open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
רואדה

**רואדה**, או בשמו המלא **רואדה דה קזינו** (בספרדית: **Rueda de Casino**), הוא ריקוד פופולרי שהתפתח בקובה בשנות החמישים המאוחרות, והוא וריאציה של הסלסה בזוגות. הריקוד מבוצע ברחובות, במועדונים ובבתים. פירוש המילה "רואדה" הוא גלגל.

לעומת הסלסה בזוגות, ברואדה רוקדים מספר זוגות בו זמנית המרכיבים מעגל ועושים את אותן תנועות סימולטנית. תוך כדי הריקוד מתבצעת החלפת זוגות בין הרוקדים במעגל. לעיתים רוקדים כמה מעגלים אחד בתוך השני. ייתכן שהחלפת הזוגות בריקוד מושפעת מסגנון הריקוד הצרפתי (אשר הגיע לקובה עם בני האיטי). הריקוד החל להתפשט ולפרוח גם בארצות הברית בשנות השבעים ובשנות השמונים של המאה העשרים בעקבות ההגירה הקובנית ופריחת התרבות הלטינית באזור.

את הרואדה ניתן לרקוד החל משני זוגות ומעלה. לכל וריאציה יש שם ולרוב גם סימן ידיים מוסכם כדי שניתן יהיה לסמן במקום לצעוק כאשר רוקדים הרבה זוגות. בכל מעגל רואדה ישנו מוביל אחד הנקרא "הזמר" והוא אומר או מסמן לכל הזוגות את הווריאציה הבאה. הרואדה מאופיינת בווריאציות מסובכות וחילופים מהירים של בני הזוג ורוקדים אותה לצלילי סלסה קצבית ומהירה.

כאשר רוקדים רואדה מתפתחת דינמיקה קבוצתית אשר לא קיימת בריקוד בזוגות. כדי שהריקוד יזרום חלק ותהיה אחידות בין כל הזוגות צריכה להיות רמה גבוהה יותר של מודעות וקשב לסובב ולמוביל. רצוי גם לוותר על הסגנון האישי והאלתור לטובת הסגנון הקבוצתי, האחידות והיופי שברואדה.

שיא גינס לרואדה הגדולה ביותר הושג ביוני 2014 בסלוניקי יוון, עם רואדה בגודל של 1,102 רוקדים.

בישראל ניתן ללמוד ולרקוד רואדה מאז שנת 2000 במועדונים, במסיבות ובפסטיבלים בהם מנגנים ורוקדים סלסה קובנית.

## קישורים חיצוניים

*מאגר בינלאומי לווריאציות רואדה כולל סרטונים והסברים – למעלה מ-200 תרגילים
* מאגר הווריאציות של מדיה נוצ'ה – מאגר סרטוני וריאציות סלסה קובנית ורואדה – כ-300 תרגילים
* Rueda Calls & Descriptions (English, Russian)

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מחול
קטגוריה:קובה: תרבות
קטגוריה:מוזיקה לטינו-אמריקאית
ספר הביטויים המקיף

**ספר הביטויים המקיף** הוא תזאורוס עברי-אנגלי-עברי של כעשרת אלפים ביטויים בשפה העברית ומקביליהם בשפה האנגלית. נכתב על ידי המתרגמת נרי סבניה-גבריאל, שהיא גם מרצה לתרגום באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת בית ברל, ויצא בהוצאת יבנה בשנת 2004.

המילונים המקובלים מתמקדים בתרגום של מילים פרטניות משפה לשפה, וביטויים מופיעים בהם בהיקף מצומצם. חידושו העיקרי של הספר הוא בעבודה מקיפה של הקבלה ותרגום של ביטויים בשפות שונות. עבודה זו מצריכה, נוסף על הידע המילולי של השפות, רקע תובנתי של השפה ועושר ביטוייה, כמו גם תבונה ועבודה שכלית אינטואיטיבית, כדי למצוא את המקבילות הדומות ביותר. נוסף על כך הוא מרכז אוסף של ביטויים דומים תחת קורת גג של נושאים, כך שאפשר למצוא ביטוי מדויק לפי נושא.

הספר הוא דו-לשוני. מצד ימין שלו אינדקס של ביטויים בעברית, לפי סדר האלפבית העברי, מצד שמאל שלו אינדקס של ביטויים באנגלית לפי האלפבית האנגלי, ובתווך הביטויים מסודרים לפי מדורים נושאיים.

הספר זכה לביקורות חיוביות.

## דוגמאות

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* אתר תמיכה ותיקונים לספר הביטויים המקיף
* 
*
קטגוריה:מילונים
קטגוריה:ספרי 2004
קטגוריה:ספרי הוצאת יבנה
ספומאטו

[שמאל|ממוזער|300px| תקריב הפנים של ה[מונה ליזה, מדגים את השימוש בטכניקת הספומאטו (במיוחד בהצללה סביב העיניים),צבע שמן על עץ מאת לאונרדו דה וינצ'י]]
**ספומאטו** (מאיטלקית: **Sfumato**, "מעושן"; טכניקה מעורפלת) הוא מונח שטבע לאונרדו דה וינצ'י לטכניקת ציור בה יש מעבר מדורג וזהיר מאוד מגוון לגוון או מצבע לצבע, עד שקשה להבחין בשלבים. טכניקה כזו יושמה בעיקר בציורי נוף. דוגמה לספומאטו ניתן למצוא בציורו של לאונרדו מונה ליזה שבו הנוף שמאחורי הדמות 'נסוג' אל הרקע ומתערפל. הטכניקה הייתה בשימוש נרחב בשל יכולתה לתת תחושת עומק לציור, שכן במציאות העצמים הרחוקים ביותר בנוף נראים דהויים בצבעם בהשוואה לעצמים קרובים יותר לצייר. היות שהאמינו כי הסיבה לכך היא המדורות הרבות שהיו מדליקים בזמנו על הגבעות, ייחסו את התופעה האופטית הזאת לעשן, מכאן שמה של הטכניקה.

הגלגול המודרני לספומאטו הוא ה-Gradient, או ההדרגתיות, חילוף בין כמה צבעים שנעשה באופן מושלם על ידי המחשב. ההדרגתיות משמשת לאותן מטרות של הענקת עומק וניתן למצוא אותה בעבודות עיצוב רבות.
## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ציור
קטגוריה:טכניקות ציור
קטגוריה:מילים וביטויים באיטלקית
שערות שולמית מצויות

**שַׂעֲרוֹת שׁוּלַמִית מְצוּיוֹת** (שם מדעי: *Adiantum capillus-veneris*) הוא שרך רב-שנתי ממשפחת האברתיים.

השרך נפוץ בישראל במקומות לחים ומוצלים, במעיינות ניקבה, במצוקים, במערות ובסדקי סלעים. לצמח קנה-שורש זוחל, מכוסה קשקשים, וממנו יוצאים עלים מנוצים ומחולקים שלוש פעמים. ציר העלה חום-שחור, ועליו יושבים עלעלים דמויי מניפה. המנבגים יושבים בצברים בצד התחתון, קרוב לקצות העלעלים.
בישראל מכנים אותו שערות שולמית על שמה של הדמות הראשית במגילת שיר השירים, השולמית.

## ראו גם
* צמחים מוגנים בישראל

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:שרכיים
קטגוריה:ערכי טבע מוגנים בישראל: צמחים
קטגוריה:פרחים בלתי בולטים בארץ ישראל
אהוד בן גרא

**אֵהוּד בֶּן גֵּרָא**, לפי המקרא, היה השופט השני ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
אהוד היה שמאלי, שנאמר: 

## רקע

לפי המסופר ב, בני ישראל עשו הרע בעיני אלוהים, ובשל כך סייע ה' לעגלון מלך מואב להשתלט על שטחים בהם ישבו אחדים משבטי ישראל ולשעבד את יושביהם על מנת שיחזרו בתשובה ויעבדו את אלוהים.

במקרא עצמו מוזכרת "עיר התמרים", היא יריחו, כעיר שנכבשה על ידי המואבים, וכנראה השתלטו הם גם על שטחים קטנים מאוד בירדן, ועל אזור ההר בעבר הירדן המערבי. עגלון נעזר בעמלקים ובעמונים לשם כיבוש ישראל.

על פי המסופר, היו בני ישראל תחת שלטונו של עגלון במשך שמונה עשרה שנה. בני ישראל זעקו לה' בבקשת עזרה,  () להצילם מיד המואבים.

## התנקשות בעגלון מלך מואב
360px|ממוזער|איור מאת פורד מדוקס בראון של אהוד מתנקש בעגלון
על פי המסופר בספר שופטים, אהוד נקט בפעולה נועזת כדי להציל את ישראל. הוא החליט להתנקש במלך מואב בארמונו, ולפתוח במלחמה מיד לאחר מכן.
אהוד הכין חרב פיפיות (חרב שלהבה חד משני צידיו), שהייתה קצרה מאוד, כדי שיוכל להחביא אותה מתחת לבגדיו. בגלל שאהוד היה שמאלי, הוא נשא את החרב בצד ימין וכך השומרים, שהיו בודקים אם יש חרב בצד שמאל, לא מצאו את חרבו. כתוצאה מכך יכול היה לגשת למלך חמוש מבלי שיעצרו בעדו.

