מטוס קרב-הפצצה

**מטוס קרב-הפצצה** (באנגלית: **fighter-bomber**), או **מפציץ קרב**, הוא מטוס קרב שהותאם, או משמש בעיקר, כמפציץ קל או כמטוס תקיפה. הוא נבדל ממפציץ וממטוס תקיפה בעיקר במקורותיו, בהיותו מטוס קרב שהותאם לתפקידים אחרים, בעוד שמפציצים ומטוסי תקיפה מפותחים במיוחד לתפקידי הפצצה ותקיפה.

אף שהמונח "מפציץ קרב" עדיין בשימוש, יש לו פחות משמעות מאז כניסתם של רקטות וטילים מונחים ללוחמה אווירית. מטוסים מודרניים עם תפקידים דומים נקראים כיום לרוב מטוסי קרב-תקיפה.

## פיתוח
לפני מלחמת העולם השנייה, מגבלות כלליות במנועי מטוסים זמינים ובטכנולוגיה האווירונאוטית חייבו שכל תכנון מוצע למטוס צבאי יותאם לתפקיד ספציפי ומוגדר מראש. ההספק של מנועי בוכנה גדל דרמטית בתקופה המוקדמת של המלחמה, והוכפל בערך בין השנים 1939 ו-1943. הבריסטול בלנהיים, מפציץ קל אופייני משלבי הפתיחה של המלחמה, תוכנן במקור ב-1934 כמטוס תובלה אזרחי מהיר כדי להיענות לאתגר שהציב לורד רות'רמיר, הבעלים של הדיילי מייל. הוא צויד בשני מנועים כוכביים מסוג בריסטול מרקורי בהספק של 920 כוח סוס (690 קילוואט) כל אחד, צוות של שלושה אנשים, ויכולת נשיאת פצצות של 1,200 פאונד (540 ק"ג) בלבד. הבלנהיים ספג אבדות כבדות ביותר מעל צרפת ב-1939 כאשר נתקל במטוסי מסרשמיט Bf 109, ומפציצים קלים אלה הוצאו משירות במהירות.

[ממוזער|280x280 פיקסלים|ה[P-47 ת'נדרבולט|ריפבליק P-47D ת'נדרבולט היה חמוש בשמונה מקלעי 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ), והיה מסוגל לשאת פצצות במשקל של 1,100 ק"ג.]]
לעומת זאת, מטוס הקרב ווט F4U קורסייר שנכנס לשירות בדצמבר 1942, חלק עם המטוס שעתיד היה להיות עמיתו לצי ארצות הברית, גראמן F6F הלקט, ועם ריפבליק P-47 ת'נדרבולט מסיבי השוקל שבע טונות של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, מנוע יחיד מסוג פראט אנד ויטני R-2800 דאבל וואספ בהספק של 2,000 כוח סוס (1,500 קילוואט) במטוס חד-מושבי קטן, פשוט וזול בהרבה, והיה עיצוב המטוס הראשון אי פעם שטס עם מנוע הדאבל וואספ, במאי 1940. עם גוף מטוס וצוות קטנים יותר להרים, מטען החימוש של הקורסייר היה ארבע רקטות HVAR או 2,000 פאונד (910 ק"ג) של פצצות; גרסה מאוחרת יותר יכלה לשאת שמונה רקטות או 4,000 פאונד (1,800 ק"ג) של פצצות. מנוע הדאבל וואספ העוצמתי והמסיבי בעל 18 הצילינדרים שקל כמעט טון – פי אחד וחצי ממנוע ה-V12 רולס-רויס מרלין ופי שניים ממנוע הבריסטול מרקורי בעל 9 הצילינדרים שהניע מספר מטוסי קרב כבדים.

העלייה בכוח המנוע משמעותה הייתה שעיצובי מטוסי קרב רבים קיימים יכלו לשאת מטעני פצצות שימושיים, ולהסתגל לתפקיד של מפציץ קרב. דוגמאות בולטות כוללות את פוקה-וולף Fw 190, הוקר טייפון וריפבליק P-47 ת'נדרבולט. ניתן היה להשתמש גם בטקטיקות וטכניקות שונות של הפצצה: תכנונים מסוימים נועדו להפצצה מגובה רב, אחרים להפצצה מגובה נמוך במסלול אופקי למחצה, או אפילו להפצצה צלילה תלולה מגובה נמוך כפי שניתן לראות בבלקבורן סקואה ונורת' אמריקן A-36 אפאצ'י.

כלי טיס גדולים יותר, דו-מנועיים, שימשו גם הם בתפקיד מפציץ קרב, במיוחד כאשר נדרשו טווחים ארוכים יותר עבור תקיפות ימיות. דוגמאות לכך כוללות את לוקהיד P-38 לייטנינג, בריסטול בופייטר (שפותח ממפציץ טורפדו), ודה הבילנד מוסקיטו (שפותח ממפציץ מהיר לא חמוש). לבופייטר MkV היה צריח של בולטון-פול עם ארבעה מקלעי 0.303 אינץ' (7.7 מ"מ) המותקנים מאחורי תא הטייס, אך רק שניים נבנו. הבלנהיים של בריסטול אפילו נדחף לשירות כמטוס קרב במהלך הקרב על בריטניה, אך הוא לא היה מספיק מהיר. אולם כשהוא מצויד במערכת מכ"ם מוקדמת ליירוט אווירי (AI), הוא הוכיח את עצמו כמטוס קרב לילה יעיל.

