open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
כריסטין הישנה

**כריסטין הישנה** (באנגלית: **The New Adventures of Old Christine** - **הרפתקאותיה החדשות של כריסטין הישנה**) היא קומדיית מצבים אמריקאית בכיכובה של ג'וליה לואי-דרייפוס ששודרה ברשת CBS במשך חמש עונות בשנים 2006–2010. הסדרה שודרה בישראל בערוץ yes stars Comedy.

הסדרה זכתה בפרס אמי ופרס גלובוס הזהב.

## רקע העלילה
כריסטין קמפבל היא גרושה בת 35 ויחד עם חברתה הטובה בארב (ונדה סייקס), מנהלת מכון כושר לנשים. יום אחד הגרוש שלה ריצ'רד (קלארק גרג) מביא את חברתו החדשה, כריסטין האנטר (אמילי רתרפורד). מאחר שלשתיים שם פרטי זהה, המשפחה והחברים מכנים את האנטר "כריסטין החדשה", ומתחילים לכנות את קמפבל "כריסטין הישנה".

בינתיים כריסטין צריכה להתמודד עם מרלי ולינדזי (טרישה אוקלי ואלכס קאפ הורנר) האימהות ה"מרושעות" (כפי שהחבורה מכנה אותן) והסנוביות מבית ספרו של ריצ'י (טרבור גאגנון), בנם של כריסטין קמפבל וריצ'רד. בנוסף היא צריכה לסבול את אחיה שגר איתה.

## דמויות ראשיות
***כריטין "הישנה" קמפבל** (ג'וליה לואי-דרייפוס)
***ריצ'רד קמפבל** (קלארק גרג): בעלה לשעבר של כריסטין הישנה.
***מת'יו קמפבל** (האמיש לינקלייטר): אחיה של כריסטין הישנה, שגר איתה. סובל מתסביך אדיפוס.
***ריצ'י קמפבל** (טרבור גאגנון): בנם של ריצ'רד וכריסטין הישנה.
***כריסטין "החדשה" האנטר** (אמילי רתרפורד): חברתו הצעירה, המתוקה והמבולבלת של ריצ'רד, שמכונה "כריסטין החדשה". נוטה לכעוס על ריצ'רד בשל קרבתו המתמשכת עם כריסטין הישנה. בעונה החמישית יולדת את בתה, דקוטה כריסטין האנטר.
***מרלי** (טרישה אוקלי): אחת מהאמהות המרושעות בבית הספר הפרטי שלומד ריצ'י, היא עקרת בית עשירה וקבוע יורדת על כריסטין ומבקרת אותה על כך שהיא עובדת ובעלת משכורת נמוכה.
***לינדזי** (אלכס קאפ הורנר): אחת מהאימהות המרושעות, חברתה של מרלי.
***ברברה בארא**ן (ונדה סייקס): חברתה של כריסטין קמפבל, אשר מנהלת איתה מכון-כושר.

### דמויות משנה
* לילי ג'וף בתור **אשלי**, הבת של מרלי. (עונות 1–5)
* מריסה בלנצ'רד בתור **קלסי**, הבת של לינדזי. מגלה בהדרגה כי היא לסבית. (עונות 1–5)
* איימי פרינגטון בתור **אלי**, עובדת שנונה בחדר כושר, מתוארת כבן אדם שקט וביישן. (עונות 1–2, 4)
* ג'ורדן בייקר בתור **גברת בלט**, המחנכת של ריצ'י בכיתה ג'. (עונה 1)
* אנדי ריכטר בתור **סטן/אבא עצוב**, אב גרוש שיוצא עם כריסטינה, אך זו לא מסוגלת להיכנס איתו למיטה בשל המיומנות המינית שלה זכה בתואר "אלוף". (עונות 1–3)
* מאט לטשר בתור **ברטון שפר**, בן זוג מעברה של כריסטינה. (עונות 1–2)
* אנתוני הולידיי בתור **פיט**, בעלה לשעבר של ברברה. בשלב מסוים ברברה ופיט נפרדו באופן זמני, אך זאת לפני שהיא מבינה שהיא לא אוהבת להיות לבד. עם זאת, הנישואים שלהם מובילים לגירושים מרים. (עונות 1–2)
* מרי אליזבת' מקדוניו בתור **גברת ווילהויט**, מורה ואמא מרושעת בבית ספר. (עונות 1–5)
* בלייר אנדרווד בתור **דניאל האריס**, המורה של ריצ'י בכיתה ד' ובן זוגה של כריסטין מאוחר יותר. (עונות 2–3, 5)
* סקוט באקולה בתור **ג'ף האנטר**, ידוע גם בשל כינויו "פאפא ג'ף". תחילה הוא במערכת יחסים עם קריסטין, אבל עד מהרה היא מגלה שהוא אביה של כריסטין החדשה וזורקת אותו. (עונות 2, 4–5)
* טים דיקיי בתור **פטריק האריס**, החבר החדש של כריסטין הישנה, אותו היא פוגשת בחנות וידאו. בעל התקפי זעם כאשר הוא מאבד דברים. (עונה 4)
* אריק מקורמק בתור **מקס**.

## קישורים חיצוניים
* 

* האתר הרשמי של הסדרה
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה

קטגוריה:קומדיות מצבים אמריקאיות
קטגוריה:סדרות טלוויזיה אמריקאיות שעלו לשידור בשנת 2006
בית הספר תחכמוני (ירושלים)

שמאל|ממוזער|250px|בית ספר תחכמוני ברחוב אתיופיה בראשית שנות ה-20
[250px|ממוזער|המורה  דבורה לבנון ותלמידיה בתחכמוני ב[רחוב  אתיופיה|רחוב החבשים בשנת תרפ"ב]]
שמאל|ממוזער|250px|בית הספר במיקומו החדש בשכונת כרם בשלהי שנות ה-20
שמאל|ממוזער|120px|המנהל, מרדכי צבי אילן
טקסט=מסמך מודפס משנת 1965|ממוזער|תעודת מעבר מכתה ד' לכתה ה' של תלמיד (קלמנוביץ יוסף), בבית הספר היסודי תחכמוני בירושלים, בשנת 1951
**בית הספר "תחכמוני"** בירושלים, הוקם בשנת 1909 ברחוב החבשים, ביוזמתם של משכילים דתיים שביקשו להקנות לבניהם "תורה עם דרך ארץ", ערכי מסורת בשילוב מדע מודרני ורעיונות ציוניים. באותה שנה הוקמה גם הגימנסיה העברית רחביה. הקמת בית הספר עוררה את זעמה של עדת החרדים הפרושים בירושלים, ובייחוד הרבנים ובני הכוללים שראו בו חילול הקודש.

## היסטוריה
בית הספר תחכמוני הוקם בסתיו 1909 תחת השם "חדר תורה". בבית הספר למדו תלמידים מגיל 10 ומעלה בעלי "ידיעה כל שהיא בעברית וגמרא". במודעות של בית הספר נכתב שמטרת בית הספר: "לתת לילדים חנוך עברי דתי לאומי ברחב מובנה של מילה זו. ואת ההשכלה הנחוצה לפי תנאי המקום". שפת הדיבור של בית הספר הייתה עברית ולמדו בו גמרא, תנ"ך, תפילה, דינים, עברית ודקדוקה, חשבון, מדעים, היסטוריה של עם ישראל ושל אומות העולם, וידיעת הארץ. מנהל בית הספר היה ד"ר יהודה מהרשק, והיה בו ארבע שכבות גיל. בית הספר פעל בשכונת זיכרון משה במבנה ששימש קודם לכן את בית היתומים של אלעזר הלוי גרינהוט. בשנת תרע"ב למדו בבית הספר 75 תלמידים. בית הספר קיבל סיוע תקציבי ממנחם אוסישקין.

באפריל 1914 עבר ד"ר מהרשק לנהל את תחכמוני ביפו. באותה תקופה חדלה חברת עזרה מתמיכתה בבית הספר והוא קיבל סיוע מוועד החינוך בראשות דוד ילין. 

פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקשה על פעילות בית הספר. הוא פעל זמן מה מבית היתומים הספרדי. לקראת שנת הלימודים תרע"ו שונה שם בית הספר ל"חדר תחכמוני". בית הספר הורחב לשמונה כיתות ולצד בית הספר הוקם גן ילדים לבנים שבו למדו הילדים קריאה וכתיבה.

מנהל בית הספר סיפר על קורות בית הספר בימי מלחמת העולם הראשונה:
:"בסוף ימי המלחמה העולמית ... נמצא בית הספר בפנה נדחה אשר באחת השכונות בירושלם, מחמת היותו מכרח להסתר מחמת המציק. את ראשית הכתיבה והחשבון למדו הילדים האלה על ידי כתיבה באצבעות טבולות במים על הספסלים מחוסר אמצעי כתיבה אחרים. אחרי הכבוש באה עת ההתנדבות לגדוד העברי ובית הספר התרוקן ממוריו אשר נענו לקריאה לעזרת העם. בימים הקשים, ימי הפרעות שהעיבו את שמי ירושלים נמצא המחנך שוב בין אסירי עכו." 

ביוזמת המנהל מרדכי צבי אילן, המורים וועד ההורים, עבר בית הספר בשנת ה'תרפ"ט (1929) לשכונת מקור ברוך לבניינים שאמורים היו לאכלס את בית היתומים דיסקין. הבניינים שופצו וגם שוכלל אולם בשם "אהל שם" אשר שימש לבית כנסת ולמטרות תרבותיות אחרות. כיום נקרא אולם זה "אהל מרדכי" על שמו של מנהל המוסד כיובל שנים מרדכי צבי אילן. 

