open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
משה נאדיר

**משה נדיר** (בכתיב יידי: **משה נאַדיר**; באנגלית: **Moyshe Nadir**) הוא שם העט של **יצחק רייז** (1885–1943), שהיה סופר יידיש, ומתרגם, הומוריסטן וסאטיריקן יהודי אמריקאי ממוצא גליציאני.

## קורות חיים
נדיר נולד בנרייב שבגליציה, ובשנת 1898, בגיל 13, היגר עם משפחתו לארצות הברית והשתקע בניו יורק. בשנת 1902 החל לפרסם את שיריו הראשונים ביידיש, והפך עם הזמן לאחד ההומוריסטנים - סטיריקנים הגדולים של תרבות היידיש באמריקה. כתב פיליטונים מבריקים בעיתונות הקומוניסטית היהודית בניו יורק והיה בעל עמדות אנטי-ציוניות חריפות. הלעיג והגחיך את הציונות וביזה בכתיבתו את המפעל הציוני ואת התיישבות בארץ ישראל.

בכתיבתו ההומוריסטית - סאטירית השתמש בכמה שמות עט, ובהם: יצחק בן מאיר, רינאלדו, משה רייז ויצחק נדיר.

עזב את המפלגה הקומוניסטית לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ובארבע שנותיו האחרונות מיתן את עמדותיו והתקרב לזרם המרכזי של ציבור קוראי היידיש באמריקה.

תרגם ליידיש מהספרות האירופית והאמריקנית. פרסם למעלה משלושים כרכים ביידיש, הומורסקות, פיליטונים, שיריםסיפורים ודברי פולמוס וסאטירה. לעברית תורגמו רק שני ספרונים קטנים מיצירתו.

נפטר ב-1943 בניו יורק.

ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.

## ספריו

### יצירתו בתרגום עברי
* **עין אחת צוחקת**: שישה-עשר ציורים קטנים; מיידיש: אברהם לוינסון, תל אביב: ידיעות אחרונות (ספרון, מס’ 19), 1946.
* **פרנסות יהודיות**, תל אביב: ידיעות אחרונות (ספרון, מס’ 76), תש"ח.
* וכן סיפורים בודדים משלו בתוך **לקט סיפורים מספרות יידיש**; בתרגום אברהם לוינסון ובעריכת ק"א ברתיני, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ח.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* יוסף בר-אל, בעין הסערה: (על אופיו וגורלו של משה נאדיר), ** [[חוליות (כתב עת)|חוליות]]**, 6 (2000), 203–211
* 


* Yitskhok Rayz, Moishe Nadir, Lives in the Yiddish Theatre (frpm Zalmen Zylbercweig's *Leksikon fun yidishn teater*, 1931-1969)
* Max Rosenfeld, A Translator’s Fun and Frustration: On translating the untranslatable—and the numerology of Moishe Nadir, *[[Jewish Currents]]*, November 1960, pp. 19-21
* Moshe Nadir, Prominent Jewish Writer, Dies of Heart Attack, JTA, June 10, 1943

* יורם טהרלב, מחווה ליידיש
* שירים מאת משה נדיר, בקטלוג פרידמן, אוניברסיטת פנסילבניה

* Joshua Cohen, On the Other Side, *[[Tablet Magazine]]*, June 25, 2009
* Dovid Katz, Proletpen and American Yiddish Poetry: How the Left was Excluded from the Yiddish Canon, *[[Jewish Currents]]*, November 14, 2006
* Joshua Cohen, A Forgotten Writer’s Paradise Of Prose and Poetry, *[[The Jewish Daily Forward]]*, June 1, 2007
* Joel Schechter, In a Moyshenadirish World, *[[Jewish Currents]]*, Summer 2010, pp. 52-53

* מרים שמולעוויטש־האָפֿמאַן, דאָס פֿילפֿאַרביקע געשטאַלט — משה נאַדיר, פארווערטס, 7 בספטמבר 2007  – מאמר וקריקטורה של הסופר
*  - תרגום שני לסיפור, שתורגם לעברית לראשונה בידי אברהם לוינסון

## הערות שוליים

קטגוריה:יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית
קטגוריה:סופרים כותבי יידיש
קטגוריה:משוררים כותבי יידיש
קטגוריה:משוררים יהודים אמריקאים
קטגוריה:מתרגמים יהודים אמריקאים
קטגוריה:סופרים יהודים אמריקאים
קטגוריה:הומוריסטנים יהודים
קטגוריה:סאטיריקנים יהודים
קטגוריה:סאטיריקנים אמריקאים
קטגוריה:סופרי יידיש הידועים בשם עט
קטגוריה:סופרים אמריקאים הידועים בשם עט
קטגוריה:אנטי-ציונים יהודים
קטגוריה:יהודים אוסטרו-הונגרים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1885
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1943
מרדכי ליפסון

**מרדכי ליפסון** (בכתיב יידי: **ליפסאָן**; 1885, ביאליסטוק, פולין – 14 בינואר 1958, כ"ב בטבת תשי"ח, תל אביב) הוא שם העט של **מרדכי יאבורובסקי**, שהיה סופר ומתרגם פורה, ופולקלוריסט דו-לשוני, יידי ועברי.

## ביוגרפיה
נולד בביאליסטוק ליום טוב ליפסאן. בילדותו למד ב"חדר מתוקן", והשלים לימודיו בישיבת 'החפץ חיים'. בשנת 1903 הוסמך לרבנות ושימש זמן קצר כרב בפועל. בשנת 1906 היגר לבלגיה, ושהה כשבע שנים באנטוורפן שם למד את מקצוע ליטוש היהלומים, עסק בהוראה וערך עיתוני יידיש.

בשנת 1913 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק. בארצות הברית התמסר לעבודת עריכה כתיבה עיתונאית פורה בשתי הלשונות עברית ויידיש. אז גם החל בכתיבתו לילדים, וכפולקלוריסט הרבה לפרסם מעשיות עם מעובדות, משלים עממיים, מימרות ובדיחות והלצות עם. הוא הרבה לתרגם במשך חייו מן העברית אל היידיש ומן היידיש אל העברית.

מרדכי ליפסון עלה לארץ ישראל בשנת 1930, והשתלב מיד בעולם העיתונות וכתבי העת. היה עורך העיתון "העברי", בין השנים 1916 עד 1921. את כתבי העת האמריקאים העבריים "התורן" ו"הדואר" ערך במשך כמה שנים. בארץ ישראל ערך ליפסון את העיתונים "בוסתנאי", "דואר היום", ו"הצופה". וכן היה עורך הוצאת הספרים "אמנות" בתל אביב.

ליפסון התפרסם כמתרגם מוכשר של סופרי היידיש הגדולים: יצחק בשביס-זינגר, יוסף אופטושו, ישראל יהושע זינגר ואחרים. מסופרי העולם הידועים תרגם מיצירות קנוט המסון, והגרמניה אנה זגרס. מרדכי ליפסון פרסם בחייו כשלושים כרכים, רובם בעברית, של תרגומים, אסופות פולקלור ותולדות אנשי השם, גדולי ישראל באורחות חייהם וביצירתם שבעל פה.

ליפסון נפטר ב-14 בינואר 1958 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
## מספרי מרדכי ליפסון
***מדור דור**, א-ג, תל אביב - ניו יורק, 1929-1928.
***פרקי לשון**, ירושלים, 1952.
***מועד: אישי ישראל מדור דור**, מידותיהם, שיחותיהם, הנהגותיהם, הוצאת אמנות, תל אביב, 1945.
***מדרש זוטא: דברי אגדה**, תל אביב ניו יורק, דורות, 1951.
***אמשול לך משל**, משלי המגיד מדובנא, ניו יורק, דורות, 1956.

## לקריאה נוספת
* נחום אריאלי, אזכרה: מחברים שנפטרו בשנת תשי"ח; **מרדכי ליפסון**, בתוך: ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך א, עמ' 498–499.

## קישורים חיצוניים
* 
* מ. ליפסון, '''שחרית''' - רשומות של יום, הטור הראשון, "הצופה", 17 בדצמבר 1937

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים יהודים פולנים
קטגוריה:רבנים פולנים
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים
קטגוריה:עורכי עיתונים ביידיש
קטגוריה:עורכי עיתונים בשפה העברית
קטגוריה:עורכי עיתונים ישראלים
קטגוריה:עיתונאים כותבי יידיש
קטגוריה:עיתונאים כותבי עברית
קטגוריה:סופרים כותבי יידיש
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים ישראלים הידועים בשם עט
קטגוריה:מתרגמים יהודים
קטגוריה:מתרגמים לעברית
קטגוריה:מתרגמים ישראלים
קטגוריה:פולקלוריסטים יהודים
קטגוריה:סופרי יידיש הידועים בשם עט
קטגוריה:סופרים פולנים הידועים בשם עט
קטגוריה:ביאליסטוק: אישים
קטגוריה:ישראלים ילידי פולין
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1885
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1958
מחר כפול תשע

**מחר כפול תשע** (באנגלית: **Nine Tomorrows**) הוא אוסף סיפורים קצרים הכולל תשעה סיפורים קצרים מאת הסופר אייזק אסימוב. הספר יצא לאור במקור באנגלית בשנת 1959. בין השאר מכיל הספר שניים מן הסיפורים עליהם הצהיר אסימוב כי הם מהחביבים עליו, "השאלה האחרונה" ו"הילד הקטן והמכוער".

הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מסדה בשנת 1972, בתרגומה של חנה ברקן. בשנת 2005 יצאה לאור מהדורה חדשה בעברית בהוצאת אודיסיאה, בתרגומו של איתמר פארן.

