ג'ינגיס חאן

**גִ'ינְגִיס חַאן** (במונגולית: 12px, , "שליט העולם"; שם לידה: **טמוג'ין**; 1162 – 18 באוגוסט 1227) היה מייסדה והחאן הראשון של האימפריה המונגולית, ונחשב לאבי האומה המונגולית. לאחר שבילה את רוב חייו באיחוד השבטים המונגולים, פתח בסדרה של מערכות צבאיות וכבש חלקים גדולים מסין  ומרכז אסיה . ג'ינגיס חאן נודע כאחד מגדולי המצביאים בהיסטוריה, שבזכות כישוריו הצבאיים והמדיניים איחד את שבטי הערבה של מונגוליה והקים אימפריה שהתרחבה על ידי יורשיו לכדי האימפריה היבשתית הרציפה הגדולה ביותר שידעה האנושות.

ג'ינגיס חאן נולד בשם טמוג'ין כבנם הבכור של יסוגיי, מנהיג מונגולי משבט בורג'יגין , והואלון. כאשר טמוג'ין היה בן שמונה, נפטר אביו ומשפחתו ננטשה על ידי השבט. טמוג'ין, שהידרדר כמעט לעוני, הרג את אחיו למחצה הבכור, בגטר, כדי להבטיח את מעמדו במשפחתו. אישיותו הכריזמטית עזרה למשוך את חסידיו הראשונים וליצור בריתות עם שני מנהיגי ערבות בולטים בשם ג'אמוקה  וטוגרול; הם התאחדו בכוחם כדי להחזיר את אשתו הטרייה של טמוג'ין, בורטה, שנחטפה על ידי פושטים. ככל שגדל המוניטין של טמוג'ין, התדרדרה מערכת היחסים שלו עם ג'אמוקה למלחמה גלויה. בסביבות 1187 טמוג'ין הובס קשות, וייתכן שבילה את השנים הבאות כנתין של שושלת ג'ין. בשנת 1196 החל טמוג'ין לצבור כוח במהירות. טוגרול ראה בטמוג'ין איום ופתח בשנת 1203 במתקפת פתע עליו. טמוג'ין התארגן מחדש והכניע את טוגרול. לאחר שניצח את שבט ניימן  והוציא להורג את ג'אמוקה, נותר כשליט היחיד בערבה המונגולית.

בשנת 1206 אימץ טמוג'ין באסיפה רשמית את התואר "ג'ינגיס חאן", שמשמעותו אינה ודאית. הוא ביצע רפורמות שנועדו להבטיח יציבות ארוכת טווח, והפך את המבנה השבטי של המונגולים למריטוקרטיה משולבת המוקדשת לשירות המשפחה השלטת. לאחר שסיכל ניסיון הפיכה של שמאן רב עוצמה, החל ג'ינגיס חאן לבסס את כוחו. בשנת 1209 הוביל פשיטה בקנה מידה גדול על שושלת שיה המערבית  השכנה, שהסכימה לתנאים המונגוליים בשנה שלאחר מכן. לאחר מכן, פתח במערכה נגד שושלת ג'ין , שנמשכה ארבע שנים והסתיימה בשנת 1215 עם כיבוש  בירת ג'ין, ג'ונגדו. בשנת 1218 סיפח מצביאו, דז'ב, את מדינת קארה חיתאי  במרכז אסיה . בשנה שלאחר מכן, פלש ג'ינגיס חאן לאימפריה הח'ווארזמית לאחר הוצאתם להורג של שליחיו. המערכה מוטטה את המדינת הח'ווארזמית והחריבה את אזורי טרנסאוקסאניה וח'וראסאן, בעוד דז'ב ועמיתו סובוטאי הובילו משלחת שהגיעה לגאורגיה ולרוס של קייב. בשנת 1227, ג'ינגיס חאן מת בעת שהכניע את שיה המערבית המורדת. בשנת 1229, לאחר אינטררגנום של שנתיים, עלה לכס המלוכה בנו השלישי ויורשו, אוגדיי.

ג'ינגיס חאן נותר דמות שנויה במחלוקת. הוא היה נדיב ונאמן מאוד לתומכיו, אך חסר רחמים כלפי אויביו. הוא קיבל בברכה עצות ממקורות מגוונים במסעו לשליטה עולמית, והאמין שהאל העליון השמאני טנגרי  ייעד אותו. הצבא המונגולי  תחת ג'ינגיס חאן הרג מיליוני בני אדם , אך כיבושיו גם אפשרו חילופי מסחר ותרבות חסרי תקדים על פני שטח גיאוגרפי עצום. הוא זכור כעריץ אכזר ברוסיה ובארצות ערב, בעוד שהמחקר המערבי האחרון החל להעריך מחדש את השקפתו הקודמת כלפיו כמצביא ברברי. לאחר מותו הועלה לדרגת אל במונגוליה. כיום, מונגולים מודרניים מכירים בו כאב המייסד של אומתם.

## שם ותואר
אין מערכת ליטון אוניברסלית המשמשת למונגולית. כתוצאה מכך, איות מודרני של שמות מונגוליים משתנה מאוד ועשוי לגרום להגייה שונה במידה ניכרת מהמקור. שם הכבוד  הנפוץ ביותר המתורגם כ"ג'ינגיס" נגזר בסופו של דבר מהשם המונגולי ᠴᠢᠩᠭᠢᠰ, אשר ניתן לליטון כצ'ינגיס (Činggis). השם הותאם לסינית כצ'אנג'יס (成吉思; Chéngjísī), ולפרסית כח'אנגיס (چنگیز; Čəngīz). מכיוון שבשפה הערבית חסר צליל הדומה ל-tʃ, המיוצג בליטון המונגולי והפרסי על ידי ⟨č⟩, תעתקו סופרים את השם כצ'ינגיס (J̌ingiz), בעוד סופרים סוריים השתמשו בשינגיס (Šīngīz).

שם הלידה שלו "טמוג'ין" (ᠲᠡᠮᠦᠵᠢᠨ; 鐵木真 טימוּז'ן) מאוית לעיתים גם כ"טמוצ'ין".

בשנת 1271, כאשר ייסד נכדו של ג'ינגיס, קובלאי חאן, את שושלת יואן, הוא העניק לסבו את שם המקדש  "טאיזו" (太祖, שפירושו "אב קדוש עליון") ולאחר מותו של ג'ינגיס חאן העניק לו את השם "שנגוו הואנגדי" (聖武皇帝, שפירושו "קיסר-לוחם קדוש"). נינו של קובלאי, קולוג חאן , הרחיב מאוחר יותר את התואר הזה ל"פטיאן קיון שנגוו הואנגדי" (法天啟運聖武皇帝, כלומר מפרש החוק השמימי, יוזם המזל הטוב, קיסר-לוחם קדוש).

## מקורות
מכיוון שהמקורות כתובים ביותר מתריסר שפות ומכל רחבי אירואסיה התקשו היסטוריונים מודרניים לאסוף מידע על חייו של ג'ינגיס חאן. כל הדיווחים על התבגרותו ועלייתו לשלטון נגזרים משני מקורות בשפה המונגולית - ההיסטוריה הסודית של המונגולים, וספר הזהב. האחרון, שנחשב כיום לאבוד, שימש השראה לשתי רשומות סיניות - ההיסטוריה של יואן  מהמאה ה-14 ומערכותיו של ג'ינגיס חאן . אף על פי שההיסטוריה של יואן ערוכה באופן גרוע, היא מספקת כמות גדולה של פרטים על מערכות ואנשים. מערכותיו של ג'ינגיס חאן הוא חיבור ממושמע יותר בכרונולוגיה שלו, אך אינו מבקר את ג'ינגיס ומכיל שגיאות.

ההיסטוריה הסודית של המונגולים שרדה באמצעות תעתוק לאותיות סיניות במהלך המאות ה-14 וה-15. האותנטיות ההיסטורית שלה שנויה במחלוקת: הסינולוג בן המאה ה-20, ארתור ויילי, ראה בה יצירה ספרותית חסרת ערך היסטוריוגרפי, אך היסטוריונים מאוחרים יותר נתנו לה אמינות רבה יותר. אף על פי שברור כי הכרונולוגיה של ההיסטוריה הסודית של המונגולים חשודה וכי מספר קטעים הוסרו או שונו למען יצירת סיפור טוב יותר, ההיסטוריה הסודית מוערכת מאוד משום שהמחבר האנונימי מבקר לעתים קרובות את ג'ינגיס חאן: בנוסף להצגתו כבלתי החלטי וכמי שיש לו פחד מכלבים , מתארת ההיסטוריה הסודית גם אירועי טאבו כמו רצח אחיו והאפשרות של אי-לגיטימיות של בנו ג'וצ'י.