## מלחמת העולם הראשונה
מטוסי הקרב החד-מושביים הראשונים שהטילו פצצות היו בחזית המערבית, כאשר לסיורי מטוסי קרב נופקו פצצות והם נצטוו להטיל אותן באקראי אם לא יתקלו במטוסי קרב גרמניים. הסופווית' קאמל, המטוס המוצלח ביותר של כוחות הברית במלחמת העולם הראשונה עם 1,294 מטוסי אויב שהופלו, החל לאבד מיתרונו עד 1918, במיוחד מעל 12,000 רגל (3,700 מטרים). במהלך מתקפת האביב הגרמנית האחרונה במרץ 1918, הוא הטיל פצצות מסוג פצצות קופר במשקל 25 פאונד (11 ק"ג) על טורים מתקדמים: אף שהיו זעירות בסטנדרטים מאוחרים יותר, ארבע פצצות הרסס שנישאו על ידי קאמל יכלו לגרום לפציעות חמורות בקרב כוחות חשופים. גם האבדות בקרב הטייסים היו גבוהות. חיל האוויר המלכותי S.E.5 שימש באותו תפקיד.

גיס התעופה המלכותי קיבל את מפציץ קרב הייעודי הראשון בדיוק כשהמלחמה הסתיימה. באותה תקופה הוא לא נקרא מפציץ קרב, אלא "מטוס קרב לשוחות" שכן זה מה שהוא נועד לתקוף. הסופווית' סלמנדר היה מבוסס על מטוס הקרב סופווית' סנייפ, אך כלל לוחות שריון בחרטומו כדי להגן על הטייס ומערכת הדלק מפני אש נ"מ מהקרקע. במקור, הכוונה הייתה להתקין בו שני מקלעים הבולטים דרך רצפת תא הטייס כדי לרסס שוחות בכדורים בעת טיסה נמוכה מעליהן. אבל תצורה זו לא עבדה ובמקום זאת הותקנו בו ארבע פצצות קופר. הוזמן מספר גדול מאוד של מטוסים אלו, אך מרבית ההזמנות בוטלו לאחר שביתת הנשק.

בפברואר ובאפריל 1918 ערך גיס התעופה המלכותי ניסויי הפצצה באורפורד נס שבסאפוק, שבהם הוטלו פצצות דמה בזוויות צלילה שונות לעבר דגל שננעץ בחוף חלוקים. הניסויים נערכו בשני מטוסי הקרב-הפצצה ממלחמת העולם הראשונה, על ידי טייסים טירונים ומנוסים כאחד. התוצאות הטובות ביותר הושגו בצלילה אנכית לתוך הרוח תוך שימוש בכוונת מסוג אלדיס ליישור המטוס. עם זאת, התוצאות לא נחשבו לטובות מספיק כדי להצדיק את שיעור האבדות הצפוי.

## מלחמת העולם השנייה
[שמאל|ממוזער|דגמי סדרת F של [פוקה-וולף Fw 190 הותאמו במיוחד לתפקיד מפציץ קרב.]]
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, חילות האוויר של כוחות בעלות הברית המערביים הפעילו מפציצים דו-מנועיים קלים בתפקיד הטקטי עבור תקיפות בגובה נמוך. אלו התגלו כפגיעים ביותר הן לאש מהקרקע והן למטוסי קרב חד-מנועיים. חילות האוויר של גרמניה ויפן בחרו במפציצי צלילה שהיו פגיעים באופן דומה. האיליושין Il-2 הוא מטוס תקיפה קרקעית חד-מנועי דו-מושבי משוריין בכבדות. הוא טס לראשונה חודש לאחר מכן, אך מעטים ממנו הגיעו לחיל האוויר הסובייטי בזמן למבצע ברברוסה. הכוחות הימיים בחרו הן במפציצי טורפדו והן במפציצי צלילה. אף אחד מאלה לא יכול היה להיחשב כמפציץ קרב מאחר שלא היו מסוגלים להילחם מול מטוסי קרב.

### גרמניה
במהלך הקרב על בריטניה, ניהל ה"לופטוואפה" התקפות מפציצי קרב על הממלכה המאוחדת מספטמבר עד דצמבר 1940. מערכה גדולה יותר של מפציצי קרב התנהלה נגד בריטניה ממרץ 1942 ועד יוני 1943. פעולות אלו הצליחו לרתק משאבים של בעלות הברית בעלות נמוכה יחסית עבור הלופטוואפה, אך ממשלת בריטניה התייחסה למערכה כאל מטרד בלבד לאור קנה המידה הקטן של כל פשיטה בנפרד.

