אה"מ ואנגארד (1944)

**[[אה"מ]] "ואנגארד"** (באנגלית: **HMS ''Vanguard**'') הייתה אוניית מערכה בריטית מהירה שנבנתה במהלך מלחמת העולם השנייה ונכנסה לשירות לאחר המלחמה. היא הייתה אוניית המערכה הגדולה והמהירה ביותר, היחידה בסדרה שלה, והאחרונה שנבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי.

הצי המלכותי שאף להחזיק בכמות גדולה יותר של אוניות מערכה מאשר החזיקו הגרמנים והיפנים בתחילת שנות ה-40, ולכן החל לבנות את סיירות המערכה מסדרת לאיון. עם זאת, הבנייה של הצריחים המשולשים בקוטר 16 אינץ' (406 מ"מ) עבור סדרת לאיון שלקחה הרבה זמן, תדחה את השלמתם לשנת 1943 לכל המוקדם. לבריטים היו מספיק צריחים ותותחים בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ) באחסון כדי לאפשר אונייה אחת בעיצוב של סדרת לאיון שונה עם ארבעה צריחים דו-קניים בקוטר 15 אינץ' שתסתיים מהר יותר מאשר כלי השיט מסדרת לאיון שכבר הונחו. העבודה על ואנגארד החלה והופסקה מספר פעמים במהלך המלחמה, ועיצובה שונה מספר פעמים במהלך בנייתה כדי להכניס את לקחי המלחמה. עצירות ושינויים אלו מנעו את השלמתה לפני תום המלחמה.

המשימה הראשונה של ואנגארד לאחר שסיימה את ניסויי הים שלה בסוף 1946 הייתה, בתחילת השנה הבאה, להעביר את המלך ג'ורג' השישי ומשפחתו לסיור המלכותי הראשון בדרום אפריקה על ידי מונרך שולט. בעת הטיפול באונייה לאחר שובה, היא נבחרה לסיור מלכותי נוסף באוסטרליה ובניו זילנד בשנת 1948. הסיור בוטל עקב הידרדרות מצבו הבריאותי של המלך ג'ורג' וואנגארד הפכה לזמן קצר לאוניית הדגל של צי הים התיכון בתחילת 1949. לאחר שובה הביתה. באמצע 1949, היא הפכה לאוניית הדגל של שייטת האימונים של צי הבית. לאורך הקריירה שלה שימשה אוניית המערכה בדרך כלל כאוניית הדגל של כל יחידה שאליה שובצה. במהלך שנות ה-50 המוקדמות, ואנגארד השתתפה במספר אימונים עם כוחות נאט"ו. בשנת 1953 היא השתתפה בסקירת ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה. בזמן שהיא עברה שיפוץ ב-1955, האדמירליות הודיעה שהאונייה תועבר למילואים עם השלמת השיפוץ. ואנגארד נמכרה לגרוטאות וגריטתה החלה מ-1960.

## תכנון ותיאור
בתחילת 1939 היה ברור ששתי אוניות המערכה מסדרת לאיון הראשונות לא יוכלו להימסר לפני 1943 לכל המוקדם, וכי יהיה צורך בבניית אוניות מערכה נוספות כדי להשתוות לאוניות המערכה הגרמניות והיפניות שכבר היו בבנייה. המגבלה העיקרית על בניית אוניות מערכה חדשות הייתה הקיבולת הזמינה המוגבלת והזמן הנדרש לבניית תותחים בעלי קליבר גדול וצריחי התותחים שלהם. שימוש בארבעה צריחים דו-קניים קיימים בקוטר 15 אינץ' הציע את האפשרות לעקוף את צוואר הבקבוק הזה ואפשר בנייה של אוניית מערכה מהירה אחת מהר יותר מאשר בניית יותר אוניות מסדרת לאיון. הצריחים נבנו במקור עבור סיירות המערכה קורייג'וס וגלוריוס במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוסרו במהלך ההסבה של אוניות אלו לנושאות מטוסים בשנות ה-20. מכאן צמח הכינוי של האונייה: "אוניית המערכה בעלת השיניים של דודתה" ("battleship with her great aunt's teeth"). כדי לחסוך זמן, עיצוב הלאיון שונה כדי להכיל את ארבעת הצריחים, ועבודות תכנון ראשוניות החלו ביולי 1939. הירכתיים המרובעות נשמרו על מנת לשפר את המהירות במלוא העוצמה ב-0.33 קשרים (0.61 קמ"ש). זה הפך את ואנגארד לאוניית המערכה הבריטית היחידה שנבנתה עם ירכתיים מרובעות, מכיוון שהאוניות מסדרת לאיון מעולם לא הושלמו.