אהוד נשלח בראש משלחת של בני ישראל להביא מנחה לעגלון. לאחר הגשת המנחה, אמר אהוד למלך שיש לו אליו דבר סתר כדי שעגלון ירחיק מעליו את השומרים. לאחר שהשומרים יצאו, אהוד אומר למלך שיש לו דבר אלוהים, והמלך קם מתוך כבוד לדבר ה' (מקימה זו זכה עגלון ורות צאצאיתו הייתה אם למלכות). אהוד התקרב אל המלך, שהיה שמן מאוד, ודקר אותו בביטנו באמצעות החרב, על שני להביה, והותירה בתוך בטנו. כדי שהמלך לא יזעיק עזרה, דחף אהוד את החרב עמוק עד ליציאת ה (חלק מהמפרשים טוענים שהכוונה היא לצואתו של המלך, בעוד שאחרים מפרשים שפירוש המילה הוא קצה המעי הגס), אשר הדיפה ריח עז של צואה. אהוד יצא אל המסדרון, נעל את הדלת ונמלט אל  (אזור בהר אפרים) לאחר שעבר את הגלגל. עבדי המלך ראו את אהוד נועל את הדלת, הריחו את ריח הצואה, והסיקו כי נעל אותה כיוון שהמלך עושה את צרכיו. משראו כי חלף זמן רב והמלך אינו פותח את הדלת, הם פתחו אותה וראו שהמלך מת.

## המלחמה במואב

בינתיים הגיע אהוד אל הר אפרים, שם תקע בשופרו ופלש לשטח מואב יחד עם צבא גדול. אהוד בן-גרא וצבאו נלחמו במואבים, והכו בהם כעשרת אלפים איש. בעקבות הניצחון והמורא הגדול שהטיל אהוד על המואבים, שרר שלום באזור במשך שמונים שנה.

## לקריאה נוספת
*יאירה אמית, **ספר שופטים - אמנות העריכה**, ירושלים: מוסד ביאליק, 1992, עמ' 159-183

## קישורים חיצוניים

*
*
*
*
*פרשנויות שונות על סיפור אהוד בן גרא, באתר "929 - תנ"ך ביחד"
*  ד"ר שחר ענבר ויותם שטיינמן, אהוד בן גרא - המושיע, בפודקאסט "עושים תנ"ך"
*אבינועם ביר, "דבר אלוהים לי אליך" - לפשר פרשת אהוד, בכתב העת "מעליות כו", תשס"ו, עמ' 95
*פרופ' יאירה אמית, אהוד בן גרא (שופטים ג, יב-ל), באתר "הספרייה הווירטואלית של מטח"
* 
* 
* יעקב קופל, אהוד בן גרא, באתר "יעקב קופל - מאמרים"
* 
* אלי אשד, המתנקש הבודד: אהוד בן גרא באמנות בספרות ובקומיקס, בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד"

## הערות שוליים

קטגוריה:שופטים בתנ"ך
קטגוריה:מתנקשים פוליטיים יהודים
קטגוריה:מתנקשים פוליטיים בתנ"ך
קטגוריה:אישים משבט בנימין
יוסי יפה

**יוסי יפה** נהגה: **יוֹפֶה**; (26 ביוני 1935 – 28 בפברואר 1977) היה איש צבא ישראלי, מפקד סיירת צנחנים ומפקד גדוד 66. נהרג בעת מילוי תפקידו כסגן מפקד עוצבת חצי האש.

## ביוגרפיה
יוסי יפה נולד במושב חרות, לדב ואסתר שהיו מראשוני המתיישבים שם, אחיהם של אברהם יפה ("הקטן"), חנה יפה ושרה. בן דודו של מי שהיה אלוף בצה"ל, אברהם יפה. למד בבית הספר החקלאי כדורי. הוא התגייס לצה"ל במסגרת הנח"ל, עבר קורס מ"כים. הוא התנדב לצנחנים והצטרף לפלוגה א' בגדוד 890 בפיקודו של מאיר הר-ציון, היא סיירת הצנחנים. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לסיירת ושימש כמפקד מחלקה. יפה נפצע קשה בפעולת קלקיליה, ב-10 באוקטובר 1956. ב-1957 מונה למפקד סיירת הצנחנים.

במילואים המשיך למלא תפקידי פיקוד בצנחנים. עם הקמתה של חטיבה 55, חטיבת צנחני מילואים, בתחילת 1965, מונה למג"ד הראשון של גדוד 66. כמפקד הגדוד לחם במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים, בבית הספר לשוטרים, בגבעת התחמושת ובהר הצופים. במלחמת ההתשה לחם במוצבי התעלה, ובמלחמת יום הכיפורים בקרב העיר סואץ.

יפה גר במשך כל חייו במושב, ושילב פעילות ביטחונית-התיישבותית עם עבודה חינוכית-ציונית. במשך שנים רבות פעל במסגרת חטיבת בני המושבים, בתחילה כרכז מפעלים ולאחר מכן כמרכז החטיבה. בתחילת 1977 חזר לשירות קבע בצה"ל כסגן מפקד עוצבת חצי האש. הוא נהרג במהלך אימון ההקמה, כאשר עלה רכבו על מוקש ב-28 בפברואר 1977 באזור ניצנה שבנגב.

## חיים אישיים
היה נשוי לרינה, ואב לארבעה ילדים. בנו יורם יפה הוא קצין במילואים בדרגת אל"ם, שימש מפקד גדס"ר נח"ל ומפקד מפקדת כוחות האוויר המיוחדים.

## לזכרו
במקום שבו נהרג מוצבת אנדרטה לזכרו.

כשנה לאחר נפילתו, הקימה חטיבת בני המושבים מפעל לזכרו, מאז ועד היום חניכי השכבה הבוגרת בתנועה פורצים שבילים, ופועלים בשטח לטיפול הסביבה.

גם נוער השומר, או בשמו הקודם התנועה החדשה מקיימים מפעל לזכרו בסוכות.

המושב השיתופי יפית שבבקעת הירדן קרוי על שמו.

על שמו של יפה יש שביל סימון בפארק קרן קיימת לישראל ביר עסלוג', שסומן ונסלל בשנת 2005. בסוכות תשע"ח בשיתוף חבריו לגדוד 66, הקהילה החינוכית ניצנה, חניכי שכבת י"ב בתנועת בני המושבים, המועצה האזורית רמת הנגב, קק"ל וצה"ל יחנך שביל חדש "דרך יוסי יפה". הדרך הולכת מחמוקי ניצנה לעמודי פסל נתיב שלום. במסגרת זו יוצב סלע לזכרו ופרגולה, הצופה לסלע "יוסי יפה" שהוצב, על ידי חטיבת בני המושבים, במקום בו נהרג.

[מרכז|ממוזער|אנדרטה לזכרו של יוסי יפה במקום בו נהרג על [כביש 10 בסמוך למסוף המטענים ניצנה על גבול ישראל–מצרים]]

## קישורים חיצוניים
* יוסי יפה באתר "50 שנה למלחמת יום הכיפורים" של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
* .
* תמונות וקורות חייו של סגן-אלוף יוסי יֹפֶה ז"ל, באתר "הצנחנים - בעשור הראשון 1948 - 1958".
* גדוד 66.
* .
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:חללי צה"ל
קטגוריה:מפקדי סיירת צנחנים
קטגוריה:סגני-אלופים בצה"ל
קטגוריה:מפקדי גדודים במלחמת ששת הימים
קטגוריה:מפקדי גדודים במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:בוגרי בית הספר כדורי
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל
קטגוריה:חרות (מושב): אישים
יוסי
קטגוריה:חיילי חיל הרגלים במלחמת ששת הימים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות בתל מונד
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1935
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1977
קטגוריה:לוחמי חטיבה 55
חתול בשק

**חתול בשק** הייתה תוכנית רדיו לילדים ונוער ששודרה לאחר התוכנית לאם ולילד ברשת א' בשנים 1970–1986. במסגרתה שודרו תסכיתים וסיפורים בהמשכים, קטעי הומור ועוד. 

את התוכנית ייסדה וערכה דליה סיגן. במרוצת השנים ערכו את התוכנית אנשים נוספים, שבהם תמר ליבס ואריה אלדד.

שם התוכנית נובע מהביטוי "לקנות חתול בשק" שפירושו לקבל משהו בלי לבחון אותו היטב קודם, ועל כן בלי לדעת מה טיבו.

פתיח התוכנית התבסס על קטעים מהאוברטורה של אופרת הרוק "Tommy" של להקת "The Who".

### מהתסכיתים ששודרו
* "עלילות שרלוק הולמס"
* "סכנה באנדימון" 
* "באין משפחה"
* "גבעת ווטרשיפ"
* "הבית הקטן מאחורי הבית הגדול"
* "אברבנאל 0030"
* "מערת השד השחור" 

### מהפינות בתוכנית
* "חתולופון" - שיחות טלפון עם כלל המאזינים בכלל ועם העזי"ם (עיתונאים זעירים) של התוכנית בפרט, כמדיי יום רביעי.
* "חתול שחור" - סדרת סיפורי מתח בסגנון אדגר אלן פו.
* "סכנה באנדימון" - סדרת תסכיתים מסוג מדע בדיוני של דני אלדר. הסדרה שודרה בהמשכים, כל פרק כ-10 דקות. כל פרק נפתח במילים:

* "הבית הקטן מאחורי הבית הגדול", "אברבנאל 0030", "מערת השד השחור" - טרילוגיית תסכיתים בהמשכים שכתב אריה אלדד וגיבוריהם הם חבורת ילדים בירושלים של שנות ה-60 וה-70. הסיפורים קובצו לאחר מכן בספר בשם "חתול בשק - סיפורים לילדים גדולים".

