יהדות ונציה

ממוזער|הגטו של ונציה|244x244 פיקסלים
**יהדות ונציה** היא הקהילה היהודית, שהתקיימה מאז המאה ה-10 באזור ונציה שבאיטליה. קהילה שלקחה חלק מרכזי בהיסטוריה של עם ישראל בעת החדשה המוקדמת. קהילה זו, שהתפתחה בצומת הדרכים שבין מזרח למערב, נודעה בראש ובראשונה בשל ייסוד ה'''גטו''' הראשון בהיסטוריה בשנת 1516. למרות ההגבלות המרחביות והחברתיות, הפכה ונציה למרכז רוחני ותרבותי מהחשובים באירופה, שבו פעלו דמויות כגון רבי יהודה אריה ממודנה, רבי שמחה לוצאטו והמשוררת שרה קופיו סולם, ובו נוסדו בתי דפוס עבריים שהפיצו את ספרות הקודש והמחשבה היהודיתלעולם כולו.

## היסטוריה
### ראשית הקהילה
העדות המוקדמת ביותר לנוכחות יהודית בוונציה אפופה בחוסר ודאות היסטורית. מסמכים מסוימים מצביעים על נוכחות יהודית כבר במאה ה-10, אך חוקרים מודרניים טוענים כי הראיות להתיישבות קבועה במאות ה-12 וה-13 אינן חד-משמעיות.

# **מפקדי אוכלוסין מוקדמים:** ההיסטוריונים מצביעים על מפקד משנת 1152 המזכיר 1,300 יהודים, אך מחקרים מאוחרים יותר הראו כי התאריך השתבש וכנראה הכוונה לשנת 1552.
# **חוקי המיסוי:** צו משנת 1290 הטיל מס של 5% על סחורות מיובאות של יהודים, אך נראה כי הוא התייחס ליהודי מושבות ונציה בים התיכון ולא לתושבי העיר עצמה.
# **האי ג'ודקה (Giudecca):** קיימת סברה כי מקור שמו של האי הוא ביהודים שגורשו לשם בעבר, אך אין הוכחות ארכיבליות להתיישבות יהודית קבועה באי זה לפני הקמת הגטו.

ההתיישבות הרשמית והמעוגנת בחוק החלה בשנת 1382, כאשר המועצה הגדולה אישרה למלווים בריבית (פנרטורי), רובם יהודים, להתיישב בעיר כדי לספק אשראי לעניי העיר ולסוחרים.

ככלל, ההערכות מציינות את המאה ה-10 כזמן משוער שבו התיישבו ראשוני היהודים בעיר, שכן בשנת 932 קרא הדוג'ה פייטרו קאנדיאנו השני להיינריך הראשון, מלך גרמניה להמיר בכוח את כל היהודים בממלכתו או לגרש אותם וב הוציא השלטון הוונציאני איסור על השטת יהודים בספינות, כדי שאלו ישתקעו בעיר ויתרמו לפיתוח המסחר בה. ייתכן כי ונציה, כעיר שבה התנהל מסחר פורה, משכה אותם להתגורר ולסחור בה. המתיישבים היהודים הראשונים בעיר הגיעו, ככל הנראה, מאיטליה ומהלבנט. היהודים הראשונים בוונציה התיישבו באי ג'ודקה, הנמצא בדרום לגונת ונציה. באי זה היו מחסני סחורה רבים, והוא שימש כמרכז מסחרי בין תושבי העיר לתושבי חוץ. עם עליית כוחה הכלכלי, השלטונות חששו יותר מיריבות מסחרית מאשר מיריבות דתית, והיו מוכנים לסבול את נוכחותם של סוחרים לבנטיניים ומלווי כספים מאשכנז. בשנת 1152, חיו באזור ונציה 1,300 יהודים, חלקם ללא אישור לחיות בעיר עצמה. החל מ-1204, עם כיבושה של קונסטנטינופול על ידי הצלבנים, התפתח הסחר בין שתי הערים וכן ההגירה היהודית מעיר אחת לרעותה. הוכחה לחשיבותה של העיר בקרב היהודים ניתן לראות בדבריו של רש"י על הפסוק . לטענתו, משמעות הביטוי "ומלאו": .

למן המאה ה-14 החלו גם יהודי אשכנז להגר לאזור ונציה. אלו עסקו בעיקר בחלפנות כספים. קהילה אשכנזית ששכנה ביישוב הסמוך מסטרה הייתה מהקהילות המובילות בחלפנות כספים עם תושבי ונציה הלא-יהודים. כיוון שמרבית עיסוקם של יהודי מסטרה היה בוונציה, ביקשו רבים מהם להתיישב בה, אך נענו בשלילה, כיוון שתושבי העיר לא חפצו בהגירה יהודית נוספת. על אף שכל צורות ההלוואות בריבית נאסרו בעיר במהלך המאה ה-13, המשיכו רשויות ונציה לאפשר לבנקאים יהודים לפעול ברפובליקה, וב-1382, חתמה העיר על הסכם עם מלווי הכספים של מסטרה, המאפשר להם לגבות ריבית בשיעור של עשרה עד שנים עשר אחוזים.

ב-1366, עם גבור התלות הכלכלית של תושבי ונציה בחלפנים היהודים, נחתם הסכם בין הרפובליקה של ונציה לבין כמה משפחות יהודיות ממסטרה, שאפשר להן להתיישב בעיר. האישור היה זמני, ומדי כמה שנים היה צריך לחדשו אחרת, יגורשו. תושבי ונציה לא הצליחו לבטל את ההסכם, והוא נשאר בתוקף עד המאה ה-18. הם התנגדו למגורי היהודים בעיר, והפעילו לחץ על השלטונות להגביל את מספר היהודים החיים בה, במסגרת ההסכם. כך, למשל, ב-1394 נחקק חוק שהורה לחלפנים החדשים בריבית לעזוב את העיר זמן קצר לאחר שהתיישבו בה וב-1423 נאסר על היהודים להחזיק בה נכסים. ב-1397 חשף הסנאט הוונציאני אי-סדרים בשיטותיו העסקיות של בנקאי יהודי, וסירב לחדש את רישיונו. מלווי כספים יהודים היו רשאים לשהות בעיר לפרקי זמן קבועים בלבד וכן היו חייבים לענוד עיגול צהוב שתפור על גלימותיהם. החל מ-1434 עד הקמת הגטו ב-1516 כללה תקנה זו את חבישת כובע היהודים, בתחילה - צהוב, ולאחר שנת 1500 - אדום. ב-1480 נרצחו שלושה יהודים, על רקע עלילת דם.

עם ראשית תקופת הרנסאנס, השתפר מעמד היהודים בעיר. כך, למשל, נאסר על קטינים יהודים מתחת לגיל 14 להיטבל לנצרות ללא הסכמת הוריהם. מפר החוק נידון היה לקנס של חמש מאות דוקאטים.