בית הספר תחכמוני היה מעוז הפועל המזרחי והציונות הדתית בירושלים, בו התחנכו אלפי תלמידים, בפלורליזם חברתי ודתי, הן בחבר המורים והן בקרב התלמידים, מסורתיים ודתיים כאחד. בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל במבנה בית הספר בחודשי הקיץ סניף של תנועת המכבי הצעיר. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר המבנה לשימוש בית ספר חרדי והיום הוא משמש את תלמוד תורה המסורה של החרדים-הליטאים.

## ראו גם
*תחכמוני (בית ספר)
*בית הספר תחכמוני (תל אביב-יפו)

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ציונות דתית: חינוך
תחכמוני (ירושלים)
קטגוריה:מוסדות לימוד ומחקר שאינם פעילים עוד
קטגוריה:מקור ברוך
קטגוריה:הפועל המזרחי
מחוזות קיריבטי

עם הכרזת העצמאות של קיריבטי בוטלה החלוקה המנהלית של המדינה למחוזות. עם זאת, בהתאם מצב הגאוגרפי ניתן להבחין ב-3 קבוצות איים שבמדינה.

שמאל|ממוזער|300px|מפת קיריבטי

## קישורים חיצוניים
* נתוני אוכלוסייה, מפקד 2020

*
מולי שפירא

**מולי (שמואל) שפירא** (13 בספטמבר 1942 – 3 בינואר 2024) היה איש רדיו ישראלי, ראש מחלקת התרבות בגלי צה"ל.

## ביוגרפיה
מולי שפירא נולד בכפר מל"ל וגדל בתל אביב. בראשית שנות השישים, שירת בלהקת פיקוד צפון. לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים והוסמך כעורך דין, אך עסק במקצוע זה זמן קצר מאוד בשירות המבחן.

שפירא הצטרף לצוות תחנת גלי צה"ל בסוף שנות ה-60 ובמשך כארבעים שנותיו בתחנה מילא מספר רב של תפקידים, בעיקר כעורך תוכניות. בשנת 1999 מונה לראש חטיבת התרבות והבידור בתחנה, לאחר שניהל את מחלקת התרבות משלהי שנות השבעים ויזם מופעים רבים שהופצו על גבי תקליטורים. הוא ערך תוכניות רבות, בהן "ציפורי לילה" ו"בילוי היום", והגיש את תוכנית התרבות "בילוי נעים", ששודרה בימי שישי. שפירא הכתיב את הקו התרבותי והבידורי של התחנה וכונה בתואר "צאר התרבות של גלי צה"ל". באוקטובר 2009 פרש מתפקיד ראש מחלקת התרבות, אך הוא המשיך בהגשת תוכניתו השבועית "בילוי נעים" עד 9 בדצמבר 2016. בשנים 2016–2018 הגיש את התוכנית במתכונת מקוצרת בימי שבת, ולאחר מכן חזר לרצועה בימי שישי בשיתוף יואב גינאי בחלוקת שעות נפרדת.

ב-2009 הוענק לשפירא פרס אמ"י למפעל חיים. הוא זכה גם בפרס סוקולוב למפעל חיים ובפרס מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לתיאטרון, שהוענק לו ב-2007, אף שלא היה איש תיאטרון פעיל אלא עיתונאי.

ב-2019 הופסקה עבודתן של חיילות כמפיקות ברצועת התרבות שהגיש שפירא, בשל הערות מיניות מצידו.

ב-3 בינואר 2024 נפטר שפירא, לאחר שחלה התדרדרות במחלה הנוירולוגית שממנה סבל.

## חיים אישיים
שפירא היה נשוי לכרמלה ואביו של השחקן ומגיש הטלוויזיה דן שפירא. התגורר בתל אביב. אחיו הוא עמוס שפירא, פרופסור למשפטים.

שפירא היה ידוע כאוהד של קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, שבחרה להקדיש לזכרו פוסט זיכרון.

## קישורים חיצוניים

* ראיון מוקלט עם מולי שפירא  בתוכנית ציפורי לילה מתגעגעות בהגשת רועי בר נתן ושחר סגל
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שדרני רדיו ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס סוקולוב
קטגוריה:סגל גלי צה"ל
קטגוריה:זוכי פרס התיאטרון הישראלי
קטגוריה:זוכי פרס אמ"י
קטגוריה:חברי להקת פיקוד הצפון
קטגוריה:עורכי דין ישראלים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:כפר מל"ל: אישים
קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים
קטגוריה:זוכי פרס מפעל חיים של אמ"י
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1942
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2024
אוזבקיסטן איירווייז

[ממוזער|250px|[בואינג 787 של החברה ממריא מבן-גוריון]]
**אוזבקיסטן איירווייז** (באנגלית: **Uzbekistan Airways**; באוזבקית: **O‛zbekiston havo yo‛llari**) היא חברת התעופה הלאומית של אוזבקיסטן. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי טשקנט. החברה מפעילה טיסות מטשקנט ליעדים ברחבי ברית המועצות לשעבר, המזרח הרחוק, המזרח התיכון, אירופה, וכן לניו יורק.

## תולדות החברה
החברה הוקמה בשנת 1992 לאחר הקמתה של אוזבקיסטן כמדינה עצמאית, על בסיס מטוסיה של החטיבה האוזבקית של אירופלוט. קו הנוסעים הראשון שהופעל היה בין טשקנט ללונדון. בשנת 1993 החלה החברה להפעיל טיסות פנים-ארציות.

## צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:

## פעילות החברה בישראל
נכון לשנת 2018 מפעילה החברה 4 טיסות שבועיות בין נמל התעופה הבינלאומי טשקנט לנמל התעופה בן-גוריון.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:חברות תעופה לאומיות
קטגוריה:אוזבקיסטן: תחבורה
קטגוריה:חברות אוזבקיות
קטגוריה:אסיה: חברות תעופה
גאנה במשחקים האולימפיים

**[[גאנה]]** השתתפה לראשונה ב**[[המשחקים האולימפיים|משחקים האולימפיים]]** באולימפיאדת הלסינקי (1952), עוד בהיותה מושבה בריטית בשם חוף הזהב. היא נעדרה מאולימפיאדת מלבורן (1956), ושבה והשתתפה באולימפיאדת רומא (1960), כמדינה עצמאית. היא נעדרה מאז מהמשחקים עוד פעמיים: כשהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה, וכשהשתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.

הספורטאי הגנאי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף קלמנט קווראטי, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת רומא (1960), הישג השיא של גאנה במשחקים האולימפיים עד היום. באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה המתאגרף אדי בליי במדליית ארד, והאתלט מייקל אהיי דורג שביעי בקפיצה לרוחק. נבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר, אך הובסה 5-1 בידי נבחרת מצרים, והודחה. באולימפיאדת מינכן (1972) זכה מתאגרף נוסף במדליית ארד, פרינס אמארטי. הקופץ לרוחק ג'ושוע אווסו קרוב להישג דומה, כשסיים במקום הרביעי, שני סנטימטרים בלבד מאחורי הזוכה במדליית הארד, האמריקני ארני רובינסון. באותם משחקים, דורגה האצנית אליס אנום במקום השישי בריצת 100 מטר.

ההישג המשמעותי הבא הגיע רק באולימפיאדת ברצלונה (1992), כאשר נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הארד. גאנה הפסידה לנבחרת ספרד בחצי הגמר, וגברה על נבחרת אוסטרליה במשחק על המקום השלישי. קוואמי איוו כבש שישה שערים לזכותה של גאנה (שלושה מהם במשחק רבע הגמר נגד נבחרת פרגוואי), והיה סגן מלך השערים של הטורניר.

באולימפיאדת אטלנטה (1996) הודחה נבחרת הכדורגל בשלב רבע הגמר, לאחר שהפסידה לברזיל 4-2. האתלט עזיז זיקרי העפיל לגמר ריצת 100 מטר מהמקום השישי באולימפיאדת סידני (2000) ומהמקום השביעי באולימפיאדת אתונה (2004), ואולם בשני מקצי הגמר נפסל. אתלט בולט נוסף, איגניסיוס גאיסה דורג שישי בקפיצה לרוחק באתונה, ומרגרט סימפסון דורגה תשיעית בקרב שבע.

אולימפיאדת ונקובר (2010) הייתה אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה גאנה. ייצג אותה ספורטאי אחד, גולש הסקי האלפיני קוואמי נקרומה-אצ'אמפונג.

## מדליות

### לפי אולימפיאדה
**באולימפיאדות הקיץ:**

### לפי ענף
**בענפי הקיץ:**

## ראו גם
* גאנה במשחקים הפאראלימפיים 
* גאנה במשחקים האולימפיים לנוער

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:גאנה: ספורט
קטגוריה:מדינות במשחקים האולימפיים
חיימה הראשון, מלך אראגון

שמאל|ממוזער|מטבע שעליו רשום שמו של המלך חיימה הראשון
**חיימה הראשון** (בספרדית: **Jaime I de Aragón**; 2 בפברואר 1208 – 27 ביולי 1276), ה"כובש", היה מלך אראגון בשנים 1213–1276. חיימה לחם יחד עם מלכי קסטיליה במוסלמים, וכבש את האיים הבלאריים ואת ולנסיה.

## ביוגרפיה
### בצעירותו
חיימה נולד ב-2 בפברואר 1208 לפרו השני, מלך אראגון, ומארי דה מונפלייה. ב-12 בספטמבר 1213 נהרג אביו במהלך קרב מירה ואילו חיימה נשבה בידי סימון דה מונפור והוא בן שש שנים בלבד. האפיפיור אינוקנטיוס השלישי אסר על דה מונפור לנצל עובדה זו והוא נאלץ לשלוח את הילד, עם ליווי מתאים, לממלכתו.

