תנין (מיתולוגיה)

**תנין** היא מפלצת כאוס במיתולוגיה היהודית ובמיתולוגיות המסופוטמית והכנענית. בתנ"ך הוא מופיע גם בהקשרים המציגים אותו כתמסח (קרוקודיל). הוא מזוהה בפרשנות היהודית המסורתית עם הלוויתן (מיתולוגיה).

## התנין בתנ"ך
התנין, נזכר בתנ"ך 14 פעמים. הפרשנים המסורתיים ניסו לקבוע מיהו התנין על פי ההקשרים בטקסט ועל סמך מה שידוע להם על עולם החי ועל יצורים המופיעים בעלילות מיתולוגיות או בסיפורי פנטזיה.

### התנין הוא מפלצת ימית
בסיפור הבריאה בספר בראשית זוכים התנינים להדגשה מיוחדת. הם היצורים היחידים המופיעים בשמם ונאמר בצורה מפורשת שאלוהים ברא אותם. כלומר הם לא היו שם לפני שהחלה הבריאה. נאמר עליהם שהם גדולים. אך לאחר שנבראו לא נזכרת שום פעילות מצידם. אולם במקומות אחרים בתנ"ך יש התייחסות ברורה למאבק איתנים שהתקיים בזמן בריאת העולם בין האל ובין התנינים שהם נחשי ענק ימיים מרובי ראשים. לוויתן נחש בריח, לוויתן נחש עקלתון, פתן ורהב הם שמות של מפלצות נוספות שהשתתפו באותה מלחמה. על פי פסוקים אלה אלוהים אמנם ניצח את התנינים ושאר מפלצות הים אך הן עדיין קיימות והמאבק בין האל ובינן יחזור באחרית הימים.

[ממוזער|"השמדת הלוויתן", תחריט מאת [גוסטב דורה, 1865.]]
*  –
*  –
*  –
*  –
*  ––

פרשנים מסורתיים ראו ביצורים אלה משל למלכים שפגעו בעם ישראל: פרעה וסנחריב, אך מסתבר שחכמי התלמוד הכירו סיפורים על "שר של ים" שנלחם באלוהים ונוצח וסיפורים על התנינים הגדולים, שהם הלוויתן (מיתולוגיה) ובת זוגו, שהם נחש בריח ונחש עקלתון. יצורים אלה היו כה מסוכנים עד שיכלו להרוס את הבריאה כולה אם יתרבו ולכן אלוהים הרג את הנקבה (שהיא נחש עקלתון) ואת בשרה הוא המליח כדי שיהיה מאכל לצדיקים בגן העדן.

גרסה שונה לקשר בין לוויתן ובין התנינים מופיעה כבר בספר חנוך. שם מדובר על תנין נקבה הנקרא לוויתן ותנין זכר ששמו בהמות. הנקבה נקראה לשכון בתהומות הים והזכר יצא אל המדבר, ושני התנינים יגיעו בסוף הדברים כמאכל אל סעודת הצדיקים.

תיאור של מפלצת ים נוראה המובא בספר איוב פרק מ"א מיוחס אמנם ללוויתן, אך אפשר לראות בו גם תיאור של התנינים, שהפרשנות היהודית המסורתית זיהתה אותם עם הלוויתן.

התנינים הגדולים בבראשית א' מתורגמים בתרגום השבעים כκήτη τὰ μεγάλα־ *kētē ta me gala וב[[וולגטה]] כ־cete grandia.* במיתולוגיה היוונית והרומית אלו כינויים למפלצות ימיות ענקיות, שלרוב מתוארות כנחשי ענק מרובי ראשים. מפלצות ים הנלחמות באלים מופיעות גם במיתולוגיות המסופוטמיות הקדומות ובכתבי אוגרית ואין מחלוקת בין החוקרים בדבר השפעתם על אזכור מפלצות הים בתנ"ך. בתהילים מוזכרים בסמיכות "ראשי תנינים" וראשי לויתן, המכוונים בבירור למפלצת מרובת ראשים. בשירה זו כמו בשירות ובפסוקי נבואה אחרים במקרא נרמז מאבק איתנים שהתחולל בין אלהים ובין יצורי כאוס: תנינים, רהב, נחש עקלתון, נחש בריח ולוויתן. אלוהים שניצח באותה מלחמה קדומה -לאחר ששבר ופורר את ראשיהם - ינצח אותם גם בעתיד ביום הדין.

