תאוריית הסלקטורט

**תאוריית הסלקטורט** היא תיאוריה במדעי המדינה, שמסבירה את ההתנהגות של מנהיגים פוליטיים ואת אופן קבלת ההחלטות שלהם, בעיקר בתחום חלוקת המשאבים וחיזוק מעמדם הפוליטי. התאוריה חוקרת את הקשר בין אסטרטגיות הישרדות פוליטית לבין מציאות כלכלית. תאוריה זו מוצגת לראשונה בספר "ההיגיון של ההישרדות הפוליטית", שכתבו ברוס בואנו דה מסקיטה, אלסטייר סמית', רנדולף מ. סיברסון וג'יימס ד' מורו. בשנים שלאחר הוצאת הספר לאור, הרחיבו המחברים, ובמיוחד בואנו דה מסקיטה וסמית', את תאוריית הסלקטורט לתחומי מדיניות נוספים. התיאוריה ניתנת ליישום לא רק בתחום המדיני אלא על כל סוגי הארגונים והגופים בהם קיימת מנהיגות.

התיאוריה ידועה בשימוש שלה במשתנים רציפים, לשם סיווג משטרים על ידי תיאור היחס בין קבוצת כוח לבין כלל האוכלוסייה. בניגוד לקטגוריות קונבנציונליות, בתאוריית הסלקטורט סיווג המשטרים הוא על ספקטרום של גודל קבוצת הכוח. לדוגמה, המחברים מגדירים דמוקרטיה כמשטר קואליציוני גדול ואוטוקרטיה כמשטר קואליציוני קטן.

## סקירה כללית
ממוזער|319x319 פיקסלים| דיאגרמת אוילר פשוטה של המודל הבסיסי של תורת הסלקטראט
על פי תאוריית הסלקטורט, קיימות שלוש קבוצות אנשים המשפיעות על מנהיגים: הסלקטורטים הנומינליים, הסלקטורטים האמיתיים והקואליציה הזוכה.

**קבוצת הסלקטורטים הנומינליים**, הנקראת גם "**הניתנים להחלפה**", כוללת את כל בעלי זכות הבחירה.

**קבוצת הסלקטורטים האמיתיים**, המכונה גם "**בעלי ההשפעה**", כוללת את כל מי שהצביע בפועל.

**קבוצת ''ה''קואליציה הזוכה**, המכונה גם "**תומכים חיוניים**", היא זו שתמיכת חבריה מתורגמת לזכייה בשלטון. זוהי קבוצה קטנה מתוך הסלקטורטים, שהמנהיג חייב לשמור על נאמנותה כדי להישאר בשלטון. לדוגמה ברוסיה של ימינו: בכירים בכוחות הביטחון, ואוליגרכים עסקיים.

הנחות היסוד בתאוריית הסלקטורט היא שהמטרה העיקרית של מנהיג אינה בהכרח אידאולוגיה או דאגה לאזרחים, אלא בראש ובראשונה הרצון להישאר בשלטון. כדי להישאר בשלטון, מנהיגים חייבים לשמור על תמיכת חברי הקואליציה הזוכה שלהם. חוקים, תארים ושושלת משפחתית אינם מאפשרים השארות בשלטון אם למנהיג אין מספיק תמיכה. התומכים מצפים לתגמול כלשהו עבור תמיכתם ויינטשו את המנהיג אם התגמול לא יסופק. כאשר "קבוצת בעלי ההשפעה" היא קטנה, כמו באוטוקרטיות, המנהיג יטה להשתמש בטובות הנאה אישיות כדי לספק את רצון חבריה. כש"קבוצת בעלי ההשפעה" גדולה, כמו בדמוקרטיות, המנהיג יטה להשתמש במתן שירותים לציבור כדי לספק את רצון החברים בה.

בספרם "מדריך הדיקטטור" , בואנו דה מסקיטה וסמית' מגדירים חמישה כללים עבור מנהיגים שבאמצעותם יישארו בשלטון:ראשית מוצע בספר ש"קבוצת בעלי ההשפעה" תהיה קטנה כדי שיהיו למנהיגים פחות אנשים לספק כדי לדאוג לנאמנותם ולהישאר בשלטון. כלל שני הוא שקבוצת "הניתנים להחלפה" תהיה גדולה, כך שיהיה קל יותר להחליף מתנגדים שנמצאים ב"קבוצת בעלי ההשפעה". כלל שלישי הוא שהמנהיגים יוציאו כמה שיותר כסף מהאוכלוסייה מבלי לעורר מרד או מיתון כלכלי. הכלל הרביעי הוא לתת ל"תומכים החיוניים", במידה המספיקה כדי לשמור עליהם נאמנים אך לא יותר מזה. לבסוף מוצע כי את הכספים הנותרים יבזבזו המנהיגים כרצונם, אך מבלי לתת לתומכים החיוניים תגמולים נוספים כדי שלא יפתחו עצמאות רבה מדי ויהפכו לאיום.