#### סטוץ
אחת הפינות הזכורות והמשפיעות בתוכנית, ששמה היה "סטוץ", הייתה סדרה של תסכיתים קצרצרים, עשירים בהומור פרוע ואבסורדי בסגנון מונטי פייתון. התסכיתים נכתבו על ידי דויד גרוסמן ודני אלדר. בין הדמויות שכיכבו בפינה זו היו "שפיפון" הקוסם, שולייתו "אלפרד" (שפיפון היה מטיל עליו משימות מסוכנות בקריאה: "אלפרד לאימונים!"), המלך "מלכיפוך" ועוזרו "ואזיר" (מלכיפוך היה קורא לו: "וא-זיר יו-הו?" וואזיר הכנוע היה עונה "קראת לי מלכי?"). 

גרוסמן סיפר בריאיון לאלי אשד:

## ראו גם
* מה יש

## קישורים חיצוניים
* הקלטות מפינת סטוץ עם דויד גרוסמן ודני אלדר
* על תסכיתים ברדיו בישראל

## הערות שוליים

קטגוריה:תוכניות רדיו בקול ישראל
צבע (מקצוע)

ממוזער|שמאל|250px|צַבָּע
[ממוזער|צַבָּע [הודו|הודי צובע גרם מדרגות באמצעות מברשת.]]
**צַבָּע** או **סייד** (לעיתים נקרא בטעות **צַבָּעִי**) הוא אדם שמקצועו סיוד וצביעה של מבנים (קירות, דלתות, משקופים, סורגים). מלאכתו של הצבע נעשית בשני הקשרים:
*במסגרת פעולות הגימור של בניין חדש, שבהן יש לצבוע את הקירות, המשקופים והדלתות בבניין זה.
*במסגרת התחזוקה השוטפת של בניינים קיימים.

צביעת רהיטים נעשית בדרך כלל על ידי נגרים.

כלי העבודה העיקריים של הצבע הם המברשות המשמשות אותו לצביעה. בנוסף נעזר הצבע במרית, סרט דביק (מסקינגטייפ), נייר זכוכית, מלטשת ודבק שפכטל לתיקון ויישור המשטחים המיועדים לצביעה ובסולם, המאפשר לו להגיע לחלקים הגבוהים של הדירה או האולם.

חלק ניכר מהצבעים פועלים כעצמאיים, המקבלים הזמנות מקבלני בניין ומלקוחות פרטיים.
ההכשרה למקצוע הצבע נעשית בדרך של חניכה. אדם הרוצה להיות צבע מצטרף כשוליה לצבע ותיק, ולומד ממנו את רזי המקצוע.

## ראו גם
*צבע (חומר)
*צביעה בהתזה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מקצועות הבנייה
אורגן חשמלי

שמאל|ממוזער|150px|אורגן חשמלי
[שמאל|ממוזער|150px|[אורגן האמונד מדגם L-112]]

**אורגן חשמלי** הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת שנועד לחקות את צלילי האורגן (עוגב) האקוסטי באמצעות התקנים חשמליים.

בימינו נפוץ השימוש בשם "אורגן חשמלי" או "אורגן" לכלי מקלדת אלקטרוניים כגון סינתיסייזרים בעלי מקלדת (קלידים), אך זוהי טעות. מקלדות אלקטרוניות קטנות יותר (עם פחות מחמש אוקטבות, ולפעמים עם קלידים קטנים יותר) נקראות בעברית אורגנית.

במהלך המאה ה-20 נבנו אורגנים חשמליים שונים, בתחילה בטכנולוגיה של שפופרות ריק, בדומה לשפופרות הרדיו משנות ה-30 וה-40. אורגנים אלה, כמו למשל אלה שיוצרו על ידי חברת Baldwin, היו מסורבלים, גדולים וכבדים מאוד. צלילם היה רחוק מאוד מצליל העוגבים האקוסטיים. מאוחר יותר (שנות ה-50 וה-60) כאשר הוחלפו השפופרות בטרנזיסטורים, פחתו הסרבול, הגודל והכובד ואיכות הצליל השתפרה. האורגן החשמלי הנודע מכולם הוא אורגן האמונד. האורגנים של חברה זו שמשו לנגינת מוזיקה קלאסית, ג'אז, גוספל וכן במוזיקת הרוק (למשל בלהקות "דיפ פרפל", "הדלתות" ו"החונקים").

כמו בעוגבים האקוסטיים, גם באורגן החשמלי יש מקלדת או כמה, וכן מערכת דוושות. קיימים אורגנים חשמליים אשר להם יש אוקטבה אחת בדוושות, אלה נפוצים יותר וזולים יותר, והדוושות שלהם משמשות בעיקר לקווי באס פשוטים, התומכים באקורדים, בעיקר למוזיקה קלה. באורגנים חשמליים עם שתי אוקטבות וחצי בדוושות (ושתי מקלדות ומעלה) אפשר לנגן את הרפרטואר הקלסי של העוגב. אורגנים אלה יקרים יותר, וכיום הם כוללים מאגרי צלילים של עוגבים אמיתיים שנדגמו באופן דיגיטלי. בעזרת מאגרי צלילים טובים והגברה איכותית, ניתן כיום ליצור חיקויים אלקטרוניים טובים למדי של עוגב אקוסטי, בעלויות נמוכות בהרבה.

טכנולוגיית ה-MIDI מאפשרת הוזלה נוספת, וזאת בעזרת שימוש במערכת דוושות עם ממשק וחיבורי MIDI (נקראת Midi pedalboard), וכלי מקלדת אלקטרוניים זולים יחסית שגם להם יש חיבורי Midi. אלו ניתנים לחיבור ביניהם ו/או למחשב, אשר בו מותקנת תוכנה ובה צלילי עוגבים אמיתיים דגומים. אורגן חשמלי המשלב יחידות נפרדות ביחד, הוא זול אף יותר. Midi מאפשר גם חיבור של מקלדות זולות, כדוגמת מקלדת שליטה חסרת מאגרי צלילים, אל מודול הכולל מאגרי צלילים דגומים של עוגבים אמיתיים.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:כלי מקלדת
קטגוריה:כלי נגינה אלקטרוניים
קרלוס קסטנדה

**קרלוס קסטנדה** (אנגלית: **Carlos Castaneda**; 25 בדצמבר 1925 – 27 באפריל 1998) היה סופר אמריקני, ידוע בשל סדרת ספריו על דון חואן מאטוס (12 ספרים).

## חייו
לדבריו, נולד בסאו פאולו שבברזיל בחג המולד של 1931, אולם על פי רישומי ההגירה הוא נולד כ-6 שנים קודם לכן בקחאמרקה שבפרו. שמו המקורי קרלוס ארנה. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (תואר ראשון, 1962; דוקטורט, 1970).

קסטנדה היה בשנות ה-60 המוקדמות סטודנט לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובמסגרת מחקרו על שימוש בצמחים הזייתיים (או 'צמחי עוצמה') בקרב האינדיאנים נסע לבקר אצל שבטים השוכנים בצפון מקסיקו.

בתריסר ספריו מספר קסטנדה שפגש במקסיקו בשנת 1960 שמאן יאקי (Yaqui) בשם דון חואן, אשר לימד אותו ידע ודרך חיים רבי עוצמה. של דבר ירש קסטנדה מדון חואן את התואר ״נגואל״, שמשמעו  מנהיג של קבוצת ״רואים״ (גם: לוחמי חופש). 

מלבד תיאוריו של קסטנדה, לא קיים תיעוד של מפגש עם שמאן בשם דון חואן וקשה לקבוע אם מדובר באדם אמיתי או בדמות שבדה בספריו. בין אם תיארו ספריו חוויות אמיתיות ובין אם הדברים המתוארים הם יצירה בדיונית, הם נתנו השראה לרבים ומושגים שיש הרואים בהם תמצית לדרך חיים, על ידי הגדלת המודעות לאספקטים שונים בחיים, כגון: נקודת המאסף, דרך עם לב, דרך הלוחם, ייקוש, חלימה, מחיקת תולדות החיים, הפחתת החשיבות העצמית, השתקת הדיאלוג הפנימי, ישויות לא-אורגניות, הטונאל והנגואל, הטורף, ראיית אנרגיה, ועוד.
לצד הידע התאורטי והסיפורים השונים, כתב קסטנדה על טכניקות רבות המסייעות בהפיכת המידע התאורטי הנ"ל לידע מעשי.

קסטנדה תיאר בספרו האחרון את "המעברים הקסומים", שלדבריו היא אמנות תנועה שאמאנית עתיקה. זוהי תורה של אימון גופני למכשפים ששמה המודרני הוא "טנסגריטי" (המודגמת בספרו "מעברים קסומים"). בישראל ישנם מורים וארגונים שונים המציעים ללמד ״מעברים קסומים״, ״אמנות ציד״ (הייקוש, תפיסת עולם מעשית אותה מפרט קסטנדה, הנועדה לצוד את העוצמה האישית), ״חלימה״ ופעילויות אחרות בהשראת קסטנדה. החלימה היא חלק בלתי נפרד מהדרך שמציגה דמותו של דון חואן, אולם מעטים המורים הניגשים לנושא זה, משיקולי ניסיון ואחריות.

כמו כן קיימים בעולם ובארץ אתרי אינטרנט ופורומים שעוסקים ודנים אודות הצעותיו והדרכים ליישמן בחיי היומיום.

מעבר לספריו שמר קסטנדה על פרטיות ומיעט להצטלם. מרבית תצלומיו הקיימים ברשת הופצו ללא הסכמתו.

