צ'ארלס פרסי

**צ'ארלס הארטינג פרסי** (באנגלית: **Charles Harting Percy**; 27 בספטמבר 1919 – 17 בספטמבר 2011), הידוע גם בשם **צ'אק פרסי**, היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי. הוא היה נשיא תאגיד בל אנד האוול מ-1949 עד 1964, וכיהן כסנאטור רפובליקני מאילינוי מ-1967 עד 1985, לאחר תבוסה לפול סיימון. הוא הוזכר כבעל תקווה רפובליקני לנשיאות מ-1968 עד 1988. במהלך הקריירה שלו בסנאט, פרסי התרכז בעסקים וביחסי חוץ.

## ביוגרפיה
### ראשית חייו והשכלה
צ'ארלס הארטינג פרסי נולד ב-27 בספטמבר 1919 בפנסקולה, עיר הבירה של מחוז אסקמביה בצפון מערב פלורידה, והיה בנם של אדוארד ה. פרסי ואליזבת הארטינג. אביו, יליד אלבמה, צאצא לבני מיסיסיפי וווירג'יניה מהתקופה הקולוניאלית, היה בתקופות שונות מוכר מכוניות וקופאי בנק. אמו ילידת אילינוי הייתה כנרת קונצרטים. אדוארד היה בנם של צ'ארלס בראון פרסי והלן ליילה הרנדון ממשפחת הרנדון החזקה מווירג'יניה. אליזבת הארטינג הייתה בתם של פיניאס פרדריק הארטינג ובל אשנבק.

המשפחה עברה לשיקגו כשפרסי היה תינוק. כילד, הייתה לו אנרגיה יזמית והחזיק בעבודות בזמן שלמד בבית הספר. באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 הביאה אותו המטיפה שלו לתשומת לבו של המורה שלו בבית ספר של יום ראשון, ג'וזף מקנאב, נשיא בל והאוול, אז חברת מצלמות קטנה.

פרסי סיים תיכון בתיכון טרייר חדש. הוא נכנס לאוניברסיטת שיקגו במלגה של חצי שכר לימוד, ופילס את דרכו בקולג' עם כמה משרות חלקיות. הוא סיים את התואר בכלכלה ב-1941, והיה חבר באחוות אלפא דלתא פי.

### קריירה עסקית
פרסי התחיל ב-Bell & Howell בשנת 1938 כחניך מכירות בזמן שעדיין למד בקולג'. ב-1939 עבד ב-Crowell Collier.

הוא חזר לבל והאוול ב-1941 כדי לעבוד במשרה מלאה לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת שיקגו. בהיותו נבון בעסקים, תוך שנה מונה לדירקטור בחברה. פרסי שירת שלוש שנים בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וחזר לחברה ב-1945.

בשנת 1949, הג'ייסס כינו את פרסי לאחד מ"הגברים הצעירים המצטיינים באמריקה", יחד עם ג'רלד ר. פורד, ממישיגן, נשיא ארצות הברית לעתיד, וג'ון בן שפרד, התובע הכללי של טקסס לעתיד. 

לאחר מותו של ג'וזף מקנאב ב-1949, פרסי מונה לנשיא בל והאוול. הוא היה מכריע בהובלת החברה בתקופה של הצלחה וצמיחה פיננסית. במהלך מנהיגותו, פרסי הרחיב את בל אנד האוול, העלה את ההכנסות פי 32 ואת מספר העובדים פי 12, ורישום את החברה בבורסת ניו יורק. בעוד שהמשיכה לייצר מצלמות קולנוע ומקרני קולנוע וקול לשימוש צבאי, מסחרי וביתי, בסוף שנות ה-40 החברה גיוונה לייצור מיקרופילם. מאוחר יותר היא נכנסה גם לשווקים המתרחבים במהירות של שירותי מידע.

### קריירה פוליטית
בסוף שנות ה-50 החליט פרסי להיכנס לפוליטיקה. בעידודו של נשיא ארצות הברית דווייט ד. אייזנהאואר, פרסי עזר בכתיבת *Decisions for a Better America*, שהציעה קבוצה של יעדים ארוכי טווח עבור המפלגה הרפובליקנית. הוא השתייך לאגף המתון והליברלי של המפלגה הרפובליקנית, בראשות אייזנהאואר בתקופת נשיאותו ומאוחר יותר זוהה באופן הדוק עם מושל ניו יורק, נלסון א. רוקפלר. בשנת 1958, פרסי שירת בקרן הלימוד המיוחדת של קרן רוקפלר, ובעצם עבד כיועץ לא רשמי לקמפיין של רוקפלר לתפקיד מושל ניו יורק. 