## רשימת הסיפורים
* מקצוע
* תחושת העוצמה
* הלילה הגווע
* אני בנמל מאדים בלי הילדה
* העיטים אצילי הנפש
* כל הצרות שבעולם
* איית את שמי באות ס'
* השאלה האחרונה
* הילד הקטן והמכוער (שאף הורחב מאוחר יותר לספר "ילד האתמול", בשיתוף עם הסופר רוברט סילברברג)

## קישורים חיצוניים
*
* 

קטגוריה:ספרי 1959
קטגוריה:אוספי סיפורים קצרים של אייזיק אסימוב
קטגוריה:ספרי הוצאת מסדה
מרובע (שירה)

[ממוזער|רֻבּיעה של [עומר ח'יאם על רצפת הכניסה בחנות הקרמיקה "פרי האדמה" בשוק מחנה יהודה, ירושלים]]
**מרובע** (בפרסית: رباعی; תעתיק מדויק: רבאעי) הוא צורה שירית בת ארבע שורות, שמקורה, כנראה, בפרס הקדומה.

## מקור הצורה
מקורו של המרובע אינו ידוע, אך ככל הנראה הוא מבוסס על שירה פרסית (ואולי גם טורקית) עממית. השימוש הידוע ביותר בצורה בתקופה הקדומה הוא של המשורר והפילוסוף הפרסי עומר ח'יאם (1048–1123). יצירתו "רבאעיאת" ('המרובעים') תורגמה פעמים רבות לאנגלית (לראשונה בידי אדוארד פיצג'רלד) וכן לשפות רבות אחרות, והפופולריות העצומה לה זכתה עוררה שימוש במרובעים בשפות אירופיות שונות, וכן בשירה הערבית הקלאסית. דוגמה ידועה אחרת היא "מרובעים", יצירתו של יעקב ישראל דה האן, שבה מסופר סיפור בואו של דה האן לארץ בשירים נפרדים לכאורה, שהקשר ביניהם מתחוור לאיטו רק לאורך זמן.

## מבנה ומשמעות
מרובע הוא טקסט שירי בן ארבע שורות. משקל קבוע אינו חיוני למרובע, אך השורות בדרך כלל דומות באורכן.

בשירה הפרסית המקורית השורות מתחרזות א א ב א או (גרסה פחות נפוצה) א א א א. 

המרובע הוא בדרך כלל שיר מתומצת ומכתמי, הממצה בארבע שורות תובנה פילוסופית (על אהבה, שירה, החיים וכו') או אמירה שנונה והומוריסטית. השורה האחרונה במרובע, הנחרזת עם שתי הראשונות, משמשת בדרך כלל כמוסר השכל או כשורת מחץ (פואנטה) מפתיעה, המשנה את התמונה שנוצרה בשורות הקודמות. לדוגמה, להלן אחד המרובעים של ח'יאם, בתרגומו של פיצג'רלד:
 


:Myself when young did eagerly frequent 
:Doctor and Saint, and heard great Argument
:About it and about: but evermore
:Came out by the same Door as in I went.



לעיתים נעשה שימוש בצורת המרובע ביצירות ארוכות יותר, המחולקות למרובעים, כאשר השורה הבלתי-נחרזת בכל בית הופכת לבסיס החריזה בבית הבא (דהיינו, סכמת החריזה היא א א ב א/ ב ב ג ב/ ג ג ד ג וכן הלאה). צורה זו נקראת 'שרשרת מרובעים' ושירו של רוברט פרוסט Stopping by Woods on a Snowy Evening הוא דוגמה קלאסית לשימוש בה. ביצירות מסוימות המהלך מתבצע באופן מעגלי, כאשר הבית האחרון חוזר לחרוז של הבית הראשון (דהיינו נחרז ת ת א ת).

## מרובעים בעברית
דוגמה בולטת למשורר עברי שעשה שימוש בצורה זו היא שמואל הנגיד (בעיקר בקובץ "בן משלי").
מבין המשוררים בני זמננו בולט יהודה עמיחי (שהעיד על עצמו כי ינק אותה משמואל הנגיד).  עמיחי, שעסק בשירתו בפירוק והרכבה של פתגמים וניסוחים מקובלים, נמשך למבנה המתומצת של המרובע ולאופיו הפילוסופי אך שנון, התעמק בצורה זו ויצר גרסאות שונות שלה בחלק מספריו.

## ראו גם
* עומר ח'יאם
* בוא אלי פרפר נחמד

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 

## הערות שוליים

 

קטגוריה:שירה
קטגוריה:מבני שירה
קטגוריה:איראן: המצאות
מוזיאון אינטרפיד

**מוזיאון הים האוויר והחלל אינטרפיד** (באנגלית: **Intrepid Sea-Air-Space Museum**) הוא מוזיאון בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המוזיאון ממוקם על רציף 86 בצידו המערבי (הוסט סייד) של האי מנהטן וסביבו עוגנות נושאת המטוסים אינטרפיד ששרתה במלחמת העולם השנייה, הצוללת גראולר והמשחתת אדסון. כמו כן מוצג במוזיאון מטוס קונקורד מתוצרת בריטיש אירוספייס.

המוזיאון נפתח בשנת 1982 לאחר מסע פרסום ציבורי שערך זכרי פישר במטרה להציל את נושאת המטוסים אינטרפיד שנועדה לגריטה. המוזיאון הפך לאתר לאומי היסטורי של ארצות הברית בשנת 1986.

## מעבורת החלל
ב-27 באפריל 2012 הוטסה מעבורת החלל אנטרפרייז לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, ומשם היא הועברה למוזיאון אינטרפיד. כדי לפנות מקום לתצוגה של המעבורת, הועברו שלושה מטוסים ל"מוזיאון האימפריה" שליד סקנקטדי, ניו יורק. מטוסים אלה הם: דאגלס F3D ,Skyknight ומיג-15. המעבורת מוצגת בביתן שנבנה במיוחד בשבילה.

## גלריה

New York Intrepid 501576 fh000009.jpg|סיפון האינטרפיד
Intrepid Sea-Air-Space Museum, Manhattan.jpg|האינטרפיד
Space Shuttle Enterprise delivered to the Intrepid Museum.jpg|המעבורת אנטרפרייז מועברת למוזיאון


## קישורים חיצוניים

* 

* מצלמות רשת של המוזיאון

אינטרפיד
קטגוריה:מנהטן: מבנים
קטגוריה:ארצות הברית: אתרים היסטוריים לאומיים
אינטרפיד
אינטרפיד
קטגוריה:ארצות הברית: מוזיאונים צבאיים
ארטו פאסילינה

שמאל|ממוזער|ארטו פאסילינה (2007)
**ארטו פאסילינה** (בפינית: **Arto Paasilinna**; 20 באפריל 1942 – 15 באוקטובר 2018) היה סופר פיני ועיתונאי.

## ביוגרפיה
פאסילינה נולד בקיטילה שבלפלנד, בן לעורך-דין ולעקרת-בית ואח לסופר ארנו פאסילינה, יליד 1935 ולחבר הפרלמנט האירופי ריינו פאסילינה, יליד 1939. פאסילינה למד באוניברסיטה העממית של לפלנד בשנים 1962–1963. בשנים 1963–1975 עבד כעיתונאי, כעורך וכעורך ראשי בעיתונים ובכתבי-עת שונים. הוא הוסיף לפרסם טור קבוע בעיתון גם בין השנים 1975 ו-1988. אולם ההכרה הציבורית, ההצלחה והתהילה שזכה להן בעקבות פרסום הרומן שנת הארנב (*Jäniksen vuosi*), אפשרו לו להתמסר מ-1975 בראש ובראשונה לכתיבה הספרותית. פאסילינה פרסם עד 2004 שלושים וחמישה ספרים, ועשרים ושמונה מתוכם הם רומנים. בנוסף לרומנים כתב פאסילינה גם ספרי מסעות ותצלומים, תסריטים לקולנוע ותסכיתי רדיו.

## ספריו בעברית

* **[[שנת הארנב]]**, מפינית: רמי סערי, עם עובד, 2004
***הטוחן המיילל**, מפינית: רמי סערי, עם עובד, 2015
*אסירים בגן העדן, מפינית: רמי סערי, רימונים הוצאה לאור, 2022

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים פינים
קטגוריה:עיתונאים פינים
קטגוריה:פינים שנולדו ב-1942
קטגוריה:נפטרים ב-2018
קנדירו

**קנדירו** (***Vandellia cirrhosa***) הוא דג מים מתוקים המצוי בנהר האמזונאס. בקרב המקומיים הוא נחשב לדג מאיים אפילו יותר מהפיראנה. הדג גדל לאורך של סנטימטרים בודדים, כשהגדולים ביותר מגיעים לאורך 40 ס"מ אך הרוב קטנים הרבה יותר, וצורתו דומה מעט לצלופח, כך שבמים העכורים של האמזונאס כמעט בלתי אפשרי לראותו. הקנדירו הוא טפיל; הוא שוחה אל חלל הזימים של דגים אחרים, מעמיד דורבן הנמצא מתחת לראשו וניזון מהדם שבזימים. מסיבה זו הוא גם קרוי "**הדג ה[[ערפד]]י של [[ברזיל]]**".

## האגדה האורבנית
הקנדירו צד באמצעות חוש הראיה, פחדם של המקומיים ממנו נובע מכך שהוא נמשך לשתן ולדם, ואם אדם מתרחץ במים עירום, או אפילו עם בגדים לא צמודים מספיק, אז כביכול ישחה הדג לתוך פתח גוף כלשהו (פי הטבעת או הנרתיק, וייתכן שבמקרה שהדג קטן מספיק גם פתח הפין), שם הוא יעמיד את דורבנו וייזון מהדם ורקמות הגוף כפי שיעשה בזימי דג אחר.

במציאות, קיימת עדות אחת בלבד משנת 1997 לתקיפת האדם על ידי קנדירו, לפיה הדג קפץ כביכול מהמים לתוך פינו של גבר שהשתין לתוך הנהר. לפי העדות, הדג נבלם בסוגרים של השופכה. משם הוא כירסם את דרכו לכיס האשכים של הקרבן. עדות זו נחשבת לבלתי אמינה. סכנתו של הקנדירו לאדם נחשבת לאגדה אורבנית.