קסטנדה מת בשנת 1998 ואפרו נשלח לקבורה במקסיקו.

## רשימת ספרים
* משנתו של דון חואן (1968).
* מציאות נפרדת (1971).
* המסע לאיכטלן (1972).
* סיפורי עוצמה (1974).
* הטבעת השנייה של העוצמה (1977). 
* מתנת הנשר (1981).
* האש שבפנים (1984).
* כוח השקט (1988).
* אמנות החלימה (1993).
* מעברים קסומים (1998).
* גלגל הזמן (1998).
* הצד הפעיל של האינסוף (1998)

* Readers of Infinity
Journal of Applied Hermaneutics.
* The Teachings of don Juan
the thirty year aniversery edition with a new introduction by Castaneda


## קישורים חיצוניים

* 

* המילון הטולטקי, כדי להבין את המושגים בספריו של קרלוס קסטנדה
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:אנתרופולוגים אמריקאים
קטגוריה:אנימיסטים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
קטגוריה:תרבות הנגד של שנות השישים
קטגוריה:מהגרים מפרו לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1925
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1998
טרבוניאנוס גאלוס

**גַּאיוּס וִיבִּיוּס טְרֶבּוֹנִיָאנוּס גַּאלוּס **(בלטינית: **Gaius Vibius Trebonianus Gallus**; 206 - אוגוסט 253) היה קיסר רומא בין השנים 251 לספירה עם הוסטיליאנוס, ולאחר מכן בשלטון משותף עם בנו, וולוסיאנוס, עד לשנת 253.

## ביוגרפיה
גאלוס נולד באיטליה, במשפחה בעלת רקע בסנאט. היו לו שני ילדים בנישואיו עם אפיניה גמינה בבינייה: הקיסר לימים גיוס ויביוס וולוסיאנוס, וילדה בשם ויביה גלה. גאלוס עסק בתפקידים צבאיים ומדיניים. הוא היה קונסול ובשנת 250 מונה למושל הפרובינציה הרומית של מואסיה על ידי הקיסר הרומי דקיוס. במואסיה, גאלוס היה דמות מפתח בהדיפת הפלישות התכופות של השבטים הגותים של הדנובה, והוא הפך להיות פופולרי בצבא.

ב-1 ביולי 251, דקיוס והקיסר השותף לו, בנו הרניוס אטרוסקוס, נהרגו בקרב אבריטוס בעת שניסו להעניש את השבטים הגותים על פלישתם. בעת שנודע על כך לצבא, החיילים מינו את גאלוס לקיסר, אף על פי שבנו של דקיוס הוסטיליאנוס היה אמור לרשת את השלטון. גאלוס הכריז על הוסטיליאנוס כשותף לו בתפקיד הקיסר כדי למנוע מלחמת אזרחים. באותה שנה מת הוסטיליאנוס ממגפה שפרצה ברומא, וגאלוס מינה את בנו וולוסיאנוס כשותף לו בתפקיד הקיסר.
ימין|ממוזער
גאלוס, שהיה להוט להיות פופולרי בקרב אזרחיו, פעל בזריזות נגד המגפה וקבר את הקרבנות. גאלוס הואשם שהוציא להורג נוצרים, אך אין לכך הוכחות למעט כליאתו של האפיפיור קורנליוס ב-252.

כמו אצל קודמיו, שלטונו של גאלוס לא התנהל בקלות. במזרח, שאפור הראשון מפרס פלש לסוריה וכבש אותה, בלי תגובה מרומא. בדנובה, שבטים גותיים מרדו ברומא בשנית למרות הסכם שלום שנחתם בשנת 251. הצבא התנגד לקיסר וכאשר איימליאנוס, מושל מואסיה ופנוניה, החליט לצאת לקרב נגד הגותים והביס אותם, החיילים מינו אותו לקיסר. גאלוס אשר התכונן לקרב נגד הצבא ואיימליאנוס, הכין מספר לגיונות וקרא לתגבורות לשוב לרומא מקצוות האימפריה. למרות זאת, לגאלוס לא נותר סיכוי להיפגש עם איימליאנוס בקרב, לאחר שהוא נהרג על ידי צבאו שלו באוגוסט 253.

## לקריאה נוספת
* 
* אדוארד גיבון, **[[שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית]]**, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.


* The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193-337, 2nd editionEdited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005


## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:קיסרי רומא
קטגוריה:ילידי 206
קטגוריה:נפטרים ב-253
פלוטו (מיתולוגיה)

**פּלוּטוֹ** או **דיס פאטר** הוא אל השאול במיתולוגיה הרומית. מזוהה עם אל השאול הרומי הקדום אורקוס, ומקבילו של האדס, אל השאול במיתולוגיה היוונית. מקור שמו במילה היוונית: **Πλούτων** (פלוטון) - כינוי נוסף של האל האדס במיתולוגיה היוונית, ככל הנראה מהמילה פלוטוס (**πλοῦτος**) שפירושה "אוצרות", המתארת את תפקידו של האדס (פלוטו) כאל האוצרות התת-קרקעיים.

לא ברור האם פלוטו נחשב כבנו של סטורן כשם שהאדס היה בנו של קרונוס במיתולוגיה היוונית. הסיפור המיתולוגי לגבי האדס וחטיפתה של פרספונה עבר גם למיתולוגיה הרומית, וסופר על פלוטו ופרוסרפינה בספר השביעי של המטמורפוזות.

לפי המסורת הרומית בפלוטוניון בהייראפוליס נמצאת הכניסה אל השאול, ולכן האתר מכונה גם "שער פלוטו".

על שמו של האל קרוי כוכב הלכת הננסי פלוטו.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אלים רומיים
קטגוריה:אלי מוות
מזוכיזם

**מזוכיזם** הוא פאראפיליה, הלך נפש שבו האדם נהנה לסבול כאב והשפלה על מנת להגיע לסיפוק, לגירוי מיני או לאורגזמה.

המושג נטבע לראשונה על ידי הפסיכיאטר והסקסולוג האוסטרי-גרמני ריכרד פון קְרַאפְט-אֶבִּינג וקרוי על שמו של לאופולד פון זאכר-מאזוך אשר תיאר בספרו חוויות רבות המבוססות על הצורך לסבול כאב והשפלה כדי להגיע לגירוי, לאקט מיני ולאורגזמה. בעוד המרקיז דה סאד (על שמו נקראת התופעה ההפוכה - סאדיזם) מתאר את החוויה בלבד, מדגיש מאזוך בתיאור חוויותיו את הנאתו הרבה. המזוכיסט מוצא לו בן/בת זוג שיביא לסיפוק כשם שמאזוך מצא לו אשה ושתי פילגשים שסיפקו אותו. לעיתים משולבת סטייה זו בפטישיזם או במציצנות.

המשותף למזוכיזם עם הסאדיזם הוא הכאב כתנאי לגירוי מיני. בסאדיזם מדובר בהכאבה אקטיבית ובצורך לעיתים בשליטה ואילו במזוכיזם מדובר בקבלה פסיבית של כאב מהזולת, ולעיתים בצורך בהשפלה ובמילוי בקשותיו, גם אם אין הן הגיוניות, של השולט.

מערכת יחסים של סאדיסט ומזוכיסט לא בהכרח תהיה קבועה מבחינת התפקידים. כלומר ייתכן כי יתקיימו חילופי תפקידים בין השניים. לרוב יש עדיפות לאחד מהשניים ולעיתים היא גבולית, אך בכל מימוש מערכת יחסים של סאדיסט ומזוכיסט אחד חייב להיות זה שמכאיב בצורה אקטיבית.

לעיתים מדובר לא רק בשליטה ובהכאבה גופנית, אלא שליטה על התודעה, רמת דיכוי 2 ואפילו 3 בסולם של מרקוזה.

יש האומרים כי מאחורי העדפה מינית שכזו מסתתר עבר נפשי מעורער, כלומר ילדות עם אב או אם מתעלל (פיזית או נפשית). לעיתים קרובות הצורך לשליטה פיזית נובע מהעובדה שלאדם אין שליטה על חייו. ובהתאם, הצורך שישלטו בפרט נובע מהעובדה שמדובר באדם עם התלבטויות רבות בחייו ויש לו צורך לפתור אותן והעובדה שבמערכת היחסים המינית יישלטו בו מרצה את הצורך. עמדה זו היא בעיקר עמדתם של המחקרים שנערכו על ידי קראפט-אבינג (1886) ופרויד. מחקרים מודרניים שנערכו החל משנות ה-70 של המאה ה-20 (פאוורס 2007, Santilla et al., 2000; Brame, 2000; Moser, 2002 ואחרים) לא מצאו תימוכין לטענות אלו, וניתן לומר כי הן הופרכו לחלוטין.

החברה נותנת הרחבה לתופעה זו, גם בהקשר הלא מיני, לאנשים שמפיקים הנאה כל שהיא מסבל, מכאב ומהשפלה.

## בתרבות
מזוכיזם הוא מוטיב נפוץ בספרות. עמוס עוז משתמש ביסודות מזוכיסטיים בספרו קופסה שחורה. הגיבורה אילנה, בהתנהגותה המינית, מתוארת כזקוקה לסאדיזם, זקוקה למכות ואונס מצד בעלה כדי לספק את תאוותה המינית. הסופרת האמריקאית אן רייס, המוכרת בשל ספרה ראיון עם הערפד, כתבה את הטרילוגיה בעלת היסודות המזוכיסטיים "היפהפייה הנרדמת" תחת שם העט א.נ. ואת "היציאה מעדן" תחת שם העט אן רמפלינג.

