open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
הצוללות הגרעיניות מסדרת נובמבר

**[[סדרה (אוניות)|סדרת]] [[צוללת|צוללות]] נובמבר** (קוד דיווח נאט"ו; בברית המועצות נקראה הסדרה **"פרויקט 627"**) היא סדרת צוללות גרעיניות ראשונה של ברית המועצות שנבנתה בשנים 1957 -1963. התכנון בוצע במשרד תכנון "מלחיט" שבלנינגרד. בסך הכול נבנו בסדרה זו 13 צוללות על ידי מספנת הצי הסובייטי סבמאש. צוללת אחת טבעה בשנת 1970, היתר הוצאו משרות בהדרגה במהלך שנות ה-90.

## היסטוריה
ב-12 בספטמבר 1952 יוסיף סטלין חתם על צו לתחילת עבודות תכנון צוללת גרעינית. המנהל המדעי של הפרויקט היה אנטולי אלכסנדרוב ומתכנן ראשי של המתקן הגרעיני היה ניקולאי דולז'אל. בשלבים הראשונים של הפרויקט הצי הסובייטי לא היה שותף לתכנון. בהתאם לרעיון הראשוני תוכנן לצייד את הצוללת בטורפדו גרעיני שמשקלו 40 טון. בשנת 1954 התוכנית הועברה לעיון מומחי הצי. ההערות העיקריות של מומחי הצי התייחסו לאי-ישימות של ניצול צוללת עם טורפדו גרעיני כה גדול וללא אמצעי הגנה מתאימים לצוללת עצמה. לאור הערות מפקדי הצי הפרויקט הוחזר למתכנן כלא ישים. במהלך תכנון מחדש הוחלט על שינוי עקרוני בחימוש. ביוני 1955 התכנון הושלם והחלה בניית הצוללת הראשונה. כבר בשנת 1956 התברר שיש צורך בשינויים משמעותיים בתכנון. 

בשנת 1958 הצוללת נכנסה לשירות מבצעי. לראשונה בברית המועצות היה ניתן לבצע ירי מעומק של עד 100 מ'. הצוללות היו בשרות במשך כ-30 שנים בצי הצפוני ובצי האוקיינוס השקט. בצוללות היו תקלות רבות ורבים מהימאים נפגעו מקרינה. צוללת אחת נפגעה בשנת 1970 וטבעה במפרץ ביסקאיה. הצוללות החלו לצאת מהשרות בשנת 1987 והיום אין בשרות מבצעי צוללת מפרויקט זה.

צוללות מדגם זה התאפיינו ברמת רעש גבוהה יחסית ולכן היה ניתן לאתר אותן בקלות. בשנת 1962 צוללת מדגם זה הגיעה לקוטב הצפוני, הראשונה מבין הצוללות הסובייטיות. סך הכול ארבע צוללות הועברו למזרח הרחוק הסובייטי והפכו חלק של צי האוקיינוס השקט.

## קישורים חיצוניים

* תיאור מפורט של תהליך התכנון  
* תיאור של הפרויקט 

נובמבר
קטגוריה:צוללות הצי הסובייטי
העיגול ליד וירג'יניה

שמאל|ממוזער|250 פיקסלים|'''העיגול ליד וירג'יניה 2''', 1976תצלום: גובה 60 ס"מ, רוחב 80 ס"מ; פסל: גובה 120 ס"מ.אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
"**העיגול ליד וירג'יניה**" הוא שמן של שתי יצירות אמנות מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט. העבודות, ממחצית שנות ה-70 של המאה ה-20, משתמשות בתצלום דיוקנה של הסופרת וירג'יניה וולף.

## היצירה
בשנת 1975 יצרה דגנית ברסט את העבודה "העיגול ליד וירג'יניה" - קולאז' צילומי המכיל רפרודוקציה של דיוקנה בפרופיל של הסופרת וירג'יניה וולף. מתחת לדיוקן מופיע טקסט תיאורי: "וירג'יניה וולף, סופרת אנגליה מרתקת ומיוחדת במינה. ואחת המחדשות הגדולות בתחום הרומן המודרני". לצד דיוקן זה מופיע תיאור תלת-ממדי של עיגול, שנוצר כאשליה אופטית. מתחת לשני אלו יצרה האמנית שתי צורות, המעוצבות כמעין סהר, והמהוות מעין גרסה משלה לצורות המרכיבות את העיגול. בשנת 1976 יצרה ברסט גרסה נוספת לעבודה, בה הומר הציור בפסל תלת־ממדי עשוי עץ לבוד של צורות אלו בגובה של 120 ס"מ.

וירג'יניה וולף מופיע כאיקונוגרפיה בעבודה נוספת של ברסט בשם "אורלנדו", אף היא משנת 1975. עם זאת, אין בעבודה ביאור לקשר שבין שני הדימויים המרכזיים שבה. ברסט עצמה התייחסה בדיעבד לבעיית הפרשנות של עבודה זו:

העבודות הוצגו בתערוכות שונות ביניהן "90-70-90" (1994), "גבולות השפה" (1997) ו"המזימה של הטבע" במוזיאון תל אביב לאמנות ובתערוכה "מרוץ שליחות" (2007) במוזיאון חיפה לאמנות.

מרבית הפרשנים הדגישו בכתיבתם את הפן המושגי ביצירות אלו. אופן הייצוג של העיגול משמש מעין דוגמה אירונית לפילוסופיה של הפוזיטיביזם. בפני הצופה, כפי שציינה נורית דוד, עומדת האפשרות לראות את "השמש הלבנה (או את הלבנה במילואה), או שאתה רואה את שני הסהרונים השחורים". גם מרדכי עומר, בתארו את הגרסה השנייה של העבודה, ראה בה חלק מבחינה של אופני הייצוג האמנותיים המעומתים עם שפה "גאומטרית-מינימליסטית".

## הערות שוליים

קטגוריה:דגנית ברסט
קטגוריה:מוזיאון תל אביב לאמנות: יצירות אמנות
קטגוריה:ציור ישראלי
קטגוריה:וירג'יניה וולף
טוקאי (יין)

ממוזער|מספר בקבוקי טוקאי
**טוקאי אוסו** (Tokaji aszú) הוא סוג של יין לבן המיוצר בהונגריה. היין נקרא על שם חבל טוקאי הנמצא בצפון-מזרח הונגריה המתמחה בגידול גפנים. היין מיושן במרתפים גדולים בטמפרטורה של 10–12 מעלות צלזיוס ובתנאים של לחות גבוהה. היין נחשב בעל ארומה ייחודית. יין הטוקאי מגיע כיין יבש, חצי יבש ומתוק. ליין אף גרסאות מועשרות באלכוהול ההופכות אותו ליין מחוזק. בעקבות חיקויים של היקב על ידי שימוש באותו שם בטענה שהשם הוא לא של היקב אלא של חבל הארץ, שינה היקב את שם היין לטוקאי אוסו.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:המטבח ההונגרי
קטגוריה:סוגי יין
כביש בין-מדינתי 64

**כביש בין-מדינתי 64** (Interstate 64) הוא כביש בין-מדינתי במזרח ארצות הברית. בגבול המערבי שלו, מצטלב הבין-מדינתי 64 עם כביש בין-מדינתי 70, כביש 40 וכביש 61 בעיר וונטזביל, מיזורי. בגבול המזרחי הוא מצטלב עם הבין-מדינתי 264 והבין-מדינתי 664 בצ'ספיק, וירג'יניה.

## תיאור המסלול
### מיזורי

הבין-מדינתי 64 מתחיל במחלף עם כביש בין-מדינתי 70, כביש 40 וכביש 60 במחוז סנט צ'ארלס. מכאן ממשיך הכביש למחלף עם כביש 94, חוצה את נהר המיזורי על גשר דניאל בון, ונכנס למחוז סנט לואיס.

הכביש עובר בעמק צ'סטרפילד (Chesterfield Valley) הדחוס, שם הוא נפרש ל-4 נתיבים. לאחר מכן עובר הכביש דרך האזורים העשירים של הערים פרונטנק ולדו, ומשם לכיוון העיר סנט לואיס.

הבין-מדינתי 64 עובר דרך השכונות הוותיקות ונכנס לעיר סנט לואיס, ולאחר מכן עוקף את הקצה הדרומי של הפורסט פארק. 

בהמשך חוצה הכביש את נהר המיסיסיפי בגשר פופלר סטריט ומצטרף לכביש בין-מדינתי 55 ולבין-מדינתי 70 במחלף בלתי גמור, אם כי לבין-מדינתי 64 אין גישה ישירה לשאר הכבישים. כאן נכנס הבין-מדינתי 64 לאילינוי.

### אילינוי

הבין-מדינתי 64 נכנס לאילינוי מהעיר סנט לואיס דרך גשר פופלר סטריט. לאחר שחצה את העיר איסט סנט לואיס ואת שאר הפרברים של מחוז סנט קלייר, ממשיך הבין-מדינתי 64 לכיוון דרום-מזרח דרך החלק הדרומי, הכפרי, של אילינוי, ולאחר מכן עובר דרך מחוז קלינטון ומחוז וושינגטון. 

ליד העיר מאונט ורנון נפגש הבין-מדינתי 64 עם כביש בין-מדינתי 57 והשניים חופפים לאורך 5 מייל. הכביש ממשיך מזרחה לכיוון אינדיאנה ועובר דרך המחוזות ג'פרסון, ויין וווייט.

סמוך לעיירה גרייוויל, חוצה כביש בין-מדינתי 64 את נהר וובש (Wabash) ונכנס לאינדיאנה.

### אינדיאנה
### קנטקי

### וירג'יניה המערבית
### וירג'יניה

## היסטוריה
## הצטלבויות עיקריות

## קישורים חיצוניים

* מפה של הכביש הבין-מדינתי 64 .