[ממוזער|שמאל|220px|עותק מהמאה ה-15 של ה[ג'אמע אל-תוואריח' מאת רשיד א-דין המדאני]]
רשומות רבות בפרסית, המציגות שילוב של עמדות חיוביות ושליליות כלפי ג'ינגיס חאן והמונגולים, שרדו גם הן. בשנת 1260 השלימו גם מינהאג'-י סיראג' ג'וז'אני  וגם אטא-מאליק ג'ובאני  את כתיבת חיבורי ההיסטוריה שלהם. ג'וז'אני היה עד ראייה לאכזריות הכיבושים המונגולים, והעוינות בכרוניקה שלו משקפת את חוויותיו. ג'ובאני, בן דורו של ג'וז'אני, שנסע פעמיים למונגוליה והגיע לתפקיד בכיר בממשל של מדינה מונגולית יורשת, גילה יותר אהדה. תיאורו הוא האמין ביותר על מערכותיו המערביות של ג'ינגיס חאן. המקור הפרסי החשוב ביותר הוא ג'אמע אל-תוואריח' (קובץ הרשומות) שנערך בתחילת המאה ה-14 על ידי רשיד א-דין המדאני בהוראת עזאן , צאצאו של ג'ינגיס. עזאן אפשר לרשיד גישה חופשית הן למקורות מונגוליים חסויים כמו "ספר הזהב" והן למומחים למסורת מונגולית בעל-פה, כולל השגריר של קובלאי חאן, בולאד צ'ינגסאנג . רשיד צנזר פרטים לא נוחים או טאבו בזמן שכתב את הכרוניקה הרשמית.

ישנן היסטוריות רבות אחרות בנות זמננו הכוללות מידע נוסף על ג'ינגיס חאן והמונגולים, אם כי נחשדות בניטרליותן ובאמינותן לעיתים קרובות. מקורות סיניים נוספים כוללים את רשומות השושלות שנכבשו על ידי המונגולים, ואת הדיפלומט מתקופת שושלת סונג, ג'או הונג, שביקר במונגוליה בשנת 1221. מקורות ערביים כוללים ביוגרפיה עכשווית של הנסיך הח'ווארזמי ג'לאל אל-דין  מאת בן לווייתו אל-נאסאווי . ישנן גם מספר רשומות נוצריות מאוחרות יותר, כולל הרשומות הגאורגיות, ויצירות של נוסעים אירופאים כמו קרפינה ומרקו פולו.

## ראשית חייו
### לידה וילדות
שנת לידתו של טמוג'ין שנויה במחלוקת, שכן היסטוריונים מצביעים על 3 שנים אפשריות: 1155, 1162 או 1167. מסורות מסוימות מציבות את לידתו בשנת החזיר , שהייתה ב-1155 או 1167. בעוד ששנת 1155 נתמכת בכתביהם של ג'או הונג ורשיד אל-דין, מקורות מרכזיים אחרים כמו "ההיסטוריה של יואן" ושנגוו מציינים את שנת 1162. שנת 1167, המועדפת על הסינולוג פול פליוט  נגזרת ממקור משני - טקסט של אמן מתקופת שושלת יואן, יאנג וייז'ן  - תואמת יותר את אירועי חייו של ג'ינגיס חאן בהשוואה לשנת 1155, ומרמזת שלא היו לו ילדים עד אחרי גיל שלושים והוא המשיך במערכות צבאיות בעשור השביעי לחייו. שנת 1162 היא השנה המקובלת על רוב ההיסטוריונים; ההיסטוריון פאול רצ'נייבסקי ציין כי ייתכן שטמוג'ין עצמו לא ידע את האמת. מיקום לידתו של טמוג'ין, אותו מתעד ההיסטוריה הסודית הוא  על נהר אונון, נתון במחלוקת דומה: הוא ממוקם או בדאדאל  שבמחוז חנטי או בדרום מחוז אגין-בוריאט , רוסיה.

[ממוזער|שמאל|220px|[אונון|נהר אונון, לידו נולד טמוג'ין. מחוז חנטי, מונגוליה]]
טמוג'ין נולד לקבוצת בורג'יגין  משבט המונגולים ליסוגיי, מנהיג שטען שהוא צאצא של אדון המלחמה האגדי בודונצ'אר מונקהאג , ולאשתו הראשית הואלון, במקור משבט אולחונוד , אותה חטף יסוגיי מצ'ילדו, חתנה בן שבט המרקיט . מקור שם הלידה שלו שנוי במחלוקת: המסורות המוקדמות ביותר גורסות שאביו חזר ממערכה מוצלחת נגד הטטרים  עם שבוי בשם טמוצ'ין-אוג (Temüchin-uge), ועל שמו קרא לתינוק לחגיגת ניצחונו, בעוד מסורות מאוחרות יותר מדגישות את השורש טמוּר (שפירושו 'ברזל') ומקשרות לתיאוריות לפיהן "טמוג'ין" פירושו 'נפח'.

מספר אגדות סובבות סביב לידתו של טמוג'ין. הבולטת שבהן היא שנולד אוחז קריש דם בידו, מוטיב בפולקלור האסייתי המצביע על כך שהילד יהיה לוחם. אחרות מספרות שהואלון התעברה על ידי קרן אור  שבישרה את גורלו של הילד, אגדה שהדהדה את זו של האב הקדמון המיתולוגי הבורג'יגיני, אלן גואה . ליסוגיי והואלון נולדו שלושה בנים צעירים יותר אחרי טמוג'ין: כסאר , חאצ'יון וטמוגה, כמו גם בת אחת, טמולון. לטמוג'ין היו גם שני אחים למחצה, בגטר ובלגוטאי, מאשתו המשנית של יסוגיי, סוצ'יגל, שזהותה אינה ודאית. האחים גדלו במחנה הראשי של יסוגיי על גדות נהר אונון, שם למדו לרכוב על סוס ולירות בקשת.

כשטמוג'ין הגיע לגיל שמונה, החליט אביו שנדרש לאירוסין עם נערה מתאימה. יסוגיי לקח את טמוג'ין למרעה של שבט האונגיראט  היוקרתי של הואלון, שנישא למונגולים פעמים רבות בעבר. שם ארגן אירוסין בין טמוג'ין לבורטה, בתו של ראש אונגיראט, דיי סצ'ן . מכיוון שהאירוסין נועדו להשיג ליסוגיי בעל ברית חזק, וכיוון שלבורטה היה מוהר גבוה, הייתה ידו של דיי סצ'ן על העליונה במשא ומתן, ודרש שטמוג'ין יישאר בביתו כדי לפרוע את חובו העתידי. לאחר שקיבל תנאי זה, יצא ייסוגי לבדו ברכיבה חזרה לביתו ונתקל בקבוצת טטרים, מהם ביקש ארוחה תוך הסתמכות על מסורת הערבה של אירוח זרים. עם זאת, הטטרים זיהו את אויבם הוותיק ושמו רעל במזונו. יסוגיי חלה אך הצליח לחזור הביתה. על ערש דווי, ביקש יסוגיי משומר נאמן בשם מונגליג שיחזיר את טמוג'ין משבט אונגיראט. יסוגיי מת זמן קצר לאחר מכן ועוד לפני שטמוג'ין הצליח לחזור.

### נעורים
[ממוזער|שמאל|220px|פסל של הואלון הממוקם ליד [פסל ג'ינגיס חאן על הסוס|פסל בנה הרכוב בצונג'ין בולדוג, מונגוליה]]
מותו של יסוגיי ניפץ את אחדות אנשיו, שכללה את חברי שבט הבורג'יגין, הטאיצ'יוד  ושבטים אחרים. מכיוון שטמוג'ין עדיין לא היה בן עשר ובגטר היה מבוגר ממנו בכשנתיים, אף אחד מהם לא נחשב מספיק מנוסה כדי לשלוט. שבט הטאיצ'יוד הוציא את הואלון מטקסי פולחן האבות שהתרחשו לאחר מותו של שליט, ועד מהרה ננטשה מצד השבט. ההיסטוריה הסודית מספרת שכל שבט הבורג'יגין נטש אותה כמקשה אחת, אף על פי ניסיונותיה של הואלון לבייש אותם להישאר עמה על ידי פנייה לכבודם. עם זאת, רשיד אל-דין והשנגוו רומזים שאחיו של יסוגיי עמדו לצד האלמנה. ייתכן שהואלון סירבה לקיים נישואי ייבום  עם אחד מהם, והובילה למתיחות מאוחרת יותר, או שמחבר ההיסטוריה הסודית הציג דרמטיזציה למצב. כל המקורות מסכימים שרוב אנשיו של יסוגיי ויתרו על משפחתו לטובת שבט הטאיצ'יוד, ומשפחתה של הואלון נאלצה לחיות חיים קשים הרבה יותר. משפחתה של הואלון אימצה אורח חיים של ציידים-לקטים. בני המשפחה אספו שורשים ואגוזים, צדו בעלי חיים קטנים ודגו דגים.

ככל שהילדים גדלו התפתחו מתחים בתוך המשפחה. גם טמוג'ין וגם בגטר טענו להיות יורשי אביהם: אף על פי שטמוג'ין היה בנו של אשתו הראשית של יסוגיי, בגטר היה מבוגר ממנו לפחות בשנתיים. הייתה אף אפשרות שבגטר, כפי שהותר על פי חוק הייבום, יוכל להתחתן עם הואלון עם הגעתו לבגרות ולהפוך לאביו החורג של טמוג'ין. החיכוך, שהוחמר על ידי סכסוכים תכופים על חלוקת שלל הציד, התגבר וטמוג'ין ואחיו הצעיר כסאר ארבו לבסוף לבגטר והרגו אותו. מעשה טאבו זה הושמט מהרשומות הרשמיות אך לא מההיסטוריה הסודית, המספרת שהואלון נזפה בכעס בבניה. אחיו הצעיר של בגטר, בלגוטאי, לא ביקש נקמה, והפך לאחד מחסידיו הבכירים ביותר של טמוג'ין לצד כסאר. בערך בתקופה זו, טמוג'ין פיתח חברות קרובה עם ג'אמוקה , נער נוסף ממוצא אריסטוקרטי. ההיסטוריה הסודית מציינת שהם החליפו עצמות פרקי אצבע וחצים כמתנות ובגיל אחת-עשרה נשבעו את ברית האנדה - השבועה המסורתית המונגולית של אחים בדם .