גם בשירה יש התייחסות ענפה למזוכיזם. סילביה פלאת' משתמשת לעיתים בשיריה בתיאורים העלולים לרמוז על מזוכיזם (למשל, בשירה "Daddy", בו היא מתארת השתוקקות למגף אכזרי של גרמני). הלהקה דפש מוד הוציאה ב-1984 את השיר "Master and Servant". הזמרת ריהאנה הוציאה שיר בשם "S&M", קיצור של Sado-Masochism. השיר Falling In Love של להקת Aerosmith עוסק בנושא, ובקליפ של השיר יש סצנות רבות המתארות יחסי שליטה. בקליפ של השיר Last Cup of Sorrow של להקת פיית' נו מור יש סצנה שבה רואים אדם מזמין מלכת סאדו לביתו. להקת הפאנק רוק (Punk rock) Sum 41 מתארת צרכים מזוכיסטיים בשיר Jessica kill .

## ראו גם
*פגיעה עצמית
## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:פאראפיליה
קטגוריה:BDSM
קטגוריה:אפונימים
הזקן והים

"**הזקן והים**" (באנגלית: **The Old Man and the Sea**) הוא ספר מאת ארנסט המינגוויי המספר את סיפורו של דייג קובני זקן הנאבק להוציא לפועל את הדיג האחרון שלו. כאשר בחכתו נתפס מפרשן ענק, הוא נאבק לשמור עליו. הדייג בספר מייצג את הנאצל באדם, בעוד הדג מייצג את הנאצל בטבע.

## על הספר
הספר הוא הנובלה הפופולרית האחרונה של המינגוויי. היא השיבה את הקריירה שלו מכישלון, וזיכתה אותו בפרס פוליצר ב-1953 ובפרס נובל לספרות ב-1954.

המאבק המתואר בספר מגלם במשמעותו את המאבק בין המין האנושי לבין איתני הטבע, או אולי את המאבק של הסופר המינגוויי עצמו בתחיית יצירותיו ובהמשך קיומן. לכאורה העלילה פשוטה, אולם סיפורים קטנים המרכיבים אותה יוצרים מתח ותורמים לעניין ולריבוד המשמעויות בעלילה.

מספר סרטים הופקו על פי הספר. המפורסם ביותר הוא משנת 1958, ובו מככבים ספנסר טרייסי ופליפה פאזוס. הסרט עובד על ידי פטר ויארטל ובוים על ידי ג'ון סטארג'ס, הנרי קינג ופרד צינרמן. הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריית "המוזיקה הטובה ביותר לסרט דרמה או קומדיה", והיה מועמד בקטגוריות "השחקן הטוב ביותר" ו"צילום הצבע הטוב ביותר".

## תרגומים לעברית
* יצחק שנהר בשם העט אהוד רבין, עם עובד, 1954
* אברהם יבין, עם עובד, 1994
* אלון אלטרס, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001

## לקריאה נוספת
*
*שמעון זיו, בין המינגוויי לישו: צדו הנסתר של מקור ההשראה, חממה ספרותית, 2013
*רות נצר. **על גבורה ותבוסה ב'מובי דיק' של מלוויל ו'הזקן והים' של המינגוויי.** בתוך: נפש הספרות - מסות על ספרות ושירה במבט יונגיאני, כרמל, 2021

## קישורים חיצוניים

*
* ירון אביטוב, אי בזרם: פידל, המינגוויי ו"הזקן והים", בבלוג של אלי אשד, באתר "רשימות", 13.3.2009
* פרשנות לסיפור הזקן והים באתר קהילת קודש נימאנדעסלאנד.
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:נובלות
קטגוריה:ספרי 1952
קטגוריה:ספרי ארנסט המינגוויי
קטגוריה:סרטי 1958
קטגוריה:סרטי 1999
קטגוריה:ספרים שעובדו לסרטים
קטגוריה:סרטים מבוססי ספרים
קטגוריה:דגים בתרבות
קטגוריה:ספרי ספריה לעם
קטגוריה:ספרי ידיעות ספרים
קטגוריה:ספרים שזכו בפרס פוליצר לסיפורת
משחק ספורט

[שמאל|ממוזער|200px|[כדורגלן|כדורגלניות במהלך משחק ספורט בכדורגל]]
**משחק ספורט** הוא משחק תחרותי המשלב פעילות גופנית, כך שביצועי הצדדים המתחרים ניתנים למדידה. הצדדים עשויים להיות יחידים או קבוצות. משחקי ספורט אופייניים הם כאלה שקיימות תחרויות רשמיות עבורם, לדוגמה: כדורגל, כדורסל וטניס. משחקי ספורט רבים כוללים עזרי משחק נוספים, כדוגמת כדור, רשת, מגרש מסומן או שערים. בתחרויות רשמיות יש במשחק ספורט גם שופט. בדרך כלל ההבדל בין משחק ספורט לספורט שאיננו משחק הוא העובדה שבמשחק ספורט המתחרים מקיימים אינטראקציה ישירה ביניהם ואילו בספורט לא-משחקי (דוגמת אתלטיקה) התחרות היא על התוצאה הטובה ביותר ("נגד השעון") והמתחרים לא משפיעים ישירות זה על זה (למשל: כל אחד קופץ בתורו).

קיימים גם משחקי ספורט שאין תחרויות רשמיות עבורם, כדוגמת הדגל.

למשחקי ספורט יש לעיתים גרסאות רשמיות בעלות חוקים מוגדרים היטב, וגרסאות בלתי רשמיות, המהוות משחקי שכונה, משחקי אימון, או משחקים לגילאים צעירים. לעיתים נוצרות מספר גרסאות רשמיות. לדוגמה: קטסל וקטרגל הן גרסאות רשמיות לצעירים של כדורסל וכדורגל, בהתאמה. מטרת גרסאות לצעירים היא להקל את ההשתלבות במשחק בגיל צעיר ולהתחיל את לימוד הטכניקות הדרושות מוקדם יותר. סטנגה היא גרסה לא רשמית של כדורגל, המיועדת למשחקי שכונה. אחד על אחד הוא ביטוי המשמש לצמצום משחק קבוצתי כך שבכל קבוצה משתתף שחקן יחיד בלבד. בדרך כלל הביטוי מתייחס לגרסה מצומצמת של משחק הכדורסל.

המעבר בין הגרסאות הרשמיות לשאינן רשמיות הוא דו-כיווני. ככל שמשחקי ספורט פופולריים, ותוצאתם הופכת חשובה יותר, הולכים חוקיהם ומוגדרים יותר ויותר. רק משחק ספורט בעל חוקים מוגדרים יכול להפוך לענף אולימפי. מצד שני, משחקי ספורט רשמיים פופולריים גורמים לצופים בהם לרצות לחקותם, ולאלתר גרסאות לא רשמיות למשחק. הסיבות לאלתור רבות: היעדר ציוד, חוסר בשחקנים, היעדר רצון למנות שופט מבין השחקנים (כל המשתתפים רוצים לשחק), או (ובעיקר) משום שחשיבות התוצאה הסופית נמוכה - המשחק עצמו חשוב יותר.

משחקים אלו מפתחים בין היתר את הכושר הגופני, ופיתוח כושר גופני תורם להם. שחקנים מקצועיים במשחקי ספורט עוסקים בפיתוח הכושר הגופני באמצעות סוגי ספורט שאינם משחקים, כגון פעילות בחדר כושר, ריצה וקפיצה. שחקנים חובבניים, המשחקים בגרסאות הלא רשמיות, בדרך כלל אינם מפתחים כושר גופני לצורך המשחקים, אלא להפך - כושרם הגופני יוצא נשכר מן המשחק עצמו, ואם כושרם הגופני טוב יותר מלכתחילה, ביצועיהם במשחק יוצאים נשכרים אף הם.

## ראו גם
* משחקי כדור 
* ספורט 
* חינוך גופני

קטגוריה:משחקים
קטגוריה:מונחים בספורט
ביג בן

ממוזער|240px|מגדל אליזבת ובו הביג בן
**הביג בן** (באנגלית: **Big Ben**) או **מגדל אליזבת** הוא שעון גדול המורה את השעות במגדל השעון של ארמון וסטמינסטר (בתי הפרלמנט הבריטיים) "סנט סטיבנס" בלונדון. לעיתים נקרא המגדל כולו בשם ביג בן, אך שם המגדל בו שוכן הביג בן נקרא "מגדל השעון", ומאז 2012 שונה שמו ל**מגדל אליזבת**, על שם אליזבת השנייה ולציון יובל היהלום למלכותה.

השעון קרוי על שם סר בנג'מין הול (1802–1867), שהיה הממונה על העבודות בעת התקנת השעון בשנת 1859.

המגדל נחשב למבנה המזוהה ביותר עם העיר לונדון ונחשב לאחד המבנים והאטרקציות המפורסמים והידועים ביותר בעולם.