## קישורים חיצוניים

* 
* http://www.youtube.com/watch?v=QQWgUht-ObI
* http://www.youtube.com/watch?v=KN4nXpVOxzM
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1846
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי אשיל ולנסיין
קטגוריה:שפמנונים ערפדיים
קטגוריה:ברזיל: דגי מים מתוקים
קטגוריה:דגי האמזונאס
טימו ק. מוקה

**טימו ק' מוקה** (בשם מלא בפינית: **Timo Kustaa Mukka**;  17 בדצמבר 1944 – 27 במרץ 1973), סופר פיני.
## ביוגרפיה
טימו ק' מוקה נולד בבולנס שבשוודיה. במשך חייו הקצרים למד מוקה באקדמיה לאמנויות של הלסינקי והספיק לפרסם תשעה ספרים, שברובם כתב בלשון פיוטית על תנאי החיים הקשים בלפלנד, הסביבה שבה עברו עליו ילדותו ורוב שנות בגרותו. תשעת ספריו ראו אור בשש השנים שבין 1964 ו-1970, וחיי יוצרם היו מאבק עיקש ועגום של אדם, אשר לא ידע לבעור על אש קטנה, נגד זמנו ההולך וכלה.

בראשית שנות השישים של המאה העשרים התחיל להתפתח בספרות הפינית זרם הקרוי "סיפורת וידויית ספונטנית". זרם זה הושפע מכתיבת הנרי מילר, ושניים מנציגיו הבולטים ביותר בפינלנד הם "הילדים הנוראים" של הספרות הפינית – המשורר והמתרגם פנטי סאריקוסקי (Pentti Saarikoski) והסופר הנו סלמה (Hannu Salama). בקרב הכותבים המשויכים לזרם זה מתבלט מוקה, הנחשב ליוצר המקורי והעקבי ביותר בדרכו. יצירתו הייחודית מאופיינת בהתמקדות כותבהּ בנופי הטבע והאנוש החשוכים של צפון פינלנד, שלנכחם מצטיירים מעשיהם הנואשים של הגיבורים ותשוקותיהם העזות כאש המסרבת לכבות, מעֵין רעל המוסיף לפעפע על אף הרגעים הקצרים של הטוּב והאושר בין תהפוכות החיים.

תיאורם הלירי של ההיסטריה הארקטית, המוצאת פורקן באהבה האסורה, ושל הלהט הדתי החשוך, הגורם להתהוותן של תחושות אשם מייסרות, ניכר כבר ביצירתו הראשונה של מוקה, הרומן "האדמה היא שיר של חטא" (1964). ספרו השני, הרומן "טאבו" (1965), מתעד את המלכוד שנמצאת בו גיבורת הספר, נערה בראשית התבגרותה, הנסחפת למערכת יחסי רגש ומין עם גבר מבוגר, המקיים בו בזמן קשרים אינטימיים עם אמה. גם ספריו השלישי והרביעי של מוקה היו רומנים: "מאיזשהו מקום כאן" (1965) הוא רומן מחאה חברתית המגולל את סיפורו של חייל פיני צעיר, הסובל מהתמוטטות עצבים במהלך שירותו הצבאי, ואילו "השיר על ילדי סיביר" (1966), עוסק, בין השאר, בטיב התלות של היחיד בחֶברה ובאפשרות לסמן גבולות ברורים במסגרת אותם יחסי תלות. שני הרומנים הנוספים שהספיק מוקה לכתוב הם "שיבולת הקיץ מתה" (1968), יצירה אלגורית שכמסגרתה משמש סיפורו של אדם הנורה ביער ומתאמץ לשרוד למרות הכדור התקוע בבטנו, ו"היונה והפרג" (1970), הספר האחרון שכתב – תיעוד ארוטי, פיוטי ונועז של מערכת יחסים, הגורפת נערה צעירה ותמימה וגבר בשל ומתוסכל למערבולת מסחררת של כמיהה, תשוקה ואובדן על רקע נופי האגמים והיערות של לפלנד. בנוסף על הספרים הנזכרים לעיל פרסם מוקה גם את ספר השירים "אדום" (1966) ואת קובצי הסיפורים "מות הכלב" (1967) ו"פחד השלג" (1970). לספריו שמור מקום של כבוד בספרות פינלנד, והם משפיעים גם כיום על הסיפורת הנכתבת בארץ זו. 
שלושת ספרי מוקה שהתפרסמו בעברית, בתרגומו של רמי סערי, הם: "טאבו" (1998) בהוצאת ידיעות אחרונות, היונה והפרג (2002) ו- השיר על ילדי סִיבִּיר (2005) בהוצאת כרמל.

מוקה הלך לעולמו ב-27 במרץ 1973 בגיל 28, בעיר רובניימי, בירת מחוז לפלנד שבפינלנד.

## ראו גם
*היונה והפרג
*השיר על ילדי סיביר
*רמי סערי

## קישורים חיצוניים

* דן לחמן, השיר על ילדי סיביר / טימו ק' מוקה

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:סופרים פינים
קטגוריה:פינים שנולדו ב-1944
קטגוריה:פינים שנפטרו ב-1973
מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים

**מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים** (באנגלית: **The Solomon R. Guggenheim Museum**) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית המצוי בחלקה המזרחי העליון (אפר איסט סייד) של מנהטן, בעיר ניו יורק שבארצות הברית. המוזיאון הוא אחד מקבוצה של מוזיאונים שנוסדה על ידי קרן סלומון ר. גוגנהיים , והידוע שבהם, וכן אחד המוזיאונים הידועים בעיר ניו יורק. המוזיאון נוסד בשנת 1937 ומכונה לרוב בשם "הגוגנהיים".

מלבד האמנות שבתוכו, המבנה עצמו הוא יצירת אדריכלות מודרנית מרשימה, שהוכרה כאתר מורשת עולמית בתחום האמנות והתרבות על ידי אונסק"ו.
[200px|ממוזער|ימין|[הארץ הענייה טירול, ציו מעשה ידי פרנץ מארק המוצג במוזיאון]]
בעת הקמתו נקרא המוזיאון "המוזיאון של אמנות ללא אובייקטים" - "The Museum of Non-Objective Painting". מוזיאון זה נוסד על מנת להציג לציבור אמנות מודרנית מופשטת כגון ציוריהם של פרנץ מארק, וסילי קנדינסקי ופיט מונדריאן. בשנת 1959 עבר המוזיאון למשכנו הנוכחי המצוי בפינת רחוב 89 והשדרה החמישית. המבנה של המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל פרנק לויד רייט. סולומון ר. גוגנהיים עצמו לא ידע באיזה אדריכל לבחור לתכנון המוזיאון, ועל כן פנה לידידתו, הברונית הילה פון ריביי אשר בחרה ברייט היות שהוא היה הידוע באדריכלי התקופה.

במקור רצה רייט לבנות במקום מבנה מרובע, הצבוע כולו באדום. הברונית רביי התעקשה שהמבנה יהיה מעוגל וצבוע בלבן.

בשל צורתו הייחודית של המבנה, נחשב מבנה המוזיאון כיצירת אמנות בפני עצמה. צורתו האסימטרית הייחודית - העובדה שחלקו העליון רחב מחלקו התחתון וצורתו המעוגלת הבלתי סדירה היא מרשימה ביותר. ייחוד נוסף של המבנה הוא שכולו מכיל גלריה אחת המתעקלת במורד המבנה בשיפוע מתון. ב-2019 המבנה הוכרז, ביחד עם שבעה מבנים נוספים של רייט, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.

בשנת 1992 נוסף למבנה מגדל ריבועי הגבוה ממבנה הספירלה המקורי.

מבקרי אמנות רבים התנגדו למבנה שתכנן רייט בטענה שהמבנה "גונב את ההצגה" מיצירות האמנות שבתוכו, וכן בשל העובדה שהיעדר החלונות מחייב שכל יצירות האמנות יוארו בתאורה מלאכותית ולא באמצעות אור חיצוני.

במרץ 2020 סגר המוזיאון את שעריו באופן זמני בשל התפרצות נגיף קורונה 

קובץ:Guggenheim flw show.jpg|המבנה הספיראלי שמהווה גלריה אחת שהמבקרים הולכים לאורכה. מבקרים מביטים במוצגים במורד הספירלה של המבנה.
קובץ:Wfm guggenheim interior.jpg|פנים המבנה


## קישורים חיצוניים

* 

* 
*  - על-פי פרסום מ-21 באוקטובר 1959
* 

## הערות שוליים

גוגנהיים, סלומון ר
גוגנהיים, סלומון ר
קטגוריה:מבנים שתכנן פרנק לויד רייט
סולומון ר.
קטגוריה:השדרה החמישית
קטגוריה:ארצות הברית: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:ארצות הברית: אתרים הרשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים
המוזיאון היהודי של ניו יורק

שמאל|ממוזער|250px|בית פליקס ורבורג - משכנו של המוזיאון מאז פתיחתו הרשמית
**המוזיאון היהודי של ניו יורק** (באנגלית: **Jewish Museum of New York**) הוא מוזיאון לאמנות וגנזך של פריטי תרבות. מלבד תערוכות, המוזיאון מפעיל תוכניות לימוד, אירועים ופעילויות.

## היסטוריה
המוזיאון החל את דרכו במתנה של 26 חפצי אמנות טקסיים יהודיים שנתן השופט מאיר זלצברגר לסמינר התאולוגי היהודי באמריקה, ב-20 בינואר 1904. החפצים שוכנו בספריית הסמינר. בשנת 1931 הועבר האוסף עם הסמינר לרחוב ברודוויי. הסמינר התאולוגי היהודי קיבל למעלה מ-400 פריטים טקסיים יהודיים ויצר את "מוזיאון החפצים היהודיים", בעבר ספריית יעקב שיף. בהמשך הורחב האוסף על ידי תרומות גדולות של חדג'י אפרים בנגיאט והארי ג'פרידמן. ב-1939, בעקבות מלחמת העולם השנייה, שלחה פולין לעיר ניו יורק כ-350 חפצים מבתים יהודיים ובתי כנסת כדי לשמרם.

