ג'סיקה ווטסון

**ג'סיקה ווטסון** (באנגלית: **Jessica Watson**; נולדה ב-18 במאי 1993) היא ימאית אוסטרלית שהתפרסמה בהיותה האדם הצעיר ביותר אי פעם שהקיף את כדור הארץ לבדו בהפלגה. בגיל 16, היא השלימה מסע של 7 חודשים, במהלכו עברה 42 אלף ק"מ, ללא עצירות וללא עזרה. עבור הישג זה הוענקה לה מדליית מסדר אוסטרליה ב-2011. הישג זה הפך גם לסרט בשם True Spirit (עוז רוח) שהפיקה נטפליקס.

ווטסון מתגוררת כיום במלבורן.

## ילדותה
ג'סיקה ווטסון נולדה בגולד קוסט שבמדינת קווינסלנד, אוסטרליה. היא השנייה לארבעה אחים לזוג ניו זילנדי, רוג’ר וג’ולי ווטסון, שעברו לאוסטרליה בשנת 1987. יש לה אזרחות כפולה, אוסטרלית וניו זילנדית. יש לה אחות גדולה (אמילי) ואח ואחות צעירים (טום והאנה). כל הארבעה למדו שיט בילדותם, והמשפחה חיה על סיפון סיירת באורך 16 מטרים במשך חמש שנים, כשהילדים למדו בבית באמצעות למידה מרחוק. מאוחר יותר הם חיו באוטובוס דו-קומתי שנבנה במיוחד למגורים. כשהייתה בת 11, וכשהם עדיין גרו על הסירה, אמה קראה לילדים את הספר של ג’סי מרטין “Lionheart: A Journey of the Human Spirit” כסיפור לפני השינה. זה הוביל את ווטסון לגבש את השאיפה, בגיל 12, להפליג סביב העולם גם כן. היא התחילה לשוט כשהייתה בת 14.

## המסע ופרסום
ממוזער|ווטסון מפליגה בכף הורן, 13 בינואר 2010
במהלך תכנון המסע ווטסון התייעצה עם נציג מהמועצה העולמית לשיאי מהירות בשיט לגבי הקריטריונים להקפת העולם: "כלי השיט חייב להתחיל ולחזור לאותה נקודה, חייב לחצות את כל המרידיאנים וחייב לחצות את קו המשווה… המסלול הקצר ביותר של כלי השיט חייב להיות לפחות 40,000 ק"מ".

המסע הושק רשמית במאי 2009, והיה צפוי להימשך שמונה חודשים עם מרחק שיט מוערך של 43,000 ק"מ. כדי לעמוד בתוכנית של שיט רצוף וללא סיוע, במהלך המסע לא הותר לאף אדם אחר לתת לה דבר והיא לא הייתה יכולה לעגון בנמל או בסירה אחרת, אם כי אושר ייעוץ דרך הקשר. ווטסון יצאה למסע ב-18 באוקטובר 2009.

מסלול ההקפה המתוכנן של ווטסון תוכנן להתחיל ולהסתיים בסידני ולעבור ליד ניו זילנד, פיג’י, קיריבטי, כף הורן, כף התקווה הטובה, כף לווין וכף דרום מזרח. לפי הקריטריונים להקפת העולם שנקבעו על ידי הפדרציה הבינלאומית לשיט, אחד התנאים הנדרשים (אם כי לא מספיק בפני עצמו) הוא חציית קו המשווה. חצייה כזו בוצעה ליד קיריטימטי. ווטסון הגיעה חזרה לנמל סידני בשעה 13:53, יום שבת 15 במאי 2010.

הלוס אנג'לס טיימס דיווח על הסיבה של ווטסון למסעה: "רציתי לאתגר את עצמי ולהשיג משהו שאוכל להיות גאה בו. וכן, רציתי להוות השראה לאנשים. שנאתי שנשפטתי לפי המראה שלי וציפיות של אנשים אחרים ממה ש’ילדה קטנה’ מסוגלת לעשות. זה כבר לא רק החלום או המסע שלי. כל אבן דרך כאן היא לא רק ההישג שלי, אלא הישג לכל מי שהשקיע כל כך הרבה זמן ומאמץ כדי לעזור לי להגיע לכאן."

ווטסון כתבה ספר על חוויותיה, “True Spirit”, והוא יצא לאור ב-29 ביולי 2010.

