האימפריה הפורטוגזית

[ממוזער|200px|שמאל|'''[אנדרטת התגליות** שב[[ליסבון]]]]
[[קובץ:מבצר אסילה.jpg|ממוזער|[[מבצר אסילה]] שנבנה על ידי הפורטוגזים בחוף [[האוקיינוס האטלנטי]] ב[[מרוקו]]]]
**האימפריה הפורטוגזית** (ב[[פורטוגזית]]: **Império Português**) הייתה [[אימפריה]] [[קולוניאליזם|קולוניאלית]] ימית שנוצרה בעקבות [[תגלית|תגליותיהם]] של הספנים הפורטוגזים.

[[פורטוגל]] בלטה כחלוצת [[עידן התגליות האירופי]] בין [[המאה ה-15]] ל[[המאה ה-17|מאה ה-17]]. בתקופה זו הפליגו ספניה ברוב ה[[אוקיינוס]]ים על פני [[כדור הארץ]], והגיעו למרחקים הולכים וגדלים מהבירה [[ליסבון]]. בכל נקודת [[חוף]] שעליה תבעו הפורטוגזים [[ריבונות]], הוצב עמוד אבן גדול המכונה בפורטוגזית [[פדראו]].

בשלבים הראשונים הפליגו ספני פורטוגל לאיים ב[[האוקיינוס האטלנטי|אוקיינוס האטלנטי]] ולאורך חופי מערב יבשת [[אפריקה]] עד הקצה הדרומי שלה. בהמשך הם הגיעו גם ל[[הודו]], ל[[סין (אזור)|סין]] ול[[יפן]] במזרח ול[[ברזיל]] במערב. בתחילה הושם דגש בעיקר על [[מסחר]] ופחות על קולוניזציה. הפורטוגזים הקימו נקודות מסחר ([[פייטוריה|פייטוריאש]]) בחופן של טריטוריות שמעבר לים, והיו גם אזורים שבהם התבצע המסחר ישירות מסיפון הספינות הפורטוגזיות שעגנו בחופים זרים. היו לפורטוגל גם מספר מושבות שכללו ערים, כדוגמת [[גואה]] ו[[מקאו]], ובשלבים מאוחרים יותר הוקמו גם מושבות בשטח נרחב, דוגמת ברזיל. ההשתלטות הפורטוגזית הן על נתיבי שיט ומסחר והן על טריטוריות עשירות מעבר לים, הביאה לפריחה כלכלית בפורטוגל והפכו אותה למעצמה עולמית ראשונה במעלה ב[[המאה ה-16|מאה ה-16]].

==המניעים לחקר האוקיינוסים והאדמות מעבר לים==
[[קובץ:Esfera armilar do pelourinho Constância.JPG|שמאל|ממוזער|200px|**הספירה הארמילרית** סימלה את ההתפשטות הגלובלית של הפורטוגזים החל מימי ה[[רנסאנס]] המוקדמים.]]

===מסורת ימית ובידוד יבשתי===
הפורטוגזים, עם בעל מסורת ימית מובהקת, השוכן בחבל ארץ בקצה הדרום מערבי של אירופה, היו לחלוצי חקר הימים באירופה ב[[ימי הביניים]]. שילוב של [[חוף]] ארוך, [[נמל]]ים טבעיים מצוינים ו[[נהר]]ות הנשפכים מערבה לאוקיינוס, שימש עבורם כ"מרחב-אימונים", וחישל זן הרפתקני של יורדי ים. שכנותיה היבשתיות הגדולות של פורטוגל, [[ממלכת קסטיליה|קסטיליה]] ו[[ממלכת אראגון|אראגון]], שגילו עוינות רבה כלפי פורטוגל, חצצו בינה לבין אירופה, ומנעו קיום [[נתיבי סחר]] יבשתיים בין פורטוגל לשאר היבשת. על כן נאלצו הסוחרים הפורטוגזים לשלח את סחורותיהם בדרך הים ל[[שוק (מסחר)|שווקים]] ב[[אנגליה]], ב[[פלנדריה]], ב[[איטליה]] או בערי ה[[ברית ערי הנזה|הנזה]], ובכך פיתחו את היכולות הימיות שלהם.

===ייצוב גבולות ממלכת פורטוגל===
הממלכה הפורטוגזית השיגה את עצמאותה מקסטיליה, תוך כדי מאבק עימה בחזית המזרחית ועם ה[[מורים]] ה[[אסלאם|מוסלמים]] בחזית הדרומית. ה[[רקונקיסטה]] הפורטוגזית הושלמה בשנת [[1249]], כאשר [[רשימת שליטי ממלכת פורטוגל#בית בורגונדי|אפונסו השלישי]] כבש את [[פארו]] שבאלגָרבֶש, בקצה הדרומי של פורטוגל. בכך התקבעו גבולות פורטוגל ב[[חצי האי האיברי]], שהשתנו אך במידה זעומה עד ימינו.
מאמצים מפרכים לכבוש בחזרה אדמות מהמורים עוררו וטיפחו את כמיהת הפורטוגזים, הקיימת משכבר, לתהילה צבאית ולסיפוח חבלי ארץ נוספים לעולם הנוצרי. בנוסף, שאבו הפורטוגזים עידוד מהמורשת ה[[צלבנים|צלבנית]] ומזו של [[מסדר צבאי נוצרי|מסדרי אבירים]] אחרים באירופה, שסייעו לפורטוגזים במלחמתם במורים. לקראת סוף [[המאה ה-14]], הצליחה פורטוגל ב[[קרב אלז'וברוטה|מלחמתה נגד קסטיליה]], והחלה להתמקד בפיתוח יכולותיה הימיות. באותה תקופה, הממלכות האחרות ב[[חצי האי האיברי]], שטרם התאחדו תחת השם "[[ספרד]]", היו עדיין עסוקות במלחמתן ב[[מורים]], והרקונקיסטה בתחומן הושלמה רק עם כיבוש [[גרנדה (ספרד)|גרנדה]] ב-[[1492]].

===נתיבי מסחר והיבטים כלכליים ודתיים===
כשליטים [[קתוליות|קתולים]], ה[[מונרכיה|מונרכים]] הפורטוגזים ראו עצמם מחויבים להפצת ה[[נצרות]], ובתוך כך, גם למיגור ה[[אסלאם]]. מחד, האגדה אודות הממלכה הנוצרית הקדומה והאבודה של [[הכומר יוחנן|פרשטה ז'ואאו]] (Preste João), הנמצאת אי שם במזרח, נטעה תקוות שאם תאותר ותיכבש, יתאפשר כיתור האסלאם בכוחות נוצריים. מאידך, מציאת דרך חלופית למזרח שלא תעבור באדמות הנתונות בשליטה מוסלמית, תאפשר לפורטוגזים גישה נוחה למקורות העשירים של המסחר ב[[תבלין|תבלינים]]. כך יוכלו לעקוף את מסלול הסחר היבשתי הארוך מהמזרח לאירופה, שבו הייתה ל[[ונציה|וונציאנים]] שליטה. המוסלמים חסמו את הגישה הנוצרית למזרח דרך [[הים התיכון]], עובדה שאפשרה להם את מכירת הטובין והסחורות האקזוטיות מהמזרח לאירופים, בתיווך סוחרי ונציה, במחירים מופקעים.

הכלכלה הפורטוגזית הפיקה תועלת מקשריה עם הארצות המוסלמיות השכנות. משק ה[[מטבע]] התפתח דיו ב[[המאה ה-15|מאה ה-15]] ואיפשר תשלום במטבע לעובדים, גם באזורים הכפריים וגם בעיירות. החקלאות באזורים הכפריים הפכה מגוונת. גרעיני [[תבואה]] יובאו מ[[מרוקו]], סממן למשק התלוי במשק הפורטוגזי. בפורטוגל, באזורים שבהם גידלו בעבר גרעיני תבואה, החלו לטפח גידולים ייעודיים, כמו [[כרם|כרמים]] ועצי [[זית]], ובאזור [[אלגרווה]] שבדרום פורטוגל גם [[קנה סוכר|קני סוכר]], גידול שהועבר מאוחר יותר לברזיל. יותר מכול, שושלת [[רשימת שליטי ממלכת פורטוגל#בית אביש|בית אוויש]], שעלתה לשלטון בשנת [[1385]], סימלה בהיבטים מסוימים את שקיעתה של ה[[אריסטוקרטיה (מעמד)|אריסטוקרטיה]] ה[[שמרנות|שמרנית]] וה[[פאודליזם|פאודלית]] בפורטוגל.

===מדע, יזמות ותגליות===
בגלל קשריהם הקרובים של הפורטוגזים עם מספר ממלכות מוסלמיות, התנהלו ביניהם חילופי ידע תדירים, שהפכו את פורטוגל באותה תקופה למרכז ידע ופיתוח [[טכנולוגיה|טכנולוגי]]. קשרים אלה עם ממלכות מוסלמיות הביאו לפורטוגל [[מתמטיקאי]]ם, [[אסטרונומיה|אסטרונומים]], [[קרטוגרפיה|קרטוגרפים]] ומומחי טכנולוגיה ימית, ובהם גם [[יהודים]] רבים (ראו [[יהדות פורטוגל]]), שהבולט בהם הוא ר' [[אברהם זכות]]. השלטון קידם מגמה זו, הן באמצעות קנייה ישירה של שירותיהם, שעבורם שילם המלך כדי לקדם את שאיפותיו הימיות, והן על ידי ייסודם של מרכזי מחקר בפורטוגל, ובכך תרם ישירות לפיתוח תעשייה זו. בנוסף, הנסיך [[אנריקה הספן]] ([[1394]]–[[1460]]) העביר את מעונו וחצרו ל[[סגרש]] (Sagres) שבדרום פורטוגל, ומשם ניהל מיזמים ימיים ומימן אנשי מדע, קרטוגרפים ומסעות תגלית באוקיינוס האטלנטי. במרכזים אלה הושגו פריצות דרך בתחומים מתמטיים יישומיים, ובעיקר בטכנולוגיה ימית, הן באמצעי תובלה, כגון שיפור ה[[קרוולה|קרוולות]], והן בציוד נלווה, כגון ה[[אצטרולב]], כמו גם בשיטות [[ניווט]], במיפוי ובקרטוגרפיה.
[[קובץ:Henry the Navigator1.jpg|שמאל|ממוזער|200px|הנסיך **אנריקה ה"נווט"** או **אנריקה ה"ספן"**, "פטרון" התגליות הפורטוגזיות הראשונות.]]

