גם
* דוכסית יורק
* רוזן יורק

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
יורק, דוכס
יורק, דוכס
קטגוריה:יורק
לקסיקון אופק לספרות ילדים

**לקסיקון אוֹפק לספרות ילדים** הוא לקסיקון בשני כרכים הכולל כאלפיים ערכים, ונועד להביא בקיצור את תולדות מחברי ספרי הילדים ואת עיקרי יצירותיהם. הוא נערך על ידי ד"ר אוריאל אופק ויצא בהוצאת זמורה ביתן, תל אביב, בשנת 1985. 

הכרך הראשון כולל את הערכים מהאות א' עד כ', והכרך השני את שאר הערכים. הלקסיקון נערך במשך עשרים שנה. עורך הלקסיקון, אוריאל אופק, מבהיר במבוא לספר כי מקצוע ספרות ילדים הוא בעל השפעה עמוקה על גיבוש טעמנו ועיצוב אישיותנו, ובכך הוא מדגיש את חשיבות הלקסיקון. 

בלקסיקון נכללים מחברים מהסוגים הבאים:

* סופרים קדוּמים, כמו איסופוס היווני או ברכיה הנקדן.
* סופרים למבוגרים הנקראים בעיקר על ידי ילדים ונוער, כמו דניאל דפו שחיבר את "רובינזון קרוזו".
* סופרים הכותבים הן לצעירים והן למבוגרים, אך הדגש בכתיבתם הוא לצעירים.
* הוגי דעות, מחנכים, מו"לים, עורכי עיתונים ואומנים העוסקים בספרות הילדים, כמו משה דפנא ומשה אהרון בייגל.
* סופרים הכותבים בעיקר לצעירים, כמו עמוס בר ופוצ'ו, מרי מייפס דודג'.

בכל ערך יש פרטים על חיי הסופר, על ייחודו ועל יצירותיו וכן פירוט, עד כמה שניתן, של יצירותיו.

## קישורים חיצוניים

* 
קטגוריה:ספרות ילדים ונוער
קטגוריה:אנציקלופדיות בשפה העברית
קטגוריה:ספרי עיון בעברית
קטגוריה:ספרי זמורה ביתן
קאופהאוס דס וסטנס

250px|ממוזער|שמאל|קה דה וה - נעליים
250px|ממוזער|שמאל|קה דה וה - המעדנייה בקומה השישית
250px|ממוזער|שמאל|קה דה וה - מדרגות נעות לקומה העליונה
ה**קאופהאוס דס וסטנס** (בגרמנית: **Kaufhaus des Westens** - "חנות הכלבו של המערב") או בקיצור **קה-דה-וה** (בגרמנית: **KaDeWe**) היא חנות כלבו בטאואנצינשטראסה במערב ברלין, בירת גרמניה. החנות היא השנייה הגדולה ביותר באירופה אחרי הרודס הבריטית: שטחי המכירה של החנות עולים על 60,000 מ"ר, ונמכרים בה 380,000 מוצרים. בחנות מבקרים מדי יום בין ארבעים לחמישים אלף לקוחות.

## היסטוריה
חנות הכלבו נוסדה בשנת 1905 על ידי הסוחר היהודי אדולף יאנדורף (Adolf Jandorf). מבנה החנות נבנה על ידי האדריכל אמיל שאודט. שאודט תכנן מבנה בן חמש קומות, בו היו 27 מחלקות ו-24,000 מ"ר של שטחי מכירות. החנות נפתחה לקהל במרץ 1907 תחת הלוגו "המערב החדש" (בגרמנית: Neuer Westen) המרמז על התפתחות אזור זה של ברלין עם הקמת תחנת אס באן צו הסמוכה לגן הזואולוגי. הקמת תחנת האו באן בכיכר ויטנברג השפיעה על בחירת מיקום החנות.

יאנדורף תכנן את חנות הכלבו בסגנון חנויות הכלבו שהיו באותה עת בארצות הברית, ולמעשה שילב חנויות מתמחות רבות תחת קורת גג אחת.

חזית המבנה תוכננה בסגנון מאוד שמרני וצנוע, אולם תוכן החנות תוכנן בפאר רב, תוך שימוש בטכנולוגיות חדשות. כך למשל קושרו כל עומדות הקופה בחנות במערכת שליחת הודעות פנאומטית לקופה מרכזית. המבנה הואר כולו בחשמל והיו בו 20 מעליות (שני חידושים טכנולוגיים נדירים בברלין של אותה עת).

בשל חידושים אלה, המבחר הרב, גודל החנות ואיכות הסחורה, הפכה החנות במהרה לאתר הקניות המועדף על תושבי ברלין.

החנות אף השפיעה על סביבתה, והרחוב בו נמצאת החנות - רחוב טאואֶנצין (Tauentzienstraße) הפך מרחוב מגורים לרחוב מסחרי.

בשנת 1927 עברה הבעלות בחנות לחברת הרטי בבעלות איש העסקים היהודי הרמן טיץ. בין השנים 1929–1930 הורחבה החנות על פי תכנון של האדריכלים שאודט ושטרֶמינג (Schaudt ו-H. Ströming). על גג המבנה נבנתה חצר מקורה זכוכית ובחצר זו הוצבו כיסאות נוח לרווחת הקונים.

החנות נפגעה בשפל הכלכלי הגדול ובנק דרזדן אף החל בהליכי פשיטת רגל נגד החנות, אולם לבסוף הוחלט על תוכנית שיקום של החנות והיא אף התחילה להרוויח. בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הולאמה החנות ונרכשה מהמדינה על ידי גאורג קארג בעבור 50,000 רייכסמארק.

בניין החנות נהרס במהלך הפצצות חיל האוויר המלכותי בשנת 1943 במסגרת מלחמת העולם השנייה. המבנה שוקם לאחר המלחמה, וכבר בשנת 1950 נפתחו שתי הקומות הראשונות של החנות. ביום הפתיחה המחודשת ביקרו בחנות 180,000 קונים.

החנות הפכה לסמל הקפיטליזם במערב ברלין ול"חלון ראווה" למול חנויות מזרח ברלין. בין השנים 1967–1977 שופצה החנות ושטחי המסחר גדלו ל-44,000 מ"ר. בשנות ה-90 הורחבה החנות בשנית ונוספו לה 16,000 מ"ר של שטחי מסחר.

בשנת 1994 חברת קארשטאדטקוולה (KarstadtQuelle AG) רכשה את החנות.

## תיאור החנות

בחנות 60,000 מ"ר של שטחי מסחר בהם נמכרים למעלה מ-380,000 מוצרים שונים. בחנות 64 גרמי מדרגות נעות ו-26 מעליות המשרתות את עשרות אלפי המבקרים בחנות מדי יום.

מחלקה פופולרית בקרב המבקרים בחנות היא מחלקת האוכל, הממוקמת בקומות השישית והשביעית של מבנה החנות (קומות שנוספו בראשית שנות ה-90). בקומות אלה נמכרים 34,000 מוצרי מזון שונים ו-110 טבחים ו-70 קונדיטורים עובדים במעדניות רבות המתמחות בסוגי מזון שונים. כמו כן בקומה השישית מסעדה פופולרית המכוסה גג זכוכית.

## קישורים חיצוניים

* 

**אתר רשמי 
* 
* החנות באתר טריפי

קטגוריה:ברלין: מבנים
קטגוריה:ברלין: כלכלה
קטגוריה:ברלין: תרבות
קטגוריה:חנויות כלבו
קטגוריה:חנויות מזון
טרפנטין

[שמאל|ממוזער|250px|גלויה משנת [1913, בה מצוירים פועלים מפיקים שרף מאורנים, עבור תעשיית הטרפנטין]]
שמאל|ממוזער|250px|אלפא-פינן Alpha-Pinene מרכיב עיקרי בטרפנטין
שמאל|ממוזער|250px|בטא-פינן
**טרפנטין** (באנגלית: **Turpentine**) הוא נוזל המופק על ידי זיקוק שרף עצים, בעיקר אורנים. הוא משמש כממס, וכחומר גלם לסינתזה אורגנית. הוא מורכב מטרפנים, בעיקר המונוטרפנים אלפא-פינן ובטא-פינן. טרפנטין טיפוסי מכיל 60%- 70% (משקלי) אלפא-פינן ו 20%-25% בטא-פינן ושורה של חומרים אחרים בהם טרפנים מחומצנים המקנים לנוזל את ריחו. יש לו ריח חזק, המזכיר את ריחו של האצטון. מקור המילה בשם היווני לעץ האלה, terebinthine, שממנו הופק במקור הטרפנטין.