ווטסון צילמה גם סרט תיעודי על מסעה לפני, במהלך ואחרי השלמת המסע. הסרט סופר על ידי סר ריצ’רד ברנסון ויצא לאקרנים ב-16 באוגוסט 2010.

## ההכנות למסע
הסירה היא דגם S&S 34 של Sparkman & Stephens באורך 10.23 מטרים, אותו עיצוב ששימש את מספר ימאים לפני כן בהקפות העולם. היא נרכשה ושופצה עם ציוד חדש תחת פיקוחם של שני ימאים מיומנים ומנוסים. השיפוץ כלל מטבח חדש, מכלי דיזל ומים משופצים, ושיפוץ מלא של מערכת החשמל. ווטסון הייתה מעורבת מאוד בהכנת הסירה, אותה היא קראה “Ella’s Pink Lady”. רוב הזמן הסירה ניווטה על ידי מערכת ניהוג עצמי באמצעות רוח. היא קראה למערכת “Parker” על שם הנהג של רולס-רויס הוורודה בסדרת הטלוויזיה “Thunderbirds”.

### שיט ניסיון ותאונה
במהלך הפלגת מבחן מבריסביין לסידני, בלילה הראשון אחרי שעזבה את בריסביין, הסירה של ווטסון, Ella’s Pink Lady, התנגשה ב-Silver Yang, אוניית צובר במשקל 63,000 טון, בסביבות השעה 02:00 בלילה ב-9 בספטמבר 2009. הסירה של ווטסון איבדה את התורן בהתנגשות. היא הצליחה לשמור על שליטה ולהחזיר את הסירה לסאות’פורט באמצעות מנוע.

הדו"ח הראשוני של הלשכה האוסטרלית לבטיחות בתחבורה על ההתנגשות מצא כי ווטסון ישנה במשך חמש דקות במהלך האירוע (כלומר, היא ישנה בזמן ההתנגשות), וכי אף על פי שבדקה את הרדאר שלה לפני שהלכה לישון, היא לא הבחינה ב-Silver Yang. זה הוביל לתאונה ארבע דקות מאוחר יותר. הדו"ח גם מצא כי ה-Silver Yang הייתה מודע לנוכחותה וניסתה לשנות כיוון, אך זה לא היה מספיק כדי להימנע מלפגוע בסירה של ווטסון.

הדו"ח הסופי פורסם ביוני 2010 וקבע כי גם ווטסון וגם שומרי המשמרת של ה-Silver Yang לא שמרו על תצפית מספקת וכי שניהם לא השתמשו כראוי בעזרי הניווט. בנוסף, הדו"ח מצא כי צוות ה-Silver Yang לא הציע סיוע לווטסון לאחר ששני כלי השיט התנגשו.

## המסע
ממוזער|מפת המסע
ווטסון הפליגה מנמל סידני ב-18 באוקטובר 2009 בסירה שלה, Ella’s Pink Lady, בחסות Ella Baché.  18 ימים לאחר מכן, ב-5 בנובמבר, היא עברה את טונגה, כשהיא מפליגה מעבר לניו זילנד ופיג'י.

כפי שנדרש להקפה מלאה, היא חצתה את קו המשווה ב-19 בנובמבר 2009 (לפי שעון אוסטרליה), ליד האי ג’רוויס, ועברה את קיריטימטי ב-22 בנובמבר 2009 לאחר 36 ימים. לאחר מכן היא חצתה שוב את קו המשווה, והמשיכה דרום-מזרחה לכיוון כף הורן. המרחק בין סידני לקיריטימטי היה כ-7,220 ק"מ. בחג המולד היא הייתה ליד פוינט נמו, המקום הרחוק ביותר מהיבשה.

ב-13 בינואר 2010 (9:40 UTC) היא עברה את כף הורן, לאחר שהפליגה כ-18,146 ק"מ ב-87 ימים. 11 ימים לפני לוח הזמנים המתוכנן. זמן קצר לאחר מכן הוריה טסו מעליה במטוס קטן כדי לראות אותה. קצת יותר משבוע לאחר מכן, ב-23 בינואר 2010, כמה ימים לאחר שעברה את איי פוקלנד, היא סבלה מארבע פגיעות קשות בסערה עם גובה גלים של 10 מטרים ורוחות של 70 קשר (130 קמ"ש). הסערה גרמה לנזק קל לסירה שלה ומשואת החירום שלה הופעלה בטעות כשהתורן פגע במים.