[ממוזער|[סופרמרין ספיטפייר סימן 9 בלונג-סור-מר, חבל נורמנדי (1944). הוא נושא פצצה במשקל של כ-230 ק"ג תחת גוף המטוס ופצצה במשקל כ-110 ק"ג תחת כל כנף.]]
באוגוסט 1941 דיווחו טייסי חיל האוויר המלכותי כי נתקלו מעל צרפת במטוס קרב מהיר מאוד בעל מנוע כוכבי. תחילה הם סברו שאלו מטוסי קרטיס 75 מוהוק צרפתיים שנפלו שלל, אך התברר שאלו מטוסי פוקה-וולף Fw 190, שהיו מהירים יותר וחמושים בכבדות יותר מהספיטפייר V הנוכחי. קורט טאנק תכנן את המטוס כשהספיטפייר וה-Bf 109 היו מטוסי הקרב המהירים ביותר באוויר; הוא כינה אותם סוסי מרוץ, מהירים אך שבריריים. כפרש לשעבר במלחמת העולם הראשונה, בחר טאנק לעצב "סוס מלחמה" (Warhorse). עם מנוע כוכבי מסוג ב.מ.וו 801, כן נסע רחב, ושני תותחי 20 מ"מ בנוסף למקלעים, הוא הפך למפציץ קרב טוב יותר מכל אחד ממטוסי הקרב הטהורים.

עד אמצע 1942, פעל מעל מחוז קנט הראשון מבין ה"יאגדבומבר" הללו (בגרמנית: Jagdbomber - תרגום מילולי "מפציץ ציד" או "מפציץ קרב", ידוע בקיצור כ-"יאבו" / "Jabo"). ב-31 באוקטובר הפציצו 60 מטוסי Fw 190 את העיר קנטרברי כשרק מטוס אחד אבד, תוך שהם הורגים 32 אזרחים ופוצעים 116, בפשיטה הגדולה ביותר מאז הבליץ. הטיסה בגובה פני הים, מתחת למכ"ם, הפכה את יירוט הפשיטות הללו לקשה ביותר. ה"יאבו" הגיעו לחזית המזרחית בזמן כדי להפציץ עמדות רוסיות בקרב סטלינגרד. עד יולי 1943 החליפו מטוסי ה-Fw 190 את מטוסי השטוקה הפגיעים מעל קרב קורסק: אף על פי שניצחו בקרב האווירי, הם לא הצליחו למנוע את התקדמותו שלאחר מכן של הצבא האדום.

ביום השנה החדשה של 1945, במסגרת מבצע בודנפלטה, פתחו למעלה מ-1,000 מטוסים (בהם יותר מ-600 מטוסי Fw 190) בניסיון נואש אחרון להשמיד מטוסי בעלות הברית על הקרקע כסיוע לקרב על הבליטה. אבדותיהם של מטוסי קרב ומפציצי קרב של בעלות הברית הוקטנו באותה תקופה. שבעה עשר שדות תעופה הותקפו, מתוכם שבעה איבדו מטוסים רבים. ההפתעה הייתה מוחלטת, שכן מעט היירוטים של האולטרה לא הובנו. בבסיס שהכה בצורה הקשה ביותר, הבסיס הקנדי באיינדהובן, הושמדו 26 מטוסי טייפון ו-6 מטוסי ספיטפייר, ו-30 מטוסי טייפון נוספים ניזוקו. בסך הכל הושמדו 305 מטוסים, רובם מטוסי קרב ומפציצי קרב, ו-190 נוספים ניזוקו. הלופטוואפה איבד 143 טייסים שנהרגו, 71 נשבו ו-20 נפצעו, מה שהפך אותו ליום עם האבדות הקשות ביותר בתולדותיו; הוא מעולם לא התאושש מכך.

### הממלכה המאוחדת
[ממוזער|ה[דאגלס A-20 האבוק]]
הבריסטול בלנהיים והדאגלס A-20 האבוק (אשר כונה בחיל האוויר המלכותי "בוסטון") שימשו כמטוסי קרב ליליים במהלך הבליץ, מכיוון שיכלו לשאת את המכ"מים המוטסים המוקדמים והכבדים.

ההוקר הנלי, גרסה דו-מושבית של ההוקר הוריקן שניצח בקרב על בריטניה, תוכנן כמפציץ צלילה. הוא יכול היה להוכיח עצמו כמפציץ קרב מוכשר, אך התחממות יתר של מנוע הרולס-רויס מרלין שלו בתצורה זו הובילה להסבתו לתפקיד של גורר מטרות, שם יכול היה להשתוות למהירותם של המפציצים הגרמניים בעת גרירת מטרת הדמה.

בשנת 1934, משרד האווירייה הבריטי קרא לפיתוח מטוס נושאת מטוסים שיוכל לשלב את תפקידי מפציץ הצלילה ומטוס הקרב, כדי לחסוך מקום מוגבל על נושאות המטוסים הקטנות. לא היה צפי שהבלקבורן סקואה יתמודד מול מטוסי קרב מבוססי-יבשה, אלא ייעודו היה ליירט מפציצים ארוכי טווח שתוקפים את הצי וכן להטביע ספינות. כמטוס דו-מושבי, הוא לא יכול היה להילחם במסרשמיט Bf 109 בתנאים שווים, אך המושב השני נשא אלחוטן עם מכשיר ביות שהיה יכול לאתר את נושאת המטוסים גם כאשר זו זזה ממקומה, במזג האוויר הסוער של הים הצפוני. הוא רשם את אחת ההפלות הראשונות במלחמה, כאשר שלושה מטוסי סקואה מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל הפילו מטוס ימי גרמני מסוג דורניה דו 18 מעל הים הצפוני.