==שחר האימפריה (1415–1500)==

===ניצנים ראשונים===
פורטוגל החלה להתפשט אל מחוץ לאירופה ב-[[1415]], כאשר חצתה את [[מצר גיברלטר]] אל תוך [[הים התיכון]] וכבשה את [[סאוטה]] שבצפון אפריקה מידי ה[[מורים]]. מעתה יכלו הפורטוגזים לפקח על השיט שבין הים התיכון ל[[האוקיינוס האטלנטי|אוקיינוס האטלנטי]]. ניסיון של המורים להשיב את סאוטה לחיקם ב-[[1418]] נכשל. ב-[[1419]] החלו הגילויים הפורטוגזיים בתחומי האוקיינוס האטלנטי. שלושה מבין רבי החובלים של הנסיך אנריקה הספן, [[ז'ואאו גונסלווש זארקו]], [[טרישטאו ואז טיישיירה]] ו[[ברתולומאו פרשטרלו]], הוסטו מערבה עקב סופה, וכך גילו את [[איי מדיירה]]. ב-[[1427]] רב-חובל נוסף, אף הוא מאלו שמומנו ונתמכו בידי הנסיך אנריקה, גילה את [[האיים האזוריים]], המרוחקים בכמחצית הדרך מאירופה לצפון אמריקה.

===שליטה על השיט באוקיינוס האטלנטי ומיפוי חופי אפריקה===
====התגברות על מחסום כף בוז'אדור====
ב-[[1419]] החלו [[נווט]]ים פורטוגזים למפות את חופי [[מערב אפריקה]] תוך שימוש בפיתוחים האחרונים במדעי ה[[ניווט]], ה[[קרטוגרפיה]] והטכנולוגיה הימית, במטרה למצוא נתיב ימי למקורות ה[[מסחר|סחר]] הרווחי ב[[תבלין|תבלינים]].

ב-[[1436]] שיגר [[רשימת שליטי ממלכת פורטוגל#בית אביש|המלך דוארטה]] חיל-משלוח ל[[טנג'יר]] שב[[מרוקו]]. הכוחות הפורטוגזים הובסו וחמקו כחוט השערה מהשמדה. באותה עת, בזירת האוקיינוס, המשיכו ספניו של הנסיך אנריקה הספן לחקור את חופי אפריקה ואת האוקיינוס האטלנטי. ב-[[1434]] חצה [[ז'יל איאנש]] את [[הקפת כף בוז'אדור|כף בוז'אדור]], שבמערב ה[[סהרה]] לחופי אפריקה, ובכך התגבר על משוכה מנטלית ופיזית משמעותית בדרך להמשך התגליות. כף בוז'אדור נודע לשמצה בקרב יורדי ים מאירופה, וניסיונות קודמים לעבור אותו עלו בתוהו ולא מעט מלחים הרפתקנים נעלמו. אי לכך, רווחו [[אמונה טפלה|אמונות טפלות]] על אודות הכף, שמעבר לו כביכול רותחים מימי האוקיינוס, ושוכנות בו [[מפלצות וחיות אגדיות|מפלצות]]. לאחר צליחת המעבר בכף-בוז'אדור, המשיכו ספני פורטוגל במיפוי חופי אפריקה שדרומה לו. ב-[[1441]] הגיע משלוח ראשון של עבדים מאפריקה לפורטוגל. במהרה הפך [[סחר עבדים|סחר העבדים]] לאחד מענפי המסחר המובילים, והפורטוגזים סחרו בהם הן בפורטוגל והן בשאר יבשת אירופה. ב-[[1445]] ירדו ספנים [[פורטוגזים]] בחופי [[סנגל]] ו[[כף ורדה]], וב-[[1446]] הרחיק [[אנטוניו פרננדש]] כמעט עד חופי [[סיירה לאון]] דהיום.

====ביסוס הנוכחות באוקיינוס ומדיניות הים הסגור====
[[קובץ:Portuguese Caravel.jpg|ממוזער|שמאל|דגם [[קרוולה]] פורטוגזית. ספינה זו איפשרה לפורטוגזים להרחיק בהפלגותיהם ואף לשוט לראשונה באוקיינוס הפתוח, גם בסערות. (מוזיאון חיל הים בפריז)]]
ב-[[8 בינואר]] [[1455]] חתם ה[[אפיפיור]] [[ניקולאוס החמישי]] על ה[[בולה אפיפיורית|בולה]] [[רומנוס פונטיפקס]] (Romanus Pontifex). בין יתר סעיפיה, נאסר בה על שיט ספינות מכל הלאומים במים שבשליטת פורטוגל באוקיינוס האטלנטי, זולת אלו שקיבלו אישור מפורש מ[[מלך פורטוגל]]. בנוסף, הוצהר בבולה שזכותן של אומות קתוליות באירופה לכפוף תחת שלטונן חבלי ארץ לא-נוצריים שיגלו. כמו כן, עודדה הבולה את שעבודם של העמים הילידים הלא נוצריים באפריקה, ומאוחר יותר גם ב[[העולם החדש|עולם החדש]].

בה בעת שמפורטוגל הפליגו אנשיו של הנסיך אנריקה, הכירו הפורטוגזים בחיוניות סגירת המרחב הימי האטלנטי מחופי פורטוגל לכיוון מערב ודרום-מערב. סגירה זו, שכונתה [[מדיניות הים הסגור]] (ב[[לטינית]]: mare clausum), התייחסה הן לשיט ספינות ממדינות ריבוניות אחרות באירופה, והן לפעולות של [[שודד ים|שוד ימי]].

במסגרת מאמץ להבטיח את השיט לאורך חופי אפריקה, שיגר [[אפונסו החמישי]] שלושה חילות משלוח לחופי [[מרוקו]], שם הצליח לכבוש ב-[[1458]] את [[אלקאסר אס-סגיר]], וב-[[1471]] גם את [[אסילה]] ו[[טנג'יר]]. הוא כונה "האפריקאי", בשל מאמציו להשתלט על מעוזי המורים בחופי צפון אפריקה.

החל מ-1458 היו לפורטוגזים, נוסף על סאוטה, היאחזויות נוספות בחופי [[מרוקו]] - תחנות לסיוע לוגיסטי לספינות פורטוגזיות בדרכן דרומה ול[[האוקיינוס האטלנטי|אוקיינוס האטלנטי]], וגם להכנת מארבים ל[[שודדי ים]] [[מורים]] ואחרים. עם ייסודה של [[תחנת סחר]] מוגנת בחיילים באי [[ארגן]] (מול חופי [[מאוריטניה]] דהיום), עמדה לרשות הפורטוגזים תשתית מפותחת היטב להפלגת [[כלי שיט]] למסחר, לסיור ולמיפוי. עתה הייתה פורטוגל יכולה לשלוט ולפקח כיאות על השיט במרחב הימי התחום בין מרוקו ומאוריטניה דהיום ל[[איי מדיירה]], [[האיים הקנריים]] ו[[האיים האזורים]], ואף למנוע חדירתן של ספינות זרות ל[[מפרץ גינאה]]. שליטה זו אפשרה להשיג מימון מבעלי אינטרסים שונים בפורטוגל ובאירופה, ולהגן על נתיבי השיט.

בה בעת היו [[האיים האזוריים]] ואיי מדיירה בשלבי [[קולוניה|קולוניזציה]] מתקדמים על ידי מתיישבים מפורטוגל, מ[[צרפת]], מ[[פלנדריה]] ומ[[ג'נובה]]. מעל לכול, ה[[זהב]] שהובא ליבשת מ[[גינאה]] היה [[תמריץ]] עיקרי של הפורטוגזים מבית. היה ברור כי מעבר להיבטים דתיים ומדעיים, הניבו מסעות תגלית אלה רווחים כלכליים גבוהים.

====מעבר לכף בוז'אדור - אפריקה שמדרום לסהרה====
ב-[[1479]] נחתם [[חוזה אלקסובש]] שהעניק לפורטוגזים זכות שיט בלעדית בים שמדרום ל[[האיים הקנריים|איים הקנריים]]. בתמורה הכירו הפורטוגזים ב[[איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה|איזבלה]] כמלכת [[ממלכת קסטיליה|קסטיליה]], לאחר שבעת הכתרתה טען גם מלך פורטוגל, [[אפונסו החמישי]], לכתר קסטיליה, מתוקף נישואיו לנסיכה הקסטיליאנית חואנה.

אף שאפונסו החמישי תמך במסעות התגלית שהנהיג דודו, הנסיך אנריקה הספן, לאחר מותו של אנריקה, לא המשיך המלך במפעל חייו. תחת מלכותו נחקר [[מפרץ גינאה]] עד [[כף סנטה קתרינה]].

[[ז'ואאו השני, מלך פורטוגל|ז'ואאו השני]], יורשו של אפונסו החמישי, החיה שוב את מסעות התגלית ואת חקר האוקיינוס האטלנטי, פעולות שהחל אחי-סבו אנריקה הספן. בימיו המשיכו הספנים הפורטוגזים לחפש את הדרך הימית להודו. ב-[[1482]] הוקם מבצר סָאוֹ ז'וֹרְזֶ'ה דָה מִינָה ב[[אלמינה]] שב[[גאנה]] דהיום, במטרה להגן על הסחר עם אזורי החוף של [[מפרץ גינאה]]. מעוז זה הפך למעין [[מפקדה]] כללית של הפורטוגזים בזירת מערב-אפריקה, ושימש למטרה זו במשך 150 השנים הבאות. באותה שנה גילה [[דיוגו קאו]] את [[ממלכת קונגו]], וב-[[1486]] הגיע אף ל[[כף קרוס]] (Cape cross, ב[[נמיביה]] דהיום).
[[קובץ:Caminho maritimo para a India heb.svg|שמאל|ממוזער|350px|**שחור** - נתיב מסעו הימי של [[ואסקו דה גאמה]] להודו. ניתן להבחין בהפלגה של הארמדה בלב האוקיינוס, תוך ניצול רוחות וזרמים מיטביים, להגעה מהירה יותר ל[[כף התקווה הטובה]]. **ירוק** - מסעם המשותף של **פרו דה קוויליאן** ו**אפונסו דה פאיבה** למזרח, בטרם נפרדו דרכם ב[[חצי האי ערב]] (עזבו את [[סנטרם (פורטוגל)|סנטרם]] שבפורטוגל ב-[[7 במאי]] [[1487]]). **כתום** - המשך מסעו של קוויליאן ל[[גואה]] שבהודו. **כחול** - המשך מסעו של דה פאיבה לקיסרות [[אתיופיה]].]]