## ייצור
כאמור, אחד המקורות המוקדמים ביותר לחומר היה המין אלת טרבינת (*Pistacia terebinthus*), עץ ים תיכוני נפוץ.

זני האורנים המשמשים לייצור טרפנטין הם:
* Maritime Pine Pinus pinaster
* Aleppo Pine Pinus halepensis
* Masson's Pine Pinus massoniana
* Sumatran Pine Pinus merkusii
* Longleaf Pine Pinus palustris
* Loblolly Pine Pinus taeda
* Ponderosa Pine Pinus ponderosa

החומר המכונה בלסם קנדי (או "טרפנטין קנדה") הוא טרפנטין המופק משרף האשוח הריחני (balsam fir). "טרפנטין ונציה" מופק מ-Western Larch Larix occidentalis.

## שימושים תעשייתיים
לטרפנטין שני שימושים עיקריים בתעשייה - כממס, וכחומר גלם לסינתזה אורגנית.

כממס, טרפנטין משמש לדילול צבעי שמן, לייצור חומרי ציפוי, וכחומר מקור לתעשייה הכימית. בארצות המתועשות פחת מאוד השימוש בטרפנטין כממס, והוא הוחלף על ידי תחליפי טרפנטין זולים, המופקים מנפט, בייחוד "טרפנטין מינרלי" המבוסס על ספירט לבן.

טרפנטין משמש גם כמקור לחומרי גלם לסינתזה של תרכובות כימיות ריחניות. חומרים מסחריים כמו קאמפור, לינלול, אלפא-טרפינאול וגרניול מופקים כולם מאלפא-פינן ובטא-פינן, שתי התרכובות העיקריות בטרפנטין. פיננים אלה מופרדים ומטוהרים על ידי זיקוק. תערובת הדי-טרפנים וטרי-טרפנים הנותרת לאחר הזיקוק נמכרת כשרף.

טרפנטין גם משמש כתוסף לחומרי ניקוי רבים, בזכות תכונותיו האנטיספטיות, וריחו ה"נקי".

## שימושים רפואיים
טרפנטין משמש ברפואה מימי קדם:
* בשימוש מקומי חיצוני, טרפנטין יעיל מאוד נגד כינים.
* אם הטרפנטין מעורבב עם שמן נוסף, מתקבל חומר יעיל נגד מחלות גרון ואף, במריחה על החזה.
* בעבר נהגו לשתות טרפנטין, במטרה לחסל טפילים במערכת העיכול. מנהג זה נפסק, עקב הסכנה הרבה בשתיית טרפנטין - החומר רעיל ביותר, ויכול לגרום למוות.

## סכנות
טרפנטין הוא ממס אורגני, ורבות מהסכנות שהוא מציב משותפות לכל הממסים האורגניים. מקורו הטבעי אינו הופך אותו לפחות מסוכן מחומרים מלאכותיים. אדי טרפנטין עשויים לגרום לכוויות בעור ובעיניים, לפגיעה בריאות ובמערכת הנשימה, ולנזק למערכת העצבים אם נשאף. בבליעה החומר עשוי לגרום לאי-ספיקת כליות, ובעיות נוספות. בנוסף, הטרפנטין דליק מאוד.

## קישורים חיצוניים

* מידע כימי אודות טרפנטין, באתר EnvironmentalChemistry.com.
* סכנות ודרכי טיפול בטרפנטין
* סקירה על אודות הפקת טרפנטין ושרף בעולם 
* טרפנטין - אנציקלופדיית אביב 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:תרכובות אורגניות
קטגוריה:שרפים
פורמולה 1 עונת 1998

במסגרת **[[פורמולה 1]] של שנת [[1998]]** נערכו 16 מרוצים. באליפות העולם זכה בפעם הראשונה מיקה הקינן שנהג עבור קבוצת מקלארן-מרצדס. באליפות היצרנים זכתה קבוצת מקלארן.

כבכל עונה, חלו מספר שינויים בתקנון. העיקריים שבהם היו:
* הגדלת עובי הדופן בחלק הקדמי של תא הנהג (באזור הגלגלים) להגנה נוספת על הרגליים.
* הקטנת רוחב הרכב משני מטרים ל-1.80 מטר.
* מספר שינויים לגבי ההגדרות הטכניות של בלמי המכוניות.
* קביעת חריצים לצמיגים: שלושה מקדימה וארבעה מאחור.
* קביעת ממדים חדשים לחריצי הצמיגים.

## מרוצי עונת 1998

(*) הערה: הגרנד פרי של לוקסמבורג נערך למעשה בגרמניה במסלול שהיה מקובל להיקרא לפני כן "הגרנד פרי האירופאי". גם לאחר עונה זו הוא חזר להיקרא כך ולמעשה, נחשב כגרנד פרי של לוקסמבורג רק למשך עונות 1997 ו-1998.

## דירוג נהגים סופי

## דירוג קבוצות סופי

## קישורים חיצוניים

* תוצאות מרוצי העונה באתר Formula1.com.
* סיכום העונה באתר MotorSport Magazine.

קטגוריה:עונות בפורמולה 1
קטגוריה:1998 בספורט
הלשכה לתערוכות בין-לאומיות

**הלשכה לתערוכות הבין-לאומיות** (בצרפתית: Le **Bureau international des Expositions**; בראשי תיבות: **BIE**) היא הגוף המנהל של התערוכות העולמיות (אקספו). הלשכה נוסדה באמנה בינלאומית שנחתמה בפריז ב־22 בנובמבר 1928. מטרותיה של הלשכה, כפי שנוסחו באמנה, הן:
# לפקח על לוח הזמנים, המכרז, הבחירה והארגון של התערוכות העולמיות;
# ליצור מסגרת המאפשרת למדינות לשתף פעולה תחת התנאים הטובים ביותר כמארגנות של תערוכות עולמיות או כמשתתפות בתערוכות אלה באמצעות ביתנים לאומיים.

הלשכה מפקחת על שני סוגי תערוכות: תערוכות בין-לאומיות רשומות (הנקראות בדרך כלל תערוכות עולמיות) ותערוכות בין-לאומיות מוכרות (הנקראות בדרך כלל תערוכות נושא/תערוכות מיוחדות, או תערוכות בין-לאומיות).

## תערוכות עולמיות

תערוכות עולמיות מתקיימות כל חמש שנים ונמשכות כשישה חודשים. בתערוכות יכולים להשתתף מדינות, ארגונים בינלאומיים, ארגונים אזרחיים וחברות מסחריות. הנושאים של תערוכות עולמיות חייבים להיות נושאים מקיפי עולם והמשתתפים חייבים לעצב ולהקים את ביתניהם. גודל הביתנים נקבע על ידי הגוף המנהל ואין הגבלה על גודל שטח התערוכה. הערים המארחות מקוות בדרך כלל לנצל את אירוח התערוכה כמנוף להתחדשות עירונית.

## תערוכות נושא ותערוכות בין-לאומיות
תערוכות נושא מתקיימות בין שתי תערוכות עולמיות ונמשכות שלושה חודשים. בתערוכות יכולים להשתתף מדינות, ארגונים בינלאומיים, ארגונים אזרחיים וחברות מסחריות, ככל שהתצוגות עולות בקנה אחד עם נושא התערוכה. ביתני התצוגה נבנים על ידי המדינה המארחת ולא על ידי הגופים המשתתפים ואין המדינה גובה דמי שכירות או תשלום אחר עבור השימוש בביתן. הביתן הגדול ביותר בתערוכה בינלאומית מוגבל לשטח של 1,000 מ"ר ושטח התערוכה כולה אסור שיעלה על שטח של 250 דונם. הערים המארחות מבקשות בדרך כלל לנצל את התערוכה כדי לחזק את תדמיתן בזירה הבינלאומית.

## ישראל בתערוכות בין-לאומיות
מדינת ישראל חתמה על אמנת הלשכה לתערוכות בין-לאומיות והצטרפה לארגון ב־31 במאי 1952. ישראל הפסיקה חברותה ב־18 בפברואר 1988 ושבה והצטרפה לארגון ב־10 ביוני 1997.

### תערוכות בין-לאומיות שהתקיימו בישראל
התערוכה הבינלאומית הראשונה בארץ נקראה בשם: "אקספו 1953 ירושלים - לכבוש את המדבר" והיא נערכה בשנת 1953 בבנייני האומה בירושלים.

