נאו-שמאניזם

ממוזער|טקס קקאו בהשתתפות נשים בפסטיבל רוחניות
**נאו-שמאניזם** מתייחס לצורות מודרניות של שמאניזם, המאומצות לרוב על ידי אנשים בעולם המערבי כחלק מרוחניות של העידן החדש, ללא קשר ישיר לחברות שמאניות מסורתיות. לעיתים נאו-שמאניזם משמש גם בטקסים ובמנהגים שמאניים מודרניים, שאף על פי שיש להם קשר מסוים לחברה המסורתית שמהווה את מקור המנהג, הותאמו בצורות שונות לנסיבות מודרניות. זה יכול לכלול גם טקסים "שמאניים" לראווה, בין אם על הבמה ובין אם לתיירות שאמאנית וגם נגזרות מודרניות של מערכות מסורתיות המשלבות טכנולוגיות ותפיסות עולם חדשות.

## היסטוריה
ייתכן שחוקרים בעבר כמו המתמטיקאי הבריטי ג'ון די עסקו בצורות קודמות של נאו-שמאניזם. מקור התנועות הנאו-שמאניסטיות הוא במחצית השנייה של המאה ה-20, ובמיוחד בתנועות-נגד ובפוסטמודרניזם. שלושה סופרים נחשבים כמקדמים העיקריים של רעיונות הקשורים לשמאניזם ולנאו-שמאניזם: מירצ'ה אליאדה, קרלוס קסטנדה ומייקל הרנר.

בשנת 1951 חוקר הדתות הרומני מירצ'ה אליאדה הפיץ את רעיון השמאניזם עם פרסום הספר "שמאניזם: טכניקות ארכאיות של אקסטזה", בו כתב ששמאניזם מייצג סוג של דת אוניברסלית וקדמונית עם מאפיינים מגדירים, כמו מסע לעולם הרוחות. עבודתו של אליאדה ספגה ביקורת קשה בחוגים אקדמיים אך למרות הביקורות עבודתו של אליאדה הייתה חלק קריטי מהנאו-שמאניזם שפותח על ידי קסטנדה והרנר.

בשנת 1968 פרסם קרלוס קסטנדה את הספר "תורתו של דון חואן: דרך יאקית לידע" שלדבריו היה יומן מחקר המתאר את חניכותו עם "איש ידע" מסורתי שזוהה כ"דון חואן מטוס", לכאורה אינדיאני יאקי מצפון מקסיקו. מייד עם פרסומן העבודות של קסטנדה עוררו ספקות לגבי האמיתות שלהן. היצירות שלו נחשבות כולן בדיוניות.

אף על פי שהיצירה של קסטנדה הוכחה כבדיונית, הספרים שלו יצרו בכל זאת התפתחות של שמאניות מודרנית. מה שקסטנדה ראה כאלמנטים שמאניים מסורתיים (כמעט) אוניברסליים, תרם ליצירה של חבילה א-תרבותית של פרקטיקות, עבור אלו המחפשים לתרגל שמאניות מודרנית.

בספר משנת 1980 "דרכו של השמאן" המחבר מייקל הרנר מפתח עוד יותר את רעיון השמאניזם הא-תרבותי. הרנר פיתח מערכת של שמאניזם א-תרבותית אותה כינה ליבת השמאניזם ("Core Shamanism"). הוא כתב כי הרעיונות מבוססים על חוויות שהוא עבר עם שמאנים משבטים בדרום אמריקה, כולל צריכת חומרי הזיה. הרנר יישם באופן רחב את המונח "שמאן" למנהיגים רוחניים וטקסיים בתרבויות שאינן משתמשות במונח זה, ואמר כי למד גם עם "שמאנים" בצפון אמריקה; הוא כתב שהם היו אנשי שבטים ילידים בני הלקוטה, וינטו, פומו, סאליש החוף ועוד, אך לא נקב בשמות של אנשים או קהילות ספציפיות.

הרנר טען כי הוא מתאר אלמנטים אוניברסליים של פרקטיקות שמאניות בקרב עמים ילידיים ברחבי העולם, תוך "ניקוי" התוכן התרבותי הספציפי שלהם כדי להנגישם למחפשי רוחניות מערביים בני זמננו. על פי הרנר, המקורות שהשפיעו על שיטתו כוללים את השמאניזם הסיבירי, תרבויות מקסיקו וגואטמלה, מסורות אוסטרליות וכן את ה"רוחות המלוות" (Familiar spirits). עם זאת, בפועל, שיטותיו אינן דומות למנהגים הדתיים או לאמונות של אף אחת מתרבויות אלו.

