בואינג C-17 גלובמאסטר III

**בואינג C-17 גלובמאסטר III** (באנגלית: **Boeing C-17 Globemaster III**) הוא מטוס תובלה צבאי כבד שפותח עבור חיל האוויר של ארצות הברית בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 על ידי חברת מקדונל דאגלס. שמו של המטוס ממשיך את קו השמות של מטוסי תובלה הקודמים בעלי מנועי בוכנה, מטוסי דאגלס C-74 גלובמאסטר ודאגלס C-124 גלובמאסטר II.

ה-C-17 מבוסס על המטוס הניסיוני מקדונל דאגלס YC-15, שפותח בשנות ה-70 כמטוס תובלה טקטי. הוא תוכנן להחליף את מטוסי לוקהיד C-141 סטארליפטר, ולשמש גם במידה חלקית כמחליף של מטוסי לוקהיד C-5 גלקסי. בהשוואה ל-YC-15, ה-C-17 גדול יותר, בעל כנפיים משוכות לאחור ומונע במנועים חזקים יותר. תהליך הפיתוח של המטוס היה מלווה בקשיים הנדסיים ועיכובים, וגרם לחברה להפסדים של כמעט 1.5 מיליארד דולר. טיסת הבכורה התקיימה ב-15 בספטמבר 1991 – באיחור של כשנה מהתכנון המקורי. ה-C-17 נכנס לשירות רשמי בחיל האוויר האמריקני ב-17 בינואר 1995. לאחר שמקדונל דאגלס התמזגה עם חברת בואינג בשנת 1997, המשיכה בואינג בייצור המטוס במשך כמעט שני עשורים. המטוס האחרון בייצורו הורכב ויצא לטיסתו האחרונה ממפעל החברה בלונג ביץ', קליפורניה, ב-29 בנובמבר 2015.

מטוס בואינג C-17 גלובמאסטר III מבצע משימות תובלה אווירית טקטיות ואסטרטגיות, ומסוגל לשנע חיילים ומשא ברחבי העולם. בנוסף, הוא משמש גם לפינוי רפואי, להטסות רפואיות ולביצועי הצנחות אוויריות. המטוס נמצא בשירות חיל האוויר האמריקני וכן בשירותם של חיל האוויר ההודי, חיל האוויר המלכותי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, חיל האוויר המלכותי הקנדי, חיל האוויר הקטרי, חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות, חיל האוויר של כווית, וכן בארגון הרב-לאומי Heavy Airlift Wing שבסיסו באירופה.

מטוסי C-17 מילאו תפקיד לוגיסטי מרכזי במהלך מבצע חופש מתמשך  ומלחמת עיראק, וכן במשלוחי סיוע הומניטרי בעקבות אסונות טבע שונים, בהם רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010, שיטפונות סינד בפקיסטן (2011), ורעידת האדמה בטורקיה ובסוריה בשנת 2023.

## פיתוח
טקסט=Top view of cargo aircraft in-flight, trailed by a fighter chase aircraft. Under each un-swept wing are two engines suspended forward ahead the leading edge.|ממוזער|ימין|העיצוב של מקדונל דאגלס YC-15 שימש בסיס לפיתוח C-17

### רקע ושלב התכנון
בשנות ה-70 החל חיל האוויר של ארצות הברית לחפש מחליף למטוסי התובלה הטקטיים מסוג לוקהיד C-130 הרקולס. במסגרת התוכנית "Advanced Medium STOL Transport" (בראשי תיבות: AMST), הוצגו שני דגמי ניסוי: בואינג עם ה-YC-14, ומקדונל דאגלס עם ה-YC-15. אף על פי ששני הדגמים עמדו בדרישות הביצועים, התוכנית בוטלה לפני שנבחר דגם מנצח. בנובמבר 1979 החל חיל האוויר את תוכנית ה־C-X, שמטרתה הייתה פיתוח מטוס תובלה טקטי גדול יותר, לטווחים ארוכים יותר, כתגבור לכושר התובלה האסטרטגי.

עד 1980, היה לחיל האוויר האמריקאי צי גדול של מטוסי מטען C-141 סטארליפטר ישנים, והיה צורך לבצע מודרניזציה בצי מטוסי התובלה הכבדים ולענות על דרישת פריסה אווירית כבדה. באוקטובר 1980 פורסמו הדרישות והוזמנה הצעות ל־C-X. מקדונל דאגלס הציעה מטוס חדש שהתבסס על ה-YC-15, בואינג הציעה גרסה מוגדלת בת שלושה מנועים למטוס YC-14, ולוקהיד מרטין הציעה גרסאות חדשות ל־C-5 ול-C-141. ב־28 באוגוסט 1981 נבחרה הצעתה של מקדונל דאגלס והמטוס קיבל את הסימון "C-17". העיצוב החדש כלל כנפיים משוכות לאחור, גודל מוגדל ומנועים חזקים יותר, מה שאפשר לו למלא את משימות ה־C-141 ואף חלק מתפקידי לוקהיד C-5 גלקסי, ובכך לפנות את צי ה־C-5 למשימות מטען בגודל חריג.

לאחר ביטול תחרות C-X, נבחנו חלופות אחרות לצורך שיפור כושר התובלה, בהן הארכת מטוסי C-141A לדגם C-141B, הזמנת מטוסי C-5 נוספים, רכישת מטוסי מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר והרחבת צי התובלה האזרחי שבמילואים. תקציב מוגבל גרם לעיכוב של כארבע שנים בתוכנית. עם זאת, הוענקו חוזים להשלמת שלבי תכנון מקדימים והסמכת מנועים. בדצמבר 1985 נחתם חוזה לפיתוח מלא של המטוס, תחת ניהולו של בוב קלפר. באותה עת תוכננה טיסת בכורה לשנת 1990. חיל האוויר קבע דרישה לייצור 210 מטוסים.

בסוף שנות ה-80 סבל הפרויקט מעיכובים עקב בעיות פיתוח ומחסור בתקציבים. עלו ביקורות על ביצועי המטוס ונדונו חלופות זולות יותר. באפריל 1990 קיצץ מזכיר ההגנה דיק צ'ייני את ההזמנה ל־120 מטוסים בלבד. טיסת הבכורה של ה־C-17 התקיימה ב־15 בספטמבר 1991, במתקן של מקדונל דאגלס בלונג ביץ', כשנה לאחר המועד המקורי. המטוס הראשון (T-1) וחמישה דגמי ייצור נוספים (P1-P5) השתתפו בניסויי טיסה והערכה נרחבים בבסיס חיל האוויר אדוארדס.