64
שמואל אגורסקי

**שמואל אגורסקי** (רוסית: **Самуил (Шмуэль) Хаимович Агурский**; 1884 גרודנו - 1947 פבלודר) היה יהודי, מהפכן רוסי, היסטוריון סובייטי וחבר האקדמיה הבלארוסית למדעים.

## ביוגרפיה
אגורסקי נולד בגרודנו, למד בחדר וקיבל חינוך מסורתי. הוא הצטרף לבונד והשתתף במהפכת 1905. הוא נאלץ להגר ונדד בין 1906–1917, קודם גר בבריטניה ואז הגיע לארצות הברית. בארצות הברית היה מעורב בתנועות אנרכיסטיות וכתב בעיתונים יהודים בארצות הברית. אחרי מהפכת פברואר הוא חזר לרוסיה. ברוסיה היה כתב מטעם עיתונים יהודים בארצות הברית. הוא הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית, היה בין מייסדי וראשי יבסקציה. הוא ניצל את היעדרותו של ראש היבסקציה, שמעון דימנשטיין, והחתים את יוסיף סטלין על פקודה לחיסול הקהילות היהודיות.

בשנות העשרים ביקר בארצות הברית. הוא שימש בתפקידים שונים במפלגה. היה היסטוריון של המפלגה הקומוניסטית.

ב-1938 נפתח כנגד אגורסקי תיק חקירה, הוא הוגלה לקזחסטן, שם נפטר ב-1947.

## משפחה
בנו, ההיסטוריון פרופ' מיכאל אגורסקי (1933–1991) היה דיסידנט. בשנת 1975 עלה לישראל והיה מרצה באוניברסיטה העברית. נכדו, בני אגור, היה מדריך בחוגי הסיירות ומטפס הרים מצטיין אשר מצא את מותו כשטיפס על הר לנין ונקלע למפולת שלגים בקיץ 1990.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:יהודים סובייטים
קטגוריה:היסטוריונים יהודים רוסים
קטגוריה:היסטוריונים יהודים בלארוסים
קטגוריה:בונדיסטים
קטגוריה:מהפכנים יהודים רוסים
קטגוריה:פעילים פוליטיים יהודים
קטגוריה:גרודנו: אישים
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1884
קטגוריה:נפטרים ב-1947
ניילסאט

**ניילסאט** (בערבית: **نايل سات**; באותיות לטיניות: **NileSat**) היא חברת תקשורת לווינית מצרית לשידורי רדיו, טלוויזיה (כולל HDTV), תקשורת סלולרית ותקשורת נתונים. זהו גם שמם של הלוויינים בהם משתמשת החברה.
## היסטוריה
החברה נוסדה ב-1996 בשותפות של רשות רדיו והטלוויזיה המצרית (اتحاد الاذاعة و التليفزيون المصري) (40%), הארגון הערבי לתיעוש (الهيئة العربية للتصنيع) (10%) וגורמים נוספים. החברה מחזיקה בשתי תחנות קרקע, בעיר שישה באוקטובר (פרבר של קהיר) וליד אלכסנדריה. התחנות הקרקעיות ולווייני ניילסאט יוצרו על ידי התאגיד האירופי אסטריום, בתמיכת סוכנות החלל האירופית. הלוויינים הם גאוסטציונריים וממוקמים בנקודת חלל 7° מערב. החברה מספקת שירותי שידור מסחריים הנקלטים מגיברלטר ומרוקו במערב ועד איראן במזרח ומדרום אירופה בצפון ועד מרכז אפריקה בדרום. החברה מספקת 415 ערוצי שידור וידאו, 300 מתוכם חופשיים (Free-to-air) והשאר מוצפנים עבור "שלם וצפה".

בתקופת ההפיכה במצרים שובשו שידורי תחנת אלג'זירה, שהועברו דרך לווייני החברה, על מנת שלא ישלהבו את ההמון. כן שובשו שיחות טלפון סלולריות.

## לווייני ניילסאט

## קישורים חיצוניים

* 
* ערוצי שידור מסחריים
* נתונים על לוויינים ושיגורים
## הערות שוליים

קטגוריה:לווייני תקשורת
קטגוריה:תוכנית החלל המצרית
קטגוריה:חברות תקשורת לווינית
אנואה

**אנואה** הוא שם כולל של 2 מיני תאו ממשפחת הפריים ובו שני מיני תאו קטנים הנפוצים במספר איים באינדונזיה כמו האי סולאווסי. מיני האנואה נמצאים בסכנת הכחדה עקב ציד לבשר ולשימושים ברפואה וגם מפני אובדן בית גידולם הטבעי לבניית ערים וחוות חקלאיות.

## מינים
שני מיני האנואה הם:
* אנואה השפלה (*Bubalus depressicornis*)
* אנואה ההרים (*Bubalus quarlesi*)

## הבדלים
לפי קובץ מחקר על שני המינים:

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בקר
קטגוריה:תת-סוג
ג'אנר ארקין

**ג'אנר ארקין** (בטורקית: **Caner Erkin**; נולד ב-4 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקיצוני שמאלי והמגן שמאלי באייספור.

## קריירת מועדונים
ארקין החל את הקריירה המקצועית שלו בתחילת עונת 05–2004 עם הקבוצה הטורקית, מאניסאספור, שבזמנו שיחקה בליגה הטורקית השנייה. באותה עונה העפיל ארקין עם קבוצתו לליגה הטורקית הראשונה. בחלון ההעברות של אמצע העונה בינואר 2007, ארקין עבר לקבוצה הרוסית, צסק"א מוסקבה, בעבור סכום של כשלושה וחצי מיליון יורו. הוא זכה להיות חלק בשתי הזכיות של צסק"א בסופר קאפ הרוסי.

בסוף חודש אוגוסט 2009, גלאטסראיי השאילה את ארקין לעונה אחת ממוסקבה והייתה באפשרותה של הקבוצה הטורקית לקנות אותו בסיום העונה. תחילה ארקין שיחק בעמדת המגן השמאלי ושותף בעיקר כמחליף להקאן בלטה, אך במהלך העונה, המאמן פרנק רייקארד שיתף אותו בעמדה מתקדמת יותר כקיצוני שמאלי הודות ליכולות ההתקפיות הנהדרות שלו. הוא כבש את שערו הראשון במדי האדומים בגביע הטורקי נגד טרבזונספור.

בתום עונת 10–2009, גלאטסראיי לא ניצלה את אפשרות הרכישה של ארקין והוא היה נחוש לעבור לקבוצה היריבה, פנרבחצ'ה. פנרבחצ'ה שילמה עליו שני מיליון יורו בחוזה לארבע שנים עד לסוף חודש יוני 2014. ארקין שותף במהירות כמחליף לעמדת הקיצוני שמאלי. ארקין יכול לשחק גם כמגן שמאלי וגם כקשר שמאלי ובגלל עובדה זו הקנה לעצמו יותר דקות משחק.

ב-1 ביוני 2016, חתם ארקין חוזה לשלוש שנים בקבוצה האיטלקית אינטר מילאנו.

ב-30 באוגוסט 2016 הושאל ארקין לבשיקטש. ב-7 ביוני 2017, ארקין חתם בבשיקטאש תמורת 750 אלף אירו שהועברו לידי אינטר.

ב-6 באוגוסט 2020 חזר ארקין לפנרבחצ'ה וחתם לשנתיים.

## נבחרת טורקיה
ארקין ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת בגיל 17 במשחק ידידות נגד נבחרת גאנה בחודש מאי 2006. השער הראשון שלו הגיע שש שנים לאחר מכן במשחק נגד נבחרת אוקראינה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:כדורגלנים טורקים
קטגוריה:קשרי כדורגל טורקים
קטגוריה:מגני כדורגל טורקים
קטגוריה:כדורגלני מאניסאספור
קטגוריה:כדורגלני צסק"א מוסקבה
קטגוריה:כדורגלני פנרבחצ'ה
קטגוריה:כדורגלני גלאטסראיי
קטגוריה:כדורגלני אינטר מילאנו
קטגוריה:כדורגלני בשיקטש
קטגוריה:כדורגלני נבחרת טורקיה
קטגוריה:כדורגלני יורו 2016
קטגוריה:כדורגלני פתיח קארגומרוק
קטגוריה:טורקים שנולדו ב-1988
קטגוריה:כדורגלני איסטנבול בשאקשהיר
החזית לשחרור לאומי של אוגדן

ממוזער|שמאל|הדגל של ארגון "החזית לשחרור לאומי של אוגאדן"
**החזית לשחרור לאומי של אוגדן** (בסומלית: **Jabhadda Wadaniga Xoreynta Ogaadeenya**, בערבית: **الجبهة الوطنية لتحرير أوغادين**, באמהרית: **ኦጋዴን፡ብሔራዊ፡ነፃነት፡ግንባር**) היא תנועה של מורדים בדלנים הנאבקת להקמת מדינה סומלית עצמאית באזור אוגדן שנמצא במזרח אתיופיה. היא הוקמה בסביבות שנת 1977 בימי מלחמת אוגדן כשסומליה פשטה לתוך שטח אתיופיה והובסה. החזית שהונהגה באותם הימים על ידי מוקטל דהיר נקראה במקור "החזית לשחרור סומליה המערבית". המפקדות הראשיות של החזית שוכנות בעיר כווית סיטי ובשטח סומליה. מנהיג הארגון הוא האדמירל מוחמד עומאר אוסמן, יליד מוגדישו, מפקד לשעבר של חיל הים הסומלי. לפי הצהרות הארגון יש לו 3,000-2,000 לוחמים.