התערוכה הבינלאומית השנייה שהתקיימה בארץ והוכרה באופן רשמי על ידי הלשכה לתערוכת בין-לאומיות הייתה:
**[[כיבוש השממה]]** (או בשמה הרשמי: **תערוכת אקספו "ירושלים 1953"**) הייתה תערוכה עולמית אשר נערכה בירושלים, ישראל במרכז הקונגרסים הבינלאומי בנייני האומה בין התאריכים ה־22 בספטמבר 1953 ל־14 באוקטובר 1953. התערוכה הייתה התערוכה הבינלאומית הראשונה שנערכה בישראל, התערוכה הוכרה על ידי ה־BIE. בתערוכה השתתפו 13 מדינות וביקרו בה כמיליון וחצי מבקרים. בחודש מאי 1956 נערכה בבית דגן תערוכה מיוחדת, שהוכרה על ידי ה־BIE, בנושא: "גידול הדרים",   בשם: **[[התערוכה הבינלאומית לחקלאות]]** במסגרת פרויקט "**הקונגרס הבינלאומי הרביעי של מגדלי פרי הדר התיכון**" שהתקיימה בין התאריכים 21 במאי ל־20 ביוני 1956.

## מדינות חברות
נכון לשנת 2021, חברות בלשכה 168מדינות בעולם:

## קישורים חיצוניים

*  
*  ExpoMuseum - היסטוריה של כל תערוכות העולם 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:תערוכות
קטגוריה:ארגונים בין-ממשלתיים
סליל הלמהולץ

שמאל|ממוזער|250px|סליל הלמהולץ
מערכת **סלילי הלמהולץ** היא מערכת המאפשרת יצירה של שדה מגנטי כמעט אחיד. המערכת קרויה על שמו של הפיזיקאי הגרמני הרמן פון הלמהולץ. 

## תיאור המערכת
מערכת סלילי הלמהולץ מורכבת מצמד סלילים זהים אשר ממוקמים אחד מול השני, ובמרחק השווה בדיוק לרדיוס של כל אחד מהם. מזרימים דרך שני הסלילים זרם חשמלי באותה העוצמה ובאותו הכיוון. במרחב שבין שני הסלילים ייווצר שדה מגנטי כמעט קבוע בגודלו ובכיוונו. עוצמת השדה היא:
: B = {\left ( \frac{4}{5} \right )}^{3/2} \frac{\mu_0 n I}{R}

## פיתוח
חישוב מדויק של השדה בכל נקודה במרחב הוא קשה למדי ומצריך שימוש בפונקציות בסל. אולם, החישוב של השדה על הציר העובר דרך מרכז שני הסלילים הוא פשוט יותר, עקב הסימטריה של הבעיה. השדה שיוצר סליל בעל n ליפופים, רדיוס R ושזורם בו זרם I, במרחק x מעל מרכזו הוא:
: B = \frac{\mu_0 n I R^2}{2(R^2+x^2)^{3/2}}

נניח שסליל אחד נמצא בנקודה 0 וסליל שני מולו בנקודה a. השדה שייווצר כתוצאה מסופרפוזיציה של שני השדות הוא:
: B = \frac{\mu_0 n I R^2}{2(R^2+x^2)^{3/2}}+\frac{\mu_0 n I R^2}{2(R^2+(a-x)^2)^{3/2}}

עקב מבנה הבעיה, הפונקציה הזאת חייבת להיות סימטרית סביב הנקודה a/2, ולכן הנגזרת בנקודה זו מתאפסת. אם נדרוש שגם הנגזרת השנייה תתאפס נקבל:
:a=R

אם נחשוב על הפיתוח לטור טיילור של הפונקציה סביב R/2 נבין את חשיבות ההתאפסות של הנגזרת השנייה. ברור שעקב הסימטריה כל החזקות האי-זוגיות יתאפסו. בזכות הדרישה שלנו להתאפסות הנגזרת השנייה גם האיבר הריבועי יתאפס. כלומר, האיבר הראשון שגורם לשינוי הוא x^4 ולכן הפוקציה תשתנה מאוד לאט.

## שימושים
* סליל הלמהולץ משמש בין השאר כאחד המרכיבים במכשיר ה-MRI.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
הלמהולץ, סלילי
זינו פרנצסקאטי

**זינו פרנצסקאטי** (בצרפתית: **René-Charles (Zino) Francescatti**, 9 באוגוסט 1902 – 17 בספטמבר 1991) היה כנר צרפתי.

## קורות חייו
פרנצסקאטי נולד במרסיי לאב כנר, שלמד אצל **קאמילו סיבורי**. הוא החל לנגן בגיל חמש והופעתו הראשונה לפני קהל הייתה בנגינת הקונצ'רטו לכינור (בטהובן) בגיל 10. פרנצסקאטי התמחה בפאגאניני וההקלטה שלו לקונצ'רטו הראשון של פאגאניני נחשבת עד היום לאחת הטובות ביותר מאז ומעולם. עוד הקלטה היסטורית של פרנצסקאטי היא לסונאטות לכינור ופסנתר של בטהובן עם רובר קאסאדסי. נוסף להצטיינותו בטכניקה כנרית, גם הפליא לנגן את כל הקונצ'רטי הגדולים. הביצוע שלו לקונצ'רטו השלישי של סן-סאנס נחשב למעולה, וכמוהו גם ביצועי הקונצ'רטי של מנדלסון וברוך. הטון הכנרי של פרנצסקאטי נחשב לקל ושירתי במיוחד.

ב-1927 נסע לפריז ללמד בבית הספר הגבוה למוזיקה (אקול נורמל דה מוזיק) ובמקביל גם ניצח על ה-Concerts Poulets.

בשנת 1931 יצא לסיור הקונצרטים העולמי הראשון שלו והופעתו הראשונה בארצות הברית הייתה עם הפילהרמונית של ניו יורק ב-1939.

פרנצסקאטי מת בפרובנס-אלפ-קוט ד'אזור, צרפת בגיל 89.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:כנרים צרפתים
קטגוריה:מורים למוזיקה
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: מוזיקה
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1902
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1991
עידן סרור

**עידן סרור** (נולד ב-5 באוקטובר 1986) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת הפועל גדרה מליגה ב'.

## קריירה
סרור החל את דרכו במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת. בשנת 2005 הושאל השחקן להפועל פתח תקווה לשתי עונות (עד לסיום עונת 2006/2007). בעונה הראשונה בקבוצה לא זכה לדקות משחק רבות, גם בגלל סכסוך עם מאמן הקבוצה דאז, אייל לחמן. בעונתו השנייה בפתח תקווה (לאחר עזיבת לחמן) ירדה הקבוצה לליגה הלאומית, למרות יכולת אישית טובה של השחקן. בשנת 2007 היה שותף השחקן לעליית הנבחרת הצעירה לאליפות אירופה לנבחרות צעירות, ולאחר מכן חזר סרור להפועל תל אביב.

בתחילת עונת 2007/2008, לפני יציאתה של הפועל תל אביב למחנה אימונים, הוצע לסרור חוזה ארוך-טווח, אך האחרון סירב. בתגובה החליטה הנהלת הפועל תל אביב להשאירו בארץ בזמן מחנה האימונים. בעזרת סוכנו ועורך דינו חשד סרור כי החוזה עם הפועל תל אביב לא תקף, לפי התקנה כי קטינים לא יכולים לחתום על חוזה שאורכו מעל ל-4 שנים. הנהלת הפועל מצידה טענה כי החוזה תקף, מפני שהחוק נחקק לאחר חתימת החוזה. בורר מטעם ההתאחדות לכדורגל קבע כי טענותיו של סרור לא מתקבלות וחוזהו תקף. לאחר עונה בה לא מצא את מקומו בהרכב האדומים היה סרור חלק מעסקה, במסגרתה עבר לעירוני קריית שמונה יחד עם חברו לקבוצה דני בונדר, ובתמורה קיבלה הפועל תל אביב את החלוץ עדן בן בסט. בעונת 2009/2010 הושאל שוב להפועל פתח תקווה, ובסופו של דבר שוחרר מהפועל תל אביב.

לקראת עונת 2010/2011 חתם סרור בקבוצת הפועל רמת גן, ובפברואר 2011 עבר למ.ס. אשדוד, שם שיחק עד תום העונה. לאחר מכן חיפש לעצמו קבוצה, ובנובמבר 2011 עבר לשחק לראשונה בקריירה בקבוצה שלא מליגת העל, וחתם בשורות מ.ס. כרמיאל/צפת מליגה א'. בינואר 2012 חתם בסקציה נס ציונה מהליגה הלאומית.

