ג'ייסון ברנן

**ג'ייסון פ. ברנן ** (נולד ב-1979) הוא פילוסוף ופרופסור לעסקים אמריקאי. הוא פרופסור בבית הספר לעסקים מקדונו באוניברסיטת ג'ורג'טאון.

ברנן כותב על תיאוריה דמוקרטית, אתיקה של הצבעה, כשירות וכוח, חופש והיסודות המוסריים של החברה המסחרית. עבודתו מתמקדת במפגש בין פילוסופיה פוליטית נורמטיבית למדעי החברה האמפיריים, במיוחד בשאלות על התנהגות בוחרים, פתולוגיות של דמוקרטיה והשלכות החירות. הוא דוגל באפיסטוקרטיה ("שלטון היודעים").

## עמדתו ביחס לדמוקרטיה
ברנן אינו מתנגד לחלוטין לדמוקרטיה, והוא טוען לדוגמה כי סין צריכה להיות מדינה דמוקרטיות יותר. עם זאת הוא טוען כי מדינות אחרות כמו ארצות הברית או קליפורניה לא צריכות בהכרח "יותר דמוקרטיה".

ברנן טוען כי בשיטה הדמוקרטית קיימים כשלים מהותיים ויש לשפר אותה. מכאן לא נובעת התנגדות לדמוקרטיה - באופן דומה לכך שאם מישהו מעריץ את להקת מטאליקה, אין זה אומר שהוא חושב שלא ניתן לשפר את איכות הנגינה של הלקה. לדבריו עשרות מדינות ניסו קומוניזם ונכשלו כולן ועשרות מדינות ניסו קפיטליזם, והצליחו הרבה יותר. לפי ברנן דבר זה הוא טיעון בעד קיום של כלכלה שיש בה מידה רבה של חופש, או כלכלה מעורבת, אבל לא נובע מכך שיש לאמץ כלכלת לסה-פר שבה הממשלה לא מתערבת כלל בשוק.

ברנן מזכיר כי בשוק חופשי יש מספר כשלים מערכתיים, כשלי שוק, ויש לתקן אותם. לדבריו, באופן דומה גם בדמוקרטיה יש כשלים מערכתיים ויש לתקן אותם, וכי כשלים אלה דומים בטבעם לכשלי שוק. כשל שוק אחד הוא מוצרים ציבוריים: שווקים ללא פיקוח מספקים פחות מידי מוצרים ציבוריים - אנשים צריכים כבישים וגשרים או הגנה צבאית, אבל השוק אינו מנגנון מוצלח בהספקת מוצרים כאלה בגלל היותם מוצר ציבורי ו"כשל הטרמפיסט". לאנשים יש תמריץ לשלם פחות מידי כסף או לא לשלם בכלל על שימוש בגשר שמישהו אחר שילם על בנייתו, זו בעיית הטמרפיסט, ומכאן קיימת הסכמה רחבה שעל הממשלה לחייב אנשים לשלם על מוצרים כאלה. ברנן טוען כי גם "ממשל" הוא דוגמה ידועה של מוצר ציבורי. בדומה למוצרים ציבוריים אחרים, יש תמריץ לאנשים להשקיע פחות מידי מאמץ או כסף בתחזוקה של מוצר זה. לדוגמה אם אדם בודד נמנע מהשתתפות בהצבעה בבחירות לא תהיה לזה כל השפעה על איכות החיים ברמת המחוז, המדינה או ארצות הברית כולה.