ב-10 באפריל 1940, 16 מטוסי סקואה שפעלו מבסיס חיל האוויר המלכותי הטסטון באיי אורקני, בפיקודו של קומנדר ויליאם לוסי, הטביעו את הסיירת הגרמנית קניגסברג שהייתה קשורה לשובר גלים בנמל ברגן. הגרמנים רשמו חמש פגיעות ישירות או פגיעות קרובות, וכאשר הספינה החלה לשקוע, אספקת החשמל נותקה, מה שחרץ את גורלה. הסיירת קלן הגרמנית עזבה במהלך הלילה.

עם כישלונו של ההוקר הנלי ודעיכת ביצועיו של ההוקר הוריקן בהשוואה למטוסי הקרב הגרמניים החדישים ביותר, הותאם ההוריקן לשאת ארבעה תותחי 20 מ"מ ושתי פצצות במשקל 500 פאונד (230 ק"ג); לאחר הטלת הפצצות, המטוס יכול היה לנהל קרב סביר. כצפוי, הדגם זכה בחיל האוויר המלכותי לכינוי "הוריבומבר", והגיע לטייסות ביוני 1941.

עד מהרה התברר כי כמעט בלתי אפשרי לפגוע בטנקי הפאנצר המהירים במדבר המערבי, כאשר פצצות ואש תותחים כמעט שלא השפיעו על שריונם. פשיטות הפצצה בשעות היום בוצעו על חופי צרפת ובלגיה, ופגעו בעיקר במתקני נפט וגז. האבדות היו כבדות, ולרוב עלו על מספר מטוסי הקרב של האויב שהושמדו. עד מאי 1942 פלשו מטוסי הוריקן מדגם IIC עם מכלי דלק נתיקים של 40 גלון (180 ליטר) לשמי צרפת בלילות. בלילה שבין ה-4 ל-5 במאי, הטייס הצ'כי קארל קוטלוואשר שהמריא מבסיס חיל האוויר המלכותי טנגמיר עם טייסת מס' 1 הפיל שלושה מטוסי דורניה דו 17 בעת שהאטו כדי לנחות בסן-אנדרה-דה-בוהון לאחר שפשטו על אנגליה.

ב-25 בספטמבר 1942, הותקפה מפקדת הגסטפו באוסלו על ידי ארבעה מטוסי דה הבילנד מוסקיטו, שטסו מעל הים הצפוני בגובה של מתחת ל-100 רגל (30 מטרים) תוך ניווט לפי ניווט מקורב מבסיס חיל האוויר המלכותי לאושרס שבסקוטלנד, כשכל אחד מהם נושא ארבע פצצות במשקל 500 פאונד (230 ק"ג). למחרת חשף חיל האוויר המלכותי את המפציץ המהיר החדש שלו. ב-31 בדצמבר 1944 שימש אותו מטוס נגד אותה מטרה, הפעם מבסיס חיל האוויר המלכותי פיטרהד בסקוטלנד, כשהוא טס גבוה וצולל לעבר הבניין. בפברואר 1941 הגיע המוסקיטו עם שני מנועי הרולס-רויס מרלין וגוף עץ אווירודינמי למהירות של 392 מייל לשעה (631 קמ"ש), מהר יותר ב-30 מייל לשעה (48 קמ"ש) מהספיטפייר העדכני. נעשה בו שימוש בכל סוגי המשימות, כולל השתקת שידור הרדיו של הרמן גרינג לרגל יום השנה הנאצי בברלין ב-20 בינואר 1943, מה שהוביל אותו לומר לארהרד מילך, המפקח הכללי של חיל האוויר, כי "כשאני רואה את המוסקיטו אני ירוק מרוב קנאה. (לבריטים) יש את הגאונים ולנו יש את השוטים".

המוסקיטו, ששימש בתחילה לסיור-צילום מגובה רב, הותאם לתפקידי הפצצה מדויקת, מטוס קרב לילה ומפציץ קרב. הוא נבנה בקנדה ואוסטרליה וכן בבריטניה. כשהוא מצויד בתותח 6 ליטראות (57 מ"מ) של צבא בריטניה הוא יכול היה להטביע צוללות גרמניות (U-boats) שנמצאו על פני השטח. ב-9 באפריל 1945 הוטבעו שלוש צוללות בדרכן לנורווגיה, ובחודש שלאחר מכן הטביעו מטוסי מוסקיטו שתיים נוספות.

ההוקר טייפון תוכנן כמחליף להוריקן במרץ 1937, עוד לפני שהחל הייצור של ההוריקן. הסיבה לכך הייתה לנצל את המנועים החדשים בהספק של 2,000 כוח סוס (1,500 קילוואט) שתוכננו אז, נפייר סייבר או רולס-רויס וולצ'ר, שדרשו גוף מטוס גדול יותר מההוריקן הזריז. בשלב אב-הטיפוס היו בעיות עם המנועים החדשים וביציבות המטוס עצמו, מה שהוביל את שר ייצור המטוסים, לורד ביברברוק, לפסוק כי הייצור חייב להתמקד בספיטפייר ובהוריקן.