### קשיי פיתוח
במבחן עומס סטטי שבוצע באוקטובר 1992 לכנף של מטוס ה־C-17, הכנף כשלה בעומס של 128% מהמעמס המרבי המחושב – פחות מ־150% הנדרש על פי התקן. בשתי הכנפיים נרשמה קריסה מהחלק האחורי לחזית, ונרשמו כשלים בקורות אורך, קורות רוחב וצלעות. לצורך תכנון מחדש של מבנה הכנפיים הוקצבו כ־100 מיליון דולר. במבחן חוזר בספטמבר 1993 נכשלה הכנף בעומס של 145%. עם זאת, לאחר ניתוח מחודש של תוצאות המבחן התברר כי העומס לא הופעל כראוי והכנף עמדה למעשה בדרישות.

השם "גלובמאסטר III" הוענק למטוס בתחילת שנת 1993. בסוף 1993, מחלקת ההגנה של ארצות הברית הציבה אולטימטום לחברת מקדונל דאגלס: לתקן בעיות ייצור וחריגות תקציב בתוך שנתיים או שהחוזה יופסק לאחר מסירת המטוס ה־40. כתוצאה מהסכמה לתנאים אלו, החברה ספגה הפסד של כ־1.5 מיליארד דולר בשלב הפיתוח של התוכנית.

במרץ 1994 הוקם מיזם בשם **Non-Developmental Airlift Aircraft** (בראשי תיבות: **NDAA**) שמטרתו הייתה לרכוש מטוס תובלה אזרחי, כחלופה או תוספת אפשרית למטוס C-17. בתחילה נבחנו מספר פתרונות: רכישת גרסה מוסבת של בואינג 400–747, חידוש פס הייצור של לוקהיד C-5 גלקסי, הארכת חיי השירות של לוקהיד C-141 סטארליפטר, או המשך ייצור C-17. בהמשך צומצמו האפשרויות לשלושה דגמים עיקריים: בואינג 400–747 (C-33), לוקהיד מרטין C-5D, ומקדונל דאגלס C-17. המיזם הוקם לאחר שבדצמבר 1993 הוגבלה זמנית רכישת מטוסי C-17 ל-40 מטוסים בלבד, עד להשלמת בדיקות ביצועים ועלויות והשוואה מול פתרונות אזרחיים.

באפריל 1994 נמצא שהמיזם חורג מהתקציב, ואינו עומד בדרישות בנוגע למשקל, צריכת דלק, מטען וטווח. המטוס כשל במספר מבחנים קריטיים בהערכת כשירות טיסה. נמצאו תקלות בתוכנת המשימה, כן הנסע, ואזורים נוספים. במאי 1994 הוצע לקצץ את ההזמנה ל-32 מטוסים בלבד, אך הצעה זו בוטלה בהמשך. דו"ח של משרד החשבונות הכללי של ארצות הברית מיולי 1994 חשף כי מחקרים מ-1986 ו-1991 טענו שה-C-17 יכול להשתמש ב-6,400 מסלולים נוספים ברחבי העולם בהשוואה ללוקהיד C-5, אך חישובים אלה התבססו רק על ממדי המסלול ולא על חוזק הקרקע או דירוגי עומס (LCN). בפועל, הפער בין המטוסים הצטמצם ל-911 שדות תעופה בלבד. בנוסף צוין כי הדוקטרינה הצבאית באותה תקופה לא כללה שימוש במסלולים קטנים ומוגבלים, ולכן לא נלקחה בחשבון יכולת ההמראה/נחיתה הקצרה של בואינג C-17 גלובמאסטר.

בדוח שפורסם בינואר 1995 על ידי משרד החשבונות הכללי של ארצות הברית נמסר כי חיל האוויר האמריקני תכנן תחילה לרכוש 210 מטוסי C-17 בעלות כוללת של 41.8 מיליארד דולר, וכי 120 המטוסים שכבר הוזמנו עתידים היו לעלות 39.5 מיליארד דולר, לפי הערכה משנת 1992. במרץ 1994 החליט צבא ארצות הברית כי אינו זקוק עוד ליכולת השילוח האווירי בגובה נמוך של  שתוכננה עבור מטוסי ה-C-17, וכי די ביכולת הקיימת של מטוסי C-130 הרקולס, שעמדה על  בלבד. הבדיקות למטוס C-17 הוגבלו למשקל נמוך זה בשל בעיות באווירודינמיקה, שמנעו ממנו לעמוד בדרישות ההטלה מהאוויר. דוח נוסף של GAO שפורסם בפברואר 1997 גילה כי מטוס C-17 עמוס במטען מלא לא הצליח לנחות במסלולים רטובים באורך , והסימולציות הראו כי נדרש אורך של לפחות  לנחיתה בטוחה. בחודש מרץ 1997 הועבר אב-הטיפוס YC-15 לאחסון בקבוצת השימור האווירית AMARC על מנת להכשירו מחדש לטיסות ניסוי נוספות כחלק מתוכנית הפיתוח של ה-C-17.

עד ספטמבר 1995 דווח כי מרבית הבעיות הקודמות נפתרו וכי מטוס ה-C-17 עמד בכל יעדי הביצועים והאמינות שהוגדרו לו. הטייסת הראשונה של חיל האוויר האמריקני שהפעילה את מטוסי ה-C-17 הוכרזה כמבצעית בינואר 1995.

### ייצור ואספקות
[טקסט=Two paratroopers dropping from a C-17 during an exercise|ממוזער|[צניחה צבאית|צנחנים קופצים מתוך מטוס C-17 גלובמאסטר בתרגיל צבאי בשנת 2010]]
בשנת 1996 הזמין משרד ההגנה של ארצות הברית 80 מטוסי C-17 נוספים, ובכך עלה מספר ההזמנות ל-120. בשנת 1997 התמזגה חברת מקדונל דאגלס עם המתחרה האמריקאית בואינג. באפריל 1999 הציעה בואינג להוזיל את מחיר היחידה של המטוס בתמורה לרכישה של 60 מטוסים נוספים. באוגוסט 2002 עלה מספר המטוסים שהוזמנו ל-180. בשנת 2007 היו 190 מטוסי C-17 בהזמנה עבור חיל האוויר של ארצות הברית. ב-6 בפברואר 2009 נחתם חוזה בסך 2.95 מיליארד דולר לרכישת 15 מטוסים נוספים, שהעלו את המספר הכולל ל-205, והאריכו את הייצור מאוגוסט 2009 ועד אוגוסט 2010. ב-6 באפריל 2009 הודיע מזכיר ההגנה רוברט גייטס כי לא יוזמנו מטוסי C-17 נוספים מעבר ל-205 שכבר הוזמנו. עם זאת, ב-12 ביוני 2009 הוסיפה תת-הוועדה לענייני אוויר ויבשה של בית הנבחרים עוד 17 מטוסים.