## היסטוריה
המגדל נבנה במאה ה-19, על מקומו של מגדל השעון של הארמון הישן, לאחר שריפתו ב-1834. גובהו 96 מטר ובראשו ארבעה לוחות שעל כל אחד מהם שעון. קוטר כל לוח שבעה מטרים והם מכוונים לארבע רוחות השמיים. השעון נבנה בסגנון הנאו גותי שאפיין מאוד את האדריכלות המונומנטלית באנגליה הוויקטוריאנית. הבניין מעוטר באלמנטים גותיים שונים, וקצהו העליון נראה כמו מגדל פעמונים של קתדרלות גותיות המעוטר בצריחונים קטנים ומחודדים. הפעמון במגדל שוקל 13 וחצי טון, ועוד ארבעה פעמונים בגדלים שונים המפיקים צלילים שונים. הפעמון מצלצל רבע שעה אחרי שעה עגולה נעימה בת ארבעה צלילים ולאחר כל רבע אחר כך הוא מנגן את הקטע הקודם וארבעה צלילים נוספים. כל שעה עגולה הוא מנגן את הנעימה המלאה בת 16 צלילים ובסיומה הפעמון מצלצל עד 12 פעמים נוספות בהתאם לשעה.

ברחוב ויקטוריה בלונדון נמצא העתק קטן של הביג בן בשם "בן הקטן".

בשנת 2011 התגלה כי תוך מספר שנים זזה פסגתו של הביג בן ב־48 סנטימטר לכיוון צפון־מערב. הסיבה לכך היא הרכבת התחתית של לונדון אשר משפיעה במידה רבה על תנודות הקרקע שעליה עומד המבנה.

ב-2 ביוני 2012 החליט פרלמנט בריטניה לשנות את שם המגדל ל"מגדל אליזבת'" ע"ש אליזבת' השנייה לכבוד שנת ה-60 להמלכתה. השינוי הוצע בפרלמנט הבריטי בו התקבל ברוב קולות.

באוגוסט 2015 התגלתה תקלה שגורמת לכך שהשעון מקדים את צלצוליו בכשש שניות. שענים שבדקו את התקלה אינם יכולים להצביע עליה במדויק, ואומרים שזה קשור, ככל הנראה, לגילו של השעון.

ב-21 באוגוסט 2017 החליט בית הנבחרים הבריטי להפסיק את פעילות השעון עד לשנת 2021 עקב עבודות שיפוץ במגדל. עלויות השיפוץ מסתכמות נכון ל-2020 ב-80 מיליון ליט"ש.

ב-29 בספטמבר 2020 החלו להסיר את הפיגומים שכיסו את השעון עקב העבודות.

באפריל 2022, לקראת חגיגות יובל הפלטינה למלכות אליזבת השנייה, הוסרו כל הפיגומים והמגדל נחשף מחדש.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* הסיפור של ביג בן, White chapel bell foundry 
* 
* 
* 
*  

## הערות שוליים

ימין|ממוזער|שעון מגדל אליזבת לאחר השיפוץ, 2022

קטגוריה:לונדון: מבנים
קטגוריה:מבני התחייה הגותית
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: מגדלי שעון
קטגוריה:אטרקציות תיירותיות: מגדלים
המנון ברית המועצות

**המנון האיחוד הסובייטי** (ברוסית: **Гимн Советского Союза**) היה ההמנון הלאומי של ברית המועצות.

מילות השיר נכתבו על ידי סרגיי מיכאלקוב וגבריאל אל-רגיסטן ומנגינתו של השיר הולחנה על ידי אלכסנדר אלכסנדרוב. שיר זה החליף את האינטרנציונל כהמנון לאומי ב-15 במרץ 1944. סטלין היה מוזכר במקור במילות השיר וזאת במסגרת טיפוח פולחן האישיות שלו, אך לאחר מותו והוקעת פשעיו בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (ובפרט, בנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב) ב-1956 מילות השיר המזכירות את סטלין היו לבלתי רצויות כחלק מהדה-סטליניזציה. מאז ועד 1977, מילות השיר לא הושרו כהמנון. ב-1977, לציון 60 שנה למהפכה, הוחזרו מילות ההמנון אך שונו כך שלא יכללו את סטלין, שינוי שערך מחבר הגרסה המקורית, מיכאלקוב. לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 אימצה רוסיה המנון חדש, אולם בשנת 2000 בכהונתו של ולדימיר פוטין כנשיא אומץ ההמנון הסובייטי מחדש כהמנון של רוסיה, אך עם מילים חדשות שגם אותן כתב סרגיי מיכאלקוב, ולא כללו התייחסות ללנין, לקומוניזם ולדגל האדום.

## מילות השיר

## ראו גם
*המנון רוסיה הכולל את היסטוריית ההמנונים של רוסיה וברית המועצות

## קישורים חיצוניים

* 
* כתב יד של תרגום ההמנון מ-1944 בידי אברהם שלונסקי, באתר מכון גנזים של אגודת הסופרים (תנאי שימוש)

קטגוריה:ברית המועצות: סמלים לאומיים
ברית המועצות, המנון
מרחצאות קרקלה

**מרחצאות קרקלה** הם מרחצאות ציבוריים שנבנו על ידי הקיסר הרומי קרקלה ברומא בין השנים 212–216 לספירה. שרידי מרחצאות אלה מהווים כיום אתר תיירות פופולרי.

## תיאור המרחצאות
אורך מתחם המרחצאות היה 225 מטרים ורוחבו 185 מטרים. גובהו המשוער של המבנה היה 38.5 מטרים.

המרחצאות כללו פריג'ידריום (חדר קר), טפידריום (חדר פושר) וקלדריום (חדר חם), וכן שתי פלאסטראות - חדרי כושר וחדרי אגרוף. אמת מים מיוחדת נבנתה על מנת להוביל מים למרחצאות.

המרחצאות היוו למעשה אתר נופש ומרכז תרבותי וכללו גם ספרייה ציבורית הכוללת (כמו כל ספריות התקופה) שני חדרים - האחד לטקסטים יווניים והשני לטקסטים לטיניים.

המבנה חומם באמצעות מערך חימום תת-קרקעי שהופעל על ידי שריפת פחם. מערכת זו הייתה בשימוש עד אמצע המאה ה-19.

## בתקופה המודרנית
מבנה המרחצאות שימש כהשראה למספר מבנים מודרניים ובהם תחנת פנסילבניה בעיר ניו יורק וג'אטיו סאנגשאד בהאבאן - בניין האספה הלאומית בדאקה שבבנגלדש.

כיום משמש המבנה כאתר מופעים וקונצרטים. אחד הידועים בקונצרטים היה קונצרט שלושת הטנורים שנערך במקום בשנת 1990.

רעידת האדמה שפגעה באיטליה ב-6 באפריל 2009, ומרכזה היה בל'אקווילה, גרמה נזק למרחצאות.

## קישורים חיצוניים

* 
* סיור וידאו בערוץ ההיסטוריה המתאר את המרחצאות 
* מרחצאות קרקלה - תמונות ותצלום פנורמי 360°
* 

## הערות שוליים

קרקלה
קטגוריה:סן סבא
ויקטור שקלובסקי

**ויקטור בוריסוביץ' שְׁקְלוֹבְסקי** (ברוסית: **Виктор Борисович Шкловский**; 12 בינואר 1893, סנקט פטרבורג – 5 בדצמבר 1984) היה חוקר ספרות וסופר רוסי ממוצא יהודי.

## קורות חיים
ויקטור שקלובסקי נולד בסנקט פטרבורג, הצעיר מבין ארבעת ילדיו של בוריס שקלובסקי, יהודי מומר, מרצה למתמטיקה בבית הספר הגבוה לקציני חיל התותחנים, וברברה בונדל (שהייתה ממוצא גרמני). לאחר סיום בית ספר תיכון למד היסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא. סיים קורס קצינים מזורז ושירת ביחידת שריוניות. לאחר מכן היה מדריך בבית הספר לקצינים. בשנת 1917 נפצע בחזית. באותה שנה עוטר בצלב גאורגי מדרגה 4 על אומץ ליבו בקרבות.

שקלובסקי לקח חלק פעיל במהפכת פברואר ואף נבחר להיות חבר בסובייט פטרוגרד מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. כחבר המפלגה הוא התנגד לההפיכה הבולשביקית. בתחילת 1918 לקח חלק פעיל במרד אנטי-קומוניסטי בסנקט פטרבורג. לאחר כישלון המרד נמלט לקייב, שם גויס לצבאו של פבלו סקורופדסקי, שליט אוקראינה. לאחר נפילת משטרו של סוקורופדסקי בנובמבר 1918 חזר שקלובסקי לרוסיה. בעזרתו של מקסים גורקי קיבל חנינה מהשלטון הקומוניסטי בתמורה להימנעות מכל פעילות פוליטית. בשנים 1919–1920 היה מרצה לספרות באחד המוסדות האקדמיים של סנקט פטרבורג. בקיץ 1920 גויס לצבא האדום והשתתף בקרבות נגד הצבא הלבן בדרום אוקראינה. בתום הקרבות חזר לסנקט פטרבורג.

שקלובסקי הקים את ה-OPOJAZ, אחת משתי הקבוצות (השנייה הייתה המעגל הבלשני של מוסקבה) של אסכולת "הפורמליזם הרוסי". שקלובסקי הוא הוגה מושג ההזרה, ובמיוחד ידועים מאמריו על "טריסטרם שאנדי" ועל האמנות כטכניקה.

## הגותו הספרותית
שקלובסקי תפס את הספרות כאמנות שנועדה לשנות את תפיסת האדם את העולם סביבו. במקום התפיסה הרגילה של העולם המציאותי, שהיא תפיסה אוטומטית ומהירה, ללא כל רגש אמנותי, צריכה הספרות להביא לתפיסה איטית יותר, מעוכבת, מהורהרת. האמצעי להשיג אפקט זה הוא ההזרה. ההזרה גורמת לנו לראות דברים באופן אחר מזה שהורגלנו בו. יצירת הזרה יכולה להתבצע באמצעים שונים, כמו שינוי נקודת המבט, שימוש במילים מוקשות, או פירוק העולם לרכיבים.