הטייפון אכזב כמטוס קרב, במיוחד בגובה רב, אך מצא את הנישה האמיתית שלו כמפציץ קרב החל מספטמבר 1942. הוא צויד במתלים לנשיאת שתי פצצות של 500 פאונד (230 ק"ג) ולאחר מכן שתיים של 1,000 פאונד (450 ק"ג). עד ספטמבר 1943 הוא צויד בשמונה רקטות מסוג RP-3, כל אחת עם ראש קרב במשקל 60 פאונד (27 ק"ג), השקולות לעוצמתו של מטח דופן (Broadside) ממשחתת ימית.

הטענות על השמדת טנקים גרמניים על ידי מטוסי טייפון החמושים ברקטות בנורמנדי לאחר הפלישה לנורמנדי היו מוגזמות. במסגרת מבצע גודווד, ניסיון הכוחות הבריטיים והקנדיים לכתר את העיר קאן, מתוך 75 טנקים שנרשמו כאבודים על ידי הגרמנים, רק 10 התגלו כתוצאה מפגיעת רקטות ממטוסי טייפון.

במורטן, שם מתקפת הנגד הגרמנית, מבצע לוטיך, התקרבה למרחק של 2 מייל (3.2 ק"מ) מחיתוך הכוחות האמריקאיים באווראנש, השמידו מטוסי הטייפון 9 מתוך 46 טנקים שאבדו, אך היו יעילים יותר נגד כלי רכב לא משוריינים וכוחות רגלים וגרמו לכלי הרכב המשוריינים לתפוס מחסה. הגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, אמר: "הקרדיט העיקרי בריסוק חוד החנית של האויב חייב להינתן, עם זאת, למטוסי הטייפון חמושי הרקטות של חיל האוויר הטקטי השני. תוצאת הצליפות הייתה שהתקפת האויב נבלמה ביעילות, ואיום הפך לניצחון גדול".

הפער בין הטענות לבין ההרס בפועל (יחס של כ-25 ל-1) נבע רבות מהקושי לפגוע בטנק נע במהירות באמצעות רקטה בלתי מונחית, אפילו ממטוס יציב כמו הטייפון. אבל מטרות רכות היו פשוטות יותר. כאשר הדיוויזיה ה-51 נעה כדי לחסום את התקדמותם של טנקי הפאנצר הגרמניים לכיוון אנטוורפן בקרב על הבליטה, ראה הקצין הסקוטי המעוטר סר טומי מקפרסון זחל"ם מלא בחיילי אס אס. כולם היו ללא פגע, גברים חסונים שגובהם מעל 6 רגל (180 ס"מ). כולם היו מתים, לאחר שנהרגו מההדף האווירי של רקטת טייפון.

הבריסטול בופייטר היה מטוס קרב כבד דו-מנועי לטווח ארוך שנגזר ממפציץ הטורפדו בריסטול בופורט, אך עם מנוע כוכבי מסוג בריסטול הרקולס בהספק של 1,600 כוח סוס (1,200 קילוואט) שהעניק לו מהירות מרבית גבוהה יותר ב-50 מייל לשעה (80 קמ"ש). עד סוף 1942 היה הבופייטר מסוגל לשאת גם פצצות טורפדו או רקטות. המשתמש העיקרי היה פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי, אם כי הוא שימש גם בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, כאשר חלק מהמטוסים הורכבו באוסטרליה, ועל ידי חיל האוויר של ארצות הברית.

למעלה מ-30 מטוסי בופייטר שהמריאו מבסיס חיל האוויר המלכותי דאלאצ'י שבסקוטלנד, מטייסות אוסטרליות, בריטיות, קנדיות וניו זילנדיות, תקפו את המשחתת הגרמנית Z33 שמצאה מסתור בפיורד בנורווגיה. הם לוו על ידי 10 עד 12 מטוסי נורת' אמריקן P-51 מוסטנג בלבד. משחתות גרמניות ליוו שיירות של עפרות ברזל שוודיות, אשר בחורף נאלצו להתגנב לאורך החוף האטלנטי בלילה, ולהסתתר עמוק בתוך פיורדים ביום. המשחתת עגנה קרוב לצלע המצוק האנכי של הפיורדים, ולכן מטוסי הבופייטר נאלצו לתקוף כל אחד בנפרד עם רקטות, ללא הטקטיקה הרגילה של התקפות בו-זמניות של מטוסי בופייטר אחרים היורים בתותחים על מפעילי תותחי הנ"מ הרבים. 12 מטוסי פוקה-וולף Fw 190 הפתיעו את המוסטנגים וקרב האוויר הגדול ביותר אי פעם בנורווגיה התחולל עד מהרה. תשעה מטוסי בופייטר ומוסטנג אחד אבדו, כמו גם חמישה מטוסי Fw 190. המשחתת ניזוקה ויום 9 בפברואר 1945 זכה לכינוי יום שישי השחור.
[ממוזער|ה[בריסטול בופורט]]
מטוסי טייפון היו מעורבים באחת הטרגדיות הקשות ביותר בסוף המלחמה, כאשר ארבע טייסות תקפו את אוניות הפאר "דויטשלנד" ו"קאפ ארקונה" ושתי ספינות קטנות יותר, ה-"אתן" ו"טילבק", שעגנו מול נוישטאדט במפרץ ליבק. על סיפון ה"קאפ ארקונה" היו 4,500 אסירי מחנות ריכוז, ועל ה"טילבק" עוד 2,800 אסירים וכן שומרים מארגון האס אס. לפחות על אחת מארובות ה"דויטשלנד" צויר דגל הצלב האדום. יום קודם לכן סירב קפטן ה"קאפ ארקונה" להעלות אסירים נוספים לסיפון. בחזרתם לחוף בסירות ארוכות הם נורו למוות על ידי חברי הנוער ההיטלראי, השומרי האס אס ונחתים גרמנים. מתוך כ-14,500 קורבנות שהיו באזור יומיים קודם לכן, שרדו 1,450 בלבד.