בינואר 1944, תרמה אלמנתו של פליקס ורבורג את בית המשפחה כמשכן קבע למוזיאון. בחודש מאי 1947 נפתח האתר לציבור הרחב בשם "המוזיאון היהודי". פרידה ורבורג אמרה בפתיחה כי המוזיאון לא יהיה זיכרון קודר, אלא חגיגה של הדת היהודית והמסורת. בשנת 1959 נוסף למוזיאון גן פסלים. הבניין הורחב בשנת 1963 ושוב בשנת 1993 על ידי האדריכל קווין רוש.

בשנות ה-60, לקח המוזיאון חלק פעיל יותר בשדה האמנות העכשווית, עם תערוכות כגון מבנים ראשוניים, אשר סייעו להשיק את תנועת המינימליזם. בעשורים שחלפו מאז, חזר המוזיאון להתמקד בתרבות היהודית ובאמנים היהודים. בין השנים 1990 ל-1993 הובילה הבמאית ג'ואן רוזנבאום פרויקט אשר התמקד בשיפוץ והרחבה של הבניין בהיקף של 60 מיליון דולר. במסגרת הפרויקט, שתוכנן על ידי רוש, נוספו למבנה שבע קומות ושטחו של המוזיאון הוכפל. בשנת 1992, חברו המוזיאון היהודי וחברת הסרטים של מרכז לינקולן כדי ליצור את פסטיבל הסרטים היהודי בניו יורק, המציג סרטים עלילתיים, סרטים קצרים וסרטים תיעודיים.

כיום, מספק המוזיאון גם תוכניות חינוכיות למבוגרים ולמשפחות, נותן חסות לקונצרטים, סרטים, סימפוזיונים והרצאות הקשורות לתערוכותיו. ג'ואן רוזנבאום ניהלה את המוזיאון מ-1981 ועד לפרישתה בשנת 2010. בשנת 2011 מונתה קלאודיה גולד למנהלת החדשה של המוזיאון. בשנת 2012 הצטרף ינס הופמן כסגן מנהל המוזיאון, והוסיף תערוכות ותוכניות ציבוריות.

## קישורים חיצוניים

*  
* 
* 

## הערות שוליים

יהודי
ניו יורק
מוזיאון
מוזיאון
רא"ה

רבי **אהרן הלוי** (1235–1303 במשוער), ה**רא"ה**, מחכמי יהדות ספרד במאה ה-13, מפרשני התלמוד ורבם המובהק של הריטב"א ורבי קרשקש וידאל. בעבר יחסו אליו את חיבור ספר החינוך אך כיום הדעה המקובלת היא שלא הוא חיברו.

## תולדותיו
רבי אהרן הלוי נולד בגירונה שבספרד לרבי יוסף, דור חמישי לרבי זרחיה הלוי מצד אביו. עיקר גידולו היה בעיר ברצלונה ולכן נקרא לפעמים "רבי אהרון הלוי הברצלוני". בצעירותו למד אצל אחיו רבי פנחס הלוי ואצל הרמב"ן. בנוסף, למד אצל אחיינו ר' יצחק הלוי, שהיה בן אחיו ר' שמואל בנבנשתי. ב-1284 מונה לרב העיר סרגוסה, אך עבר אחר כך לטולדו ובסופו של דבר חזר לברצלונה. לאחר מכן עבר למונטפלייה שבדרום פרובאנס, שם הרביץ תורה כנראה עד פטירתו.
למד אצל הרמב"ן בצוותא עם הרשב"א, אך עם הזמן התפתחו מחלוקות בין שניהם, והרא"ה חלק על הרשב"א בכמה עניינים בהלכה, ואף כתב על חיבורו ההלכתי של הרשב"א "תורת הבית" ספר השגות שנקרא **בדק הבית** (אשר עליו השיב הרשב"א בחיבור "משמרת הבית" אולם הרא"ה לא השיב עליו, מכיוון שנפטר כעשר שנים לפניו).

## תלמידיו
* תלמידו המובהק היה הריטב"א, מחבר חידושים על הש"ס, ספר הזיכרון להגנת הרמב"ם מקושיות הרמב"ן עליו בפירושו לתורה, ועוד.
* הרב דון אשתרוק קרשקש, חיבר חידושים למסכת בבא מציעא.
* הרב קרשקש וידאל, חיבר חידושים לכמה ממסכתות הש"ס (בידינו חידושיו לכתובות, ויש המייחסים לו את החידושים לגיטין שנדפסו על שם הריטב"א). יש אומרים שדון אשתרוק קרשקש ורבי קרשקש וידאל הם אותו אדם.

## כתביו
* **בדק הבית** - כאמור לעיל, השגותיו על תורת הבית להרשב"א.
* **חידושי הרא"ה** - חיבר ביאור על הש"ס, וממנו מצויים בידינו כיום הפירוש על מסכת כתובות. בנוסף ישנם חיבורי פסק בשם זה מהרא"ה על סוכה, ביצה, עבודה זרה וחולין. החיבור 'חידושי הרא"ה על מסכת קידושין' אינו לו.
* **פירוש על [[הרי"ף]]** - מצוי בידינו ספרו על הרי"ף למסכת ברכות ולמסכת תענית (מכונה בשם פקודת הלויים).
* **נזר הקדש** - פירוש קצר על כל התלמוד כעין חיבור הרי"ף. חיבור זה אינו מצוי בידינו.
* יוחס אליו חיבור ספר החינוך, אך רוב החוקרים היום סבורים שלא הוא חיבר את הספר (לדעת פרופ' י"מ תא-שמע היה זה אחיו, רבי פנחס הלוי).

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* חידושיו על מסכת פסחים מאתר אוצר החכמה
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ראשוני ספרד
רא"ה
קטגוריה:תלמידי הרמב"ן
קטגוריה:סרגוסה: רבנים
קטגוריה:מחברי ספרי הלכה: ראשונים
קטגוריה:יהודים הקבורים בצרפת
קטגוריה:יהודי ספרד במאה ה-13
משאבת דיפוזיה

200px|שמאל|ממוזער|משאבת דיפוזיה
**[[משאבה|משאבת]] [[דיפוזיה]]** היא סוג של משאבת ואקום. המשאבה משתמשת בסילון של שמן הזורם במהירות גבוהה על מנת לנתב את מולקולות הגז החוצה דרך צינור הפליטה. המשאבה מאפשרת לקבל ואקום עם לחץ של עד \ 10^{-6} טור. החיסרון של משאבה זאת הוא בזרימה חוזרת של שמן לתוך תא הוואקום ולכן היא אינה משמשת כאשר נחוצה סביבת ואקום נקייה. על מנת להתגבר על חיסרון זה ניתן להשתמש במלכודות קרות, אך זה מוריד את יכולת השאיבה.

## קישורים חיצוניים

דיפוזיה
מנחם בורישו

**מנחם בּוֹרֵישׁוֹ** (ביידיש: **מנחם באָרײשאָ**; ברוסית: **Менахем Борейшо**; באנגלית: **Menachem Boreisho**) (1888, בריסק, בלארוס – 1949, ניו יורק) הוא שם העט של **מנחם גולדברג**, שהיה משורר יידיש, מחזאי ועיתונאי.

שיריו הראשונים של בורישו, נדפסו בעיתונות היידיש בשנת 1905בשנת 1914 הוא היגר לארצות הברית , תוך כדי מלחמת העולם הראשונה. ספר שיריו הראשון נדפס באמריקה בשנת 1916.

מנחם בורישו פרסם למעלה מעשרים כרכים ביידיש: שירה, פואמות וביקורת אמנות. הפואמות שלו על פולין זכו בשעתו לתפוצה נרחבת בעולם היהודי. לעברית תורגמו רק שניים מספריו.

## ספריו שראו אור בעברית
***פולין**, פואמה, תרגם אביגדור גרינשפן, תל אביב 1940.
***המהלך** (ביידיש: "דער גייער"), פרקי חיים, תרגם יעקב שופט, תג, תל אביב, 1995.
***על נהרות**, תרגם שמשון מלצר, בתוך האנתולוגיה גם משירי בורישו.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 

קטגוריה:משוררים יהודים בלארוסים
קטגוריה:משוררים יהודים אמריקאים
קטגוריה:משוררי יידיש רוסים
קטגוריה:משוררי יידיש אמריקאים
קטגוריה:סופרי יידיש רוסים
קטגוריה:סופרי יידיש אמריקאים
קטגוריה:סופרי יידיש הידועים בשם עט
קטגוריה:ילידי 1888
קטגוריה:נפטרים ב-1949
מוזיאון גוגנהיים (פירושונים)

השם "מוזיאון גוגנהיים" יכול להתייחס למספר רב של מוזיאנים המנוהלים על ידי קרן סולומון ר. גוגנהיים, שהקים סולומון ר. גוגנהיים:

קטגוריה:מוזיאוני גוגנהיים
קווינטוס סרטוריוס

**קווינטוס סרטוריוס** (בלטינית: **Quintus Sertorius**; 123 לפנה"ס – 72 לפנה"ס) היה מצביא ומדינאי רומי, ממנהיגי הסיעה הפופולרית ברפובליקה הרומית.