אמונה במפלצות כאלה מתגלה בסיפור מוזר במסכת קידושין המתאר חכם המחפש מקום ללון בו. הוא נכנס לבית מדרש ורואה שם מזיק - מין שד - שדומה לתנין בעל שבעה ראשים ובכל פעם שכרע בתפילה הותז אחד הראשים.
ממוזער|מפלצת ימית במפה משנת 1600 בקירוב
עדות לשימורה של המסורת על מלחמת האל בתנינים ולאמונה שהתנינים יתקיימו גם במלחמת גוג ומגוג שתתקיים באחרית הימים אפשר למצוא במסכת סנהדרין בתלמוד הבבלי:

לספר הזהר יש גרסה משלו ל"סוֹד זֶה לִוְיָתָן וּבַת זוּגוֹ": לפי הזהר, **דף ל''ד ע''ב**:

חוקרי המקרא ובראשם מ.ד. קאסוטו, רואים בהזכרת התנינים בסיפור הבריאה בספר בראשית, מחאה כנגד המיתוסים האליליים של הבבליים והכנענים. אלוהים הוא הבורא היחיד של העולם על כל יצוריו והתנינים הגדולים מוזכרים במיוחד כדי להדגיש שהם ברואי אלוהים ולא יצורים עצמאיים שמעזים להילחם באל. במזמור תהילים מזמין המשורר את כל הנבראים להלל את ה' ובראש ובראשונה דווקא את התנינים.

### התנין הוא דג ענק
תנינים נזכרים בסיפור בריאת העולם בפרק א' בספר בראשית:

ממוזער|לוויתן, איור במכלול העברי מצפון צרפת, המאה ה־13
הביטוי "התנינים הגדולים" עורר הרבה תהיות בקרב הפרשנים המסורתיים: כל בעלי החיים נזכרים בבריאת העולם בקבוצות על פי סוגיהם: . בעלי החיים היחידים הנזכרים בשמם הם התנינים. הם מתוארים כ"גדולים", בעוד שאין בטקסט התייחסות לממדים של בעלי חיים אחרים.

רש"י מפרש " התנינם. דָּגִים גְּדוֹלִים שֶׁבַּיָּם" ובעקבות תרגום יונתן וחכמי התלמוד מזהה את התנינים עם הלוויתן - ומסביר את לשון הריבוי "תנינים" בכך שמדובר בשני המינים - זכר ונקבה, שאותה הרג הבורא והמליח את בשרה כדי שיוגש לצדיקים בגן העדן. מרבית הפרשנים המסורתיים זיהו את התנין עם הלוויתן אם כי היה גם מי שטען שהתנינים הם דגים כל כך גדולים מפני שנועדו להיות מזונו של הלוויתן.

הרמב"ן בפירושו לתורה כותב כי אלו דגים ענקיים, תוך שהוא מסתמך על אגדות רבה בר בר חנה לצד חכמת יוון.

### התנין הוא נחש או תמסח (קרוקודיל)
ממוזער|משה ואהרון והתנין (דרקון) וחרטומי מצרים. מתוך כתב יד. 1590 בקירוב Biblioteque Nationale Paris

מטהו של משה ממלא תפקיד חשוב בתחרות הקסמים שבין משה ואהרון אחיו לבין חרטומי מצרים בפני פרעה (שמות ד' - ז'). בחזרה שעורך אלוהים למשה לקראת האירוע, המטה שמחזיק משה הופך לנחש. משה נבהל ונס מפניו, אך האל מרגיע אותו ואומר לו לאחוז בזנבו. ואכן כך עושה משה והנחש שב ונהפך למטה אך כשמופיעים אהרון ומשה בפני פרעה מנחה אותם אלוהים להשליך את המטה בפני פרעה כדי שיהפוך לתנין! ואמנם כך קורה וגם המטות שמשליכים החרטומים הופכים לתנינים. התנין שהיה מטה אהרון בולע את התנינים שהיו מטות החרטומים. אולם בפעם השנייה שמוזכר המטה נאמר עליו שזה המטה אשר נהפך לנחש.