שקלובסקי תפס את הצורה האמנותית כאלמנט העיקרי בספרות, ואת העולם הבדיוני המיוצג כאלמנט משני. האפקטים הספרותיים, לדידו של שקלובסקי, צריכים להיות מודגשים: על התחבולה האמנותית להיות מעורטלת מההסוואות ה"מציאותיות" של העולם הבדיוני.

## ראו גם
* הזרה

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין קונצבסקויה
קטגוריה:אנשי הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה
קטגוריה:חוקרי ספרות יהודים רוסים
קטגוריה:יהודים בצבא האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:מעוטרי עיטור הידידות בין העמים
קטגוריה:מעוטרי צלב גיאורגי (האימפריה הרוסית)
קטגוריה:סופרים יהודים סובייטים
קטגוריה:סופרים יהודים רוסים
קטגוריה:רוסים ממוצא גרמני
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת סנקט פטרבורג
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1893
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1984
אריך אוארבך

**אריך אַוּאֶרבך** (**Erich Auerbach**; 9 בנובמבר 1892 – 13 באוקטובר 1957) היה פילולוג יהודי-גרמני-אמריקאי, חוקר ספרות השוואתית, היסטוריון ומבקר ספרות. עבודתו הידועה ביותר היא "מימזיס", על היסטוריה של הייצוג מהספרות הקדומה ועד לספרות המודרנית.

## קורות חיים
אוארבך נולד בברלין למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני-גבוה. הוא למד באוניברסיטאות של ברלין, פרייבורג ומינכן, ובשנת 1913 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת היידלברג.

במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני, ולאחר מכן אומן במסורת הפילולוגיה הגרמנית (ואף הפך, בסופו של דבר, יחד עם לאו שפיצר, לאחד מהידועים שבחוקריה). הוא קיבל דוקטורט ב-1921. בשנים 1923 עד 1929 היה ספרן בספריית מדינת פרוסיה בברלין, וב-1929 נעשה חבר בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת מרבורג, ופרסם ספר על דנטה אליגיירי.

עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה אולץ אוארבך, שהיה יהודי, לפנות את משרתו ב-1935. הוא גלה מגרמניה, והתיישב באיסטנבול, שם לימד באוניברסיטת איסטנבול וכתב את "מימזיס", הספר שנחשב ליצירת המופת שלו (הספר יצא לאור ב-1946; בעברית הוא ראה אור ב-1958).

ב-1947 עבר לארצות הברית, לימד באוניברסיטת פנסילבניה, ועבד במכון למחקר מתקדם בפרינסטון. לבסוף נעשה פרופסור לפילולוגיה של שפות רומאניות באוניברסיטת ייל ב-1950, והחזיק במשרה זו עד מותו ב-1957, בוולינגפורד שבקונטיקט.

## מספריו
* '''מימזיס - התגלמות המציאות בספרות המערב''' (תרגם: ברוך קרוא; הוסיף מבוא: דב סדן), ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח-1958.
* **ספרות, היסטוריה, היום האחר: אסופת מאמרים מאת אריך אוארבך**, תרגמה מגרמנית: רות גינזבורג, ערך והקדים מבוא: גלילי שחר, הוצאת מוסד ביאליק ואוניברסיטת תל אביב, 2019.
* *Dante: Poet of the Secular World*.

## לקריאה נוספת
* 
*אביהו זכאי, דוד ויינשטיין, **גלות ופרשנות: עיצובה של ההיסטוריה האינטלקטואלית המודרנית בעידן של נאציזם וברבריזם**, הוצאת רסלינג, 2014. 
* אביהו זכאי, **אריך אוארבך ומשבר הפילולוגיה הגרמנית: גלות ומאבק בעידן של עריצות וברבריות נאצית**, תרגם יוסי מילוא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015. 
* אביהו זכאי, **צלקתו של אודיסאוס - פרקים בחייו וביצירתו של אריך אוארבך**, הוצאת כרמל, 2018. 

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 
* יואב רינון, 
* Erich Auerbach from the Johns Hopkins Guide to Literary Theory
* Erich Auerbach capsule biography
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בלשנים ולשונאים יהודים גרמנים
קטגוריה:בלשנים ולשונאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:חוקרי ספרות יהודים גרמנים
קטגוריה:חוקרי ספרות יהודים אמריקאים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ייל
קטגוריה:סגל אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה
קטגוריה:פילולוגים גרמנים
קטגוריה:ספרני ספריית המדינה בברלין
קטגוריה:אמריקאים ממוצא גרמני-יהודי
קטגוריה:פילולוגים יהודים
קטגוריה:פילולוגים אמריקאים
קטגוריה:פליטי רדיפות הנאצים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת מרבורג
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת היידלברג
קטגוריה:מהגרים מגרמניה לארצות הברית
קטגוריה:אנשי צבא גרמנים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:סגל אוניברסיטת איסטנבול
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1892
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1957
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1957
פרדריק ג'יימסון

**פרדריק ג'יימסון** (באנגלית: **Fredric Jameson**; 14 באפריל 1934 – 22 בספטמבר 2024) היה מרקסיסט, מבקר ספרות ותאורטיקן של ספרות. עבודותיו הידועות ביותר של ג'יימסון כוללות את "הלא-מודע הפוליטי", "פוסטמודרניזם: ההגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" ו"Marxism and Form". הוא פרסם עשרות ספרים על פוליטיקה, תרבות וספרות. הנאו-מרקסיזם של ג'יימסון, עם הדגש שהוא שם על טוטאליות חברתית והיסטורית, מושפע רבות מהפילוסופיה של הגל, דרך עבודתו של ג'רג' לוקאץ' בהגות פוליטית מרקסיסטית וספרותית. היה ידוע גם כתאורטיקן של פוסטמודרניזם, כתיאור של המצב ההיסטורי הנוכחי בסוף המאה העשרים, אם כי ג'יימסון עצמו לא היה "פוסטמודרניסט".

ג'יימסון היה זוכה פרס הולברג לשנת 2008. במהלך הקריירה שלו, ג'יימסון זכה להכרה על ידי האגודה לשפות מודרניות (MLA). הוא היה זוכה פרס וויליאם ריילי פרקר  לשנת 1971, וזוכה פרס ג'יימס ראסל לואל לשנת 1990 על ספרו "פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר". בנוסף, זכה בפרס האגודה לשפות מודרניות (MLA) למפעל חיים לשנת 2011.

ג'יימסון היה מתעניין גם במרקסיזם מערבי, לימודי קולנוע וברטולט ברכט, תחומי העניין האלה תרמו לכתיבתו במדע בדיוני. בשנת 2006 הוא קיבל את פרס הצליין  לתרומתו לחקר המדע הבדיוני.

## ספריו בעברית
* **הלא-מודע הפוליטי**, רסלינג, 2004.
* **פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר**, רסלינג, 2008.
* **המפנה התרבותי**, רסלינג, 2009.

## קישורים חיצוניים

* Johns Hopkins Guide to Literary Theory
* שמעון גלבץ, **פוסטמודרניזם או ההגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר** (בעברית), האייל הקורא
** חלק א'
** חלק ב'
* מארק גרייף, לדמיין את העולם בלי פרדריק ג'יימסון, הזמן הזה, נובמבר 2024
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי אוהיו
קטגוריה:קליבלנד: אישים
קטגוריה:חוקרי ספרות אמריקאים
קטגוריה:סוציאליסטים אמריקאים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת דיוק
קטגוריה:בוגרי הוורפורד קולג'
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת ייל
קטגוריה:זוכי פרס הולברג
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1934
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2024
מימזיס (ספר)

**מימזיס - התגלמות המציאות בספרות המערב** (בגרמנית: *Mimesis: Dargestellte Wirklichkeit in der abendländischen Literatur*) הוא ספר מאת הפילולוג וחוקר הספרות היהודי-גרמני אריך אוארבך, שהופיע לראשונה ב-1946 בברן שבשווייץ, ונחשב עד היום לאחד מהספרים החשובים ביותר בחקר הספרות.

הספר חוקר את דרך ייצוג המציאות (מימזיס) בספרות המערב. אוארבך בוחן את האודיסיאה של הומרוס, את התנ"ך ואת יצירותיהם של דנטה, סרוואנטס, מולייר, שייקספיר, רבלה, וירג'יניה וולף, מרסל פרוסט ויוצרים מרכזיים אחרים בתרבות המערבית, ומנסה לתאר על פי ייצוג המציאות בספרים אלה כיצד השתנתה תפיסת המציאות בהיסטוריה המערבית.

על פי אוארבך, בספרות המערב יש שני אופני ייצוג עיקריים: האחד, שתחילתו בהומרוס, דוגל בהפרדת סגנונות. סגנון "גבוה" לדמויות הרואיות, וסגנון "נמוך" לדמויות קומיות. הזרם השני, שתחילתו במקרא, מבטל את רמות הסגנון השונות, ומציג גיבורים "גבוהים" ו"נמוכים" באותו הסגנון. אוארבך בוחן קטעים מתוך ספרות המערב, ומעניק להם קריאה צמודה. הוא מנתח את המבנה התחבירי ואת בחירת המילים בטקסטים, ומנסה לקשרם לתפיסת המציאות בתרבות שבה נכתבו טקסטים אלה. עניינו העיקרי הוא הציבור הקורא ותגובתו לטקסט, והוא נע מהקטע הספציפי ביצירה לסגנון הכתיבה הנפוץ בזמן חיבור היצירה.