### כיבושיו
בשנת 1227 תפס חיימה את השלטון, לאחר שדיכא את מרידות האצולה נגדו. שנים רבות לחם במוסלמים, ועקב מסעות הכיבוש הרבים שעשה, כונה "חיימה הכובש". בשנת 1229 כבש את מיורקה, ובשנת 1235 כבש את איביזה ופורמנטרה. בין 1238 ל-1232 כבש את כל אזור ולנסיה, והפך אותה לממלכה נפרדת החברה באיחוד של אראגון וקטלוניה. בשנת 1264 כבש את אלש, ובשנת 1266 כבש את מורסיה, ומסר אותה לאלפונסו העשירי, מלך קסטיליה.

בשנת 1258 חתם על הסכם שלום עם לואי התשיעי, מלך צרפת, במסגרתו ויתר לואי על העיר מונפלייה שבדרום צרפת ועל אזור הגבול עם קטלוניה, בתמורה לפרובאנס וחבל לנגדוק. בשנת 1273 בנה חיימה את קתדרלת וסקה על חורבות מסגד מוסלמי, ובשנת 1274 הקים את ויאריאל (מספרדית – עיירת המלך).

### היחס ליהודים
בתחילת תקופתו יכלו היהודים להסיר את הטלאי הצהוב אשר חייבה אותם הכנסייה לשים בעקבות גזירתו של אינוקנטיוס השלישי בוועידה הלטרנית הרביעית. חיימה אף הבטיח ליהודים זכויות אזרחיות. אך לאחר שהפצירו בו הכמרים, החזיר את הגזירה לתוקפה. בשנת 1263 נערך בפניו ויכוח ברצלונה המפורסם, שבו השתתף הרמב"ן, שאותו חיבב המלך ואף כיבדו. אך בשבת שאחר הוויכוח ירד המלך בעצמו לבית הכנסת כדי לבקש מהיהודים שימירו את דתם.

## משפחתו
בשנת 1221 התחתן חיימה עם לאונור מקסטיליה, בתם של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, ממנה נולד לו בן אחד:
* אלפונסו (1229–1260).

בשנת 1235 התחתן חיימה עם יולאנטה מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה, ממנה נולדו לו עשרה ילדים:
* ויולנטה מאראגון (1236–1301), אשת אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה.
* קונסטנסה (1239–1269), אשת מנואל מקסטיליה, אחיו של אלפונסו העשירי.
* פרו השלישי, מלך אראגון (1240–1285), אשר מלך אחרי אביו על אראגון, קטלוניה וולנסיה.
* חיימה השני, מלך מיורקה (1243–1311), אשר שלט באיים הבלאריים.
* פרננדו, (1245–1250).
* סנצ'ה (1246–1275), נזירה שחיה בירושלים.
* איזבלה (1248–1271), אשת פיליפ השלישי, מלך צרפת.
* מריה (1248–1267), נזירה.
* סנצ'ו מאראגון (1250–1275), ארכיבישוף העיר טולדו.
* לאונור (1251).

בשנת 1235 התחתן חיימה עם תרסה גיל דה וידאורה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
* חיימה (1255–1285).
* פייטרו (1259–1318).

בנוסף, היו לחיימה כמה ילדים לא חוקיים.

## אילן יוחסין

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:מלכי אראגון
קטגוריה:רקונקיסטה: אישים
קטגוריה:ילידי 1208
קטגוריה:נפטרים ב-1276
זמביה במשחקים האולימפיים

**[[זמביה]]** השתתפה לראשונה ב**[[המשחקים האולימפיים|משחקים האולימפיים]]** באולימפיאדת טוקיו (1964), עוד בהיותה מדינת חסות בריטית בשם רודזיה הצפונית. היא נעדרה מאז מהמשחקים פעם אחת, כשהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול (1976), במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה. זמביה מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.

הספורטאי הזמבי הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף קית' מווילה, שזכה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). באולימפיאדת סיאול (1988) הפתיעה נבחרת הכדורגל לאחר שסיימה בראש הבית בשלב המוקדמות, ובין היתר הביסה 0-4 את נבחרת איטליה, אך ברבע הגמר הובסה באותה תוצאה על ידי גרמניה המערבית, והודחה. שחקן הנבחרת קלושה בוואליה הבקיע שישה שערים, והיה סגן מלך השערים של הטורניר, אחרי רומאריו.

באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה האתלט סמואל מטטה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות. ארבע שנים מאוחר יותר היה מטטה ראשון בשלב המוקדמות, אך בחצי הגמר סיים רק במקום העשירי, ולא העפיל לשלב הגמר. במשחקים הבאים רשמו הספורטאים הזמבים הישגים נמוכים. את ההישג הטוב ביותר רשם האצן ג'רלד פירי, שהעפיל לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר באולימפיאדת לונדון (2012), וסיים במקום החמישי במקצה שלו וה-15 הכללי.

## מדליות

### לפי אולימפיאדה
**באולימפיאדות הקיץ:**

### לפי ענף

**בענפי הקיץ:**

## ראו גם
* זמביה במשחקים הפאראלימפיים
* זמביה במשחקים האולימפיים לנוער

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:זמביה: ספורט
קטגוריה:מדינות במשחקים האולימפיים
תשמיס

**תשמיס** הוא פעולת נידוי המקובלת בחברה הבדואית.

במשפחה הבדואית מתקיימת ערבות הדדית בין בני המשפחה, להגנה על החיים, הכבוד והרכוש של בני המשפחה. במקרה שבו התנהגותו של אחד מבני המשפחה גורמת נזק ליתר בני המשפחה או שהוא יוצא כנגד החברה, עלולה המשפחה לנדותו ולנתקו ממסגרת ההגנה והערבות ההדדית, בטקס הקרוי תשמיס (פירוש מילולי: **"ייבוש בשמש"**). טקס זה כולל הודעה פומבית, כדי שהציבור ידע שהערבות ההדדית אינה מתקיימת עוד. הנידוי נכנס לתוקף 48 שעות מרגע ההחלטה, על מנת לאפשר חרטה. 

התשמיס אינו נחשב לענישה, אלא לאמצעי הגנה שנוקטת המשפחה, כדי להימנע מהנזק שגורם לה בן המשפחה הסורר. לעיתים נדירות יותר מחליט בדואי לנתק עצמו ממסגרת הערבות ההדדית של משפחתו, צעד הקרוי "בשמסו אנפוסהום".

## הטקס

טקס התשמיס מתנהל באירוע חברתי, כגון עלייה לקבר קדוש או חתונה. לעיתים, כאשר קיימת דחיפות לביצוע הטקס הוא יזומן כאירוע חברתי העומד בפני עצמו. הטקס יבוצע בנוכחות נציגי שבטים מכל האזור, על מנת להבטיח כי גם שבטים אחרים ימנעו ממתן חסות למנודה. אביו של המנודה מכין סעודה חגיגית לאורחיו, ולאחר מכן פונה לשניים משופטי השבט ובפני הנוכחים מפרט את הנזקים שגרם בנו. הוא פונה לקהל ושואל האם יש מי שמוכן לקחת את בנו תחת חסותו, ובמידה ואין עונה, אחד מבני המשפחה פושט מהנאשם את הג'לביה, מניח אותה על שיח יבש ומעלה אותה באש.

## ראו גם
*אוסטרקיזם
*חרם ונידוי ביהדות
*נידוי בנצרות
*חרם חברתי
*גלות

## קישורים חיצוניים
* מסגרת ה"ח’מסה" וחשיבותה בחברה הבדווית
* א (ב"ש) 5117/01 אחמד אלבז נגד פרחאן חיר אל-דין אלבאז ואחרים, ניתן ב-25 באפריל 2009

## הערות שוליים

קטגוריה:החברה הבדואית
קטגוריה:טקסים
סויוז TMA-15

**סויוז TMA-15** (ברוסית: **Союз ТМА-15**) היא חללית סויוז ששוגרה ב-27 במאי 2009 מקוסמודרום בייקונור. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - הקוסמונאוט רומן רומננקו, והאסטרונאוטים פרנק דה ווין הבלגי מסוכנות החלל האירופית, ורוברט ת'ירסק מסוכנות החלל הקנדית.

החללית הגיעה אל תחנת החלל הבינלאומית ב-29 במאי, ולראשונה צוות תחנת החלל מונה שישה אסטרונאוטים קבועים. גודל זה התאפשר עם התקנת מתקן מיחזור מים, שהובא במשימת STS-126, הממחזר שתן ולחות מן האוויר ומייצר מהם מי שתייה. במשימה זו לראשונה היה ייצוג לחמש סוכנויות החלל המפעילות את התחנה - הרוסית, האמריקאית, הקנדית, האירופית והיפנית.

כאשר מפקד התחנה, גנאדי פדאלקה, חזר לכדור הארץ באוקטובר 2009, היה פרנק דה ווין המפקד האירופי הראשון של התחנה.

סויוז TMA-15 נשארה על תחנת החלל עד 1 בדצמבר 2009.

