בריכת השילוח

שמאל|ממוזער|200px|בריכת השילוח (1865)
שמאל|ממוזער|200px|בריכת השילוח בראשית המאה ה-20
שמאל|ממוזער|200px|בריכת השילוח (1934)
שמאל|ממוזער|200px|התעלה המזינה את הבריכה (2007)
שמאל|250px|הבריכה מלאה מים, חורף 2014|ממוזער
**בְּרֵכַת הַשִּׁילוֹחַ** (**הַשִּׁלֹחַ**) היא בריכה הנמצאת בקצה הדרומי של הגן הלאומי "עיר דוד" בירושלים. הבריכה ממוקמת בקצהו הדרומי-מזרחי של הגיא המרכזי, סמוך למקום מפגשו עם נחל קדרון. בחפירות שנערכו במקום מאז שנת 2004 ואילך נחשפו שרידי בריכה גדולה מימי בית שני בשטח שכונה בערבית "ברכת אל-חמרה", והיא זוהתה על ידי חוקרים רבים כבריכת השילוח של תקופה זו. שטח הבריכה בימי הבית השני הגיע ככל הנראה לכ-3 דונם. בסמוך לבריכה נתגלו רחבה מרוצפת וראשיתה של דרך עולי הרגל – רחוב רחב ידיים שהוביל מהבריכה צפונה לאורך הגיא המרכזי ולעבר הר הבית ובית המקדש. ככל הנראה בנויה בריכה זו על שרידיה של בריכת השילוח הקדומה מימי הבית הראשון שאליה היטה חזקיהו המלך את מי הגיחון.

בעבר רווחה תפיסה שזיהתה את בריכת השילוח מעט צפונית יותר, במקום בו נמצא הקצה הדרומי של נקבת חזקיהו, אך במאה ה-19 עלתה האפשרות לזהותה בברכת אל-חמרה, אפשרות שנעשתה מקובלת כמעט על הכול בעקבות גילוי שרידי הבריכה במקום בשנת 2004. עם זאת, חוקרים אחדים מערערים על זיהוי זה.

## שרידים מימי בית ראשון

בקצה הדרומי-מזרחי של בִּרְכֵּת אֶל-חֲמְרַה, מתחת לכביש התוחם את עיר דוד ממזרח, התגלו בחפירות ארכיאולוגיות שנערכו במקום מאז המאה ה-19 ועד המאה ה-21 שרידי סכר קדום הסוכר את הגיא המרכזי ויוצר במקום בריכה או מאגר מים. הסכר, הגדול בארץ מתקופה זו, תוארך לימי הבית הראשון, סביב שנת 800 לפנה"ס, תקופת מלכותם של המלכים יואש או אמציה. מאז חציבת נקבת חזקיהו קיבלה הבריכה את מימי הגיחון באמצעות הנקבה. בריכה זו היא כנראה זו הנזכרת בספר נחמיה: .

## בימי בית שני
בשנת 2004, במהלך עבודות להחלפת צינור ביוב ראשי שנערכו בשוליים הצפוניים-מזרחיים של ברכת אל-חמרה, היישר מתחת למצוק הסלע הדרומי של עיר דוד, חשף הארכאולוג אלי שוקרון עם פקח רשות הטבע והגנים אורי אורבך (שהתבקש על ידי שוקרון לתעד את עבודות התשתית), מדרגות אבן אחדות. בעקבות כך נערכה במקום חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות בהנהלת אלי שוקרון ורוני רייך. בחפירה נחשף צדה הצפוני-מזרחי של בריכה מדורגת גדולת מידות. נחשפו גם פינותיה הדרומית-מזרחית והצפונית-מזרחית. החופרים הציעו לזהות את הבריכה עם השילוח המוזכר במשנה (למשל כמקום שאיבת המים לניסוך המים בסוכות, או מקום שאיבת מי החטאת לפרה האדומה) וגם בברית החדשה, בסיפור על ריפוי העיוור (ראו להלן). הסתבר גם שתעלת המים שבה זורמים מי המעיין לאחר יציאתם מנקבת השילוח, היא התעלה המזינה את הבריכה המדורגת.