===הפלגה בלב האוקיינוס האטלנטי===
הים שבין [[האיים האזוריים]] ל[[אירופה]] כונה "האוקיינוס הקטן" והייתה לו חשיבות מכרעת ל[[גילוי אמריקה]], שכן בו למדו הפורטוגזים, ובהמשך גם יתר האירופים, בהם [[כריסטופר קולומבוס|קולומבוס]], את [[משטר הרוחות]] ו[[זרם ימי|זרמי הים]] בחלקו הצפוני של [[האוקיינוס האטלנטי]]. הספנים הפורטוגזים הבינו שבהפלגה מאפריקה לכיוון צפון, ניתן לנצל את משטר הרוחות וזרמי הים שבלב האוקיינוס לכיוון האיים האזוריים, ולהסתייע בהם בשיט חזרה לאירופה. בהמשך, אימצו הפורטוגזים את האיים האזוריים כ[[תחנת ביניים]] בדרכם חזרה לפורטוגל, והעדיפו את השיט צפונה בנתיב שבלב האוקיינוס לכיוון האיים האזוריים, על פני השיט בקרבת חופי אפריקה. זרמים אלה, בעלי [[אוריינטציה (מתמטיקה)|אוריינטציה]] ב[[כיוון השעון]], הובילום לאיים האזוריים.

הספנים הפורטוגזים הבינו זאת בהדרגה, בתהליך של [[ניסוי וטעייה]], ככל שהרחיקו להפליג לאורך החוף האפריקאי. הם גילו שההפלגה חזרה לאירופה הפכה ליעילה ולמהירה יותר כאשר הפנו את ספינותיהם לצפון-מערב אל לב האוקיינוס לכיוון האיים האזוריים, ומשם לחופי פורטוגל.

עקרונות דומים של ניווט ושיט שימשו גם בחלקו הדרומי של האוקיינוס האטלנטי, כשהארמדות של [[ואסקו דה גאמה|דה גאמה]] ושל [[פדרו קברל|קברל]] הפליגו להודו. בהגיעם לחציו הדרומי של כדור הארץ לאחר חציית [[קו המשווה]], כששייטו במים שבין [[כף ורדה]] ל[[חוף השנהב]], הם פנו ללב אוקיינוס והפליגו בסיוע זרמי הים אל לב דרום [[האוקיינוס האטלנטי]], לכיוון דרום-מערב, תוך ניצול זרמי הים שהובילום דרומה ל[[כף התקווה הטובה]] במהירות רבה יותר מאשר בקרבת חופי אפריקה. האוריינטציה של זרמי הים בחציו הדרומי של כדור הארץ מנוגדת לזו שבחציו הצפוני - וכיוונה הוא נגד כיוון השעון (ראו משמאל את איור נתיב מסעו של וסקו דה גאמה להודו סביב אפריקה). הפורטוגזים היו הראשונים באירופה שהבינו את משטר ה[[רוח]]ות ו[[זרם ימי|זרמי הים]] הגלובליים ואת חשיבות ניצולם הנכון. תובנות ניווט אלו היו נהוגות מאז ועד תום עידן ספינות המפרש.

===גילוי הדרך הימית להודו===
[[קובץ:A partida de Vasco da Gama para a Índia em 1497.jpg|שמאל|ממוזער|350px|**פרידה ממלחי הארמדה של ואסקו דה גאמה**, שיצאה למסע הימי הראשון בין אירופה להודו ([[8 ביולי]] [[1497]]). צויר בסביבות שנת [[1900]], בידי [[אלפרדו גמיירו]], צייר פורטוגזי שהתמחה בשימוש ב[[צבע מים|צבעי מים]].]]
בשנת [[1487]], יצאו מפורטוגל, בשליחות המלך [[ז'ואאו השני, מלך פורטוגל|ז'ואאו השני]], חוקרי הארצות [[פרו דה קוויליאן]] ו[[אפונסו דה פאיבה]] למסע למזרח, בדרך היבשה, תוך חציית [[הים התיכון]] ומעבר ב[[קהיר]] וב[[חצי האי ערב]], במטרה ללמוד מקרוב את נתיבי השיט והמסחר באוקיינוס ההודי. הם הרחיקו עד הודו, אתיופיה ואף לאזורים דרומיים יותר בחופה המזרחי של אפריקה. באוגוסט של אותה שנה יצאה בדרך [[האוקיינוס האטלנטי]] גם משלחתו של הנווט [[ברתולומיאו דיאס]], בניסיון נוסף, מבין ניסיונות רבים לפני כן, למצוא מעבר בטוח למזרח סביב אפריקה. בשנת [[1488]] הקיף דיאס את [[כף התקווה הטובה]] ובדצמבר חזר לליסבון לדווח למלך על גילוי נתיב שיט למזרח, שאינו עובר בשטח שבשליטת מוסלמים. כך נפתח לראשונה המעבר ל[[האוקיינוס ההודי|אוקיינוס ההודי]] עבור האירופים בעת החדשה. מסופר כי [[כריסטופר קולומבוס]], שניסה לשכנע את מלך פורטוגל ז'ואאו השני לממן את תוכניתו להגיע להודו בהפלגה מערבה, נכח בטקס שנערך לכבוד דיאס בחצר המלך.

עשר שנים לאחר מכן, בשנת [[1498]], בימי מלכותו של [[מנואל הראשון, מלך פורטוגל|מנואל הראשון]], הגיע [[ואסקו דה גאמה]] לחופי [[הודו]].

(**במפה המובאת מעלה**, בסעיף הקודם, ניתן לראות את נתיב מסעו הראשון של ואסקו דה גאמה יחד עם אלה שערכו עשר שנים קודם לכן בדרך היבשה דה קוויליאן ודה פאיבה)

===גרינלנד, ניופאונדלנד ולברדור===
[[קובץ:Reinel Reinel LopoHomem 1519.JPG|**נכסי הכתר הפורטוגזי בצפון אמריקה (1519)**, ב[[ניופאונדלנד ולברדור]] דהיום. הכתר הפורטוגזי העדיף להתמקד בסחר עם המזרח הרחוק ובניצול משאבי אפריקה וברזיל. נוכחותם שם הסתכמה בעיקר בפעילות של ספינות דייגים, לצד נוכחות דומה של צרפתים, [[חבל הבסקים|בסקים]], [[גליסיה|גליסים]] ואנגלים.|ממוזער|250px|שמאל]]
ב-[[1474]] [[מגלה ארצות|חוקר ארצות]] בשם [[ז'ואאו קורטה-ריאל|ז'ואאו ואז קורטה-ריאל]] (João Vaz Corte-Real) זכה לנחלה באיים האזוריים, כהכרה וכהוקרה על שגילה ב-[[1472]] את אדמות Terra Nova dos Bacalhaus (מילולית: ארץ חדשה של דגי [[בקלאו|בקלה]]). יש הטוענים שחבל ארץ זה הוא [[ניופאונדלנד]] דהיום, אם כי קשה לאמת זאת, כיוון שההקפדה של הפורטוגזים על סודיות תגליותיהם הביאה לכך שנותרו מעט ראיות בעניין זה.

בזמן שספינותיו החלו לעבור דרך [[כף התקווה הטובה]] בדרכן להודו, אישר המלך [[מנואל הראשון, מלך פורטוגל|מנואל הראשון]] ל[[ז'ואאו פרננדש]], ה"חורש" (בפורטוגזית "o Lavrador"), ול[[האחים קורטה-ריאל|אחים מיגל וגשפר קורטה-ריאל]], בניו של ז'ואאו קורטה-ריאל, לצאת למסע לחקור את צפון האוקיינוס האטלנטי. ב-1498 גילה פרננדש מחדש, בעקבות ה[[ויקינגים|וויקינגים]], את [[גרינלנד]] ואת [[ניופאונדלנד ולברדור|לברדור]]. בשנים [[1500]]–[[1501]] חקרו האחים קורטה-ריאל את [[ניופאונדלנד]] ואדמות אחרות באזור. אפשר כי היה גם ניסיון להקים מושבות של קבע באזור, אך לא נותר כל זכר למושבה פורטוגזית כלשהי. ההתעניינות בצפון אמריקה נמוגה לאור העובדה כי זירות אפריקה ואסיה הניבו תשואה גבוהה ביותר. במחצית השנייה של המאה ה-16 רק [[דייג]]ים פורטוגזים המשיכו לבקר ב[[ניופאונדלנד ולברדור]], שמימיהן עשירים בדגי [[בקליאו|בקלה]].

===גילוי ברזיל===
ב-[[1500]], בעקבות מסעו החלוצי של דה-גאמה, שלח מלך [[פורטוגל]], [[מנואל הראשון, מלך פורטוגל|מנואל הראשון]], את הנווט [[פדרו קברל|פדרו אלוורש קברל]], בראשות צי של 13 ספינות ויותר מ-1,000 יורדי ים, להקים [[תחנת מסחר]] בהודו. בדרכו לשם נסחף לחופי [[דרום אמריקה]]. יש הגורסים כי טעות בניווט ובניצול זרמי ים הביאו, יחד עם 13 ספינותיו, לשם. אחרים גורסים, שקיום יבשה זו כבר היה ידוע לכתר הפורטוגזי, והדבר נחשב לסוד מדינה. בחלק זה של יבשת אמריקה הקימו הפורטוגזים מאוחר יותר, ב[[שנות ה-30 של המאה ה-16]], את המושבות הראשונות ב[[ברזיל]].
[[קובץ:Brazil 16thc map.jpg|מפה פורטוגזית משנת [[1519]] המציגה את חופי ברזיל הבתוליים, בטרם החלו הפורטוגזים ליישב את היבשת.|ממוזער|250px|שמאל]]
הארמדה עגנה בחופי ברזיל ב-[[25 באפריל]] [[1500]], באזור בו נמצא כיום מחוז [[פורטו סגורו]]. שלושה ימים קודם לכן הבחינו המלחים בהר אותו כינו [[הר פסקואל]]. נערך שם טקס דתי והוכרזה ריבונות פורטוגל על הארץ החדשה.