## הצוות

**צוות ששוגר:**
*  רומן רומננקו - מפקד
*  פרנק דה ווין - מהנדס טיסה
*  רוברט ת'ירסק - מהנדס טיסה

**צוות שחזר:**
*  רומן רומננקו - מפקד
*  פרנק דה ווין - מהנדס טיסה
*  רוברט ת'ירסק - מהנדס טיסה

### צוות גיבוי
*  דמיטרי קונדרטייב - מפקד
*  אנדרה קוייפר - מהנדס טיסה
*  כריס הדפילד - מהנדס טיסה

## תיאור המשימה
חללית "סויוז TMA-15" שוגרה ב-27 במאי 2009 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה.

החללית הגיעה אל תחנת החלל הבין-לאומית ב-29 במאי והתחברו למודול "זאריה". באותה עת בתחנת החלל שהה משלחת מס' 19 בפיקוד גנאדי פדאלקה. ביחד עם צוות "סויוז TMA-15" הם הרכיבו משלחת מס' 20 לתחנת החלל בין-לאומית שלראשונה מונה שישה אסטרונאוטים קבועים. גודל זה התאפשר עם התקנת מתקן מיחזור מים, שהובא במשימת STS-126, הממחזר שתן ולחות מן האוויר ומייצר מהם מי שתייה. הישג נוסף של משימה זו הוא שבעקבות הגעתה לתחנת החלל, היה בה לראשונה ייצוג לחמש סוכנויות החלל הראשיות המפעילות את התחנה - הרוסית, האמריקאית, הקנדית, האירופית והיפנית.

כאשר מפקד התחנה, גנאדי פדלקה, חזר לכדור הארץ באוקטובר 2009, היה פרנק דה ווין המפקד האירופי הראשון של התחנה.

"סויוז TMA-15" נשארה על תחנת החלל עד 1 בדצמבר 2009 כחללית חירום כאשר היא חזרה לכדור הארץ עם צוות זהה לצוות ההמראה.

## קישורים חיצוניים

* 
* מידע על הטיסה
* תיאור המשימה

## הערות שוליים

קטגוריה:תוכנית סויוז
גאיה (להקה)

שמאל|ממוזער|250px|גילי ליבר, מייסד להקת "גאיה"
**גאיה** היא להקה ישראלית שנוסדה בשנת 1998 על ידי גילי ליבר, והוציאה עד כה חמישה אלבומים.

## חברי הלהקה
* גילי ליבר – סולן וגיטרה
* עדי לביא – שירה
* דורון דנגור – קלידים
* נמרוד לכיש – בס
* רונן ציוני Rony Zee – תופים
* איילת ציוני – מנהלת

## חברים לשעבר
* סימה דן – נגנית כלי הקשה
* עמוס פרידמן – בסיסט
* דין דין אביב – סולנית
* מישל עמר - תופים וכלי הקשה

## דיסקוגרפיה
* גאיה (1999) – מתוכו הצליח "שיר לאהבה"
* רוקדים ושרים (2000) – מתוכו הצליח "מה אני יודע"
* נולדנו להמשיך חיים (2002) – מתוכו הצליח "חגיגאיה"
* חופשי (2008) – מתוכו הצליח "מי הלוחש"
* יפים הלילות בכנען (2009) - מתוכו "דבקה רפיח"

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:להקות אתניות ישראליות
קטגוריה:מתמודדי קדם-האירוויזיון
קטגוריה:להקות שהוקמו בשנת 1998
STS-38

**STS-38** הייתה המשימה ה-37 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-15 בנובמבר 1990, ונמשכה קרוב לחמישה ימים.

במקור המשימה תוכננה לחודש יולי באותה שנה, אך דליפת מימן נוזלי, שנתגלתה במעבורת החלל קולומביה בעת ההכנות לשיגור STS-35, הביאה את נאס"א לבצע בדיקות תדלוק חוזרות במעבורת אטלנטיס, שעיכבו את שיגורה. הבדיקות אישרו שהדליפה קיימת גם במעבורת זו, וחייבו את החזרת המעבורת מכן השיגור לבניין הרכבת המעבורת, לתיקונים. המעבורת חנתה מחוץ לבניין במשך יממה, בזמן שהקולומביה מועברת אל כן השיגור, וכתוצאה מכך נפגעה קלות מברד. תוך כדי הכנסתה לבניין, נפלה עליה קורה שהייתה אמורה להיות מוסרת, וגרמה גם היא לנזק קל שתוקן.

## הצוות
* **מפקד:** ריצ'רד קובי
* **טייס:** פרנק קלברטסון
* **מומחה משימה:** רוברט ספרינגר
* **מומחה משימה:** קארל מיד
* **מומחה משימה:** צ'ארלס גימר

## המשימה
משימת STS-38 הייתה המשימה השביעית שבוצעה בעזרת מעבורות החלל עבור משרד ההגנה של ארצות הברית. המעבורת שיגרה את הלוויין USA-67, ששימש להאזנה לתשדורות. ככל הנראה, הלוויין שוגר על מנת לסייע לכוחות ארצות הברית במלחמת המפרץ.

הנחיתה התעכבה ביום אחד, עקב רוחות צד שחרגו מן העוצמה המותרת בבסיס הנחיתה המתוכנן, בסיס חיל האוויר אדוארדס. בסופו של דבר המעבורת הונחתה במרכז החלל קנדי. זאת הייתה הפעם הראשונה שאטלנטיס נוחתת במרכז קנדי מאז 1985.

## ראו גם
* משימות מעבורות החלל

## קישורים חיצוניים

* דף המשימה באתר נאס"א
* תיאור המשימה
* סרטון על המשימה

## הערות שוליים

STS-038
קטגוריה:1990 בארצות הברית
מנפטה

שמאל|ממוזער|250px|מנפטה עתיקה: ניתן לראות בחלקה הימני מברשות אשר מסרקות את הסיבים ואת השיניים הפולות את הגרעינים
[שמאל|ממוזער|250px|כריכת־כותנה במנפטה במפעלים האזוריים ב[מועצה אזורית שער הנגב, 1972]]
**מנפטה** (באנגלית: **Cotton gin**, הלחם של כותנה ומנוע) היא כלי חקלאי המשמש לתעשיית הכותנה. מנפטה (ולעיתים נקראת גם ג'ין) היא גם כינוי למפעל שבו מתבצע תהליך הניפוט.

בתהליך הניפוט מופרדים סיבי הכותנה מהגרעינים ועוברים ניקוי ראשוני. הסיבים נדחסים לכריכות נפרדות, והגרעינים נשלחים לשימוש תעשייתי, לזריעה מחדש ולמאכל לבקר.

תהליך הניפוט, שבעבר נעשה ביד, הצריך כוח אדם ושעות עבודה רבות. יצירה של מנפטה מכנית קיצרה את התהליך. ממציא המנפטה המודרנית הוא איליי ויטני. ויטני המציא את המנפטה בשנת 1793 לאחר שראה את הצורך בה בעת שהתגורר בחוות שונות שגידלו כותנה והם נכללים ברשימת X-פטנט. המנפטות הראשונות, שהופעלו באופן ידני על ידי ארכובה, הגיעו ליעילות גדולה מאוד, פי 50 מהניפוט הידני. דגמים גדולים יותר של מנפטות הגיעו להספק גדול יותר והופעלו על ידי בהמות. המצאתו זו של ויטני הביאה להרחבה משמעותית בייצור כותנה, והיוותה גורם עקיף למלחמת האזרחים האמריקאית כאשר הגבירה באופן משמעותי את הביקוש לעבדים. המצאת המנפטה הוזילה את תהליך ייצור הכותנה ובד זה תפס את קדמת הבמה בתעשיית הטקסטיל. מנפטות מודרניות פועלות על עקרונות דומים למכונה שהמציא ויטני.

המילה "מנפט" מופיעה במשמעות זו של ניקוי סיבי הכותנה בתלמוד בבלי.

## קישורים חיצוניים

* 
## הערות שוליים

קטגוריה:כלים חקלאיים
קטגוריה:ציוד חקלאי
קטגוריה:טקסטיל
קטגוריה:ארצות הברית: המצאות
דנה לפידות (אלבום)

**דנה לפידות** הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה לפידות. האלבום יצא לאור ב-27 באוגוסט 2008, על ידי חברת התקליטים הד ארצי. מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "מוניות", "משוגעת", "בובת קברט" ו-"הפוכים".

במרוצת השנים זכה האלבום למעמד זהב על סך מכירות של כ-20,000 עותקים בסך הכל.

## רשימת השירים באלבום
1. מוניות 
2. הפוכים
3. תחנות החיים 
4. מוצ"ש 
5. מרחב אחר 
6. כולך 
7. משוגעת
8. חצות 
9. רוחות של קיץ
10. בובת קברט
11. מילים קטנות 
12. ברגע

## סינגלים

## קליפים
*מוניות (בימוי: אביב קוזלוב)
*בובת קברט (בימוי: לליב סיוון)
*הפוכים (בימוי: רותי מאירי)

## המשתתפים באלבום
*משה דעבול- גיטרות, כלי הקשה, טאר פרסי, תכנותים
*ניר מנצור- תופים
*עמוס פרידמן - גיטרה בס
*ערן מיטלמן- קלידים, פסנתר
*אוהד חיטמן- כלי קשת - עיבוד וניצוח
*חן שנהר, קרן טננבאום - כינורות
*גליה חי - ויולה
*מאיה בלזצמן - צ'לו
*דוד סגל - קונטרה בס
*יוסי שטרית - גיטרה חשמלית
*ארז יולביץ - גיטרת ניילון, גיטרה אקוסטית
*דורון בראון - מילים, לחן

## קישורים חיצוניים

* יובל דעבול, דנה לפידות - ביקורת האלבום, פרשן
* טל פרי, מסע הלפיד, Mooma
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי בכורה מ-2008
קטגוריה:אלבומי דנה לפידות
קטגוריה:אלבומים בעברית
קטגוריה:אלבומי זהב בישראל
קטגוריה:אלבומי חברת הד ארצי
רונית רפאל

**רונית רפאל** (נולדה ב-6 במאי 1966) היא אשת עסקים הפעילה בתחום הקוסמטיקה והאסתטיקה. מייסדת רשת מרכזי היופי "רונית רפאל" והמותג הבין-לאומי L.RAPHAEL.