עבודת התכנון הושעתה ב-11 בספטמבר 1939, לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, אך חודשה בפברואר 1940 לאחר שהלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, הביע עניין באונייה. העיצוב שונה כדי להגביר את ההגנה מפני רסיסי פגזים בצדדים הבלתי מוגנים של גוף האונייה, השריון של החימוש המשני הוגדל כדי להתנגד לפצצות חודרות שריון למחצה במשקל 500 פאונד (230 ק"ג), ועובי חגורת הרסיסים לפני ומאחורי חגורת השריון הראשית הצטמצמה ב-0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) כפיצוי. צריח ניתוב קטן נוסף מאחור, ונוספו ארבעה כוורות קליעים לא מסתובבים כדי להשלים את ששת צריחי תותחי הנ"מ 2 פאונד שתוכננו כבר.

התחייבויות דחופות יותר אילצו את השהיית עבודת התכנון המקדימה שוב ביוני; כאשר התחדשה העבודה באוקטובר, העיצוב שונה שוב לאור ניסיון המלחמה האחרון. נוספה קיבולת דלק גדולה יותר והגנת השריון השתפרה, אך שינויים אלו העמיקו את השוקע של התכנון אל מעבר לגבול 34 רגל (10.4 מטר) של תעלת סואץ. עובי החגורה הראשית הופחת ב-1 אינץ' (25 מ"מ) כדי לחסוך במשקל, אך השיטה העיקרית שנבחרה להקטנת השוקע הייתה הגדלת הרוחב ב-2.5 רגל (0.76 מטר). רוחב האונייה חרג מרוחב המספנות ברוזית' ופלימות', מה שהגביל מאוד את מספר המספנות שיכולים להתמודד עם האונייה, אך השינויים אושרו על ידי מועצת האדמירליות ב-17 באפריל 1941. האונייה כבר הוזמנה ב-14 במרץ במסגרת תוכנית מלחמת החירום של 1940, למרות שהרישומים לא הועברו לג'ון בראון ושות' רק עשרה ימים לאחר מכן.

250px|שמאל|ממוזער|מבט עילי של ואנגארד
העיצוב של ואנגארד תוקן שוב, בזמן שהאונייה הייתה בבנייה ב-1942, כדי לשקף לקחים שנלמדו מאובדן אוניית המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי, פרינס אוף ויילס, ומפעילות עם אוניות המערכה האחרות. המרחק האורכי בין המדחפים הפנימיים והחיצוניים הוגדל מ-33.5 ל-51.5 רגל (10.2 עד 15.7 מטר) כדי להפחית את הסיכוי שטורפדו בודד יהרוס את שני צירי המדחף בצד אחד, ותאים אטומים נוספו לכל החללים מתחת לקו המים העמוק. כדי למנוע את ההצפה המתקדמת דרך דלתות פתוחות ופתחים אטומים למים שקרה לפרינס אוף ויילס. שינוי זה והעברת חלק מחדרי הטיפול בתחמושת בקוטר 5.25 אינץ' (133 מ"מ) מהסיפון התחתון לסיפון האמצעי עיכבו מאוד את השלמת האונייה. דרישת התכנון לפיה התותחים של צריח 'A' יהיו מסוגלים לירות ישר קדימה בגובה של 0° הוקרבה כדי לאפשר להגדיל את הבולט מקדימה, והחרטום שלה עוצב מחדש כדי שיספוג פחות מים ויגרום לפחות רסס מים בים סוער. אספקת הדלק של האונייה הוגדלה מ-4,400 טון ארוך (4,500 טון) ל-4,850 טון ארוך (4,930 טון) כדי למנוע את בעיות המחסור בדלק מהם סבלו קינג ג'ורג' החמישי ורודני במהלך המרדף אחר אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק. צריחי הקליעים הבלתי מסתובבים נמחקו מהתכנון וחימוש הנ"מ הקל הוגדל לסך של 76 תותחי 2 פאונד בצריח ארבע-קני אחד ותשעה צריחים מתומנים ו-24 תותחי אורליקון 20 מ"מ ב-12 צריחים דו-קניים. מקום עבור אלו התפנה על ידי הסרת שני המטוסים הימיים, המעוט והמתקנים הנלווים אליהם.

בשנת 1942 הועלתה הצעה להמיר את ואנגארד לנושאת מטוסים. מנהל הבנייה הימית הצהיר כי פעולה זו בנוסח סדרת אאודשיוס לא תהווה קשיים גדולים אך תדרוש שישה חודשים כדי לעצב מחדש את האונייה. ההצעה נדחתה רשמית ב-17 ביולי.

### מאפיינים כלליים
250px|שמאל|ממוזער|ואנגארד במהלך מבצע מיינברייס של נאט"ו, 1952
לוואנגארד היה אורך כולל של 814 רגל 4 אינץ' (248.2 מטר), רוחב של 107 רגל 6 אינץ' (32.8 מטר) ושוקע של 36 רגל (11 מטר) במעמס מלא. הדחק האונייה היה 44,500 טון ארוך (45,200 טון) בתפוסה סטנדרטית ו-51,420 טון ארוך (52,250 טון) במעמס מלא. האונייה הייתה גדולה משמעותית מקודמותיה, ארוכה בכמעט 50 רגל (15.2 מטר) והיה לה הדחק כ-6,000 טון ארוך (6,100 טון) יותר מהאוניות הישנות יותר במעמס מלא. ואנגארד סבלה מעודף משקל בכ-2,200 טון ארוך (2,200 טון), מה שהגדיל את ההבדל. לאונייה הייתה תחתית כפולה מלאה בעומק של 5 רגל (1.5 מטר) והיא חולקה ל-27 תאים עיקריים על ידי מחיצות אטומות למים.

אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי נבנו כמעט ללא שיפוע לסיפון הראשי מקדימה כדי לאפשר לצריח 'A' לירות ישר קדימה בגובה אפס, וכתוצאה מכך אוניות אלו היו נרטבות בחרטום. ואנגארד עוצבה מחדש כתוצאה מהחוויה הזו, שיפוע והתלקחות משמעותיים נוספו לחרטום. כושר הים של האונייה הוערך היטב, והאונייה הצליחה לשמור על שוקע אחיד בים סוער. במעמס מלא לוואנגארד היה גובה מטאצנטרי של 8.2 רגל (2.5 מטר).

כאוניית דגל של הצי, הצוות שלה כלל 115 קצינים ו-1,860 מלחים בשנת 1947. מיזוג אוויר סופק לרבים מחללי השליטה של האונייה, ובידוד אזבסט סופק באזורים חשופים של דפנות האונייה, הסיפונים והמחיצות. חימום קיטור סופק עבור חימושה, מכשירים, עמדות תצפית וציוד אחר כדי להפוך את ואנגארד למתאימה לפעולות באזור הארקטי. מרכז מידע פעולה הותקן מתחת לסיפון השריון הראשי עם מתקנים למעקב אחר מטוסים וספינות סביב ואנגארד.

### הנעה
כדי לחסוך זמן תכנון, מכונות יחידת ארבעת הצילינדרים מאוניות המערכה מסדרת לאיון שוכפלו עם חדרי דוודים ומנועים לסירוגין. לוואנגארד היו ארבע סטים של טורבינות קיטור של פארסונס עם הילוך הפחתה יחיד ששכנו בחדרי מכונות נפרדים. כל סט מורכב מטורבינה אחת בלחץ גבוה ואחת בלחץ נמוך, המניעה מדחף בקוטר של 14 רגל 9 אינץ' (4.5 מטר). הטורבינות הונעו על ידי שמונה דוודי אדמירליות 3 תופים בארבעה חדרי דוודים בלחץ עבודה של 350 PSI (2,413 קילו-פסקל; 25 קילוגרם-כוח) וטמפרטורה של 700°F (371°C). המנועים תוכננו להפיק סך של 130,000 כוח סוס (97,000 קילוואט) ומהירות של 30 קשרים (56 קמ"ש), אך השיגו יותר מ-136,000 כוחות סוס (101,000 קילוואט) במהלך הניסויים הימיים של האונייה ביולי 1946, כשהיא הגיעה למהירות של 31.57 קשרים (58.47 קמ"ש). לאחר ניסויים, המדחפים עם שלושה להבים על הצירים הפנימיים הוחלפו במדחפים בעלי חמישה להבים כדי להפחית את הרעידות של צירי המדחף הפנימיים, אך המהלך נכשל.

ואנגארד תוכננה לשאת 4,850 טון ארוך (4,928 טון) של מזוט ו-427 טון ארוך (434 טון) של סולר. עם תחתית נקייה היא יכלה להפליג במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש) במשך 8,250 מיילים ימיים (15,280 ק"מ). לאונייה היו ארבעה גנרטורים טורבו של 480 קילוואט (640 כוחות סוס) וארבעה גנרטורים דיזל של 450 קילוואט (600 כוחות סוס) שסיפקו חשמל דרך רשת הטבעת המשותפת ב-220 וולט. התפוקה הכוללת שלהם של 3,720 קילוואט (4,990 כוחות סוס) הייתה הגדולה ביותר מכל אוניית מערכה בריטית.

### חימוש
החימוש העיקרי של האונייה היה מורכב משמונה תותחים נטעני מכנס 15 אינץ' Mk I בקליבר 42 בארבעה צריחי תותחים דו-קניים בעלי מנוע הידראולי, 'A', 'B', 'X' ו-'Y' מהחרטום ועד הירכתיים. התותחים נטענו ב-+5°; כאשר הצריחים עברו מודרניזציה לעיצוב Mk I(N) RP12, ההגבהה המרבית שלהם הוגדלה מ-20° ל-+30°. הם ירו פגזים במשקל 1,938 פאונד (879 ק"ג) במהירות לוע של 2,458 רגל לשנייה (749 מטר לשנייה), לטווח נורמלי מרבי של 33,550 יארד (30,680 מטר). התותחים יכלו להשתמש במטענים הודפים, שהעניקו טווח מרבי של 37,870 יארד (34,630 מטר) עם אותם פגזים. קצב האש שלהם היה שני פגזים לדקה. ואנגארד נשאה 100 פגזים לכל תותח.