בשנים הבאות הוקמו שם מושבות זעירות במטרה ללקט [[ברזיל (עץ)|עץ ברזיל]], ממנו אפשר להפיק צבע [[אדום]] ולייצר, בין השאר, קשתות ל[[כינור]]ות. הארמדה של קברל שהתה בברזיל כשבועיים. בטרם הרימו המלחים עוגן ויצאו להודו, שלח קברל את אחת הספינות חזרה לליסבון להודיע למלך מנואל הראשון על גילוי האדמות החדשות בצדו השני של האוקיינוס האטלנטי. משם המשיכה השייטת להודו, שם נערכו הסכמי סחר והוקמו [[פייטוריה|תחנות סחר]] בערים [[קוצ'ין]] ו[[קוז'יקוד]].

==חוזה טורדסיאס (1494)==

הגישה ל[[נתיב ימי]] סביב אפריקה, להודו ולשאר אסיה, הניבה לפורטוגל הזדמנויות מסחר שלא היו כמותן בעבר, ועל כן פעלה זו נמרצות ובאופן אגרסיבי להקים הן תחנות סחר והן בסיסים מבוצרים.

ב-[[1488]] סירב [[ז'ואאו השני, מלך פורטוגל|ז'ואָאו השני מלך פורטוגל]] להענות לבקשתו של [[כריסטופר קולומבוס]] לתמוך במסעו להודו בהפלגה באוקיינוס האטלנטי מערבה, ביודעו, בזכות [[בארתולומיאו דיאש|דיאש]], כי [[האוקיינוס ההודי]] מתחבר לאוקיינוס האטלנטי. עקב סירוב המלך, פנה קולומבוס ל[[מלך|מלכה]] [[איזבלה הראשונה מקסטיליה|איזבלה]] מ[[ממלכת קסטיליה|קסטיליה]], ותגליתו ב-[[1492]] של [[איי הודו המערבית]] הובילה ליסודה של [[האימפריה הספרדית]] ב[[אמריקה|אמריקות]].

מעמדה של האימפריה הפורטוגזית הובטח על ידי [[בולה אפיפיורית]] מ-[[1493]] ועל ידי [[חוזה טורדסיאס]] מ-[[6 ביוני]] [[1494]]. שני צעדים אלה (יחד עם בולות והסכמים נלווים) חילקו את העולם שמחוץ לאירופה חלוקה [[דואופול]]ית בלעדית בין הפורטוגזים והספרדים. קו החלוקה שנקבע ב[[המיספירה]] המערבית היה קו האורך שנמצא 370 ליגות (1,550 קילומטרים) ממערב לאיי [[כף ורדה]], אשר אל מול חופי [[מערב אפריקה]] (מאוחר יותר, הורחב קו זה ל[[מעגל גדול]] מסביב לגלובוס, מעבר לקטבים, על מנת לחלק גם את ההמיספירה המזרחית בין שני הצדדים). כתוצאה מכך, כל אפריקה וכמעט כל אסיה יועדו להשתייך ל[[פורטוגל]], ולספרד יועד להשתייך כמעט כל [[העולם החדש]].

הצעתו ההתחלתית של ה[[אפיפיור]] לגבי מיקום הקו הוזזה במעט מערבה על ידי המלך [[ז'ואאו השני, מלך פורטוגל|ז'ואָאוּ השני]], והוא לא נתקל בכל התנגדות בעניין זה, צעד שאפשר לפורטוגל לטעון בשנת [[1500]] לבעלות הן על [[ברזיל]] והן על [[ניופאונדלנד]]. יש הרואים במרחק הלא "מעוגל" (370 ליגות) שהציע ז'ואָאוּ השני ראיה לכך שפורטוגל ידעה מראש על קיומן של האדמות האלה, לפני חוזה טורדסיאס (1494). ז'ואאו השני הלך לעולמו שנה לאחר חתימת החוזה, ב-[[1495]].
[[קובץ:Cantino Planisphere.jpg|ממוזער|שמאל|350px|**מפת קנטינו** מ-[[1503]], המפה הראשונה שמציגה את [[טרה-נובה]] ו[[ברזיל]], שני חבלי הארץ הפורטוגזים שנתגלו שנים בודדות לפני כן. ניתן להבחין בקו החלוקה, שנקבע **בחוזה טורדסיאס**.]]
==סודיות, הטעיה ותחרות סמויה==

[[היסטוריון|היסטוריונים]] חלוקים בעניין הנסיבות שהובילו לגילוי האדמות, אותן גילה קולומבוס. ישנה **דעת מיעוט** הגורסת כי [[כריסטופר קולומבוס|קולומבוס]] פעל ב[[ספרד]] כמרגל מטעם חצר מלך [[פורטוגל]], במטרה להסיט את תשומת לבה של ספרד מהטריטוריות שמעבר לים, בהן התמקדה פורטוגל. ראוי, עם זאת, להדגיש כי הנושא שנוי במחלוקת. ברם, פעולות מעין אלה התבצעו כדרך שגרה באותה התקופה, בגלל מרוץ התגליות שהסלים בין שתי הממלכות. לרשות כל אחת מהן עמד שירות חשאי, שפרס רשת מרגלים אצל זולתה. התנהלה לוחמת [[מודיעין צבאי|מודיעין]] בלתי פוסקת ביניהן, שהתבטאה חדשות לבקרים בהולכת שולל ובהצנעת טריטוריות ונתיבי מסחר שנתגלו בידי כל אחת מהן (במיוחד בידי פורטוגל). [[מפה|מפות]] הוסתרו בקפידה והופצו תאריכים ומיקומים שקריים. הקפדה זו על סודיות הובילה להנפקתם של מסמכים שאמינותם מוטלת בספק, ועל כן הידע העומד לרשותנו כיום מוגבל וחלקי. בנוסף, ב[[רעידת האדמה בליסבון (1755)]], הושמדו ארכיונים בהם תיעודים היסטוריים של מסעות תגלית, ביניהם גם מסעו של ואסקו דה גאמה. לאור כל אלה, ישנם היסטוריונים המאמינים כי אפשר כי טריטוריות, כגון [[ברזיל הקולוניאלית|ברזיל]], אזורי חוף ב[[אפריקה]] וב[[צפון אמריקה]], נתגלו למעשה לפני התאריכים המקובלים.

==שיאה של האימפריה (1500–1580)==

[[קובץ:Lisbon monument.jpg|ממוזער|שמאל|200px|מבט מכיוון מזרח על **אנדרטת התגליות**, [[ליסבון]].]]
[[קובץ:Vasco_da_Gama's_ship.jpg|ממוזער|שמאל|150px|**ספינותיו של ואסקו דה גאמה בדרכן להודו**. איור עבור גרסה מחודשת משנת [[1880]] של היצירה האפית [[הלוזיטנים]], מאת [[לואיש דה קמואש]].]]
עם חתימת חוזה טורדסיאס, שוריינה עבור פורטוגל זכות שיט בלעדית סביב אפריקה, וב-[[1498]] הגיע [[ואסקו דה גאמה]] ל[[הודו]] ויצר קשרי מסחר ראשונים. במהרה החליפה [[פורטוגל]] את [[ונציה]] כמרכז קשרי המסחר של אירופה עם המזרח. נטוותה רשת מסועפת של מרכזי [[סחר חליפין]], מרכזי אחסנה ומבצרים שאפשרו צבירת הון וסחורות, יחד עם הפצת השפה הפורטוגזית והדת ה[[נצרות קתולית|קתולית]], במאמץ ליצירת ישות [[ציוויליזציה|ציוויליזציונית]] פורטוגזית [[הטרוגני]]ת ומורחבת, הן באמצעות [[ישועים|פעילות מיסיונרית]], הן דרך [[נישואים|נישואי]] תערובת, ובעיקר בכוח הזרוע.

המסחר בין המרכז שבפורטוגל לבין המזרח הרחוק כלל יבוא לאירופה של [[תבלין|תבלינים]], [[אבנים יקרות]], [[מינרלים]] נדירים, אוצרות [[אומנות]], מוצרי [[חרסינה]], [[משי]], [[עץ (חומר גלם)|עץ]] וסחורות אחרות. החשיפה למזרח הביאה גם ליבוא של חיות אקזוטיות שלא היו מוכרות באירופה, כמו [[פיל]]ים ו[[קרנף|קרנפים]], כדוגמת ה[[קרנף הודי|קרנף ההודי]] שהובא ב-[[1515]] מהודו לחצרו של [[מנואל הראשון, מלך פורטוגל|מנואל הראשון]] ושבה את דמיונו של צייר הרנסאנס הגרמני, [[אלברכט דירר]], שיצר על פי תיאור החיה את חיתוך העץ המפורסם שלו "**קרנף**".

[[ליסבון]] הפכה לעיר העשירה באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-16, מרכז מסחרי חשוב, שדרכו התנהל עיקר המסחר האירופי עם המזרח. בכך החל עידן חדש שבו התקיימו תהליכים האופייניים ל[[גלובליזציה|משק גלובלי]], והתאפשרו חילופי סחורות, בכמות ובמגוון שלא היו כדוגמתם עד אותה עת, בין שווקים ביבשות שונות.

במהלך [[המאה ה-15]] ו[[המאה ה-16]], נחשבה פורטוגל למעצמה אירופית, מדורגת בשורה אחת עם אנגליה, צרפת וספרד, במונחים של השפעה כלכלית, פוליטית ותרבותית. אף כי מילאה תפקיד משני בעניינים פנים-אירופיים, שאבה פורטוגל את עוצמתה מהאימפריה הקולוניאלית הימית-מסחרית רחבת הידיים שלה.