מכיוון שלמשפחה לא היו בני ברית נלקח טמוג'ין בשבי מספר פעמים. לאחר שנתפס על ידי הטאייצ'ידים, הוא נמלט במהלך משתה והסתתר תחילה באונון ולאחר מכן באוהל של סורקאן-שירה , אדם שראה אותו בנהר והעניק לו מסתור. סורקאן-שירה הגן על טמוג'ין במשך שלושה ימים תוך סיכון אישי גדול לפני שעזר לו להימלט. טמוג'ין נעזר בפעם אחרת בבואורצ'ו, נער שסייע לו בהשבת סוסים גנובים. זמן קצר לאחר מכן, הצטרף בואורצ'ו למחנה של טמוג'ין כנוקור  הראשון שלו ('בן לוויה אישי'; ברבים נוקוד). אירועים אלה, המסופרים על ידי ההיסטוריה הסודית, מעידים על הדגש שהסופר שם על הכריזמה האישית של ג'ינגיס.

## עלייתו לשלטון

### מערכות מוקדמות
[ממוזער|שמאל|220px|[הר בורחאן חלדון, שם הסתתר טמוג'ין במהלך מתקפת המרקיט , והמקום בו כובד מאוחר יותר כקדוש]]
כשהגיע לגיל חמש-עשרה חזר טמוג'ין לדיי סצ'ן כדי להינשא לבורטה. דיי סצ'ן, ששמח לראות את חתנו מאחר וחשש שמת, הסכים לנישואין וליווה את הזוג הטרי בחזרה למחנה של טמוג'ין. אשתו של דיי סצ'ן, צ'וטן, העניקה להואלון גלימת צוֹבֶּל יקרה. כחלק מחיפושו אחר פטרון בחר טמוג'ין להחזיר את הגלימה לטוגרול, חאן (שליט) שבט הקֶרֶייט, שנלחם לצד יסוגיי ונשבע עמו את ברית האנדה. טוגרול שלט בשטח עצום במרכז מונגוליה אך לא בטח ברבים מחסידיו. הוא נזקק למחליפים נאמנים, ולכן שמח על המתנה היקרה וקיבל את פניו של טמוג'ין. השניים התקרבו, טמוג'ין החל לבנות קהל מעריצים, כאשר נוקוד כמו ג'למה  נכנס לשירותו. לטמוג'ין ובורטה נולדה הבת הראשונה, ושמה קוג'ין, בערך בתקופה זו.

זמן קצר לאחר מכן, בחיפוש אחר נקמה על חטיפתה של הואלון על ידי יסוגיי, פשטו כ-300 מרקיטים על מחנהו של טמוג'ין. בעוד טמוג'ין ואחיו הצליחו להסתתר בהר בורחאן חלדון, בורטה וסוצ'יגל נחטפו. בהתאם לחוק הייבום, בורטה נישאה לאחיו הצעיר של צ'ילדו המנוח. טמוג'ין פנה לעזרה מטוגרול ומבן ברית האנדה ג'אמוקה, שהגיע להיות ראש שבט ג'דראן. שני ראשי השבטים היו נכונים להציב צבא של 20,000 לוחמים ועם ג'אמוקה בפיקודו ניצחו את המערכה במהרה. בורטה, שהייתה בהריון, התאוששה וילדה בן, לו קראה ג'וצ'י. אף על פי שטמוג'ין גידל את ג'וצ'י כבנו שלו, ליוו את ג'וצ'י לאורך כל חייו שאלות לגבי אביו האמיתי. עניין זה מסופר ב"היסטוריה הסודית" ועומד בניגוד לסיפורו של רשיד אל-דין, אשר מגן על המוניטין של המשפחה על ידי הסרת כל רמז לחוסר לגיטימיות. במהלך העשור וחצי הבאים נולדו לטמוג'ין ובורטה שלושה בנים נוספים (צ'אגאטאי, אוגדיי וטולוי) וארבע בנות נוספות (צ'צ'ייקן , אלגהא , טומלון ואל-אלטן ).

על פי "היסטוריה הסודית", חנו חסידיהם של טמוג'ין וג'אמוקה יחד במשך שנה וחצי, במהלכן מנהיגיהם חידשו את ברית האנדה שלהם וישנו יחד תחת שמיכה אחת. המקור מציג תקופה זו כקשר של חברים קרובים, אך רצ'נייבסקי הטיל ספק אם טמוג'ין אכן נכנס לשירותו של גא'מוקה בתמורה לסיוע בעניין המרקיטים. לכאורה, בגלל הערה מסתורית שאמר ג'מוקה בנושא החנייה התעוררו מתחים ושני המנהיגים נפרדו בדרכיהם. טמוג'ין פעל לפי עצתם של הואלון ובורטה והחל לבנות קהל חסידים ומעריצים עצמאי. שליטי השבטים העיקריים נשארו עם ג'אמוקה, אך ארבעים ואחד מנהיגים נתנו את תמיכתם בטמוג'ין יחד עם פשוטי עם רבים: אלה כללו את סובוטאי ואחרים מהאוריאנחי , הברולות , האולחונודים ורבים אחרים. רבים נמשכו למוניטין של טמוג'ין כאדון הוגן ונדיב שיכול להציע חיים טובים יותר, בעוד השמאנים  שלו ניבאו שהשמיים ייעדו לו גורל גדול.

[ממוזער|שמאל|220px|טמוג'ין ו[טוגרול חאן|טוגרול, מאוירים בכתב יד בעותק של הג'אמע אל-תוואריח' מהמאה ה-15]]
עד מהרה הוכרז טמוג'ין על ידי חסידיו הקרובים כחאן של המונגולים. טוגרול שמח על העלאתו של הווסאל שלו, אך ג'אמוקה התרעם. המתיחות הסלימה לעוינות גלויה, ובסביבות שנת 1187 נלחמו שני המנהיגים בקרב דאלאן בלג'וט: שני הצבאות היו שווים בגודלם, אך טמוג'ין ספג תבוסה ברורה. כרוניקנים מאוחרים יותר, כולל רשיד אל-דין, טוענים שהוא ניצח, אך דיווחיהם סותרים את עצמם וזה את זה.

היסטוריונים מודרניים כמו רצ'נייבסקי וטימותי מיי רואים סבירות גבוהה שטמוג'ין בילה חלק גדול מהעשור שלאחר קרב דאלאן בלג'וט כמשרת של ג'ורצ'ן משושלת ג'ין בצפון סין. ג'או הונג תיעד כי ג'ינגיס חאן לעתיד בילה מספר שנים כעבד של שושלת ג'ין. בעבר, ההצהרה נתפסה כביטוי של יהירות לאומנית, וכיום נחשבת כמבוססת על עובדות, במיוחד מכיוון שאף מקור אחר לא מסביר באופן משכנע את פעילותו של טמוג'ין בתקופה שבין קרב דאלאן בלג'וט לסביבות שנת 1195. מציאת מקלט מעבר לגבול הייתה נוהג נפוץ הן בקרב מנהיגי הערבה הממורמרים והן בקרב פקידים סינים שירדו ממעמדם. הופעתו המחודשת של טמוג'ין לאחר ששמר על כוח משמעותי מעידה על כך שהוא כנראה הרוויח משירות שושלת ג'ין. כיוון שהפיל מאוחר יותר את המדינה הזו, אירוע כזה, שפגע ביוקרת המונגולים, הושמט מכל מקורותיהם. ג'או הונג לא היה כבול לטאבו מעין זה.

### הכנעת יריבים
המקורות אינם מסכימים על אירועי חזרתו של טמוג'ין לערבה. בתחילת קיץ 1196, הוא השתתף במערכה משותפת עם שושלת ג'ין נגד הטטרים, שהחלו לפעול בניגוד לאינטרסים של השושלת. כגמול, העניקה לו שושלת ג'ין את התואר המכובד צ'אוט קורי, שמשמעותו כנראה הייתה "מפקד מאות" בשפת ג'ורצ'ן . בערך באותו הזמן, הוא סייע לטוגרול לחזור להיות ראש שבט הקרייטים, אשר נגזלה על ידי אחד מקרוביו של טוגרול בתמיכת שבט ניימן  רב העוצמה. פעולות 1196 שינו באופן מהותי את מעמדו של טמוג'ין בערבה - אף על פי שבאופן נומינלי עדיין היה וסאל של טוגרול, למעשה, היה בעל ברית שווה ערך.

ממוזער|שמאל|220px|השבטים העיקריים של הרמה המונגולית מאוחדים על ידי טמוג'ין
ג'אמוקה התנהג באכזריות לאחר ניצחונו בקרב דאלאן בלג'וט - הוא, לכאורה, הרתיח שבעים אסירים חיים והשפיל את גופותיהם של מנהיגים שהתנגדו לו. כתוצאה מכך, מספר מאמינים לא מרוצים, כולל חסידיו של יסוגיי, מונגליג, ובניו, ערקו  לטמוג'ין. כנראה גם הם נמשכו לעושרו החדש. טמוג'ין הכניע את שבט יורקין הסורר שפגע בו בעבר בסעודה וסירב להשתתף במערכה הטטרית. לאחר שהוציא להורג את מנהיגיהם, הוא ביקש מבלגוטי לשבור באופן סמלי את גבו של מנהיג שבט יורקין בקרב היאבקות מבוים כנקמה. אירוע זה, שסתר את מנהגי הצדק המונגולים, צוין רק על ידי מחבר ההיסטוריה הסודית, שלא הסכים בגלוי. אירועים אלה התרחשו בסביבות שנת 1197.