### ייסוד הגטו (1516)

ממוזער|מפת גטו ונציה
ב-1509, בשל מלחמת הליגה של קמברה נגד הרפובליקה של ונציה, סבלו יהודי ונציה מפרעות. יהודים רבים היגרו מה"טרה פרמה" אל העיר ונציה עצמה. והבנקאות היהודית פרחה. בשנה זו זרם לוונציה שטף של פליטים, שנמלטו מצבאו של מקסימיליאן מהבסבורג. רבים מהם הגיעו מאזור מקונגליאנו וויצ'נצה. עם בואם, נבנו גם בתי כנסת רבים, נוכחותם הגלויה ברובעי העיר עוררה התנגדות מצד אנשי דת נוצריים, שדרשו את גירושם או הגבלתם. את ההתנגדות ליבו מטיפים ודרשנים, ששלהבו הסיתו את ההמון נגד המהגרים היהודים. השלטונות בוונציה אישרו ליהודים להישאר בעיר, אך גבו מהם מס כבד, שהגיע לעשרות אלפי דוקאטים. ב-1512 הועלה המס והקהילה סירבה לשלמו. שבעה מראשי הקהילה נאסרו, בהם רבי אשר משולם דה בנקו. ב-1515 התחלפה הדרישה לגרש את היהודים מהעיר, בתוכנית להקמת גטו יהודי בג'ודיקה, תוכנית שעוררה התנגדות בקרב יהודי ונציה. ב-1516 השתנתה התוכנית, והוחלט על שיכון היהודים ב"גטו נואובו" (הגטו החדש) ברובע קאנארג'ו, באתר שבו שכנה בעבר יציקת נחושת (Ghetto).שהיה לפני כן בית יציקה לכדורי תותח. המילה באיטלקית ל"בית יציקה" היא "גטו" (Ghetto), ומכאן מקורו של המונח "גטו", ששימש לתיאור שכונה המאוכלסת ביהודים. ב-29 במרץ 1516, הדוג'ה לאונרדו לורדאן והסנאטורים של הרפובליקה של ונציה חוקקו צו שהורה על רדיפה רשמית ובידוד של יהודי ונציה בגטו נואובו.

מאפייני הגטו המוקדם:
* **סגירה ובידוד:** הוקמו שני שערים שננעלו בשקיעה ונפתחו עם זריחת השמש (קול פעמון ה"מראנגונה").
* **שמירה נוצרית:** ארבעה שומרים נוצרים הוצבו בשערים, ומשכורתם שולמה על ידי הקהילה היהודית.
* **בנייה לגובה:** בשל המחסור במקום והאיסור על רכישת נדל"ן מחוץ לגטו, היהודים בנו את בתיהם לגובה יוצא דופן של עד שבע או תשע קומות, מה שיצר את קו הרקיע המפורסם של הגטו.

הגטו היה סגור מכל צדדיו, למעט שני שערים, שבהם הוצבו שני שומרים נוצרים, שהקהילה שילמה את שכרם. הוטל קנס כספי על לינה מחוץ לחומות הגטו, למעט על רופאים ועל יהודים ספרדים. ב-1541 הורחבה הגזירה גם ליהודים הספרדים, ואל גטו נואובו הסתפח גם גטו וקיו. עם התרחבות הקהילה היהודית ב-1633, בשל הגעתם של אנוסים מספרד, נוסף לגטו שטח אדמה חדש, שכונה בשם גטו נואוביסימו. הצפיפות הרבה בגטו והבנייה הרעועה גרמו להתפשטותן של שריפות ומגפות. הבתים בגטו היו בבעלות נוצרית, שכן נאסר על יהודים להיות בעלי בתים, אך בהתאם לחוקת ונציה, ניתנה ליהודים הזכות להוריש את הבתים מדור לדור. את שכר הדירה שילמה הקהילה במשותף.

### החיים בגטו
עם הקמת הגטו, נעלמה הדרישה להוציא את יהודי ונציה אל מחוץ לעיר. היהודים הצליחו לדכא את כל הדרישות הללו באמצעות כסף ששילמו לתושבים ולמוסדות המקומיים, והתבססו כלכלית. יהודי ונציה היוו תחרות הכלכלית, ובלחץ המקומיים, יצאה נגדם ב-1550 פקודת גירוש, אך היא לא יצאה לפועל. מטרתן של פקודות הגירוש הייתה בעיקר להרגיע את ההמון. מועד הביצוע שלהן היה רחוק והוא נדחה שוב ושוב בתירוצים שונים.

החל מגירוש ספרד ב-1492 וגירוש פורטוגל ב-1497, החלו יהודים אנוסים להגר לכל רחבי אירופה ורבים מהם מצאו מקלט בגטו הוונציאני המתפתח וסחרו שם בלי הסתרת זהותם היהודית. אחד היהודים שניסו להגר לוונציה היה דון יוסף נשיא, אך הוא נתקל בסירוב מצד השלטונות, והם דחו את הצעתו לייסד שכונה לאנוסים באחד האיים הקטנים שבוונציה. הוא נאלץ להגר לקונסטנטינופול שבשליטת האימפריה העות'מאנית שם צבר כוח ומעמד. כשמעמדו התחזק, שידל יוסף נשיא את הסולטאן העות'מאני לפתוח במלחמה נגד הרפובליקה של ונציה, לה נטר טינה עקב סירובה להעניק לו היתר מגורים. דון יוסף נשיא קיווה שהצבא העות'מאני יכבוש את האי קפריסין, שהיה נתון למרותה של ונציה, ושאף להתמנות למושל שליט האי בתום המלחמה. המלחמה, שפרצה לבסוף ב-1570, הסתיימה אמנם בניצחון עות'מאני , אך דון יוסף נשיא לא התמנה למושל האי קפריסין.

במהלך המלחמה בין הרפובליקה של ונציה לאימפריה העות'מאנית, נחשדו יהודים רבים בקשר לדון יוסף נשיא, והוצא נגדם צו גירוש חדש. אך, כשהגיע המועד למימוש צו הגירוש, הסתיימה המלחמה והוא בוטל. הסיבה לביטולו של צו הגירוש היה חששם של שלטונות ונציה מפני עזיבת לאימפריה העות'מאנית וזליגת הונם מקופת המדינה של ונציה ליריב העות'מאני.

באותה תקופה ביקר בוונציה מקורב אחר לשלטון העות'מאני, שלמה בן נתן אשכנזי, שהיה יליד אודינה. יהודי ונציה קיבלו את פניו בהתלהבות רבה, ואחד המדפיסים היהודיים שעבדו בוונציה כתב: . מצבם של יהודי ונציה הלך והשתפר: ב-1589 הזמינו השלטונות את האנוסים להתגורר בעיר, כדי לסייע לכלכלה. בראשית המאה ה-17 היגרו לעיר יהודים מהסביבה שסבלו מרדיפות וכן מחובה שהוטלה על היהודים לשמוע בכנסיות דרשות מאת מטיפים נוצרים. הקשר בין היהודים לשלטון הוונציאני התחזק, וביטוי לכך ניתן בספרו של רב הקהילה שמחה לוצאטו, "Discorso Circa Il Stato Degli Ebrei" (דיון על מצב היהודים). מצבם הכלכלי של היהודים, בהשוואה למצבם ביתר חלקי איטליה, היה טוב, אף שלא היו אזרחים שווי זכויות. היהודים העשירים שילמו מיסים גבוהים וכך שגשגה קופת הרפובליקה. כספים אלו אפשרו לרפובליקה לצאת למלחמות נוספות.

ההגירה היהודית לוונציה פסקה ב-1631 בשל מגפת דבר שפקדה את העיר. ב-1648 מספר היהודים שב לגדול, בשל הגעתם של פליטים שברחו מגזרות ת"ח–ת"ט, באוקראינה שגזר בוגדן חמלניצקי. ב-1776 יצא צו שהגביל את אפשרויותיהם של יהודי ונציה לסחור, אך שנים מעטות לאחר מכן, ב-1797, נכבשה ונציה על ידי צבאו של נפוליאון בונפרטה והיהודים הפכו אזרחים שווי זכויות. כתוצאה מכך, הגטו פורק, ויהודים עברו להתגורר בכל חלקי העיר. הם הורשו להחזיק בקרקע, לעסוק במקצועות חופשיים, להתגייס לצבא, ללמוד בבתי ספר ציבוריים, לשמש כעובדי מדינה ולהשתייך למוסדות תרבות.
[שמאל|ממוזער|250x250 פיקסלים|הציור [חתונה יהודית (מרקואלה)|חתונה יהודית מתאר טקס נישואין המתקיים בתוך פנים פרטי בוונציה, בסביבות שנת 1780. בני הזוג מוצגים מאוחדים באמצעות טלית המשמשת חופה, בנוכחות משתתפים הלבושים בלבוש התקופה. הדמויות המזוהות כיהודיות מסומנות באמצעות כובע אדום, המבדיל אותן משאר הנוכחים. הסצנה כוללת דמות של נכבד ודמות של כומר, כפי שמתואר במקור. היצירה משקפת טקס נישואין של יהודים בוונציה במסגרת חלל ביתי.]]