[[מנואל הראשון, מלך פורטוגל|מנואל הראשון]] היה למלך הראשון בפורטוגל שעוטר, בברכת האפיפיור, בתואר "בברכת האל, מלך פורטוגל ואלגארבש, הים משני צדי אפריקה, אדון גִינֶאָה והכיבוש, השיט והמסחר באתיופיה, ערב, פרס והודו" (ב[[פורטוגזית]]: Pela Graça de Deus, Rei de Portugal e dos Algarves, d'Aquém e d'Além-Mar em África, Senhor da Guiné e da Conquista, Navegação e Comércio da Etiópia, Arábia, Pérsia e Índia).

מבחינות רבות נחשבה [[המאה ה-16]] לתור הזהב של פורטוגל, ובה חלה פריחה ב[[כלכלה]], במחקר המדעי והגאוגרפי, ב[[גסטרונומיה]], ב[[ספרות]] וב[[אדריכלות]] (ראו, לדוגמה, [[גותיקה מנואלינית]]).

המשורר [[לואיש דה קמואש|לואיש ואז דה קמואש]] כתב את ה[[שירה אפית|אפופאה]] המפורסמת "[[הלוזיטאנים]]", בה מונצחים ההדר, האומץ וההרואיות בין שאר מופתים ומעשיות של עם של [[יורד ים|יורדי ים]]. יצירתו היא ניסיון לתאר ו[[האנשה|להאניש]] את העם הפורטוגזי, כגיבור הראוי לסיועם המסור והבלתי מסויג של האלים ולייראתם, ואף ל[[מפלצת|מפלצות]] לא נותר אלא לסור מדרכם של הפורטוגזים. ביצירתו מרומם קמואש את המלחים, הלוחמים והמלכים שתרמו לבניית האימפריה ולהפצת האמונה הקתולית.

===זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה===
[[קובץ:Asia oceania anonymous c1550.jpg|ממוזער|שמאל|300px|**מפת אסיה (מסביבות שנת 1550)**, מאת כרטוגרף אנונימי. ניתן להבחין בכיתוב **פרשטה ז'ואאו**, כינויו של המלך הנוצרי המיתי, מעל לשטח קיסרות אתיופיה, ראיה לכך שהפורטוגזים זיהו ארץ זו כארצה של הדמות האגדית, שהיוותה אחד התמריצים הראשוניים לעידן התגליות.]]
ב-[[20 במאי]] [[1498]] הטיל הצי של וסקו דה גאמה עוגנים מול חופי [[קוז'יקוד]] ובשנה שלאחר מכן שבה הארמדה לאירופה, שייטה במעלה [[נהר]] ה[[טז'ו]] ועגנה ב[[נמל ליסבון]]. [[מנזר ז'רונימוש]] נבנה לציון גילוי הדרך הימית להודו.

בהמשך פעלו הפורטוגזים להבטיח את הנתיב הימי להודו ובאו לידי ברית עם ממלכות איסלאמיות קטנות לאורך חופי [[מזרח אפריקה]] ([[מוזמביק (אי)|האי מוזמביק]], קילווה, בראווה, סופלה ו[[מומבסה]]), שבפניהם הוצבה הברירה: להיהפך לנתינות של מלך פורטוגל או להימחות מעל פני האדמה.

כבר ב-[[1490]] הגיע ל[[אתיופיה]] בדרך היבשה (תחת מעטה סודיות, ותוך התחזות למוסלמי) [[פרו דה קוויליאן]]. ב-[[19 באוקטובר]] [[1520]] התייצבה בחצר הקיסר משלחת דיפלומטית מטעם מלך פורטוגל - מגע רשמי ומוצלח ראשון של קיסרות אתיופיה הנוצרית עם אומה אירופית.

=====איים באוקיינוס ההודי=====
ב-[[1506]] נכבש האי [[סוקוטרה]] ב[[הים הערבי|ים הערבי]], ובאותה שנה ביקר ב[[ציילון]] (סרי לנקה) [[לורנסו דה אלמיידה]]. באוקיינוס ההודי, גילתה אחת מספינותיו של [[פדרו קברל|פדרו אלוורש קברל]] את [[מדגסקר]], וב-[[1507]] נחקר חלק מהאי בידי [[טרישטאו דה קוניה]], מגלה [[ארכיפלג|קבוצת האיים]] [[טריסטן דה קוניה|טרישטאו דה קוניה]] שבדרום האוקיינוס האטלנטי. באותה שנה נתגלה האי [[מאוריציוס]].

=====תת-היבשת ההודית=====
[[קובץ:Armada portugaise.jpg|ממוזער|שמאל|200px|רישום משנת 1565 של אניות שהשתתפו בארמדה משנת [[1507]] שהפליגה ב[[נתיב הכף]]. ליד כל אניה - שם רב החובל שפיקד עליה.]]
בעשור לאחר שקברל הקים את [[פייטוריה|תחנות הסחר]] הראשונות בקוצ'ין ובקוז'יקוד ([[1501]]) חיזקו הפורטוגזים את אחיזתם ב[[תת-היבשת ההודית]]. ב-[[2 בפברואר]] [[1509]] ניצחו הפורטוגזים בקרב ימי ב[[קרב דיו|דיו]] (Diu) שלחופי הודו, כנגד הכוחות המשולבים של הסולטאן העות'מאני [[באיזיט השני]], הסולטאן של [[גוג'ראט]], ה[[סולטאן]] ה[[ממלוכים|ממלוכי]] של [[קהיר]], ה[[ראג'ה]] סמוטירי קוזיקוד, [[ונציה|רפובליקת ונציה]], ו[[דוברובניק|רפובליקת רגוסאן]] (דוברובניק). ב-[[1510]] כבש ה[[אדמירל]] [[אפונסו דה אלבוקרקי]] את [[גואה]], וקבע שם את מושבו כמשנה למלך פורטוגל בהודו ובשאר נכסי הכתר באסיה. ב-[[1535]] השתלט [[מרטים אפונסו דה סוזה]] גם על [[דאמאן ודיו|דיו]]. מצור עות'מאני על המצודה בדיו שלוש שנים אחר-כך ([[1538]]) הסתיים בכישלון, ובכך באו לקיצן שאיפות האימפריה העות'מאנית להשפעה או שליטה כלשהם ב[[תת-היבשת ההודית]], וההגמוניה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי התחזקה.

=====האינקוויזיציה והנצרות הקתולית במזרח=====
[[מיסיונרים]] [[ישועים|ישועיים]], כגון הספרדי [[פרנסיסקו חאווייר]] (Francisco Xavier), הזדנבו אחר הפורטוגזים במטרה להפיץ את הנצרות הרומית-קתולית באסיה, מאמץ שצלח באופן חלקי.
ניסיונות הפורטוגזים לכפות את הנצרות הקתולית גם במזרח, התבטאו, בין היתר, בכך שנוסדה בהודו ב-[[1560]] שלוחה של [[האינקוויזיציה הפורטוגזית]], היא [[האינקוויזיציה של גואה]], אשר פעלה נגד [[הינדואיזם|הינדים]], [[מוסלמים]] ו[[נוצרים חדשים]] ונגד [[יהדות הודו|יהודים הודים]], אם אותרו כאלה.

=====ממזרח להודו=====
ב-[[1511]] כבש דה אלבוקרקי גם את [[מלאקה]], שב[[מלזיה]] דהיום, ובאותה שנה שיגר את [[דוארטה פרננדש]]  כשליח ל[[תאילנד|סיאם]], שהיה האירופי הראשון שקשר עימה [[יחסים דיפלומטיים]]. אלבוקרקי שיגר בנוסף שני חילות משלוח ל[[איי מלוקו]], ב-[[1512]] וב-[[1514]], ואלה הקימו שם את ה[[דומיניון]] הפורטוגזי ב[[הארכיפלג המלאי|ארכיפלג המלאי]]. ב-[[1517]], ביקר ב[[גואנגג'ואו|קנטון]] [[פרנאו פירש דה אנדראדה]]  ופתח בקשרי מסחר עם סין, בה הורשו הפורטוגזים ב-[[1557]] ליטול את החזקה על [[מקאו]]. ליפן נסחפו ב-[[1542]] שלושה סוחרים פורטוגזים, ובמהרה נהרו אליה סוחרים ומיסיונרים במספרים גדולים.

פורטוגל הקימה [[נמל]]ים לתמיכה במסחר במזרח הרחוק, בהם [[גואה]], [[קוצ'ין]], [[מלאקה]], [[איי מלוקו]], [[מקאו]] ו[[נגסאקי]]. בהגנה על מסחרה מפני מתחרים, הן אירופים הן [[אסיאתים]], השתלטה [[פורטוגל]] לא רק על המסחר בין אסיה לאירופה, אלא אף על חלק לא מבוטל מהמסחר הפנים אסיאתי, בין אזורים שונים באסיה ו[[אוקיאניה]], הודו, אינדונזיה, סין ויפן.

=====הים הערבי והמפרץ הפרסי=====
[[קובץ:Portuguese_Castle_%28Hormuz%29.jpg|שמאל|ממוזער|250px|המבצר הפורטוגזי באי הורמוז]]
בזירת [[ים סוף]], הנקודה הצפונית ביותר אליה הרחיקו הפורטוגזים הייתה העיר [[מאסאווה]], עד שבשנת [[1541]], צי בפיקודו של [[אסטבאו דה גאמה]] חדר לים סוף והרחיק עד העיר [[סואץ (עיר)|סואץ]]. במפרץ הפרסי, נכבשה ב-[[1515]]  בידי אפונסו דה אלבוקרקי, והוא קשר עם [[ממלכת פרס|פרס]] יחסים דיפלומטיים.