במהלך השנים שלאחר מכן, ניהלו טמוג'ין וטורגול מערכות נגד המרקיטים, הניימאנים והטטרים. לפעמים בנפרד ולפעמים יחד. בסביבות שנת 1201, אוסף של שבטים לא מרוצים, כולל האונגיראט, הטאייצ'יוד והטטרים, נשבעו לשבור את שליטת הברית הבורג'יגין-קרייט, ובחרו בג'אמוקה כמנהיגם וכגורקהאן (מילולית "חאן השבטים"). לאחר מספר הצלחות ראשוניות, ניצחו טמוג'ין וטורג'ול את הקונפדרציה הרופפת הזו, שהייתה בידי קונן, וג'אמוקה נאלץ להתחנן לחנינתו של טורגול. מתוך חשק להשגת עליונות מוחלטת במזרח מונגוליה, ניצח טמוג'ין תחילה את הטאייצ'יוד ולאחר מכן, בשנת 1202, את הטטרים. לאחר שתי המערכות, הוא הוציא להורג את מנהיגי השבט ולקח את הלוחמים הנותרים לשירותו. אלה כללו את סורקן-שירה, שנחלץ לעזרתו בעבר, ולוחם צעיר בשם דז'ב, אשר הפגין יכולת לחימה ואומץ אישי בהריגת סוסו של טמוג'ין וסירובו להסתיר עובדה זו.

קליטת הטטרים הותירה שלוש מעצמות צבאיות בערבה: הניימאנים במערב, המונגולים במזרח והקרייט ביניהם. בניסיון לבסס את מעמדו, הציע טמוג'ין שבנו ג'וצ'י יתחתן עם אחת מבנותיו של טוגרול. האליטה הקריטית בהנהגת בנו של טוגרול, סנגום, האמינה שההצעה היא ניסיון להשתלט על שבטם, בעוד שהספקות לגבי מוצאו של ג'וצ'י היו פוגעים בהם עוד יותר. בנוסף, ג'אמוקה הפנה את תשומת הלב לאיום שטמוג'ין הציב לאריסטוקרטיה המסורתית של הערבה בשל הרגלו לקדם את פשוטי העם לתפקידים בכירים, וחתר תחת נורמות חברתיות. בסופו של דבר, טוגרול נכנע לדרישות אלה וניסה לפתות את הוסאל שלו למארב, אך תוכניותיו נשמעו על ידי שני רועים. טמוג'ין הצליח לאסוף חלק מכוחותיו, אך הובס בקרב חולות חלחלג'יד.

טמוג'ין נסוג לדרום-מזרח אל באלג'ונה, אגם או נהר לא מזוהה, וחיכה לכוחותיו המפוזרים שיתאספו מחדש: בו'אורצ'ו איבד את סוסו ונאלץ להימלט ברגל, בעוד שבנו הפצוע קשה של טמוג'ין, אוגדיי, הועבר וטופל על ידי בורוקול , לוחם מוביל. טמוג'ין קרא לכל בעל ברית אפשרי ונשבע שבועת נאמנות מפורסמת, שנודעה מאוחר יותר כברית בלג'ונה, למאמיניו הנאמנים, והעניק להם יוקרה רבה לאחר מכן. שבועת באלג'ונה הייתה קבוצה הטרוגנית מאוד - גברים מתשעה שבטים שונים, שכללו נוצרים, מוסלמים ובודהיסטים, מאוחדים רק על ידי נאמנותם לטמוג'ין וזה לזה. קבוצה זו הפכה למודל לאימפריה המאוחרת יותר, שכונתה על ידי ההיסטוריון ג'ון מאן "ממשלה קדם-מונגולית". ברית בלג'ונה הושמטה מההיסטוריה הסודית - מכיוון שהקבוצה הייתה ברובה לא מונגולית, המחבר כנראה רצה להמעיט בתפקידם של שבטים אחרים.

תחבולת מלחמה  בה היה מעורב כסאר אפשרה למונגולים לארוב לשבט קרייט בגבעות ג'ג'ר. אף על פי שהקרב נמשך שלושה ימים, הוא הסתיים בניצחון מכריע  עבור טמוג'ין. טוגרול וסנגום נאלצו שניהם להימלט, ובעוד האחרון נמלט לטיבט, טוגרול נהרג על ידי בן שבט ניימן שלא זיהה אותו. טמוג'ין חתם את ניצחונו בכך שסיפח את אליטת הקרייט לשבט שלו: הוא לקח את הנסיכה איבקה  לאישה, נישא גם לאחותה סורג'אגטאני  וערך נישואין בין אחייניתה דוקוז לבנו הצעיר טולוי. שורות הניימאנים גדלו עקב הגעתם של ג'אמוקה ואחרים שהובסו על ידי המונגולים, והם התכוננו למלחמה. טמוג'ין קיבל הודעה על אירועים אלה מאלקוש , השליט האוהד של שבט אונגוד . במאי 1204, הובסו הניימאנים באופן מכריע בקרב שלושה עשר הצדדים בהרי אלטאי: מנהיגם טייאנג חאן  נהרג, ובנו קוצ'לוג  נאלץ לברוח מערבה. המרקיטים הושמדו מאוחר יותר באותה שנה, בעוד ג'אמוקה, שנטש את הניימאנים בקרב שלושה עשר הצדדים, נבגד לטמוג'ין על ידי חברים שהוצאו להורג בשל חוסר נאמנותם. על פי ההיסטוריה הסודית, שכנע ג'אמוקה את בן ברית האנדה שלו להוציאו להורג בכבוד. דיווחים אחרים מציינים שהוא נהרג בביתור  איברים.

## תחילת שלטונו: רפורמות ומערכות כנגד סין (1206–1215)
### קורילטאי של 1206 ורפורמות
[ממזוער|שמאל|220px|טמוג'ין מוכרז כג'ינגיס חאן, כפי שמוצג בכתבי [ג'אמע אל-תוואריח' מהמאה ה-15. הטוג, דגל עשוי מזנבות יאקים או סוסים, ממוקם מימין. הטוג הלבן שבתמונה מייצג שלום, בעוד שטוג שחור מייצג מלחמה.]]
בשנת 1206 קיים טמוג'ין, שהיה השליט היחיד של הערבות, קורילטאי (אסיפה גדולה) במקורות נהר אונון. שם אימץ רשמית את התואר "ג'ינגיס חאן", שהאטימולוגיה ומשמעות התואר נתונות למחלוקת רבה. פרשנים מסוימים סבורים כי לתואר לא הייתה משמעות, אלא פשוט ייצג את התנערותו של טמוג'ין מתואר הגורקהאן המסורתי, שהוענק לג'אמוקה ולכן היה בעל ערך פחות. תיאוריה נוספת מציעה כי המילה "ג'ינגיס" נושאת קונוטציות של כוח, תקיפות, קשיות או צדקנות. השערה שלישית מציעה כי התואר קשור למילה הטורקית "אוקיינוס" (tängiz), כאשר התואר "ג'ינגיס חאן" פירושו "אדון האוקיינוס", וכיוון שהאמינו שהאוקיינוס מקיף את כדור הארץ, התואר מרמז בסופו של דבר על "שליט אוניברסלי".

לפי מיי, ג'ינגיס חאן החל אז ב"מהפכה חברתית". מכיוון שמערכות שבטיות מסורתיות התפתחו בעיקר לטובת שבטים ומשפחות קטנות, הן לא היו מתאימות כיסודות למדינות גדולות יותר והיו הגורם לנפילתן של קונפדרציות ערבות קודמות. ג'ינגיס החל לפיכך בסדרה של רפורמות מנהליות שנועדו לדכא את כוחן של שייכות שבטית ולהחליף אותן בנאמנות ללא תנאי לחאן ולמשפחה השלטת. מכיוון שרוב מנהיגי השבטים המסורתיים נהרגו במהלך עלייתו לשלטון, הצליח ג'ינגיס חאן לשקם את ההיררכיה החברתית המונגולית לטובתו. הדרג הגבוה ביותר אושש אך ורק על ידי משפחותיו ושל אחיו, אשר נודעו בשם אלטן אורוק (מילולית: "משפחת הזהב") או צ'אגאן יאסון (מילולית: "עצם לבנה"); מתחתם הגיע הקארה יאסון (מילולית: "עצם שחורה"; לפעמים קראצ'ו), שהורכב מהאצולה ששרדה לפני האימפריה ומהחשובות ביותר מבין המשפחות החדשות.

כדי לשבור כל תפיסה של נאמנות שבטית, אורגנה החברה המונגולית מחדש למערכת עשרונית צבאית. כל גבר בין גיל חמש-עשרה לשבעים גויס למינגהן  (ברבים מינקד), יחידה של אלף חיילים, אשר חולקה לתתי-יחידות של מאות (ג'הגון, ברבים ג'גהאט) ועשרות (ארבן, ברבים ארבט). היחידות כללו גם את משק הבית של כל גבר, כלומר כל מינגהן צבאי נתמך על ידי מינגהן של משקי בית, במה שמיי כינה "קומפלקס צבאי-תעשייתי". כל מינגהן פעל כיחידה פוליטית וחברתית כאחד, בעוד שלוחמי השבטים המובסים פוזרו למינקד שונים כדי להקשות עליהם למרוד כגוף אחד. הדבר נועד להבטיח את היעלמותן של זהויות שבטיות ישנות, ולהחליף אותן בנאמנות ל"מדינה המונגולית הגדולה", ולמפקדים שזכו בדרגתם באמצעות זכות ונאמנות לחאן. רפורמה זו הוכיחה את עצמה כיעילה ביותר - גם לאחר פיצול האימפריה המונגולית, פיצול זה מעולם לא התרחש לאורך קווי השבט. במקום זאת, צאצאי ג'ינגיס חאן המשיכו למלוך ללא עוררין, במקרים מסוימים עד סוף המאה השמונה-עשרה, ואפילו שושלות חזקות לא-אימפריאליות כמו טימור ואידיגו  נאלצו לשלוט מאחורי שליט בובה משושלתו.