## אמונות ומנהגים
נאו-שמאניזם הוא זרם אקלקטי המשלב אמונות ומנהגים השואפים להשגת מצבי תודעה משתנים ולתקשורת עם עולם הרוחות. הדבר נעשה באמצעות טכניקות מגוונות כגון תיפוף, ריקוד, שירה ומוזיקה, או באמצעות שימוש באנתאוגנים (חומרים משני תודעה ממקור צמחי) – אם כי השימוש באלו האחרונים שנוי במחלוקת בקהילה הנאו-שמאנית. שמאניזם הליבה (Core Shamanism), מערכת הפרקטיקות שפיתח מייקל הרנר בשנות ה-80, היא ככל הנראה הנפוצה ביותר במערב, והייתה לה השפעה עמוקה על הנאושמאניזם.

העוסקים בנאו-שמאניזם שואבים השראה ממגוון תרבויות ילידיות, הן קיימות והן כאלו שנכחדו, אך רבים מהם אינם רואים עצמם מחויבים לתורתו של הרנר או למסגרת של השמאניזם הליבתי. למרות זאת הגישה של הרנר ביחד עם גישות דומות שחלקן כוללות את טקסי האיוואסקה באמזונס, השפיעה על הפרקטיקות של רוב הקבוצות הנאו-שמאניות הללו. פרקטיקות של נאו-שמאניזם יכולות לכלול גם טקסי תקשור עם נשמות, טקסים בסווט לודג' (sweat lodge), מעגלי מתופפים ועוד. וואליס, ארכאולוג המגדיר את עצמו כ"נאו-שמאן" ומשתתף בקהילות נאו-פגניות ונאו-שמאניות, כתב כי להערכתו חוויות הסינסתזיה (עירוב חושי) המדווחות במסעות "שמאניזם הליבה", דומות לאלו הקיימות בפרקטיקות שמאניות מסורתיות.

### הבדלים בין שמאניזם לנאו-שמאניזם
חוקרים מצביעים על מספר הבדלים בין השמאניזם המסורתי לנאו-שמאניזם. בהקשרים מסורתיים, השמאנים נבחרים בדרך כלל על ידי הקהילה או יורשים את התואר (או שניהם). לעומת זאת, בנאו-שמאניזם כל אדם יכול לבחור להפוך לשמאן אם כי ישנם נאו-שמאנים החשים כי "נקראו" לתפקיד וכי לא הייתה זו בחירה אישית, בדומה למקובל בחלק מהחברות המסורתיות.
שמאל|ממוזער|250x250 פיקסלים|מעגל תופים נאו-שמאני בארצות הברית
בהקשרים מסורתיים, השמאנים ממלאים תפקיד מרכזי המוכר על ידי תרבותם, ומטרתו לבקש את עזרת הרוחות כדי לשמור על האיזון והסדר הקוסמי. לעומת זאת, בנאו-שמאניזם המוקד הוא לרוב חיפוש והתפתחות אישית. אף שישנם נאו-שמאנים המצהירים כי הם מקיימים טקסים למען ריפוי הזולת והסביבה, ומשווים את תפקידם בקהילה המודרנית לזה של השמאן המסורתי, מרבית העוסקים בתחום פועלים באופן מבודד ומעניקים שירותים ללקוחות משלמים.

הבדל נוסף בין נאו-שמאניזם לשמאניזם מסורתי טמון ביחס לרגשות שליליים, כגון פחד ותוקפנות. בעוד שתהליכי חניכה שמאניים מסורתיים כללו לעיתים קרובות פחד וכאב, הנרטיב הנאו-שמאני נוטה להדגיש אהבה על פני רגשות שליליים. כמו כן, בעוד שריפוי שמאני מסורתי כלל לעיתים תפיסות של זדון או כאוס, הנאו-שמאניזם מתמקד בהיבט פסיכותרפי השואף ל"סוף טוב". הרנר אף טען כי העוסקים בפרקטיקות שליליות הם מכשפים ולא שמאנים, הבחנה שאינה קיימת בחברות מסורתיות.