=====ציי האוצר של הודו. הגנה מפני שוד ימי=====
עם גילוי נתיב כף התקווה הטובה למזרח, אימצו הפורטוגזים לעצמם מנהג לצרף מהאיים האזוריים ליווי חמוש לליסבון עבור הארמדות שבאו מהודו, [[ציי האוצר של הודו]] (ה"carreira da india"). מנהג זה התברר כחיוני במיוחד, בגלל פעילותם הערה של [[שודדי ים]] שארבו לספינות אוצר שאך הגיעו לאזור מהמזרח, מאפריקה ומאמריקה. במשך שנים שימשו האיים האזוריים כשער הכניסה לאירופה עבור הארמדות הפורטוגזיות השנתיות שחזרו עמוסות בסחורות מהמזרח הרחוק, ובהמשך גם עבור ההולנדים, האנגלים והצרפתים, ועל כן חשיבותם ה[[אסטרטגיה (מדע המדינה)|אסטרטגית]].

=====תגלית אפשרית של אוסטרליה=====

ישנם היסטוריונים הטוענים כי מלחים פורטוגזים הם האירופים הראשונים שגילו את יבשת [[אוסטרליה]], ואלה הפליגו מבסיסי המוצא שלהם המפוזרים ב[[מזרח אסיה]]. טיעוניהם מבוססים על מפות פורטוגזיות מאותה התקופה, אך נתונים במחלוקת.

===ראשית הקולוניזציה בברזיל===
[[קובץ:Capitanias.jpg|**מפת אמריקה הפורטוגזית (ברזיל)** מסביבות שנת [[1574]] בה מוצגת החלוקה הקולוניאלית **לקפיטניות**, אותה קידם המלך [[ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל|ז'ואאו ה-3]]. **קו טורדסיאס** מוזח מערבה ב-10 מעלות.|ממוזער|200px|שמאל]]
משלחת סיור ומחקר בפיקודו של [[גונסלו קואליו]] (Gonçalo Coelho) איתרה וביערה ב-[[1503]] מושבות צרפתיות פירטיות בברזיל. [[רשימת שליטי ממלכת פורטוגל#בית אביש|ז'ואאו השלישי]] החל ב-1530 בתנופת קולוניזציה מאורגנת של ברזיל, תוך אכלוס המתיישבים בשיטה של חלוקת האזורים ל[[קפיטניות]] (חלוקה אדמיניסטרטיבית של אזורי יישוב, שהונהגה באימפריה הקולוניאלית של הפורטוגזים). בקפיטניות הפורטוגזיות הועברה השליטה בהורשה בין דורית והדגש היה בעיקר על תקיעת יתד ופיתוח אזורי, להבדיל מהנהוג בקפיטניות הספרדיות, בהן שימשה החלוקה לקפיטניות לניהול מלחמה באזורי ספר.

15 קפיטניות הוקמו בברזיל. על השליטה בכל אחת מהן הופקד אציל אשר הביע נכונות והפגין יכולת לנהל, ליישב ולחקור את האזורים הנתונים למרותה. לפני [[גילוי ברזיל]] בשנת [[1500]], הונהגה שיטת החלוקה לקפיטניות במושבות הפורטוגזיות ב[[איי מדיירה]] ו[[האיים האזוריים]] ולאורך חופי אפריקה, הן באיים והן ביבשת. עם זאת, הקפיטניות החשובות ביותר הוקמו בארץ הצלב הקדוש (כינויה במאה ה-16 של ברזיל המודרנית בפי הפורטוגזים. בפורטוגזית – Terra de Santa Cruz). הממונה על קפיטניה כונה בתואר capitão-mor או capitão-donatário, והשליטה על נחלתו הועברה לצאצאיו בהורשה בין דורית. החלוקה לקפיטניות התבצעה ב"שיטת הסרגל" – חלוקת האזורים לרצועות, התחומות בין קווים המקבילים ל[[קו המשווה]], ושנמתחו מהחוף אל קו החלוקה הקבוע בחוזה טורדסיאס.

באותה שנה בה הוחל משטר הקפיטניות בברזיל, שוגרה משלחת בראשות מרטים אפונסו דה סוֹאוּזָה, תחת פקודה לסייר בכל החוף הברזילאי, לגרש את מסיגי הגבול וה[[פיראטים]] הצרפתיים, ולהקים את העיירות הקולוניאליות הראשונות: [[סאו ויסנטה (סאו פאולו)|סאו ויסנטה]] (יישוב הקבע הפורטוגזי הראשון ביבשת אמריקה), בחוף, ו[[סאו פאולו]], הצמודה אליה, בפנים היבשת. מתוך 15 הקפיטניות המקוריות, שגשגו רק שתיים – [[פרנמבוקו]] ו[[סאו ויסנטה (קפיטניה)|סאו ויסנטה]]. בהמשך, כשכבר היה ברור שהיישובים שהוקמו הם יישובים של קבע, נוסדה תעשיית קני הסוכר, והביאה לביקוש גובר לעבדים, תחילה מקרב הילידים, ובהמשך מקרב אפריקאים שהובאו על ידי ספינות פורטוגזיות. עקב כישלון שיטת הקפיטניות, שהוכחה כלא יעילה כפי שיושמה בברזיל, נשלח לברזיל ב-[[1549]] [[טומה דה סואוזה]] (Tomé de Sousa), שמונה כמושל הכללי הראשון של כלל המושבות ביבשת. הוא בנה את בירתה הראשונה של ברזיל, [[סלבדור (ברזיל)|סלבדור]], ב[[מפרץ כל הקדושים]] (בפורטוגזית - Baía de Todos os Santos). המיסיונרים הישועים הראשונים הגיעו באותה השנה.

בין השנים [[1565]] ו-[[1567]] הצליח [[מם דה סאה]] (Mem de Sá), המושל הכללי השלישי של [[ברזיל]], להשמיד מושבה צרפתית בשם "[[צרפת האנטארקטית]]", ששרדה כעשר שנים ב[[מפרץ גואנברה]] (Baía de Guanabara). הוא ואחיינו, אסטסיו דה סאה, הקימו על [[חורבות]]יה ב[[מרץ]] 1565 את העיר [[ריו דה ז'ניירו]].

===קרב אל-קסר אל-כביר===

ב-[[1578]] יצאו הפורטוגזים ל[[מסע צלב]] במרוקו, והובסו על ידי המוסלמים ב[[קרב אל-קסר אל-כביר]]. המלך [[סבשטיאו מלך פורטוגל|סבשטיאו]] הוצא ככל הנראה להורג או נהרג בקרב. קרב זה בלם את המשך ההתפשטות הגלובלית של הפורטוגזים.

ב-[[1580]] עבר הכתר הפורטוגזי לידיו של מלך ספרד, [[פליפה השני]], בנה של בתו הבכורה של [[מנואל הראשון, מלך פורטוגל|מנואל הראשון]].

==איחוד כתרי ספרד ופורטוגל (1580–1640)==
===[[האיחוד האיברי]] תחת פליפה ה-2===
[[קובץ:Iberian Union Empires.png|שמאל|ממוזער|400px|**מפת האימפריה הספרדית-פורטוגזית** המשולבת, בתקופת האיחוד המלכותי (1580–1640)]]
בין השנים [[1580]] ל-[[1640]] הפכה פורטוגל לשותפתה הזוטרה של ספרד, כשאוחדו מכורח הנסיבות כתרי שתי הממלכות.

הכתר הפורטוגזי עבר לחזקתם של המלכים ה[[בית הבסבורג|הבסבורגים]] של ספרד, וכך אירופה והעולם היו עדים לעלייתה של האימפריה הקולוניאלית הגדולה ביותר שנודעה עד אז. לראשונה כל חצי האי האיברי היה מאוחד תחת שלטונו של מלך נוצרי-קתולי אחד, [[פליפה השני]] (עבור פורטוגל – פליפה הראשון).

ב-[[1583]] שיגר המלך צי משולב, ספרדי-פורטוגזי, לכיוון [[האיים האזוריים]], במטרה לסלק משם את הסוחרים הצרפתים. אלה שנשבו מקרב הצרפתים נתלו מיד על סיפון אניותיו של המלך פליפה. כך התעצמה השפעת "[[האגדה השחורה]]", על פיה ייחסו ה[[נצרות פרוטסטנטית|פרוטסטנטים]] לכלל הספרדים, במידה מסוימת של הגזמה, אכזריות ושלל תכונות ומידות מוסריות שליליות, והסתמכו על אופן השלטת מוראות ה[[אינקוויזיציה]] על ידי הספרדים והתנהלותם בעולם החדש.

תושבי [[האיים האזוריים]] היו האחרונים בפורטוגל להשלים עם המלכת מלך ספרדי על פורטוגל.

===שחקנים חדשים בזירה: הולנד, אנגליה וצרפת===
אף על פי שענייני שתי האימפריות המשיכו להתנהל בנפרד, כפי שהיה לפני האיחוד, המושבות הפורטוגזיות החלו לספוג מתקפות מסיביות, בכל הזירות, מצד שלוש המעצמות האירופיות העוינות את ספרד - אנגליה, צרפת והולנד (הולנד הייתה בעיצומה של מלחמת עצמאות כנגד אדוניה מספרד ה[[בית הבסבורג|הבסבורגית]]). שלוש מעצמות אלו קראו תיגר על ההגמוניה הפורטוגזית על [[נתיבי הסחר]] הימי לארצות [[המזרח הרחוק]], וככלל זעמו על כל הצלחותיהן, המגובות על ידי ה[[אפיפיור]], של ספרד ופורטוגל, מעבר לים.
[[קובץ:NanbanCarrack.jpg|250px|שמאל|ממוזער|**איור יפני של ספינה פורטוגזית (המאה ה-17)**. היפנים כינו את הפורטוגזים, ומאוחר יותר גם את ההולנדים ואירופים אחרים, בשם **nanban**, המתאר "[[ברברים (מונח)|ברברים]] מהדרום", כיוון שאלה נראו כמגיעים בהפלגה ליפן מכיוון דרום.]]

הקולוניזציה הפורטוגזית ב[[ממלכת פרס|פרס]] לא נחלה הצלחות. נמל גמרו ועוד מספר מקומות נכבשו בידי הפורטוגזים ב-[[1615]], אך מאוחר יותר, ב-[[1622]], נלחם בהם [[עבאס שאה הראשון]] מפרס, תוך הסתייעותו בצי הבריטי וב[[חברת הודו המזרחית הבריטית]]. אז גם שונה שמה של העיר גמרו ל[[בנדר עבאס]] (בנדר פירושו נמל ב[[פרסית]]).