החזית, הידועה בקיצור ONLF, דרשה בשלב ראשון אוטונומיה לאזור הזה ולקחה אחריות על מספר מתקפות על הכוחות של ממשלת אתיופיה. שטח אוגדן משתרע לפי תפיסתה על 400,000 קמ"ר וחיים בה כ-8 מיליון תושבים, רובם סומלים. התנועה ONLF רואה משום כך באתיופיה מדינה כובשת. התושבים באזור אוגדן מיוצגים עם זאת באתיופיה על ידי מפלגות שלהם כמו, החשובה ביניהן המפלגה הדמוקרטית של העמים הסומליים (SPDP). בחזית לשחרור לאומי של אוגדן חברים בעיקר בני השבט הסומלי אוגדן, ובעיקר בני הקבוצה ריר-עבדאללה שבראשות מוחמד זובייר. לחזית יש ענף צבאי הנקרא "הצבא לשחרור לאומי של אוגדן". החזית לשחרור לאומי של אוגדן נחשבת על ידי הממשלה האתיופית לקבוצת טרור.

בשנת 2007 ארגנה החזית שבנהגתו של מוחמד ע. אוסמן פיגוע נגד אזרחים אתיופים וסינים ואנשי משמר אתיופים שנמצאו בשטח קידוחי נפט באוגדן. בפיגוע נהרגו 74 בני אדם. צבא אתיופיה יצא למבצע נגד לוחמי החזית ותומכיהם.
בעקבות מבצע נוסף של צבא אתיופיה במהלך שנת 2009 נהרגו מוחמד דלול ומנהיגים אחרים של החזית. הארגון התפלג למספר קבוצות ובימינו מעמדו אינו ברור.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אתיופיה: היסטוריה
קטגוריה:אתיופיה: פוליטיקה
קטגוריה:סומליה: היסטוריה
קטגוריה:סומליה: פוליטיקה
קטגוריה:ארגוני טרור
קטגוריה:תנועות בדלניות
בניין משטרת מחנה יהודה

שמאל|ממוזער|250px|האריות בכניסה למבנה
**בניין משטרת מחנה יהודה** או **בית הקונסול מור** הוא מבנה אבן דו קומתי ברחוב יפו בירושלים בסמוך לישיבת עץ חיים ולשוק מחנה יהודה. המבנה עבר גלגולים רבים החל מהתקופה העת'מאנית.

## היסטוריה
המבנה הוקם סביב שנת 1860 כאחת מ-17 מצדיות, שנועדו לשמור על הדרך שבין נמל יפו לשער יפו. לקראת סוף המאה ה-19 חדל הבניין לשמש כמצדית, נמכר והפך למשכנו של הקונסול הבריטי באותה העת, נואל טמפל מור. מור יזם בבניין שינויים, ששינו לחלוטין את צורתו המקורית. אלה כללו הרחבה משמעותית של קומת הקרקע, הוספת קומה שנייה והקמת אורווה בצמוד לבית. בחצר הגדולה ניטע בוסתן, שהוקף בגדר אבן.  יורשיו של מור המשיכו להשתמש בבית עד לסוף המאה התשע-עשרה, כאשר נמכר הבית לערבי מהכפר עין כרם בשם מרחייב. מרחייב השכיר את הבית למשפחת יהודית מבולגריה בשם משפחת אריה, שהתגוררה במקום עד לכיבוש ירושלים בידי הבריטים בשנת 1917. במהלך מגוריה של משפחת אריה בבית, נקבעו בחזיתו שני אריות מפוסלים, יצירתו של האמן הירושלמי ר' שמחה יאנובר.

בימי המנדט הבריטי הפך המקום לתחנה אזורית של משטרת המנדט ולאחר קום המדינה עבר לשמש כתחנה אזורית של משטרת ישראל.

בשנת 2003, במסגרת העבודות להרחבת רחוב יפו על מנת לאפשר את מעבר הרכבת הקלה, פורקה חומת האבן של הגן ועמודי השער והאריות הוצבו מחדש בצמוד לקיר המבנה.

נכון לשנת 2021 משמש המקום את משטרת ישראל כמשרד אבידות ומציאות.

## לקריאה נוספת
* 

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:רחוב יפו: מבנים
קטגוריה:משטרת המנדט
קטגוריה:ירושלים בתקופת המנדט הבריטי
קטגוריה:מחוז ירושלים (משטרה)
קטגוריה:משטרת ישראל: תחנות
קטגוריה:משטרת ישראל: תחנות משטרה בעבר
יוסוף שאקור

**יוסוף בין רגהיב שאקור** (בערבית: **يوسف راغب شكور**; 1926 – 14 בספטמבר 2018) היה קצין בצבא סוריה, אשר שירת בין היתר כראש המטה הכללי של סוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים.

## שירות צבאי
שאקור נולד בשנת 1926 סמוך לעיר חומס, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון החל ללמוד באקדמיה הצבאית בחומס. לאחר מכן עבר קורס קציני ארטילריה בצרפת, בדומה לקצינים רבים בצבא הסורי באותה התקופה. בהמשך הוא עבר קורסים נוספים בברית המועצות.

בין השנים 1961–1964 שירת שאקור בתור קונסול כללי של סוריה בוונצואלה ובברזיל, הוא דבר ספרדית, אנגלית, צרפתית, ערבית, רוסית וארמנית, מה שהפך אותו לנכס דיפלומטי של סוריה. לאחר חזרתו מדרום אמריקה, הוא מונה למזכיר כוחות הביטחון והועלה לדרגת עקיד ולאחר מכן קודם לדרגת עמיד, בתפקיד זה הוא שירת במהלך מלחמת ששת הימים בשנת 1967.

בשנת 1970 קודם לדרגת לואא', בעיקר משום תמיכתו בעליה לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד. באפריל 1972 קודם הרמטכ"ל מוסטפא טלאס לתפקיד שר הביטחון ושאקור נבחר להחליפו. בתפקידו החדש, שאקור היה אחראי מקרוב על ההכנות למלחמת יום הכיפורים ועל תכנון תוכנית התקיפה. באוגוסט 1974 אולץ שאקור לפרוש מתפקיד ראש המטה ומשירותו הצבאי משום שנתפס על ידי השלטון כאחראי לכישלון הכוחות הסורים לשחרר את רמת הגולן מידי ישראל.

יוסף שאקור נפטר ב-14 בספטמבר 2018 ונקבר בכנסייה היוונית-אורתודוקסית סנט ג'ורג' בעיר העתיקה של דמשק.

## לקריאה נוספת

* Spencer C. Tucker & Priscilla Roberts, *The Encyclopedia of the Arab-Israeli Conflict: A Political, Social, and Military History*, ABC-CLIO, 2008. ()


## קישורים חיצוניים
* יוסוף שאקור, מתוך האנציקלופדיה של הסכסוך הערבי-ישראלי, הוצאת ABC-CLIO, 2008.
* הודעה בדבר מותו של יוסף שאקור, ערוץ RT בערבית, 14 בספטמבר 2018.

קטגוריה:אנשי צבא סורים במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:בוגרי האקדמיה הצבאית בחומס
קטגוריה:ילידי 1926
קטגוריה:נפטרים ב-2018
איתי מרגלית

**איתי מרגלית** (נולד ב-25 בינואר 1970) הוא אתלט ישראלי בעבר. 8 פעמים אלוף ישראל (1989–1994, 1997 ו–1998) ושיאן ישראל בקפיצה לגובה. ייצג את ישראל באליפות עולם (שטוטגרט 1993) וב-3 אליפויות אירופה (ספליט 1990, הלסינקי 1994 ובודפשט 1998).

## ביוגרפיה
### 1989
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1989 זכה מרגלית לראשונה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.07 מטר. בחמש השנים הבאות הוא הגן על תוארו זה ובסך הכל זכה 6 פעמים ברציפות באליפות ישראל בקפיצה לגובה.
#### המכביה ה-13
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה זכה מרגלית במדליית ארד בתוצאה של 2.08 מטר, אחרי רביד רויף בן ה-17 (2.11 מטר) ומוריס סקוט (2.08 מטר), שניהם מארצות הברית.

### 1990
#### אליפות אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט אז יוגוסלביה בשנת 1990 סיים מרגלית במקום 24 והאחרון בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.10 מטר.

### 1993
#### המכביה ה-14
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-14 שנערכו ביולי 1993 זכה מרגלית במדליית זהב בתוצאה של 2.25 מטר.
#### אליפות עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה ב-20 באוגוסט 1993 סיים מרגלית במקום 23 בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.20 מטר.

### 1994
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 1994 סיים מרגלית במקום 19 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר.

### 1997
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז שבצרפת ב-8 במרץ 1997 סיים מרגלית במקום בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.20 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בקיץ אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 2.24 מטר.

### 1998
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה שבספרד במרץ 1998 סיים מרגלית במקום 9 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בקיץ באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בפעם השמינית שלו, בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.27 מטר ובאליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט שבהונגריה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 18 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר.

## פרשת ה[[אמרוץ]]
בבדיקת שתן שנערכה בשנת 1999 נמצא אצל מרגלית סטרואיד אנאבולי, ננדרולון. הפיזיולוג שלו, מולי אפשטיין, טען כי במדובר בתוסף מזון מזוהם, ואחרי שנתיים של בדיקות מעבדה והליך ממושך, התברר שצדק והוא זוכה מכל אשמה..

## חייו האישיים
מרגלית בוגר תואר ראשוון ושני במנהל עסקים מֿֿאוניברסיטת קנזס. שמש בעבר כמנכ"ל חברת סטארהום. משמש כיום כראש הסניף הישראלי של ענקית התוכנה סיילספורס. חבר הנהלת הוועד האולימפי בישראל. בנו של מרגלית, גיא, אלוף ישראל בקפיצה משולשת (2023). תושב כוכב יאיר. 