## חייו
סרטוריוס נולד למשפחה ממעמד הפרשים בנורסיה. משנת 105 לפנה"ס ועד 102 לפנה"ס שירת בצבא הרומי תחת פיקודו של גאיוס מריוס בגאליה ובצפון איטליה והשתתף במלחמת הקימברים. בשנת 97 לפנה"ס מונה לתפקיד טריבון צבאי בספרד. בחמש השנים ששימש בתפקיד זה רכש סרטוריוס מוניטין של מפקד צבאי מוכשר ויעיל בקרב בני ארצו ובקרב הילידים האיברים. בשנת 90 לפנה"ס נבחר למשרת הקווסטור והשתתף במלחמת בעלות הברית, שבמהלכה איבד אחת מעיניו.

סרטוריוס נקלע לחיכוכים עם לוקיוס קורנליוס סולה, ממנהיגי האופטימאטים, בעיקר בשל כך שהאחרון מנע ממנו להיבחר למשרת הטריבון בשנת 88 לפנה"ס. עקב חיכוכים אלה חבר סרטוריוס ללוקיוס קורנליוס קינה וגאיוס מריוס, יריביו הפוליטיים של סולה, עם פרוץ מלחמת האזרחים הרומית. לאחר יציאתו של סולה מזרחה התלקחה מחדש מלחמת האזרחים וסרטוריוס חבר למנהיג הפופולרים הקונסול קינה. זה חבר לגאיוס מריוס, שחזר מגלותו באפריקה, וסרטוריוס לקח חלק חשוב ועיקרי בכיבוש רומא על ידי שני מנהיגים אלה. עם כיבוש רומא החלו לערוך המנצחים הפופולרים טבח באנשי האצולה האופטימיטים. נראה שסרטוריוס היה גורם ממתן בקרב המנהיגות הפופולרית אשר ניסה למנוע ולמזער את ממדי הטבח, אולם ללא הצלחה יתרה. לאחר מותו של מריוס הוציא להורג סרטריוס את הפלוגות של הנ"ל שלקחו את החלק העיקרי במעשי הרצח.

חזרתו של סולה לאיטליה בשנת 83 לפנה"ס מהמזרח הביאה לפריצתה המחודשת של מלחמת האזרחים וסרטוריוס, ששימש כפראיטור, נשלח לאטרוריה לגייס חיילים ומשם לספרד, שעליה מונה כנציב. לאחר מפלת הפופולרים במלחמה באיטליה שלח סולה לספרד את אניוס לוסקוס בראשותו של צבא וסרטוריוס ברח מפניו למאוריטניה.

בשנת 81 לפנה"ס חזר סרטוריוס לספרד וביסס לעצמו עמדת כוח בלוסיטניה (פורטוגל של ימינו). סרטוריוס הקים צבא שהתבסס על השבטים הלוסיטאנים, עריקים מהצבא הרומי, שרידי הסיעה הפופולרית, בני המושבות הרומיות באזור ואפריקנים. השלטון ברומא שלח נגדו מספר צבאות, אולם הוא הצליח להביס אותם. יכולתו של סרטוריוס כמצביא הביאה לתמיכה רבה בו בקרב הילידים של חצי האי האיברי, תמיכה שהתגברה בשל הקלות במיסים שהנהיג. סרטוריוס החל ליצור משקל-נגד לשלטון ברומא על ידי יצירת סנאט מקומי באוסקה, הנחלת חינוך ותרבות יוונית- רומית לאצילים המקומיים ורכישת תמיכתם של המושבות הרומיות בספרד. במישור החיצוני הצליח סרטוריוס ליצור לעצמו קהל תומכים בעיר רומא עצמה, יצר שיתוף פעולה עם שודדי הים באזור וניסה ליצור קשרים מדיניים עם מיתרידטס השישי, מלך פונטוס.

למרות מאבקו העיקש של נציג השלטון מטלוס פיוס, שנשלח להיספניה כבר בשנת 79 לפנה"ס, סרטוריוס שלט למעשה באופן מוחלט בחלקים גדולים בחצי האי האיברי עד לשנת 77 לפנה"ס. בשנה זו הגיע לחצי האי פומפיוס בראש צבא גדול וחבר לכוחות האחרים של רומא באזור. הלחץ הצבאי הכביר שהופעל על סרטוריוס אילץ אותו להימנע בדרך כלל מעימות חזיתי עם כוחות השלטון הרומאי ולנקוט בטקטיקות גרילה. במשך חמש שנים הצליח סרטוריוס להדוף את כוחותיו של פומפיוס אולם מצב המלחמה המתמיד הוביל להתדרדרות מתמשכת במעמדו בקרב תומכיו והשטח עליו שלט הלך וקטן. בסופו של דבר הוא נרצח בשנת 72 לפנה"ס בקנוניה על ידי קצינים מצבאו שלו.

מותו של סרטוריוס מוטט למעשה את המרד בחצי האי האיברי, ופומפיוס הצליח במהרה לכבוש מחדש את חצי האי ולארגן אותו ביעילות תחת מרותה של השלטון האופטימאטי ברומא.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:רומאים בתקופת הרפובליקה
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-1 לפנה"ס
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-2 לפנה"ס
מטרפה

שמאל|ממוזער|250px|מטרפה ידנית, בעלת שלושה "זרים" בתחתיתה, המסתמכת על סיבוב ידית הארכובה בצידה 
שמאל|ממוזער|200px|מטרפות ידניות, המסתמכות על סיבוב האמה

**מטרפה** היא כלי מטבח מתחום המגדנאות והבישול, שנועד לערבוב מהיר ולהקצפה (החדרה מבוקרת של בועות אוויר) של נוזלים שונים כדוגמת ביצים, חלמונים וחלבונים ושמנת.

ישנן שלוש גישות עיצוב שונות, במטרה להשיג את תנועת הבחישה המהירה של המטרפה הדרושה לערבוב ולהקצפה: 
* מטרפה ללא חלקים נעים, המסתמכת על סיבוב מהיר של האמה האוחזת בה. מטרפה שכזו בנויה כמספר לולאות מתכת או פלסטיק האגודות יחדיו בקצה ידית. הלולאות עשויות מוטות דקיקים בחתך עגול בעלי גמישות קפיצית, המאפשרים לטרוף במהירות את התערובת מבלי לגרום לנזק לקערה המכילה אותה כאשר המטרפה הולמת בדפנותיה.
ישנם שני סוגי מטרפות שכאלה: מטרפה בעלת מוטות דקים להקצפות קלות, ומטרפה בעלת מוטות עבים למסות צמיגיות, שהשימוש בה נעשה נדיר מאוד.

מטרפה שכזו מתאימה בעיקר כדי לערבב היטב בלילות דלילות ולא כדי להקציף קצפת (בגלל מהירות איטית והתעיפות מהירה של שרירי האמה) ולא כדי לערבב בלילות כבדות וסמיכות מדי (בגלל עדינות לולאות המטרפה הן עלולות להתעוות או להישבר ובגלל קפיצותן הן מתקשות להתמודד עם בלילה צמיגה מדי).
* מטרפה ידנית, המסתמכת על סיבוב ידית ארכובה בקצה העליון, כדי לסובב מערכת גלגלי שיניים המאיצים את מהירות הסיבוב. מטרפה שכזו אוחזים ביד אחת ומסובבים בשנייה את ידית הארכובה. למטרפה שכזו יש אחד, שניים או שלושה "זרים" בתחתיתה, הסבים סביב צירם ומשמשים לטריפת התערובת. הזר עשוי שתי לולאות צולבות, מפסי מתכת דקים. 

מטרפה שכזו מתאימה בעיקר לטריפה של בלילות דלילות ולהקצפת קצפת (בגלל מהירות הסיבוב הרבה שמשיגה מערכת גלגלי השיניים) אך איננה מתאימה לבלילה סמיכה מדי (בגלל שהמהירות שמשיגה מערכת גלגלי השיניים באה על חשבון הכח שבו מסובבת הארכובה את הזרים).
* מטרפה חשמלית, הנסמכת על מנוע חשמלי בעל מהירות משתנה. מטרפה שכזו חוסכת מאמץ פיזי, אך מחירה יקר יותר והיא דורשת חיבור לרשת החשמל. מטרפות שכאלה מגיעות ככלי מטבח בפני עצמן או כחלק ממיקסר חשמלי.

מטרפה שכזו נפוצה במטבחים ביתיים וודאי במטבחים תעשייתיים. המטרפה החשמלית דחקה כמעט לחלוטין את המטרפות הידניות מהמטבח, בשל המאמץ שהיא חוסכת ובשל יכולת הטריפה המהירה והחזקה שלה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מגדנאות
קטגוריה:כלי עבודה במטבח
ראיה סייקינן

**ראיה סייקינן** (**Raija Siekkinen**; 11 בפברואר 1953 – 7 בפברואר 2004) הייתה סופרת פינית.

## ביוגרפיה

ראיה סייקינן נולדה בעיר קוטקה במחוז קימנלאקסו שבדרום-מזרח פינלנד ב-11 בפברואר 1953. היא למדה ספרות פינית, פולקלור ופילוסופיה באוניברסיטת הלסינקי וקיבלה את תואר הבוגר בשנת 1981. בין השנים 1981 ו-1984 עבדה כחוקרת במוזיאון המחוזי של קימנלאקסו, ומ-1984 ואילך התפרנסה מכתיבה. היא נספתה כשביתה נשרף בפברואר 2004.

ראיה סייקינן כתבה חמישה-עשר ספרים, ושמונה מתוכם הם קבצים של סיפורים קצרים: "בוא החורף" (1978), "הנידונים" (1982), "מוקד החיים" (1983), "שקר קטן" (1986), "איך האהבה נולדת" (1991), "טעם מתכת" (1992), "שם יפה" (1996) ו"ימים שנקנו ביוקר" (2003). בנוסף לאלה כתבה סייקינן גם את הרומנים "האי" (1988), "מטרד בנוף" (1994) ו"זה קרה כאן" (1999) ואת ספרי הילדים "אדוני המלך" (1986), "הילדה, העץ והראי" (1987), "פאן הסקרן" (1988) ו"הדג הענק" (1991). על כתיבתה הפורייה זכתה סייקינן פעמיים בפרס המדינה הפינית (1984 ו-1992), וכן בפרס מִיקָה וָלְטַרִי (1987), בפרס רוּנֶבֶּרְג (1993), בפרס אֵינוֹ לֵינוֹ (1998) ובפרס אוֹטַוָה (2000).

