אל-מלכ אל-עאדל

**אל-מלכ אל-עאדל** או **אל-עאדל הראשון** (בערבית: **العادل**, בשמו המלא: **الملك العادل سيف الدين أبو بكر بن أيوب** 1145 – 31 באוגוסט 1218) היה הסולטאן הרביעי של מצרים וסוריה, ואחיו של סלאח א-דין, מייסד סולטנות מצרים והשושלת האיובית. הצלבנים הכירו אותו בשם **ספדין** (נגזר מהלקב שלו "סיף א-דין", שפירושו "חרב האמונה"), שם שבו הוא עדיין מוכר בעולם המערבי. אל-עאדל היה מנהל ומארגן מוכשר ויעיל, שסיפק תמיכה צבאית ואזרחית חיונית למסעות הגדולים של סלאח א-דין. הוא גם היה גנרל ואסטרטג מוכשר בפני עצמו, ומילא תפקיד מרכזי בהפיכת הח'ליפות הפאטימית המדורדרת בקהיר לסולטנות האיובית של מצרים.

אל-עאדל היה בנו של נג'ם א-דין איוב, ממשפחת האיובים הכורדית, ואחיו הצעיר של סלאח א-דין. הוא נולד ביוני 1145, ככל הנראה בדמשק. הוא זכה לראשונה להכרה כקצין בצבאו של נור א-דין במהלך מסעו השלישי והאחרון של דודו שירכוה במצרים. לאחר מותו של נור א-דין ב-1174, שלט אל-עאדל במצרים בשם אחיו סלאח א-דין וגייס את משאביה העצומים של המדינה לתמיכה במסעותיו של אחיו בסוריה ובמלחמתו נגד הצלבנים. הוא שימש כמושל חלב, אך חזר לנהל את מצרים במהלך מסע הצלב השלישי. כמושל המחוזות הצפוניים של סלאח א-דין, הוא דיכא את מרדו של עז א-דין ממוסול לאחר מותו של סלאח א-דין. במותו של סלאח א-דין הוא כיהן כמושל דמשק.

בשנת 1190 הציע המלך ריצ'רד הראשון מאנגליה לאל-עאדל נישואים עם אחותו הצעירה ג'ואן מאנגליה, ולאחר מכן עם אחייניתו אלינור מבריטני, אך שתי ההצעות לא צלחו, שכן אל-עאדל לא גילה עניין בנצרות.

## מאבק על הירושה של סלאח א-דין
השאלה המרכזית במשפחת האיובים השלטת לאחר מותו של סלאח א-דין הייתה האם השלטון יישאר בידי בניו של סלאח א-דין עצמו, יתחלק בין ענפיה השונים של המשפחה, או יתרכז בידיו של אל-עאדל. סלאח א-דין חייב את כל האמירים להישבע אמונים לבנו אל-אפדל עלי, אך לאחר מותו סירבו כמה מבניו האחרים לקבל את עליונותו של אל-אפדל. במחלוקות שבאו לאחר מכן, אל-עאדל מצא את עצמו לעיתים קרובות כמתווך הוגן בין אל-אפדל עלי לאחיו אל-עזיז עותמאן, בניסיון לשמור על השלום. עם זאת, לבסוף הגיע אל-עאדל למסקנה שאל-אפדל עלי אינו כשיר לשלוט, ותמך באל-עזיז עותמאן להפוך לסולטאן במקומו, תוך שהוא מאלץ את אחיו לגלות. מותו של אל-עזיז עותמאן ב-1198 לאחר תאונת רכיבה פתח מחדש את מאבקי הירושה הדינסטיים. אל-אפדל עלי הוזמן חזרה למצרים לשמש כעוצר ליורשו של אל-עזיז עותמאן, אל-מנצור מוחמד בן ה-12. מבסיס כוח זה הוא חבר לאחיו א-זהיר ע'אזי כדי לנסות לסלק את אל-עאדל מדמשק, אותה צרו. אל-עאדל שיחק במיומנות בין אחייניו, תמרן את נאמנויותיהם של בעלי בריתם, ובסיוע בנו אל-כאמל, שהגיע לדמשק עם תגבורות, הביא לסיום המצור בדצמבר 1199. אל-אפדל נסוג למצרים, אך דודו רדף אחריו והביס את צבאו בבילביס. לאחר שברח לקהיר, ביקש אל-אפדל שלום בתנאים כלשהם; הוא נושל ממצרים והובטחו לו הערים סמוסטה ומיאפרקין. ב-17 בפברואר 1200 הכריז אל-עאדל על עצמו כסולטאן. אל-אפדל ניסה שוב להתנגד, אך לבסוף איבד את רצונו להמשיך להילחם. אל-עאדל אישר את שלטונו של אל-אפדל על סמוסטה, סרוג' וערים נוספות, וא-זהיר הכיר בסמכותו של דודו באביב 1202. כך הצליח אל-עאדל לבסס את סמכותו על כל השטחים האיוביים.