אף על פי שגם השמאניזם המסורתי וגם הנאו-שמאניזם טוענים לקיומם של שני העולמות במקביל: העולם הרוחני והעולם החומרי, השמאניזם המסורתי והנאו-שמאניזם נבדלים באופן שבו הם תופסים את שני העולמות. בתפיסה המסורתית, עולם הרוח נתפס כמציאות ראשונית, בעוד שבנאו-שמאניזם, הסברים מטריאליסטיים "מתקיימים יחד עם תיאוריות אחרות של הקוסמוס"שחלקן רואות את העולם החומרי ואת העולם ה"חוץ-חומרי" כמציאותיים באותה מידה.

### טקס קקאו
#### דת מסואמריקאית עתיקה
בדת המסואמריקנית העתיקה עץ הקקאו נחשב למקור אלוהי, ומילא תפקיד מרכזי בחיי הפולחן בקרב המאיה והאצטקים. על פי המיתולוגיה, הקקאו הוא מתנה מהאלים ונקשר לסיפורי בריאת העולם ולאלים כמו הנחש בעל הנוצות, אק צ'ואה וקוצלקואטל.

מקורות היסטוריים ואתנו-היסטוריים מצביעים על כך שהקקאו שימש בטקסי הקרבת קורבנות, פסטיבלים דתיים והקשרים נוספים של קורבן, כולל צריכתו במהלך טקסים לכבוד אלוהויות ולפני קורבנות אדם. השימוש בו הוגבל לחוגי העילית, לכהונה ולהקשרים פולחניים ולא היה חלק מצריכה יומיומית.

#### טקסים מודרניים
טקסי קקאו מודרניים צמחו מתוך תנועות הפסיכדליה והעידן החדש של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, ואינם מהווים המשך ישיר למנהגים פולחניים מהתקופה הפרה-קולומביאנית. המשתתפים בדרך כלל מייחסים את הופעתם של טקסי קקאו מערביים עכשוויים לתחילת שנות ה-2000, כאשר חלקם מייחסים את הפופולריות שלהם לפעילותו של יצרן קקאו אמריקאי, קית' וילסון, באזור אגם אטיטלן בגואטמלה. טקסים אלה כוללים בדרך כלל צריכה קולקטיבית של משקאות קקאו, אותם המשתתפים מתארים כמייצרים חוויות "מקרקעות" ו"פותחות לב".

בישראל של המאה ה-21, טקסי הקקאו הפכו לחלק מתרבות הפסטיבלים והריטריטים. המשתתפים מדווחים על חוויה של 'פתיחת לב' המיוחסת לשילוב בין המרכיבים הכימיים של הקקאו (כגון אננדמיד ותאוברומין) לבין האווירה הטקסית הכוללת מוזיקה, כוונה משותפת והנחיה שמאנית.

## תיירות נאושמאנית
חסידי הנאו-שמאניזם מטיילים למקומות בהם ישנן קהילות ילידים עם מסורות שמאניות, או מה שהם מאמינים שהן מסורות שמאניות, כדי לצפות או להשתתף בטקסים שמאניים. חלקם נוסעים למדינות אחרות בחיפוש אחר חוויות של טקסי חניכה שלדעתם יהפכו אותם ל"שמאנים" בעצמם. אלו שעורכים טקסים המיועדים לתיירים לעיתים מגיעים מקהילות עם מסורות שבטיות אותנטיות, אך לרוב הטקסים עצמם הותאמו במיוחד להקשר תיירותי. מכיוון שמדובר בעסק רווחי כלכלית עבור קהילות עניות, אין ערובה לכך שהאנשים המציעים את החוויות האלו אומנו בפרקטיקה של הנחיית טקסים למיניהם ושהטקס אכן יכלול את מה שהתחייבו אליו בפרסום. טקסים תיירותיים אלו עשויים ללבוש צורות שונות. במקרים מסוימים, אלו עשויים להיות טקסי הקרבה שמאניים פומביים או אירועי ריפוי המוניים. ביקוטסק ברוסיה נפתח תיאטרון שמאני להופעות כאלה.

פרסומים בתקשורת העולמית, למשל בניו יורק טיימס ובמגזין נשיונל ג'אוגרפיק עוררו גל של "תיירות איוואסקה" באמזונס, המונעת מחיפוש אחר מזור טיפולי. לתופעה זו השלכות מורכבות:
* פגיעה תרבותית: המבקרים תורמים למסחור ו"פטישיזציה" של טקסים ילידיים, תוך התעלמות מהעובדה שאין טקס אחיד ולכל תרבות מסורת ייחודית.
* היעדר פיקוח: המטפלים (שמאנים) אינם מפוקחים ופועלים ללא הסמכה רשמית.
* סיכון בטיחותי: אף על פי שזה נחשב נדיר יחסית, השימוש בסם גבה את חייהם של כעשרה תיירים בפרו.