ב[[אמריקה|אמריקות]] ההתפשטות הפורטוגזית חרגה אל מעבר לצד המערבי של קו האורך, שנקבע ב[[חוזה טורדסיאס]]. הדבר התאפשר בגלל האיחוד בין כתרי ספרד ופורטוגל ובגלל אי יכולתם של הספרדים לקיים נוכחות בת-קיימא מעבר ל[[הרי האנדים]] במרכז יבשת דרום אמריקה, ובכלל זה ב[[אגן האמזונס]]. ב-[[1615]] שיגרה פורטוגל כוח צבאי שהביס מתיישבים צרפתים וגירשם ממושבה בשם "[[צרפת המשוונית]]" (ב[[צרפתית]]: France Équinoxiale), זאת תוך פחות מ-4 שנים לאחר פלישתם לאדמת [[ברזיל]]. ב-[[30 באפריל]] [[1625]] שיגרה ספרד ארמדה חזקה בפיקודו של דון [[פדריקה דה טולדו]], אשר נטלה בחזרה מההולנדים את השליטה על העיר סלבדור, בירת ברזיל הפורטוגזית, כשנה לאחר ההשתלטות ההולנדית. הארמדה כללה 22 ספינות פורטוגזיות, 34 ספינות ספרדיות ו-12,500 לוחמים, רבע מתוכם פורטוגזים והשאר ספרדים.
[[קובץ:33475.jpg|ימין|ממוזער|250px|**המצור ההולנדי על אולינדה**, שב[[פרנמבוקו]], צפון מזרח ברזיל.]]
בשנת [[1627]] קרסה כלכלת קסטיליה. ההולנדים ניצלו את הפסקת האש בת 12 השנים עם ספרד, ושמו את פיתוח הצי בראש סדר העדיפויות שלהם. עם חידוש הלוחמה החריבו ההולנדים את הסחר הימי הספרדי, למורת רוחה של ספרד, אשר הייתה תלויה לחלוטין בסחר המתנהל בימים, לאחר קריסתה הכלכלית. על אף שספרד נחלה מספר ניצחונות, משאבי האימפריה היו עתה פרוסים לחלוטין באירופה וגם גויסו להגנה על ספינותיה, שניידו סחורות וזהב חיוניים בינה לבין המושבות, מפני הצי ההולנדי שהשתפר במידה רבה מאוד במהלך שנות הפסקת האש. אויבי ספרד, כגון הולנד ואנגליה, חמדו את עושרה של ספרד מעבר לים, ובמקרים רבים העדיפו לתקוף את המטרות הפורטוגזיות, שמיגונן היה פחות מוקפד מהמטרות הספרדיות. מלחמת התשה זו הגיעה עד לכדי מצב, בו הספרדים התקשו להתמודד עם איומים ימיים. וכך, פרצה [[מלחמת הולנד-פורטוגל|המלחמה ההולנדית-פורטוגזית]], [[מלחמת משאבים|מלחמת המשאבים]] הבין-יבשתית הראשונה בהיסטוריה.

בין שנת [[1638]] לשנת 1640 נטלו ההולנדים את השליטה על חלק מ[[צפון-מזרח ברזיל]], וקבעו את בירתם האזורית ב[[רסיפה]]. הפורטוגזים השיגו ניצחון משמעותי בקרב השני בגוואראראפס (guararapes) בשנת 1649. ב-[[1654]], נכנעו ההולנדים, ומסרו בחזרה לפורטוגזים את השליטה על כל אדמת ברזיל. המושבות ההולנדיות בברזיל נמחו מעל פני האדמה. עם זאת, במהלך [[המאה ה-17]], הצליחו ההולנדים להשתלט על [[ציילון]], על [[כף התקווה הטובה]] ועל איי הודו המזרחית, וליטול את השליטה על המסחר עם יפן בעיר [[נגסאקי]]. האחיזה הטריטוריאלית הפורטוגזית באסיה הצטמצמה מעתה למושבות ב[[מקאו]], ב[[מזרח טימור]] וב[[הודו]] הפורטוגזית.

==עושרה של ברזיל (1640–1822)==


===השבת העצמאות והכתר לפורטוגל ושיקום האימפריה===
[[קובץ:Joao IV proclaimed king.jpg|ממוזער|שמאל|250px|**ז'ואאו הרביעי** מוכתר כמלך ב-[[1640]], עם **השבת הכתר לפורטוגזים**.]]
אובדן המושבות נמנה עם הסיבות ששמו קץ לאיחוד עם ספרד. בשנת [[1640]] הוכתר ז'ואאו הרביעי כמלך פורטוגל, ופרצה [[מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי]]. ב-[[1668]] הכירה ספרד בכך שלא ניתן להשיב את [[האיחוד האיברי]], ובתמורה מסרה פורטוגל לספרד את ההיאחזות במובלעת ה[[מרוקו|מרוקאית]] [[סאוטה]].

ב-[[1661]] הציעו הפורטוגזים לאנגלים את [[בומביי]] ואת [[טנג'יר]], כחלק מ[[נדוניה]] עבור נישואיה של הנסיכה [[קתרינה, נסיכת פורטוגל|קתרינה מברגנסה]] עם מלך אנגליה [[צ'ארלס השני, מלך אנגליה|צ'ארלס ה-2]]. במאה השנים הבאות עתידים היו הבריטים להפוך בהדרגה למעצמה הדומיננטית ב[[הודו]], בה בעת ש[[האימפריה המוגולית|אימפריית המוגול]] התפוררה אט-אט. כך דחקו הבריטים הצידה כמעט לחלוטין את המעצמות האחרות מלסחור שם. פורטוגל המשיכה להחזיק ב[[גואה]] ובמספר בסיסים מינוריים בהודו, עד סוף העידן הקולוניאלי.

על אף שבתחילה זנחו הפורטוגזים את פיתוח המושבות בברזיל לטובת פעילותם באסיה, עתידה הייתה ברזיל להפוך לזירה החשובה ביותר עבור שאיפותיה הקולוניאליות של פורטוגל.
ברזיל היוותה עבורם מקור בלתי נדלה למשאבים יקרי ערך, כגון [[זהב]] ו[[אבן יקרה|אבנים יקרות]].
בתחילה, התמקדו המתיישבים בפעילות [[חקלאות|חקלאית]], כולל גם [[יערנות]], שהניבה [[עץ|עצים]], [[סוכר]], [[קפה]] ועוד מגוון גידולים חקלאיים בעלי ערך מוסף גבוה. עד [[המאה ה-17]], הוגבלה רוב הפעילות הקולוניאלית לאזורים בקרבת החוף. אגן ה[[אמזוניה|אמזונאס]] נחשב על פי חוזה טורדסיאס לטריטוריה ספרדית ומספר חוקרי ארצות אימתו זאת, ביניהם גם ה[[קונקיסטאדור]] [[פרנסיסקו דה אורייאנה]]. עם זאת, הספרדים לא השכילו לנצל את האזור והסתפקו בנוכחות מצומצמת של [[מיסיון|מיסיונים]], בעיקר בשולי ה[[ג'ונגל]]. בכל אופן, במרוצת המאה ה-17 ו[[המאה ה-18]] הגבירו ה[[בנדיראנטס|בנדייראנטס]] מברזיל בהדרגה את פעילות חקר פנים היבשת. תחילה התמקדו בחיפוש אחר [[אינדיאני|ילידים]] כדי לשעבדם ובכך לספק מענה לדרישה הגוברת לכח-אדם בשדות. מאוחר יותר, התמקדו בחיפוש אבנים ו[[מתכות יקרות]], תוך התפשטות פורטגזית מתמדת מערבה. כל אלה הובילו בסופו של דבר, ב-[[1750]], לחתימה על [[חוזה מדריד (1750)|חוזה מדריד]] בו הוכרה, דה-פקטו, הנוכחות בשטחים אלה, ולפיו הועברה מספרד לפורטוגל הריבונות על כמחצית משטח אגן האמזונס. בשנת [[1693]], נמצאו ב[[מינאס ז'ראיס]] מרבצי [[זהב]] גדולים, שהפכו את ברזיל הקולוניאלית לספקית הגדולה ביותר של זהב במאה ה-18. התקיימה גם פעילות כריה נרחבת של אבנים יקרות ו[[יהלום|יהלומים]]. בו בזמן, גבר מאוד באירופה הביקוש לסוכר וקפה.

אוכלוסייתה של ברזיל גדלה מאוד, הודות ל[[הגירה]] וולונטרית מאירופה ו[[סחר בעבדים]] שהובאו מ[[אפריקה]]. כיום ברזיל מדורגת כאומה דוברת ה[[פורטוגזית]] הגדולה ביותר בתבל, וכבעלת האוכלוסייה הקתולית הגדולה בעולם.

בשונה מספרד, פורטוגל לא פיצלה את הטריטוריה הקולוניאלית שלה ב[[אמריקה]]. ה[[קפיטניה|קפיטניות]] שהוקמו שם היו כפופות לפקידות אדמיניסטרטיבית מרכזית ב[[סלבדור (ברזיל)|סלבדור]], אשר מסרה דין וחשבון ישירות לכתר בליסבון.

ב-[[1755]] נפגעה ליסבון קשות מ[[רעידת האדמה בליסבון (1755)|רעידת האדמה ומהצונאמי]] שהלם בעקבותיה. נספו יותר מ-100,000 בני אדם, מתוך אוכלוסייה של 275,000 תושבים. אסון זה שם רסן חד לשאיפות הקולוניאליות של פורטוגל, בשלהי המאה ה-18.

[[קובץ:PacoRibeira-18thCentury.jpg|ממוזער|שמאל|250px|**מעגן הצי בליסבון, בירת האימפריה**, בחזית ארמון וכיכר הרִבּיירה (המאה ה-18).]]