## שלטונו
לאחר ניצחונו, שלט אל-עאדל בחוכמה וביעילות במצרים ובסוריה במשך כמעט שני עשורים, תוך קידום סחר ויחסים טובים עם המדינות הצלבניות. עם זאת, במהלך חלק ניכר ממלכותו, השליט האפקטיבי של מצרים היה בנו אל-מלכ אל-כאמל.

שלטונו של אל-עאדל התאפיין יותר בקונסולידציה מאשר בהתפשטות. כשהגיע לשלטון, הוא היה כבר בשנות החמישים המאוחרות לחייו, ולאחר כמעט שני עשורים של מלחמות כמעט רצופות. דאגתו הראשונה הייתה לשקם את האוצר, שהתרוקן כמעט לחלוטין בשל בניית האימפריה של אחיו, המלחמות עם הצלבנים והמאבקים בתוך השושלת האיובית עצמה. אל-עאדל הכניס רפורמות במטבע ובמערכת המיסוי. יעילות צעדיו ניכרת בהתאוששות המהירה יחסית של מצרים מרעידת אדמה ב-1200 ומשיטפונות נמוכים של הנילוס בין 1199 ל-1202, שהובילו לבצורת ורעב. באמצעות צעדים שונים, כולל שליחת חייליו לעבוד בשדות, הבטיח אל-עאדל יציבות חברתית ופוליטית והתאוששות כלכלית.

מניעת מסע צלב חדש הייתה דאגתו השנייה העיקרית, ולשם כך עודד סחר עם סוחרים אירופאים, מתוך חישוב שאם לערי הסחר בים התיכון יהיה אינטרס בסחר שליו, הן יהיו פחות נוטות לתמוך במסע צלב חדש. הוא לא הצליח לחלוטין בכך, והיו פשיטות ימיות פרנקיות על רוזטה ב-1204 ועל דמיאט ב-1211.

דאגתו השלישית הייתה לשמור על הגמוניה בתחומי האיובים ללא שימוש בכוח. הוא הוכיח את עצמו כדיפלומט מיומן והצליח להימנע מעימותים לאחר 1201. חשיבות מיוחדת הייתה לנישואי בתו דיפה ח'אתון לבנו של סלאח א-דין, א-זהיר ע'אזי מחלב, ב-1212, שסימנו את סיום היריבות בין שני ענפי המשפחה. אל-עאדל גם יזם תוכנית נרחבת של ביצורים מחדש ברחבי תחומיו, והמצודה העצומה של דמשק הייתה אחת מהישגיו הבולטים בתחום זה.ממוזער|300x300 פיקסלים| מטבע של אל-עאדל סיף א-דין אבו בכר מוחמד הראשון. כמושל במסופוטמיה (1194–1199). מטבע ממטבעת מיאפרקין. מתוארך לשנת 1194–1195 לספירה.
## מותו ומורשת
אחד היעדים העיקריים של מדיניות החוץ של אל-עאדל היה למנוע עוררות של מסע צלב חדש. עם זאת, בספטמבר 1217 נחת צבא צלבני חדש בעכו. אל-עאדל לא היה מוכן כלל להתקפה זו, ולמרות גילו המבוגר (72) הוא מיהר להוביל את כוחותיו לפלשתינה כדי להתעמת עמם. המערכות בפלשתינה לא הביאו לו הצלחה משמעותית, ובאוגוסט 1218 קיבל את הידיעה המזעזעת שכוח צלבני שני נחת במצרים ותקף את דמיאט. הוא חלה ומת במהלך המערכה (אוגוסט 1218), ובנו אל-מלכ אל-כאמל ירש אותו.

שלטונו של אל-עאדל היה מכריע בקביעת צורתה של הממלכה האיובית לשנים רבות לאחר מכן. לאחר מותו, הירושה במצרים והתואר הנחשק של סולטאן נותרו בקו הגברי הבכור של צאצאיו. צאצאיו שלטו גם במבצר הגבול החשוב מיאפרקין בצפון-מזרח הממלכה האיובית. במקומות אחרים, צאצאיו של סלאח א-דין שמרו על חלב, ומשפחתו של אחיו האחר של אל-עאדל, נור א-דין שהאנשה, החזיקה בבעלבכ וחמה. חומס נשלטה על ידי צאצאיו של דודו של אל-עאדל, שירכוה. דמשק הפכה למוקד היריבות העיקרי בין ענפי המשפחה השונים, ועברה ידיים מספר פעמים עד לסיום השלטון האיובי.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ילידי 1145
קטגוריה:נפטרים ב-1218