## המאה ה-18 ושקיעת הקהילה
המאה ה-18 עמדה בסימן משבר כלכלי עמוק לקהילה היהודית ולוונציה כולה.

# **החובות הכבדים:** המיסים הכבדים שהוטלו על הקהילה כדי לממן את מלחמות ונציה נגד הטורקים רוקנו את קופת הקהילה. בשנת 1737 הוכרזה הקהילה (האוניברסיטה של היהודים) כפושטת רגל.
# **הגבלות נוספות:** למרות המשבר, השלטונות המשיכו להטיל מגבלות, ובשנת 1777 נאסר על יהודים לעסוק בייצור תעשייתי, מה שהחריף את העוני בגטו.
# **הגירה:** משפחות יהודיות עשירות החלו לעזוב את ונציה לערים חופשיות יותר כגון ליבורנו וטריאסטה.

#### סוף הגטו והאמנציפציה (1797 ואילך)
במאי 1797 נכבשה ונציה על ידי צבאותיו של נפוליאון בונפרטה, מה שהוביל לביטול הרפובליקה הישנה. ב-11 ביולי 1797, הוסרו שערי הגטו והועלו באש בטקס חגיגי בכיכר הגטו נואובו, תחת הכותרת "חופש, שוויון ואחווה". הגטו שונה לזמן קצר ל"רובע האיחוד" (Contrada dell'Unione).

לאחר נפילת נפוליאון עברה ונציה לשלטון אוסטרי (1798), שהחזיר חלק מההגבלות על היהודים, אך שערי הגטו מעולם לא נבנו מחדש. האמנציפציה המלאה והסופית הגיעה רק בשנת 1866, עם הצטרפות ונציה לממלכת איטליה המאוחדת.

בשנת 1797, בעקבות הסכם קמפו פורמיו, הועברה ונציה לריבונות אוסטרית, והיהודים שוב איבדו את זכויותיהם, אם כי חובת המחייה בגטו לא חזרה. ב-1806 שבה ונציה להיות תחת ריבונות צרפתית וזכויות היהודים הושבו להם. יהודי ונציה החלו להתפזר בעיר ולצאת מהגטו. כשנוסדה הסנהדרין של פריז, לקחו בה חלק שלושה רבנים מקהילות ונציה: יעקוב עמנואל קראקוביה, אהרן לאטיס ואברהם טדסקו. ב-1811 אף קיבלה משפחת טריויס היהודית את תואר האצולה "ברון". ב-1815, כשחזרה ונציה לשליטת האוסטרים, איבדו היהודים מחדש את זכויותיהם, עד לאביב העמים ב-1848. במרץ 1848, עם פרוץ מהומות אביב העמים בוונציה, השתתפו יהודים רבים במאבק לעצמאות. עורך הדין דניאלי מאנין היהודי היה ממובילי התנועה הבדלנית. ב-29 במרץ 1848, עם כינון הרפובליקה הוונציאנית השנייה, הוענק ליהודים שוויון זכויות מלא, וכמה מהם אף נבחרו לסנאט: ליאוני פינקרלי מונה לשר האוצר, ויצחק פיסארו מאורגונטו מונה לשר החקלאות. אברהם לאטס ושמואל אולפר, רבני העיר, נבחרו לפרלמנט הרפובליקה (אולפר אף החזיק בתפקידים דיפלומטיים חשובים).

הרפובליקה הוונציאנית השנייה נמשכה כשנה וחצי וחצי שנה מתוכה הייתה נתונה תחת מצור אוסטרי. בעת המצור, השתתפו כל היהודים בקרבות על עצמאות ונציה. מסופר כי במצור, פגעה מרגמה אוסטרית בבית הכנסת הפורטוגזי בעיר בשעת קבלת השבת, אך זו לא התפוצצה ולא פגעה במבנה בית הכנסת ובאנשים שבתוכו. מאז נהוג בבית כנסת זה לקיים תפילה מיוחדת לזכר האירוע, המכונה בשם "ערב השבת של הפצצה". בסוף אוגוסט 1849 כבש המצביא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ את ונציה, ובכך תמה הרפובליקה הוונציאנית השנייה, וזכויות היהודים נשללו מהם עד ל-1866, כשוונציה הצטרפה לממלכה האיטלקית המאוחדת, אז מעמד יהודי העיר השתווה לזה של שאר יהודי איטליה. בתקופה זאת, הוקמה בקהילה "החברה למען ענייני הדת והחסד", שתפקידה היה לטפל בבתי הכנסת, במוסדות החינוך, במוסדות הרבנות, ובמוסדות הצדקה.

## תרבות, דת ודמויות מפתח
הגטו של ונציה היה כור היתוך תרבותי שבו נפגשו מסורות אשכנזיות, ספרדיות ואיטלקיות. עוצמתה התרבותית של הקהילה באה לידי ביטוי במערכת החינוך, בבתי הכנסת המפוארים ובפעילות הדפוס הענפה.
ממוזער|שלט בוונציה המורה על כיון הגטו

### בתי הכנסת
בגטו פעלו חמישה בתי כנסת מרכזיים (Scole):

# **הסכולה גראנדה טדסקה (1528):** בית הכנסת האשכנזי העתיק ביותר.
# **הסכולה קנטון (1532):** בית כנסת אשכנזי נוסף הממוקם בפינת הגטו נואובו.
# **הסכולה איטליאנה (1575):** עבור הקהילה היהודית המקומית.
# **הסכולה לבנטינה והסכולה ספניולה:** בתי כנסת מפוארים ב"גטו וקיו", שחלקם עוצבו מחדש על ידי האדריכל המפורסם בלדסרה לונגנה.

### דמויות בולטות
* **רבי יהודה אריה ממודנה (1571–1648):** דמות רב-גונית ושנויה במחלוקת. הוא שימש כדרשן מפורסם בבתי הכנסת (שמשך גם קהל נוצרי), כתב את האוטוביוגרפיה "חיי יהודה" וחיבר את הספר "Historia de' riti hebraici" (תולדות המנהגים העבריים) עבור קוראים נוצריים כדי להסביר את היהדות.
* **רבי שמחה לוצאטו (1580–1663):** מחבר הספר "Discorso circa il stato de gl'Hebrei" (מאמר על מצב היהודים, 1638). בספר זה הציג לוצאטו טיעונים כלכליים מודרניים בזכות נוכחות היהודים, וטען כי הם חיוניים למסחר ולמניעת "בריחת הון" מהמדינה.
* **שרה קופיו סולם (1592–1641):** משוררת ובעלת סלון ספרותי בגטו, שבו התארחו אינטלקטואלים יהודים ונוצרים. היא נודעה בהגנתה על דתה ובחילופי המכתבים שלה עם המלומד הנוצרי אנסאלדו צ'בה.

## ייצוגים בתרבות
### שיילוק (הסוחר מוונציה)
דמותו של **שיילוק**, המלווה בריבית היהודי במחזהו של ויליאם שייקספיר "הסוחר מוונציה" (1600), הפכה לארכיטיפ המזוהה ביותר עם המציאות היהודית בוונציה בתקופת הרנסאנס. אף על פי ששייקספיר מעולם לא ביקר בוונציה ואינו מזכיר את ה**גטו** במפורש במחזה, החוקרים טוענים כי קיומו של הגטו עומד בבסיס הדינמיקה החברתית של היצירה—מהמתח שבין שיילוק לסוחרים הנוצרים ועד להפרדה המרחבית המאפשרת את בריחת בתו ג’סיקה. שיילוק מוצג כדמות מורכבת שבין נבל קומי לבין קורבן של אנטישמיות נוצרית בוטה, המבקש "ליטרת בשר" מאנטוניו כעירבון לחובו שלא שולם.