הבריכה השלמה הייתה ככל הנראה בעלת מתאר טרפזי (צרה יותר בצפונה, והולכת ומתרחבת עם התרחבות העמק לדרומה - כך גם על פי הזווית הקהה של הפינה הצפונית שנחשפה). היא גדולת מידות (אורך הצלע המזרחית שנחשפה בשלמותה הוא כ-50 מ'). הבריכה בנויה גרמי מדרגות המופרדים על ידי מדרכים (פודסטים) צרים. מאחר שתעלת ההזנה עוברת מעל למדרגה הגבוהה ביותר ניתן היה למלא את כל הבריכה במים ולהציף את כל המדרגות. השיטה לבנותה במדרגות ובמדרכי ביניים נועדה כנראה לאפשר שימוש בבריכה במפלסי מים שונים.

במקום שמדרגות אבן אחדות חסרות, נתגלו מדרגות בנויות טיח בעל גוון אפור השייכות לשלב קדום יותר של הבריכה.  בטיח זה התגלו מטבעות מן המאה הראשונה לפנה"ס, מימיו של המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי. סוג זה של מדגות מטויחות אופייני בעיקר למקוואות טהרה מתקופת הבית השני, שמהם התגלו בירושלים למעלה ממאה ושבעים. 

היישר מצפון לבריכה נחשפו חלקים מרחבה מרוצפת לוחות אבן. בין שוליה הצפוניים-מערביים של הבריכה ובין הרחבה המרוצפת מבדיל סטילובט (אדן בנוי המוגבה בעשרה סנטימטרים מן הרחבה המרוצפת) החוצה את העמק לרוחבו, במקביל לשולי הבריכה. בסביבה נמצאו חוליות אבן של עמודים (על חוליה אחת נמצאו אותיות עבריות שזוהו כסימני סתתים). אלה ניצבו בזמנם על הסטילובט ויצרו חציצה מסוימת בין הבריכה לבין הרחבה הציבורית.

### מקווה לעולי רגל
חשיבותם של מי השילוח בימי הבית השני, לטקס ניסוך המים על המזבח בבית המקדש בחג הסוכות ולהכנת מי החטאת לטהרת טמאי מת, ידועה מהמקורות. המבנה המיוחד של הבריכה והעובדה כי מימיה הם מי מעיין, שיכולתם לטהר טמאים היא בדרגה הגבוהה ביותר מבחינה הלכתית, הביא חלק מהחופרים להשערה שמי השילוח שימשו גם לתפקיד נוסף – במים אלה טבלו עולי הרגל וטיהרו עצמם לפני שעלו לבית המקדש בשלושת הרגלים. החוקרים מצאו דמיון בין הבריכה מימי הבית השני למקוואות טבילה בני התקופה שנתגלו בחפירות הכותל הדרומי וברובע היהודי. הקושי בהצעה זו נובע מן העובדה שטבילה לשם טוהרה חייבת להיעשות ללא חציצה בין הטובל ובין המים, כלומר בעירום. לדברי רייך ושוקרון ייתכן שהיו בתוך המים אזורים מגודרים במחיצות ארעיות (שכן בכמה מאבני המדרגות נמצאו שקעים רבים שבהם אפשר היה לתחוב כלונסאות לתמיכת מחיצות). לעומת זאת טען יואל אליצור כי שקעים אלו אינם אחידים ואינם מסודרים בסדר כל שהוא, ועל כן אין לקבל את ההצעה כי נתחבו בהם כלונסאות למתיחת מחיצות. לאור ניתוח מראה הבריכה והמונח היווני שבו היא נזכרת בברית החדשה הציע אליצור כי הבריכה שימשה  לשחייה ולא לטהרה.

### סופה של בריכת השילוח

הבריכה מימי הבית השני יצאה משימוש בחורבן הבית השני בשנת 70. על כך מעידים מספר מטבעות שנתגלו על גבי אבני הריצוף של הרחבה המרוצפת הניגשת אל הבריכה מצפון, המתוארכים כולם לימי המרד הגדול. המאוחר שבהם זמנו השנה הרביעית למרד, היא שנת 69. בשנים שלאחר החורבן שטפו גשמי החורף את סחף הגבעות במורד הגיא ובמורד מדרונות הר ציון שממערב לבריכה, אל תוך הבריכה שהתמלאה בשכבות סחף (עד 4 מ' במקומות אחדים) עד שנתכסתה כולה. מאוחר יותר טויחה הבריכה שוב וחזרה לשמש, עד שיצאה משימוש בימי הביניים.