ריטריטים של העידן החדש המציעים חוויות המתיימרות להיות מסעות חזון וטקסי חניכה שמאניים הנמשכות בדרך כלל סוף שבוע או שבוע שלם, הפכו לפופולריים בעידן המודרני. באוקטובר 2009, במהלך ריטריט שארגן ג'יימס ארתור ריי, מתו שלושה בני אדם ו-21 נוספים חלו בעת שהשתתפו בטקס סווט לודג' שכונה "לוחם רוחני". הטקס, שנערך במבנה לא-מסורתי וצפוף שכלל כ-60 משתתפים ששילמו כ-10,000 דולר כל אחד, הועבר על ידי ריי באופן רשלני במרכז "אנג'ל ואלי" ליד סדונה, אריזונה. בשנת 2011 הורשע ריי בשלושה סעיפים של גרימת מוות ברשלנות. מנהיגים רוחניים בקהילות הילידיות יצאו נגד חוויות אלו המועברות על ידי אנשים חסרי הכשרה, והבהירו כי לטקס שריי "מכר" היה קשר קלוש, אם בכלל, לטקס סוזט לודג' אמיתי.

## ביקורת
חוקרי עמים ילידים בארצות הברית מתחו ביקורת על העוסקים בנאו-שמאניזם המציגים מצג שווא לפיו תורתם ומנהגיהם נגזרים מתרבויות ילידיות. החוקרים טוענים כי מדובר בצורה לא לגיטימית של ניכוס תרבותי, וכי מדובר בעצם בתכסיס של מנהיגים רוחניים מתחזים המנסים להסוות אלמנטים מומצאים, חסרי בסיס או מסוכנים בטקסיהם, או להעניק להם לגיטימציה, וכל זאת במטרה להפיק רווח כספי.

בקרב חברי קהילות מעמים ילידים בארצות הברית עלתה גם התנגדות לסדנאות נאו-שמאניות. הם הדגישו שלשמאניזם יש תפקיד חשוב בתרבויות הילידיות, וכינו את אלו המציעים סדנאות כאלו כשרלטנים העוסקים בניכוס תרבותי.

דניאל נואל רואה בשמאניזם הליבה כמבוסס על ניכוס תרבותי ועל ייצוג שווא של התרבויות השונות מהן הוא שואב השראה. נואל מאמין שעבודתו של הרנר, בפרט, הניחה את היסודות לניצול מסיבי של תרבויות ילידיות על ידי "שמאניזם פלסטי". עם זאת, נואל אכן מאמין ב"שמאניזם מערבי אותנטי" כחלופה לנאו-שמאניזם.

רוברט ווליס (Robert Wallis) טוען כי מכיוון שפרקטיקות השמאניזם הליבתי נותקו מתרבויות המקור שלהן, האזכור של שמאנים מסורתיים על ידי הרנר הוא ניסיון להעניק לגיטימציה לטכניקות שלו תוך "הוצאת הילידים מהמשוואה". לדבריו, גישה זו פוטרת את העוסקים בשמאניזם ליבתי מהצורך להתמודד עם "המציאות הקשה, לרוב, של חיי הילידים המודרניים".

## דמוגרפיה
מפקד האוכלוסין של בריטניה בשנת 2011 מאפשר לכתוב תיאור של דת שבחר אדם באופן עצמאי. הנתונים עבור אנגליה וויילס מראים שמתוך קצת יותר מ-80,000 איש שהגדירו את עצמם כפגאנים, 650 מתוכם כתבו בשדה התיאור את המילה "שמאניזם".

## ראו גם
* שמאניזם
* מכשפה

## לקריאה נוספת
* נחום מגד, **שערי תקווה ושערי אימה**, שמאניזם, מאגיה וכישוף בדרום ומרכז אמריקה, מודן הוצאה לאור, 1998.
* יצחק בארי, **מתנת הריפוי השמאני**, לגלות את הכוחות החבויים בך לשינוי המציאות, פוקוס (הוצאה לאור), 2024.
* רחל אלבק-גדרון, **שמאניזם וחקר הספרות**, הוצאת מאגנס, 2021.
* שמואל שאול, **חניכה שמאנית**, הוצאת פרא
* קרלוס קסטנדה, **[[משנתו של דון חואן]]**, הוצאת כנרת, זמורה, דביר

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:רוחניות ואמונה
קטגוריה:אנתרופולוגיה של הדת