התעוררה מחלוקת סביב המשך הזמנת המטוסים. חיל האוויר ביקש להפסיק את קו הייצור, בעוד הקונגרס דרש להמשיך בייצור. בשנת 2007 ביקש חיל האוויר תקציב נוסף של 1.6 מיליארד דולר בעקבות "שימוש מבצעי אינטנסיבי" בצי המטוסים הקיים. בשנת 2008 העיד הגנרל ארתור ליכטה, מפקד פיקוד התובלה של חיל האוויר של ארצות הברית, בפני תת-ועדה של בית הנבחרים, כי יש להאריך את הייצור ב-15 מטוסים נוספים (לסך של 205), וציין כי ייתכן שהייצור ימשיך כדי לענות על צורכי התובלה האווירית. חיל האוויר קבע לבסוף את מספר המטוסים המרבי בצי על 223. המטוס האחרון נמסר ב-12 בספטמבר 2013.

בשנת 2010, חברת בואינג צמצמה את קצב הייצור של מטוסי C-17 גלובמאסטר לעשרה מטוסים בשנה, לאחר שיא של 16 מטוסים בשנה, וזאת עקב ירידה בהזמנות וניסיון להאריך את חיי קו הייצור עד לקבלת הזמנות נוספות. מספר העובדים פחת בכ-1,100 עד לשנת 2012, והמשמרת השנייה במפעל בלונג ביץ' בוטלה. נכון לאפריל 2011, נמסרו 230 מטוסי C-17, מתוכם 210 לחיל האוויר של ארצות הברית. אב-הטיפוס הראשון של המטוס, המכונה "T-1", יצא משירות בשנת 2012 לאחר ששימש כבסיס לניסויים. בינואר 2010 הודיע חיל האוויר האמריקני על סיום חוזי התחזוקה מבוססי הביצועים עם בואינג למטוס זה. ב-19 ביוני 2012 הזמין חיל האוויר האמריקני את מטוס ה-C-17 ה-224 והאחרון, לצורך החלפת מטוס שהתרסק באלסקה ביולי 2010.

בספטמבר 2013 הודיעה בואינג על תחילת סגירת קו הייצור. באוקטובר 2014 הושלם הקורה המרכזית בכנף המטוס ה-279 והאחרון. מטוס זה נמסר בשנת 2015, ולאחר מכן נסגר המפעל בלונג ביץ'. הייצור של חלקי חילוף נמשך לפחות עד שנת 2017. המטוס צפוי להישאר בשירות במשך עשרות שנים. בפברואר 2014 ניהלה בואינג מגעים עם "חמש או שש" מדינות למכירת 15 המטוסים האחרונים שנותרו ללא קונים, ובמסגרת זו החליטה לייצר עשרה מטוסים נוספים גם ללא רוכש מיידי, בתקווה שיימצאו לקוחות בעתיד.

במאי 2015 וול סטריט ג'ורנל דיווח כי בואינג צפויה לרשום הפסד של פחות מ-100 מיליון דולר ולפטר כ-3,000 עובדים הקשורים לתוכנית ה-C-17. כמו כן צוין כי המטוס האירופי הזול יותר איירבוס A400M אטלס גרם לפגיעה במכירות הבינלאומיות של בואינג C-17 גלובמאסטר.

## עיצוב
ממוזער|תא הטייס של בואינג C-17 גלובמאסטר III
מטוס בואינג C-17 גלובמאסטר III הוא מטוס תובלה אסטרטגי, שמסוגל להטיס מטענים בסמוך לאזורי לחימה. גודלם ומשקלם של אמצעי הלחימה והציוד המכניים של צבא ארצות הברית עלו בעשורים האחרונים, בעיקר בעקבות דרישות גוברות לניידות אווירית – במיוחד עבור מטענים חריגים שאינם על גבי משטחים. אורך המטוס הוא 53 מטרים ומוטת כנפיו היא 51.77 מטרים. כ־8% מהמבנה שלו עשוי מחומרים מרוכבים, בעיקר ברכיבי מבנה משניים ומשטחי היגוי. למטוס תצורת כנפיים בזווית שלילית , התורמת ליציבות גלגול וכיוון. לייצוב נוסף תורמת גם תצורת ה־T בזנב המטוס, הממקמת את מרכז הלחץ גבוה מעל מרכז המסה. תצורה זו גם מפחיתה את הגרר, מכיוון שהמייצב האופקי רחוק מהמערבולות שנוצרות בקצות הכנפיים.

המטוס מונע על ידי ארבעה מנועי טורבופן מדגם פראט אנד ויטני F117-PW-100, שמבוססים על המנוע האזרחי PW2040 המותקן במטוסי בואינג 757. כל מנוע מפיק דחף של . במנועים מותקנים מנגנון היפוך דחף שמנתב את זרם הגזים למעלה ולכיוון קדימה – פעולה שמפחיתה את הסיכון לנזקי גוף זר ומאפשרת תנועה לאחור בנסיעה על הקרקע. ניתן להפעיל את היפוכי הדחף גם באוויר במצב "סרק-הפוך" כדי להגביר את הגרר בעת ירידה תלולה. בניסויי "גלישת מערבולות" שבוצעו עם שני מטוסי C-17, דווח על חיסכון בדלק של עד 10%.
[שמאל|ממוזער|מטוס בואינג C-17 גלובמאסטר III של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי נוחת ב[נמל התעופה הבין-לאומי קרקוב יוחנן פאולוס השני, ניתן להבחין במערכת כן נסע.]]
לתפעול משימות תובלה, המטוס דורש צוות של שלושה: טייס, טייס משנה ואחראי מטען. תא המטען באורך , ברוחב  ובגובה . לרצפת המטען יש גלילים שמיועדים לטעינת מטען על גבי משטחים, אך ניתן להפוך אותה לרצפה שטוחה עבור כלי רכב. המטען נטען דרך רמפה אחורית גדולה שמאפשרת הכנסת כלי רכב כבדים כמו טנק M1 אברמס במשקל של 69 טון, כלי רכב משוריינים, משאיות, נגררים, וכן מטען על גבי משטחי 463L.

יכולת נשיאת המטען המרבית היא , ומשקל ההמראה המרבי הוא . בטיסה עם מטען של  ובגובה שיוט התחלתי של , טווח הטיסה ללא תדלוק הוא כ־ בדגמים הראשונים, ו־ בדגמים המאוחרים יותר ("C-17 ER") שבהם מותקן מכל דלק נוסף במרכז הכנפיים.