דמותו של שיילוק משקפת את המעמד הכלכלי הפרדוקסלי של יהודי ונציה באותה עת: מצד אחד הם היו **חיוניים לכלכלת העיר** כמלווים בריבית וכסוחרים בינלאומיים, ומצד שני היו נתונים להגבלות מרחביות ודתיות מחמירות. במציאות ההיסטורית, מלווי הריבית היהודים בוונציה חויבו להפעיל "בנקים לעניים" בריבית נמוכה של 5% בלבד—שיעור שלא פעם הוביל להפסדים—ובניגוד לשיילוק הספרותי, הם היו נתונים לפיקוח הדוק של רשויות המדינה כגון ה"סופרה-קונסולי". המתח בין ההצהרה "לא אוכל עמכם, לא אשתה עמכם" לבין המציאות של קשרים יומיומיים הדוקים בין נוצרים ליהודים בכיכרות העיר, הוא מהמרכיבים המרכזיים המעצבים את המחזה השייקספירי.

בעת המודרנית, ובעיקר לאחר השואה, זכה המחזה לפרשנויות מחדש המדגישות את **טרגדית הזרות** של שיילוק. בקיץ 2016, לציון 500 שנה לייסוד הגטו, הועלה "הסוחר מוונציה" לראשונה במתחם הגטו עצמו, בהפקה ייחודית שבה גילמו חמישה שחקנים שונים את דמותו של שיילוק. הפקה זו ביקשה "להחזיר את שיילוק הביתה" ולפרק את הסטריאוטיפים שנערמו סביבו לאורך מאות שנים, תוך שהיא הופכת את המרחב הפיזי של הגטו לחלק בלתי נפרד מהעלילה ומדגישה את הצורך בצדק ובחמלה (רחמים) בין הקהילות השונות.

## כלכלה ומסחר
הקיום היהודי בוונציה נשען על תועלתם הכלכלית למדינה (Ragione di Stato). השלטונות ראו ביהודים מכשיר לייצוב הכלכלה המקומית.
* **הלוואות לעניים:** היהודים חויבו להפעיל שלושה בנקי הלוואות (הבנק האדום, הירוק והצהוב) בריבית נמוכה של 5%, שנועדה לסייע לשכבות החלשות בעיר.
* **הסחר עם הלבנט:** הסוחרים הלבנטינים והמערביים הפכו לגורם מרכזי בסחר החוץ של ונציה, במיוחד לאחר דעיכת כוחם של הסוחרים הוונציאנים המקומיים. הם ייבאו תבלינים, צמר ומשי וייצאו מוצרים מוגמרים.
* **חנות הבגדים המשומשים (Strazzaria):** עיסוק זה היה נפוץ מאוד בקרב יהודי הגטו, וסיפק מענה לצורך של האוכלוסייה במוצרים זולים יחסית לפני המהפכה התעשייתית.

בקרב הקהילות היהודיות בוונציה היו פערים חברתיים גדולים, כתוצאה ממערכת החוקים הממשלתית שהקפיאה את הזכויות והחובות של כל קהילה וקהילה. הקבוצה האשכנזית וקהילת יהודי איטליה היוו את הקבוצה הגדולה ביותר. קהילה זו קיבלה רשות ישיבה בוונציה בשל היותם של חבריה מלווים בריבית. תחום זה, שפרח במאה ה-15, הצטמצם במהלך המאה ה-16 בשל ההידרדרות הכלכלית של תושבי ונציה. היהודים היחידים שנותרו בעסקי הבנקאות עזבו את המקצוע וב-1534 הוטלה חובת החזקת הבנקים על הקהילה עצמה. על הקהילה היה להפקיד לבנקים שכונו "חנויות הלוואה", כמאה אלף דוקטים ובמשך הזמן גדל הסכום עד למאתיים אלף דוקטים. החל משנת 1591, החזיקה הקהילה בקביעות בשלושה בנקים, שנוסדו לטובת עזרה לעניים בעיר. הם מוקמו בגטו החדש (שהיה למעשה הישן), מקום מגוריהם של האשכנזים. הבנקים היו פתוחים כל שעות היום, פרט לשבתות ולמועדי ישראל. בבנקים נמצאו פקידים נוצרים שפעלו מטעם השלטונות, ותפקידם היה לפקח על שמירת החוק. הבנקים הפסיקו להיות רווחיים, והחלו לצבור גירעונות, שהלכו וטפחו במהלך המאה ה-18. עם זאת, המשיכו הבנקים להתקיים עד לסוף ימי הרפובליקה ועשר שנים לאחר מכן, ב-1806, נסגרו על פי צו של נפוליאון. אז הקהילה היהודית הפקידה את כל ההון שנשאר לאחר חיסול הבנקים, לצורכי צדקה של עיריית ונציה.

עקב התמוטטות הבנקים, נאלצו היהודים האשכנזים והאיטלקים לחפש מקורות פרנסה חדשים. המאבק אחר חיפוש מקורות פרנסה היה קשה והסתיים במעין פשרה בין היהודים לתושבי ונציה. יהודי ונציה שאפו לקבל היתר לעסוק במסחר ואילו סוחרי ונציה חתרו להרחיק את היהודים מהתחום. לבסוף, הותר ליהודים לעסוק בסחר בבגדים משומשים. הפשרה הושגה לאחר מאבק קשה, אשר לכסף היהודי היה בו תפקיד מכריע.

מאבקם של היהודים לעסוק במסחר החל ממש עם ייסוד הגטו וכבר אז הרשו השלטונות לפתוח, על יד גשר ריאלטו, מספר מוגבל של חנויות למכירת בגדים משומשים, בבעלות יהודית. במשך הזמן קיבלו סוחרים נוספים היתר והיקף המסחר של היהודים האשכנזים גדל. היו גם שעקפו את החוק ומכרו בגטו אריגים יקרים, כלי כסף וזהב וחפצי אמנות במסווה של בגדים משומשים. אצילי ונציה נהגו לערוך את קניותיהם בגטו, כי שם ניתן היה להשיג סחורות יקרות ביותר שלא היו בעיר. הסוחרים הנוצרים בוונציה מחו כנגד המצב, אך ללא הועיל.

תפקידם של יהודי הלבנט ומאוחר יותר של קהילת האנוסים בגטו "הישן" (החדש למעשה), היה לעסוק בסחר סיטונאי בינלאומי, וכל סחר קמעונאי להם. בשלהי תקופת הרנסאנס, פסק הסחר הימי של אצילי ונציה, שהיווה את מקור עושרם והמסחר עבר כולו לידי יהודי הלבנט ופורטוגל. תפקידם היה לייבא סחורה מהקולוניות ולשנע אותה מן המזרח למערב. בשל כך, יצרו היהודים רשת מסחר מסועפת ביותר, שנפרסה מארצות המזרח עד פולין, הולנד ואנגליה, ואף הגיעה ללייפציג שבגרמניה.