ביצירתה של סייקינן משמשים אירועים יומיומיים חלק מהדרמה הגדולה של החיים, והציר המרכזי של כתיבתה נע סביב מערכות יחסים בעייתיות, בראש ובראשונה בין גבר לבין אישה. האהבה, האכזבה, הכעס, הפרידה והבוגדנות הם יסודות המשולבים ביצירה זו אלה באלה, והם נדונים אגב התייחסויות היוצרת ליחסי-האנוש שכתיבתה עוסקת בהם. עולם החוויות של אישה בודדה או של אישה שנדחקה לשוליים וזיכרונות הילדות והנעורים הם שני הבסיסים העיקריים שהסופרת מסתמכת עליהם בכתיבתה. סייקינן לעולם אינה מתמקדת בחברה, אלא מפנה את זרקוריה תמיד אל היחיד. האירועים שהיא כותבת עליהם מועברים בקביעוּת דרך מסננת הדמיון העשיר, והזיכרון הסובייקטיבי תופש אותם כהתרחשויות רחוקות ומרוחקות. רגישוּת הכתיבה של סייקינן, ייחודה ועיקר מיומנותה הם ביכולתה לחדור אל מודעוּת האדם ולתאר אותה באמצעות נופי הנפש, מקומות שבירתם של הָרגשות וההקשבה למוזיקה של הבדידות.

ספרה של סייקינן "האי" ראה אור בעברית בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2004, ולתרגום הרומן בספר מצורף תרגומו העברי של הסיפור הקצר "הנשמה מלאכותית", הלקוח מתוך הקובץ "טעם מתכת". בשנת 2011 ראה אור קובץ סיפוריה "שקר קטן" בתרגום דנה שולגה-רז ובסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:סופרות פיניות
קטגוריה:נשים זוכות פרסים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הלסינקי
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת הלסינקי
קטגוריה:ילידות 1953
קטגוריה:פינים שנולדו ב-1953
קטגוריה:נפטרות ב-2004
קטגוריה:נפטרים ב-2004
התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית

שמאל|ממוזער|300px|התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית
**התיקון ה-23 ל[[חוקת ארצות הברית]]** הוא התיקון אשר מאפשר למחוז קולומביה לשלוח נציגים לחבר האלקטורים הבוחר את הנשיא ואת סגן הנשיא. 

## התיקון
### מקור

 **Section 1** 

The District constituting the seat of Government of the United States shall appoint in such manner as the Congress may direct:

A number of electors of President and Vice President equal to the whole number of Senators and Representatives in Congress to which the District would be entitled if it were a State, but in no event more than the least populous State; they shall be in addition to those appointed by the States, but they shall be considered, for the purposes of the election of President and Vice President, to be electors appointed by a State; and they shall meet in the District and perform such duties as provided by the twelfth article of amendment.

 **Section 2** 

The Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.


### תרגום
 **סעיף 1** 

:המחוז המהווה את מקום מושבה של ממשלת ארצות הברית ימנה, באופן שיורה הקונגרס:

:מספר אלקטורים בבחירות לנשיאות ולסגנות-הנשיאות השווה לסך הסנאטורים והצירים בבית הנבחרים שלהם היה המחוז זכאי אילו היה מדינה מן המדינות, במניין שלא יעלה על מניין האלקטורים של המדינה הכי פחות מאוכלסת בארצות הברית; ואלקטורים אלה יתווספו על האלקטורים של המדינות, אך ייחשבו, לצורך בחירת הנשיא וסגן-הנשיא, כאילו היו אלקטורים מטעם מדינה מן המדינות; והם יתכנסו במחוז ויבצעו את תפקידם באופן שנקבע על ידי התיקון ה-12. 

 **סעיף 2** 

:לקונגרס תהיה סמכות לאכוף תיקון זה על ידי חקיקה מתאימה.

### מהות
התיקון מתיר למחוז קולומביה לשלוח צירים שווי-זכויות למועצת האלקטורים כאילו היה מדינה מן המדינות; ברם, הוא אינו הופך את המחוז למדינה ואינו מעניק לו נציגות בבית הנבחרים או בסנאט. 

כמו כן, התיקון מגביל את נציגותו של המחוז: הוא אינו יכול לשלוח יותר נציגים למועצת האלקטורים מאשר המדינה הכי פחות מאוכלסת. דבר זה גרם לכך, שבין השנים 1964 ל-1980, אף על פי שהמחוז היה זכאי לשלוח למועצת האלקטורים 4 נציגים אילו היה מדינה מן המניין, הוא יכול היה לשלוח רק שלושה, כי זה היה המינימום. אולם, החל משנת 1980 המחוז היה זכאי לשלוח שלושה נציגים בלבד למועצה בין כך ובין כך.

## תולדות
במקור, מחוז קולומביה תוכנן להיות כמקום מושבה של ממשלת ארצות הברית ותו לא, ולכן לא ניתן לו מעמד של מדינה. אך במרוצת הזמנים אוכלוסייתו גדלה עד כדי כך שבשנת 1960 הוא היה מאוכלס יותר מאשר 13 ממדינות ארצות הברית. התיקון נועד לפתור את הבעיה, שלמחוז מאוכלס לפחות כמו מדינה מן המדינות, או אף יותר, אין ייצוג הולם בבחירת ראשי המדינה. הוא הוצע על ידי הקונגרס ב-17 ביוני 1960 ואושר ב-29 במרץ 1961. 

## קישורים חיצוניים

* 

* National Archives: 23rd Amendment
* CRS Annotated Constitution: 23rd Amendment


קטגוריה:תיקונים לחוקת ארצות הברית
קטגוריה:וושינגטון די. סי.: חוק ומשפט
קטגוריה:1960 בפוליטיקה
קטגוריה:1961 בפוליטיקה
מלוש

ממוזער|שמאל|200px|מלוש
**מלוֹש** (או **וו לישה**) בתחום המגדנאות, הוא חלק של מערבל מזון הנועד לשם לישת בצק בלבד.

מלושים ביתיים מאפשרים לישה של בצק מכ-1 ק"ג בצק, ובהתאם ליכולת המנוע של המערבל. במאפיות ובקונדיטוריות המקצועיות, עשוי המלוש מיציקת ברזל או סגסוגת ברזל המצופה כרום, ומיוצר בכמה גדלים: מלוש חצי-תעשייתי, המיועד ל-50 ק"ג קמח; ומלוש תעשייתי המיועד ללישת 60–300 ק"ג בצק. לישת בצק באמצעות מלוש מתבצעת במהירות נמוכה או בינונית, וזאת כדי ליצור תערובת אחידה של המרכיבים, ובמקרה של בצק שמרים, כדי לקשור יחד את מולקולות הגלוטן ולספק חמצן לשמרים. חלק מהמלושים מחוברים לדוד קבוע. לאחרים יש דוד נשלף כעגלה המאפשר את העברתו לשטח הייצור וחיבורו למעלית מיוחדת המרימה אותו, וזאת על-מנת שהבצק יישפך אוטומטית למערך הייצור. ניתן להוסיף גם מד טמפרטורה דיגיטלי למלושים על מנת לדעת את טמפרטורת הבצק. כיום רוב המלושים המקצועיים עשויים נירוסטה.

כוח המנוע של המלוש מאפשר לו לפתח את רשת הגלוטן שבבצק לרמה גבוהה מאוד. קשה מאוד, כמעט ובלתי אפשרי, להגיע לתוצאה זו בעת לישה ידנית. ככל שרשת הגלוטן מפותחת יותר הלחם עתיד לתפוח יותר, ולכן לחם תעשייתי יכול להגיע לנפח גבוה יותר מלחם ביתי. אך ככל שנפח הלחם גדל, טעמו של הלחם פוחת. מסיבה זו, ומתוך רצון למקסם את טעמו של הלחם, קיימת מגמת חזרה ללישה איטית במאפיות צרפתיות ובמאפיות "בוטיק" ברחבי העולם.

לא נהוג ללוש בצק במהירות גבוהה, שכן אז מסתכנים בהרס הבצק. רשת הגלוטן של בצק שנלוש זמן רב מדי במהירות גבוהה קורסת, וכתוצאה מכך מתחיל הבצק להפריש את המים שנאצרו בו. במקרה כזה לא ניתן להשתמש בבצק. בלישה ידנית כמעט ובלתי אפשרי להגיע למצב זה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מגדנאות
קטגוריה:כלים ומכשירים (מזון)
קטגוריה:מאפיות
בצק רבוך

שמאל|ממוזער|250px|זילוף בצק רבוך לאפיית פחזנית
במגדנאות, **בצק רָבוּךְ** (מלשון "רביכה", נקרא גם "בצק מבושל" או "בצק קדירה".) הוא בצק המשמש בעיקר במגדנאות להכנת מנות באמצעות זילוף, ולאחר מכן באפייה או בטיגון עמוק. 

## הכנה
בשלב הראשון מורתחת תערובת של מים, שומן (לרוב חמאה), סוכר ומלח בישול. לאחר הרתיחה, מתווסף קמח לתערובת החמה, וזו מעורבבת תוך הוספה בהדרגה של ביצים, עד שמתקבל מרקם דביק וסמיך.

הבצק שמתקבל מזולף לצורה רצויה, ונאפה או מטוגן. 

### אפייה
אפיית מוצרי בצק רבוך מתבצעת בשני שלבים:
* אפייה ב-220 מעלות צלזיוס עד לקבלת הנפח הרצוי של המוצר והתחלה של הזהבה.
* פתיחת מצערת התנור, או בשימוש ביתי פתיחה של דלת התנור בעזרת כף עץ לקבלת מעין צוהר, עד לתום האפייה.