מהירות השיוט של המטוס היא כ־ (0.74 מאך). המטוס מיועד להצנחת כוחות בגודל של עד 102 צנחנים עם ציודם. לפי נתוני בואינג, טווח הטיסה המרבי ללא מטען הוא .

בואינג C-17 גלובמאסטר III מסוגל לפעול במסלולי טיסה קצרים באורך של 1,067 מטר בלבד וברוחב של 27 מטר. הוא יכול גם לנחות ולהמריא ממסלולים לא סלולים, אם כי יש בכך סיכון מוגבר לנזק למטוס. היפוכי הדחף מאפשרים לו גם תנועה לאחור ופנייה עצמית על מסלולים צרים באמצעות תמרוני סיבוב בשלוש (או יותר) נקודות. המטוס תוכנן כך שידרוש תחזוקה של 20 שעות אדם לכל שעת טיסה, עם זמינות מבצעית של כ־74%.

## היסטוריה מבצעית
### חיל האוויר של ארצות הברית
[ממוזער|מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III של חיל האוויר האמריקני טסים מעל הרי [בלו רידג' במזרח ארצות הברית, דצמבר 2005]]
המטוס הראשון מדגם C-17 נמסר לבסיס חיל האוויר בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ב־14 ביולי 1993. הטייסת הראשונה שהפעילה את המטוס, טייסת ההובלה ה-17, הפכה למבצעית ב־17 בינואר 1995. המטוס קבע 22 שיאים בתחום ההובלה של מטענים כבדים במיוחד. בשנת 1994 זכה ה־C-17 בפרס התעופה היוקרתי ביותר בארצות הברית – גביע קולייר. בדו"ח של הקונגרס בנוגע למבצעי נאט"ו בקוסובו ובמבצע כוח מאוחד נכתב כי "אחת ההצלחות הגדולות ביותר... הייתה הביצועים של מטוס ה־C-17A". המטוס ביצע מחצית ממשימות ההובלה האסטרטגיות במהלך המבצע, ויכולתו לנחות בשדות תעופה קטנים סייעה לגמישות המבצעית. זמני ההכנה הקצרים איפשרו שימוש יעיל במטוס.

מטוסי C-17 השתתפו בהובלת ציוד צבאי במבצע חירות מתמשכת באפגניסטן, במלחמת עיראק ובהובלת סיוע הומניטרי בעקבות רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010 והצפות בסינד בפקיסטן ב־2011, תוך הובלת אלפי מנות מזון, ציוד רפואי וציוד חירום. ב־26 במרץ 2003 השתתפו 15 מטוסי C-17 של חיל האוויר האמריקני בצניחה הקרבית הגדולה ביותר מאז הפלישה האמריקאית לפנמה ב־1989 — צניחה לילית של 1,000 לוחמים מחטיבת הצנחנים ה-173 בבשור, עיראק. לאחר הצניחה הוטסו לשטח כלי רכ משוריינים מדגם M1 אברמס, M2 בראדלי, נגמ"שים M113 ותותחים. מטוסי C-17 של חיל האוויר האמריקני סייעו גם לבעלות ברית בהובלה אווירית: בשנת 2003 הועברו כלי רכב קנדיים לאפגניסטן, וב־2006 הוטסו כוחות אוסטרליים למזרח טימור במסגרת מבצע אסטוט . באותה שנה הטיסו מטוסי C-17 אמריקניים 15 טנקים מדגם לאופרד C2 מקירגיזסטן לקנדהר במסגרת המשימה של נאט"ו. בשנת 2013 סייעו חמישה מטוסים אמריקניים לפעולה הצרפתית במאלי, לצד מטוסים של בריטניה, קנדה ונאט"ו.

למטוס הוענק הכינוי "**האייל**" (באנגלית: The Moose), בשל הצליל שמפיקים שסתומי הלחץ בעת תדלוק קרקעי – צליל הדומה לקריאת נקבת אייל מוס במהלך עונת הייחום.

#### הפעלה באנטארקטיקה ובמשימות נשיאותיות
מאז שנת 1999, מטוסי C-17 מבצעים טיסות שנתיות לאנטארקטיקה במסגרת מבצע דיפ פריז, לצורך תמיכה בתוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, כמחליף למטוסי C-141 ששימשו קודם לכן. הטיסה הראשונה במסגרת זו בוצעה על ידי כנף ההובלה ה-62 של חיל האוויר האמריקני. הטיסות יוצאות מנמל התעופה כרייסטצ'רץ' שבניו זילנד לעבר תחנת מקמרדו, ונמשכות כחמש שעות לכל כיוון. הטיסות נערכות לרוב בחודש אוקטובר מדי שנה. בשנת 2006 בוצעה לראשונה צניחה אווירית של אספקה לאנטארקטיקה על ידי מטוס בואינג C-17 גלובמאסטר, אשר כללה 31 טון של ציוד ואספקה. הצנחות דומות בוצעו בשנים הבאות גם כן.
[שמאל|ממוזער|[המכונית הנשיאותית (ארצות הברית)|הלימוזינה הנשיאותית של ארצות הברית מועמסת למטוס בואינג C-17 גלובמאסטר III כחלק מהכנה לטיסה.]]
מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III משמשים גם את נשיא ארצות הברית בעת ביקורים רשמיים מקומיים וברחבי העולם. הם נושאים ציוד לוגיסטי, כולל את הלימוזינה הנשיאותית, מסוק מארין 1, וכוחות ביטחון מיחידות מיוחדות. במספר מקרים, מטוס C-17 אף שימש את הנשיא עצמו, תוך שימוש בסימון קריאה אייר פורס 1 בעת שהנשיא שהה בו.

#### ניסויי מערכת השיגור Rapid Dragon
בשנת 2015, במסגרת ניסוי בהגנה מפני טילים באי וייק, שוגרו טילים בליסטיים מדומים לטווח בינוני ממטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III לעבר מערכות ההגנה מטילים THAAD והמשחתת האמריקאית ג'ון פול ג'ונס (DDG-53) . בתחילת 2020 נבחנו אמצעי חימוש מוטענים על גבי משטחים, המכונים "פלטפורמות לחימה חד-פעמיות", ממטוסי C-17 ו-C-130J, תוך תוצאות שהוגדרו על ידי חיל האוויר האמריקני כחיוביות.

בשנת 2021, המשיכה מעבדת המחקר של חיל האוויר האמריקני (AFRL) לפתח את הרעיון וביצעה ניסויים במערכת Rapid Dragon, שהופכת את ה-C-17 ל"ספינת ארסנל" קטלנית לשיגור המוני של 45 טילי שיוט מדגם JASSM-ER בעלי ראש קרבי במשקל 500 ק"ג עם טווח של 925 ק"מ. השיפורים הצפויים כללו גם התאמה ל-JDAM-ER, פיזור מוקשים, הפצת כטב"מים, והגדלת טווח השיגור כאשר הייצור המלא של גרסת JASSM-XR לטווח של 1,900 ק"מ צפוי היה להתחיל בשנת 2024.