את עונת  החל בקבוצת אורתודוקסים לוד מליגה א', וב-20 בנובמבר 2012 חתם בקבוצת הפועל מרמורק. בספטמבר 2013 הושאל לקבוצת מכבי באר יעקב. ב-15 בספטמבר 2014 חתם סרור בקבוצת בני אילת מליגה ב', במדיה כבש עשרה שערים עד תום העונה וסייע לה להעפיל לליגה א'. בעונת  המשיך סרור בבני אילת וכבש חמישה שערים בליגה א'.

בקיץ  חתם סרור בקבוצת הפועל הוד השרון מליגה א'. ב-28 באוקטובר 2017 עזב את הקבוצה והושאל לעירוני בני כאבול מליגה ב', במדיה ערך שתי הופעות, וב-22 בנובמבר 2017 עבר לבית"ר כפר סבא מליגה א'.

ב-24 ביולי 2018 חתם סרור בהפועל רובי שפירא חיפה מליגה א', אך כעבור חודש שוחרר מבלי ששיחק במדי הקבוצה, וב-23 בספטמבר חתם בהפועל בקעת הירדן מליגה א' דרום. ב-27 במאי 2019 חתם בשמשון בני טייבה מליגה ב', וב-27 בנובמבר 2019 עבר לבית"ר פתח תקווה מאותה הליגה.

## קישורים חיצוניים

* עמוד השחקן באתר מוזיאון הפועל פתח תקווה
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:כדורגלנים ישראלים
קטגוריה:קשרי כדורגל ישראלים
קטגוריה:כדורגלני הפועל תל אביב
קטגוריה:כדורגלני הפועל פתח תקווה
קטגוריה:כדורגלני עירוני קריית שמונה
קטגוריה:כדורגלני הפועל רמת גן
קטגוריה:כדורגלני מועדון ספורט אשדוד
קטגוריה:כדורגלני סקציה נס ציונה
קטגוריה:כדורגלני הפועל מרמורק
קטגוריה:כדורגלני הפועל הוד השרון
קטגוריה:כדורגלני בית"ר כפר סבא
קטגוריה:כדורגלני הפועל רובי שפירא חיפה
קטגוריה:רמלה: כדורגלנים
קטגוריה:בוגרי תיכון עמל א' רמלה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1986
רובה סלילי

ממוזער|שמאל|300px|רובה סלילי מופשט עם 3 סלילים, סוללות ותעלת תאוצה. כל אחד מן הסלילים מחובר לסוללה חשמלית המספקת זרם חשמלי, כך שנוצר שדה מגנטי חזק המאיץ את הקליע עשוי המתכת, וכך מאפשר לירות קליעים למהירות גבוהה
**רובה סלילי** ("**רובה גאוס**") הוא סוג של רובה שמשתמש בסלילים אלקטרומגנטיים כדי להאיץ קליעים מגנטיים למהירות גבוהה.

השם **רובה גאוס** מתייחס למתמטיקאי והפיזיקאי  הגרמני קרל פרידריך גאוס, אשר ניסח את התיאורים המתמטיים של האפקט האלקטרומגנטי הנגרם על ידי האצה מגנטית. רובים סליליים פועלים לפי אותו עקרון לפיו פועל רובה גאוס, אבל השיטות שלהם שונות: שני סוגי הרובים משתמשים בכוח משיכה מגנטי כדי להאיץ את הקליע, אבל רובה גאוס משתמש באלקטרומגנט ולעומת זאת רובה סלילי משתמש בסולנואיד (סוג של סליל).
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:כלי ירייה
קטגוריה:מגנטיות
קטגוריה:קרל פרידריך גאוס
הרכבת התחתית של איסטנבול

[שמאל|ממוזער|200px|תחנת [כיכר טקסים]]
שמאל|ממוזער|200px|תרשים של רשת התחבורה המסילתית באיסטנבול. הרכבת התחתית M2 בכחול
**הרכבת התחתית של איסטנבול** (בטורקית: **İstanbul metrosu**) היא רכבת תחתית בעיר איסטנבול בטורקיה הכוללת, נכון לשנת 2018 שישה קווי רכבת המסומנים כ-M5, M4, M3, M2, M1 ו-M6. אורכה הכולל של מערכת הקווים הוא 105.8 קילומטרים ובה 82 תחנות.

## היסטוריה
### קו המטרו M2
בנייתו של הקו החלה ב-19 באוגוסט 1992 והוא נחנך ב-16 בספטמבר 2000. הקו נבנה בשיטת "חפור וכסה" (cut-and-cover) שבמהלכה נחצבת המנהרה כתעלה ולאחר מכן מכוסה, והוא סוגל לעמוד ברעידות אדמה בעוצמה של עד 9.0 בסולם ריכטר. הקו משתרע בחלקה האירופי של העיר ונכון לשנת 2012 הוא כולל 13 תחנות ואורכו 17.65 ק"מ, מתחנת שישהנה (Şişhane) בדרום ועד תחנת "האג'יאוסמן" (Hacıosman) בצפון. בתחנת טקסים נפגש קו הרכבת התחתית עם החשמלית הנוסטלגית ועם פוניקולר קבאטש-טקסים המודרני. אורכן של התחנות הוא 235 מטר ועומקן נע בין 20 ל-35 מטר מתחת לפני האדמה. רוחב המסילה הוא 1,435 מ"מ ואספקת החשמל נעשית בשיטת "פס שלישי".

לפני הארכת קו הרכבת, נסעו לאורכו 34 רכבות שבכל אחת ארבעה קרונות. הקו הוביל מדי יום כ-195,000 נוסעים ב-394 נסיעות יומיות. הקו מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) בשיתוף עם חברת "החשמליות והטונל של איסטנבול" (İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel, İETT).

עם סיום העבודות להארכת קו הרכבת התחתית דרומה, חוצה מסילת הרכבת את קרן הזהב על גבי גשר, ומשרתת שלוש תחנות נוספות שהאחרונה שבהן הוקמה ביניקפי (Yenikapı). בתחנה זו לחופי ים השיש בדרום העיר, מתאפשר מעבר אל קו הרכבת הקלה (Hafif Metro) ואל רכבת הפרברים ששודרגה במסגרת פרויקט מרמריי. עתה, הקו כולל הקו 16 תחנות לאורך 23 ק"מ.

## קישורים חיצוניים

* 

* אתר İETT
* אתר איסטנבול אולשים
* תמונות מתחנות הרכבת התחתית
* הרכבת התחתית של איסטנבול באתר

## הערות שוליים

קטגוריה:איסטנבול: תחבורה
איסטנבול
דאצ'ה

[ממוזער|שמאל|250px|הדאצ'ה של [בוריס פסטרנק בפרדלקינו]]
**דאצ'ה** (ברוסית: **дача**) הוא כינוי ברוסית לבית הנמצא בשימוש עונתי או לבית משני הנמצא באזור כפרי ליד מרכזים עירוניים. הדאצ'ה נפוצה מאוד ברוסיה ואוקראינה. לרוב, הדאצ'ה תפוסה בחלק מימות השנה על ידי הבעלים, או מושכרת לאנשים אחרים. היא משמשת לנופש ולחופשה קצרה בחודשי הקיץ וגם בשאר ימות השנה.

דאצ'ות מסורתיות בנויות בדרך כלל מעץ ומתאימות לאורח חיים כפרי. בדרך כלל נמצאת לצדן גם חלקת אדמה המיועדת לגידולים חקלאיים פרטיים, היכולים לספק את צרכיו של משק הבית. אדם הגר בדאצ'ה מכונה "דאצ'ניק" (רוסית: дачник).

מרוסית התגלגלה המילה "דאצ'ה" ליידיש, במשמעות של נסיעה למטרת נופש ומנוחה.

התופעה נפוצה מאוד ברוסיה, ולפי הערכות, כ-30 מיליון אזרחים הם בעלי דאצ'ה.

## היסטוריה
הדאצ'ות הראשונות ברוסיה הופיעו בתקופת שלטונו של פיוטר הגדול. במהלך תקופת ההשכלה, האריסטוקרטיה הרוסית השתמשה בדאצ'ות למפגשים חברתיים ותרבותיים, שלוו על פי רוב בנשף מסכות ובמופעי פירוטכניקה. בסוף המאה ה-19 הפכה הדאצ'ה למקום בילוי מועדף לחופשת הקיץ בקרב המעמד העליון ומעמד הביניים של החברה הרוסית. תופעה זו, שאפיינה את רוסיה בלבד, קיבלה ביטוי נרחב ביצירותיהם של סופרים ומחזאים רוסים באותה תקופה.