נקודת האמצע במסע הייתה ב-25 בינואר 2010, היום ה-100 בים, 21,300 ק"מ בהתבסס על החישוב המקורי של מסלול השיט של 43,000 ק"מ.
ממוזער|ווטסון במהלך השיט, ליד כף הורן, 13 בינואר 2010
ב-15 בפברואר 2010, היא חצתה את המרידיאן הראשי, חוצה מהחצי הכדור המערבי לחצי הכדור המזרחי. זה מיקם אותה ליד כף התקווה הטובה, שאותו עברה ב-24 בפברואר, והגיעה לכף אגולס (הנקודה הדרומית ביותר של אפריקה), וחוצה מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס ההודי. מדרום אפריקה, ווטסון הפליגה יותר מ-9,300 ק"מ לכיוון אוסטרליה המערבית.

ווטסון הגיעה לאזור הכלכלי האוסטרלי ב-10 באפריל 2010, וחגגה באכילת קרקרים ווג'מייט (ממרח שמרים). שם הוריה והתקשורת טסו מעליה במטוס קטן כדי לקבל את פניה. היא עברה את כף לווין בדרום-מערב אוסטרליה יומיים לאחר מכן, עם כ-4,600 ק"מ שנותרו.

כאשר הייתה דרומית לאוסטרליה, ווטסון סבלה ממזג אוויר קשה. בחלק זה של המסע, היא חוותה לפחות שלוש נפילות (כאשר התורן פוגע במים), אחת מהן עם התורן ששקע עמוק בתוך הים, אך נמנעה מנזק חמור ופציעות. הגלים שהיא חוותה במפרץ האוסטרלי הגדול היו בגובה של עד 12 מטרים, גבוהים יותר מאשר בכל זמן קודם לכן.
ב-3 במאי, ווטסון עברה את כף דרום-מזרח של טסמניה והחלה לפנות צפונה לסידני, היעד הסופי שלה. היא סיימה את מסעה ביום ה-210 של המסע שלה בשעה 13:53 ב-15 במאי 2010 כשהיא הגיעה לנמל סידני. שלושה ימים אחר יום ההולדת ה-17 שלה.

## ביקורת
ממוזער|הסירה בה שטה ווטסון, עת שעזבה את סידני
המסע של ווטסון ספג ביקורת, במיוחד לאחר ההתנגשות שעברה במהלך ההכנות. בארי טיילר ממגזין Pacific Motor Yacht כתב, "כמו רוב העולם הימי, אני רואה בכך ניסיון חסר אחריות, פזיז ואכן בור לנסות הישג כזה בגיל כה צעיר ועם כל כך מעט ניסיון חוצה-אוקיינוסים." שאלות לגבי ניסיונה הועלו גם על ידי פיל ג’ונס, מנכ"ל Yachting Australia, ועל ידי גרנט וורינגטון, הסקיפר של סקנדיה, כאשר וורינגטון ציין כי התרשם מווטסון כאשר נפגשו, אך יעץ לה לצבור ניסיון על ידי ביצוע מספר מסעות סולו קצרים לפני שתנסה להקיף את העולם, למרות שהיא בחרה לא לשמוע בעצתו. דאגה כללית יותר הועלתה על ידי הקרן האוסטרלית לילדות, ששאלה האם נערה בת 16 יכולה להבין במלואה את הסיכונים הכרוכים במיזם כזה.

### ביקורת על ההקפה
אתר השיט Sail-World.com פרסם ניתוח ב-3 במאי 2010 שטען כי המרחק המשוער של הקו הישר שווטסון עברה היה 36,357.7 ק"מ, פחות מהמרחק הנדרש לפי ההגדרה שנקבעה על ידי המועצה העולמית לשיאי מהירות בשיט, ולכן המסע אינו זכאי לטעון למעמד שיא עולמי להקפות עולם. המרחק המקביל למסלול של ווטסון יהיה 34,414 ק"מ. ההגדרה של WSSRC קובעת בחלקה “המסלול האורתודרומי הקצר ביותר של כלי השיט חייב להיות לפחות 40,000 ק"מ באורך.” הניתוח מציע כי יומני המרחק שפורסמו על ידי ווטסון מבוססים על מרחקי הפלגה, כולל פניות ועיקופי מזג אוויר אסטרטגיים, ולא על המסלול האורתודרומי הקצר ביותר בין איים וכפים כפי שהוגדר.