#### פינוי מאפגניסטן
[ממוזער|מטוס C-17 מפנה 823 נוסעים מ[קאבול ב-15 באוגוסט 2021]]
ב-15 באוגוסט 2021, המטוס האמריקאי בואינג C-17 גלובמאסטר III, מספר זנב 02–1109 מכנף 62 ומכנף 446 מבסיס משותף לואיס-מק'קורד המריא מנמל התעופה הבין-לאומי קאבול, אפגניסטן, כאשר המוני אזרחים ניסו להימלט מהשתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן. אנשים רצו לצד המטוס ואף נאחזו בחלקו החיצוני במהלך ההמראה. לפחות שני אנשים נהרגו לאחר שנפלו ממנו, וחלקי גופות נמצאו בתא כן הנסע – ייתכן שמספר לא ידוע של אנשים נמחץ שם בעת קיפול הגלגלים. באותו היום, מטוס C-17 נוסף, מספר זנב 01–0186 מטייסת 816 מבסיס חיל האוויר אל-עודייד בקטר, הטיס 823 אזרחים אפגנים בטיסה אחת – שיא עולמי לסוג מטוס זה, כששיא קודם עמד על יותר מ-670 נוסעים במהלך הפינוי מטייפון ב-2013 מטקלובן, הפיליפינים.

### חיל האוויר המלכותי הבריטי
[ממוזער|מטוס C-17 של חיל האוויר המלכותי ממריא מ[בסיס חיל האוויר המלכותי ברייז נורטון]]
ב־13 בינואר 2013 שלח חיל האוויר המלכותי שני מטוסי C-17 מבסיס חיל האוויר המלכותי ברייז נורטון לבסיס אווירי אוורו בצרפת, לצורך הובלת רכבים משוריינים צרפתיים לעיר הבירה של מאלי, בבמקו, כחלק מההתערבות הצרפתית במאלי. ביוני 2015 נעשה שימוש במטוס C-17 לפינוי רפואי של ארבעה פצועים מהפיגוע בסוסה שבתוניסיה. ב־13 בספטמבר 2022 המטוס C-17 מספר זנב ZZ177 נשא את ארונה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת מנמל התעופה אדינבורו לבסיס חיל האוויר המלכותי נורתהולט בלונדון, לאחר שגופתה הייתה בתצוגה בקתדרלת סנט ג'יילס באדינבורו.

### חיל האוויר המלכותי הקנדי
[ממוזער|מטוס C-17 [חיל האוויר המלכותי הקנדי|של חיל האוויר הקנדי המלכותי (מספר זנב 177703) ממריא במפגן אווירי באנגליה, 2017]]
לכוחות המזוינים הקנדיים הייתה מזה זמן רב דרישה ליכולת תובלה אסטרטגית למשימות צבאיות והומניטריות ברחבי העולם. בדומה ללופטוואפה, נעשה שימוש בהשכרת מטוסי אנטונוב ואיליושין, כולל שליחת צוותי סיוע בעקבות הצונאמי בסרי לנקה ב־2005. למשל, במבצע של צבא קנדה בהאיטי ב־2003 נעשה שימוש בלעדי במטוסי אנטונוב An-124 רוסלן מושכרים.

ב־14 באפריל 2010 נחת מטוס C-17 קנדי לראשונה בתחנת הכוחות הקנדיים אלרט – שדה התעופה הצפוני ביותר בעולם. מטוסי C-17 קנדיים שירתו במשימות רבות, ביניהן מבצע הסיוע לאחר רעידת האדמה בהאיטי ב־2010, סיוע במבצע "מובייל", ותמיכה בפעילות הקנדית באפגניסטן. לאחר סופת טייפון האיאן בפיליפינים ב־2013, הפעילה קנדה רכבת אווירית באמצעות מטוסי C-17 להובלת ציוד וכוח אדם ממשימת הסיוע DART. בשנת 2014 נטלו המטוסים חלק במבצעים Reassurance ו־Impact.

### תוכנית יכולת התובלה האווירית האסטרטגית (SAC)
ממוזער|אחד ממטוסי ה־C-17 של תוכנית יכולת התובלה האווירית האסטרטגית
בסלון האווירי בפארנבורו בשנת 2006, חתמו מספר מדינות חברות בנאט"ו על מכתב כוונות לרכישה והפעלה משותפת של מספר מטוסי C-17 במסגרת תוכנית היכולת האסטרטגית להובלה אווירית (SAC). הרכישה כללה שני מטוסי C-17, כאשר מטוס שלישי נתרם על ידי ארצות הברית. ב־14 ביולי 2009 נמסר המטוס הראשון במסגרת התוכנית, והשניים הנותרים נמסרו בחודשים ספטמבר ואוקטובר אותה שנה.

נכון לשנת 2024, מדינות החברות ב־SAC הן: בולגריה, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, ליטא, הולנד, נורווגיה, פולין, רומניה, סלובניה, שוודיה וארצות הברית נכון לשנת 2024.

מטוסי ה־C-17 של התוכנית שוכנים בבסיס האוויר פאפה שבהונגריה. הונגריה מארחת את טייסת התובלה הכבדה (Heavy Airlift Wing) ומשמשת כמדינה הדגל. אופן הפעלת המטוסים דומה למבנה התפעול של מטוסי בואינג E-3 סנטרי של נאט"ו, כאשר צוותי הטיסה הם רב־לאומיים, אך כל גיחה מוקצת למדינה חברה בהתאם להסכם חלוקת שעות הטיסה השנתיות של התוכנית. המשרד לניהול התובלה האווירית של נאט"ו (NAMPO) אחראי על ניהול ותמיכה בטייסת, כחלק מסוכנות התמיכה והרכש של נאט"ו (NSPA). בספטמבר 2014 דיווחה בואינג כי שלושת מטוסי ה־C-17 של התוכנית הגיעו לרמת זמינות מבצעית של כ־94% לאורך חמש שנים, וביצעו למעלה מ־1,000 משימות.