## גוסדאצ'ה
ממוזער|דאצ'ה מודרנית
דאצ'ות בבעלות ממלכתית מכונות "**גוסדאצ'ה**" (רוסית: госдача, קיצור של государственная дача – "דאצ'ה ממלכתית"). בתקופת ברית המועצות הועמדו דאצ'ות ממלכתיות כאלה לרשותם של פקידי ממשלה, אנשי אקדמיה, אנשי צבא וחברי מפלגה בכירים. הדאצ'ה הייתה נשארת בבעלות ממשלתית, ונלקחה בחזרה עם סיום התפקיד.

בשנות ה-30 של המאה ה-20 חולקו דאצ'ות לרבים מחברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במהלך הזמן נוצר מצב בו בכירים במפלגה בנו לעצמם וילות ענק בנות 15-20 חדרים על חשבון המדינה. בפברואר 1938 עברה בפוליטביורו החלטה להסדרת מגורי הקיץ של פקידים בכירים. בהחלטה זו נקבעו קריטריונים למספר החדרים המרבי אותו יש לאפשר בבניית דאצ'ות חדשות.

בפברואר 1949 התקבלה החלטת מועצת השרים של ברית המועצות "על גינון קולקטיבי ואינדיבידואלי של עובדים" והיא הניחה את הבסיס לפיתוח רחב של גינון ביתי שהיה למעשה לדאצ'ות של אזרחים פרטיים. כבר בשנות ה-50 אזרחים רבים קיבלו לשימושם הפרטי שטחים באזורים שונים הקרובים לערי מגוריהם. גודל השטח האופייני היה 600-800 מ"ר והייתה הגבלה על גודל המבנה המותר בו. בתקופתו של ליאוניד ברז'נייב השטח הבנוי הוגבל ל-25 מ"ר ויתר שטח הדאצ'ה נועד לחקלאות בלבד. הדאצ'ות של הנומנקלטורה לא הוגבלו.

בשנות ה-80 מרבית המגבלות על הבניה הוסרו ודאצ'יות רבות נבנו מלבנים באופן פרטי. לאחר התפרקות ברית המועצות הדאצ'ות הופרטו על ידי תושביהם. תרבות הדאצ'ות נשמרה בשטחי ברית המועצות גם במאה ה-21. הדאצ'ות משמשות לנופש בחודשי הקיץ כמין צימרים פרטיים בעלי שטח חקלאי.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בית מגורים
קטגוריה:רוסיה: תרבות
קטגוריה:רוסיה: בתי מגורים
רובר קאזאדסי

**רובר קאזאדסי** (בצרפתית: **Robert Casadesus**;  7 באפריל 1899 – 19 בספטמבר 1972) היה פסנתרן ומלחין צרפתי ידוע שם, בן למשפחת מוזיקאים. דודיו, אנרי ומריוס קאזאדסי היו אף הם נגנים מפורסמים, שעסקו בעיקר בביצוע אותנטי בכלים תקופתיים.

## קורות חיים
רובר קאזאדסי נולד בפריז ולמד שם בקונסרבטואר של פריז אצל לואי דיאמר וזכה בפרס ראשון בשנת 1913 ובפרס דיאמר בשנת 1920.

החל בשנת 1922 עבד קאזאדסי עם המלחין מוריס ראוול על מיזם של התאמת רבות מיצירותיו לפסנתר. קאזאדסי וראוול היו שותפים גם לבימת הקונצרטים בצרפת, ספרד ואנגליה.

קאזאדסי הרבה במסעות קונצרטים כפסנתרן סולן. לעיתים קרובות ניגן עם הפסנתרנית גבי ל'אוטה-קאזאדסי, שנשא לאישה בשנת 1921.

משנת 1935 לימד קאזאדסי בקונסרבטוריון האמריקאי בפונטנבלו. הוא ומשפחתו עברו את שנות מלחמת העולם השנייה בארצות הברית, שם קבעו את משכנם בפרינסטון, ניו ג'רזי. הוא לימד קבוצה ראויה לציון של פסנתרנים לעתיד מכל רחבי אירופה וארצות הברית, ביניהם קלוד הלפר ומוניק האס.

סגנון נגינתו היה קלאסי ומאופק, בגישה מעודנת מאוד למלודיה ולקו המוזיקלי. הוא מצטיין במיוחד כפרשן של מוצרט. בין שאר הקלטותיו יצירות משל ראוול ובטהובן, סונאטות לכינור עם הכנר זינו פרנצסקאטי. סונאטת קרויצר הוסרטה והופצה ב-DVD.

אשתו של קאזאדסי, גבי, ובנם ז'אן הצטרפו אליו בנגינת קונצ'רטי של מוצרט לשניים ושלושה פסנתרים. הם הקליטו את היצירות האלה עם תזמורת קולומביה ותזמורת קליבלנד בניצוח גיאורג סל ועם תזמורת פילדלפיה בניצוח יוג'ין אורמנדי וההקלטות יצאו ב"סוני קלאסיקל".

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* רובר קאזאדסי 

קטגוריה:פסנתרנים צרפתים
קטגוריה:מורים למוזיקה
קטגוריה:משפחת קאסאדסי
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: מוזיקה
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-20
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1899
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1972
אוטובוס הים באיסטנבול

**אוטובוס הים באיסטנבול** (טורקית **İstanbul Deniz Otobüsleri** או **İDO**) הוא שירות תחבורה ציבורית ימי המופעל בנתיבי המים סביב העיר איסטנבול בטורקיה - הבוספורוס, ים השיש ומפרץ קרן הזהב.

השירות החל בשנת 1987 ובהמשך הרחיבה החברה את שירותיה, והחלה מפעילה גם ספינות מעבורת לנוסעים ולכלי רכב, המקשרות את איסטנבול לערים ולאיים שלאורך חופו הדרומי של ים השיש, ובין היתר אל ילובה ובנדרמה. סך הכל משרתת החברה 86 תחנות ימיות.

## צי
צי החברה כולל 99 כלי שיט כדלקמן:

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:איסטנבול: תחבורה
סטיבן מילהאוזר

**סטיבן מילהאוזר** (באנגלית: **Steven Millhauser**; נולד ב-3 באוגוסט 1943 בעיר ניו יורק) הוא סופר אמריקאי המתמחה בכתיבת סיפורים קצרים ורומנים. בשנת 1997 זכה בפרס פוליצר לספרות על רומן, "מרטין דרסלר" - (Martin Dressler). הזכייה בפרס הביאה להוצאה מחודשת של ספריו הישנים.

מילהאוזר גדל בקונטיקט וקיבל בשנת 1965 תואר B.A מאוניברסיטת קולומביה. לאחר מכן, המשיך ללימודי דוקטורט באנגלית באוניברסיטת בראון, אך לא סיים. הוא החל בכתיבת ספריו  - (Edwin Mullhouse) ו-"בניית ממלכת מורפאוס" - (From the Realm of Morpheus) בעת ששהה באוניברסיטת בראון. כתב את ספרו "הדיוקן של הרומנטיקה" - (Portrait of a Romantic) בעת שהותו בבית הוריו שבקונטיקט.

הצלחתו הלא צפויה של ספרו "מרטין דרסר" הביאה להגברת המודעות כלפיו ובעקבות זאת בשנת 2006 סיפורו הקצר "אייזנהיים אמן-האשליות" - (Eisenheim The Illusionist) הופק לסרט המצליח "אמן-האשליות" בבימויו של נייל בורגר.

כיום מילהאוזר מתגורר בניו יורק ומלמד בקולג' סקידמוד.

## ספריו
* Edwin Mullhouse 1972
* Portrait of a Romantic 1977
* In the Penny Arcade 1986 
* From the Realm of Morpheus 1986
* The Barnum Museum 1990
* Little Kingdoms 1993
* Martin Dressler 1996
* The Knife Thrower 1998
* Enchanted Night 1999
* The King in the Tree 2003
* Dangerous Laughter 2008

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קולומביה
קטגוריה:זוכי פרס מדיסיס לסופר זר
קטגוריה:זוכי פרס לנן: סיפורת
קטגוריה:זוכי פרס פוליצר: סיפורת
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1943
פוניקולר קבאטש-טקסים

שמאל|ממוזער|200px|הפוניקולר במערך התחבורה המסילתי באיסטנבול (הקו הסגול העליון)
שמאל|ממוזער|200px|הפוניקולר בתחנת טקסים
**פוניקולר קבאטש-טקסים** (בטורקית: **Taksim-Kabataş Funiküleri**) הוא קו פוניקולר תת-קרקעי בעיר איסטנבול שבטורקיה. הקו, המסומן כ-F1, נחנך ב-29 ביוני 2006 על ידי ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, והצטרף אל קו הפוניקולר הוותיק המכונה "טונל" (F2). אורכו של הקו 600 מטר, והוא כולל שתי תחנות בלבד, שהפרש הגבהים ביניהן 60 מטר. לאורך הקו נעות שתי רכבות המסוגלות להוביל עד 9,000 נוסעים בשעה, והן יוצאות אחת לחמש דקות במשך רוב שעות היום. משך הנסיעה הוא 110 שניות במהירות של כ-20 קמ"ש. 