## ביוגרפיה
רפאל נולדה וגדלה במושב פדיה, למשפחה בת 7 ילדים.
למדה ארבע שנים בבית ספר עמל א' ברמלה.

את דרכה בתחום הקוסמטיקה החלה בגיל 18, כקוסמטיקאית במספרה, בעקבות טיפול קוסמטי בלתי מקצועי שגרם לכווייה כימית בפניה.

ב-1986, לאחר סיום שירותה הצבאי, הקימה בתל אביב את מכון הקוסמטיקה הראשון שלה, שהציע טיפולים קוסמטיים ומיטת שיזוף. ב-1998 נכנסה לתחום הניתוחים הפלסטיים.

רשת מרכזי היופי שהקימה, הנושאת את שמה, היא הגדולה בתחומה בישראל, עם שישה סניפים ומחזור פעילות המוערך בעשרות מיליוני ש"ח בשנה. בנוסף, ב-2005 פתחה שני סניפים בשווייץ, תחת המותג הבין-לאומי L.RAPHAEL.

ב-2009 נבחרו רפאל והמותג הבין-לאומי שבבעלותה להיות הגורם הרשמי שהעניק את טיפולי היופי לכוכבי הקולנוע הבין-לאומיים שהגיעו להשתתף בפסטיבל קאן. בשנים שלאחר מכן פתחה מכוני ספא תחת המותג שלה במלון "ארבע העונות" בפריז ובמלון היוקרה "מרטינס" בקאן.

בשנת 2021 רכשה רונית רפאל את רשת סטודיו סי, רשת ישראלית שהוקמה בשנת 1990 ומתמחה במגוון חוגים ופעילויות ספורטיביות לנשים בתחום החיטוב, התעמלות אחרי לידה, כושר ודיאטה.

רפאל גרושה ואם לשלושה ילדים. הבן לי מנישואיה הראשונים וג'וליאן ושרה מנישואיה השניים ליונתן לייטרסדורף, אדריכל והבעלים של קרן ההון סיכון "אל קפיטל", שהחזיק יחד עמה במותג היופי L.RAPHAEL בז'נבה, שווייץ. אחייניתה היא הזמרת יובל רפאל.

## קישורים חיצוניים
* רונית רפאל באתר המותג "רונית רפאל"
* אסנת כותן, נכנסת לורידים - ריאיון עם רונית רפאל, באתר allcareers, 2 במאי 2007
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:נשות עסקים ישראליות
קטגוריה:אנשי עסקים ישראלים
קטגוריה:בוגרי תיכון עמל א' רמלה
קטגוריה:משפחת לייטרסדורף
קטגוריה:אנשי עסקים בתחום הקוסמטיקה
קטגוריה:פדיה: אישים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1966
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1966
פורטמן רוד

**פורטמן רוד** (אנגלית: **Portman Road**) הוא אצטדיון כדורגל בעיר איפסוויץ' שבמחוז סאפוק שבאנגליה. פורטמן רוד הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת איפסוויץ' טאון, החל משנת 1884. תכולתו של האצטדיון כוללת 30,311 מקומות ישיבה.

האצטדיון אירח מספר פעמים את משחקי הנבחרת הצעירה של אנגליה ומשחק אחד של הנבחרת הבוגרת נגד קרואטיה בשנת 2003. האצטדיון אירח גם אירועי ספורט אחרים כגון משחקי הוקי שדה ומפגשי ספורט בינלאומיים. לאחרונה, האצטדיון אירח גם הופעות מוזיקה של אר.אי.אם. ואלטון ג'ון.

האצטדיון עבר שיפוצים בתחילת שנות ה-2000, ומספר מקומות הישיבה עלה מ-22,600 ל-30,311; בכך הפך לאצטדיון הגדול ביותר במזרח אנגליה.
שיא האוהדים למשחק באצטדיון היה 38,010 אלף אוהדים במשחק נגד לידס יונייטד בשנת 1975.

מחוץ לאצטדיון מוצבים פסלים בדמותם של אלף רמזי ובובי רובסון, מאמני הקבוצה בעבר.

## קישורים חיצוניים

* פורטמן רוד, באתר הרשמי של איפסוויץ' טאון
* פורטמן רוד באתר Stadium Guide
* פורטמן רוד באתר World Stadiums 

קטגוריה:אצטדיוני כדורגל באנגליה
קטגוריה:איפסוויץ' טאון
קטגוריה:איפסוויץ'
מחוזות טובאלו

מבחינה מנהלית כוללת טובאלו 9 איים בהתאם למספר האיים המיושבים.

שמאל|ממוזער

## קישורים חיצוניים

* נתוני אוכלוסייה, מפקד 2017

*
קטגוריה:טובאלו: חלוקה מנהלית
מחוזות טונגה

שמאל|ממוזער|300px|מפת טונגהמבחינה מנהלית טונגה מחולקת ל-5 מחוזות.

## קישורים חיצוניים
* נתוני מפקד אוכלוסייה, 2021

## הערות שוליים

*
קטגוריה:רמת החלוקה המנהלית הראשונה לפי מדינה
אברהם אולנו

**אברהם אולנו מנסנו** (בספרדית: **Abraham Olano Manzano**; נולד ב-22 בינואר 1970 באנואטה, גיפוסוקה) הוא רוכב אופניים ספרדי. הישג השיא בקריירה שלו הוא זכייה באליפות העולם במרוצי כביש בשנת 1995, וכן הוא זכה באליפות העולם נגד השעון בשנת 1998.

## קריירה
### קריירה כחובב
אולנו החל לרכב בגיל 11 בבית ספר מיוחד לאופניים, וניצח מספר מרוצי אופני כביש חשובים בדרגת הנערים. מאוחר יותר עבר אולנו לענף אופני מסלול, והפך לאלוף ספרד במספר סוגי מקצים, כדוגמת מרוץ מרדף. הוא חזר מאוחר יותר לאופני כביש, ורכב בתור חובבן עבור קבוצות Kauku ו-AVSA. הוא התמחה בשנים אלו כמאיץ.

### קריירה מקצוענית
בשנת 1992 החל אולנו את הקריירה המקצוענית שלו, כאשר חתם בקבוצת CHCS. הקבוצה נסגרה זמן קצר לאחר מכן, והוא עבר עוד באותה שנה לקבוצת לוטוס. במדי לוטוס הוא ניצח לראשונה במרוץ מקצועני, ה"גראן פרמיו דה וילפרנקה דה אורדיסיה" שהתקיים במקום הולדתו, גיפוסוקה.

ב-1993 אולנו עבר לקבוצת CLAS קייסטור, שהתאחדה מאוחר יותר עם מאפיי והפכה לקבוצת "מאפיי-קלאס". בקבוצה זו הוא החל לזכות במרוצים חשובים, כדוגמת הוואלטה אסטוריאס. הוא ניצח גם במרוץ הכביש ובמרוץ נגד השעון שהתקיימו במסגרת אליפות ספרד באופני כביש. ב-1995 הוא זכה במרוץ הכביש באליפות העולם באופניים בקולומביה, לאחר שהקדים את מיגל אינדוראין שהיה המועמד הבכיר לניצחון. באותה שנה הוא ניצח בשלושה קטעים בוואלטה אספניה, אחד משלושת הגרנד טורס.

לאחר הצלחות אלו נחשב אולנו על ידי אוהדי אופניים רבים כממשיך דרכו של מיגל אינדוראין, שזכה חמש פעמים בטור דה פראנס. ב-1996 הוא החל לממש את יכולותיו גם במרוצי קטעים, כאשר זכה בטור דה רומאנדי, סיים במקום השלישי בג'ירו ד'איטליה (לאחר שהוביל את המרוץ מהקטע השני עד לקטע האחרון שבו), ובמקום התשיעי בטור דה פראנס. באולימפיאדת אטלנטה הוא זכה במדליית הכסף במרוץ נגד השעון. ב-1997 הוא הגיע למקום הרביעי בטור דה פראנס. בשנת 1998 הפך אולנו פעם נוספת לאלוף עולם, הפעם במרוץ נגד השעון. הוא זכה באותה שנה גם בוואלטה אספניה, ובכך היה זה הגרנד טור הראשון והיחיד בו זכה בקריירה שלו.

בשנת 1999 אולנו עבר לקבוצת הספרדית ONCE, ונשאר בקבוצה למשך שלוש שנים. ההישג החשוב ביותר שלו בשנים אלו היה המקום השני בג'ירו ד'איטליה של שנת 2001. בסיום עונת המרוצים של 2001 פרש אולנו מרכיבה מקצוענית.

ב-2014 הופיע שמו של אולנו ברשימה שפרסם הסנאט של צרפת שכללה רוכבים שנמצאו חיוביים לבדיקת סמים בבדיקות שנלקחו בטור דה פראנס ב-1998 ונבדקו מחדש (לאחר שפותחה בדיקה שמסוגלת לגלות את החומר האסור EPO) ב-2004.