## שיאים אישיים
### אצטדיון
* קפיצה לגובה: 2.27 מטר (1998) **שיא ישראלי בעבר**
* קפיצה לרוחק: 7.15 (1997)
* קפיצה משולשת: 15.44 מטר (1997)

### אולם
* קפיצה לגובה: 2.22 מטר (1998)

## קישורים חיצוניים
 
* אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר *gbrathletics* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אלופי ישראל בקפיצה לגובה
קטגוריה:שיאני ישראל בקפיצה לגובה
קטגוריה:אנשי הוועד האולימפי בישראל
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קנזס
קטגוריה:כוכב יאיר צור יגאל: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1970
תחנת הרכבת בית שאן (הישנה)

**תחנת הרכבת בית שאן** או **תחנת ביסאן** (בית שאן) היא אחת משמונה תחנות הרכבת המקוריות של רכבת העמק ההיסטורית, והיא ממוקמת בכניסה הצפונית לבית שאן. המבנה הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.

התחנה נקראה בתחילה "ביסאן", כשמו הערבי של המקום. בשנות ה-30 נכתב על שלט התחנה: "ביסן (בית שאן)".

בתחילת המאה ה-20 הייתה בית שאן עיירה ערבית קטנה ומוזנחת, והסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני החליט על הקמת התחנה במקום כדי לעודד התפתחות כלכלית שתביא לעליית תשלומי המיסים באזור זה. התחנה הוקמה ב-1904 על ידי העות'מאנים, בסיוע גרמניה, כחלק מרכבת העמק שחיברה בין חיפה למסילת הברזל החיג'אזית. אך תקוותיו של הסולטאן נתבדו, ורק עם תחילת ההתיישבות היהודית בבית שאן החל המקום מתפתח. בתחנה הוקמו מספר מבני אבן, ששרידיהם ניצבים במקום עד היום - תחנת נוסעים, מבנה הנהלה, מבנה למגורי העובדים, מגדל מים ועוד.

במהלך מבצע גדעון במלחמת העצמאות פעלה בתחנה עמדה צבאית של ההגנה, ממנה יצאו אנשי הארגון לכיבוש בית שאן.

התחנה פעלה עד פיצוץ גשרי הירדן ב-14 במאי 1948 והפסקת פעילותה של רכבת העמק. מאז מבני התחנה מוזנחים ונטושים.

בשנת 2014 הוחל בשיקום ושיחזור מבני התחנה והקמת פארק תיירותי במקום הכולל שביל אופניים. את עבודות השיקום מבצעת המועצה לשימור אתרים במימון של נתיבי ישראל. העבודה נעשית במקביל להקמת תחנת הרכבת בית שאן החדשה המוקמת כ-300 מטר ממערב לתחנה ההיסטורית. מסילת הרכבת החדשה עוברת בין המבנים ההיסטוריים ולמעשה מפרידה את מתחם התחנה הישן לשני חלקים שביניהם סוללה.

Beit Shean Old Rail Station 5.JPG|מבנה בתחנת בית שאן ההיסטורית ב-2009
מבנה בתחנת ביסאן בתהליך שיחזור.JPG|אותו המבנה בתהליכי שיחזור, אוגוסט 2014


## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

בית שאן
קטגוריה:בית שאן: תחבורה
קטגוריה:אתרי מורשת במחוז צפון
קטגוריה:מחוז הצפון: מבנים לשימור
קטגוריה:בית שאן: מבנים
הירש אושרוביץ'

**הירש אושרוביץ**' (ביידיש: **אָשעראָוויטש**; ברוסית: **Гирш Ошерович**; בליטאית: **Giršas Ošerovičius**; 25 ביוני 1908, פוניבז' – 6 ביוני 1994, תל אביב) היה משורר וסופר יידי.

## קורות חיים
בזמן מלחמת העולם הראשונה גורשה משפחתו לדונבס, ובשנות ה-20 שבה לעיר הולדתו. ב-1928 סיים את לימודיו בגימנסיה יהודית, וב-1933 קיבל תואר במשפטים מטעם אוניברסיטת קובנה. עבד ביומון היידי הליטאי "די אידישע שטימע" ובעיתונים אחרים.

הוא החל לחבר בגיל צעיר וחיבוריו החלו להתפרסם מ-1934. עד 1944 גר באלמטי, לאחר מכן עבר לווילנה. ב-1949 הוא נשפט וקיבל 10 שנים במחנות עבודה בגין פעילות אנטי-סובייטית. הוא שוחרר ב-1956 וחזר לווילנה. הוא היה חבר מערכת "סאָוועטיש היימלאנד".

ב-1971 עלה מברית המועצות לישראל, ובארץ המשיך לפרסם שירה. בשנת 1972 זכה בפרס פיכמן. בשנת 1977 הוענק לו פרס איציק מאנגר. בשנת 1983, במלאת לו 75, זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש.

## ספריו
* **פונ קלעמ ארויס**: (באלאדעס אונ פּאָעמעס), מוסקבה: דער עמעס, 1947. ('מן המיצר') (ציורים : מ' יא (יו))
* **זונענגאנג**: לידער און פּאָעמעס, מוסקבה: סאָוועטסקי פּיסאטעל, 1969.
* **צווישן בליץ און דונער**: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: פארלאג י.ל. פרץ (קאָמיטעט פאר יִידישער קולטור אין ישראל: ביכער-סעריע שריַיבערס עולים פון סאָוועטן-פארבאנד), תשל"ג.
* **אין דער וועלט פון עקדות**: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: המנורה, תשל"ה.
* **געזאנג אין לאבירינט**: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: ישראל בוך, 1977.
* **בלויע בומעראנגען**: לידער און פּאָעמעס, תל אביב: ישראל-בוך, תשל"ט 1979.
* **תנ"ך-פּאָעמעס**, תל אביב: רשפים, 1979.
* **ביים עץ-הדעת**: לידער, תל אביב: ישראל-בוך הילפספאנד פאר יידיש-שאפונג, תשמ"א 1981.

### בתרגום
בתרגום לליטאית:

* *Pazinimo medus*; [dailininkai Lida ir Leonas Glinskiai; vertimas], Vilnius: Vaga, 1964.
* *Šventoji kasdienybė*, Vilnius: Vaga, 1968.


בתרגום לעברית:
* **מיַין פּאָנעוועזש / פוניבז' שלי**; עברית: אברהם שלונסקי, תל אביב: ועד יוצאי פוניבז' בישראל, תשל"ה 1974. (עברית ויידיש עמוד מול עמוד)
* **אוחז הליל סכין כחולה**: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; אגודת הסופרים העברים ('ספרית שבות על-שם חיים הזז'), תשל"ו.

## קישורים חיצוניים
* הירש אושרוביץ' באתר WorldCat Identities
* 
* דב-בר קרלר, 
* 
* הירש אושרוביץ' באתר בית לייוויק
* בוריס סנדלר,  "טאָג בײַ טאָג (ייִדיש-קאַלענדאַר)", פארווערטס, 25 ביוני 2014
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אסירי ציון בברית המועצות
קטגוריה:משוררי יידיש סובייטים
קטגוריה:משוררים יהודים ליטאים
קטגוריה:משוררים יהודים רוסים
קטגוריה:יהודים סובייטים
קטגוריה:משוררי יידיש ישראלים
קטגוריה:סגל די אידישע שטימע
קטגוריה:עיתונאים יהודים ליטאים
קטגוריה:עיתונאי יידיש סובייטים
קטגוריה:עיתונאי יידיש ישראלים
קטגוריה:סופרים יהודים ליטאים
קטגוריה:סופרי יידיש סובייטים
קטגוריה:סופרי יידיש ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס מאנגר
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ויטאוטאס הגדול
קטגוריה:עולים בשנות ה-1970
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:זוכי פרס פיכמן
קטגוריה:זוכי פרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1908
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1994
ישראלים זוכי פרס נובל

[250px|ממוזער|שמאל|סרטון על חלק מהזוכים ישראלים בפרס נובל של [חברת החדשות|חברת החדשות של ערוץ 2]]
משנת 1966 ואילך חולקו שמונה **[[פרס נובל|פרסי נובל]]** לארבעה עשר אזרחים ישראלים: פרס נובל לספרות בשנת 1966, שני פרסי נובל לשלום בשנים 1978 ו-1994 וארבעה פרסי נובל לכימיה בשנים 2004–2013. בנוסף חולקו לארבעה ישראלים ארבעה פרסי בנק שוודיה לכלכלה לזכרו של אלפרד נובל (המכונה "פרס נובל לכלכלה"), בשנים 2002, 2005, 2021 ו-2025.

## רשימת הזוכים
חלוקת הזוכים לפי נושאים (מאז 1948):
* **[[פרס נובל לספרות|ספרות]]**: פרס אחד בשנת 1966 שנחלק בין שני זוכים, בהם הסופר הישראלי שמואל יוסף עגנון.
* **[[פרס נובל לשלום|שלום]]**: שני פרסי נובל שנחלקו בין חמישה זוכים, ביניהם שלושה ישראלים: מנחם בגין (1978), שמעון פרס (1994) ויצחק רבין (1994).
* **[[פרס נובל לכימיה|כימיה]]**: ארבעה פרסי נובל שנחלקו בין עשרה זוכים, ביניהם שישה ישראלים: אברהם הרשקו (2004), אהרן צ'חנובר (2004), עדה יונת (2009), דן שכטמן (2011), אריה ורשל (2013) ומיכאל לויט (2013). בפרט, מתוך חמישים פרסים שחולקו בשנים 1967–2016 רק 18 פרסים הוענקו לזוכה יחיד, ביניהם דן שכטמן בשנת 2011.
* **[[פרס נובל לכלכלה|פרסי בנק שוודיה לכלכלה]]**: ארבעה פרסים שנחלקו בין עשרה זוכים, בהם ארבעה ישראלים: דניאל כהנמן בשנת 2002, ישראל אומן בשנת 2005, ג'ושוע אנגריסט ב-2021 ויואל מוקיר ב-2025.
כמו כן, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2004 הוא דייוויד גרוס, יהודי-אמריקאי שהתגורר בישראל בשנים 1953–1962, במהלכן למד בתיכון ליד האוניברסיטה והשלים תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בירושלים.