מן הנאמר לעיל לא ברור - האם המטה נהפך פעמיים לנחש, ומכאן שהשם "תנין" מתייחס לנחש? בבראשית א' קבע רש"י שתנין הוא דג גדול אך מהטקסט בשמות ברור שהתנין הוא נחש. פרשנים ראו בכך סתירה וניסו לישב אותה בטענה כי התנין הוא נחש גדול ומסוכן ביותר ולא סתם נחש ולכן התנינים בבראשית מכונים "גדולים".

הקשר בין תנין ונחש מופיע בתקבולות בשירה המקראית כשפתן - שהוא סוג של נחש ארסי מקביל לתנין
*  –
*  –
ממוזער|סבק, האל התנין במיתולוגיה המצרית
אך מהסיפור על המטה שנהפך לתנין ניתן להניח שאפשר שהשם "תנין" היה גם בזמן התנ"ך שמם של הקרוקודילים (תמסחים) שבנילוס, שהיה להם מקום נכבד בתרבות המצרית. האל סבכ במיתולוגיה המצרית זוהה עם תנין היאור. הוא תואר כבעל גוף אנושי וראש של תנין. אחד ממרכזי הפולחן שלו הייתה עיר במחוז פיום שנקראה ביוונית קרוקודילופוליס - עיר התנין. הנביא יחזקאל מדמה את פרעה מלך מצרים לתנין גדול הרובץ בתוך היאור - שהוא נהר הנילוס. וכמו פרעה הוא שליט הנחשב בלתי מנוצח.

הנביא ירמיהו מדמה מלך גדול אחר - נבוכדנאצר מלך בבל - לתנין שהוא גדול וטורף. אם כי לא ברור אם כוונתו לתנין היאור או לדג גדול אחר.

נבוכדנאצר כבש את ירושלים כמו תנין שבולע את טרפו בשלמותו. ולכן כשאלוהים יעניש את בבל ויציל את ירושלים, ניצחון אלוהים על בבל מדומה לניצחון על תנין טורף: "פָקַדְתִּי עַל-בֵּל בְּבָבֶל, וְהֹצֵאתִי אֶת-בִּלְעוֹ מִפִּיו" (שם פס' 44). ירמיהו מזהה את נבוכדנאצר מלך בבל עם האל הראשי של בבל מרדוך, המכונה בל, ומדמה אותו לתנין כפי שפרעה מזוהה עם האל סבכ - האל התנין. שני הנביאים - ישעיהו וירמיהו מנבאים את ניצחונו של אלוהי ישראל על המלכים האדירים, פרעה ונבוכדנאצר, המדומים לתנינים גדולים, אולי בתזכורת לניצחון של האל בל במיתולוגיה המסופוטמית והאל בעל במיתולוגיה הכנענית על התנין הגדול.

בין הספרים החיצוניים שמופיעים בתרגום השבעים כנספחים לספרי התנ"ך נכלל מעשה התנין בבבל. מעין גרסה של הסיפור בספר דניאל לפיה מלך בבל העמיד את דניאל בניסיון אל מול תנין שנעבד בבבל כאלוהות. דניאל מצליח להרוג את התנין ואת כהניו.

## התנין במיתולוגיה ובשירות אפיות במזרח הקדום

במיתולוגיות ובשירות אפיות במזרח הקרוב הקדום מופיע אל הים המאיים לגאות ולהציף את העולם כולו. ראש האלים שהוא אל מלחמה או אל סער נלחם בו ובמפלצות ים העוזרות לו ומנצח אותם. מוטיב זה חוזר במיתולוגיה האמורית, במיתולוגיות מסופוטמיות, במיתולוגיה המצרית הקדומה, במיתולוגיה החורית-חתית, במיתולוגיה הכנענית, ולפי חקר המקרא המודרני גם במקרא.

#### התנין במיתוס המסופוטמי
ממוזער|מרדוק ותנין ,- חקיקה על חותם. המאה ה־9 לפנה"ס.
אנומה אליש, סיפור הבריאה הבבלי, מתאר את המאבק בין תיאמת, הים הקדמון, אם כל חי, ובין מרדוך, אלוהי בבל, שבעקבותיו זכה למעמדו כאל העליון בפנתיאון המסופוטמי. המיתוס הכתוב בשפה האכדית נתחבר, כמשוער, לקראת סוף האלף השני לפנה"ס, אך מקורותיו הם במיתוסים שומריים קדומים ביותר, מתחילת האלף השלישי לפנה"ס, והוא מושפע גם מהמיתוס האוגריתי. במאבק המר שבין תיאמת ובין האלים הצעירים שבראשם עומד מרודך יוצרת תיאמת אחת עשרה מפלצות שיסייעו לה. אך מרודך מביס את תיאמת ולאחר ניצחונו של הוא אוסר את המפלצות ומציב את צלמיהן בשער המקדש לאות ולעדות לניצחונו ולמעמדו כראש האלים.