פרסי נכנס לראשונה לפוליטיקה עם מועמדות למושל אילינוי ב-1964, שאותה הפסיד במעט למושל המכהן הדמוקרטי אוטו קרנר. במהלך מסע הבחירות שלו, פרסי תמך בעל כורחו במועמד הרפובליקני השמרני לנשיאות בארי גולדווטר, עמיתו לעתיד בסנאט. גולדווטר הובס בכל המדינה, למרות שהצליח מעט יותר באילינוי מאשר במדינה בכלל.

#### הסנאט האמריקאי
בשנת 1966, פרסי התמודד על תפקיד הסנאטור האמריקאי של אילינוי. בתו ולרי, בת ה-21, נרצחה בבית המשפחה בבוקר ה-18 בספטמבר, בסוף מסע הבחירות. נטען כי מותה נגרם על ידי פולש, אך הפשע מעולם לא פוענח למרות חקירה ממושכת.

פרסי ויריבו השעו שניהם את הקמפיין למשך מספר שבועות לאחר מותה של ולרי. הוא הביס את הסנאטור הדמוקרטי פול דאגלס (פרופסור לשעבר לפרסי באוניברסיטת שיקגו) עם 56 אחוז מהקולות.

לאחר שפרסי הופיע בתוכנית הטלוויזיה *Face The Nation* ב-15 בינואר 1967, עם שאר הסנאטורים הרפובליקנים החדשים שנבחרו, הנשיא לינדון ג'ונסון ציין בפרטיות שלדעתו פרסי יהפוך לנשיא משובח אם ההזדמנות תתעורר. 

ב-12 בדצמבר 1967, הסנאטור פרסי נפגש עם נשיא דרום וייטנאם נויין ואן טיו והבטיח לו ש"אף אדם אחראי לא במפלגה הדמוקרטית ולא במפלגה הרפובליקנית תמך בנסיגה של ארצות הברית מדרום וייטנאם". 

בשנת 1967, הסנאטור פרסי הציג הצעת חוק להקמת תוכנית להמרצת בניית דיור בעלות נמוכה. ההצעה של פרסי הייתה הראשונה מסוגה שהעניקה בעלות על בתים למשפחות מעוטות הכנסה, והיא זכתה לתמיכה חזקה מהרפובליקנים הן בבית הנבחרים והן בסנאט, אם כי בסופו של דבר לא עברה. כשנשאל מדוע בחר דיור להצעת החקיקה הגדולה הראשונה שלו, אמר פרסי: "מכל הבעיות שנתקלתי בהן במהלך שלוש שנים של קמפיין, תחילה עבור המושל ולאחר מכן עבור הסנאט, נראה שהחמור ביותר בהשלכותיהן לעתיד הן הבעיות של האזורים המדרדרים בעיר ובאזור הכפרי, חוסר ההתאמה של הדיור". פרסי הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1968  ואישורו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית,  הצטרף לרפובליקנים של רוקפלר בהצבעה נגד המועמדויות לבית המשפט העליון של קלמנט היינסוורת'  וג'ורג' הרולד קארסוול, אבל כן הצביע לוויליאם רנקוויסט ב-1971. 

כשהיה בסנאט פחות משנתיים, פרסי הוזכר כתקווה רפובליקנית למועמדות לנשיאות ב-1968. בעל הטור של הניו יורק טיימס ג'יימס רסטון התייחס אליו כ"הכתבה הפוליטית החמה ביותר במפלגה הרפובליקנית". ב-1970, פרסי דיבר על ההנאה שלו מהאוטוביוגרפיה של מלקולם אקס, ואמר "כל אדם לבן צריך לקרוא את זה".

ב-1972 ביקש פרסי כהונה שנייה לסנאט. בבחירות הכלליות הוא הביס את חבר הקונגרס רומן פוצ'ינסקי בסחף הרפובליקני. הוא ויתר על מקומו בוועדת ההקצאות החשובה של הסנאט עבור אחד בוועדת יחסי החוץ.

הסנאטור פרסי בשנת 1974 הציג חקיקה המאפשרת את הגבלת המהירות המרבית הלאומית קבועה במהירות , שהפכה לחוק בינואר 1975, נשארה בתוקף עד שתוקנה ב-1987 כדי לאפשר נסיעה במהירות  בכבישים מהירים כפריים בין מדינות ולבסוף בוטל ב-1995.