250px|שמאל|ממוזער|אנימציה המייצגת את מחזור הטעינה של צריח Mark I עבור BL 15 אינץ' Mark I.
הצריחים הישנים לתותחים בקוטר 15 אינץ' תוכננו כאשר הנוהג המקובל היה למקם את מחסן התחמושת מעל חדר הפגזים, ולא היה זה חסכוני לשנות את מנופי התחמושת כך שיתאימו לסידור ההפוך, שאומץ לאחר שקרב יוטלנד הדגים את הסכנות בחשיפת המחסנים לירי ארוך טווח. האונייה סופקה עם חדר טיפול באבקה מעל חדר הפגזים כדי לחקות את הסידור שבו נועדו מנוף הצריחים להתמודד, ומערכת נוספת של מנופים הזיזה את המטענים ההודפים ממחסני התחמושת לחדר הטיפול באבקה. המטענים אוחסנו בתרמילים כדי להפחית את חשיפתם לאש.

החימוש המשני כלל 16 תותחים 50 קליבר QF 5.25 אינץ' Mk I* דו-תכליתיים בשמונה צריחי תותחים תאומים. היה להם הנמכה מקסימלית של −5° והגבהה מרבית של 70°. הם ירו פגזים סופר-נפיצים במשקל 80 פאונד (36.3 ק"ג) במהירות לוע של 2,672 רגל לשנייה (814 מטר לשנייה). הצריחים המשופרים RP10 spec של תותחי ה-5.25 מ"מ בווארנגארד היו אוטומטיים לחלוטין, עם נגיחה חשמלית ומעקב והגבהה אוטומטיים תחת בקרת מכ"ם המאפשרים קצב אש של כ-18 פגזים לדקה. בהגבהה המרבית, התותחים היו בעלי טווח מרבי של 24,070 יארד (22,010 מטר). 391 פגזים סופקו לכל תותח.

הגנה אווירית לטווח קצר סופקה על ידי 73 תותחי נ"מ בופורס 40 מ"מ במגוון צריחים. לוואנגארד היו עשרה צריחי שישה קנים מופעלים חשמלית במבנה העילי ובירכתיים, צריח דו-קני על צריח 'B' ו-11 צריחים בודדים המופעלים חשמלית על הסיפון העליון והמבנה העילי האחורי. כל הצריחים יכלו להנמיך ל-10° ולהגביה ל-90°+. התותח בקוטר 40 מילימטר (1.6 אינץ') ירה פגזים במשקל 1.97 פאונד (0.89 ק"ג) במהירות לוע של 2,890 רגל לשנייה (880 מטר לשנייה) למרחק של 10,750 יארד (9,830 מטר). קצב האש של התותחים היה כ-120 כדורים לדקה. לא היה מקום פנוי לאחסן את הקצבה הסטנדרטית של 1,564 פגזים לכל תותח, וואנגארד נשאה רק 1,269 פגזים לכל תותח. שניים מהתותחים הבודדים על הסיפון הוסרו ב-1949, וחמישה אחרים במהלך שיפוץ גדול ב-1954. כל צריחי הבופורס המרובים שלה הוסרו באותו זמן.

### בקרת אש
ואנגארד הייתה ייחודית בקרב אוניות מערכה בריטיות בכך שהייתה בעלת שליטה מרחוק בכוח (RPC) עבור התותחים הראשיים, המשניים והשלישוניים שלה יחד עם שולחן בקרת האש של האדמירליות Mk X עבור בקרת אש שטח של החימוש הראשי. היו שני מגדלי בקרת אש (DCT) עבור תותחי ה-15 אינץ', כל אחד נשא מכ"ם בקרת אש מסוג "גבינה כפולה" מסוג 274 למציאת טווח ואיתור נפילת הפגז. כל DCT יכול לשלוט בכל ארבעת הצריחים, צריח 'B' יכול לשלוט בצריח 'A' ו-'X', וצריח 'X' יכול לשלוט בצריח 'Y'. היו ארבעה Mark 37 DCT אמריקאים לתותחי 5.25 אינץ', כל אחד מהם נושא את הכיפות התאומות של מכ"ם ירי מסוג 275. כל צריח משושה Mark VI לתותחי 40 מ"מ בופורס סופק עם מנהל בקרת אש נפרד מסוג CRBF ("אש עיוורת מטווח קרוב") מצויד במכ"ם מסוג 262, למרות שהאונייה מעולם לא הרכיבה את המערכת השלמה שלה של מנהלי בקרת האש האלה. צריח STAAG Mk II 40 מ"מ בופורס נשא סוג 262 משלה על הצריח עצמו. ערכות מכ"ם אחרות שנשאו היו חיפוש אוויר ושטח מסוג 960, חיווי מטרה מסוג 293 ומציאת גובה מכ"ם מסוג 277.

כאשר צריחי התותחים בגודל 15 אינץ' עברו מודרניזציה, מדי הטווח שלהם באורך 15 רגל (4.6 מטר) הוחלפו במדי טווח 30 רגל (9.1 מטר) בכל הצריחים למעט 'A', והם הותאמו עבור RPC באזימוט בלבד. הצריחים סופקו גם עם ציוד הסרת לחות ובידוד לשיפור יכולת המגורים שלהם.