### חיל האוויר ההודי
ממוזער|בואינג C-17A גלובמאסטר עם מספר זנב CB-8010
חיל האוויר ההודי עושה שימוש במטוסי ה-C-17 גלובמאסטר III למשימות תובלה אסטרטגית, להצנחת כוחות מיוחדים ולמבצעים בשטחים מגוונים – מבסיסים בהרי ההימלאיה בצפון הודו בגובה של כ-13,000 רגל ועד לבסיסים באוקיינוס ההודי בדרום המדינה. מטוסי ה-C-17 מבוססים בתחנת חיל האוויר הינדון ומופעלים על ידי טייסת 81 של חיל האוויר ההודי, הידועה בכינויה "סקיילורדס" (Skylords). המטוס הראשון נמסר להודו בינואר 2013 לצורכי ניסוי והכשרה, והתקבל באופן רשמי ב־11 ביוני 2013. המטוס השני נמסר ב־23 ביולי 2013 ונכנס מיד לשירות מבצעי. מפקד חיל האוויר ההודי, נורמן א.ק. בראון, תיאר את ההצטיידות ב־C-17 כ"רכיב מרכזי במאמץ המודרניזציה של החיל", בעת קבלת המטוס במפעל בואינג בלונג ביץ'. ב־2 בספטמבר 2013, נכנסה רשמית לשירות טייסת ה"סקיילורדס" כשברשותה שלושה מטוסי C-17.

טייסת ה"סקיילורדס" מבצעת טיסות סדירות בתוך הודו, כולל לבסיסים בגובה רב כמו לאה ות'ויס. שימוש ראשון במטוס לתובלת ציוד של גדוד חיל רגלים בוצע ב־1 ביולי 2013, כאשר מטוס C-17 טס ישירות לאיי אנדמן וניקובר ופרק ציוד בבסיס פורט בלייר. המטוס שימש גם לפריסות מעבר לים, בהן טיסות לטג'יקיסטן באוגוסט 2013 ולרואנדה לצורך סיוע לכוחות שמירת שלום הודים של האו"ם. במהלך סופת הציקלון פיילין באוקטובר 2013, נעשה לראשונה שימוש מבצעי במטוס להובלת ציוד סיוע והצלה.

המטוס השישי התקבל בחיל האוויר ההודי ביולי 2014. ביוני 2017 אישר מחלקת המדינה של ארצות הברית מכירה פוטנציאלית של מטוס C-17 נוסף להודו במסגרת תוכנית מכירות צבאיות לרחבי העולם (FMS), בסכום של 366 מיליון דולר אמריקני (שווה ערך ל-448 מיליון דולר, נכון לשנת 2023). מטוס זה, שהיה האחרון שייוצר מדגם זה, הגדיל את צי מטוסי ה-C-17 של חיל האוויר ההודי ל-11 יחידות. ב-26 באוגוסט 2019 מסרה חברת בואינג את מטוס ה-C-17 האחד עשר לחיל האוויר ההודי.

ב-7 בפברואר 2023, מטוס C-17 של חיל האוויר ההודי העביר משלוחי סיוע הומניטרי לנפגעי רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה ב-2023. הטיסה בוצעה תוך עקיפת המרחב האווירי של פקיסטן, בעקבות שינויי מדיניות האזור לאחר עליית הטליבאן לשלטון באפגניסטן ב-2021.

ב-16 במרץ 2024 ביצע מטוס C-17 של חיל האוויר ההודי הצנחה מדויקת של שתי סירות גומי תקיפה ולצדן צוות של שמונה לוחמי יחידת מרקוס במסגרת מבצע לחילוץ האונייה **ex-MV Ruen** שהונפה תחת דגל מלטה ונחטפה על ידי פיראטים סומלים בדצמבר 2023. המשימה בוצעה ב-16 במרץ 2024 במשימה של הלוך ושוב של 10 שעות במרחק של 2,600 ק"מ מהחוף ההודי. האונייה שימשה בתור ספינת אם לפעילות פיראטית. המבצע בוצע בשיתוף פעולה עם חיל הים ההודי, והשתתפו בו אמצעים כגון מטוסי סיור ימי מסוג בואינג P-8 פוסידון, כטב"מים מדגם SeaGuardian, המשחתת **INS Kolkata** והספינה **INS Subhadra**. מטוס ה-C-17 הצניח את לוחמי MARCOS, שעלו על הספינה, חילצו 17 אנשי צוות והכניעו 35 פיראטים.

### קטר
ממוזער|מטוס C-17 של חיל האוויר הקטריחברת בואינג סיפקה את מטוס C-17 הראשון של קטר ב־11 באוגוסט 2009, ואת המטוס השני ב־10 בספטמבר אותה שנה, עבור חיל האוויר הקטרי. המטוס השלישי התקבל בשנת 2012, והרביעי ב־10 בדצמבר 2012. ביוני 2013 דיווח הניו יורק טיימס כי קטר השתמשה לכאורה במטוסי ה־C-17 שלה להעברת נשק מלוב אל האופוזיציה הסורית במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, דרך שטח טורקיה. ב־15 ביוני 2015, במסגרת תערוכת האוויר בפריז, הוכרז כי קטר הזמינה ארבעה מטוסי C-17 נוספים מתוך חמשת המטוסים האחרונים שנותרו ("זנבות לבנים"), ובכך הכפילה את צי מטוסי ה־C-17 שברשותה. אחד ממטוסי ה־C-17 של קטר נושא סימונים אזרחיים של חברת התעופה הממשלתית קטר איירווייז, אף שהמטוס נמצא בבעלות חיל האוויר האמירי של קטר ומופעל על ידו. ראש ועדת הרכש האווירי הקטרית, אחמד אל־מאלכי, מסר כי העיצוב נבחר "כדי להעלות את המודעות להשתתפותה של קטר במבצעים ברחבי העולם".

## גרסאות
* **C-17A**: גרסת מטוס תובלה צבאית ראשונית.
* **C-17A "ER"**: שם לא רשמי למטוסי C-17A בעלי טווח מורחב עקב תוספת מכל דלק. שדרוג זה שולב בייצור החל משנת 2001 עם מטוסי בלוק 13.
** **בלוק 16**: שדרוג תוכנה/חומרה זה היווה שיפור משמעותי של מערכת OBIGGS II, מכ"ם מזג אוויר חדש, מערכת מייצב משופרת ומערכות אוויוניקה נוספות.
** **בלוק 21**: הוספת מערכת ADS-B, ערכון מערכת זיהוי עמית-טורף, שדרוגי תקשורת וניווט וניהול טיסה משופר.
* **C-17B**: גרסת מטוס טקטית מוצעת עם גרסה טקטית מוצעת עם מדפים כפולי-חריץ, כן נסע נוסף בגחון, מנועים חזקים יותר ומערכות נוספות לטובת קיצור מרחק ההמראה והנחיתה.  בואינג הציעה את ה-C-17B לצבא ארצות הברית בשנת 2007 לנשיאת רכבי מערכות הלחימה העתידיות (FCS) של הצבא וציוד אחר.
* **KC-17**: גרסת תדלוק אווירי של C-17.
* **MD-17**: גרסה מוצעת לחברות תעופה אמריקאיות המשתתפות בצי האוויר האזרחי של המילואים, שסומנה מאוחר יותר מחדש בשם **BC-17X** לאחר המיזוג של בואינג ומקדונל דאגלס ב-1997.