ב-1978, כשפרסי השלים את כהונתו השנייה, הוא נראה בלתי מנוצח. פרסי נחשב כה חזק עד שהמפלגה הדמוקרטית לא הצליחה לשכנע אף מועמד רציני לאתגר אותו בבחירות של אותה שנה. אלכס סיית', מועמד לסוס שחור, היה האתגר הדמוקרטי שלו. סיית' מעולם לא חיפש תפקיד נבחר, אבל כיהן כמינוי במועצת הערעורים של מחוז קוק במשך שתים עשרה שנים, תשע כיו"ר.

באותה תקופה, המוניטין של פרסי כרפובליקני מתון של רוקפלר, בניגוד לעמדות מדיניות החוץ הקשוחות לכאורה של סיית', הפך את פרסי לפגיע לפתע בשבועות שלפני הבחירות. פרסי פעל קודם לכן להרחבת הבסיס של המפלגה הרפובליקנית והיה חריג לגורמים שמרניים יותר. כשהוא חש את ההפסד הסביר שלו, פרסי יצא לטלוויזיה ימים לפני הבחירות, ובעיניים מלאות דמעות, הפציר במצביעי אילינוי לתת לו הזדמנות נוספת. הוא אמר, "קיבלתי את ההודעה שלך ואתה צודק... אני בטוח שעשיתי את חלקי בטעויות, אבל סדר העדיפויות שלך הוא שלי." הוא זכה בבחירות חוזרות ב-53% לעומת 46% של סיית'.
[טקסט=|ממוזער|262x262 פיקסלים| ארוחת צהריים 1980 לכבוד [רנגג'ונג ריגפה דורג'ה|הקרמאפה ה-16 (Rangjung Rigpe Dorje) בקפיטול האמריקאי. בודהיסטים טיבטים (יושבים משמאל לימין) ג'מגון קונגטרול רינפוצ'ה, הקרמאפה ה-16, צ'וגיאם טרונגפה. עומדים מתורגמן לא ידוע והסנאטור צ'ארלס פרסי, יו"ר ועדת יחסי החוץ]]
לאחר שהרפובליקנים זכו בשליטה בסנאט ב-1980, פרסי הפך ליו"ר ועדת יחסי החוץ. באותה שנה הוא ערך ארוחת צהריים לכבוד הקרמאפה ה-16 של טיבט בקפיטול ארצות הברית עם בודהיסטים ואנשי קונגרס טיבטים אחרים. הוא כיהן בסנאט עד תום כהונתו השלישית בינואר 1985, לאחר שהפסיד בקושי לחבר הקונגרס פול סיימון ב -1984. המבקרים האשימו את פרסי בכך שהקדיש יותר תשומת לב לענייני חוץ מאשר לנושאים הפנימיים של בוחריו. לאחר תבוסתו של פרסי, אף רפובליקני לא ניצח במירוץ לסנאטור באילינוי עד פיטר פיצג'רלד ב-1998, ואף רפובליקני לא יזכה שוב במושב הישן של פרסי.

בשנת 2006, כשכתבו על השפעת השדולות הפוליטיות על מערכת היחסים של ארצות הברית עם ישראל, כתבו התאורטיקנים הפוליטיים ג'ון מירשיימר וסטיבן וולט שהם מאמינים שההפסד של פרסי הוא תוצאה של קמפיין שניהלה נגדו הוועדה האמריקאית לעניינים ציבוריים בישראל (AIPAC). הם מציינים שלמרות שיא הצבעה פרו-ישראלי בדרך כלל, פרסי עורר את זעמה של איפא"ק בכך שסירב לחתום על "מכתב 76" בחסות איפא"ק במחאה על "ההערכה מחדש" המאוימת של הנשיא פורד על מדיניות המזרח התיכון של ארצות הברית ב-1975. פרסי גם כינה את מנהיג אש"ף יאסר ערפאת "מתון" יותר מכמה פלסטינים אחרים. מוקדם יותר באותה שנה, פרסי ויו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים, דנטה פאסל, טענו כי קרל לינאס, מפקד מחנה ריכוז לשעבר שהיה אמור להיות מגורש מפנסילבניה לאסטוניה ששיקר במסמכים שבהם השתמש כדי להיכנס לארצות הברית, צריך לא יישלח לברית המועצות. נמצא כי לינאס הורה והשתתף ברציחות של יהודים ואסירים אחרים. השקפתו של פרסי, המשותפת לפאסל, חבר בית הנבחרים דונלד ל. ריטר מפנסילבניה, וועדת הלסינקי, הייתה שיש לגרש את לינאס, רק לא לברית המועצות מכיוון שזו "תהווה הכרה שברית המועצות השתלטה רשמית על אסטוניה".