ההוקר טמפסט היה פיתוח של הטייפון שהשתמש בכנף הדקה עם פרופיל אווירודינמי שפותחה על ידי הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה, ובגרסה חזקה יותר של מנוע הנפייר סייבר, מה שהעניק לו מהירות מרבית של 432 מייל לשעה (695 קמ"ש). בגובה נמוך, הוא היה מהיר יותר מכל מטוס אחר של בעלות הברית או של הגרמנים, אך איטי מהספיטפייר מעל 22,000 רגל (6,700 מטר). מצויד בארבעה תותחי 20 מ"מ, הוא היה מטוס קרב אימתני, שזכה לכבוד אפילו מטייסי מטוס הקרב הסילוני מסרשמיט Me 262 כיריב המסוכן ביותר שלהם. בהופעת הבכורה שלו מעל חופי נורמנדי יומיים לאחר יום הפלישה לנורמנדי, הפילו מטוסי טמפסט שלושה מטוסי קרב גרמניים, ללא אבדות. מטוסי טמפסט סייעו בניסיון השאפתני ללכוד את הגשר בארנהם במהלך מבצע מרקט גארדן באמצע ספטמבר 1944. דייוויד פיירבנקס, אמריקאי שהצטרף לחיל האוויר המלכותי הקנדי, היה לאלוף ההפלות הבכיר בטמפסט עם 12 ניצחונות, כולל הפלה של מפציץ הסילון אראדו Ar 234 בליץ.

### ארצות הברית
הגנרל הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, דחף לאימוץ המוסקיטו על ידי ארצות הברית, אך בקשתו נדחתה על ידי מי שסברו שהלוקהיד P-38 לייטנינג, גם הוא דו-מנועי ועדיין לא נוסה, יוכל למלא את אותו תפקיד. אף על פי שהלייטנינג קיבל את שמו מחיל האוויר המלכותי (חיל האוויר המלכותי), הבריטים דחו אותו בסופו של דבר. המטוס, שהיה איטי ומסורבל מדי מכדי להתמודד עם מטוסי ה-Bf 109 כמטוס קרב מלווה מעל גרמניה, שימש בכל זאת כמפציץ קרב מעל נורמנדי, שם באחד המקרים ניסה טייס הפצצת דילוג להכניס פצצה של 1,000 פאונד (450 ק"ג) מבעד לדלת מפקדתו של מפקד הפיקוד העליון במערב, גנרל-פילדמרשל גינתר פון קלוגה. טייסת לייטנינג גם חיסלה את האדמירל איסורוקו יממוטו מעל בוגנוויל בזירת האוקיינוס השקט, בהסתמך על יירוט מידע מאולטרה.

הריפבליק P-47 ת'נדרבולט היה פיתוח אבולוציוני גדול יותר של מטוס הקרב מדגם ריפבליק P-43/P-44 লנסר, שנעשה לאחר שחילות האוויר של צבא ארצות הברית צפו בביצועיהם של מטוסי המסרשמיט Bf 109 בקרב על בריטניה. זה היה מטוס מסיבי שנבנה סביב המנוע הכוכבי רב העוצמה פראט אנד ויטני R-2800 דאבל וואספ, ושקל עד שמונה טונות עם חימוש. ה-P-47 היה כבד פי שניים ובעל גוף מטוס גדול פי ארבעה משל הספיטפייר. חמוש בשמונה מקלעי 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ), הוא יכול היה להתגבר באש על כל מטוס קרב של האויב, וכמפציץ קרב הוא יכול היה לשאת חצי ממטען הפצצות של בואינג B-17 מבצר מעופף או 10 רקטות בקוטר חמישה אינץ' (127 מ"מ).