### הגנה
250px|שמאל|ממוזער|מבט רבע מאחור של ואנגארד מראה את ירכתי האחורי שלה
תוכנית השריון של האונייה התבססה על זו של סדרת קינג ג'ורג' החמישי עם חגורת שריון בקו המים דקה יותר והגנה נוספת מפני רסיסים. במקור חגורת השריון הייתה שווה לזו של האוניות הישנות יותר, אך היה צורך להפחיתה כדי לקזז עליות משקל כאשר העיצוב שונה כדי לשקף את הלקחים בזמן המלחמה. החגורה הראשית בקו המים בגובה 460 רגל (140.2 מטר) הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCA) בעובי 13 אינץ' (330 מ"מ) אך גדלה ל-14 אינץ' (356 מ"מ) לצד מחסני התחמושת. גובהה היה 24 רגל (7.3 מטר) והיא הצטמצמה לעובי של 4.5 אינץ' (114 מ"מ) בקצה התחתון של החגורה. לפני ומאחורי המחיצות הרוחביות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) שסגרו את המצודה המרכזית, החגורה המשיכה כמעט עד קצות האונייה. מקדימה היא הצטמצמה לעובי של 2 אינץ' (51 מ"מ) ולגובה של 8 רגל (2.4 מטר), ומאחור היא הצטמצמה לאותו עובי אך לגובה של 11 רגל (3.4 מטר). בקצה האחורי של תא ההיגוי היה מחיצה רוחבית בעובי 4 אינץ' (102 מ"מ). לאחר קרב מצר דנמרק בשנת 1941, נוספו מחיצות שריון לא מוצק בעובי 1.5 אינץ' (38 מ"מ) בצידי המחסנים, כדי להגן עליהם מפני רסיסים מכל פגיעות של פגזים צוללים שעלולים היו לחדור לצד האונייה מתחת חגורת השריון שלה.

כאשר צריחי התותחים מסיירות המערכה מתקופת מלחמת העולם הראשונה עברו מודרניזציה, לוחות ה-KCA שלהם הוחלפו בחדשים בעובי 13 אינץ', וגגותיהם הוחלפו בלוחות שריון לא מוצקים בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ). דפנותיהם נותרו בעובי של 7–9 אינץ' (180–230 מ"מ). הברבטים של תותחי ה-15 אינץ' היו בעובי 13 אינץ' בצדדים, אך הצטמצמו ל-11–12 אינץ' (279–305 מ"מ) קרוב יותר לקו המרכז של האונייה. שריון הצד והגג של צריחי התותחים בקוטר 5.25 אינץ' היה בעובי 2.5 אינץ' (64 מ"מ). מנופי התחמושת שלהם היו מוגנים על ידי שריון בעובי 2–6 אינץ' (51–152 מ"מ).

ההגנה על הסיפון של ואנגארד, שנועדה לעמוד בפני פגיעתה של פצצה חודרת שריון במשקל 1,000 פאונד (450 ק"ג) שהוטלה מגובה של 14,000 רגל (4,300 מטר), הייתה זהה לזו של סדרת קינג ג'ורג' החמישי, של שריון לא מוצק בעובי 6 אינץ'. שריון מוצק מעל המחסנים שהצטמצם ל-5 אינץ' (127 מ"מ) מעל חללי המכונות. השריון המשיך קדימה ומאחורי המצודה במפלס הסיפון התחתון. קדימה הוא הצטמצם בשלבים מ-5 אינץ' למטה ל-2.5 אינץ' ליד החרטום. מאחור, הוא הגן על גלגלי ההיגוי ועל צירי המדחף עם שריון של 4.5 אינץ' לפני שהצטמצם לעובי של 2.5 אינץ' ליד הירכתיים. בניגוד לגרמנים, הצרפתים והאמריקאים, הבריטים כבר לא האמינו ששריון כבד לצריח הניתוב משרת שום מטרה ממשית בהתחשב בכך שהסיכוי לפגוע בו קטן מאוד; לפיכך, המגדל של ואנגארד היה מוגן בשריון בעובי 3 אינץ' (76 מ"מ) בחזית ו-2.5 אינץ' בצדדים ובאחור. למגדל המשני האחורי היה שריון בעובי 2 אינץ' (51 מ"מ) בצדדיו.

ההגנה התת-ימית של ואנגארד הוגברה כאשר היא עוצבה מחדש בשנת 1942 כדי לשקף את הלקחים שנלמדו כאשר פרינס אוף ויילס הוטבעה על ידי מפציצי טורפדו יפנים. הוא עדיין מורכב ממערכת תלת-שכבתית של חללים ותאים מלאי נוזלים שנועדו לספוג את האנרגיה של פיצוץ תת-מימי. זה היה תחום מבפנים על ידי מחיצת טורפדו בגודל 1.75–1.5 אינץ' (44–38 מ"מ). מכלי הנפט המוגדלים שלה צמצמו את החללים הריקים שעלולים להציף ולגרום לאונייה לנטות, ונעשו מאמצים גדולים יותר לשאוב את החללים הללו החוצה. המחיצות האורכיות של מערכת ההגנה הצדדיות הורמו סיפון אחד גבוה יותר כדי לחלק עוד יותר את החללים מאחורי חגורת השריון של קו המים. למערכת ההגנה הצדדית היה עומק מרבי של 15 רגל (4.6 מטר), אך הוא הצטמצם משמעותית ככל שהאונייה הצטמצמה בקצותיה. לאורך המצודה, מערכת זו נמצאה במהלך ניסויים בקנה מידה מלא כהוכחה כנגד 1,000 פאונד (450 ק"ג) של TNT.