בימי השפל הכלכלי במחצית השנייה של המאה ה-17 ובמאה ה-18, לסוחרים היהודים היה תפקיד מפתח בסחר הימי של תושבי ונציה. כך למשל, רבי אהרון עוזיאל, החזיק ב-1686 בארבע ספינות למטרות מסחר, ולאברהם פרנקו היה צי מסחרי של שש ספינות. עוזיאל סחר במזרח, באזורים כגון קורפו וקונסטנטינופול. לעומתו, סחר יצחק דלמאנו עם צפון אפריקה, ואף הסדיר את ההסכם המסחרי עמה. בסוף ימי הרפובליקה העסיקו הסוחרים היהודים בקביעות 4000 פועלים נוצרים שהיוו, עם משפחותיהם, 15% מאוכלוסיית העיר, כך היו מנוע כלכלי שמנע אבטלה בקרב התושבים הלא יהודיים.

בין הענפים הכלכליים שלא היו מפותחים בקרב יהודי ונציה היה ענף התעשייה. ענף זה לא היה מפותח כיוון שהשלטונות אסרו על יהודי העיר לעסוק בו. אלה התירו ליהודים לעסוק במקצוע זה רק במקרים בודדים. דוגמה לכך ניתן לראות כאשר ב ניתן היתר מצד השלטונות לייסד מפעל, בבעלות משותפת של נוצרים ויהודים. הענף היחיד מבין ענפי התעשייה שליהודים כן הורשה לעסוק בו היה הדפוס, ואכן, תחום זה היה מפותח מאוד בוונציה.

ענף מסחר נוסף שהיה כמעט כולו בידי היהודים היה המסחר באבני חן. הדרישה לאבני חן הייתה גדולה בשוק הוונציאני ואצל נסיכי איטליה ואציליה. ר' יעקב, בנו של הבנקאי ר' אשר משולם, היה סוחר גדול באבני חן יקרות בחצי הראשון של המאה ה-16. במאות אחרות היו גם כן סוחרים יהודים רבים וידועים שעסקו בענף זה.

בוונציה היו רופאים רבים, אשר פעולותיהם זכו להכרה גם מצד הנוצרים. ליהודים הותר על ידי השלטונות ללמוד רפואה באוניברסיטת פדובה החל מ-1553 עם רישיון מיוחד לכך, זו הייתה האוניברסיטה היחידה באירופה שאיפשרה ליהודים לקבל תואר דוקטור בלי להישבע שבועה נוצרית (בזכות חסותה של רפובליקת ונציה הליברלית יחסית). לרופאים היה מעמד גבוה בעיר, והם לא נדרשו לחבוש את כובע היהודים ולגור בגטו. פעם מונה יהודי למשרת רופא עירוני רשמי בעיר. הרופאים היהודים בעיר היו אנשים מלומדים, שעסקו גם בין היתר בפילוסופיה.

## הקהילה ומוסדותיה
##### שלוש ה"אומות" בקהילה
יהדות ונציה לא הייתה הומוגנית אלא מורכבת משלוש קבוצות אתניות נפרדות (Nations), שהתגוררו באזורים שונים של מתחם הגטו:

# **האומה ה[[יהדות גרמניה|גרמנית]] (Nazione Todesca):** הקבוצה המייסדת של הגטו (התגוררה ב"גטו נואובו"). עיסוקם המרכזי היה הלוואה בריבית בבנקי העיר (Banchi) ומסחר בבגדים משומשים (Strazzaria).
# **האומה ה[[יהדות האימפריה העות'מאנית|לבנטינית]] (Nazione Levantina):** יהודים שהגיעו מהאימפריה העות'מאנית. בשנת 1541 הוקצה להם ה"גטו וקיו" (הגטו הישן) כדי שיוכלו לנהל את קשרי המסחר עם המזרח.
# **האומה ה[[יהדות ספרד|מערבית]] (Nazione Ponentina):** יהודים ספרדים ופורטוגלים (אנוסים) ששבו ליהדותם. בשנת 1589 הוענק להם כתב זכויות (Condotta) שאפשר להם להתיישב בעיר כסוחרים ולהצהיר על דתם בגלוי ללא חשש מרדיפות האינקוויזיציה על עברם כנוצרים.

בשנת 1633 נוסף חלק שלישי למתחם – ה"גטו נואוביסימו" (הגטו החדש ביותר), שנועד לשכן משפחות סוחרים עשירות נוספות.

בתחילה הקהילות הפורטוגזית והספרדית (שכונתה גם בשם "הקהילה הלבנטינית"), התגוררו מחוץ לגטו, והקהילה האשכנזית, התגוררה בתוך הגטו. הקהילה בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר הייתה הקהילה האשכנזית, הקהילה העשירה ביותר הייתה הפורטוגזית, ואילו הקהילה הלבנטינית הייתה בעלת מספר הרבנים הגדול ביותר. הקהילה הפורטוגזית, שנקראה גם בשם "קהל קדוש תלמוד תורה", הייתה אחת מבין קהילות האנוסים הגדולות בעולם. גם בתוך קהילת ונציה, זכתה הקהילה הפורטוגזית לחשיבות רבה, עקב עושרה, תרבותה וקשריה עם הזרים שמסביב.

ב-1541 גם חברי הקהילה הספרדית הוכנסו לפנים הגטו, והממשלה לא הבחינה עוד בין שלוש הקבוצות. האיחוד הוביל לאיחוד הקהילות בחיי היום־יום, כמו גם להתאחדות נציגיהם בפעילות מול הממשלה. הקהילות הקימו את גוף ”הוועד הקטן“, שחבריו נבחרו משלוש הקבוצות בהתאמה לגודל האוכלוסייה ולמשלמי המיסים שבהן, שנגבו על ידי ועד הקהילה. נוסף על גביית המיסים, הוועד שפט בנושאים אזרחיים ובאמתחתו הייתה הזכות להטיל חרם על כל אחד מיושבי הגטו. אמנם זכות זו בהמשך הוגבלה וכדי שהוועד יטיל חרם היה עליו לקבל הסכמה של הפטריארך של ונציה. רק ראשי משפחה ששילמו מיסים בשווי של יותר מ-12 דוקאטים והיו חלק מהמוסד "קהל גדול", יכלו לבחור את חברי הוועד הקטן, כך שהוא היה מצומצם ולא דמוקרטי. תחילה, כ-271 משלמי מיסים שלטו בוועד הקטן, אך עם חלוף השנים המספר הצטמצם עקב ירידת המסחר וההגירה של היהודים. ב-1737, רק 15 אנשים היו משלמים את שווי המיסים וקבעו את גורל הוועד. ב-1759 המצב בקרב הקהילה היהודית הגיע לשפל, עקב המספר הנמוך של משלמי המיסים. בשל כך, הקהילה פנתה בבקשת עזרה ללונדון ולאמסטרדם ואף שלחה לשם את אחד מגדולי רבניה האחרונים. עקב המצב, קהילת לונדון נתנה הלוואה לקהילת ונציה, שלא שולמה עד היום. קהילות יהודיות רבות עזרו לקהילת ונציה במהלך המאה ה-18.

החברה הפורטוגזית "Parnassim dos Cauvitos" עזרו לקהילה היהודית בוונציה, היא דאגה שיהיה לקהילה מצות בפסח, סידרה בשבילם בית הכנסת והדפיסה להם ספרי תורה, סידורים ותשמישי דת נוספים. בהמשך, קהילת ונציה בעצמם שלחו עזרה לפעילים בארץ ישראל, והכל נעשה בממדים גדולים. מס בשם "מחצית השקל" הוטל על קהילת ונציה שבסופו של דבר שולם בתעריף קבוע לפעילי ארץ ישראל. כעשרים שנה לאחר מכן, נעשתה פעולת עזרה מיוחדת למען ירושלים, כל זה נעשה על ידי המוסד של הוועד הקטן.

### בתי כנסת
[ממוזער|[בימה|בימת בית הכנסת קנטון, 2019.]]
בוונציה קיימים כיום 5 בתי כנסת: האשכנזי, האיטלקי ובית הכנסת קנטון , הנמצאים בגטו נואובו, והספרדי ו, בגטו וקיו. בית הכנסת הספרדי, שהיה הגדול בהם, היה ההיכל הרשמי של קהילת יהודי ונציה.