הטייסים הראשונים שהטיסו את הת'נדרבולט מאנגליה היו אמריקאים שהטיסו מטוסי ספיטפייר בחיל האוויר המלכותי לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמה. התרשמותם הראשונית לא הייתה חיובית; הת'נדרבולט הפסיד באופן כה עקבי לספיטפייר הזריז יותר בקרבות אוויר מדומים, עד שהיתקלויות אלו נאסרו בסופו של דבר. אך עד 25 בנובמבר 1943 מצאו מטוסי הת'נדרבולט את ייעודם האמיתי, בתקיפת שדה תעופה של הלופטוואפה בסן אומר שעל יד קאלה, צרפת. ב-13 באוקטובר 1944, מטוס ת'נדרבולט מחיל האוויר התשיעי של ארצות הברית פגע באורח קשה בספינת הטורפדו הגרמנית אאוסלנד 38 (לשעבר ספינת הטורפדו האיטלקית ספאדה בת ה-750 טון) בסמוך לטריאסטה באמצעות אש מקלעים בלבד, עד כדי כך שהספינה הוטבעה.
[ממוזער|[ווט F4U קורסייר עם סמלי הנחתים האמריקאיים]]
הווט F4U קורסייר נבנה סביב אותו מנוע פראט אנד ויטני R-2800 דאבל וואספ כמו הת'נדרבולט, אך עבור צי ארצות הברית. בשל קשיים בנחיתה על נושאות מטוסים, המטוסים הראשונים הופעלו על ידי חיל הנחתים של ארצות הברית משדה הנדרסון, בגוודלקנל החל מ-12 בפברואר 1943. בפעולתו הקרבית הראשונה, למחרת מעל שדה התעופה קאהילי, הופלו שני מטוסי קורסייר ושמונה מטוסים אחרים כשהותקפו על ידי 50 מטוסי מיצובישי A6M זירו. אירוע זה נודע בשם "טבח יום ולנטיין הקדוש". חרף ההתחלה הקשה, הקורסייר הוכיח עצמו עד מהרה כמפציץ קרב יעיל, שהוטס בעיקר על ידי חיל הנחתים, אך גם על ידי צי ארצות הברית, זרוע האוויר של הצי המלכותי וחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד בזירת האוקיינוס השקט.

כאשר משלחת הרכש הבריטית הזמינה את ג'יימס ה. קינדלברגר, נשיא נורת' אמריקן אוויאיישן להרכיב את הקרטיס P-40 וורהוק במפעל שלא נוצל במלואו, הוא הבטיח לייצר מטוס קרב טוב יותר באותו לוח זמנים. התוצאה הייתה הנורת' אמריקן P-51 מוסטנג המונע על ידי מנוע רולס-רויס מרלין שנבנה על ידי פקארד, אשר הפך למטוס הקרב ארוך-הטווח הבולט של המלחמה. כאשר מוצה מימון חוק השאל-החכר עבור מטוסי המוסטנג של חיל האוויר המלכותי, קינדלברגר ניסה לעניין את חילות האוויר של צבא ארצות הברית, אך לא היו כספים זמינים למטוס קרב; במקום זאת, הותקנו במוסטנג בלמי צלילה, והוא הגיח מחדש כנורת' אמריקן A-36 אפאצ'י, מפציץ צלילה שכמעט השתווה במהירותו למוסטנג עצמו. עד אפריל 1943 הופעלו מטוסי האפאצ'י של חילות האוויר של צבא ארצות הברית במרוקו כסיוע למבצע לפיד, והם המשיכו לתקוף רכבות ועמדות תותחים תוך התקדמות צפונה דרך איטליה.

## מלחמת קוריאה

כאשר קוריאה הצפונית, בתמיכת ברית המועצות, תקפה את קוריאה הדרומית ב-25 ביוני 1950, כוחותיה הביסו במהירות את צבא קוריאה הדרומית, שהיה חסר טנקים, נשק נ"ט וארטילריה כבדה. לחיל האוויר של הדרום היו 22 מטוסים, שאף אחד מהם לא היה מטוס קרב או מטוס סילון. במהלך חרם של ברית המועצות על האומות המאוחדות, התקבלה החלטה ללא הטלת וטו מצד ברית המועצות להתערב לטובת הדרום. הכוחות הזמינים ביותר היו אלה של ארצות הברית וחבר העמים הבריטי ששהו ביפן, כמו גם ציי האוקיינוס השקט. הראשונים להגיע היו מפציצי קרב, שסייעו להדוף את המתקפה הצפונית על עיר הנמל החיונית פוסאן, השטח הקטן האחרון שנותר בידי הדרום. חלק מהאסטרטגים סברו כי מתקפות מהאוויר ומהים באמצעות אוניות מערכה יספיקו לבדן כדי לבלום את הפלישה.

מטוסי הנורת' אמריקן F-82 טווין מוסטנג של חיל האוויר האמריקאי היו בעלי הטווח הנדרש להגיע לקו החזית מבסיסים ביפן. היה זה המטוס האחרון בעל מנוע בוכנה שיוצר בארצות הברית, וצורתו הייתה כשל שני מטוסי מוסטנג, עם שני טייסים בגופי מטוס נפרדים, המחוברים יחדיו. אף שתוכנן במקור ללוות מפציצים מעל יפן מבסיסים נידחים באיי האוקיינוס השקט, ומכאן הטווח הארוך שלו, הוא החמיץ את מלחמת העולם השנייה וראה פעילות קרבית לראשונה בקוריאה. זמן קצר לאחר מכן החלו להמריא מיפן גם מטוסי הנורת' אמריקן P-51 מוסטנג הרגילים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.