## בנייה ושירות
ואנגארד הונחה ב-2 באוקטובר 1941 על ידי ג'ון בראון וחברת קלידבנק, סקוטלנד. לאחר הפלישה היפנית למלאיה בדצמבר, קיבלה האונייה עדיפות A1 בתקווה לסיים אותה עד סוף 1944, ובניית הסיירת הקלה אה"מ בלרופון, כמו גם חלק מהספנות המסחריות, הופסקה כדי לזרז את השלמת האונייה. אולם זה לא הצליח בגלל מחסור בכוח אדם מיומן. כתוצאה מכך, רק ב-30 בנובמבר 1944 הושקה האונייה. הנסיכה אליזבת ניהלה את הטקס הזה, האונייה הראשונה שהיא השיקה אי פעם, והוצגה לה סיכת ורד יהלום להנצחת האירוע. שני עובדי המספנה נהרגו ושישה נוספים נפצעו כאשר "פיצוץ מסנוור קרע" את האונייה באגן ציוד בקליידבנק ב-16 בספטמבר 1945. קפטן ויליאם גלדסטון אגניו קיבל את הפיקוד ב-15 באוקטובר 1945. הסוף של פעולות האיבה בעקבות כניעת יפן הפחיתה את הצורך בספינות מלחמה חדשות, וכתוצאה מכך האונייה לא נכנסה לשירות עד 12 במאי 1946. בשל כך נודעה כאוניית המערכה הבריטית היחידה שלא ירתה בתותחיה אי פעם בקרב. עד למועד זה, סכום כולל של 11,530,503 ליש"ט, כולל 3,186,868 ליש"ט עבור המודרניזציה של החימוש העיקרי, הושקע בבניית ואנגארד.

250px|שמאל|ממוזער|וסטלנד WS-51 דרגונפליי בגישה לנחיתה על מוקד האונייה
לאחר כניסתה לשירות, האונייה בילתה מספר חודשים בניסויים בים ואימונים עד אוגוסט, אז החלה בשינויים הדרושים כדי לשמש כיאכטה מלכותית לסיור המלכותי הקרוב בדרום אפריקה. הייתה זו הפעם הראשונה בה יצאה הנסיכה אליזבת, לימים המלכה אליזבת השנייה, מגבולות בריטניה. הסוויטה של האדמירל שופצה מחדש למגורים עבור משפחת המלוכה והצוות שלהם בעוד תושבת הנ"מ על גבי צריח "B" הוחלפה בפלטפורמת הצדעה. אגניו הועלה לדרגת אדמירל משנה החל מה-8 בינואר 1947. השינויים הושלמו עד דצמבר, וואנגארד ערכה שייט טלטלה לתוך מרכז האוקיינוס האטלנטי וערכה ביקור נמל בגיברלטר במסע חזרה. בתחילה בליווי המשחתות אורוול, אובדיינט, אופה, אופורטון ורות'רהאם, האונייה נפגשה עם צי הבית ב-1 בפברואר 1947 כדי לקבל מטח הצדעה של 21 תותחים בראשות אוניות המערכה נלסון ודיוק אוף יורק, ונושאת המטוסים אימפלייסבל. מאוחר יותר באותו בוקר, מסוק סיקורסקי R-4 נחת על הסיפון כדי לאסוף דואר וסרט צילום.

ואנגארד הגיעה לקייפטאון ב-17 בפברואר, בליווי הפריגטות הדרום אפריקאיות גוד הופ, טרנסוואל ונטאל בשלב האחרון של המסע שלה. בזמן שמשפחת המלוכה סיירה במדינה בביקור הראשון של מונרך מכהן בדרום אפריקה, האונייה התאמנה עם ספינות של הצי הדרום אפריקאי והמלכותי שהוצבו שם וביצעה ביקורי נמל במספר ערים בדרום אפריקה. היא הפליגה לביתה ב-22 באפריל וערכה ביקורים קצרים בסנט הלנה ובאי אסנשן בדרך. ואנגארד הגיע לפורטסמות' ב-11 במאי, וקפטן פ. ר. פרהאם החליף את אגניו שקודם לאחרונה ב-29 במאי. ביולי, האונייה החלה בשיפוץ בדבונפורט, שנמשך עד אוגוסט 1948. בזמן שעשתה שיפוץ, הוטל על ואנגארד לשאת את משפחת המלוכה לסיור באוסטרליה וניו זילנד, שתוכנן בינואר 1949. ב-31 באוגוסט, היא החלה בשייט טלטלה לים התיכון וחזרה לדבונפורט ב-12 בנובמבר. בערך בזמן זה, הועלה רעיון כי ואנגארד, יחד עם מספר ספינות מלחמה גדולות אחרות, תעבור הסבה לשאת טילי נ"מ, אך לא נעשה דבר נוסף בכיוון זה.