## הישגים בולטים

## קישורים חיצוניים

* פרופיל של אברהם אולנו באתר Cycling Website
* ביוגרפיה באתר Giant Tours

## הערות שוליים

קטגוריה:מנצחי קטעים בטור דה פראנס
קטגוריה:רוכבי אופניים ספרדים
קטגוריה:רוכבי אופניים: אלופי עולם
קטגוריה:מנצחי הוואלטה אספנייה
קטגוריה:רוכבי אופניים באולימפיאדת סידני (2000)
קטגוריה:רוכבי אופניים באולימפיאדת אטלנטה (1996)
קטגוריה:ספרדים שנולדו ב-1970
מהומות האורז של 1918

[שמאל|ממוזער|250px|מבנה סוזוקי שוטן ב[קובה (יפן)|קובה שנשרף במהומות האורז]]
**מהומות האורז של 1918** (ביפנית: 米騒動 – "קוֹמֶה סוֹדוֹ") היו סדרה של מהומות אזרחיות אלימות שהתפרצו ברחבי יפן מיולי עד ספטמבר 1918, שגרמו לנפילת ממשלו של טראוצ'י מסטאקה. מהומות אלה היו הגדולות והאלימות ביותר שידעה יפן במאה ה-20.

עלייה תלולה במחיר האורז גרמה למצוקה כלכלית קיצונית, בייחוד באזורים הכפריים שם היה אורז מרכיב מרכזי בתזונה. איכרים, שהשוו את המחירים הנמוכים שקיבלו בשל הפיקוח הממשלתי עם מחירי השוק הגבוהים, חשו עוינות רבה כלפי סוחרי האורז ופקידי הממשלה שאפשרו למחיר לצרכן להמריא בלא שליטה. עליית מחיר האורז באה בשיאה של האינפלציה שלאחר מלחמת העולם הראשונה שהשפיעה על רוב מחירי המצרכים ושכר הדירה, ומשום כך הייתה גם לתושבי הערים סיבה מוצדקת להתמרמרות. ההתערבות הצבאית של יפן בסיביר לטובת הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה כנגד הצבא האדום, החמירה את המצב עוד יותר. הממשלה היפנית קנתה את כל המלאי הקיים של האורז על מנת לתמוך בצבא היפני בסיביר, דבר שהוביל לעליית מחירים נוספת. הממשלה נכשלה בניסיון להתערב בפעילות הכלכלית, והמחאות שהחלו בכפרים התפשטו לעיירות ולערים.

מהומות האורז היו אירועים חסרי תקדים בהיסטוריה היפנית המודרנית במונחי היקף, גודל ואלימות. המחאה הראשונית התרחשה באואוזו, עיירת דייגים קטנה במחוז טויאמה, ב-23 ביולי 1918. המחאות הראשונות החלו כהפגנה שקטה, והתדרדרו במהירות למהומות, שביתות, ביזה, הצתות של תחנות משטרה ומשרדי ממשלה, כמו גם בתיהם של פקידי ממשלה וסוחרים, וכן אירעו התנגשויות מזוינות. עד לאמצע ספטמבר 1918 התחוללו מעל ל-623 מהומות ב-38 ערים, 153 עיירות ו-177 כפרים, שבהם השתתפו מעל ל-2 מיליון איש ונהרגו כ-130 איש ומאות נפצעו. כ-25,000 איש נאסרו. מתוכם הורשעו כ-8,200 בפשעים שונים, כשגזרי הדין נעו בין קנסות קלים לעונש מוות, אשר נגזר על שניים מן הנאשמים.

ב-29 בספטמבר 1918 התפטרה ממשלת יפן בראשות טראוצ'י, שנטל אחריות להתמוטטות הסדר הציבורי.

הקשר בין אירועים אלו להתפתחות האימפריאליזם היפני מוטל בספק. חוקרים טוענים כי על מנת לפתור את הביקוש לאורז שהיה גדול מכושר הייצור של יפן באותה תקופה, הוגדל קצב יצור האורז בקולוניות של יפן בקוריאה ובטאיוואן.

## לקריאה נוספת

* W.G. Beasley, * Japanese Imperialism 1894–1945*, Oxford University Press, 1991, 
* WJ MacPherson, *The Economic Development of Japan 1868–1941*, Cambridge University Press, 1995, .
*Michael Smitka, * Japanese Prewar Growth (Japanese Economic History 1600–1960)*, Routledge, 1998 

* שילוני, בן-עמי, **יפן המודרנית**, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב, 2002. עמ' 162.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:האימפריה היפנית: היסטוריה
אורז
קטגוריה:1918
ז'ולייט רקמייה

[שמאל|ממוזער|250px|[דיוקן של רקמייה שצייר ז'אק-לואי דויד, המוצג כיום בלובר, על שם ציור זה נקרא הרהיט המוצג בו "ספת רקמייה"]]
[שמאל|ממוזער|250px|דיוקן של רקמייה שצייר [פרנסואה ז'ראר]]
**ז'אן-פרנסואז ז'ולי אדלד ברנאר רקמייה** (בצרפתית: **Jeanne-Françoise Julie Adélaïde Bernard Récamier**, ידועה גם כ**ז'ולייט רקמייה** או **מאדאם רקמייה**; 4 בדצמבר 1777 - 11 במאי 1849), אשת חברה בולטת בצרפת בראשית המאה ה-19.

נולדה בליון שבצרפת, בתם של ז'אן ברנאר, נוטריון במקצועו, ומארי-ז'ולי מאטון. ב-1793, בהיותה בת 15, נישאה לז'אק רקמייה, בנקאי אמיד בן 42, שהיה מאהבהּ של אמהּ במשך שנים רבות. באותה העת שרר בצרפת שלטון הטרור של רובספייר. ייתכן כי רקמייה היה אביה הביולוגי של ז'ולייט, ונישא לה כדי להבטיח שתירש אותו אם יוצא להורג, דבר שלא קרה. 

ב-1800 מונה ז'אק רקמייה לנשיא הבנק המרכזי של צרפת. מעמדו החדש של בעלה פילס את דרכה לצמרת החברה הפריזאית. המגזין Journal des Dames et des Modes דיווח על רעיונותיה בתחום האופנה, והיא אירחה בסלונה את האליטה הפוליטית והספרותית. בין באי ביתה היו קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, ז'אן ויקטור מארי מורו, מאדאם דה סטאל ובנז'מין קונסטן.

ב-1803 אסר נפוליאון בונפרטה על מאדאם רקמייה לארח בביתה, בטענה שהמקום משמש לכינוסים של יריביו הפוליטיים. בתחילה חזרה רקמייה לעיר הולדתה ליון, ואחר כך עברה לרומא ולנאפולי, בה התיידדה עם יואכים מוראט, ורעייתו קרולין בונפרט, שהיו מעורבים בתוכניות להדיח את נפוליאון ולהשיב לכס השלטון את המלכים לבית בורבון. בסופו של דבר פתחה מחדש את הסלון שלה בקופה שבשווייץ, שם שהתה חברתה מאדאם דה סטאל.

ב-1805 ספג ז'אק רקמייה הפסדים כלכליים קשים. ז'ולייט תכננה להתגרש ממנו ולהינשא לנסיך אוגוסטוס פרדיננד מפרוסיה, אך אף שרקמייה הסכים, הדבר לא יצא לפועל.

לאחר הפלת שלטונו של נפוליאון, וחזרתו של לואי השמונה עשר, שבה רקמייה לפריז, וב-1817 פתחה מחדש את הסלון. בין אורחי הסלון הקבועים בתקופה זו היו פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, פייר-סימון בלאנש וז'אן-ז'אק אמפר.

בערוב ימיה איבדה מאדאם רקמייה חלק ניכר מהונה, היא סבלה ממחלות שונות וראייתה נחלשה. אף על פי כן, לא איבדה את השפעתה ומעמדה בחברה הגבוהה בפריז. ב-1849 נפטרה רקמייה ממחלת הכולרה, ונקברה בבית הקברות של מונמארטר.

שמה של רקמייה נקשר ברהיט דמוי ספה עליו היא שרועה בציורו המפורסם של ז'אק-לואי דויד. הרהיט קרוי "ספת רקמייה" והוא למעשה כעין מיטה קצרה עם משענת בצדה האחד. קרוי גם "ספת הסבה".

## קישורים חיצוניים

* Culture: first star of the salon סקירה על חייה של ז'ולייט רקמייה לקראת פתיחת תערוכה שעסקה בה, אתר הגארדיאן, 14.5.2009
* 
* 
* 

קטגוריה:אנשי חברה צרפתים
קטגוריה:בעלות סלונים ספרותיים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות של מונמארטר
קטגוריה:ילידות 1777
קטגוריה:נפטרות ב-1849
קטגוריה:כותבות מכתבים מהמאה ה-18
קטגוריה:נפטרות מכולרה
ישראל משה זיו

הלורד **ישראל משה זיו** (באנגלית: **Israel Moses Sieff**; 4 במאי 1889 – 14 בפברואר 1972), איש עסקים בריטי ופעיל ציוני.

## שנים ראשונות
זיו נולד, גדל והתחנך בעיר מנצ'סטר שבצפון-מערב אנגליה. הוא נשא לאישה את רבקה, בתו של מיכאל מרקס, ממייסדי בית המסחר מרקס אנד ספנסר וכך הפך לגיסם של הארי סאקר (שנשא לאישה את מרים, אחות-אשתו) ושל הלורד סיימון מרקס, כולם תומכים נלהבים ברעיון הציוני. החל מפברואר 1917 היה חבר בוועדה המדינית הציונית בלונדון יחד עם האישים וולטר רוטשילד, ג'יימס דה רוטשילד, הרברט סמואל, הרי סאקר, הרברט בנטוויץ', חיים ויצמן ונחום סוקולוב. נציגי הוועדה, נשאו ונתנו עם נציגי הממשלה הבריטית לקראת כיבוש המזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה על ידי בריטניה על מנת להגדיר מקום לבית לאומי לעם היהודי, תוצאת המגעים הייתה הצהרת בלפור. במיוחד התחבר באותה תקופה הלורד זיו עם חיים ויצמן, רבקה התחברה עם אשתו של ויצמן, ורה.