בהיותו בסנאט, פרסי היה פעיל בעניינים עסקיים ובינלאומיים. למרות שהוא בחן את האפשרות להתמודד לנשיאות גם ב-1968 וגם ב-1976, הוא לא התמודד באף פעם. במהלך שנות ה-70 המוקדמות, הוא התעמת עם הנשיא ניקסון וביקר את התנהלותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.

בשנת 1977, פרסי והסנאטור יוברט ה. האמפרי - בתגובה לאמברגו הנפט של אופ"ק ב-1973 ומחירי האנרגיה הגבוהים בכלל - הקימו את הברית לחיסכון באנרגיה  כדי לעודד מחויבות לאומית להתייעלות אנרגטית. פרסי היה היו"ר המייסד של הארגון. 

פרסי הוזכר שוב לנשיאות בשנים 1980 ו-1988, אך מועמדותיו לא התקדמו מעבר לשלב החקר. ב-1981, שלושה חברי קונגרס (ביל שטראוס, איליין ניופורט וג'ים אידלה) מוועדת המשנה של פרסי לאנרגיה, הפצת נשק גרעיני ותהליכי ממשלה הקימו את הקבוצה הפוליטית-סאטירה "צעדי הקפיטול", שהופיעה במשך 40 שנה. 

אולי המעשה החשוב ביותר של פרסי, ומורשתו הארוכה ביותר, היה סיום הנוהג של מינויים של שופטים פדרליים מתוך מאגר מועמדים שנוצר על ידי קבלני הקולות הפוליטיים של שיקגו. הוא יישם מערכת של התייעצות וייעוץ מקבוצות של מומחים משפטיים, לרבות לשכת עורכי הדין המקצועית, פרקטיקה שנחשבה לחדשנית באותה תקופה. אחד המועמדים שלו, ג'ון פול סטיבנס, נבחר על ידי הנשיא ג'רלד פורד כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.

### נישואים ומשפחה
פרסי היה מדען נוצרי. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא התחתן עם ז'אן ולרי דיקרסון. נולדו להם בנות תאומות, ולרי ושרון (ילידי 1944) ובן רוג'ר (יליד 1946). לאחר מותה של ז'אן פרסי ב-1947, פרסי התחתן עם לוריין דיאן גאייר ב-1950. נולדו להם שני ילדים: גייל (ילידת 1953) ומארק (יליד 1955).

אחת מבנותיו התאומות, ולרי פרסי, נרצחה בגיל 21 בחדר השינה שלה בבית המשפחה בקנילוורת', אילינוי, ליד שיקגו, במהלך מסע הסנאטור שלו בספטמבר 1966. היא הוכתה ונדקרה למוות במיטתה בזמן שהמשפחה שהתה במגורים. למרות שאמה החורגת של ולרי, לכאורה, צפתה לזמן קצר ברוצח, ומשאבים ניכרים הוקדשו לפתרון הפשע, זהות הרוצח נותרה עלומה. אשתו של רופא שהגיב ראשון לזירה הצהירה בשנת 2016 כי בעלה המנוח, ד"ר רוברט הוף, חש ש"זירת הפשע נוקתה" עד שהגיע לבית פרסי מוקדם בבוקר ה-18 בספטמבר 1966.

בשנת 1967 אחותה התאומה שרון פרסי נישאה לג'ון ד. רוקפלר הרביעי. הוא הפך לפוליטיקאי ולאחר מכן נבחר למושל וירג'יניה המערבית הדמוקרטי (1977–1985). הוא שימש כסנאטור ארצות הברית עבור וירג'יניה המערבית מ-1985 עד 2015.

פרסי נשאר פעיל לאחר שעזב את התפקיד הפוליטי אך סבל ממחלת אלצהיימר בשנים מאוחרות יותר.  הוא מת ב-17 בספטמבר 2011, בהוספיס הבית והקהילה של וושינגטון בוושינגטון הבירה הוא נקבר בבית הקברות אוק היל בוושינגטון הבירה. 

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי פלורידה
קטגוריה:יושבי ראש ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת שיקגו
קטגוריה:מפקדים בלגיון הכבוד
קטגוריה:מנהלים אמריקאים
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מאילינוי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הרפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1919
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2011