ג'ורג' השישי היה כעת חולה מכדי לנסוע, והסיור המלכותי נדחה לזמן בלתי מוגבל מאוחר יותר באותו החודש. ואנגארד הפכה לספינת הדגל של אדמירל סר ארתור פאוור, מפקד צי הים התיכון, ב-1 במרץ 1949, והאונייה ביקרה בנמלים באלג'יריה, צרפת, איטליה, קפריסין, לוב, לבנון, יוון ומצרים לפני שהגיעה חזרה בדבונפורט ב-21 ביולי. אדמירל משנה פרהאם שקודם לאחרונה הוחלף על ידי קפטן ג. ו. גלאדסטון שבוע לאחר מכן. האונייה הפכה אז לאוניית הדגל של שייטת האימונים של צי הבית תחת אדמירל משנה אדוארד אוונס-לומב ב-12 בנובמבר. בזמן שחזרה מגיחת אימונים קצרה לגיברלטר, ואנגארד נחלצה לעזרתו של אוניית סוחר צרפתית קטנה שמטענה הוסט בסערה קשה ב-13 בפברואר 1950. אוניית הסוחר, SS Boffa, נלקחה לגרירה והמטען חולק מחדש. לאחר שהסערה שככה, בופה יכלה לחדש את המסע שלה בכוחות עצמה. ואנגארד הגיע למפרץ וויימות' למחרת. מאוחר יותר, במרץ, היא ירתה את ההצדעה לוונסן אוריו, נשיא צרפת, במהלך ביקורו הממלכתי בבריטניה.

250px|שמאל|ממוזער|ואנגארד עוגנת
ב-13 בספטמבר 1950 האדמירל סר פיליפ ויאן הניף את דגלו כמפקד העליון, צי הבית, על ואנגארד והאונייה הצטרפה לשאר צי הבית בתרגילים עם הצי המלכותי הקנדי וצי הים התיכון. ב-19 בדצמבר, ויאן העביר את דגלו לאינדומיטבל. כמעט חודשיים לאחר מכן, ב-10 בפברואר 1951, התנגשה נושאת המטוסים בוואנגארד בזמן שנושאת המטוסים עגנה בגיברלטר. החור בירכתי אוניית המערכה לא היה רציני, וויאן הניף מחדש את דגלו בוואנגארד זמן קצר לאחר מכן. לאחר תמרונים עם אינדומיטבל, שבמהלכם מטוסיה "הטביעו" את אוניית המערכה, האונייה ערכה ביקורים בנמל בג'נובה ובווילפראנש-סור-מר לפני שחזרה לשיפוץ קצר בדבונפורט ב-14 במרץ. לאחר שסיימה את השיפוץ שלה במאי, היא הפכה לאוניית הדגל של שייטת האימונים של צי הבית תחת אדמירל משנה ר. מ. דיק באי פורטלנד. ארבעה חודשים לאחר מכן העביר האדמירל את דגלו לנושאת המטוסים אינדפטיגבל כאשר ואנגארד החלה בשיפוץ נוסף כהכנה להפוך שוב לאוניית הדגל של צי הבית.

250px|שמאל|ממוזער|ואנגארד ו-USS מידוויי בפירת' אוף קלייד במהלך תרגיל Mainbrace, ספטמבר 1952
ארמון בקינגהאם הודיע בנובמבר כי המלך ג'ורג' השישי מתכנן לצאת לשייט קצר למען בריאותו על סיפון ואנגארד, מה שאומר ששוב היה צורך לשנות את הסוויטה של האדמירל שלה כדי להכיל אותו ואת הצוות שלו. קפטן ג'ון ליצ'פילד קיבל את הפיקוד ב-21 בדצמבר בזמן שהאונייה עדיין הייתה בשיפוץ, אך המלך מת ב-6 בפברואר 1952 לפני שהספיק לערוך את הסיור שלו. מחלקה מהאונייה השתתפה במסע הלוויה שלו לפני שיצאה לשייטת לאחר התיקון שלה ב-22 בפברואר. לאחר אימון עם אימפלייסבל, אינדומיטבל והמקשת המהירה אפולו, ואנגארד חזרה הביתה ב-29 במרץ. היא הפכה שוב לאוניית הדגל של צי הבית ב-13 במאי כאשר אדמירל סר ג'ורג' קריזי הניף את דגלו. עקב בעיות איוש ומשקל, ואנגארד פעלה כשרבים מהצריחים שלה לא מאוישים ועם תחמושת שנישאת רק לשניים מצריחי ה-15 אינץ' ורק תחמושת של פגזי תאורה לתותחי ה-5.25 אינץ'. היא השתתפה בתרגילים עם הצי ההולנדי והאמריקאי, לפני שחזרה לפורטסמות' לחגים. ליצ'פילד הוחלף על ידי קפטן ר. א. יואינג ב-19 בינואר 1953; האונייה יצאה למחרת לשיפוץ קצר בגיברלטר. לאחר השלמתה ב-2 במרץ, האונייה התאמנה עם כמה מנושאות המטוסים של הצי המלכותי לפני שהגיעה חזרה לפורטסמות' ב-25 במרץ. ואנגארד השתתפה בסקירת צי ההכתרה של המלכה אליזבת בספיטהד ב-15 ביוני 1953. בספטמבר שלאחר מכן, היא השתתפה בתרגיל ימי של נאט"ו במצר דנמרק.