רשימת הזוכים לפי תאריכים:

## ראו גם
*זוכי פרס נובל ממוצא יהודי
*ערבים זוכי פרס נובל

## קישורים חיצוניים

* שי שמש, ישראלים, יהודים וזכייה בפרסים בינלאומיים. באתר הידען, דצמבר 2017

## הערות שוליים

*
קטגוריה:רשימות אישים
+
שימי אטיאס

**שימי אטיאס** (נולד ב-17 באוגוסט 1977) הוא אמן חושים ובידור ומנטליסט ישראלי.

## ביוגרפיה
שימי אטיאס נולד וגדל בקריית אתא, ובגיל 25 עבר להתגורר בתל אביב. הוא נשוי ואב לשני בנים ובת.

## טלוויזיה
אטיאס התארח בפינות קבועות בתוכנית הבוקר של קשת, תוכנית הבוקר של רשת, "פותחים שבוע" עם יענקלה ואירית בערוץ 1, "שורדות בבית" בערוץ 10, "שישי על הגג" רשת ערוץ 2.

ב-2002 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "שמש".

החשיפה הטלוויזיונית הראשונה שלו בפריים טיים הייתה בשנת 2006 בתוכנית הריאליטי "אורי גלר מחפש את היורש", ששודרה בערוץ 2. קטע שביצע, שבמהלכו עצר את הדופק, גרר אחריו דיון בכנסת והצליח לעורר סערה ציבורית לאחר שמספר ילדים ניסו לחקות אותו ונפגעו.

שנה לאחר מכן, בשנת 2008, שיתף פעולה עם אמן החושים נמרוד הראל בתוכנית "המופע הבלתי נתפס" בערוץ 10, ואף היה שותף לכתיבת התוכנית.

בשנת 2012 השתתף בתוכנית "מי יפיל את המאסטר" ברשת, ערוץ 2, על פי הפורמט הבריטי fool us של צמד הקוסמים המפורסמים פן וטלר. אטיאס שימש כמנטור של המתמודדים המתחרים ושל הידוענים שהופיעו בתוכנית.

בדצמבר 2013 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר 2" בהוט, ונבחר לשחקן העונה, ועל כך הוענק לו גביע בסוף העונה.

ב-2014 הופיע בתפקיד עצמו בסדרת הילדים "הקלמרים".

ב-2017 ערך מופע טלפתיה ייחודי בהיכל הקרח בחולון.

מיוני 2018 כיכב בתוכנית "הזוי" בערוץ זום לילדים. הוא ביצע בה קסמי רחוב לילדים.

באוגוסט 2019 הופיע במופע "על חושי" בספארי רמת גן.

הוא עורך באופן קבוע מופעי סטנד-אפ על-חושי ברחבי ישראל.

## אפליקציות
בשנת 2008 הוציא שימי אטיאס עם חברת תפוז סדרת קטעים של קריאת מחשבות בעזרת הטלפון לקהל הרחב בשם "הטלפון הטלפתי".

בשנת 2009 הוציא אפליקציית מובייל "Imindbender" לאייפון.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 
* 
* דף הבית של התוכנית "בלתי נתפס", וואלה! וידאו

## הערות שוליים

קטגוריה:קוסמים ישראלים
קטגוריה:אנשי טלוויזיה ישראלים
קטגוריה:משתתפי גולסטאר
קטגוריה:בוגרי תיכון רוגוזין, קריית אתא
קטגוריה:מנטליסטים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1977
אורנה שמעוני

[שמאל|ממוזער|250px|אורנה שמעוני, לאחר טקס חלוקת מדליות למנצחות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר), פברואר 2013. שמאל: [נועה פלדמן (שחיינית)|נועה פלדמן, מרכז: נסטיה קורוטקוב (מנצחת), ימין: אדוה בראון]]
**אורנה שמעוני** (נולדה ב-31 במרץ 1941) היא פעילה חברתית ישראלית. הייתה פעילה מרכזית בתנועת המחאה "ארבע אמהות", יוזמת האנדרטה באי השלום, לאחר הטבח בנהריים. יוזמת בית איל.

## ביוגרפיה
שמעוני נולדה בקיבוץ תל יוסף לשרה וראובן לוין. היא עברה עם משפחתה לקיבוץ בית השיטה בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית ב-1951. היא שירתה בצבא כקצינה בבה"ד 12 וכעוזרת קצין אג"ם בחטיבה 80 של הצנחנים. אחיה הבכור, , טייס במילואים נהרג בשנת 1977 בתאונת אימונים. לאחר נישואיה לעוזי, עברה עמו להתגורר בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד. בעלה נפטר בשנת 1992.

## הטבח בנהריים
שמאל|ממוזער|250px|הגן שהוקם לזכר הילדות, עם שמותיהן, יוזמה יצירה ותחזוקה של אורנה שמעוני
לאחר הסכם השלום עם ירדן, ביקשה שמעוני להקים ב"אי השלום" פארק לנוער ישראלי וירדני שוחר שלום, בשיתוף קק"ל. אולם במרץ 1997, השתנתה התוכנית, לאחר הטבח בנהריים שבו נרצחו שבע תלמידות מבית שמש מירי של חייל ירדני יזמה ויצרה שמעוני את הקמת אנדרטת ההנצחה. במקביל הפכה לאחת הפעילות המרכזיות בתנועת "ארבע אמהות" שהוקמה בעקבות אסון המסוקים שהתרחש בפברואר 1997.

## בית איל
שמאל|ממוזער|250px|בית איל

בספטמבר 1997 נהרג בן הזקונים שלה, סגן  ליד מוצב ריחן שבלבנון. לזכרו יזמה שמעוני את הקמת בית איל בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד, מרכז לשילוב בעלי צרכים מיוחדים עם כל רובדי הקהילה, בפעילות של- בריאות, חינוך, תרבות, ספורט והנצחה. במרכז תצוגת הנצחה לכ-1,570 חללי כל המלחמות בלבנון ונרצחי פעולות האיבה ממחבלים שחדרו מלבנון.

שמעוני הייתה פעילה גם במאבק למען החזרת גלעד שליט ועל רקע זה אף הותקפה.
בשנת 2013 בריאיון לפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם" הסבירה שמעוני מדוע מלחמת לבנון הראשונה הסתיימה בשנת 2000. שמעוני קראה למלחמה זאת "מלחמת לבנון הארוכה".

כיום שמעוני פעילה במאבק להשבת הבנים הנעדרים ברצועת עזה יחד עם משפחתו של הדר גולדין.
בספטמבר 2024 פתחה שמעוני בשביתת רעב מול הכנסת, למען השבת החטופים שנחטפו לעזה בשבת השחורה. אליה הצטרפו בהמשך שובתי רעב נוספים, ביניהם, דוד אגמון והרב אבידן פרידמן.

שמעוני היא אם לחמישה ילדים.

## פרסים והישגים
בשנת 2021 זכתה שמעוני בפרס אות הנשיא למתנדב.

## קישורים חיצוניים

* כל הטורים של אורנה שמעוני, באתר ynet
* 
* 
* 
*לקסיקון ופרשנות לרצועת הביטחון בדרום לבנון, מעודכן לספטמבר 99
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פעילות חברתיות ישראליות
קטגוריה:פעילים חברתיים ישראלים
קטגוריה:הנצחת חללי מערכות ישראל: אישים
קטגוריה:מלחמת לבנון הראשונה
קטגוריה:מעוטרי אות הנשיא להתנדבות
קטגוריה:המערכה ברצועת הביטחון
קטגוריה:בית השיטה: אישים
קטגוריה:אשדות יעקב מאוחד: אישים
קטגוריה:אמהות שכולות: חללי צה"ל
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1941
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1941
הבשורה של סן מרטינו אלה סקלה

**הבשורה של סן מרטינו אָלָה סקָלָה** (באיטלקית: **Annunciazione di San Martino alla Scala**) הוא פְרֶסְקוֹ מתקופת הרנסאנס, מעשה ידי האמן האיטלקי סנדרו בּוֹטיצֶ'לי, המוצג בגלריית אוּפִיצי בפירנצה.
## היצירה
באביב 1481 צייר בוטיצ'לי ציור קיר עבור בית החולים סן מרטינו אלה סקלה בפירנצה. מספר שנים קודם לכן, בשנת 1478, התחוללה בעיר מגפת דבר, ובית החולים שימש כמקלט לחולים; ייתכן שפרסקו זה הוכן בסיום המגפה כאות תודה לבתולה שהגנה על המאמינים. הפרסקו מתבסס על הבשורה למרים – מאורע מכונן המתואר בברית החדשה (לוקאס 1, 26–39, מתי 1, 18–21). באותה תקופה צייר בוטיצ'לי רבות מיצירותיו המעודנות ביותר על נושא הבתולה. הציור נעשה באחת מנקודות הזמן המרתקות ביותר בקריירה העשירה של בוטיצ'לי, כאשר הוא התקרב לחצרו של שליט העיר לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר").

הציור מציע דוגמה נדירה של קומפוזיציה בפרספקטיבה ליניארית, ונוצר למטרות פולחניות. הנושא של ביקור המלאך גבריאל ודבריו למרים חוזר ונשנה לאורך ההיסטוריה הנוצרית. בגרסת הציור האיטלקי של הבשורה, מרים, אם ישו מופיעה לעיתים קרובות כשהיא רוקמת או קוראת בחצר ביתה או בכניסה אליו, בעוד בגרסאות של ארצות השפלה היא מופיעה בדרך כלל בתוך הבית. אף שבוטיצ'לי אימץ את הסגנון הפלמי של הכנסת מרים לתוך הבית, ישנם בציור גם יסודות פלורנטיניים, תוך שהוא יוצר משחק הדדי יוצא מהכלל של פנים וחוץ. הבית נמצא בתוך רקע ארכיטקטוני מדויק ואלגנטי, שממנו מתאפשרת הצצה לעבר חדר השינה של אמו לעתיד של ישו, וכך גם לנוף המוקפד שנפרש מאחורי המלאך גבריאל, שנראה כשהוא מרחף דרך הכניסה לעבר מרים ובידו פרח השושן, סמל לבתוליה.