התאוריה מסבירה מדוע משטרים אוטוריטריים נוטים לשחיתות ונפוטיזם, ואילו במשטרים דמוקרטיים השירות ניתן לציבוריים רחבים יותר. ההסבר לכך הוא שאם מנהיג צריך רק קבוצה קטנה של אנשים בשביל להישאר בשלטון (כמו שדיקטטור שתלוי בצבא או במשפחה שלו) – הוא יעדיף לתת להם טובות הנאה אישיות (כסף, ג'ובים, הטבות) ולא להתמקד בצרכי שאר האזרחים. לעומת זאת אם מנהיג צריך הרבה אנשים כדי שכדי שיבחרו בו (כמו בדמוקרטיה), אין לו אפשרות לתת טובות הנאה לכל אדם בנפרד. במקרה כזה הוא ישקיע בדברים שמועילים לכולם (חינוך, בריאות, כבישים, וכלכלה חזקה). מדובר בחלוקה גסה כי גם דמוקרטיות מספקות לעיתים טובות הנאה פרטיות, וגם דיקטטורות מספקות מוצרים ציבוריים, כמו הגנה צבאית ושירותים בסיסיים.

תאוריית הסלקטורט לא מוגבלת רק לממשלות. כל ארגון חייב לשמור על נאמנות של קבוצה מסוימת כדי להמשיך, וכל ארגון מוציא כסף הן על מוצרים ציבוריים והן על טובות הנאה פרטיות בהתאם לגודל קבוצת הכוח שתומכת בהנהגה.

## חלוקת מוצרים
על פי תאוריית הסלקטורט, מנהיגים שומרים על הנאמנות של קבוצת התומכים החיוניים כל עוד הם יכולים להציע לה יותר ממה שמציעים לה מתחריהם. הם שומרים על נאמנות זו בכך שהם מציעים לתומכים החיוניים שלהם מוצרים ציבוריים וטובות פרטיות . מוצר ציבורי הוא מוצר שאין אפשרות להחריג אותו, וגם מי שלא תומך בשליט יקבל אותו. למשל הגנה צבאית או מים נקיים. טובות פרטיות הן סחורות הניתנת להחרגה, כגון כסף, מתנות אישיות ומינויים לתפקידים. מכיוון שמוצרים ציבוריים אינם ניתנים להחרגה, כל האוכלוסייה נהנית מהם בעוד שמטובות הנאה פרטיות נהנים רק התומכים החיוניים.

על פי תאוריית הסלקטורט היחס בין "קבוצת *ה*תומכים החיוניים" (*=ה*קואליציה הזוכה) (W) לבין הסלקטורט (S) משפיע על ההתנהגות הכלכלית של מנהיגים. יחס זה W/S נקרא "נורמת הנאמנות" והוא נמדד בסקלה שבין אפס לאחד. הוא מודד את הסיכוי של כל חבר מהסלקטורטים, להיות בקואליציה הזוכה של המשטר הבא.

נורמות נאמנות הקרובות יותר ל-0 מצביעות על נאמנות גבוהה יותר של הקואליציה הזוכה למנהיג. במצב זה, המנהיג משקיע יותר כספים בטובות הנאה פרטיות כמו שוחד, תפקידים וכו' כדי לשמר את הנאמנות אליו ויש מעט אנשים שזוכים בטובות הנאה, מתוך הרבה אנשים שיכולים להשתתף בבחירות. כל חבר בקואליציה הזוכה יודע שהוא "קל להחלפה" ושהוא עלול לאבד בקלות את טובות ההנאה ברגע שיוחלף. הוא גם יודע שאם יפסיק לתמוך במנהיג הסיכוי שלו לחזור לקואליציה הזוכה נמוך מאוד .  