הקו מקשר בין תחנת כיכר טקסים, שם הוא נפגש עם קו הרכבת התחתית של איסטנבול, לבין תחנת קבאטש (Kabataş) שלחופי הבוספורוס, הסמוכה לקו החשמלית המודרנית ולרציף אוטובוס הים של קבאטש. 

הקו מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.)

## קישורים חיצוניים

* 
* הפוניקולר באתר איסטנבול אולשים (טורקית)
* המערכת המסילתית באיסטנבול באתר Urbanrail
* לוח הזמנים של הפוניקולר

קטגוריה:איסטנבול: תחבורה
קבאטש-טקסים
קבאטש
קטגוריה:קווי רכבת תחתית
ג'ונג'ון

**ג`ונג`ון** הוא סיפור אגדה פיוטי שכתב יוסי בנאי על ג`ונג`ון והציפור בתוך כלוב לבה.

הספר ראה אור בלווי 12 תחריטים של האמן אלי אברהמי. זהו ספרו האחרון של יוסי בנאי. כחודש לפני מותו הוקלט בנאי קורא את הסיפור והתקליטור מצורף לספר. תחילה יצאה לאור מהדורה מוגבלת בת 80 עותקים בשנת 2004 בהוצאת מרכז גוטסמן לתחריט בקיבוץ כברי. הספר עם הדפסי התחריטים והתקליטור יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2006.

זהו סיפור געגועים של יוסי בנאי להוריו ולילדותו. לחלומות ולחיים בשכונת מחנה יהודה. למרות מראהו אין זה ספר ילדים כפי שהוא נראה במבט ראשון. ג`ונג`ון היא אישה פרסית זקנה, גמודת קומה ובעלת קמטים, הצוחקת "בפה ריק משיניים" ומפליאה לספר סיפורים. בג`ונג`ון ניתן לזהות את דמותה של אמו של יוסי בנאי. בספר מופיעים שנים עשר סיפורים מול שנים עשר תחריטים.

## דוגמה
לִפְעָמִים אֲנִי פַּרְפָּר,
וְהַחַיִּים אֵשׁ
מְסַפֶּרֶת ג`וּנְג`וּן לַצִּפּוֹר
שֶׁבְּתוֹך כְּלוּב לִבָּהּ
לִפְעָמִים אֲנִי סִפּוּר עַתִּיק
שֶׁמְּסַפֵּר סַבָּא רָשׁ לְנֶכֶד
רָעֵב

לִפְעָמִים
אֲנִי שִׁיר אוֹהֲבִים הַבּוֹכִים
אֶת פְּרִידָתָם
וְלִפְעָמִים אֲנִי רוּחַ שֶׁמַּכָּה
בְּפַעֲמוֹנֵי הַזְּמַן לִזְכֹּר
וּלְהַזְכִּיר
שֶׁפַּעַם הָיִיתִי תַּפּוּחַ בְּתוֹךְ צִיּוּר
וְנָסִיךְ אָרוּג בְּחוּטֵי מֶשִׁי
יָצָא עַל סוּס מִתּוּךְ
שְׁטִיח קִיר
וְחָטַף אוֹתִי אֶל
יַעַר לִבּוֹ

## לקריאה נוספת
יוסי בנאי ואלי אברהמי, **ג`ונג`ון**, הוצאת עם עובד, 2006

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* מרכז גוטסמן לתחריט - קיבוץ כברי
*  

קטגוריה:ספרים ישראליים
קטגוריה:ספרים בעברית
קטגוריה:ספרי 2004
קטגוריה:יוסי בנאי
קטגוריה:מחנה יהודה
קטגוריה:ספרי הוצאת עם עובד
הרכבת הקלה של איסטנבול

שמאל|ממוזער|350px|קו M1 של הרכבת הקלה של איסטנבול בכתום
שמאל|ממוזער|350px|מערכת התחבורה המסילתית של איסטנבול
**הרכבת הקלה של איסטנבול** (בטורקית: **Hafif metro** או **İstanbul hafif metrosu**) היא מערכת בת שני קווים של רכבת קלה בחלקה האירופי של איסטנבול בטורקיה.

## קו M1
קו הרכבת הקלה הראשון (M1) נחנך ב-3 בספטמבר 1989 והוארך מספר פעמים עד שהגיע לנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק ב-20 בדצמבר 2002. הקו מוביל מאקסראי (Aksaray) במרכזה של העיר עד לנמל התעופה, ובדרכו חולף בתחנת האוטובוס המרכזית של העיר (Otogar). מתחנה זו מתפצלת שלוחה קצרה המובילה לאסנלר (Esenler). אורכו הכולל של הקו הוא 19.6 ק"מ ולאורכו 18 תחנות מהן 6 תת-קרקעיות, שלוש על גבי גשרים והיתר במפלס הקרקע. 4,4 ק"מ מהקו עוברים במנהרה תת-קרקעית. 

משך הנסיעה בין תחנת אקסראי לשדה התעופה הוא 32 דקות והקו מוביל כ-240,000 נוסעים ביום בממוצע ושימש כ-77 מיליון איש במהלך שנת 2006. עלות הקמתו של הקו עמדה על 550 מיליון דולר והוא מופעל על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) בשיתוף עם חברת "החשמליות והטונל של איסטנבול" (İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel, İETT).

הרכבת הקלה נפגשת עם קו החשמלית המודרנית בתחנות אקסראי וזייתינבורנו (Zeytinburnu). עבודות להארכת הקו ב-700 מטר, מתחנת אקסראי לכיוון דרום-מזרח ועד תחנת יניקפי (Yenikapı), יקשרו את הרכבת הקלה אל הרכבת התחתית של איסטנבול ואל רכבת הפרברים המשודרגת במסגרת פרויקט מרמריי. הארכה נוספת נמצאת בשלבי ביצוע בקטע באורך של כ-5 ק"מ בין אסנלר לבג'לר (Bağcılar). 

## קו T4
הקו השני (T4) נחנך בשנת 2007 והוארך בשנת 2009, והוא מוביל מטופקאפי (Topkapı) אל מסג'יד-אי סלם (Mescid-i Selam). אורכו 15.3 ק"מ ולאורכו 22 תחנות. משך הנסיעה בין שתי תחנות הקצה עומד על 34 דקות, וכ-150,000 נוסעים עושים בו שימוש מדי יום בכ-372 נסיעות. שני הקווים נפגשים בתחנת אולובטלי (Ulubatlı).

## קישורים חיצוניים
* קו M2
* קו T4
* הרכבת הקלה באתר İETT
* מערכת התחבורה המסילתית של איסטנבול באתר Urbanril
* צילום אוויר באתר Google maps. קו הרכבת הקלה חוצה את תחנת האוטובוס המרכזית במרכזה, מצפון לדרום

## הערות שוליים

קטגוריה:איסטנבול: תחבורה
קטגוריה:רכבת קלה

קטגוריה:טורקיה: רכבות
סלואן וילסון

**סלואן וילסון** (באנגלית: **Sloan Wilson**; 8 במאי 1920 - 25 במאי 2003) היה סופר אמריקאי.

## חייו
וילסון נולד בנורווק שבקונטיקט. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1942. הוא לחם במלחמת העולם השנייה, שירת במשמר החופים של ארצות הברית ופיקד על סיירת בחופי גרינלנד ועל אוניית אספקה צבאית באוקיינוס השקט. 

אחרי המלחמה עבד וילסון ככתב במגזין "טיים לייף". ספרו הראשון, "מסע לאי-שם", יצא לאור בשנת 1947 והסתמך על חוויותיו מתקופת המלחמה. הוא פרסם גם סיפורים ב"ניו יורקר" והרצה באוניברסיטת באפאלו, האוניברסיטה של מדינת ניו יורק.