הנוקוד הבכירים של ג'ינגיס מונו לדרגות הגבוהות ביותר וקיבלו את הכבוד הגדול ביותר. בואורצ'ו ומוקאלי  קיבלו כל אחד את הפיקוד על עשרת-אלפים איש כמפקדי האגף הימני והשמאלי של הצבא בהתאמה. הנוקוד האחרים קיבלו כל אחד פיקוד על אחד מתשעים וחמישה המינקד. כמחווה לאידיאלים המריטוקרטיים של ג'ינגיס חאן, רבים מהאנשים הללו נולדו למעמד חברתי נמוך: רצ'נייבסקי ציטט את ג'למה וסובוטאי, בני נפחים, בנוסף לנגר, רועה צאן ואפילו שני הרועים שהזהירו את טמוג'ין מפני תוכניותיו של טוגרול בשנת 1203. כזכות מיוחדת, התיר ג'ינגיס חאן למפקדים נאמנים מסוימים לשמור על הזהויות השבטיות של יחידותיהם. אלאקוש מהאונגוד הורשה לשמור על חמשת-אלפים לוחמים משבטו מכיוון שבנו כרת ברית עם ג'ינגיס חאן, ונישא לבתו אלאקה.

בבסיס הרפורמות הללו עמד כלי מרכזי בדמות הרחבת הקשיג  ("שומר ראש"). לאחר שטמוג'ין ניצח את טוגרול בשנת 1203, הוא השתלט על מוסד הקרייטים הזה בצורה פחותה, אך בקורולטאי של 1206 מספרו הורחב מאוד, מ-1,150 ל-10,000 איש. הקשיג לא היו רק שומרי הראש של החאן, אלא גם צוות משק הבית שלו, אקדמיה צבאית ומרכז הממשל. כל הלוחמים בקורפוס עילית זה היו אחים או בנים של מפקדים צבאיים והיו למעשה בני ערובה. אף על פי כן קיבלו חברי הקשיג זכויות מיוחדות וגישה ישירה לחאן, אותו שירתו, ובתמורה העריכו את יכולותיהם ואת הפוטנציאל שלהם למשול או לפקד. מפקדים כמו סובוטאי, צ'ורמקאן  וביג'ו התחילו כולם בקשיג, לפני שקיבלו פיקוד על כוח משלהם.

### איחוד השלטון (1206–1210)

בין השנים 1209-1204, התמקד ג'ינגיס חאן בעיקר בביסוס ובשימור אומתו החדשה. הוא התמודד עם אתגר מצד השמאן קוקצ'ו, שאביו מונגליג הורשה להינשא להואלון לאחר שערק לטמוג'ין. קוקצ'ו, שהכריז על טמוג'ין כג'ינגיס חאן וקיבל את התואר הטנגריסטי "טב טנגרי" (מילולית: "שמימי לחלוטין") בשל כישופיו, היה בעל השפעה רבה בקרב פשוטי העם המונגולים וניסה לפצל את המשפחה הקיסרית. אחיו של ג'ינגיס חאן, כסאר, היה המטרה הראשונה של קוקצ'ו - כאסר, שג'ינגיס חאן תמיד לא סמך עליו, הושפל וכמעט נכלא בהאשמות שווא לפני שהואלון התערבה בכך ונזפה בג'ינגיס חאן בפומבי. אף על פי כן, כוחו של קוקצ'ו גבר בהתמדה, והוא בייש בפומבי את טמוגה, אחיו הצעיר של ג'ינגיס, כאשר ניסה להתערב. בורטה ראתה שקוקצ'ו מהווה איום על כוחו של ג'ינגיס חאן והזהירה את בעלה, שעדיין העריץ את השמאן באמונות תפלות אך כעת זיהה את האיום הפוליטי שהוא מהווה. ג'ינגיס חאן אפשר לטמוגה לארגן את מותו של קוקצ'ו, ולאחר מכן תפס את מעמדו של השמאן כסמכות הרוחנית העליונה של המונגולים.

במהלך שנים אלו, המונגולים הטילו את שליטתם על האזורים הסמוכים. בשנת 1207 שלח ג'ינגיס חאן את ג'וצ'י צפונה כדי להכניע את הוי-יין אירגן , אוסף של שבטים בקצה הטייגה הסיבירית . לאחר שחתם ברית נישואין עם האויירטים  והביס את הקירגיזים היניסיים , הוא השתלט על סחר האזור בדגנים ובפרוות, כמו גם על מכרות הזהב . בסוף 1208 רכבו כוחות מונגוליים מערבה גם הם, והביסו את הברית ניימן-מרקיט על נהר אירטיש. החאן שלהם נהרג וקוצ'לוג נמלט למרכז אסיה. בשנת 1211 שחררו את עצמם האויגורים, בהנהגתו של ברצ'וק , משלטון הקארה חיתאי  והתחייבו לג'ינגיס כחברת יישובי הקבע  הראשונה בערבות שנכנעה למונגולים.

ממוזער|שמאל|220px|מדינות מזרח ומרכז אסיה בתחילת המאה ה-13
בשנת 1205 החלו המונגולים לפשוט על יישובי הגבול של ממלכת שיה המערבית  בראשות שבט הטאנגוט , לכאורה כנקמה על כך שאפשרה לסנגום, בנו של טוגרול, מקלט. הסברים פרוזאיים יותר כוללים חידוש הכלכלה המונגולית המדולדלת באמצעות הזרמת סחורות טריות ומקנה, או פשוט דיכוי מדינה עוינת למחצה כדי להגן על האומה המונגולית הצעירה. רוב כוחות שיה המערבית הוצבו לאורך הגבולות הדרומיים והמזרחיים של הממלכה כדי להגן מפני התקפות מצד שושלות סונג וג'ין בהתאמה, בעוד שגבולה הצפוני הסתמך רק על קיומו של מדבר גובי כמגן טבעי. לאחר פשיטה בשנת 1207, בה נבזז מבצר שיה בווּהָאי (אוּחָאי) , החליט ג'ינגיס חאן להוביל באופן אישי בשנת 1209 פלישה בקנה מידה מלא .

ווּהָאי נכבשה שוב במאי והמונגולים התקדמו לעבר הבירה ג'ונגשינג (יינצ'וואן של ימינו) אך ספג אבדות רבות מול צבא שיה המערבית. לאחר קיפאון של חודשיים, שבר ג'ינגיס חאן את הקיפאון בנסיגה מזויפת . כוחות שיה המערבית החלו לזוז המרמה מעמדות ההגנה שלהם והוכרעו. אף על פי שג'ונגשינג נותרה כמעט בלתי מוגנת, למונגולים לא היה ציוד מצור טוב למעט אילי ניגוח גסים, והם לא הצליחו להתקדם במצור. שיה המערבית ביקשה סיוע משושלת ג'ין, אך הקיסר ג'אנגזונג  דחה את הבקשה. ניסיונו של ג'ינגיס חאן להטות את הנהר הצהוב אל תוך העיר באמצעות סכר צלח בתחילה, אך סוללות העפר שנבנו בצורה גרועה נהרסו - אולי נפרצו על ידי כוחות שיה המערבית - בינואר 1210 הוצף מחנה המונגולים והם נאלצו לסגת. הסכם שלום נחתם במהרה: הקיסר שיאנגזונג נכנע ומסר מחווה, שכללה את בתו צ'אקה, בתמורה לנסיגת המונגולים.

### המערכה נגד שושלת ג'ין (1211–1215)

בשנת 1206 נודע לג'ינגיס חאן שהמדינה הסינית שרויה בחוסר יציבות פנימית, והוא התכונן לפלוש לשטחי שושלת ג'ין. זאת למרות נחיתותו המספרית של שמונה לאחד (צבא שושלת ג'ין מנה 600,000 חיילים). בשנת 1209 תפס אניאן יונגג'י  את כס הקיסרות של שושלת ג'ין. הוא שירת בעבר בגבול הערבה וג'ינגיס חאן סלד ממנו מאוד. בשנת 1210 התבקש ג'ינגיס חאן להיכנע ולשלם את המס השנתי לקיסר יונגג'י. בתגובה לעג ג'ינגיס חאן לקיסר, ירק והתרחק ברכיבה משליח שושלת ג'ין - מעשה שמשמעותו מלחמה. לג'ינגיס היו שתי מטרות: לנקום על עוולות העבר שבוצעו על ידי שושלת ג'ין, ובראשן מותו של אמבהאי חאן  באמצע המאה ה-12, ולזכות בכמויות השלל העצומות שחייליו ווסאליו ציפו להן.