גישתו של אוארבך היא, כפי שהוא כינה אותה, "פרספקטיבה היסטורית". לטענתו, בכל תקופה קיימים אמצעים וטכניקות ספרותיות משלה, שנותנות ביטוי ייחודי לתפיסת האדם בתקופה זו. להבדיל מחוקרים אחרים, הוא לא משבח את דנטה, למשל, על שהוא "מודרני" יותר מיוצרים אחרים בתקופתו, אלא הוא מנסה להבין כיצד סגנונו של דנטה קשור לתקופתו ולאמצעי הביטוי שלה, וכיצד אלו קשורים לתפיסה חברתית כוללת.

## תרגום עברי
* אריך אוארבך, **מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב**, תרגם ברוך קרוא, הוסיף מבוא דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח (1957). (התרגום זיכה את מחברו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת)

## לקריאה נוספת
* גלילי שחר, "מונותאיזם וספרות", בספרו: **שארית ההתגלות: החוק, הגוף ושאלת הספרות**, מוסד ביאליק, 2011, עמ' 20–43.

## קישורים חיצוניים
* 
* יואב רינון, 
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ספרי עיון
קטגוריה:חיבורים אסתטיים
קטגוריה:ספרי 1946
קטגוריה:ספרי מוסד ביאליק
פול דה מאן

**פול דה מאן** (פלמית: Paul de Man; 6 בדצמבר 1919 - 21 בדצמבר 1983), היה פילוסוף וחוקר ספרות דקונסטרוקציוניסט.

## חייו
דה מאן נולד בבלגיה, לאנרי דה מאן שהיה יו"ר מפלגת הפועלים הבלגית ופנה לכיוון הנאציונל-סוציאליזם, ולאחר מלחמת העולם השנייה לימד בארצות הברית.

דה מאן ידוע במיוחד בקריאותיו המעודנות בשירה ובפילוסופיה רומנטית, ובשל מאמריו הקצרים על מגוון שאלות פילוסופיות וספרותיות. המאמר, "ההתנגדות לתאוריה" ("The Resistance to Theory"), שחוקר את מטרות והנחות היסוד הפילוסופיות של תורת הספרות, הוזמן כהקדמה לספר על חקר הספרות, ונדחה לאחר מכן על ידי האגודה לשפות מודרניות. המאמר טוען, שההתנגדות הרחבה והפולמוסית לתאוריה היא, למעשה, התנגדות לקריאה עצמה, התנגדות לשימוש בשפה לשם דיבור על שפה. מאמר זה פורסם לאחר מותו, בשנת 1986, בספר בשם זה, שבו נכללים גם עוד כמה מהמאמרים הידועים שפרסם בשנותיו האחרונות.

תורתו של דה מאן חלחלה בעיקר דרך השפעת סטודנטים שלו, אם כי לאחרונה עבודותיו שלו נעשו יותר ויותר נפוצות.

מחלוקת חריפה פרצה בסוף שנות השמונים, כאשר, לאחר מותו של דה מאן, מאמריו לעיתון בלגי, ששיתף פעולה עם הנאצים, התגלו. חלק מהמאמרים מכילים דעות אנטישמיות. הכרך, *Responses : on Paul de Man's wartime journalism* (נערך על ידי ורנר המאכר, ניל הרץ ותומס קנן. נברסקה, 1989), מכיל אוסף מאמרים שנכתבו על ידי תלמידיו של דה מאן וקולגות שלו, שעוסקים במחלוקת חדשה זו סביב עבודתו של דה מאן. בין השאר, אף ז'אק דרידה, פילוסוף יהודי צרפתי, וידידו של דה מאן, ניסה להגן על שמו הטוב של חברו, ולהסביר את הביטויים האנטישמיים במאמרים אלו. מיכל בן-נפתלי, תלמידתו של דרידה, ומרצה באוניברסיטה העברית, כתבה מאמר בו היא מנסה להגן על הגנתו של דרידה על פול דה מאן.

הספר "ההתנגדות לתאוריה" תורגם לעברית על ידי שי גינזבורג, ויצא לאור בהוצאת רסלינג ב-2010.

## קישורים חיצוניים
* Johns Hopkins Guide to Literary Theory
* 
* 

קטגוריה:חוקרי ספרות בלגים
קטגוריה:פוסטמודרניזם
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קורנל
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ג'ונס הופקינס
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ייל
קטגוריה:מהגרים מבלגיה לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1919
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1983
גרון

[250px|ממוזער|שמאל|איור של גרון, המציג את ה[לוע, בית הקול, מכסה הגרון, קנה הנשימה]]ה**גרון** הוא הפרוזדור לכניסת חמצן לריאות ומזון למערכת העיכול. הגרון הוא הפתח היחיד בגוף שדרכו מתקבלים חומרים חיוניים. עקב זאת, עשויים לעבור דרכו לתוך הגוף גם מיקרואורגניזמים העלולים לגרום נזק לבריאות. לכן קיימים "שומרים" העומדים על המשמר בפה ובלוע.

בפה נמצא הרוק, המכיל מוצין , שהוא ריר שלוכד מיקרואורגניזמים; ברוק מצויים גם ליזוזומים שמפרקים חיידקים ואימונוגלובולינים, חלבונים שמתפקדים כנוגדנים שמסייעים למערכת החיסון לחסל גורמים מזיקים.

משני צידי הלוע נמצאים שני קשרי לימפה, בלוטות לימפה גדולות המכונות "שקדים", אשר מהוות חלק בלתי נפרד ממערכת הלימפה ומערכת החיסון; תפקידם הוא ללכוד ולחסל חיידקים ונגיפים. בתוך לוע האף (נזופרינקס) מצוי פוליפ הקרוי אדנואיד (Adenoid), שגם הוא קשור למערכת החיסון.

עקב העמידה המתמדת בפני זיהומים, עלולים השומרים עצמם להזדהם, להתלקח ולהתנפח למצב הידוע בשם דלקת גרון או דלקת הלוע (Acute Laryngitis).

## סרטן הגרון

סרטן הגרון כולל סוגים שונים של סרטן, כולל סרטן הלוע (pharyngeal cancer) וסרטן הגרון (laryngeal cancer). סרטן זה מתפתח בדרך כלל בתאים המצפים את הגרון והוא יכול להופיע בכל אחד מחלקי הגרון.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:צוואר
מימזיס

**מימזיס** (מיוונית: **μίμησις**) הוא מונח פילוסופי וביקורתי שפירושו "חיקוי" או "ייצוג" של המציאות.

אריסטו היה זה שטבע את המושג. הן אפלטון והן אריסטו ראו במימזיס ייצוג של הטבע. עם זאת, אפלטון חשב שהבריאה כולה היא חיקוי של עולם האידיאות, ולכן החיקוי האומנותי הוא למעשה "חיקוי של חיקוי". אריסטו חשב אף הוא על מימזיס כעל חיקוי של הטבע, אולם, ככל הנראה, במונח "טבע" הוא התכוון לשינוי. העלילה, לכן, היא חיקוי של שינוי, של פעולה.

המושג משמש בעולם האמנות והתיאטרון. באמצעות המימזיס (חיקוי המציאות) הצופה קולט את המסר החינוכי שנלמד מהמחזה. ביוון העתיקה היה תפקיד המחזאי חשוב, שכן הוא מעביר בצורה ישירה לאזרחי הפוליס את הערכים שעליהם להפנים ולחיות על פיהם.

## מימזיס בניגוד לדיגסיס
אריסטו ואפלטון הנגידו בין מימזיס לדיגסיס . בדיגסיס אין זו הצורה בה יצירת אמנות מחקה את המציאות, אלא האופן בו המחבר או הדובר מתארים את המאורעות המיוצגים לקהל. בדיגסיס המחבר פונה לנמעניו ישירות, כדי לבטא את החופש שהוא נטל לעצמו בייצוג בדיון. לרוב חושבים על דיגסיס כעל "הגדה" (telling), המחבר מספר על הפעולות באופן בלתי ישיר, ומתאר מה הדמויות חושבות ומרגישות, בזמן ש**מימזיס** נתפס כ"הראיה" (showing) של המתחולל בנפש הדמויות באמצעות פעולתן.

ההבחנה בין "הראיה" ל"הגדה" הייתה מקובלת עד לשנות החמישים, כשספרו של וויין בות', "*The Rhetoric of Fiction*", התפרסם. בות' טען שהבחנה זו היא מלאכותית, מאחר שכל סיפור דורש מספר, בין אם הוא מדגיש את קיומו בטקסט ובין אם לא. בהתאם לכך, גם ההעדפה המקובלת של "הראיה" על פני "הגדה" אין בה תועלת. על כל סופר לבחור את המספר המתאים לאפקטים האמנותיים אותם הוא מנסה להשיג.

## ראו גם
*מימזיס - ספרו של אריך אוארבך

## לקריאה נוספת
* אריך אוארבך, **[[מימזיס (ספר)|מימזיס]] - התגלמות המציאות בספרות המערב**, מוסד ביאליק, 1958

## קישורים חיצוניים
* מימזיס באנציקלופדיה של הרעיונות
* 

קטגוריה:מטאפיזיקה
קטגוריה:מונחים ספרותיים
קטגוריה:אסתטיקה