וילסון כתב חמישה עשר ספרים, ביניהם "האיש בחליפה האפורה" (1955) ו"נווה קיץ" (1958), שהוסרטו שניהם לקולנוע. הרומן שלו "אחי הקרח" מבוסס באופן רופף על חוויותיו בגרינלנד כששירת במשמר החופים של ארצות הברית.

וילסון סבל במשך חייו מאלכוהוליזם ובאחרית ימיו חלה במחלת אלצהיימר. הוא מת בקולוניאל ביץ' שבווירג'יניה, שם חי בשנותיו האחרונות.

וילסון נישא פעמיים והיו לו ארבעה ילדים. בתו ליסה היא סופרת ובנו, דייוויד סלואן וילסון, הוא ביולוג אבולוציוני.

## קישורים חיצוניים
* ריאיון עם הסופר , באתר Wired for Books
* 
* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי קונטיקט
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1920
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2003
קמפרי

**קמפרי** (באיטלקית: **Campari**) הוא השם המסחרי של ליקר העשוי מתערובת של עשבים, צבעו אדום וטעמו מר-מתוק בעל 20.5-28 (כיום 25%) אחוזי אלכוהול. 

הקמפרי מיוצר במילאנו מאז שנת 1862, שנה שבה הכין אותו לראשונה גאספרה קמפרי, בעל בית הקפה "קפה קמפרינו" בעיר. המתכון המדויק להכנת הליקר לא שונה מעולם והוא מהווה סוד משפחתי של משפחת קמפרי. הצלחת המשקה הביא להקמת קבוצת קמפרי, יצרנית המשקה. על פי נתוני הקבוצה משמשים בהכנת המשקה 86 סוגים של שורשי צמחים, עשבים, תבלינים ופירות. 

רכיבי הליקר מרוככים במים מזוקקים ואחר כך מעורבבים באתנול. במקור, צבעו הייחודי של המשקה ניתן לו מצבע המאכל הטבעי כרמין (E 120), המופק מכנימות מגן מהמינים כנימת קוכיניאל ו-*Coccus cactus*, שיובשו בשמש ונטחנו. משנת 2006 החליטו לחדול מהשימוש בכנימות וכיום הצבע נוצר מקליפות רימון וצבע מאכל אדום. לאחר כמה ימים מסננים את התערובת ממשקעים שונים ומאחסנים אותה במכלים גדולים שהפנים שלהם מזוגג, בהם התערובת תדולל במים ובתמיסת סוכר לרמת שתייה (תכולת אלכוהול של 25 אחוז). לאחר 30 ימי השהייה נוספים מסננים שוב את הנוזל ומוזגים אותו לבקבוקים. 

הקמפרי הוא אפריטיף המעורר את התיאבון. ניתן להשתמש בו גם בקוקטיילים ובלונגדרינקס. בין הקוקטיילים הקלאסיים המשתמשים בקמפרי ניתן למנות את הנגרוני, הקמפרי-סודה, קמפרי-אורנג', קמפרי-טוניק ואמריקנו. 

באיטליה, בישראל, וכן במדינות אחרות נמכרות תערובות מוכנות של "קמפרי סודה" בבקבוקים קטנים דמויי חרוט.

## קישורים חיצוניים

* 

* 

קטגוריה:משקאות אלכוהוליים
קטגוריה:ליקרי עשבים
קטגוריה:אפריטיפים
קטגוריה:המטבח האיטלקי: ליקרים
אלגוריתם גאוס-לז'נדר

**אלגוריתם גאוס-לז'נדר** הוא אלגוריתם מהיר לחישוב קירובים של הקבוע המתמטי <math>\pi</math>, המבוסס על הממוצע האריתמטי-גאומטרי של שני מספרים. מספר הספרות המדויקות בהערכת הקבוע מוכפל בכל צעד, ובעזרת מחשב מודרני האלגוריתם מאפשר לחשב מיליארדי ספרות, ואף יותר.

אלגוריתם זה, ודומים לו, נחקרו על ידי קרל פרידריך גאוס ואדריאן-מארי לז'נדר בראשית המאה ה-19. האלגוריתם איטרטיבי מטבעו, ומבוסס על החלפה חוזרת של שני מספרים בממוצעים האריתמטי והגאומטרי שלהם. 

הגרסה השנייה המוצגת כאן ידועה כ"אלגוריתם בראנט-סלאמין", בשל העובדה שהאלגוריתם נתגלה מחדש, באופן בלתי תלוי, על ידי מדען המחשבים ריצ'רד בראנט והמתמטיקאי יוג'ין סלאמין ב-1975. 

## האלגוריתם של גאוס
ב-1800, חקירותיו של גאוס על הממוצע האריתמטי גאומטרי הובילו אותו לגלות את הנוסחה הנפלאה:
:\sum_{k=0}^\infty2^k(b_k^2-a_k^2)=1-\frac{2M^2}{\pi}
כאשר a_0=\frac{1}{\sqrt2},b_0=1 ו-M הוא הממוצע האריתמטי-גאומטרי של a_0,b_0.

## תיאור אלגוריתם בראנט סלאמין
**אתחול האלגוריתם** מתבצע על ידי מתן הערכים ההתחלתיים
:a_0=\frac{1}{\sqrt2}\qquad b_0=1\qquad t_0=\frac14\qquad p_0=1
**השלב האיטרטיבי**, בו חוזרים ומעדכנים את ערכי הפרמטרים בנוסחאות הבאות עד השגת מספר הספרות הרצוי: 
(עד שההפרש בין a_n,b_n  קטן מערך רצוי)
:\begin{align}a_{n+1}=\sqrt{a_n b_n}\\b_{n+1}=\frac{a_n+b_n}{2}\\t_{n+1}=t_n-p_n(b_n-b_{n+1})^2\\p_{n+1}=2p_n\end{align}
**בתום השלב האיטרטיבי** מחושב הקירוב ל-\pi בעזרת הפרמטרים a_n,b_n,t_n לעיל, על ידי הנוסחה:
:\pi\approx\frac{(a_n+b_n)^2}{4t_n}
ארבע ההצבות הראשונות בנוסחה נותנות:
:\begin{align}&3.14\ldots\\&3.1415926\ldots\\&3.141592653589793238\ldots\\&3.1415926535897932384626433832795028841971\ldots\end{align}

## לקריאה נוספת
*,PI and the AGM: A Study in Analytic Number Theory and Computational Complexity, Jonathan M. Borwein, Peter B. Borwein. 1987.

## קישורים חיצוניים
*

גאוס-לז'נדר
קטגוריה:פאי
קטגוריה:קרל פרידריך גאוס
החשמלית הנוסטלגית

שמאל|ממוזער|250px|החשמליות
שמאל|ממוזער|250px|הפסים
**החשמלית הנוסטלגית** (טורקית **Nostalji tramvayı**) היא חשמלית הפועלת לאורך שדרות איסטיקלל (İstiklal Caddesi) ברובע טקסים (Taksim) שבחלקה האירופי של איסטנבול שבטורקיה, ובקדקוי (Kadıköy) בחלק האסייתי של העיר.

## היסטוריה
ב-3 בספטמבר 1869 החלו הקרוניות הראשונות לנוע ברחובותיה של איסטנבול. במהלך חלקה השני של המאה ה-19 התפשט השימוש בקרוניות שהיו רתומות לסוסים ברחבי העיר כולה - הן בצידה האירופי והן בזה האסייתי. במלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 הלאים משרד הביטחון של האימפריה העות'מאנית את הסוסים לטובת המאמץ המלחמתי, והעיר נותרה ללא שירותי קרוניות משך למעלה משנה. ב-1939 הולאמו הקרוניות והועברו לרשותה של העירייה. הן המשיכו לפעול בחלקה האירופי של העיר עד 1961 וב-1966 הופסקה פעולתן גם בצידו האסייתי של הבוספורוס.

## שובן של החשמליות
לקראת סוף שנת 1990 חודשה פעילותו של קו החשמלית T5 הנמתח לאורכה של מסילה בת 1,640 מטר בשדרות איסטיקלל, ומוביל מכיכר טקסים אל טפבשה (Tepebaşı). מאז חניכתה של הרכבת התחתית של איסטנבול בשנת 2000 ופוניקולר קבאטש-טקסים בשנת 2006 מקשרת החשמלית בין תחנת טקסים של קווים אלה לתחנה העליונה של הפוניקולר ההיסטורי הידוע כטונל. עם זאת החשמלית מובילה כ-6,000 איש ביום בלבד וחלקם הגדול תיירים. החשמלית מופעלת על ידי חברת "החשמליות והטונל של איסטנבול" (İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel, İETT). 