לפני טיפול כלשהו במוצר (למשל מילוי בקרם) הוא מיובש כשעתיים בטמפרטורת החדר. מוצרי בצק רבוך נשמרים במקפיא ולא במקרר, בגלל בעיה של רטיבות.

## מאכלים נפוצים
### קינוחים
* פחזניות - מוצר עגול עם מלית.
* פריז-ברסט - קינוח ממולא בצורת כעך.
* אקלר - קינוח ממולא מוארך.
* סנט אונורה - עוגה המשלבת בצק רבוך עם בצק עלים.
* תפוח אדמה - פחזנית מצופה מרציפן מ
* קרוקמבוש - עוגה הבנויה ממגדל פחזניות.
* צ'ורוס - קינוח בטיגון עמוק, מאפיין מטבחים במדינות לטיניות ובפיליפינים.
* בֶנְיֶיה - טיגון בשמן עמוק מ

### אחרים
* גוז'ר - בצק רבוך ממולא גבינה, בדרך כלל מאכל מלוח.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
רבוך
בצק עלים

**בצק עלים** הוא בצק המשמש למאפים שונים, ובפרט מאפים ממולאים.
[ממוזער|250px|[קרמשניט מבצק עלים]]

## הכנה
הכנת בצק עלים כוללת מריחה של שכבת שומן (חמאה או מרגרינה) על שכבת בצק דקה, קיפול הבצק ושוב רידודו, וכך מספר פעמים עד שהבצק עשוי ממספר רב של שכבות שביניהן מפריד שומן.

## אפייה
בדרך כלל מוצרי בצק העלים מקוררים היטב לפני אפייתם. אפיית בצק העלים נעשית בחום גבוה. בחלק ממוצרי בצק העלים מומלץ לפתוח את מצערת התנור, או לפתוח בדלת התנור הביתי חריץ בעזרת כף עץ, בחלק האחרון של האפייה פעולה זו מסייעת בפתיחת שכבותיו הרבות של הבצק וייבושו. יש להוריד לחום בינוני אם המאפה מתחיל להיות כהה מדי. עלה של בצק עלים, למשל לשם הכנת "נפוליאון", נאפה בהתחלה בחום גבוה ולאחר פתיחת השכבות, מיובש בחום נמוך כשהוא מכוסה בנייר אפייה.

ניתן לפזר אבקת סוכר על בצק העלים באמצע האפייה, לקבלת "בצק עלים מקורמל" בעל צבע שחום ומתיקות.

## דוגמאות למאכלים מבצק עלים
* בורקס
* טארט טאטן
* קרמשניט
* שוסון או פום

## ראו גם
*בצק פילו
*בצק פילאס
*בצק כרוך

## קישורים חיצוניים

* 

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
עלים
זישה לנדוי

**זישה לנדוי** (**לנדאו**) (בכתיב יידי: **זישא** (**זישע**) **לאַנדוי**; בכתיב לועזי: **Zisha** (**Zishe**) **Landau** (**Landoy**); 1889, פלוצק, פולין - 16 בינואר 1937, ניו יורק) היה סופר, מחזאי, מתרגם ומשורר יידיש אמריקאי יליד פולין.

## חייו
לנדוי, יליד פלוצק, היגר לארצות הברית בשנת 1906, בגיל 18. בניו יורק היה בין מייסדי חבורת סופרי היידיש "די יונגע" ("הצעירים") שיריו הראשונים נדפסו בעיתון הפופולרי "פארווערטס".

מחזהו **'הציפור הכחולה**' (ביידיש: 'דער בלויער נאכטיגאל'), הוצג פעמים רבות בשנות ה-20 בפני קהלים גדולים דוברי יידיש.

זישא לנדוי היה יוצר מפורסם בשנות ה-20 וה-30. קהל קוראיו כלל את יהודי אמריקה, מזרח אירופה וארגנטינה. הוא היה מיודד עם אבא שטולצנברג.

לנדוי כתב ספרי שירה ביידיש, ותרגם ליידיש מספרות העולם. בין השאר תרגם יצירות של  איוון גונצ'רוב, ברנרד קלרמן ועוד. אף אחת מיצירותיו לא תורגמה לעברית.

## מיצירתו
***פון דער וועלט**: לידער
***דער בלויער נאכטיגאל**: פיעסע, ניו יורק: 1923.
***ס'איז גאָרניט געשען**: פיעסע

## לקריאה נוספת
*אברהם טאבאטשניק, **דער מאַן פון ליד**: וועגן זישא לאנדוי, ניו יורק: פארלאג משה שמואל שקלארסקי, תש"א-1941.

## קישורים חיצוניים

* 
* היאלה לנדאו-באס, מונוגרפיה: זישה לנדוי ז"ל, מאת בתו של היוצר, כולל דיוקנו 
* יצירותיו של זישה לנדוי, בספריית אוניברסיטת פנסילבניה 
* תצלום קברו ב-Mount Carmel Cemetery, בגלנדייל שבקווינס
* 

קטגוריה:יהודים שהיגרו מפולין לארצות הברית
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סופרים כותבי יידיש
קטגוריה:מחזאי יידיש
קטגוריה:משוררים כותבי יידיש
קטגוריה:יהודים פולנים
קטגוריה:סופרים יהודים אמריקאים
קטגוריה:מתרגמים יהודים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1889
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1937
קריאת כיוון

**קריאת כיוון** היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בשנת 1990 בטלוויזיה החינוכית, אשר עסקה בספרות. יוצרי הסדרה הם שרי עמירם, יצחק חלוצי ואיה לובן. מפיקה ראשית ועורכת הסדרה שרי עמירם ועורכת ספרותית הייתה איה לובן. התכנית בוימה על ידי יצחק חלוצי ושלמה אלברט.

מנחה התוכנית היה רוני פינקוביץ', אשר שיחק מוכר בחנות ספרים הנקראת על שם התוכנית "קריאת כיוון". במהלך התוכנית התארחו סופרים, ביניהם דבורה עומר, יגאל מוסינזון, רבקה קרן, דויד גרוסמן, יורם טהרלב, נאוה סמל, נירה הראל, יצחק נוי, ישראל ויסלר ואורי אורלב. בתפקיד אדון הוברמן שיחק שמואל סגל. כמו כן התארחו בתוכנית ילדים, ביניהם רועי בר נתן, מריאנו אידלמן (שבתוכנית נקרא בשמות  "אורן" ו"אמיר"), קאיפו כהן,  נועה תשבי, מיכאל הנגבי, טל מוסרי, נועה רבן וימי ויסלר. לעיתים הוצגו סרטונים קצרים של ספרים, חלק בעברית וחלק באנגלית. בחלק מהמקרים, הדמויות מהסיפורים היו מגיעות לחנות, אחרי הקטע של הספר ולעיתים עלילות הספרים עצמן השתלבו בתוכניות, כמו הספר "מומו".

## קישורים חיצוניים

* 
* "קריאת כיוון" באתר כאן חינוכית

קטגוריה:הטלוויזיה החינוכית הישראלית: תוכניות וסדרות
קטגוריה:תוכניות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנת 1990
קטגוריה:ספרות ישראלית
קטגוריה:כאן חינוכית: תוכניות וסדרות
מוזיאון ברוקלין

**מוזיאון ברוקלין** (באנגלית: **Brooklyn Museum**) הוא מוזיאון הממוקם ברחוב איסטרן פארקוואי ברובע ברוקלין שבניו יורק, הוא המוזיאון לאמנות השני בגודלו בעיר, ואחד המוזיאונים הגדולים ביותר בארצות הברית.

## היסטוריה
מוזיאון ברוקלין נפתח בשנת 1825 במבנה שונה .הבניין הנוכחי נחנך ב-1895 . המבנה המקורי, שנבנה מפלדה המחופה לבנים (דבר חדשני באותה עת), תוכנן על ידי חברת האדריכלים מק'קים, מיד ווייט ונבנה על ידי חברת קרלין קונסטרקשן. בחזית המבנה הוצבו פסלים של הפסל דניאל צ'סטר פרנץ' (שעיצב את אנדרטת לינקולן) הקרויים "ברוקלין" ו"מנהטן".

בשנת 1997 שינה המוזיאון את שמו ל"מוזיאון ברוקלין לאמנות" (**Brooklyn Museum of Art**) אולם ב-12 במרץ 2004 חזר לשמו המקורי.

## ראו גם
* מסיבת ארוחת הערב

## קישורים חיצוניים

* 

* 

קטגוריה:ברוקלין
קטגוריה:מוזיאונים לאמנות בניו יורק
קטגוריה:ארצות הברית: אתרים הרשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים
פינג

ממוזער|400px|פעולות PING דרך CMD
**פינג** הוא יישום השולח חבילת נתונים בפרוטוקול ICMP ממקור מסוים ליעד מסוים ברשת לפי כתובתו. המטרה העיקרית לה היא משמשת היא בחינת תקינות התקשורת בין נקודת המקור לנקודת היעד.

אפשר להשתמש בפינג לאתר אינטרנט ידוע על מנת למצוא האם יש תקשורת לרשת האינטרנט, למשל הפקודה (כמעט בכל מערכת הפעלה בת זמננו):

ping he.wikipedia.org

יכולה לשמש לבדיקת התקשורת לאינטרנט מהמחשב האישי. חיסרון של שיטה זו הוא שאתר עלול לא להיות זמין עקב עומס או תקלה טכנית, או שהוא חוסם את אפשרות משלוח הפינג אליו.

ההודעה שהמחשב שולח נקראות ECHO REQUEST ומכונה פינג, והתשובה שהוא מקבל נקראת ECHO RESPONSE ומכונה פונג (pong).