[250px|שמאל|ממוזער|ואנגארד ו[אה"מ האו (1940)|האו בעתודה בדבונפורט, 1956]]
אדמירל סר מייקל דני החליף את קריזי כמפקד העליון של צי הבית, ב-5 בינואר 1954 וואנגארד השתתפה בתרגיל Medflex A עם ספינות הולנדיות וצרפתיות במרץ. בשאר ימות השנה האונייה השתתפה בתרגילים נגד צוללות ונ"מ וכן ערכה ביקורי נמל באוסלו וקריסטיאנסנד בנורווגיה ובהלסינגבורג בשוודיה. היא נסקרה ב-11 ביולי על ידי גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה לפני שחזרה הביתה מאוחר יותר באותו החודש. דני הוריד את דגלו ב-15 בספטמבר, וונגארד הפליגה לדבונפורט לשיפוץ בעלות של 220,000 ליש"ט 10 ימים לאחר מכן. הערכות ההגנה של פברואר 1955 ייעדו אותה כאוניית הדגל של צי הבית עם תפקיד כמחסלת הסיירות מסדרת סברדלוב, אך לאחר מינויו של לורד מאונטבאטן באפריל 1955 וכאשר אנתוני אידן החליף את וינסטון צ'רצ'יל כראש ממשלה, החליטה הממשלה במקום זאץ לשמור על שתי סיירות נוספות בצי, וואנגארד הוכנסה למילואים כשהשלימה את השיפוץ שלה ב-1955. לאחר מכן היא הפכה לאוניית הדגל של צי המילואים כאשר תת-אדמירל ריצ'רד אונסלאו הניף את דגלו ב-28 בנובמבר. בעודה עוגנת בפארהאם קריק, במהלך תקופתה בצי המילואים, צולמו צילומי קו המים של ואנגארד בנמל פורטסמות' עבור רצף הכותרת של הסרט הקומדיה Carry on Admiral משנת 1957. רגע לפני ההשבתה, סצנות לסרט משנת 1960 להטביע את הביסמרק! צולמו על הסיפון, כאשר ואנגארד שימשה לתיאור פנים של הגשרים, מגורי האדמירל וצריחי התותחים עבור הוד, ביסמרק וקינג ג'ורג' החמישי.

### הוצאה משירות וגורלה
ב-9 באוקטובר 1959 הודיעה האדמירליות כי ואנגארד תוצא משירות, מכיוון שהיא נחשבה למיושנת ויקרה מדי לתחזוקה. הצעות להופכה לאוניית מוזיאון לא צלחו. היא הושבתה ב-7 ביוני 1960 ונמכרה ל-BISCO תמורת 560,000 ליש"ט. ב-4 באוגוסט 1960, כשהאונייה הייתה אמורה להיגרר מפורטסמות' למספנת הגריטה בפאסליין, סקוטלנד, כל חזית הים הדרומי הייתה עמוסה באנשים שבאו לראות אותה. בעוד ואנגארד נגררה לכיוון הכניסה לנמל, היא חצתה את הנמל ועלתה על שרטון ליד הפאב Still & West. היא נגררה על ידי חמש גוררות כעבור שעה, ולאחר שכמעט עלתה על שרטון ליד הפאב Moving & East בחוף הנגדי, עשתה את היציאה האחרונה שלה מפורטסמות'. חמישה ימים לאחר מכן היא הגיעה לפאסליין, ובאמצע 1962 הושלם תהליך הגריטה. היא הייתה אוניית המערכה הבריטית האחרונה שנגרטה.

כחלק מתהליך הגריטה, קטעים של לוח פלדה קדם-אטומי בעובי 150 מ"מ (5.9 אינץ') לא מזוהמים ברדיונוקלידים הוצאו מוואנגארד ושימשו למיגון של מוניטור כל הגוף במעבדת המחקר הרדיוביולוגית (כיום DSTL) באלברסטוק, גוספורט, המפשייר, אנגליה.

תהליך ההשבתה צולם על ידי ארגון הדרגה עבור סדרת הסרטים שלהם מבט על החיים בפרק שכותרתו "אוניית המערכה האחרונה".

## קישורים חיצוניים

* 
* גלריית תמונות של אה"מ "ואנגארד"

## הערות שוליים

קטגוריה:אוניות מערכה בריטיות