לאחר שקרא לקורולטאי במרץ 1211, פתח ג'ינגיס חאן בחודש מאי במערכה נגד שושלת ג'ין , ובחודש שלאחר מכן הגיע לטבעת החיצונית של הגנות ג'ין . ביצורי הגבול הללו נשמרו על ידי שבט אונגוט של אלאקוש, שאפשרו למונגולים לעבור ללא קושי. הלחימה הרכובה נועדה הן לבזוז ולשרוף שטח עצום של שטחי שושלת ג'ין כדי למנוע מהם אספקה ולגיטימציה עממית, והן לאבטח את מעברי ההרים שאפשרו גישה למישור צפון סין . שושלת ג'ין איבדה ערים רבות והושפעה מסדרת עריקות, שהבולטת שבהן הובילה ישירות לניצחונו של מוקאלי בסתיו 1211 בקרב הואן'ארז'וי . בשנת 1212 נעצרה המערכה כאשר ג'ינגיס חאן נפצע מחץ במהלך המצור הכושל על שיג'ינג (דאטונג של ימינו). בעקבות כישלון זה, הקים ג'ינגיס חיל של מהנדסי מצור, אליו גוייסו 500 מומחים משושלת ג'ין במהלך השנתיים הבאות.

עד לחידוש הסכסוך בשנת 1213 חוזקה ההגנה על מעבר ג'ויונג  מאוד, אך יחידה מונגולית בראשות דז'ב הצליחה לחדור למעבר ולהפתיע את כוח מגיני העילית של שושלת ג'ין, ובכך פתחה את הדרך לעיר הבירה, ג'ונְגדוּ (בייג'ינג של ימינו). ממשל ג'ין החל להתפורר: לאחר שהחיתאנים , שבט הכפוף לג'ין, החלו במרד גלוי, הושהו, מפקד הכוחות בשיג'ינג, נטש את עמדתו וביצע הפיכה בג'ונגדו, הרג את יונגג'י והציב את שליט הבובה שלו, שׂוֵ'אנְדְזונְג . התמוטטות ממשלתית זו שיחקה לטובת כוחותיו של ג'ינגיס חאן. מעודדים מניצחונותיהם, הם החמיצו את ההזדמנות ואיבדו את היוזמה. ג'ינגיס חאן, שלא היה מסוגל לעשות יותר מאשר לחנות מול ביצורי ג'ונגדו בזמן שצבאו סבל ממגפה ורעב - פנה לקניבליזם על פי קרפינה, שאולי הגזים - פתח במשא ומתן לשלום למרות לוחמנות מפקדיו. שושלת ג'ין הבטיחה מחווה, שכללה 3,000 סוסים, 500 עבדים, אחת מנסיכות השושלת וכמויות אדירות של זהב ומשי, לפני שהסיר את המצור וחזר לביתו במאי 1214.

מכיוון שהאדמות הצפוניות של שושלת ג'ין הוחרבו על ידי מגפה ומלחמה, העביר שואנזונג את עיר הבירה וחצר הקיסרות  600 קילומטרים דרומה לקאיפנג. ג'ינגיס חאן פירש זאת כניסיון להתארגן מחדש בדרום ולאחר מכן לחדש את המלחמה, והסיק כי תנאי הסכם השלום הופרו. הוא התכונן מיד לחזור ולכבוש את ג'ונגדו. לדברי כריסטופר אטווד, רק בנקודה זו החליט ג'ינגיס חאן לכבוש לחלוטין את צפון סין. במהלך חורף 1214–1215 כבש מוקאלי ערים רבות בחצי האי ליאודונג , ואף על פי שב-31 במאי 1215 נכנעו תושבי ג'ונגדו לג'ינגיס חאן, העיר נבזזה. בתחילת 1216 ג'ינגיס חאן חזר למונגוליה ומוקאלי נותר בפיקוד בסין. מוקאלי ניהל מערכה אכזרית אך יעילה נגד המשטר הלא-יציב של שושלת ג'ין עד מותו בשנת 1223.

## שלטון מאוחר יותר: התפשטות מערבה וחזרה לסין (1216–1227)
### דיכוי המרידות וקארה חיתאי (1216–1218)

בשנת 1207 מינה ג'ינגיס חאן אדם בשם קורצ'י למושל שבטי הוי-יין אירגן הכנועים בסיביר. קורצ'י מונה לא בשל כישוריו אלא בשל תפקידים קודמים שניתנו לו. נטייתו לחטוף נשים כפילגשות להרמון שלו גרמה לשבטים למרוד בתחילת 1216 ולקחת אותו בשבי. בשנה שלאחר מכן, ארבו והרגו את בורוקול , אחד הנוקוד הבכירים ביותר של ג'ינגיס חאן. החאן זעם על אובדן חברו הקרוב והתכונן להוביל מערכת תגמול. בסופו של דבר שלח את בנו הבכור ג'וצ'י, לאחר שהניא אותו מדרך זו, ומפקד מדורבט אויראט . הם הצליחו להפתיע ולהביס את המורדים, ולהבטיח שליטה על אזור חשוב כלכלית זה.

בין השנים 1213-1211 תפס קוצ'לוג , נסיך שבט ניימן  שהובס בשנת 1204, את כס המלוכה של שושלת קארה חיתאי במרכז אסיה. הוא היה שליט חמדן ושרירותי שכנראה זכה לאיבת האוכלוסייה האסלאמית המקומית, שאת דתה ניסה להמיר בכפייה  לבודהיזם. ג'ינגיס העריך שקוצ'לוג עלול להוות איום על האימפריה שלו, ודז'ב נשלח עם צבא של 20,000 פרשים לעיר קאשגאר; הוא חתר תחת שלטונו של קוצ'לוג על ידי הדגשת המדיניות המונגולית של סובלנות דתית וזכה בנאמנות האליטה המקומית. קוצ'לוג נאלץ לברוח דרומה להרי פמיר, אך נלכד בידי ציידים מקומיים. דז'ב ערף את ראשו והציג את גופתו בקארה חיתאי, והכריז על סיום הרדיפה הדתית באזור.

### פלישה לאימפריה הח'ווארזמית (1219–1221)

ממוזער|שמאל|220px|מערכות המלחמה של ג'ינגיס חאן בין השנים 1225-1207
ג'ינגיס חאן השיג שליטה מלאה בחלק המזרחי של דרך המשי, וטריטורייתו גבלה בטריטוריה של האימפריה הח'ווארזמית, ששלטה על חלק ניכר ממרכז אסיה, פרס ואפגניסטן. סוחרים משני הצדדים היו להוטים לחדש את המסחר, אשר נעצר בתקופת שלטונו של קוצ'לוג; שליט האימפריה הח'ווארזמית, מוחמד השני , שלח שליח זמן קצר לאחר כיבוש ג'ונגדו על ידי המונגולים, בעוד ג'ינגיס חאן הורה לסוחריו  להשיג את הטקסטיל והפלדה האיכותיים של מרכז ומערב אסיה. בשנת 1218 השקיעו חברים רבים באלטן אורוך בשיירה מסוימת של 450 סוחרים שיצאה לשטחי האימפריה הח'ווארזמית עם כמות גדולה של סחורות. אינאלצ'וק , מושל עיר הגבול הח'ווארזמית אוטרר , החליט לטבוח בסוחרים בטענת ריגול ולתפוס את הסחורות; מוחמד החל לחשוד בכוונותיו של ג'ינגיס חאן ותמך באינאלצ'וק או עצם עין. שגריר מונגולי נשלח עם שני חבריו למלחמה, אך מוחמד הרג אותו והשפיל את חבריו. הריגת השליח עוררה את זעמו של ג'ינגיס חאן, שהחליט להשאיר את מוקאלי עם כוח קטן בצפון סין ולפלוש לאימפריה הח'ווארזמית עם רוב צבאו.

אימפרייתו של מוחמד הייתה גדולה אך מפולגת: הוא שלט לצד אמו טרקן ח'אטון  במה שההיסטוריון פיטר גולדן  מכנה "דיארכיה לא נוחה", בעוד שהאצולה והאוכלוסייה הח'ווארזמית לא היו מרוצים ממלחמתו ומריכוזיות השלטון. מסיבות אלה ואחרות הוא סירב לפגוש את המונגולים בשדה הקרב, ובמקום זאת הציב את חייליו הסוררים בעריו הגדולות. זה אפשר לצבא המונגולים, בעלי השריון הקל והנייד ביותר, עליונות בלתי מעורערת מחוץ לחומות העיר. בסתיו 1219 הוטל על אוטרר מצור  - המצור נמשך חמישה חודשים ובפברואר 1220 העיר נפלה ואינאלצ'וק הוצא להורג. ג'ינגיס חאן חילק בינתיים את כוחותיו. הוא השאיר את בניו צ'אגאטאי ואוגדיי לצור על העיר, ושלח את ג'וצ'י צפונה במורד נהר סיר דריה וכוח נוסף דרומה אל תוך מרכז טרנסאוקסאניה, בעוד שהוא וטולוי הובילו את הכוח הצבאי המונגולי העיקרי מעבר למדבר קיזילקום, והפתיעו את חיל המצב של בוכרה בתנועת מלקחיים.