המונח "פינג" הפך לביטוי המייצג בסלנג המחשבי את הקשר ברשת, גם אם לא מדובר בקישור רשת פשוט (למשל דרך חומת אש שכלל איננה מאפשרת משלוח פינג דרכה).

כמו כן מושג נוסף הקשור לפינג הוא לאג. הלאג הוא הזמן העובר משליחת הפינג ועד חזרת תגובת הפינג.
במשחקי רשת וצ'אטי IRC נפוץ השימוש בביטוי זה.

## מבנה ההודעה

### ICMP packet

מבנה כללי של הודעת ICMP :
* IPv4 Header (בכחול): *protocol* עם הערך 1 (ICMP) ו-*Type of Service* עם הערך 0.
* IPv6 Header (בכחול): *Next Header* עם הערך 58 (ICMP6)
* ICMP Header (באדום):
** Type of ICMP message (8 ביטים)
** Code (8 ביטים)
** שדה Checksum (16 ביטים), מחושב עם חלק ה-ICMP של ה-packet (ה-IP header אינו בשימוש).
** שדה Header Data (32 ביטים), במקרה זה (בקשות ותשובות של ICMP echo), יורכבו ממזהה (16 ביטים) ומספר סידורי (16 ביטים).
* ICMP Payload: *payload* לסוגי תשובות שונים; עם גודל משתנה, תלוי מימוש. אולם, החלק המכיל את ה-IP וה-ICMP צריך להיות פחות מ-maximum transmission unit של הרשת או להסתכן בפפרגמנטציה network or risk being.

## התקפת פינג
התקפת פינג היא התקפת מניעת שירות בה שולחים בקשות פינג רבות על מנת להעמיס על השרת ולגרום לסירובו לבקשות משמעותיות יותר. כיום התקפות כאלו נדירות יחסית מכיוון שמרבית השרתים שהותקפו חוסמים את אפשרות הפינג. תקיפה אחרת שהשתמשה בפינג בעבר הוא פינג המוות (Ping Of Death) שניצל באג במימוש הפרוטוקול שאפשר לגרום לקריסתו של מחשב מרחוק באמצעות שליחת רצף חבילות פינג.


פינג המוות מאפשר גם פריצה של רשתות וירטואליות במתג כאשר המתג מוצף בפינגים הוא מתחיל לתפקד כרכזת, ובכך לבטל את החלוקה לרשתות וירטואליות וכל המידע שהוגדר לא לעבור בין שני מחשבים שאינם באותה רשת, עובר בכל זאת. במתגים מתוחכמים קיימת הגנה מפני התקפות מסוג זה (למשל כיבוי אוטומטי של ה-Port).

## ראו גם
* מונחים ברשת מחשבים

## קישורים חיצוניים

* RFC 792 - Internet Control Message Protocol - המפרט של ICMP שכולל גם את פינג.
* The Story of the PING Program - באתר של מייק מוס, שכתב את ping המקורית

## הערות שוליים

קטגוריה:ניהול רשתות
קטגוריה:פקודות יוניקס
בצק שמרים

שמאל|ממוזער|250px|בצק שמרים תופח
**בצק שמרים** (בצרפתית: **Pâte à pain**) הוא בצק המשמש להכנת מאפים רבים, כגון לחמים שונים, פיצה ועוד. כל מוצרי בצק השמרים דורשים התפחה מבוקרת לשם התעוררות השמרים לפני אפייתם. בצק השמרים לרידוד בו משתמשים בתחום המגדנאות מכונה בשפה המקצועית "יסודי 20%" (כדי להעיד על אחוז החמאה או המרגרינה לקיפול מתוך הבצק) או "פלוּנדר". הוא משמש להכנת דנישים, קרואסונים, "עוגת שושנים", "רוגלך" וכדומה.

ישנם מספר סוגים של בצקי שמרים, ביניהם: בצק שמרים כרוך (משמש בדרך כלל להכנת קרואסונים) ובצק בריוש (עשיר בחמאה ועימו מכינים את מאפי הבריוש המוכרים).

## בצק שמרים יסודי 20%
בצק זה מכיל כמות גדולה יותר של שומן מאשר בצקי השמרים המשמשים לשם הכנת לחמים, פיצות וכדומה, ואופן הכנתו מורכב יותר. הבצק מרודד, מקופל ומותפח לסירוגין בתהליך הנקרא "קיפול 3, 4, 3, 4". הקיפול האחרון מבוצע ביום המחרת לאחר התפחה של לילה אחד במקרר. המרגרינה לקיפול בה משתמשים אנשי המקצוע נקראת "לוקולוס". בשימוש במרגרינה מסוג אחר או בחמאה יש לעטוף אותה ב-10% מכמות הקמח שבמתכון. הבצק העדין יותר המשמש לשם הכנת הקרואסון דומה אך דורש שלושה "קיפולי 3" בלבד.

## ראש עיסה
הטיפול בשמרים זהיר ביותר, בשל החשש שהשמרים ייצרו מגע ישיר עם המלח וכתוצאה מכך יאבדו את האפקט שלהם. השימוש בשמרים לחים כולל יצירת "ראש עיסה", שהוא מעין בצק ראשוני המורכב מ-10% מן הקמח, מן הסוכר ומן הנוזלים ומכל השמרים שמותפח עד להכפלה בגודלו. ראש העיסה מוסף לשאר מרכיבי הבצק למעט המלח, שמצורף אל הבצק רק בשלב מעט מאוחר יותר של הלישה.

## ראו גם
*מוצרי בצק שמרים
* מחמצת שאור
*בצק כרוך

## קישורים חיצוניים

שמרים
דימיטריס חדזיס

**דימיטריס חַדְזִיס** (וכן חאג'יס, ביוונית: Δημήτρης Χατζής; ) היה סופר יווני.

## חייו
חַדְזִיס נולד בעיר יאנינה שבצפון־מערב יוון וחי בה את רוב שנות ילדותו.

לאחר חמש שנים שבילה באתונה (1925-1930) חזר לעיר הולדתו וקיבל על עצמו עריכת מקומון. לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת אתונה נקטעו מחמת קשיים כלכליים, ושנה אחרי הצטרפותו למפלגה הקומוניסטית (1935) נעצר והוגלה למשך חודשים אחדים לאי פולגנדרוס. בין 1941 לבין 1944 נטל חלק במחתרת שפעלה נגד הכיבוש הנאצי, ובשנים 1948 ו־1949 השתתף במלחמת האזרחים ביוון לצד כוחות השמאל ששאפו לכונן במדינה דמוקרטיה עממית.

בין השנים 1949 ו־1974 חי חדזיס כגולה פוליטי ברומניה, בגרמניה המזרחית, בצרפת ובהונגריה ועסק בלימודי ביזנט, בכתיבת דוקטורט ובהוראת ספרות יוונית.

עם שוב הדמוקרטיה ליוון חזר למולדתו, ובמשך זמן־מה לימד תרבות יוונית באוניברסיטת פּטרס. בשנות חייו האחרונות ייסד וערך את כתב־העת "המנסרה", שהציג לקהל הקוראים היווני טקסטים ממיטב הספרות העולמית בת־זמנו.

חדזיס מת בשנת 1981.

## יצירתו הספרותית
יצירתו הספרותית מסתכמת בארבעה ספרים שכתב במהלך ארבעת עשורי חייו האחרונים:
הרומן "האש" (1946), קובצי הסיפורים "סופה של עירנו הקטנה" (1953) ו"חסרי־ישע" (1966) והרומן "הספר הכפול" (1976).

הקובץ "סופה של עירנו הקטנה" ראה אור בעברית בתרגום יעקב שיבי בהוצאת כרטא בשנת 2003.

## קישורים חיצוניים
* תיאור יצירות של דימיטריס חדזיס
* תיאור קורות חייו ויצירות

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סופרים יוונים
קטגוריה:עיתונאים יוונים
קטגוריה:יוונים שנולדו ב-1913
קטגוריה:נפטרים ב-1981
חואן קרלוס אונטי

**חואן קרלוס אונטי** (ספרדית: **Juan Carlos Onetti**; 1 ביולי 1909 - 30 במאי 1994) הוא סופר אורוגוואי שנולד במונטווידאו בשנת 1909 ונפטר ב-1994 בספרד, ארץ שהסופר גלה אליה ממולדתו בשנת 1974. ב-1980 זכה בפרס סרוונטס.

ההחלטה לגלות גמלה בלב אונטי אחרי שהמשטר הצבאי באורוגוואי כלא אותו למשך שלושה חודשים בגלל השתתפותו בחבר שופטים, שהעניק פרס לסופר נלסון מרה על סיפור אשר נתפש חתרני.

פרט לתקופות חיים אלה באורוגוואי ובספרד חי אונטי שתי תקופות בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה (1934-1930 ו-1955-1941).

## ספריו
ספרו החשוב הראשון, "הבור", התפרסם ב-1939, ובעקבותיו ראו אור "אדמת הפקר" (1941), "למען הלילה הזה" (1943), "החיים הקצרים" (1950) ו"הפרידות" (1954). מששב והשתקע במולדתו פרסם, בין השאר, את הספרים "לקבר בלי שם" (1959), "פני האסון" (1960), "המספנה" (1961), "עצוב ממש כמותה" (1963), "אוֹסֵפגוּפוֹת" (1965) ו"המוות והילדה" (1973). במהלך חייו בספרד התפרסמו הרומנים "ניתֵן לדבּר לרוח" (1979) "אז כאשר" (1987) והקובץ "נוכחות וסיפורים אחרים" (1986).

## ספריו בעברית
* **פני האסון**, עם עובד, 1988, תרגום: טל ניצן
* **המספנה**, זמורה ביתן, 2003, תרגום: טל ניצן

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* דן לחמן, המספנה / חואן קרלוס אונטי

קטגוריה:סופרים אורוגוואים
קטגוריה:ילידי 1909

קטגוריה:נפטרים ב-1994