כשל שוק נוסף הוא פחות מידי תחרות בין חברות- מצב של אוליגופול או מונופול. במצב זה חברות עלולות לצבור יותר מידי כוח, לקבוע מחירים, או להציע מוצרים גרועים לצרכנים. לכן ממשלות רבות בעולם מנסות להגדיל את התחרות בין חברות, שכן תחרות יוצרת איכות. לדברי ברנן, לממשלות יש בעיה דומה. לדוגמה הממשלה שולטת ברציפות במשך 4 שנים, מצב שלדבריו הוא דומה לכך שעלינו לבחור בין שתי מסעדות ואז לאכול באותה מסעדה במשך 4 שנים תמימות. ממשלות הן מטבען מונופול- רוב האזרחים לא יכולים לבחור לעבור למדינה אחרת, שכן הדבר כרוך במחיר גבוה - אפילו לאנשים באליטה החברתית, כמו ברנן, שחיים במדינה עשירה כמו ארצות הברית. ברנן מציין כי פחות מידי תחרות קיימת בחלק מהמדינות גם במובן הפוליטי - דוגמה בולטת לכך היא ארצות הברית שבה יש רק שתי מפלגות גדולות. לדבריו תחרות מעטה מידי בין מפלגות יכולה להוריד את איכות הממשל באופן דומה לזה שתחרות מעטה מידי בין חברות מורידה את איכות המוצרים בשוק.

בעיה נוספת שקיימת בשווקים היא מידע אסימטרי, כאשר אדם מגיע למוסך לתיקון הרכב, המכונאי יודע הרבה על הרכב והלקוח מעט, ולכן המכונאי יכול למכור ללקוח מוצר גרוע או מוצר או שירות מיותר, וללקוח אין בהכרח את המידע שדרוש כדי לבדוק דבר זה. לדברי ברנן טיעון זה קיים גם ביחס לממשלות. האנשים שנמצאים בעמדות כוח יודעים הרבה יותר על סוגיות שונות מאשר רוב הציבור. לדבריו אחד הממצאים החזקים בתחום המחקר שבדק ידע של מצביעים מצא כי רוב האנשים יודעים כמעט כלום על הנושאים הציבוריים שהם מצביעים עליהם. דבר זה לא השתנה מאז שנות ה-50 ועד היום. לדבריו חלק מהאזרחים אפילו יודעים "פחות מכלום" - במשאל אמריקאי ידוע, הנשאלים הבורים ביותר, כ-25% מכלל הנשאלים, יודעים כה מעט על המצב הפוליטי עד כי התשובות שלהם הן פחות טובות מהימור מקרי על התוצאה.

כשל ידוע נוסף של כלכלת שוק הוא כשל ברציולניות של המשתתפים - אנשים לעיתים קרובות מוטים בשל חשיבה קצרת טווח והזנחה של תכנון ארוך טווח או שהם מבצעים החלטות מוטות בגלל שורה של הטיות קוגניטיביות שונות. דבר זה משמש לעיתים קרובות טיעון בעד התערבות ממשלתית לדוגמה בחוקים להגבלת מכירה או שיווק של טבק או הגבלת על עישון. לדבריו כאשר מסתכלים על אנשים כמצביעים מוצאים את אותם כשלי רציונליות - עיבוד המידע בצורה גרועה ומוטית. הוא נותן דוגמה לתאוריה דמוקרטית נפוצה, שלדבריו אינן נכונה. לפי תאוריה זו אנשים יודעים מה הנושאים החשובים להם, הם לומדים את העולם, הם מחפשים ומוצאים את המפלגה שתיתן לדעתם את הפתרון הכי טוב, כולנו עושים זאת, ואז מקבלים מפלגות שמעניקות לאזרחים את מה שטוב להם. לדברי ברנן לפחות בארצות הברית הסיבות והדרך שבה אנשים מצביעים שונה לגמרי מתאוריה זו. לדבריו אדם רוצה להשתייך לקבוצה מסוימת ולהיות אהוב על ידה. ההצבעה של אדם זה הרי לא משנה את תוצאת הבחירות, אבל היא כן משנה בהקשר שאותו אדם רוצה להיות אהוב בקבוצת אנשים מסוימת, קבוצת השווים, ואכפת לו מה אנשים בקבוצה זו יחשבו עליו. לכן הוא מוצא מה המפלגה שקבוצה זו מצביעה ומצביע בעצמו שוב ושוב בעד אותה מפלגה, ומקבל על כך פרס חברתי. לעיתים קרובות בוחר כזה לא יודע ולא אכפת לו מה הפוליטיקאים שבחר בהם עושים, או גרוע יותר - אותו בוחר יצדיק בדיעבד כל מדיניות או פעולה שהפוליטיקאים שבחר בהם יעשו.