## הבריכה הביזנטית והכנסייה

יש הסבורים שבתקופה ההלניסטית רומית התקיים בבריכה זו או בסמוך לה פולחן פגני בשם "גד יון" (כך נראה מהמשנה, זבים, א,ה) במקביל לפולחן היהודי בבריכת השילוח הגדולה. ככל הנראה פולחן 'גד יון' קשור לאלילות יוון שמשכנן הוא ליד מים ובו יש סגולה לבריאות ולרפואה לרוחצים במים הקשורים בפולחן זה. כמו במקרים רבים העניקה הנצרות לאתר מעטה פולחני חדש למקום בתיאור הנס שישו ביצע בבריכה זו.

הנוסע מבורדו מתאר בשנת 333 בריכה מפוארת ורחבת ידיים שהייתה מוקפת שדרות עמודים מארבעת צדדיה. הדפנות (22.5 מ' אורך כל צלע) נחצבו בסלע הטבעי ומעליו הייתה בניית גזית. באמצע הבריכה עמדה מחיצה להפרדה בין גברים לנשים. לא ברור תיאור זה ביחס לממצא הידוע כיום. בשנים 1894–1897 נחשפה על ידי פרדריק בליס וארצ'יבלד דיקי שרידיה של כנסיית השילוח שנבנתה באמצע המאה ה-5 על ידי הקיסרית אודוקיה.

הכנסייה הוקמה לזכר סיפור הנס של ישו שהחזיר לעיוור את ראייתו בבריכת השילוח כפי שמתואר בבשורה על-פי יוחנן ט 1–7:

הכנסייה הוקמה מצפון לבריכת השילוח, כלומר על גבי המוצא הדרומי של ניקבת השילוח, וחלקיה נשתמרו היטב, לעיתים עד לגובה העולה על 2.5 מטר. הכנסייה, שמידותיה 16 מטר ברוחב על 28 מטר באורך, נחלקה לאולם תווך ושתי סיטראות על ידי ארבע אומנות רבועות. הסיטראות רוצפו בפסיפסים מעוטרים בדגמים שרווחו בתקופה הביזנטית. הכניסה לכנסייה הייתה מצפון וירדו אליה דרך אטריום (חצר פנימית) ונרתקס מדורג ממנו עברו לכניסה דרך סטיו. הסיטרה הדרומית נפתחה אל בריכת השילוח במעין סטיו פתוח. במאה השישית, בימי שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס, הורחבה הכנסייה ונוספו לה חדרים נוספים. הכנסייה חרבה עם הכיבוש הססאני בשנת 614.

### הבריכה הביזנטית

במרכזה של הכנסייה נבנתה בריכה שהוזנה ממי נקבת השילוח. בריכה זו המשיכה לשמש גם לאחר חורבן הכנסייה. התיקון האחרון נעשה בשנת 1879 ואז קיבלה הבריכה את צורתה הנוכחית הקטנה בהרבה (פחות מחמישית) מהבריכה המקורית. כשבליס גילה ב-1896 את בריכת ארבעת הסטווים ואת שרידי הכנסייה הזדרזו המוסלמים להקים מסגד במקום לבל ינסו הנוצרים לחדש את בניין הכנסייה. בריכה זו זוהתה בטעות עם בריכת השילוח המקורית עד לראשית המחקר המודרני. מאז המאה ה-19 פקפקו חוקרים בזיהוי זה והציעו לזהות את בריכת השילוח המקורית בברכת אל-חמרה, הצעה שקיבלה חיזוק בחשיפה הארכאולוגית בשנת 2004.