מטוסי הווט F4U קורסייר וההוקר סי פיורי שהמריאו מנושאות מטוסים אמריקאיות, בריטיות ואוסטרליות בים הצהוב, ומאוחר יותר משדות תעופה בקוריאה, תקפו אף הם את מתחם פוסאן. הסי פיורי, פיתוח של ההוקר טמפסט, צויד במנוע בריסטול קנטאורוס בהספק של 2,480 כוח סוס (1,850 קילוואט), שהעניק לו מהירות מרבית של 485 מייל לשעה (781 קמ"ש), מה שהפך אותו לאחד ממטוסי הבוכנה המהירים ביותר שנבנו אי פעם. בתחילה, חילות האוויר של האו"ם, תוך שימוש במפציצי קרב עם מנועי בוכנה ובמטוסי קרב סילוניים בעלי כנף ישרה, גירשו בקלות את הצפון קוריאנים מהשמיים ובכך שיבשו את הלוגיסטיקה שלהם ובהתאם גם את ההתקפה על פוסאן.

הכל השתנה כשחיל האוויר הסובייטי התערב עם מטוסי המיג-15 בעלי כנפיים משוכות שהוטסו על ידי טייסים רוסים ב-1 בנובמבר. המטוסים נשאו סימון של קוריאה הצפונית והטייסים למדו כמה מילים בקוריאנית, כהסוואה דקה לטענה שברית המועצות אינה נלחמת במערכה. המיג-15 השתמש בטכנולוגיית כנפיים משוכות וציוד גרמניים שנפלו שלל ובמנועי סילון בריטיים, ש-25 מהם ניתנו במתנה על ידי סטפורד קריפס, נשיא לשכת המסחר של בריטניה, והועתקו במהירות. יוסיף סטלין העיר: "איזה טיפש ימכור לנו את סודותיו?" למנוע הרולס-רויס נין של המיג היה דחף של 5,000 ליברות-כוח (22,000 ניוטון), כפול מהדחף של מטוסי הסילון של יריביו העיקריים מבריטניה וארצות הברית, שהשתמשו בעיצוב הרולס-רויס דרוונט הישן יותר. רק הגראמן F9F פאנת'ר של צי ארצות הברית השתמש בגרסה של מנוע ה-Nene ויכול היה להוות יריב ראוי למיג-15, כשהוא מפיל שבעה כאלו במהלך חודש נובמבר.

פשיטות באור יום של מפציצים כבדים מעל קוריאה הצפונית פסקו, והלוקהיד F-80 שוטינג סטאר וגרסת הכל-מזג אוויר שלו לוקהיד F-94 סטארפייר התמקדו במשימות הפצצה, בעוד שהנורת' אמריקן F-86 סייבר הוחש לקוריאה כדי להילחם במיג-15. ישנו ויכוח רב לגבי איזה מהם היה מטוס הקרב הטוב יותר. מחקרים עדכניים מצביעים על יתרון של 10–13 לסייבר מול טייסים רוסים, אך טייסי ארצות הברית היו ברובם ותיקי מלחמת העולם השנייה, בעוד שהרוסים היו לרוב "מתנדבים" עם שעות טיסה מועטות בלבד באוויר. האוסטרלים עברו ממטוסי מוסטנג למפציצי קרב מסוג גלוסטר מטאור, מטוס הקרב הסילוני הראשון של בעלות הברית ממלחמת העולם השנייה, אך הוא לא היה יריב שקול למיג-15. הוא נשלח לקרב, אך לאחר שארבעה מטוסים אבדו כאשר הטייסת הותקפה בהפתעה על ידי 40 מטוסי מיג-15, הוא חזר לתפקיד תקיפה קרקעית, כשהוא נושא 16 רקטות של 60 פאונד (27 ק"ג). אף על פי שמטוסי מטאור הפילו 6 מטוסי מיג-15, אבדו 30 מטוסים, בעיקר מאש מהקרקע. גם מטוסי קורסייר וגם מטוסי סי פיורי הפילו מטוסי מיג-15, אך היו פגיעים למטוס הסילון המהיר יותר.

## לאחר מלחמת קוריאה

מפציצי קרב הפכו ליותר ויותר חשובים בשנות ה-50 וה-60, שכן מנועי סילון חדשים שיפרו בצורה דרמטית את עוצמתם של אפילו הקטנים שבעיצובי מטוסי הקרב. מטוסים רבים שתוכננו בתחילה כמטוסי קרב או כמיירטים מצאו את עצמם בתפקיד מפציץ קרב בשלב כלשהו של שירותם. בולט ביניהם הלוקהיד F-104 סטארפייטר, שתוכנן תחילה כמטוס קרב של שעות היום בעל ביצועים גבוהים ולאחר מכן הותאם לתפקיד תקיפה גרעינית עבור שימוש באירופה. דוגמאות אחרות של ארצות הברית כוללות את הנורת' אמריקן F-100 סופר סייבר והמקדונל דאגלס F-4 פנטום II, שכל אחד מהם היה בשימוש נרחב במהלך מלחמת וייטנאם. 

דוגמאות בולטות למטוסי קרב-תקיפה מודרניים הם מקדונל דאגלס F-15E סטרייק איגל, בואינג F/A-18E/F סופר הורנט ולוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II האמריקאיים, סוחוי Su-34 הרוסי, ושניאנג J-16 הסיני.

## ראו גם
* מטוס תקיפה
* מפציץ צלילה
* מטוס קרב רב-משימתי
* הפצצה טקטית

## הערות שוליים

קטגוריה:מפציצים
קטגוריה:מטוסי קרב
קטגוריה:מונחים בתעופה
קטגוריה:תעופה צבאית