הציור היה ממוקם מעל לכניסה לבית החולים. במהלך השיפוצים של הבניין במאה ה-17 ניזוק הפרסקו נזק כבד. בשנת 1920 הוא פורק מהקיר ועבר לגלריית אופיצי, שם עבר שיפוץ. למרות מידותיו הגדולות (2.43x5.53 מטרים), הציור שימש כ"שגרירה" של הגלריה במספר הזדמנויות. בעבר הוא הוצג בגרמניה ובסין, ובספטמבר 2013, חרף עיכובים, הגיע לירושלים והוצג במוזיאון ישראל עד ינואר 2014.

## ראו גם
ציורי בשורה נוספים מאת בוטיצ'לי:
* הבשורה של בוטיצ'לי (מוזיאון קלווינגרוב, גלאזגו)
* הבשורה מצ'סטלו (גלריית אופיצי, פירנצה)
* הבשורה (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק)

## קישורים חיצוניים

* בוטיצ'לי, הבשורה, 1481; אוצרת: שלומית שטיינברג, באתר מוזיאון ישראל

## הערות שוליים

קטגוריה:סנדרו בוטיצ'לי
קטגוריה:ציור של תקופת הרנסאנס
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-15
קטגוריה:פרסקאות
קטגוריה:אוספי גלריית אופיצי
הרחק בערבה

**הרחק בערבה** הוא מחזה מאת אהרן מגד.

## על המחזה
המחזה "הרחק בערבה" הוא סיפורם של חמישה גברים ושתי נשים באזור קידוח בדרך לאילת, בניסיון נואש למצוא מים בלב השממה, רגע לאחר מלחמת השחרור. זהו סיפורם של אנשים שמנסים להיאחז במשהו, במישהו, גם כשמקנן בהם הספק, גם ברגעים בהם הם יודעים שהניסיון אבוד מראש. היאחזות היא העניין כאן, היאחזות שגובלת בטירוף. המחזה מספר על 24 שעות בחייהם של שבעה צעירים ישראלים בימי ראשית המדינה הנאבקים למצוא מים בנקודת קידוח בערבה.

מחזה מאת אהרן מגד, שעלה פעמיים. בפעם הראשונה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי קבוצת השחקנים הצעירה של תיאטרון הבימה תחת השם 'בדרך לאילת'. המחזה עלה מספר לא רב של פעמים ולא בהצלחה יתרה ונשכח. ב-2011 הוא הועלה שוב על ידי להקת תיאטרון נוצר בעיבודה ובימוי של דלית מילשטיין תחת השם 'ערבה'.

## על ההצגה ערבה של תיאטרון נוצר
ההצגה 'ערבה' זכתה בציון לשבח על הבימוי בפרס היצירה בתחום הציונות, והיוצרים בועז ברקת וזיו וולושין זכו בקטגוריות מוזיקה מקורית ותאורה בפרס קיפוד הזהב הישראלי. 'בעיבודה של דלית מילשטיין הפכה היצירה של אהרן מגד מדרמה ריאליסטית רומנטית לפנטזיה פרועה.. סביב אתוס ומיתוס כיבוש השממה'המתרחשת בחלל מסוגנן בעיצובו של מושיק יוסיפוב, תלבושות – מיכל לאור, כשהעבודה סביב מכונת הקידוח הופכת לטקס מורכב וכמעט פגני עם הכוריאוגרפיה של ערן לביא. 

חודשים ספורים אחרי שעלתה ההצגה אובחן אצל השחקן חיים חובה שגילם את מנהיג חבורת הקודחים – רסקין – סרטן מתקדם וזמן קצר אחר-כך הוא הלך לעולמו. השחקן ערן בוהם החליף אותו . 

במרכז ההצגה של נוצר עומד הקונפליקט בין החלוציות לילידות, בין רצון הפרט לרצון הקבוצה ובין החלום הציוני לחלומות אחרים. הלהקה לקחה על עצמה לנסות ולהוציא את הקהל למסע בראשית ימיה של מדינת ישראל על מנת להציף מחדש את השאלה מדוע אנחנו נשארים כאן ובכול זאת רוצים כול הזמן ללכת למקום אחר.

## על הסדרה הישראלית – סדרת מפגשים סביב המחזה בתיאטרון נוצר 2013
בראשית 2013 קיימה להקת נוצר סדרת מפגשים בין אנשי רוח, תרבות, פוליטיקה ותקשורת סביב הנרטיבים המרכזים של ההצגה תחת השם 'הסדרה הישראלית'. בין המשתתפים בשיחות: ד"ר אורי מילשטיין אביה של דלית מילשטיין, פרופ' זלי גורביץ', יו"ר הסוכנות לשעבר סלי מרידור, פרופ' עוז אלמוג, הקולנוען אבי נשר, המחזאי יהושוע סובול ובנו המוזיקאי יהלי סובול ועוד רבים אחרים.

## שחקנים ויוצרים בהפקה
### 'בדרך לאילת' בתיאטרון הבימה 1951
בימוי: שרגא פרידמן, תפאורה ותלבושות: מרסל ינקו.
**שחקנים**:
*דן -  מישא אשרוב 
*חנה - מרים זוהר 
*רסקין - נחום בוכמן 
*מרים  - שושנה רביד 
*יונה - שלמה בר-שביט
*גיורא - שמואל סגל 
*ז'אקו - יצחק ברקת

### בהפקה 'ערבה' בתיאטרון נוצר 2011
בימוי ועיבוד: דלית מילשטיין, תנועה: ערן לביא, מוזיקה מקורית: בועז ברקת, תפאורה: מושיק יוסיפוב, תלבושות: מיכל לאור, תאורה: זיו וולושין, נגנים ושירה: ישי בן-יעקב ושרון בוזין, בועז ברקת
**שחקנים**:
*דן: ערן בן-צבי
*חנה: אנה סטפן
*רסקין: חיים חובה/ערן בוהם
*מרים: יעל ברנפלד
*יונה: יריב קוק
*גיורא: יונתן רוזנהק
*ז'אקו: שלי בן-משה/אלון שטיינברג

## מהביקורת להצגה ערבה של תיאטרון נוצר
* 
* 

## ראו גם
* תיאטרון נוצר
* תיאטרון הבימה
* אהרן מגד

## קישורים חיצוניים
* 
* תיאטרון נוצר, דף הפייסבוק  הרשמי
* ערבה, ביקורת באתר "הבמה"
* ערבה, תיאטרון נוצר באתר 'הבמה'
* בדרך לאילת באתר הבימה
* ערבה, תיאטרון נוצר באתר עיריית בת ים

*אתר עיריית בת ים
*אתר הבמה
## הערות שוליים

קטגוריה:מחזות בעברית
קטגוריה:מחזות ישראליים
משה טייף

**משה טייף** (ברוסית: **Моисей Соломонович Тейф**; 9 באפריל 1904 מינסק – 23 בדצמבר 1966 מוסקבה) היה סופר ומתרגם יהודי-סובייטי, כתב ביידיש.

## קורות חיים
אביו של טייף עבד בחנות, הוא הקנה לבנו את האהבה לספרות. למד בחדר, אך נאלץ לעזוב את הלימודים. החל מגיל 13 הוא עבד במפעל, היה חבר בקומסומול. למד בבית הספר של נוער עובד. היה חבר מערכת עיתון דער יונגער ארבעטער, שם הוא גם פרסם את השיר הראשון שלו. באמצע שנות העשרים עבר למוסקבה, שם עבד בעיתון דער עמעס. הוא החל לפרסם את חיבוריו בעיתונות יהודית של מינסק, מוסקבה וחרקוב. ב-1928 הוא התחיל ללמוד יידיש וספרות יידיש באוניברסיטה הפדגוגית של מוסקבה, הוא סיים את לימודיו ב-1933.

ב-1938 נעצר ונאסר. ב-1941 הוא שוחרר ונשלח לחזית. הוא השתתף במלחמה כולה והצליח לשרוד, אך אמו ובנו נרצחו בשואה. אחרי מלחמה הוא היה פעיל מאוד, הוא כתב, תרגם, שיתף פעולה עם הוועד היהודי האנטי-פשיסטי. ב-1951 הוא נעצר שוב ונאסר באשמת לאומנות, קיבל 8 שנים במחנות פרך. הוא שוחרר ב-1956 וחוזר למוסקבה, הוא המשיך בכתיבה.

הוא השתתף במערכת סאוועטיש היימלאנד, הוא פרסם בעיתון זה חלק מחיבוריו. חלק מחיבוריו תורגמו לרוסית. בשנותיו האחרונות רצה לתרגם ליידיש את שיר השירים, אך נפטר טרם הספיק לסיים את המלאכה.

הוא נפטר ב-23 בדצמבר 1966 במוסקבה מהתקף לב.

## קישורים חיצוניים
* 
* 

קטגוריה:סופרים יהודים רוסים
קטגוריה:סופרים יהודים בלארוסים
קטגוריה:סופרים יהודים סובייטים
קטגוריה:מתרגמים יהודים רוסים
קטגוריה:סופרים כותבי יידיש
קטגוריה:משוררים כותבי יידיש
קטגוריה:יהודים אנשי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1904
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1966
ערפד חנאן

200px|שמאל|ממוזער|כותרת הספר הראשון בסדרה
**ערפד חנאן** (באנגלית: **A Wimpy Vampire**) הוא שם של סדרת ספרים שכתב הסופר טים קולינס. סדרת הספרים מגוללת את סיפורו של נייג'ל מאלט, ערפד מתבגר דחוי חברתית, שנאלץ להתמודד עם מצבים מביכים; הן בחיי המשפחה והן בחיי החברה. הספר השלישי מגולל את סיפורו של לוק תורפ, אדם זאב מתבגר מחונן ודחוי חברתית.