### ממצאים חדשים
בשנת 2004 נחתמה עסקת רכישה בין עטרת כהנים לפטריארכיה היוונית של מספר נכסים בירושלים, בתחום היה כלול גם שטח הבוסתן שכיסה את רוב שטח הבריכה הקדום, שטרם נחפר. בית המשפט אשרר את העסקה סופית בשנת 2022, ובעקבות כך שטח הבוסתן הועבר לידי אלע"ד והחלה חפירה של רשות העתיקות ברוב שטח הבריכה שעד כה טרם נחשף. 

בחפירות החדשות התגלו שרידים מתקופות שונות מימי הבית הראשון ועד התקופה העות'מאנית. לדעת החופרים התברר בחפירות אלו כי הצלע הדרומית-מזרחית של הבריכה לא הייתה בעלת גרמי מדרגות ומדרכים, זאת בניגוד להשערתם של רייך ושקרון שלפיה הייתה הבריכה מוקפת בגרמי מדרגות מכל עבריה. זאת ועוד: מדידת גובה מדרגות הטיח של הבריכה מן המאה הראשונה לפנה"ס לימדו כי גובה כל מדרגה היה כ-0.5 מטר, דבר שאינו מתאים למדרגות אלא למושבים. בעקבות תגליות אלו הגיעו חופרי הבריכה להצעה מחקרית חדשה בהבנת פשר הבריכה ושימושה בימי הבית השני.

### תיאוריה אלטרנטיבית
החופרים נחשון זנטון, פיליפ ווקוסבוביץ ואיתמר ברקו, הציעו כי במקום הייתה בריכת מים עמוקה ולצידה נבנה מבנה מושבים שבו ישבו צופים ומבטם ממורכז לעבר הבריכה. לפי הצעה זו היה זה תיאטרון ימי שנבנה על ידי המלך הורדוס, ובו הציג את הקרב הגדול של פטרונו, קרב אקטיום של אוגוסטוס קיסר. בעקבות ממצאיהם פקפקו חוקרים אלה גם בזיהוי בריכה זו כברכת השילוח וטענו כי בריכת השילוח של ימי הבית השני הייתה בקצה נקבת חזקיהו ואילו הבריכה שהייתה בברכת אל-חמרה היא "בריכת שלמה" הנזכרת בתיאורו של יוסף בן מתתיהו (מלחמת היהודים ספר חמישי 145). עם זאת, יש לציין כי לא מוכר מקור כל שהוא המזכיר תיאטרון ימי בירושלים, על אף שיוספוס מפרט בדרך כלל על דברים מסוג זה ועל אף שהזכיר את התיאטרון והאמפיתיאטרון שבנה הורדוס בעיר ואת המשחקים שנערכו בהם (קדמוניות היהודים ספר חמישה עשר 268-275). 

## לקריאה נוספת
* טל חניה, ברכת השילוח ועבודת המקדש בימי הבית השני, **בית היוצר**, עמ' 12–25
* אלון דה-גרוט, שלומית וקסלר-בדולח, מורדות הר ציון וברכת השילוח (ברכת אל-חמרה): סוגיה בטופוגרפיה של ירושלים בתקופה הפרסית, **חידושים בחקר ירושלים** 20, תשע"ה-2014, עמ' 131–140
* רוני רייך ואלי שוקרון, חפירה בין בריכת השילוח המדורגת לבין פניה הפנימיים של חומת-הסכר, בקצה הדרומי של עמק הטירופויון, ירושלים, **מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה** 5, ירושלים, 2010, עמ' 27–45
* צבי גרינהוט וגבי מזור, עיר דוד, דרך השילוח: בריכה מטויחת מימי הבית השני הנסמכת לבריכת השילוח, עתיקות עמ' 101, תשפ"א, 2021

## קישורים חיצוניים

* אתר עיר דוד
* רוני רייך ואלי שוקרון, בריכת השילוח מימי הבית השני בירושלים, באתר מקרא־נט
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ירושלים: מבני אספקת מים
קטגוריה:אתרי המקרא
קטגוריה:אתרים ארכאולוגיים בירושלים
קטגוריה:ארץ ישראל: היסטוריה
קטגוריה:ארכאולוגיה מקראית
קטגוריה:עיר דוד
שילוח
קטגוריה:אתרים ארכאולוגיים יהודיים בארץ ישראל
קטגוריה:מעיין הגיחון