### רבנים
[ממוזער|[היכל בית הכנסת הספרדי.]]
הרבנות הוונציאנית התנהלה באופן שונה מרבנויות אירופיות מקבילות. בוונציה, הקהילה לא הקצתה תשלום שכר לרבנים רק על פי תעודת רבנותם. תחת זאת, היה "ועד רבנים" שהיווה את הדרג העליון. ועד זה נקרא הישיבה הכללית של ונציה ואליו יכלו להצטרף מי שבגיל 18 נודע שמם כלמדנים וחכמים בתורה ושקיבלו תואר רב בגיל 30. שבעת הבוגרים מבין חברי הישיבה היו חברי ועד הרבנים בפועל. מתפקידם היה לאשר את תעודות הישיבה ועל הספרים שנדפסו בוונציה. בנוסף, היו בעלי הסמכות הרוחנית והדתית, והורו לחברי הקהילה כיצד לנהוג. זקן הוועד שימש כיושב ראש של הישיבה והוועד. הרבנים לא קיבלו שכר עבור עבודתם, ולרוב לא התעסקו בעניינים שבין אדם לחברו. באילו טיפל הוועד הקטן ששימש בית משפט אזרחי ופלילי בגטו.

בין הרבנים המפורסמים שהגיעו לוונציה נמנה יצחק אברבנאל, שהגיע לשם ב-1503 כדי לפשר בין מנהיגי העיר לבין סוחרי פורטוגל בנושא המסחר בבשמים. אברבנאל השתקע בעיר ונפטר בה כעבור חמש שנים. רב נוסף היה עזריה פיגו שחיבר שם את הספרים ההלכתיים "גידולי תרומה" ו"בינה לעיתים", משם קנה לעצמו את פרסומו. רב משה חפץ פרסם ספרים בנושאי יהדות וגם ספרי שירה.

### בתי דפוס
[שמאל|ממוזער|190px|ספר חידושי הרשב"א על [מסכת ברכות בהוצאת דניאל בומברג]]
ונציה הייתה מקום קיומם של מספר בתי דפוס עבריים גדולים, שהושקע בהם הון רב ותוצרתם נחשבה לטובה במיוחד. בתי הדפוס העבריים הופעלו לרוב על ידי נוצרים, אם כי במחצית השנייה של המאה ה-17 יהודים כבר החלו להפעיל בעצמם את בתי הדפוס. בתי הדפוס שהופעלו על ידי יהודים היו עדיין רשומים בבעלות נוצרית, בשל איסור על יהודים לעסוק בדפוס.

המדפיס הראשון בוונציה שעסק בדפוס העברי היה הנוצרי דניאל בומברג, שנולד בעיר אנטוורפן. הוא התחיל להדפיס בשנת 1516 ובין ספריו הידועים נמצאת מהדורת מקראות גדולות הראשונה (1517), וש"ס ונציה, המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד הבבלי (1520), שקבעו את צורת הדף המקובלת עד היום. במשך 30 שנות פעילותו של בית הדפוס של בומברג, הוא הוציא כמעט 200 ספרים בעברית, כאשר רובם בהוצאה ראשונה. בומברג היה בתחרות עם משפחת המדפיסים היהודית הידועה משפחת שונצינו, שמאוחר יותר עברה מאיטליה לקונסטנטינופול בעקבות חוסר יכולתם להתחרות בו. לאחר שהזדקן, בומברג חזר לאנטוורפן והעביר את בית הדפוס לידיו של בנו דוד, אך בית הדפוס נסגר לבסוף בשנת 1549 לאחר שלא הצליח להתחרות בבתי דפוס חדשים יותר שקמו בוונציה.

אחד מהמגיהים היהודים הידועים ביותר בוונציה היה יצחק גרשון איש צפת, שהיה המגיה הראשי של די-גארא, וצבר השפעה רבה בגטו. בנוסף, במאה ה-18 פעלו בוונציה בבתי דפוס נוצריים בני משפחה שונים ממשפחת המדפיסים בני פואה.
**שריפת התלמוד (1553)**

עם כל פריחת הדפוס העברי, התקיימה צנזורה חמורה, ובשנת 1553 פקד האפיפיור על שריפת התלמוד בכיכר סן מרקו, מה שהנחית מכה קשה על עולם הדפוס היהודי בעיר.

הרקע לכך היו שני בתי דפוס עבריים שקמו בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-16 - אחד של מרקאנטוניו ג'וסטיניאני (Marcantonio Giustiniani) ואלוויזה בראגאדין (Alvise Bragadin). שני המדפיסים הוציאו מהדורות מתחרות של ה"משנה תורה" לרמב"ם; הסכסוך התלקח כאשר בראגאדין כלל במהדורתו את הערותיו של הרב מאיר קצנלנבוגן מפאדובה, בעוד ג’וסטיניאני פרסם מהדורה מתחרה ללא ההערות, ולאחר מכן העתיקן ללא רשות. בניסיון להכשיל זה את זה, פנו המדפיסים לרשויות הכנסייה בהאשמות הדדיות כי ספרי היריב כוללים דברי כפירה וגידופים נגד האמונה הנוצרית.

ההלשנות ההדדיות, בשילוב פעילותם של מומרים כגון שלמה רומנו שגידפו את הספרות היהודית, התפתחה למחלוקת שנגעה לאחת מההוצאות של התלמוד, והובילו את האפיפיור **יוליוס השלישי** להוציא בולה המורה על החרמת ושריפת כל ספרי התלמוד וכתבי הקודש היהודיים ברומא ובערים נוספות וסגירתם של כל בתי הדפוס העבריים בוונציה למשך עשר שנים. בוונציה, מועצת העשרה ו"המוציאים לפועל נגד חילול הקודש" אימצו את הצו בהתלהבות, וב-21 באוקטובר 1553 הועלו באש אלפי ספרי תלמוד במדורה ענקית ב**כיכר סן מרקו**. עדי ראייה תיארו את המראה כלהבה אדירה שנועדה "לבער את הנגע" של הספרות התלמודית מהעיר.

השריפה הנחיתה מכה אנושה על מעמדה של ונציה כמרכז הדפוס העברי העולמי והובילה להפסקת הדפסת הספרים העבריים בעיר למשך כעשור. מעבר לנזק הכלכלי הכבד למדפיסים כגון בראגאדין וג'וסטיניאני שנאלצו לסגור את עסקיהם, הקהילה היהודית איבדה נכסי תרבות ולימוד יקרים מפז. מאותו רגע הוכפפו הספרים היהודיים לצנזורה קפדנית של "אינדקס הספרים האסורים", שבו הצנזורים—לרוב מומרים—מחקו או גרדו קטעים שלמים שנחשבו פוגעניים בעיני הכנסייה. כתוצאה מכך, גם בימים אלו יש עותק אחד של הש"ס שמור בסתר בקרב רבני ונציה, כדי שעותק כזה יישאר אם יאבדו האחרים.

לאחר פתיחתם מחדש של בתי הדפוס העבריים בשנת 1563, הוקמו מספר בתי דפוס עבריים נוספים על ידי נוצרים, ביניהם די-גארא, גריפיו, קאוואלי, וינדראמין וזאניטי. באמצע המאה ה-17 יהודים התחילו להפעיל את בתי הדפוס בוונציה, אם כי הוצמד להם שם נוצרי מטעמים פורמליים בלבד.