[ממוזער|שמאל|220px|תיאור של [ג'לאל א-דין  חוצה את נהר האינדוס, מכתב יד ג'אמע אל-תוואריח' מסוף המאה ה-17]]
בפברואר 1220 נכבשה מצודת בוכרה  וג'ינגיס חאן נע אל סמרקנד, מעונו של מוחמד, שנפלה בחודש שלאחר מכן . מבולבל ממהירות הכיבושים המונגולים, נמלט מוחמד מבלח', כשדז'ב וסובוטאי דולקים אחריו. שני הגנרלים רדפו אחר הח'וארזמשה עד שמת בחורף 1220–1221 מדיזנטריה באי ב, לאחר שמינה את בנו הבכור ג'לאל אל-דין  כיורשו. לאחר מכן יצאו דז'ב וסובוטאי במשלחת בת 7,500 קילומטרים סביב הים הכספי. משלחת זו, שנקראה מאוחר יותר "הפשיטה הגדולה", נמשכה ארבע שנים והביאה את המונגולים לבוא במגע עם אירופה בפעם הראשונה. בינתיים, בירת האימפריה הח'ווארזמית, קנאורגנץ', הייתה תחת מצור בפיקודם של שלושת בניו הבכורים של ג'ינגיס חאן. באביב 1221 הסתיים המצור הארוך  על רקע סכסוך עירוני אכזרי. ג'לאל אל-דין נע דרומה לאפגניסטן, אסף כוחות בדרך והביס יחידה מונגולית בפיקודו של שיגי קוטוקו , בנו המאומץ של ג'ינגיס חאן, בקרב 
פרוואן . ג'לאל נחלש עקב ויכוחים בין מפקדיו, ולאחר שהפסיד באופן מכריע בנובמבר 1221 בקרב האינדוס , הוא נאלץ להימלט מעבר לנהר האינדוס להודו.

בנו הצעיר של ג'ינגיס, טולוי, ניהל במקביל מערכה אכזרית  באזור ח'וראסאן. כל עיר שהתנגדה נהרסה - נישאפור, מֶרב והראת, שלוש הערים הגדולות והעשירות בעולם, הושמדו כולן. מערכה זו ביססה את תדמיתו המתמשכת של ג'ינגיס חאן ככובש חסר רחמים ולא אנושי. היסטוריונים פרסיים בני זמננו העריכו את מספר ההרוגים משלושת המצורים בלבד ביותר מ-5.7 מיליון איש - מספר שנחשב מוגזם באופן חמור על ידי חוקרים מודרניים. אף על פי כן, אפילו מספר הרוגים כולל של 1.25 מיליון לכלל המערכה, כפי שהוערך על ידי ג'ון מאן, נחשב לאסון דמוגרפי.

### חזרה לסין והמערכה האחרונה (1222–1227)

בשנת 1221 עצר ג'ינגיס חאן בפתאומיות את מערכותיו במרכז אסיה. בתחילה, כשניסה לחזור דרך הודו, הבין ג'ינגיס חאן שהחום והלחות של האקלים בדרום אסיה פגעו בכישורי צבאו, בעוד ה"אותות משמיים" היו גם הם שליליים. למרות שהמונגולים בילו חלק ניכר משנת 1222 בהתגברות חוזרת ונשנית על מרידות בח'וראסאן, הם נסוגו לחלוטין מהאזור כדי להימנע מהתפשטות יתר, והציבו את גבולם החדש על נהר אמו דריה. במהלך מסעו הארוך חזרה, שקד ג'ינגיס חאן על חלוקה מנהלית חדשה שתנהל את השטחים הכבושים, תוך מינוי דארוגאצ'י  (נציבים, משמע "אלה שלוחצים על החותם") ובסקאק (פקידים מקומיים) לנהל את האזור ולהחזירו לשגרה. הוא גם זימן ושוחח עם הפטריארך הטאואיסטי צ'אנג צו  בהינדו-כוש. החאן הקשיב בתשומת לב לתורתו של צ'אנג צו והעניק למאמיניו זכויות רבות, כולל פטורים ממס וסמכות על כל הנזירים ברחבי האימפריה - מענק שהטאואיסטים ניצלו מאוחר יותר כדי לנסות להשיג עליונות על הבודהיזם.

הסיבה שבגינה ניתנה הפקודה לעצירת המערכה היא ששיה המערבית , לאחר שסירבו לספק כוחות עזר לפלישה של 1219, גם לא צייתו למוקאלי במסעו נגד שושלת ג'ין שנותר בשאאנשי. מיי חלק על כך, וטען ששיה המערבית לחמה בתיאום עם מוקאלי עד מותו ב-1223. כאשר הייתה מתוסכלת מהשליטה המונגולית וחשה הזדמנות עם מערכת ג'ינגיס חאן במרכז אסיה הפסיקה להילחם. בכל מקרה, ג'ינגיס חאן ניסה בתחילה לפתור את המצב באופן דיפלומטי, אך כאשר האליטה של שיה המערבית לא הצליחה להגיע להסכמה על בני הערובה שעליהם לשלוח למונגולים, הוא איבד את סבלנותו.

בתחילת 1225 חזר ג'ינגיס חאן למונגוליה, ובילה את השנה בהכנות למערכה נגד שיה המערבית. זה החל בחודשים הראשונים של 1226 עם כיבוש חרה-חוטו  בגבול המערבי של שיה המערבית. הפלישה התנהלה במהירות. ג'ינגיס חאן הורה לבזוז את ערי מסדרון גאנסו  אחת אחת, תוך מתן חנינה רק למעטות מאוד. לאחר שחצו את הנהר הצהוב בסתיו, צרו המונגולים בנובמבר על לינגוו  של ימינו, הממוקמת רק 30 קילומטרים דרומית לבירת שיה המערבית, ג'ונגשינג. ב-4 בדצמבר, ניצח ג'ינגיס חאן באופן מכריע כוחות סיוע של שיה המערבית; החאן השאיר את המצור על הבירה לגנרלים שלו ונע דרומה עם סובוטאי כדי לבזוז ולאבטח את שטחי שושלת ג'ין.

## מותו

[ממוזער|שמאל|220px|תיאור מתחילת המאה ה-15 של ג'ינגיס חאן מייעץ לבניו על ערש דווי, לקוח כחלק מ[מסעות מרקו פולו .]]
בחורף 1226–1227 נפל ג'ינגיס חאן מסוסו בעת ציד. במהלך החודשים הבאים החל לחלות ומצבו הורע ככל שחלף הזמן. דבר זה האט את התקדמות המצור שניהל על ג'ונגשינג, כאשר בניו ומפקדיו דחקו בו לסיים את המערכה ולחזור למונגוליה כדי להחלים, בטענה ששיה עדיין תשאר שם עוד שנה. ג'ינגיס, שזעם על העלבונות מצד מפקדו הבכיר של שיה, התעקש שהמצור יימשך. הוא מת ב-18 או ב-25 באוגוסט 1227, אך מותו נשמר בסוד מוחלט וג'ונגשינג, מבלי שהיה מודע לכך, נפל בחודש שלאחר מכן. העיר הוחרבה בחרב ואוכלוסייתה טופלה באכזריות קיצונית - תרבות שיה נכחדה למעשה במה שתואר על ידי מאן כ"רצח אתני  מוצלח מאוד". אופיו המדויק של מותו של החאן היה נושא לספקולציות עזות. רשיד אל-דין וה"היסטוריה של יואן" מזכירים כי סבל ממחלה - אולי מלריה, טיפוס הבהרות או דבר הבלוטות. מרקו פולו טען כי נפגע מחץ במהלך מצור, בעוד שקרפינה דיווח כי ג'ינגיס חאן נפגע מברק. סביב אירוע מותו צצו אגדות - המפורסמת ביותר מספרת כיצד גורבלצ'ין היפה, אשתו לשעבר של קיסר שיה, פצעה את איברי המין של ג'ינגיס בפגיון במהלך יחסי מין.

ג'ינגיס חאן הועבר לאחר מותו בחזרה למונגוליה ונקבר על או בסמוך לפסגת הר בורחאן חלדון הקדוש בהרי חנטי - אתר קבורה שבחר שנים קודם לכן. פרטים ספציפיים על תהלוכת הלוויה  והקבורה לא פורסמו ברבים. ההר, שהוכרז כ"איח חוריג" (ikh khorig; מילולית: "טאבו גדול"; כלומר אזור אסור), היה מחוץ לתחום לכולם מלבד שומר אוריאנחי . בשנת 1229 עת אוגדיי עלה לכס המלוכה, זכה הקבר לכבוד של שלושה ימי הקרבת קורבנות ושלושים בתולות. רצ'נבסקי שיער כי המונגולים, שלא היה להם ידע בטכניקות חניטה, קברו את החאן באורדוס  כדי למנוע מגופתו להירקב בחום הקיץ בדרכה למונגוליה. אטווד דוחה השערה זו.

### המשכיות שלטונו וירושה
לשבטים המונגולים ב לא הייתה מערכת ירושה קבועה, אלא נקטו לעתים קרובות בסוג כלשהו של אולטימוגניטורה  - העדפת הבן הצעיר - מכיוון שהיה לו הכי פחות זמן לצבור לעצמו קהל מעריצים והוא נזקק לעזרת ירושת אביו. עם זאת, סוג זה של ירושה חל רק על רכוש, לא על תארים.