רוב השמות לקוחים מן השפה השומרית. "תנינים" - מילולית: "נחשים ענקיים" בעלי שבעה ראשים. "דרקונים" - מילולית "פתן גדול" - נחש מיתולוגי ארסי בעל קרניים, ובדרך כלל בעל רגליים קדמיות. "נחש בריח" - מילולית נחש זועם/קוצף. הכוונה ליצור מיתולוגי בעל ראש של נחש וגוף של בהמה הולכת על ארבע. "שחל אדירים" - יצור מיתולוגי הולך על שתיים בעל ראש של אריה וטופרי נשר.
בלוח שנמצא בספריתו של המלך האשורי אשורבניפל שבנינווה מתוארת מלחמה של אל ביצור דמוי נחש יליד הים. זהו יצור ענק, אוכל ובולע כל, שהטיל את פחדו על כל האלים בשמים עד שנוצח:

#### תנינים ויצורי הים בכתבי אוגרית
עלילות בעל וענת הן העלילה המרכזית שהתגלתה בספרות האוגריתית. מסופר בה על מאבק של האל בעל ואחותו האלה ענת באלים ים ומות על השליטה על הארץ. בעל מביס את ים ועוזריו לוויתן נחש בריח ולויתן נחש עקלתון, שיש לו שבעה ראשים. המילה תנין (בכתיב חסר: "תננ") נהגתה באוגריתית Tunnan. נחש עקלתון - בתנ עקלתנ. הם מפלצות אך אין ודאות שהם יצורים ימיים. בלוח השלישי של מחזור עלילות בעל, ענת מספרת שהיא זו שהרגה את אויבי בעל

## תנינים ודרקונים במסורות נוצריות
ממוזער|אלברכט דירר הדרקון/תנין והאשה ההרה בחזון יוחנן. תחריט ראשית המאה ה-16
בחזון יוחנן, הספר האחרון בברית החדשה, הנודע גם כספר ההתגלות, יש תיאור אניגמטי שבו מופיע יצור בצורת נחש אדום ענק, שלו שבעה ראשים ועליהם שבעה כתרים, עשר קרניים וזנב אדיר. היצור רודף אחר אשה הרה (כנראה מריה אם ישו) ונלחם במלאך גבריאל ובעוזריו. הם מנצחים אותו ומשליכים אותו לארץ, אך למרות שנוצח הוא לא נעלם ונותן את סמכותו לחיה אחרת. הספר, שזמן חיבורו הוא ככל הנראה, בסוף המאה הראשונה, נכתב ביוונית. בתרגום ללטינית היצור נקרא draco magnus - דרקון גדול, וגם serpens antiquus נחש קדמון. בתרגום לעברית של ספר ההתגלות, המתרגם פראנץ דליטש, שהיה תאולוג לותרני גרמני, ומראשוני החוקרים של מדעי היהדות במאה ה־19, בחר לקרוא ליצור תנין.

ממוזער|המלאך גבריאל הורג את המפלצת (תנין/דרקון), בון, המאה ה-18 Kurfürstlicher Palast Bonn
בתרגום התנ"ך ליוונית תרגום השבעים, מתורגמת המילה תנין בתנ"ך ל-kētos וגם ל δράκων, drákōn. בוולגטה, תרגום התנ"ך ללטינית היא מתורגמת ל-cetus ובמקרים אחרים ל-draco. מילים אלו ביוונית ובלטינית תארו מפלצת, לרוב ימית ובדרך כלל דמוית נחש, ו/או מרובת ראשים. בדימוי של היצור בחזון יוחנן ניתן למצוא את השפעת הדימויים של יצורי הים המיתיים שבתנ"ך: התנין, נחש עקלתון ונחש בריח, רהב ולוויתן, אך אין ספק שהוא הושפע גם מתיאורי המפלצות הימיות המאכלסות את המיתולוגיה היוונית. גיבורי יוון כמו הרקולס ופרסאוס זכו בתהילה על שנלחמו במפלצות דמויות נחש ימי ומרובות ראשים וניצחו אותן. סיפורי הגיבור והדרקון התגלגלו לנצרות והגיעו מאוחר יותר למיתוס על גאורגיוס הקדוש והדרקון. התנין/דרקון הופך גם בנצרות למייצג של השטן ולסמל של כאוס וכוחות הרוע.