העיתונאי והסופר הבריטי בוב פישר פרסם מאמר ב-Sail-World.com המפריך את טענת ההקפה העולמית. הוא אמר "נכון, ג’סיקה הפליגה לבד וללא סיוע, עברה תחת ארבעת הכפים הנדרשים, אך המסלול האורתודרומי שהיא לקחה אינו מגיע ל-40,000 ק"מ הנדרשים שהם שווי ערך להיקף כדור הארץ בקו המשווה. וזה, אנדרו פרייזר, הוא דרישה לשיא העולמי שטענת עבור ג’סיקה, ושיוביל אותה לשבור את השיא של ג’סי מרטין."

ווטסון התייחסה לנושא זה בספרה “True Spirit”. היא מציינת שכתבה מספר מכתבים ל-WSSRC ושאלה מה עליה לעשות כדי לטעון לשיא. תשובתם הייתה שהיא לא יכולה לטעון לשיא מכיוון ששיאי גיל אינם מוכרים עוד. היא קיבלה את הרושם שלא היה צורך לעקוב אחר המסלול של ג’סי מרטין (ששט צפונית לקו המשווה באוקיינוס האטלנטי), מסלול שווטסון הכירה היטב מקריאת ספרו של מרטין יותר מפעם אחת.

בספר היא גם ביקרה את אלה שביקרו את ניהולה. Sail-World.com כתב, "אנחנו לא מאמינים שהיא החליטה על המסלול שלה. אנשים חושבים שאנחנו מבקרים את ג’סיקה. אנחנו לא. אנחנו מבקרים את הניהול שלה". היא הרגישה פגועה מכך, שכן זה רמז ש"הוא הציע שאני רק בובה, שאין לי קול ורצון משלי."

## שבחים
למרות הביקורת, לווטסון היו תומכים שלה, לא רק אחרי, אלא לפני העזיבה. במיוחד, ההרפתקן דון מקינטייר תמך מאוד בניסיונה, סיפק לה סירה ודיבר בתמיכה בניסיונה. באופן דומה, טוני מובריי, שבדומה למקינטייר, הקיפה בעבר את העולם, סיפקה את תמיכתו, בטענה שהיא "עושה את זה מהסיבות הנכונות" ושהוא בטוח בהצלחתה. קפטן הסיבוב הקסום דיבר מאוד על כישוריה, ותמך בניסיון ההקפת שלה בכך שתיאר אותה כ"חברת צוות טובה לעזאזל" והצהיר כי הוא מאמין שיש לה את היכולות הנדרשות. גם ההרפתקן ובעל החברה ריצ'רד ברנסון נתן את תמיכתו לפני העזיבה.

במהלך מסעה אחרים הביעו את תמיכתם בניסיונה. ראש ממשלת אוסטרליה, קווין ראד, אמר בנאום פומבי ב-26 בינואר כי "ג'סיקה ווטסון... היא אוסטרלית צעירה יוצאת דופן." לפי חדשות ABC, המקפת המתחרה אבי סנדרלנד בירכה את ווטסון על עיגול קייפ הורן, "היא עשתה עבודה מדהימה ואני מקווה ששאר המסע שלה יעבור כמו שהיה עד כה."

בהגעה לסידני, פגשו אותה אלפי צופים כולל ראש ממשלת אוסטרליה דאז, קווין ראד. הוא אמר, "ג'ס ברוכה הבא חזרה לארץ היבשה. ברוכה הבאה הביתה לאוסטרליה. את יודעת משהו, אולי את מרגישה קצת מתנדנדת על הרגליים עכשיו, אבל בעיני כל האוסטרלים את עומדת עכשיו גבוה בתור הגיבורה האוסטרלית החדשה ביותר שלנו. " לאחר מכן, הקהל שר ביצוע מיוחד להמנון הלאומי של אוסטרליה, "Advance Australia Fair", כהצדעה לווטסון.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ימאים אוסטרלים
קטגוריה:כותבות אוטוביוגרפיה
קטגוריה:בלוגריות
קטגוריה:מסדר אוסטרליה: מקבלי מדליה
קטגוריה:אוסטרלים ממוצא ניו זילנדי
קטגוריה:אוסטרליות שנולדו ב-1993