### ספריה
הספרייה וארכיון רנאטו מאסטרו נפתחו רשמית בגטו הוונציאני במימון פרטי ב-1981. מטרתם העיקרית היא להנגיש לציבור מגוון רחב של משאבים בנושאי יהדות, ציוויליזציה יהודית, ובמיוחד ההיסטוריה של יהודי איטליה וונציה, ולקדם את הידע הקשור בכל הנושאים הללו. באמצעות התמיכה הכספית של מחוז ונטו, הספרייה עברה בשנת 1991 למתקן מודרני חדש ליד המוזיאון היהודי של ונציה. בבעלות הספרייה אוסף גדול של מסמכים ופרסומים על הקהילה היהודית מהמאה ה-17. קטלוג הספרים המודרניים מונה 10,000 כותרים באיטלקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ועברית. קטלוג הספרים העתיקים בעברית מכיל 2,500 כרכים (בין המאה ה-16 למאה ה-19). נכון לראשית המאה ה-21, הספרייה מנויה ל-35 כתבי עת, אך אוספיה כוללים כ-100 כתבי עת.

### אורח החיים
היהודים בוונציה, שמספרם היה פחות מ־5000, היו מחוברים ליהדות ברמות שונות, שנבעו מההבדלים בתרבותם של רוב התושבים, שהיגרו לוונציה משאר אירופה. מעט היהודים המקומיים, הצליחו לשלב אורח חיים יהודי שהכיל גם תרבות חול, אך המהגרים הרבים לא חיו גם חיי קודש וחול יחדיו. יהודי הלבנט היו מחוברים לאורח חייהם הדתי, ולעומתם, היהודים הפורטוגלים לא היו מחוברים למסורת ואף שהתקרבו מעט ליהדותם בעת שהיגרו, חייהם עדיין הכילו מאפיינים נוצריים.

הפערים בין הקבוצות לא הובילו לחיכוכים והקבוצות השונות השתלבו זו בזו. המהגרים הרבים למדו איטלקית, ולא דיברו יידיש ופורטוגזית. השתלבותם של המהגרים בקהילה המקומית יצרה נוסחי תפילה שהאיטלקים לא הכירו, ולעיתים אף העדיפו להתפלל בהם, באופן שפגע במניינים המועטים של הנוסח האיטלקי.

אורח החיים הושפע מגורמים נוספים פרט למהגרים: כחלק מביקורם של יהודים רבים מארץ ישראל לצורך הדפסת ספריהם, הם דנו בנושאי הלכה עם התושבים, גייסו תמיכה כלכלית עבור פרנסתם של עניי הארץ, והגבירו את אורח החיים היהודי של לימוד התורה ומתן צדקה לעניים. לעומתם, אורח החיים הושפע גם מתרבות החול של ונציה הכללית, שכללה ריקוד, שירה ונגינה והובילה ליצירת תוכניות לימודים במסגרות הלימוד. כמו כן, הוקמה אקדמיה מוזיקלית שנקראה ”בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן“, והייתה אחד התוצרים של השילוב בין חיי החול המוזיקליים והאמנותיים ובין שמירת הקשר עם היהדות וארץ ישראל. בעקבות זאת, הוקם תיאטרון וחוברו יצירות דרמה, גם על ידי רבנים.
בנוסף, פרט להשפעה על התרבות הפורמלית, גם בחיי היום־יום היהודים ארגנו חגיגות ושמחות משפחתיות בהם היו ריקודים, נגינה ושירה – כמו גם בעת חגיגתם של פורים ושמחת תורה.

בסופו של דבר, השפעת החילוניות על אורח חיי היהודים, גרמה לחששות מנהיגי הקהילות לקלקול מוסרי ולחשש הממשלה מצד ההתקרבות בין היהודים והנוצרים: "הוועד הקטן" והרבנים אסרו על עיסוק בבידור ולעיתים הטילו חרמות על חברי קהילה והממשלה הורתה על סגירתם של בתי הספר לריקוד ושירה שבבעלות היהודים, מפני שגם נוצרים היו לומדים בהם, ומתרועעים איתם.

### בית הקברות
ממוזער|בית הקברות היהודי הישן של ונציההרפובליקה של ונציה אפשרה ליהודים לייסד בית קברות יהודי ב-1386, והעניקה להם לשם כך חלקת אדמה לא מיושבת לצד מנזר הקדוש ניקולאי ליד האי לידו, אך במקביל שטח זה נתבע על ידי מנזר לידו די ונציה. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1389, הסתיימה המחלוקת עם הנזירים. החל מאותה שנה, בית הקברות היה בשימוש רציף, והורחב לאורך השנים עד שהגיע לגודלו המקסימלי ב-1641. בשנה זו, ביקשה הרפובליקה של ונציה לשפר ולחזק את מערכת הביצורים של העיר לידו, עקב חשש מתקיפה אפשרית מצדה של האימפריה העות'מאנית. ההרחבה של הביצורים החלה מכרסמת בשטחו של בית הקברות היהודי, דבר שהוביל לכך שכבר ב-1736 נאלצה "אוניברסיטת היהודים" לקנות את חלקת האדמה האחרונה הפנויה. נפילתה של הרפובליקה, הכיבוש הזר והנזק שהוסב לעיר, לא עשו חסד עם בית הקברות. קברים רבים הושחתו ונעלמו. במאה ה-19, עקב הניסיון להגדיל את עושרו של האי הסמוך ללידו, הופקעו חלקים מבית הקברות לצרכים שונים. מאוחר יותר, החלו ניסיונות לשחזר אותו, אך ללא הצלחה. ב-1938, עם פרסום חוקי הגזע באיטליה, היה בית הקברות נטוש לגמרי. עם זאת, ב-1999, הודות לשיתוף הפעולה של מפעלים ציבוריים ופרטיים באיטליה ומחוצה לה, החל שיקום בית הקברות היהודי העתיק בוונציה. במסגרת מבצע זה שוקמו כ-1000 מצבות שבנייתן תוארכה בין השנים 1550 למאה ה-18.

## דמוגרפיה


Colors=
 id:lightgrey value:gray(0.9)
 id:darkgrey value:gray(0.8)
 id:sfondo value:rgb(1,1,1)
 id:barra value:rgb(0.6,0.7,0.8)

ImageSize = width:400 height:400
PlotArea = left:50 bottom:50 top:30 right:30
DateFormat = x.y
Period = from:0 till:6000
TimeAxis = orientation:vertical
AlignBars = justify
ScaleMajor = gridcolor:darkgrey increment:1000 start:0
ScaleMinor = gridcolor:darkgrey increment:2000 start:0
BackgroundColors = canvas:sfondo

BarData=
 bar:1655 text:1655
 bar:1766 text:1766
 bar:1931 text:1931
 bar:1938 text:1938
 bar:1945 text:1945
 bar:1965 text:1965
 bar:2011 text:2011

PlotData=
 color:barra width:22 align:left
 bar:1655 from: 0 till:4800
 bar:1766 from: 0 till:1700
 bar:1931 from: 0 till:1814
 bar:1938 from: 0 till:1200
 bar:1945 from: 0 till:1050
 bar:1965 from: 0 till:844
 bar:2011 from: 0 till:500

PlotData=
 bar:1655 at:126 fontsize:XS text: 4,800 shift:(-10,255)
 bar:1766 at:126 fontsize:XS text: 1,700 shift:(-10,85)
 bar:1931 at:126 fontsize:XS text: 1,814 shift:(-10,95)
 bar:1938 at:126 fontsize:XS text: 1,200 shift:(-10,60)
 bar:1945 at:126 fontsize:XS text: 1,050 shift:(-10,52)
 bar:1965 at:126 fontsize:XS text: 844 shift:(-7,42)
 bar:2011 at:126 fontsize:XS text: 500 shift:(-7,25)
TextData=
 fontsize:M pos:(100,20)
 text:(2011-1655) היצנו ידוהי תייסולכוא



עם הקמת הגטו (1516) הקהילה מנתה 700 איש בעיקר יהודים ממוצא אשכנזי ואיטלקי. החל מ-1552 גדלה הקהילה בעקבות הגירה לבנטינית ל-1,300.