## בארץ ישראל
בסוף שנות העשרים קנתה משפחת הלורד זיו 800 דונם בתל מונד מ"חברת מטעי ארץ ישראל". ב-1935 עברו ישראל ורבקה זיו לווילה רחבת ידיים שהקימו בלב פרדסי תל מונד, סמוך לווילה של אלפרד מונד, הלורד מלצ'ט. וילה זיו נבנתה בסגנון הבינלאומי בתכנונו של האדריכל ריכרד קאופמן. הבית היה מוקף גן ובו בריכת שחיה ומגרש טניס.

רבקה זיו הייתה אשת חברה, והיו"ר הראשונה של ויצו, עבור הארגון היא קיימה בבית מסיבות ואירועי צדקה בהם נכחו כל סלתה ושמנה של החברה הארצישראלית. הבית הפך למעון האירוח הרשמי ביישוב והתקיימו בו אירועים רשמיים בהשתתפות הפקידות הבריטית הגבוהה.

במרתף הבית היה "סליק" של ההגנה ובו מפעל לייצור נשק שכונה "סלע". אירועי החברה הנוצצים של בני הזוג משכו קצינים ובכירי ממשל במנדט הבריטי שלא ניחשו מה מתרחש תחת רגליהם.

זיו נע בין ארץ ישראל ואנגליה, הוא נשא בתפקיד נשיא צוות החשיבה לתכנון פוליטי-כלכלי  מ-1931 עד 1939 ובין 1964 ל-1967 היה יו"ר מרקס אנד ספנסר.

ב-18 בינואר של 1966 הוענק לישראל זיו תואר ברון זיו של ברימטון שבמחוז ברקשייר והוא התמנה ללורד לכל ימי חייו.

בניגוד לבעלה שבילה זמן רב באנגליה שהתה רבקה בבית באופן קבוע עד מותה ב-1966. בשנת 1972, לאחר מותו של הלורד, נמכר הבית למשפחה ישראלית.

על שמו נקרא היישוב נווה זיו. כמו כן, נקרא תיכון על שמו בירושלים.

## מכון זיו
בנם הראשון של ישראל ורבקה זיו, דניאל, נפטר באורח טרגי ב-1933. להנצחת זכרו הקימה המשפחה את "מכון דניאל זיו למחקר מדעי" ברחובות, לראש המכון התמנה חיים ויצמן (לימים היה "מכון זיו" למכון ויצמן למדע). בנם השני הוא הלורד מרקוס זיו.

## לקריאה נוספת

* **Memoirs**, Weidenfeld and Nicholson, 1970


## קישורים חיצוניים
* , במושבה תל מונד שבשרון התיישבו בסוף שנות ה-20 שני לורדים, הלורד מלצ'ט (הוא אלפרד מונד) והלורד ישראל זיו
* 

קטגוריה:ציונים ילידי המאה ה-19
קטגוריה:לורדים לימי חייהם
קטגוריה:אנשי עסקים יהודים בריטים
קטגוריה:משפחות זיו-מרקס
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל
קטגוריה:אצולה יהודית בריטית
קטגוריה:בריטים ממוצא יהודי-ליטאי
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1889
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1972
לוד (דמות מקראית)

**לוּד**, דמות מקראית, בנו הרביעי מתוך תשעה של שם בנו של נח במקרא, אחיהם של עילם, אשור, ארפכשד וארם ולפי דברי הימים, לוד הוא גם אח של עוץ, חול, גתר  ומשך.

לוד נזכר בבראשית:

ובדברי הימים א':

על פי ההיסטוריון הפרסי מוחמד אבן ג'ריר א-טברי שאקבאה בתו של יפת הייתה אחת מנשותיו. על פי מקורות נוצרים אחדים, בניו של לוד התיישבו באזור הפנג'אבי

## ראו גם
* לידיה

## הערות שוליים

קטגוריה:בני שם
סרט סנאף

**סרט סנאף** (באנגלית: **Snuff film**), המכונה בעברית גם **סרט לבן**, הוא סרט קצר או סרטון קצר המציג מוות אמיתי של אדם (שנגרם על ידי רצח או התאבדות) וזאת באופן מפורש, ללא בימוי של הפעולה או שימוש באפקטים מיוחדים. המונח מתאר ז'אנר שמטרתו בידור או סיפוק מיני בלבד, ואשר צולם בכוונה תחילה לשם אלה ולצורכי הפצה, והכוונה איננה למקרי מוות שצולמו במקרה או לצרכים תיעודיים אחרים. מקרי המוות המתועדים בסרטים המוגדרים כסנאף מלווים לרוב בפעולות כגון אונס או עינויים (המסתיימים במוות). סרטי סנאף מהווים השראה ליצירות קולנוע וספרות רבות מתחומי האימה, תרבות השוליים והמחתרת, מדע בדיוני והקולנוע הדוקומנטרי.

## טרמינולוגיה
במקורו, מתאר המונח "סנאף" סרט רצח בעל תוכן פורנוגרפי המופץ במחתרת, אך כיום סרטים רבים המוצגים תחת כותרת זו כוללים מוות לשם בידור בלבד ללא מין, ומופצים בחופשיות יחסית באינטרנט, בעיקר בקרב קהילת משתפי הקבצים. המושג נטבע בשנת 1971 על ידי אד סנדרס, מחברו של ספר שעסק ברצח השחקנית שרון טייט (אשת הבמאי רומן פולנסקי) יחד עם ארבעה אנשים נוספים באוגוסט 1969 על ידי אנשי צ'ארלס מנסון, שעל-פי הספר עסקו בצילום "סרטים אלימים" ופורנוגרפיה. בספר מראיין סנדרס אדם הטוען כי היה חלק מאותה החבורה, ושואל אותו על אודות קיומו של סרט המציג עריפת ראשה של נערה עירומה אשר צולמה, כביכול, על ידי מנסון. המרואיין טוען שסרט הסנאף קיים, אך מודה כי לא צפה בו בעצמו. הסרט עצמו לא נמצא מעולם.

## סוגיית אותנטיות הסרטים
יש הטוענים כי תעשיית סרטי הסנאף היא תעשייה מסחרית משגשגת בשל הביקוש הענק לאלימות ויזואלית, המלווה בקלות שבהפצת הסרטים ברשת האינטרנט, אך מנגד הטענה הרווחת היא כי סרטי סנאף אמיתיים אינם קיימים כלל וכי מדובר באגדה אורבנית, וכי הסרטים המופצים הם מזויפים. טענה זו התחזקה כאשר נפתחה חקירת FBI על אודות מקורו של אחד מסרטי הסנאף המפורסמים ביותר, "Flower of Flesh and Blood" היפני, בעקבות תלונה של השחקן צ'ארלי שין שצפה בחלק ממנו וסבר כי מדובר ברצח אמיתי. בעקבות החקירה אולצו יוצרי הסרט על ידי הרשויות ביפן להוכיח כי הוא מזויף.

הדוגמה הידועה ביותר היא המחלוקת על סרט האימה האיטלקי "שואת הקניבלים" משנת 1980, שבו הייתה אלימות במידה מוגזמת כל כך, מציאותית כל כך, ועם דימויים בלתי ניתנים לצפייה במידה כל כך קיצונית, עד שנפתחה חקירה פלילית כנגד הבמאי, רוג'רו דאודטו , בה היה צריך לאתר את השחקנים ששיחקו תפקידי קורבנות בסרט, וכך להוכיח כי הם לא מתו במהלך צילום הסרט.

ניסיונות רבים שנעשו על ידי עיתונאים ועל ידי ה-FBI לאורך השנים במטרה להוכיח כי תעשיית סרטי הסנאף האמיתיים אכן קיימת עלו בתוהו.

קיימים מספר מקרים בהם אנשים הורשעו ביצירת סרט סנאף. דוגמה לכך היא המקרה של ארנסט דיטר קורצן וסטפן מייקל מאן, גרמנים שחטפו בשנת 1997 צעירה גרמניה ממוצא טורקי, בת 21 מקלן, בשם ג'וליה אקפינר, שעבדה כזונה. הם אנסו ורצחו אותה לעיני המצלמות מתוך כוונה למכור את הסרט ב-16 אלף דולר בארצות הברית.

## לקריאה נוספת
* ירון סבוראי, תומאס יוז, "אלי המוות", הוצאת אור-עם, 1999.
* פול וון סטוטצל (בימוי), "סנאף: תיעוד על רצח מול המצלמה", ,2008, IMDb
*  "Does Snuff Exist?", פרק בסדרה הדוקומנטרית "The Dark Side of Porn" , 2006
* 8 מ"מ (סרט בכיכובו של ניקולאס קייג'), וואלה! סרטים.
* Alyse Wax,  Snuff: The Biggest Myth In Film, fangoria, 21 במאי 2021

## ראו גם
* גור (קולנוע)
* הורטקור

## הערות שוליים

סנאף
*
קטגוריה:אגדות אורבניות
קטגוריה:רצח
קטגוריה:אלימות
קטגוריה:פורנוגרפיה
בטי ויליאמס

שמאל|ממוזער|250px|ויליאמס, 1976
**בטי ויליאמס** (באנגלית: **Betty Williams**; 22 במאי 1943 – 17 במרץ 2020) הייתה פעילת זכויות אדם מצפון אירלנד, כלת פרס נובל לשלום לשנת 1976 יחד עם מייריד קוריגן, על מאמציהן להביא להפסקת האלימות בעת תקופת הצרות.