בעיה נוספת שקיימת בשוק היא עלויות חיצוניות - שני צדדים עושים עסקה בשוק לתועלת הדדית אבל חלק מעלות המוצר או השירות מוטל על צד שלישי - לדוגמה אדם שקנה מכונית נוסע בה והעלות של זיהום האוויר נופלת על אנשים אחרים שצריכים לשלם על תרופות נגד מחלות הנגמרות מזיהום זה או על שיפוץ מבנים שנהרסו בגלל הזיהום. זו סיבה לקנוס או להגביל פעיליות שמובילות לעלויות חיצוניות. לפי ברנן בהצבעה בבחירות יש בעיה דומה - אנשים ממקומות שונים או העדפות שונות מטילים על אחרים עלויות, על ידי כך שהממשל מאלץ את משלמי המיסים לשלם על הוצאות אלה.

בעיה ידוע נוספת היא בעיית הסוכן - לעיתים ממנים סוכן שעלול לבגוד במי שמינה אותו ולגזור רווחים פרטיים או לפגוע במי שמינה אותו. בעיה דומה לפי ברנן קיימת בממשל דמוקרטי - אנשים שנבחרים לתפקידים ציבוריים או הופכים להיות חלק ממעגל מקבלי ההחלטות בממשל, דואגים קודם כל לאינרטסים הפרטיים שלהם ולא בהכרח דואגים לכלל האזרחים.

לפי ברנן, אם מרכזים את כל הכוח הפוליטי בידיים של אנשים מעטים, מקבלים הרבה פעמים ניהול רציונילי של המדינה, אבל לטובת המיעוט השולט. לדוגמה פוטין מנהל את רוסיה לטובת פוטין. בעיה אחרת קיימת לדבריו אם מפזרים את כל הכוח בין אנשים רבים מידי - אז מקבלים אנשים שאכפת להם מהמדינה, אבל הם לא טורחים לחשוב יותר מידי על הנושא. ברנן מספק אנלוגיה לכך -אם הייתה לו כיתה עם 10,000 תלמידים, ובתחילת הסימסטר יבהיר שהציון בבחינה הסופית שאנשים יקבלו הוא לא הציון בבחינה שלהם, אלה הציון הממוצע. לפי ברנן מחקרים ניסויים שבדקו התנהגות כזו מצאו כי במצב זה הציון הוא נכשל - שכן אף אחד לא טורח ללמוד. דבר זה לא נובע מכך שאנשים הם טיפשים או מושחתים מטבעם אלה בגלל שיש להם תמריצים מעוותים. לפי ברנן, גם בדמוקרטיה יש תמריצים מעוותים כאלה, והשאלה היא איך ניתן לתקן דבר זה.

ברנן מציע לתקן את השיטה הקיימת באמצעות שינוי שיטת ההצבעה. הוא מציע כי ביום ההצבעה כל האנשים, כולל קטינים, ילכו להצביע, ויספקו 3 סוגים של מידע:
* מי הם - כדי לקבל מידע דמוגרפי על הבוחרים.
* מה הרצונות שלהם
* מה הם יודעים - מענה על שאלון בן כ-30 שאלות בסיסיות על פוליטיקה- כמו מי סגן הנשיא, מי ראש הממשלה, מה אחוז המס (קיים ויכוח בשאלה מה באמת צריכות להיות השאלות האלה)

לפי ברנן, בהינתן המידע על מי האנשים, מה הם רוצים ומה הם יודעים, ניתן לבצע סימולציה לגבי השאלה מה הם היו רוצים, אם הם היו בעלי מידע מלא על השאלה בהינתן הנתונים הדמוגרפיים שלהם. לדבריו כלי זה משמש חוקרים ממדעי החברה מזה זמן רב כדי לנסות להבין איך דמוגרפיה או מידע משפיעים על הצבעה של אנשים, מדוע לא להשתמש בכלי זה גם ככלי הכרעה פוליטי. לטענת ברנן, אנחנו לא יכולים לגרום לכל האנשים להיות חכמים יותר, אבל אנחנו יכולים לסמלץ את הדבר הזה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופים אמריקאים
קטגוריה:מחשבה מדינית