הצלחתו של קו שדרות איסטיקלל הביאה להפעלתו המחודשת של קו קדקיי-מודה (Kadıköy-Moda) בחלקה האסייתי של העיר ב-1 בנובמבר 2003. קו זה המסומן כ-T3 נוסע במעגל לאורך 2.6 קילומטר ועוצר בעשר תחנות. הוא מוביל כ-2,000 נוסעים ביום, ו-4 החשמליות שנמצאות בשירות, יוצאות מידי עשר דקות לערך להקפה הנמשכת כ-21 דקות. חשמלית זו מופעלת על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) והיא עוצרת גם ברציף אוטובוסי הים של קדקיי.

## קישורים חיצוניים

* 
* החשמלית הנוסטלגית בשדרות איסטיקלל באתר İETT
* החשמלית הנוסטלגית בהיידארפשה באתר איסטנבול אולשים
* מפת קווי החשמליות באיסטנבול (הקווים בכתום)
* מערכת התחבורה המסילתית של איסטנבול באתר Urbanril
* אתר אודות התפתחות החשמליות באיסטנבול (טורקית)

קטגוריה:איסטנבול: תחבורה
איסטנבול
רוברטו סולדדו

**רוברטו סולדדו ריו** (בספרדית: **Roberto Soldado Rillo**; נולד ב-27 במאי 1985) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.

## קריירה
סולדדו נולד וגדל בולנסיה שבספרד. כאשר מלאו לסלודאדו 14 שנים, הוא ומשפחתו עברו למדריד עקב הצטרפותו לקבוצת הילדים של ריאל מדריד.

סולדדו עבר את כל קבוצות הנוער של ריאל מדריד בין השנים 2002 עד 2006. ב-2005 זומן סולדדו לקבוצה הבוגרת (עקב פציעותיו החוזרות של רונאלדו), אך מצבו התחיל להתנדנד כאשר תקופות מסוימות הוא שיחק בשביל קבוצת המילואים, ריאל מדריד קסטיליה, ותקופה מסוימת שיחק במדי הבוגרת, על אף שהצליח סולדדו לכבש שערים חשובים אשר עזרו לריאל מדריד.

בעונת  הושאל סולדדו לקבוצת הכדורגל הספרדית אוסאסונה והפגין את כישוריו עם 11 שערים.

בעונת  חזר סולדדו מאוסאסונה וחתם חוזה עם ריאל מדריד. לאחר סוף העונה, בה לא קיבל דקות משחק רבות, עבר סולדאדו לחטאפה.

בעונת , לאחר עונה מדהימה בחטאפה עם 16 כיבושים ב-26 משחקים סך הכל, עבר סולדדו לקבוצה ולנסיה, עיר הולדתו, אותה הוביל עד המקום השלישי בליגה וסיים בה כמלך השערים עם 18 כיבושים ב-34 משחקים בהם נטל חלק. בתאריך 27 באוגוסט 2011 לאחר השביתה שנערכה מחזור אחד כשהתחילו במחזור השני של הליגה הספרדית נגד ראסינג סנטאנדר הבקיע סולדדו ארבעה שערים כששלושה שערים לרשת הנכונה ואחד עצמי בניצחון 3–4 לולנסיה.

ב-5 באוגוסט 2013 נמכר סולדדו מולנסיה לטוטנהאם הוטספר האנגלית, ששילמה תמורת 26 מיליון לירות שטרלינג.

ב-14 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בוויאריאל עבור 10 מיליון יורו.

ב-11 באוגוסט 2017 חתם בפנרבחצ'ה הטורקית עבור 5 מיליון אירו.

ב-15 ביולי 2019, לאחר תום חוזהו בפנרבחצ'ה, לא האריך את חוזהו, הפך לשחקן חופשי וחתם לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בגרנדה, שעלתה ללה ליגה בתום עונת 2018/2019.

ב-28 ביוני 2021 חתם בלבאנטה. באוגוסט 2023 הודיע על פרישה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:חלוצי כדורגל ספרדים
קטגוריה:כדורגלנים ספרדים
קטגוריה:כדורגלני ריאל מדריד
קטגוריה:כדורגלני אוססונה
קטגוריה:כדורגלני חטאפה
קטגוריה:כדורגלני ולנסיה
קטגוריה:כדורגלני טוטנהאם הוטספר
קטגוריה:כדורגלני ויאריאל
קטגוריה:כדורגלני פנרבחצ'ה
קטגוריה:כדורגלני גרנדה
קטגוריה:כדורגלני לבאנטה
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ספרד
קטגוריה:כדורגלני ריאל מדריד קסטיליה
קטגוריה:ולנסיה: כדורגלנים
קטגוריה:ספרדים שנולדו ב-1985
קפלה (משחק)

ממוזער|250px|מבנה קפלה הדורש שיווי משקל מדויק
ממוזער|250px|מבנה ענק מקפלה (מעל 800 כפיסים)
**קפלה** הוא משחק בנייה מכפיסי עץ בגודל וצורה אחידים המותאם לילדים ומבוגרים.

## מקור השם
"קפלה" (kapla) הנה מילה בהולנדית שפירושה כפיסי קסם.

## תכונות הקפלה
חלקי הקפלה מיוצרים מליבו של עץ האורן הצרפתי הגדל ביערות מתחדשים באזור בורדו שבצרפת. 
הכפיסים עוברים הליך ייבוש מיוחד, אין בהם "עיניים וכיסי אוויר" (תכונה ייחודית לעץ האורן הצרפתי) ונחתכים בלייזר ביחס מתמטי של 1/3 ו- 1/5 כך שכל חלק זהה לחברו באופן מוחלט, כשאורכו המדויק הוא 117.4 מ"מ, רוחבו 23.48 מ"מ, ועוביו 7.8267 מ"מ.

תכונות אלה הקיימות בכפיסי הקפלה, מאפשרות בניית מודלים פשוטים ומורכבים המבוססים על עקרונות איזון ושיווי משקל. 
כפיסי הקפלה עמידים מכל מזג אוויר ובמים.

קיימות כיום חברות שונות המייצרות את המשחק גם מחומרים אחרים, אך הטוב ביותר לצורך שיווי משקל מדויק נשאר עץ האורן הצרפתי.

## היסטוריה
משחק הקפלה נולד במוחו של מהנדס הולנדי ששמו טום ון דר ברוגן בשנות ה-80, שבכלל חיפש דרך לבנות את טירת חלומותיו. יישומי המחשב של אז היו עדיין בחיתוליהם, וון דר ברוגן מצא דרך מקורית כיצד לבנות דגמים מורכבים תוך יכולת לערוך בהם שינויים תכופים ויומיומיים. את הטירה הוא בנה מכפיסי עץ זהים לחלוטין, כדי לתרום ליציבות המבנה ונעזר לשם כך בחיתוך בלייזר. חבריו האדריכלים התלהבו מדרכו החדשה לבניית הדגמים, ומשם ועד ליצירת משחק בניה פופולרי, הייתה הדרך קצרה ומהירה.

משחק הקפלה נמכר בדרך כלל בישראל בקופסאות של 200 עד 250 כפיסים.

המשחק מתאים לילדים ולמבוגרים כאחד, ומאפשר דמיון מופשט בבניית מודלים. ברוב המקרים המשחק לא מגיע עם הוראות הרכבה כמו לגו או פליימוביל וכדומה, אלא עם תמונות של יצירות, ולכן כל משחק לפי דמיונו בונה מודלים שונים.

## קישורים חיצוניים

* 
* אתר קפלה ישראל

קטגוריה:צעצועים
הופמן

**הופמן** הוא שם משפחה ממקור גרמני שמשמעותו **איש חצר**. 

קטגוריה:שמות משפחה אשכנזיים
קטגוריה:שמות משפחה גרמניים
אדי

**אדי** (בשפות אירופיות: Eddie או Eddy), הוא שם גברי פרטי או שם משפחה, הנפוץ בקרב דוברי אנגלית, לרוב כקיצור של שמות אנגליים ממקור עתיק. בין השמות:  (Edward, במקור: Ēadweard) ובגלגולו הרומאני – אדוארדו (Eduardo),  (Edmund, במקור: Ēadmund),  (Edwin, במקור: Ēadwine),  (Edgar, במקור: Ēadgār), ושמות נוספים המתחילים ב"אד". משמעות המילה "אד" (Ēad) באנגלית עתיקה היא שפע, עושר או אושר.

קטגוריה:שמות פרטיים לגברים
קטגוריה:שמות משפחה
קטגוריה:שמות משפחה המבוססים על השם אדוארד