## פרשת גניבת המסמכים מבואינג

ב-13 ביולי 2016 הודה אזרח סיני בשם סו בין (Su Bin) באשמה במסגרת עסקת טיעון, והודה בקשירת קשר עם אחרים כדי לחדור למערכות של קבלן ביטחוני אמריקאי, חברת בואינג, ולגנוב מסמכים הקשורים לפיתוחם של מטוסי F-22 ראפטור, בואינג C-17 גלובמאסטר III ולוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II. לפי הודאתו, לאחר שהצליח להשיג את המידע, הוא תרגם את המסמכים מאנגלית לסינית ושלח אותם בדוא"ל למחלקה השנייה של אגף המטה הכללי של צבא השחרור העממי הסיני. עוד הודה סו בין כי פעל ממניעים כלכליים, מתוך כוונה להפיק רווח מהמידע שנגנב. לפי מסמכי בית המשפט, באחד המיילים למחלקה השנייה בצבא הסיני הוא כתב כי המידע "בעל חשיבות חיונית ביותר להאצת הפיתוח של מדינתנו", בהתייחס ל"פרויקט A", שלימים זוהה כתוכנית סין לפיתוח המטוס שיאן Y-20. סו בין נידון לשלוש שנים ועשרה חודשי מאסר פדרלי. בנוסף, הוטל עליו קנס של 10,000 דולר. בזכות ניכוי תקופת המעצר, הוא שוחרר באוקטובר 2017.

## משתמשים
ממוזער|מפת המדינות המפעילות את מטוס ה-C-17 גלובמאסטר III (בכחול)
ממוזער|מטוס C-17 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, 2010
[ממוזער|מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני מוביל תותח [Panzerhaubitze 2000 הולנדי לאפגניסטן, 2006]]
ממוזער|מסוק צ'ינוק של חיל האוויר המלכותי הבריטי נטען לתוך מטוס C-17
ממוזער|מטוס C-17 בתצורת פינוי רפואי
ממוזער|לוחמי הצנחנים של צבא ארצות הברית בתוך מטוס C-17 בדרך לאימון צניחה
ממוזער|מטוס C-17 של חיל האוויר הכוויתי, 2015
ממוזער|מטוס C-17 מבצע הצנחת ג'יפים מסוג האמר וצנחנים של רגימנט 509 האמריקני
ממוזער|צוות מטוס C-17 מבצע תרגיל הצנחת סירות במסגרת יחידת SBT 20
; 
* חיל האוויר של ארצות הברית – 222 מטוסי C-17 נמצאים בשירות, נכון מינואר 2018 (157 בשירות פעיל, 47 במשמר האוויר הלאומי, 18 במילואים).
; 
* חיל האוויר המלכותי האוסטרלי – 8 מטוסי C-17A ER בשירות נכון לינואר 2018.
** טייסת 36 של חיל האוויר האוסטרלי

; 
* חיל האוויר המלכותי הקנדי – 5 מטוסי CC-177 (גרסה C-17A ER) בשימוש נכון לינואר 2025.
** טייסת 429, בסיס טרנטון

; 
* חיל האוויר ההודי – 11 מטוסי C-17 נכון לאוגוסט 2019.

; 
* חיל האוויר של כווית – 2 מטוסי C-17 נכון לינואר 2018.

; 
* יחידת התובלה האווירית האסטרטגית של נאט"ו – 3 מטוסי C-17 בשירות נכון לינואר 2018, כולל מטוס אחד שנתרם על ידי חיל האוויר האמריקני; נמצאת בבסיס פאפה, הונגריה.

; 
* חיל האוויר הקטרי – 8 מטוסי C-17A בשימוש נכון לינואר 2018.

; 
* חיל האוויר של איחוד האמירויות – 8 מטוסי C-17A בשירות נכון לינואר 2018.

; 
* חיל האוויר המלכותי – 8 מטוסי C-17A ER בשימוש, נכון למאי 2021.
** טייסת 24, בסיס חיל האוויר המלכותי ברייז נורטון
** טייסת 99, בסיס חיל האוויר המלכותי ברייז נורטון

## תאונות ואירועים בולטים
[ממוזער|מטוס C-17 לאחר [נחיתת גחון ללא כן נסע בשדה התעופה בגראם, אפגניסטן, 30 בינואר 2009]]
* ב־10 בספטמבר 1998, מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 0006–96) העביר את הקטלן קייקו אל נמל התעופה וסמנהאייר באיסלנד, שמסלול ההמראה בו באורך של  בלבד. במהלך הנחיתה אירעה תקלה במערכת כן הנסע. לא היו נפגעים, אך כן הנסע ניזוק בצורה חמורה.
* ב־10 בדצמבר 2003, מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 0057–98) נפגע מטיל קרקע-אוויר זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד, עיראק. אחד ממנועיו הושבת, אך המטוס הצליח לנחות בבטחה. המטוס תוקן והוחזר לשירות.
* ב־6 באוגוסט 2005, מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 01–0196) חרג מהמסלול בעת ניסיון נחיתה בשדה התעופה בגראם שבאפגניסטן. כן הנסע הקדמי וכן הנסע הראשי נהרסו כליל. באוקטובר 2006, הוא חזר לשירות לאחר תיקונים.
* ב-30 בינואר 2009 ביצע מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 0002–96 – "Spirit of the Air Force") נחיתת גחון בשדה התעופה בגראם. המטוס הוטס מבגרם למפעל של בואינג בלונג ביץ' לצורך תיקונים נרחבים, תוך עצירות ביניים. ועדת החקירה של חיל האוויר קבעה כי הסיבה הייתה כשל של הצוות לעקוב אחר רשימת הבדיקה לפני הנחיתה ולהוריד את כן נסע.
* ב-28 ביולי 2010 התרסק מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 00–0173 – "Spirit of the Aleutians") בבסיס משותף אלמנדורף-ריצ'רדסון באלסקה, בעת אימונים לקראת תערוכת האוויר Arctic Thunder לשנת 2010, והרג את כל ארבעת הנוסעים על המטוס. המטוס התרסק סמוך למסילה, ושיבש את תנועת הרכבות. חקירה צבאית קבעה כי שגיאת טייס הייתה הגורם, שגרמה להזדקרות. זו הייתה תאונת התרסקות היחידה והקטלנית ביותר של מטוס C-17, והיחידה שבה נפגע נהרס שלד המטוס.
* ב-23 בינואר 2012 נחת מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 07–7189), ששויך לכנף ההובלה ה-437 בבסיס המשותף צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, על מסלול 34R בבסיס המבצעי השנק באפגניסטן. הצוות לא הבין שמרחק העצירה הדרוש גדול מאורך המסלול ולכן לא הצליח לעצור בזמן. המטוס עצר כ־700 רגל מקצה המסלול, על שפת עפר, וגרם לנזק מבני כבד אך ללא פצועים. לאחר תשעה חודשים של תיקונים שהחזירו אותו לכשירות טיסה, המטוס טס שוב ללונג ביץ'. העלות המדווחת לתיקון הייתה 69.4 מיליון דולר.
* ב-20 ביולי 2012, מטוס C-17 של כנף התנועה האווירית ה-305, שטס מבסיס מקגוויר שבניו ג'רזי אל בסיס חיל האוויר מקדיל בטמפה שבפלורידה, נחת בטעות בנמל התעופה פיטר או. נייט, שדה תעופה עירוני קטן ללא מגדל פיקוח, עם הגנרל ג'ים מאטיס, אז מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, על המטוס. לאחר מספר שעות המריא המטוס מהמסלול שאורכו 1,090 מטרים ללא תקלות, וטס אל בסיס מקדיל. הנחיתה השגויה התרחשה לאחר טיסה ממושכת מאירופה לאזור דרום-מערב אסיה להעמסת נוסעים צבאיים, וחזרה לארצות הברית. חקירת חיל האוויר קבעה כי עייפות הטייסים וטעויותיהם הן הסיבה, מאחר ששני המסלולים הראשיים של שני השדות בעלי אותו כיוון מגנטי, ומרחקם ביניהם הוא כארבעה מייל בלבד לאורך חוף מפרץ טמפה.
* ב-9 באפריל 2021, מטוס C-17 מספר 10–0223 סבל משריפה בגלגלי הנחיתה לאחר נחיתה בבסיס צ'ארלסטון, בעקבות טיסה מבסיס חיל האוויר המלכותי מילדנהול בבריטניה. האש התפשטה לדופן המטוס לפני שנכבתה.