## ביוגרפיה
ויליאמס נולדה למשפחה קתולית מבלפסט שבצפון אירלנד. לאחר שסיימה את לימודי התיכון החלה לעבוד כמזכירה. נישאה בגיל 18 וילדה שני ילדים.

באופן נדיר לאותה תקופה בצפון אירלנד, אביה היה פרוטסטנטי ואמה הייתה קתולית; רקע משפחתי שמאוחר יותר, אמרה ויליאמס, נתן לה השראה, סובלנות דתית ואת החזון שהניע אותה לפעול למען השלום. בתחילת שנות השבעים הצטרפה למסע נגד אלימות בראשות כומר פרוטסטנטי. ויליאמס אמרה שחוויה זו הכינה אותה בסופו של דבר לייצר תנועת שלום משלה, שהתמקדה ביצירת קבוצות שלום המורכבות ממתנגדים לשעבר, תרגול צעדים בוני אמון ופיתוח תהליך שלום עממי.

ב-10 באוגוסט 1976, בשיאה של תקופת "הצרות" בצפון אירלנד, ירה סיור חמוש של הצבא הבריטי על מכוניתו של פעיל בצבא האירי הרפובליקני, ברחוב שוקק אדם בבלפסט. מהירי נפגע הנהג, הרכב בו נהג סטה ועלה על המדרכה, דורס בכך למוות שלושה ילדים ופוצע אנושות את אימם.

בעקבות התקרית החליטה ויליאמס לנקוט מעשה, היא החלה להחתים תושבים על עצומה הקוראת להימנע מאלימות ולמחות כנגד המצב. ויליאמס חברה למייריד קוריגן, דודתם של קורבנות האירוע, ולעיתונאי בשם קירן מקיוהאן ויחד החלו לארגן שורה של הפגנות ומחאות אזרחיות לא אלימות.

מקיוהאן חיבר מנשר בו מפורטים עקרונות התנועה החדשה ונתן לארגון את שמו: "קהילת אנשי השלום". התנועה החלה לתפוס תאוצה ברחבי אירלנד, כשצעדות שלום רבות יצאו מערים שונות וכספים רבים גויסו למען המטרה. תוך חצי שנה בלבד ירד שיעור התקריות האלימות בכ-70%.

בנובמבר 1976, ארגנו צעדה רבת משתתפים בלונדון, יחד עם אלמנתו של השגריר הבריטי שנרצח באירלנד, מפינת הנואמים בהייד פארק אל כיכר טרפלגר. בצעדה השתתפה גם זמרת העם האמריקנית ג'ואן באאז. בנוסף סייעו לפעילי הארגונים השונים שביקשו לעזוב את ארגונם, לעזוב את המדינה, לאחר שקיבלו איומים על חייהם.

בדצמבר 1977 הוענק לויליאמס ולקוריגן פרס נובל לשלום.

בשנים לאחר קבלת הפרס התגרשה ויליאמס מבעלה הראשון. היא נישאה בשנית ב-1982 ועברה להתגורר בארצות הברית. ויליאמס שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת המדינה סם יוסטון בטקסס, היא מכהנת כנשיאת ארגון הסיוע לילדים World Centers of Compassion for Children ויו"ר המכון למען דמוקרטיה באסיה.

ב-2006 חברה לחמש זוכות פרס נובל לשלום נוספות: מייריד קוריגן, ג'ודי ויליאמס, שירין עבאדי,  ואנגרי מאטאיי וריגוברטה מנצ'ו, להקמת "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם. בנוסף הייתה פעילה בקידום האמנה לפיקוח על סחר בנשק שנחתמה ב-2014.

מתה בשנתה ב-17 במרץ 2020.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:זוכי פרס נובל אירים
קטגוריה:צפון אירים
קטגוריה:זוכות פרס נובל לשלום
קטגוריה:זוכי פרס נובל לשלום
קטגוריה:פעילות חברתיות
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1943
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1943
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-2020
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2020
איצ'ירו מיזוקי

**איצ'ירו מיזוקי** (ביפנית: **水木 一郎**; 7 במרץ 1948 – 6 בדצמבר 2022) היה זמר, משורר לירי, מלחין, סאייו ושחקן יפני פופולרי.
מיזוקי התפרסם בעיקר כמלחין נעימות פתיחה של סרטים יפניים, אנימות וכן משחקי וידאו.

בחודש יולי בשנת 1968 הוציא מיזוקי את הסינגל הראשון שלו – "Kimi ni sasageru Boku no Uta".

ב-19 ביולי בשנת 2000 ייסד מיזוקי, יחד עם זמרים יפניים נוספים, סופרגרופ בשם JAM Project.

## קריירת משחק
בנוסף לקריירת השירה שלו, מיזוקי גם לוהַק למספר תפקידים בתור סאייו ובתור שחקן "לייב אקשן". בין השאר הוא דיבב את הדמות הראשית בסדרת האנימה היפנית "בובובו-בו בו-בובו", במשחק הראשון בסדרה שיצא לפלייסטיישן 2; בנוסף, הוא גם שר את נעימת הפתיחה של המשחק.

## דיסקוגרפיה
### סינגלים
* Kimi ni sasageru Boku no Uta
* Dare mo inai Umi
* Natsukashikutte Hīrō
* Natsukashikutte Hīrō Pāto Tsū
* Seishun no Uta
* 221B Senki Shinguru Bājon
* Kimi wa mada Maketenai!~/Miage te goran Yoru no Hoshi o
* Gōshaku! Chōjin Neigā ~Midaga Omedaji~/Tōi Kaze no Naka de
* Go Go Bionic

### אלבומים
* Sanjō! Hoeru Otoko Mizuki Ichirō Besuto
* Mizuki Ichirō OTAKEBI Tsū
* Mizuki Ichirō Daizenshū Vol.1
* Mizuki Ichirō Daizenshū Vol.2
* Mizuki Ichirō Barādo Corekushon ~SASAYAKI~ Vol.1
* Mizuki Ichirō Daizenshū Vol.3
* Mizuki Ichirō Daizenshū Vol.4
* Mizuki Ichirō Daizenshū Vol.5
* Dear Friend
* Mizuki Ichirō no Tanoshii Asobi Uta
* Mizuki Ichirō Besuto ando Besuto
* Robonēshon Mizuki Ichirō Sūpā Robotto Conpurīto
* Neppū Densetsu
* Neppū Gaiden -Romantic Master Pieces
* 30th Anniversary BEST~, Aniki Jshin ~30th Anniversary BEST
* Mizuki Ichirō Besuto Obu Anikingu -Aka no Tamashii
* Mizuki Ichirō Besuto Obu Anikingu -Ao no Tamashii
* Dear Friend 2007 ~Futari no Anison
* Debyū Yonjūshūnen Kinen Mizuki Ichirō Besuto
* Michi ~rōdo

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אמנים יפנים
קטגוריה:זמרים יפנים
קטגוריה:מדבבים יפנים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יפנים
קטגוריה:יפנים שנולדו ב-1948
קטגוריה:יפנים שנפטרו ב-2022
חבל הסאר במשחקים האולימפיים

משלחת המייצגת את חבל הסאר השתתפה באולימפיאדת הלסינקי ב-1952, והייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה שבה החבל יוצג במשחקים האולימפיים בנפרד מגרמניה.

לאחר מלחמת העולם השנייה הופרד חבל הסאר מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה שהוקמה במאי 1949, ומנגד הוא לא סופח לצרפת בגלל התנגדות בעלות הברית ומספר סעיפים באמנה האטלנטית. האוכלוסייה המקומית התנגדה לצירוף החבל לצרפת, וכתוצאה מכך הוקמו גופי ספורט לאומיים נפרדים כגון נבחרת כדורגל. הוועד האולימפי של החבל הוקם באביב 1950.

הוועד האולימפי של החבל לא שלח ספורטאים למשחקי החורף האולימפיים באוסלו ב-1952, כיוון שלא היו מספיק ספורטאים שהתמחו בענפים הנדרשים.

בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים בהלסינקי צעדה משלחת חבל הסאר לפני המשלחת הגרמנית. המשלחת מנתה 36 מתחרים בסך הכל, ואיש מהם לא הצליח לזכות במדליה. ההישג הבולט של משלחת החבל היה המקום התשיעי בו זכתה הקיאקיסטית תרזה צנץ. 

במשאל עם שנערך באוקטובר 1955 נדחתה האפשרות שהחבל יזכה לעצמאות, ובאמנת סאר בין גרמניה לצרפת, שנחתמה באוקטובר 1956, נקבע כי החבל ישוב לריבונות גרמנית החל מ-1 בינואר 1957. משלחת חבל הסאר לא השתתפה באולימפיאדת 1956, על אף שמבחינה טכנית הדבר היה אפשרי. הספורטאים מהחבל הורשו להצטרף למשלחת הכללית שייצגה את שלוש המדינות הגרמניות. הוועד האולימפי של החבל פורק רשמית בפברואר 1957, וחלק מחבריו הצטרף לוועד הגרמני המקביל. צנץ התחרתה מטעם המשלחת הכלל-גרמנית בשתי האולימפיות הבאות, וזכתה בהן במדליות.

## ראו גם
* גרמניה במשחקים האולימפיים
* גרמניה המערבית במשחקים האולימפיים
* המשלחת הכלל-גרמנית

## קישורים חיצוניים
* הדו"ח הרשמי של הוועדה המארגנת

חבל הסאר
המשחקים האולימפיים
חבל הסאר, אולימפיאדה