ככל שנורמת הנאמנות הולכת ונחלשת, התשלום הנדרש עבור שמירת הנאמנות של כל חבר בקואליציה הזוכה הופך גבוה יותר. בשלב מסוים התשלום לטובות פרטיות עבור נאמנות הופך כל כך גבוה שעדיף למנהיג לספק מוצרים ציבוריים שיכולים לשמש את כולם. ממשלות צריכות לשמור על ביצועים טובים יותר כאשר נורמות הנאמנות חלשות יותר. זאת באמצעות רמות גבוהות יותר של צמיחה כלכלית, ורמות נמוכות יותר של שחיתות ושל בזבוז כספי ציבור.

## טיפוסי ממשלה, מנהיגים ואיומים מאתגרים
התאוריה מסבירה מדוע מנהיגים במדינות דמוקרטיות שורדים פחות זמן בתפקידם מאשר דיקטטורים, גם אם הישגי הראשונים יהיו טובים מאוד והישגי הדיקטטורים יהיו גרועים.

בדמוקרטיה נורמות הנאמנות חלשות, וראש בממשלה לא בטוח שיבחר שוב, לכן הוא צריך לספק תוצאות ולהשקיע לשם כך בכלל הציבור. קבוצת התומכים החיוניים גדולה מאוד ובשל כך המנהיג, שצריך לרצות הרבה אנשים, אינו יכול לשכנע את חבריה להישאר נאמנים לו באמצעות טובות פרטיות, והוא משקיע יותר במוצרים ציבוריים. נוצר מצב בו יש הרבה אנשים שנהנים מהמוצרים והם יודעים שיש סיכוי טוב שמצב זה יימשך גם אם השלטון יתחלף, לכן הם יכולים לאיים בקלות בהפסקת תמיכתם בו. מצב זה בו קל להחליף את המנהיג קיים איום גדול על הישארותו בשלטון.

באוטוקרטיה, בה הסלקטורט (S) גדול והקואליציה הזוכה (W) קטנה, המנהיג יכול להישאר בשלטון שנים גם אם המדינה נכשלת. הסיבה לכך היא שמי שנמצא בקבוצת התומכים החיוניים נאמן לחלוטין למנהיג כי הוא מפחד לאבד את כל טובות ההנאה. הוא יודע שאפשר בקלות להחליף אותו בחברים אחרים מהסלקטורט. מדובר במעט מאוד האנשים שמתוגמלים על נאמנותם. הסיכוי של מתחרה להחליף את המנהיג הוא הקטן ביותר בשיטה אוטוקרטית כזו, שכן לא סביר שאנשים הנמצאים בקבוצת התומכים החיוניים יערקו, לכן האיום על המנהיג מצד מתחרים הוא קטן. לדוגמה: תחת הצאר, רק בני אצולה יכלו לשרת בתפקידי ממשל בכירים, כלומר הסלקטורט היה קטן, אך הקומוניסטים ביטלו את האצולה והפכו את כל הרוסים לשווים עקרונית. יוסיף סטלין החזיק בכוח רב יותר על העם הרוסי מאשר הצארים שלפניו מכיוון שברית המועצות הפכה למערכת סלקטורית גדולה שכל אחד בה יכול היה להגיע להשתייכות בקבוצת התומכים החיוניים. הדבר אפשר לסטלין למנות את כל אדם לתפקידי השפעה. ניקיטה חרושצ'וב, למשל, הגיע ממעמד איכרים. פקודיו של סטלין היו נאמנים באופן מוחלט כי הם ידעו שהוא יכול להחליף כל אחד מהם בקלות רבה.

מונרכיה, שבה הסלקטורט קטן (בני אצולה) וקבוצת התומכים החיוניים קטנה עוד יותר, מספקת הזדמנות גדולה יותר להפיל את המנהיג הנוכחי. הסיבה לכך היא ששיעור חברי הסלקטורט שנמצאים גם הם בקבוצת התומכים החיוניים גדול יחסית. כלומר, אם מלך חדש יעלה לשלטון, הסיכוי שהם יישארו בתפקידם גבוה, לכן קל יותר לערוק למתחרה שמציע יותר. במצב זה המנהיג חייב לשלם יותר כדי לשמור על הנאמנות. כתוצאה היחס בין שיעור טובות ההנאה הפרטיות לשיעור המוצרים הציבוריים יורד.

## בתרבות הפופולרית
"מדריך הדיקטטור" עובד ותומצת לסדרה בת שני חלקים ב-YouTube על ידי היוצר CGP Grey בשנת 2016.

## הערות שוליים

## קריאה נוספת

קטגוריה:מדע המדינה
קטגוריה:דמוקרטיה