## מפרט (C-17A)
טקסט=3-view line drawing of the McDonnell Douglas C-17A Globemaster III|שמאל|לא ממוסגר|שרטוט קו תלת-ממדי של מקדונל דאגלס C-17A גלובמאסטר III
מקורות: ברסי'ס וורלד איירקראפט אנד סיסטמס דיירקשיונרי, חיל האוויר של ארצות הברית, בואינג:

**מאפיינים כלליים**:
* צוות: 3 (2 טייסים, 1 מנהל מטען)
* קיבולת מטען: 77,500 ק"ג, מפוזר על 18 משטחי 463L או תערובת של מטען ומשאיות או:
** 102 צנחנים
** 134 חיילים עם מושבים צדדיים ומשטחי מטען
** 54 חיילים עם מושבים צדדיים בלבד (מאפשר 13 משטחי מטען)
** 36 פצועים על אלונקות ו-54 פצועים ניידים עם מטפלים רפואיים
** מטען, כגון טנק M1 אברמס אחד, שני נגמ"שים בראדלי, או שלושה נגמ"שים סטרייקר

**מידות**:
* אורך: 53.1 מטר
* מוטת כנפיים: 51.7 מטר
* גובה: 16.8 מטר
* שטח כנפיים: 353 מ"ר
* מנת־ממדים: 7.165
* פרופיל אווירודינמי: שורש DLBA 142; קצה DLBA 147

**משקל**:
* משקל ריק: 128 טון
* משקל המראה מרבי: 265 טון

**דלק**:
* קיבולת דלק: 134,560 ליטר

**הנעה**:
* מנועים: 4 מנועי פראט אנד ויטני PW2000
* דחף לכל מנוע: 40,440 ליברות (180 קילו-ניוטון)

**ביצועים**:
* מהירות שיוט: 830 קמ"ש
* טווח: 4,480 ק"מ עם מטען במשקל 71.214 טון
* טווח שיוט: 11,540 ק"מ
* סייג רום: 14,000 מטר
* עומס כנף: 730 ק"ג למטר רבוע (150 פאונד לרגל רבוע)
* יחס דחף-משקל: 0.277 (מינימום)
* מרחק המראה בהמראה במשקל מרבי: 8,200 רגל (2,500 מטר)
* מרחק המראה בהמראה במשקל של 179,169 ק"ג: 915 מטר
* מרחק נחיתה: 1,067 מטר
**אוויוניקה**:
* מכ"ם מזג אוויר ומיפוי מדגם AlliedSignal AN/APS-133(V)

## השוואת גדלים
[מרכז|ממוזער|השוואת גדלים בין מטוסי תובלה צבאיים (מלמעלה למטה): [טרנסאל C-160, לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס, C-130J-30, אמבראר C-390 מילניום, איירבוס A400M ובואינג C-17 גלובמאסטר III]]

## ראו גם
* מטוס תובלה צבאי
* תובלה אווירית
* מטוס מטען

## לקריאה נוספת
* Bonny, Danny, Barry Fryer and Martyn Swann. *AMARC MASDC III,* **The Aerospace Maintenance and Regeneration Center, Davis-Monthan AFB, AZ, 1997–2005***.* Surrey, UK: British Aviation Research Group, 2006. .
* Department of Defense. '''Kosovo/Operation Allied Force After-Action Report''', DIANE Publishing; 31 January 2000..
* Gertler, Jeremiah. "Air Force C-17 Aircraft Procurement: Background and Issues for Congress." **Congressional Research Service**, DIANE Publishing; 22 December 2009. .
* Kennedy, Betty R. **Globemaster III: Acquiring the C-17**. McConnell AFB, Kansas: Air Mobility Command Office of History, 2004.
* McLaughlin, Andrew. "Big Mover." Canberra: **Australian Aviation (Phantom Media)**, September 2008.
* Norton, Bill. **Boeing C-17 Globemaster III** (Warbird Tech, Vol. 30). North Branch, Minnesota: Specialty Press, 2001. .

## קישורים חיצוניים

* 
* USAF C-17 fact sheet
* Globemaster (C-17) – Royal Air Force
* RCAF CC-177 Globemaster III page 
* Full C-17 production list, including manufacturer serial numbers (c/n)
* Tour of the manufacturing line on ''California's Gold''

## הערות שוליים

קטגוריה:מטוסי תובלה
קטגוריה:תובלה צבאית
קטגוריה:תובלה צבאית אווירית
קטגוריה:מטוסי תובלה אמריקאיים
קטגוריה:בואינג: כלי טיס צבאיים