## ערפד חנאן כותב יומן

נייג'ל מאלט הוא ערפד חנאן ורגיל לגמרי, שהפך לערפד בגיל 15, ומאז הוא נידון לחיות לנצח כנער דחוי חברתית שלא הולך לו עם בנות. בספר הראשון, נייג'ל מספר לקוראים על התאהבותו בקלואי וניסיונותיו הכושלים להרשים אותה, התמודדתו מול משפחה מביכה, מורה אכזרי שמסתיר סוד אפל והתמודדותו מול הנערים האכזריים שמציקים לו ללא הרף בתיכון.

## ערפד חנאן כותב יומן: כל הזמן

בספר השני, נייג'ל מספר לקוראים על עובדת היותו פופולרי אחרי 85 שנה עגומות, על איך הוא מאבד את קלואי לטובת אדם זאב רצחני, על התמודדתו מול סבא מגעיל שמתאכזר אליו, על השיגיונות של אחותו המפונקת, על יחסיו של אביו עם ערפדיות אחרות, על חייו העצמאיים ברחובות ועל הרצון של הוריו לעבור לקובן מרוחק בסקוטלנד.

## נער זאב: אבל זה כואב!

הספר השלישי בסדרה מתמקד בלוק תורפ, נער בן 15, שמגלה שהוא אדם זאב. עד מהרה, עליו להתמודד מול בריונים בבית ספרו, שינויי צורה מביכים, הצטרפות ללהקה בעלת מנהיג אכזרי, פגישה עם נייג'ל מאלט ומשפחתו, מניעת מלחמה עקובה מדם שפורצת בין האויבים המושבעים - הערפדים והמזדאבים, והתמודדות עם שני יריבים מושבעים. בדרך, לוק יגלה את כוח המנהיגות שחבוי בתוכו ויתיידד עם קלואי ספארו, אהובתו הנשכחת של נייג'ל.

## ערפד חנאן: נקמה זה כאן
בספר הרביעי, נייג'ל מתאר את מצבו של הקובן שלו לאחר אירועי הספר השלישי; כעת, עליו להתמודד מול מנהיגות הקובן והאחריות הכבדה שהוטלה עליו. כשנייג'ל מואס בתפקידו, הוא מעביר את שרביט ההנהגה לערפד צעיר בשם ויקטור קרפתיאן, ערפד חדש שמצא מפלט בקובן יחד עם אימו. כשוויקטור מתגלה כמנהיג צמא דם ואכזרי, נייג'ל מסכים לנהל את המחתרת שחותרת תחת הפעולות של המנהיג האכזרי, ובדרך הוא מצליח לכבוש את ליבה של לנורה, ערפדה יפת תואר מימי העידן הוויקטוריאני.

## קישורים חיצוניים
* אתר הוויקי הרשמי

קטגוריה:סדרות ספרי פנטזיה
קטגוריה:ספרי ילדים ונוער
קטגוריה:ערפדים בתרבות ובאמנות
יוסף רבין

**יוסף יזראלביץ' רבין** (ברוסית: **Иосиф Израилевич Рабин**; 18 באפריל 1900 – 9 בדצמבר 1987) היה סופר יידי.

## ביוגרפיה
רבין נולד בגרודנו. ב-1915 עבר לווילנה, אחרי כיבוש העיר על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם הראשונה רבין נעצר והוחזק במחנה עבודה, הוא כמעט נפטר מרעב. ב-1920 הוא הנהיג תנועת צעירים קומוניסטים, ברח לברית המועצות והשתקע במוסקבה. במוסקבה הוא עבד בטיפוגרפיה יהודית, הוא למד באוניברסיטה הממלכתית הפדגוגית של מוסקבה, התמחה בספרות יידיש.

ב-1922 הוא התחיל לפרסם את חיבוריו ושיריו בכתבי עת ועיתונים ביידיש, בין היתר פרסם בדער עמעס. בדער עמעס הוא היה ראש מדור שירה בין 1933 - 1936. ב-1930 הוא פרסם את הרומן הראשון שלו **שוועסטערקינדער** (בני דודים, מוסקבה). הוא היה חבר בוועידה הראשונה של הסופרים הסובייטים ב-1934. יותר מאוחר הוא הגיע לבירוביג'ן, שם עמד בראש איגוד הסופרים של האוטונומיה היהודית, היה חבר מערכת של מספר כתבי עת מקומיים.

ב-1937 הוא נשפט ונעצר, שוחרר במאי 1942. מיד עם שחרורו גויס לצבא. לחם בחזית קלינין. בסוף 1943 שוחרר מן הצבא בשל פציעה. 
על שנותיו במעצר הוא כתב סיפור **אין יענעמ יאהר** (באותה שנה) שפורסם בסאוועטיש היימלאנד ב-1989.

אחרי מלחמת העולם השנייה השתקע במוסקבה, היה חבר מערכת של סאוועטיש היימלאנד בין 1961–1972. ב-1978 השלים חיבור רומן היסטורי **אין פארשיידענע יאהרנ** (בשנים שונות) על יהודי גרודנו של סוף המאה ה-18 תחילת המאה ה-19. חלק מעבודותיו תורגמו לרוסית.

נפטר במוסקבה ב-1987.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 

קטגוריה:יהודים ליטאים
קטגוריה:יהודים רוסים
קטגוריה:יהודים סובייטים
קטגוריה:משוררים כותבי יידיש
קטגוריה:סופרים כותבי יידיש
קטגוריה:גרודנו: אישים
קטגוריה:יהודים אנשי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מעוטרי עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה
קטגוריה:ילידי 1900
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1987
יאמאנאשי (מחוז)

**מחוז יאמאנאשי** (ביפנית: **Yamanashi-ken ,**山梨県) הוא אחד ממחוזות יפן. המחוז, שבירתו היא העיר קופו, נמצא באזור צ'ובו שבמרכז האי הונשו, האי המרכזי של יפן.

המחוז, שהוא בעל אופי הררי, כולל בגבולו הדרומי עם מחוז שיזואוקה את הר פוג'י ובשטחו נמצאים חמשת אגמי פוג'י.
מחוז יאמאנאשי ידוע במטעי הפירות שלו המספקים חלק גדול מתצרוכת הפרי במרכז יפן ומפורסם במיוחד בענבי היין שלו וביקביו.

## גאוגרפיה
מחוז יאמאנאשי גובל במזרחו במטרופולין טוקיו ובמחוז קנאגאווה (שבירתו יוקוהמה). בדרום הוא גובל במחוז שיזואוקה, במערב במחוז נאגנו ובצפון במחוז סאיטאמה.

בירת המחוז, קופו (כ-198 אלף תושבים) נמצאת בבקעה רחבה המוקפת הרים. רכס ההרים המרכזי במחוז הוא הרי אקאישי שמהווים את הרכס הדרומי באלפים היפניים ומגיעים לגבהים של 2,000-3,000 מטר. הר פוג'י (שגובהו 3,776 מטר) יוצר אפקט של צל גשם ועל כן, רמת המשקעים באזור נמוכה יחסית לגובהו ולמיקומו, כ-818 מ"מ ממוצע לשנה. כ-78% משטח המחוז מיוער ובכלל זה, שטחם של שלושה פרקים לאומיים.

## קישורים חיצוניים

* 
* אתר המחוז 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:יפן: מחוזות
קטגוריה:צ'ובו: מחוזות
הארגון הערבי לתיעוש

200px|ממוזער|שמאל|לוגו הארגון
**הארגון הערבי לתיעוש** (בערבית: **الهيئة العربية للتصنيع**; באנגלית: **Arab Organization for Industrialization** בראשי תיבות: **AOI**) הוא חברה ממשלתית מצרית לתעשייה עתירת ידע לפיתוחי תעשייה ביטחונית וצבאית ולצרכים אזרחיים. הארגון, המעסיק כ-16,000 עובדים, הוא אחד הארגונים התעשייתיים הגדולים במצרים. יו"ר מועצת המנהלים הציבורית הוא נשיא מצרים וכמה מחבריה הם שרים חברי הקבינט. מטה הארגון שוכן ברובע הליופוליס שבקהיר.

## היסטוריה
ראשיתו של הארגון ב-1975 כמיזם פאן-ערבי לפיתוח עצמאי של יכולות מתקדמות, כמשקל נגד ליכולות התעשייה הצבאית הישראלית, בו היו שותפות קטר, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ומצרים.

בשנת 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פרשו מהארגון כל המדינות החברות פרט למצרים. עד 1993 הן היו חברות רשומות, אך לא פעילות. ב-1993 הולאם הארגון באופן מלא על ידי הממשלה המצרית והפך לחברה ממשלתית הכפופה למשרד התעשייה המצרי.

## פעילות
ממוזער|K-8 של חיל האוויר המצרי. מטוס אימון סיני זה מורכב במצרים על ידי מפעלי התעשייה האווירית של הארגון
לארגון 12 מפעלי ייצור. באופן מסורתי הצרכן העיקרי והמאפיין המרכזי של הצרכים ממוצרי החברה היה צבא מצרים, אולם, עקב הסיוע האמריקאי המאפשר למצרים (כמו לישראל) לרכוש ציוד צבאי בארצות הברית הלך נתח הייצור הצבאי שבו והצטמצם. לפי הצהרת הארגון מ-2012 70% מתוצרתו מיועדת לשוק האזרחי.

הארגון מפעיל מפעלי תעשייה אווירית בחלואן המייצרים מטוסים קלים ומוסמך לייצר חלקי-חילוף עבור חברת דאסו תעופה ו-SAGEM ומפעל מנועים המייצר, בנוסף למנועי מטוסים גם מנועים לתעשייה האזרחית לתחומי הרכבות והמשאבות, לצריכה מקומית ולייצוא.