===העתקת בירת האימפריה הפורטוגזית לריו דה ז'ניירו והכרזה על עצמאות ברזיל===
ב-1789, בהשראת המאורעות שהתרחשו מעט שנים קודם לכן בצפונה של אמריקה, כאשר השיגה [[ארצות הברית]] עצמאות מ[[בריטניה]], בוצע בברזיל, ב[[קפיטניה|קפיטניית]] [[מינאס ז'ראיס]], ניסיון דומה. ניסיון זה לא עלה יפה, ומנהיג המרד, [[טיראדנטס]] (tiradentes, בפורטוגזית מדוברת – "עוקר השיניים"), [[הוצאה להורג|הוצא להורג]] ב[[תלייה]].

ב-[[1808]] פלש [[נפוליאון בונפרטה]] לפורטוגל, ודום ז'ואאו (הגרסה הפורטוגזית של המילה הספרדית "דון" היא "דום"), נסיך העצר, שהחזיק ברסן השלטון במקום אימו, דונה [[רשימת שליטי ממלכת פורטוגל#בית ברגנסה|מריה הראשונה]], פקד על העתקת חצר המלכות לריו דה זָ'נֶיירו שבברזיל, תוך הסתייעות בליווי חמוש של ספינות הצי הבריטי. ב-[[1815]] שודרגה ברזיל למעמד של ממלכה, שקולה במעמד לפורטוגל. מעתה שמה הרשמי של האימפריה היה: "**הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגארבש**" (בפורט' – Reino unido de Portugal, Brasil e Algarves). גם לנציגים ברזילאים הותר להיבחר לבתי הדין החוקתיים הפורטוגזים (Cortes Constitucionais Portuguesas). כעת ז'ואאו הוכתר כמלך, בשם ז'ואאו השישי. זהו תקדים יחיד בהיסטוריה של אומה אירופית שהעתיקה את בירתה לאחת ממושבותיה מעבר לים. ב-[[1821]] חזר חצר המלך לפורטוגל, ובתקופת ביניים זו גברה כמיהתם של ה[[ברזילאים]] לעצמאות. ב-[[7 בספטמבר]] [[1822]], הכריז בנו של דום ז'ואאו השישי, ששימש אז כנסיך העצר, על עצמאותה של ברזיל, באירוע שנודע לימים כ[[זעקת איפירנגה|זעקת האיפירנגה]] והוכתר כ[[קיסר ברזיל]], תחת השם דום [[פדרו הראשון, קיסר ברזיל|פדרו הראשון]]. בשונה מגורל המושבות הספרדיות באמריקה, ברזיל השיגה עצמאותה ללא שפיכת דמים.

הכרזתה החד-צדדית של ברזיל על עצמאותה היוותה מכה, שממנה לא התאוששו [[פורטוגל]] ומרקם החיים של ה[[אימפריה]] שלה.

==אפריקה הפורטוגזית והפרובינציות שמעבר לים (1822–1961)==

בשיאה של הפעילות הקולוניאלית האירופית במאה ה-19, איבדה פורטוגל את שטחה ב[[דרום אמריקה]] ואת רוב בסיסיה באסיה. במהלך תקופה זו התמקד הקולוניאליזם הפורטוגזי בהרחבת האחזויותיו באפריקה, על מנת להתחרות במעצמות האירופיות האחרות שפעלו באפריקה. הטריטוריות הפורטוגזיות באפריקה כללו בסופו של דבר את שטחיהן של [[כף ורדה הפורטוגלית|כף ורדה]], [[סאו טומה ופרינסיפה]], [[גינאה ביסאו]], [[אנגולה]] ו[[מוזמביק]].
[[קובץ:Mapa Cor-de-Rosa.svg|ממוזער|250px|שמאל|**המפה הוורודה** - טענת פורטוגל לריבונות על השטח שבין [[אנגולה]] למוזמביק. כיום זהו שטח ריבוני של המדינות [[זמביה]], [[זימבבווה]] ו[[מלאווי]].]]

[[פורטוגל]] חדרה לעומק היבשת, אל תוך [[אנגולה]] ו[[מוזמביק]], ו[[מגלי ארצות|חוקרי הארצות]] [[הרמנז'ילדו קאפלו]] ו[[רוברטו איוונס|רוברטו איוונש]] היו בין האירופים הראשונים שחצו את אפריקה בדרך היבשה ממערב למזרח. התוכנית לחיבור בין שתי המושבות, אנגולה ומוזמביק, שכונתה [[המפה הוורודה]], הייתה יעדם המרכזי של קובעי המדיניות הפורטוגזים באזור אפריקה, במחצית השנייה של המאה ה-19. עם זאת, הבריטים לא קיבלו את הרעיון בסבר פנים יפות, כי גם להם היו שאיפות משל עצמם לטריטוריה בריטית רציפה, בשטח שבין [[קהיר]] ל[[קייפטאון]]. בשנת [[1890]] הציבו הבריטים אולטימטום באותו עניין. מלך פורטוגל, [[קרלוש, מלך פורטוגל|קרלוש ה-1]], ויתר לבסוף על יישום תוכנית המפה הוורודה ופעל לפי דרישות הבריטים. הרפובליקנים בפורטוגל ניצלו את תגובת המלך ל[[אולטימטום]] הבריטי, לניגוח המלך ובית המלוכה. בשנת [[1908]] נרצחו בליסבון המלך קרלוש ה-1 והנסיך לואיש פיליפה, דוכס ברגנסה. אחיו של לואיש פיליפה, מנואל, הוכתר כמלך פורטוגל, בשם [[רשימת שליטי ממלכת פורטוגל#בית ברגנסה|מנואל ה-2]]. שנתיים מאוחר יותר הפכה פורטוגל ל[[רפובליקה]], ומנואל יצא לגלות בבריטניה.

ב[[מלחמת העולם הראשונה]] איימו חילות גרמניים על מוזמביק, ופורטוגל נכנסה למלחמה כדי להגן על מושבותיה. [[סלאזאר]], שנטל את השלטון על פורטוגל ב-[[1933]], החשיב את מושבות פורטוגל כ[[פרובינציה|פרובינציות]] פורטוגזיות מעבר לים. עם פרוץ [[מלחמת העולם השנייה]], תנועות [[דה-קולוניזציה]] החלו לצבור תנופה. בשונה ממעצמות קולוניאליות אירופיות אחרות, ניסה סלאזאר לעמוד בפני גאות האנטי-קולוניאליזם ולשמר את שלמות האימפריה. כתוצאה מכך, הייתה פורטוגל לאומה הקולוניאלית האחרונה שהחזיקה במושבותיה העיקריות. [[המלחמה הקרה]] הביאה עימה גם חוסר איזון ב[[חברה (סוציולוגיה)|חברותיהן]] של האוכלוסיות הכפופות לשלטון פורטוגל מעבר לים, בגלל מאמציהן של ארצות הברית ושל [[ברית המועצות]] להגדיל את טווח השפעותיהן הגלובליות. בשנת [[1954]], פלשה הודו ל[[דאדרה ונאגר הבלי]], וב-[[1961]] בא הקץ על הודו הפורטוגזית כאשר זו פלשה גם ל[[גואה]], ל[[דאמאן ודיו|דאמאן ולדיו]].

==שקיעתה ונפילתה של האימפריה הפורטוגזית (1961–1974)==
[[קובץ:Portuguese Empire 20th century.png|ממוזער|350px|שמאל|**קולוניות פורטוגל במאה ה-20'''. התאריכים מייצגים את מועדי אובדן הטריטוריות]]

עלותה וחוסר הפופולריות של המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית (1961–1974), שבה ניסתה פורטוגל להכניע את התנועות הלאומניות במושבותיה האפריקאיות, הובילו בסופו של דבר בשנת 1974 לקריסת משטרו של סלזאר. אחד הצעדים הראשונים שננקטו בידי הממשלה הדמוקרטית שעלתה לשלטון, היה לשים קץ למלחמות בחזיתות השונות ולשאת ולתת על הנסיגה הפורטוגזית מהמושבות באפריקה. מקבץ מהלכים אלה נודעו בכינוי "מהפכת הציפורנים". באנגולה ובמוזמביק פרצו מלחמות אזרחים נגד שלטונם של המשטרים הקומוניסטים, שהוקמו בידי אלה שמרדו קודם לכן בשלטון הפורטוגזי, תחת גיבוין של ברית המועצות, קובה ומדינות קומוניסטיות נוספות. זאיר, דרום אפריקה וארצות הברית תמכו עתה בקבוצות ההתנגדות.

גם מזרח טימור הכריזה על עצמאותה באותו זמן, אך נכבשה כמעט לאלתר בידי אינדונזיה השכנה, ששמרה על שליטתה בה עד שנת 1999. באותה שנה נערך משאל עם בחסות האו"ם, שתוצאתו הייתה תמיכתם של תושבי מזרח טימור בעצמאותה של מדינתם הזעירה. זו הוכרזה בפועל בשנת 2002.

מסירתה של מקאו לסין ב-1999 על פי הסכם שנוסח 12 שנים קודם לכן, סימלה את סופה של האימפריה הימית של פורטוגל. להוציא מספר איים הצמודים השוכנים מרחק רב מארץ-האם אל תוך האוקיינוס האטלנטי ואלו הם האיים האזוריים ומדיירה, שבמקום עצמאות מקבלים מעמד כמחוזות נוספים של פורטוגל.

שבע מושבותיה לשעבר של פורטוגל הן כיום אומות עצמאיות החברות, יחד עם פורטוגל, בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית.

## לקריאה נוספת

## קישורים חיצוניים

* 
* הנוכחות הפורטוגזית במפרץ הפרסי
* ציר הזמן של האימפריה הפורטוגזית
* ציור יפני המתאר הגעת פורטוגזים
* ההיסטוריה הקולוניאלית של פורטוגל והולנד
* הפורטוגזים והמזרח (בפורטוגזית, סינית, יפנית ותאילנדית, עם הקדמה באנגלית)
* 
* 

## הערות שוליים

*
אימפריה
פורטוגזית
קטגוריה:קולוניאליזם
קטגוריה:ברזיל: היסטוריה
קטגוריה:אמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית
קטגוריה:ערכים מומלצים שנבדקו
קטגוריה:מדינות וטריטוריות דוברות פורטוגזית
קטגוריה:עידן התגליות