במהלך המאה ה-17 (1655) קהילת יהודי ונציה הגיעה לשיאה והייתה השנייה בגודלה והעשירה ביותר מבין קהילות איטליה, ומנתה כ-4,800 נפש, כ-3% מאוכלוסיית העיר.

ב-1797 (נפילת הרפובליקה) הייתה ירידה דרסטית בשל המשבר הכלכלי והגירה לליוורנו והקהילה מנתה אז כ-1,600 נפש.

הקהילה היהודית בוונציה, שבעת פיזור הגטו מנתה כאלף וחמש מאות איש, גדלה מאוד והגיעה ל-2,500 איש בתחילת המאה ה-20. עם הידרדרותה הכלכלית המתמשכת של העיר, הידלדלה גם הקהילה: ב-1931 היו בה 1,814 חברים, אך בעקבות חוקי הגזע באיטליה ב-1938 ירדה האוכלוסייה ל-1,200. המצב הידרדר במידה ניכרת עם נפילת הפשיזם והגעתם של חיילי הכיבוש הנאצי: מ-8 בספטמבר 1943 עד אפריל 1945 גורשו ונרצחו כמאתיים יהודים - בהם הרב הראשי אדולפו אוטלנגי. רבים מיהודי ונציה נאלצו לחפש מקלט בכפרים ואף מחוץ לאיטליה, אולם הקהילה היהודית בעיר הצליחה להחזיק מעמד. לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבו רבים מיהודי ונציה אל העיר והקהילה מנתה 1,050 נפש. נכון ל-2011 הקהילה מונה 500 איש.

## גורל הקהילה בתקופת השואה (1945-1939)
חוקי הגזע של מוסוליני ב-1938 פגעו קשות בקהילה היהודית בוונציה, שמנתה אז כ-1,200 נפשות, והובילו להדרתם המיידית מחיי החברה והכלכלה האיטלקיים. יהודים פוטרו ממשרותיהם בשירות המדינה, גורשו מארגונים מקצועיים, וילדיהם הוצאו מבתי הספר הציבוריים, בעוד השלטונות הטילו השפלות יומיומיות בדמות שלטים שאסרו על כניסת "כלבים ויהודים" למקומות ציבוריים וגירוש היהודים מחופי הלידו. בדומה לתקופת הגטו המוקדמת, חוקים אלו אסרו גם על יחסי מין בין יהודים לנוצרים ועל העסקת משרתים נוצרים בבתי יהודים.

צבאה של גרמניה הנאצית פלש לוונציה ב-10 בספטמבר 1943. מיד לאחר מכן, שלחו הגרמנים כ-150 מיהודי העיר למחנה הריכוז פוסולי, ומשם הועברו למחנות השמדה בגרמניה עצמה. בשתי פשיטות עוקבות (בליל שבין ה-5 בדצמבר 1943 וב-17 באוגוסט 1944) גורשו כמעט כל האסירים בעיר ומספר רב של יהודים שמצאו מקלט במרכז הקהילתי. פרטי היודאיקה בבתי הכנסת, לרבות ספרי התורה, הוסתרו מראש במקום בטוח, ונותרו ללא פגע.

הכיבוש הגרמני הפך את הרדיפות לאלימות וקטלניות. ב-16 בספטמבר 1943 התאבד נשיא הקהילה, ג'וזפה יונה, כדי להימנע ממסירת רשימות חברי הקהילה לידי הנאצים. ב-5 בדצמבר 1943 ביצעו המשטרה האיטלקית והמשמר הפשיסטי מצוד נרחב בוונציה ובסביבתה, שבו נעצרו למעלה מ-100 יהודים שנכלאו זמנית בבית הספר "מרקו פוסקריני" ומשם נשלחו למחנה פוסולי. אירוניה מרה נרשמה בכך שהגרמנים אילצו את היהודים לשלם בעצמם עבור כרטיסי הרכבת למחנה ההשמדה אושוויץ, בדומה למסורת הגטו העתיקה שבה האסיר היה מחויב לשלם את שכרו של סוהרו.

בקיץ 1944 הובילו כוחות האס-אס גלי מעצרים אכזריים נוספים שכונו "מצוד אדם". ב-17 באוגוסט נלקחו 90 בני אדם, בהם חולים וקשישים חסרי ישע מבית האבות הקהילתי שבגטו ורבה של הקהילה, אדולפו אוטולנגי, שהיה זקן וכמעט עיוור. באוקטובר 1944 גורשו גם חולים מבתי חולים פסיכיאטריים באיים סן סוולו וסן קלמנטה, וביניהם כאלו שנרצחו במחנה ריזיירה די סן סאבה בטרייסטה או נשלחו לאושוויץ.

בסך הכל נרצחו כ-200 מיהודי ונציה בתקופת השואה, ומשפחות שלמות הושמדו. מקורות מסוימים מציינים כי מתוך 222 יהודים שגורשו ישירות מהגטו, רק שמונה שרדו וחזרו. עם השחרור באפריל 1945, שבו לוונציה ניצולים בודדים בלבד ממחנות ההשמדה, לצד יהודים שהסתתרו בעליות גג בעיר או בהרים ובכפרים שבמחוז ונטו בסיוע נוצרים מקומיים ואנשי דת.

## הקהילה כיום
כיום מונה הקהילה היהודית בוונציה כ-600 נפשות. מתחם הגטו הפך לאתר תיירות מרכזי הכולל את המוזיאון היהודי, בתי כנסת פעילים ומפעלי תרבות כגון "Beit Venezia". בשנת 2016 צוינו 500 שנים לייסוד הגטו בשורה של אירועים בינלאומיים המדגישים את חשיבות המקום כמרכז זיכרון וחיים יהודיים.

## הנצחה וזיכרון
ממוזער|רחוב קהילת ונציה בתל אביב
* בשכונת הדר יוסף שבתל אביב ישנו רחוב הקרוי על שמה של קהילת ונציה.
* בוונציה נפתח המוזיאון היהודי של ונציה.
* מ-18 באוקטובר 2016 עד ל-30 בספטמבר 2017, הוצגה תערוכת "החצר היהודית של ונציה" במוזיאון יהדות איטליה שבירושלים, לציון 500 שנים להקמת הגטו היהודי בוונציה.

## לקריאה נוספת
* 

* Cecil Roth, **History of the Jews in Venice**, Schocken Books, 1975


## קישורים חיצוניים
* 

* אתר הקהילה היהודית של ונציה 
* 

### מקורות ספרותיים
* 
* שמחה לוצאטו, **[https://kotar.cet.ac.il/KotarApp/Viewer.aspx?nBookID=98902298#1.0.6.default מאמר על יהדות ויניציה]**, מוסד ביאליק, 1950
* משה אורפלי, "[אמונה ושררה במאבק על היהדות הרבנית בוונציה במקופה הברוק](https://www.ybz.org.il/_Uploads/dbsAttachedFiles/Article_80.4(1).pdf)", בתוך **[[פעמים]]** 80, ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, עמ' 44–59, 1999

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Elliott Horowitz, "A 'Dangerous Encounter': Thomas Coryate and the Swaggering Jews of Venice", in **Journal of Jewish Studies**, Vol. 52, No. 2, 2001, pp. 341-353
* Robert Davis, Benjamin Ravid ,**[https://books.google.co.il/books?id=JejQqwa5Q94C&printsec=frontcover&hl=iw&source=gbs_ge_summary_r&cad=0#v=onepage&q&f=false The Jews of Early Modern Venice]** ,Johns Hopkins University Press, 2001


## הערות שוליים
### ביאורים והסברים

### מקורות

*
ונציה