מפעל האלקטרוניקה של הארגון מייצר בעיקר תוצרת אזרחית, ציוד טלפוניה, מכשירי טלוויזיה וצלחות לוויין ביתיות הנפוצות בארצות ערב במותג Pluto.

מפעל הרכב Arab-American Vehicles (רכב ערבי-אמריקני) שנוסד ב-1977 מייצר רכבי ג'יפ וחלקי-חילוף ברישיון מקורי וזכה במכרזי ייצור של קיה ופז'ו.

הארגון שותף בתוכנית החלל המצרית דרך החזקה בחברת הלוויינים ניילסאט.

## קישורים חיצוניים
* 
* אתר מפעל התעשייה האווירית 
* סקירה מאתר FAS, עדכנית ל-1997 
* סקירה באתר NTI 

## הערות שוליים

קטגוריה:מצרים: מדע וטכנולוגיה
קטגוריה:מצרים: צבא וביטחון
קטגוריה:ארגונים ערביים
מחלקת המחקר של הרשות השופטת

**מחלקת המחקר של הרשות השופטת** היא גוף מחקר עצמאי של הרשות השופטת בישראל שמטרתו העמדת ידע מחקרי איכותי ומבוסס ומתן תשתית אינפורמטיבית ורעיונית לפעילות מערכת המשפט בישראל.

## מבנה ארגוני

מחלקת המחקר הוקמה בשנת 2010, ומקום מושבה בבית המשפט העליון. המחלקה הוקמה על ידי עו"ד ד"ר קרן וינשל מרגל, אשר פרסומיה ראו אור בכתבי עת אקדמיים ידועים (כגון JELS ו-PNAS). כיום עומדת בראש המחלקה ד"ר גלי אביב. החוקרים במחלקה הם בעלי השכלה במשפטים ובמדעי החברה.

פעילות המחלקה מתבצעת בפיקוח ובהנחיית ועדת היגוי הקובעת את יעדי המחקר, וממצאיה מוגשים לה לצורכי גיבוש מדיניות. בראש ועדת ההיגוי עומד נשיא בית המשפט העליון, ועל חבריה נמנים גם מנהל המכון להשתלמות שופטים (השופט בדימוס ד"ר שלמה לוין) ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים (השופט ד"ר יגאל מרזל).

## פעילות המחלקה

מחקרי המחלקה מתייחדים בכך שהם משלבים שני ענפי דעת מרכזיים - תחום מדעי החברה ותחום המשפט. במחלקה פותחו מתודולוגיות אמפיריות, איכותניות וכמותניות, העומדות בסטנדרטים המקובלים בתחום מדעי החברה.

המחלקה מקיימת שיתופי פעולה עם מוסדות מחקריים מקבילים בעולם, בהם Federal Judicial Center בארצות הברית ו-European Commission for the Efficiency of Justice באירופה - שבה קיבלה המחלקה ב-2012 מעמד של משקיפה כנציגת ישראל. שיתופי פעולה נוספים מתקיימים עם חוקרים בכירים בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות בישראל.

## פרסומים

פרסומי המחלקה זוכים לחשיפה בכתבי עת אקדמיים ובעיתונות הכללית. כך, מחקר של המחלקה בשיתוף עם פרופ' אורן גזל אייל בעניין שיעורי הזיכוי וההרשעה בהליכים פליליים הפריך את מיתוס 99% הרשעה שרווח בציבור. מחקר נוסף של המחלקה בחן את העומס השיפוטי שמטילים תיקים מסוגים שונים על השופטים, והבחין בין מספר התיקים הנפתחים במערכת המשפטית לבין העומס שהם מטילים בפועל. מחקרים נוספים של המחלקה ניתנים לצפייה באתר בית המשפט העליון

## קישורים חיצוניים
* 
* אתר מחלקת המחקר של הרשות השופטת
* קרן וינשל מרגל ויפעת טרבולוס, סקירה השוואתית בנושא הוצאות משפט - לקראת מחקר אמפירי בישראל, באתר המחלקה
* מחקר על זיכויים, הרשעות, הסדרי טיעון וביטול אישומים, 23 במאי 2012, באתר הטרקלין
* 
* 
* 
* 
* 
* עו"ד אנה נודל, מחקר חדש של הרשות השופטת מצביע על הכבדה בעומס התיקים בבית המשפט 19 בפברואר 2013, באתר תקדין

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: הרשות השופטת
קטגוריה:מכוני מחקר בישראל
חלוואן

**חֶלוואן** (בערבית: **حلوان**; בתעתיק מדויק: **חלואן**) היא עיר מדרום לקהיר, המהווה חלק מהמטרופולין של הבירה המצרית. העיר שוכנת על גדות הנילוס, מול ממפיס. העיר מהווה מרכז תעשייתי חשוב ושוכנת בה אוניברסיטת חלוואן. אל העיר מוזרם חשמל היישר מסכר אסואן ועפרת ברזל למפעלי התעשייה מן המדבר המערבי.

## היסטוריה
העיר הייתה אתר נופש לעשירי קהיר עקב מעיינות המרפא שבסביבתה והוקמו בה וילות וארמונות. בין היתר היה במקום ארמונו של תאופיק פאשא ובית הקיץ של המלך פארוק. בשנת 1903 הוקם במקום מצפה כוכבים ששימש לצפייה בשביט האלי ובאישוש התצפיות לגילוי וקביעת מיקומו של פלוטו.

ליד העיר הוקם שדה תעופה צבאי ששימש כבסיס מרכזי של חיל האוויר המלכותי הבריטי ולאחר מכן של חיל האוויר המצרי. סביב הבסיס הוקמו החל מ-1950 מפעלי תעשייה אווירית, שגולת הכותרת שלהם הייתה אמורה להיות פיתוח מטוס הקרב חלואן HA-300, שלא התקדם מעבר לשלב האבטיפוס.

גמאל עבד אל נאצר הכריז ב-1959 על העיר כמרכז תעשייתי והזרים אליה תקציבים להקמת מפעלי פלדה וכלי רכב וכן מפעלי נשק ותחמושת. ב-18 בינואר 1970 תקפה ישראל מתקני ייצור ואחסנה של תחמושת בחלוואן, במסגרת מבצע "פריחה 3". בסיס חיל האוויר הותקף על ידי ישראל ב-5 ביוני 1967 במסגרת מבצע מוקד, במטרה, שלא הושגה, להרוס את אב-הטיפוס של מטוס הקרב חלוואן HA-300.

איגוד הפועלים המרקסיסטי במפעל הפלדה בחלוואן, יחד עם סטודנטים מן האוניברסיטה היוו גרעין מתסיס במהלך מהומות הלחם בינואר 1977.

ב-2008 הכריז הנשיא מובארכ על העיר כבירת מחוז עצמאי נפרד מזה של מחוז קהיר. מעמד זה בוטל באפריל 2011 והעיר אוחדה שנית עם מחוז הבירה.

קו מספר 1 של הרכבת התחתית של קהיר מסתיים בחלוואן.

קובץ:HelwanOldVilla.jpg|וילה ישנה בעיר


## קישורים חיצוניים

* סקירה תיירותית
* מצפה הכוכבים בחלוואן, אתר אונסק"ו
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מצרים: ערים
קטגוריה:קהיר: גאוגרפיה
בית הקברות מונטיפיורי

**בית הקברות על שם [[משה מונטיפיורי]]** (או "בית הקברות מונטיפיורי הישן" ובקיצור: **בית הקברות מונטיפיורי**) הוא בית קברות יהודי השוכן בשכונת קמבריה הייטס שבקווינס, ניו יורק.

בית הקברות נוסד בשנת 1908. קבורים בו יהודים בלבד, אך אין הקפדה שיהיו שומרי שבת. בשנת 1928 נקנה שטח נוסף, נפרד מבית הקברות במיקום אחר והוא מכונה "מונטיפיורי החדש".

בבית הקברות ישנן כמה חלקות חב"ד. בחלקה הראשונה שבהן, שנקנתה ב-1942, נמצא האוהל ובו קבריהם של שני אדמו"רי חב"ד האחרונים, רבי יוסף יצחק שניאורסון ורבי מנחם מנדל שניאורסון. לאחר פטירת רבי יוסף יצחק שניאורסון, בשנת 1950, נהג חתנו רבי מנחם מנדל לעלות בקביעות לקבר חמיו. לאחר פטירת רבי מנחם מנדל שניאורסון הוקם בית אוהל חב"ד ליובאוויטש סמוך לבית קברות צמוד לחלקת חב"ד, ורבים הם המבקרים באוהל, בייחוד בערב ראש השנה, י' שבט, וג' תמוז. בנוסף לכך הוקמה ישיבה חב"דית סמוך לאוהל. חסידי חב"ד נוהגים לקיים בתוך בית הקברות גם מניינים בשבתות ובימים טובים.

## נקברים מפורסמים
* הרבי השישי מחב"ד (ליובאוויטש) – רבי יוסף יצחק שניאורסון
* הרבי השביעי מחב"ד (ליובאוויטש) – מנחם מנדל שניאורסון
* הרבנית חיה מושקא שניאורסון (ביתו של הרבי השישי ואשתו של הרבי השביעי מחב"ד [ליובאוויטש])
* הרב שמריהו גוראריה (חתנו של הרבי השישי מחב"ד [ליובאוויטש])
* דייב טאראס 
* בארנט ניומן
* אריה לייב שוחט
* הרברט אדלמן 
* הרב יואל כהן (רב ומשפיע חסידי, ה'חוזר' של הרבי מליובאוויטש)

## קישורים חיצוניים

*  

## הערות שוליים

*
קטגוריה:קווינס
קטגוריה:הנצחת משה מונטיפיורי
מונטיפיורי
קטגוריה:יהדות ניו יורק