## התנין במקורות יהודיים בתר־מקראיים
באגדות חז"ל בתלמוד הבבלי מופיע התנין כמפלצת, המזכירה את אגדות הדרקונים שומרי האוצר. באגדה זו התנין שומר על אבן יקרה במצולות הים:

באותו המקום מזוהה התנין הבראשיתי עם הלויתן, הנזכר לצדו במספר מקומות בתנ"ך, ומזוהה גם הוא כיצור בעל שורשים מיתולוגיים.

בקבלה, ובפרט בספר הזוהר, נקשרה דמותו של התנין עם הסטרא אחרא, על רקע הקשר המקראי בין התנין והנחש, המופיע בסיפור חטא עץ הדעת כיצור מרושע, ואולי אף שטני.

לספר הזהר יש גרסה משלו ל"סוֹד זֶה לִוְיָתָן וּבַת זוּגוֹ": לפי הזהר, **דף ל''ד ע''ב**: בתרגום לעברית:וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת הַתַּנִּינִים הוּא רָזָא דָּא (דף ל"ד ע"ב) לִוְיָתָן וּבַת זוּגוֹ. (קע"ו ע"ב....הַתַּנִּים הַגָּדוֹל - תִּשְׁעָה יְאוֹרִים הֵם, שֶׁהוּא רוֹבֵץ.. . בזמן שקדם לבריאה היו התנין הגדול ועוד תשעה תנינים ששטו בתשעה נהרות, שנקרא גם יאורים שהתפצלו מנהר הפישון שיצא מגן העדן. אלהים גרר את התנינים ליבשה ורצץ את ראשם כְּמוֹ שֶׁנֶּאֱמַר (תהלים עד) "שִׁבַּרְתָּ רָאשֵׁי תַנִּינִים." התנין הזכר לא מת ונסוג אל מעמקי החושך אך אחת ל שבעים שנה הוא מעלה את סנפיריו והעולם כולו מזדעזע.. בתהום האפלה חבר התנין הגדול אל סמאל, מלך עולם הטומאה עד שקשה היה להבחין בינו ובין סמאל.

...והארץ הייתה תוהו ובוהו. אמר רבי שמעון. מעשה בראשית, חברים עוסקים בו ויודעים אותו אבל מועטים אלה היודעים את סוד מעשה בראשית בסוד התנין הגדול ועל זה למדנו, שכל העולם כולו משתלשל אלא על סנפיריו של תנין זה...התנין, על פי ספר הזהר הוא ייצוג של הרוע ומכאן שהרוע אינו מעשה אדם - הוא מטבעו של העולם ומטבעו של בורא עולם וכל העולם מתקיים בזכות רוח האל ורוח התנין. "הוא שנאמר ורוח אלהים מרחפת על פני המים. וזה שלמדנו שהקב"ה הכה רוח ברוח וברא עולם"   

רשב"י', גיבורו של ספר הזהר מכונה "צדיק יסוד עולם" וכמו התנין הוא "מרעיש הארץ" 

לדעת יהודה ליבס, על פי הזהר ידיעותיו של רשב"י על התנין הגדול מבססות את מעמדו כ"צדיק יסוד עולם". התנין הגדול מרעיד את העולם אחת לשבעים שנה, ומכאן שרעידות האדמה בעולם קשורות בתנין הגדול וקשורות ברשב"י שהוא צדיק יסוד עולם. ספר הזהר מקשר את התנין גם עם הדימוי המיתי של הנחש האוחז את זנבו בפיו (הארורובורוס). הרעיונות הקבליים שנקשרו בתנין קיבלו פיתוח קיצוני בהגותו השבתאית של נתן העזתי ב"דרוש התנינים".
## הערות שוליים

קטגוריה:יצורים מיתולוגיים
קטגוריה:ישויות מיתיות בתנ"ך
קטגוריה:זוחלים מיתולוגיים
קטגוריה:נחשים אגדיים
קטגוריה:יצורים מהמיתולוגיה היהודית