ההיסטוריה הסודית מתעדת כי ג'ינגיס חאן בחר את יורשו בשנת 1219, בזמן שהתכונן למסעות ח'ווארזמיה. לעומת זאת, רשיד אל-דין מציין שההחלטה התקבלה לפני מסע המלחמה האחרון של ג'ינגיס חאן נגד שיה. ללא קשר לתאריך, היו חמישה מועמדים אפשריים: ארבעת בניו של ג'ינגיס חאן ואחיו הצעיר טמוגה, שהיה בעל הזכות הקלושה ביותר ומעולם לא נשקל ברצינות. אף על פי הדעה הרווחת שג'וצ'י לא היה לגיטימי, ג'ינגיס לא היה מודאג מכך במיוחד. אף על פי כן, טמוגה וג'וצ'י הפכו למנוכרים יותר ויותר עם הזמן, עקב עיסוקו של ג'וצ'י באספנות. לאחר המצור על קנאורגנץ', שם השתתף ג'וצ'י בעל כורחו במצור על העיר העשירה, שתהפוך לחלק משטחו, הוא לא הצליח לתת לג'ינגיס חאן את חלקו הרגיל מהשלל, מה שהחריף את המתיחות. ג'ינגיס חאן כעס על סירובו של ג'וצ'י לחזור אליו בשנת 1223, ושקל לשלוח את אוגדיי וצ'אגאטאי כדי להשתלט עליו ואז הגיעו החדשות שג'וצ'י נפטר ממחלה.

גישתו של צ'אגאטאי כלפי ירושה אפשרית של ג'וצ'י - הוא כינה את אחיו הבכור "ממזר מרקיט" והסתכסך איתו מול אביהם - הובילה את ג'ינגיס חאן לראות בו כחסר פשרות, יהיר וצר אופקים, וזאת למרות הידע הרב שלו במנהגי המשפט המונגולים. הדחתו הותירה את אוגדיי וטולואי כשני המועמדים העיקריים. טולוי היה ללא ספק עדיף מבחינה צבאית - הקמפיין שלו בח'וראסאן שבר את האימפריה הח'ווארזמית, בעוד שאחיו הבכור היה פחות מוכשר בפער כמפקד. אוגדיי היה ידוע גם בשתייה מופרזת אפילו בסטנדרטים מונגוליים - בסופו של דבר סיבה זו גרמה למותו בשנת 1241. עם זאת, הוא ניחן בכישרונות שחסרו לכל אחיו - הוא היה נדיב ואהוב בדרך כלל. אוגדיי, שהיה מודע לחוסר כישוריו הצבאיים, היה מסוגל לסמוך על פקודיו המוכשרים, ובניגוד לאחיו הבכורים, להתפשר בסוגיות. הוא גם נטה יותר לשמר מסורות מונגוליות בהשוואה לטולוי, שאשתו סורג'אגטאני, נוצרייה נסטוריאנית, הייתה פטרונית של דתות רבות, כולל האסלאם. לפיכך הוכר אוגדיי כיורש כס המלוכה המונגולי.

[ממוזער|שמאל|220px|דיוקן מתקופת [שושלת יואן של אוגדיי, בנו השלישי של ג'ינגיס חאן ולימים יורשו.]]
טולוי, שכיהן כעוצר לאחר מותו של ג'ינגיס חאן, קבע תקדים למסורות המקובלות לאחר מות אביו. אלה כללו את הפסקת כל ההתקפות הצבאיות בהן היו מעורבים חיילים מונגולים, קביעת תקופת אבל ארוכה בפיקוח העוצר, וקיום קורילטאי שימנה יורשים ויבחר אותם. עבור טולוי, זה ייצג הזדמנות. הוא עדיין היה מועמד בר-קיימא לירושה וזכה לתמיכת משפחת ג'וצ'י. כל קורילטאי כללי, בנוכחות המפקדים שג'ינגיס חאן קידם וכיבד, היה מקיים את רצונותיו של שליטם הקודם ללא עוררין וממנה את אוגדיי לשליט. הוצע כי היסוסו של טולוי להחזיק בקורילטאי נבע מהידיעה על האיום שהציב לשאיפותיו. בסופו של דבר, טולוי היה צריך להשתכנע על ידי היועץ יֵלוּ צ'וּקָאי  להחזיק בקורילטאי. בשנת 1229, הוא הכתיר את אוגדיי כחאן, בנוכחות טולוי.

## משפחתו

בורטה, שטמוג'ין נישאה לה בסביבות שנת 1178, נותרה אשתו הראשית. היא ילדה ארבעה בנים וחמש בנות, שכולם הפכו לדמויות בעלות השפעה באימפריה. ג'ינגיס חאן העניק לבניו מבורטה אדמות ורכוש באמצעות שיטת ההקצבה  המונגולית, בעוד שהבטיח בריתות נישואין על ידי נישואי בנותיו למשפחות חשובות. ילדיהם היו:
#קוג'ין, בתם הבכורה שנולדה בסביבות שנת 1179, ומאוחר יותר נישאה לבוטו מהאיקירים, אחד מתומכיו הראשונים והקרובים ביותר של טמוג'ין והאלמן של טמולון.
#ג'וצ'י, בן שנולד בסביבות שנת 1182 לאחר חטיפתה של בורטה, וזהות אביו הייתה בספק אף על פי שטמוג'ין קיבל אותו כבנו הלגיטימי. ג'וצ'י נפטר לפני ג'ינגיס חאן. השטח שיועד לשליטתו, לאורך נהר אירטיש עד סיביר, התפתח לאורדת הזהב.
#צ'אגאטאי, בן שנולד בסביבות שנת 1184. השטח שיועד לשליטתו היה בשטחי קארה חיתאי  לשעבר, שהקיפו את אלמליק בטורקסטן והפכו לחאנות צ'אגאטאי.
#אוגדיי, בן שנולד בסביבות שנת 1186, שקיבל אדמות בדזונגריה  וירש את אביו כשליט האימפריה.
#צ'צ'ייקן , בת שנולדה בסביבות 1188, ונישואיה לטורלצ'י הבטיחו את נאמנותם של האויראטים  בצפון.
#אלגהא , בת שנולדה בסביבות 1190, שנישאה לכמה מבני שבט אונגוד  בין השנים 1225-1207.
#טומלון, בת שנולדה בסביבות 1192, ונישאה לצ'יגו משבט אונגיראט .
#טולוי, בן שנולד בסביבות 1193, וקיבל אדמות ליד הרי אלטאי לאחר מות אביו. שניים מבניו, מונגקה וקובלאי, שלטו מאוחר יותר באימפריה, בעוד שאחר, הולאגו, ייסד את השושלת האילח'אנית.
#אל-אלטן , בת שנולדה בסביבות בשנת 1196, ונישאה לשליט האויגורי רב העוצמה ברצ'וק. זמן קצר לאחר עלייתו של גויוק חאן לשלטון בשנים 1248-1246, היא נשפטה והוצאה להורג באשמות שדוכאו מאוחר יותר.

לאחר לידתה האחרונה של בורטה, החל טמוג'ין להשיג מספר נשים זוטרות באמצעות כיבוש. כולן היו בעבר נסיכות או מלכות, וטמוג'ין נישא להן כדי להפגין את עליונותו הפוליטית. ביניהן נכללה הנסיכה הקרייטית, איבקה . האחיות הטטריות יסוגן  ויסואי. קולאן , משבט המרקיט. גורבסו, מלכת ניימן טייאנג חאן . ושתי נסיכות סיניות, צ'אקה וצ'יגאו, משושלות שיה המערבית וג'ין בהתאמה. ילדיהן של נשים זוטרות אלה היו תמיד כפופים לאלו של בורטה, כאשר הבנות נישאו כדי לחתום בריתות פחותות ובנים, כמו בנו של קולאן, קולגן, מעולם לא היו מועמדים לירושה.





## דמותו והישגיו
אין אף תיאור או עדות בני-זמנו של ג'ינגיס חאן ששרדו. התיאורים המוקדמים ביותר הם של הכרוניקן הפרסי ג'וז'אני והדיפלומט מתקופת שושלת סונג, ג'או הונג. שניהם תיעדו כי היה חזק ובעל שיעור קומה המשדר עוצמה. ג'או כתב שלג'ינגיס חאן היו מצח רחב וזקן ארוך בעוד ג'וז'אני העיר על עיניו החתוליות ועל היעדר שיערו האפור. ההיסטוריה הסודית מתעדת שאביה של בורטה העיר על "עיניו הנוצצות ופניו התוססים" כשפגש אותו.

אטווד הציע שרבים מערכיו של ג'ינגיס חאן, במיוחד הדגש ששם על חברה מסודרת, נבעו מנעוריו הסוערים. ג'ינגיס חאן העריך נאמנות מעל הכל ונאמנות הדדית הפכה לאבן יסוד של אומתו החדשה. ג'ינגיס לא התקשה לזכות בנאמנותם של אחרים: הוא היה כריזמטי להפליא אפילו כנער, כפי שמעיד מספר האנשים שעזבו את התפקידים החברתיים הקיימים כדי להצטרף אליו. אף על פי שהיה קשה לזכות באמונו, אם הרגיש מאדם את נאמנותו, העניק לו את נאמונתו המלאה בתמורה. ג'ינגיס חאן, שזכה להכרה על נדיבותו כלפי חסידיו, גמל ללא היסוס על סיוע קודם. הנוקוד שזכו לכבוד רב ביותר בקורולטאי של 1206 היו אלה שליוו אותו מתחילתו, ואלה שנשבעו עמו את ברית בלג'ונה בנקודת השפל שלו. הוא לקח אחריות על משפחות הנוקוד שנהרגו בקרב או שנקלעו לתקופות קשות באופן אחר על ידי גביית מס, וסיפק להם ביגוד ומחיה.

המקור העיקרי לעושר בערבה היה לקיחת שלל לאחר הקרב, שממנו בדרך כלל המנהיג היה תובע חלק גדול. ג'ינגיס חאן נמנע ממנהג זה, ובחר במקום זאת לחלק את השלל שווה בשווה בינו לבין כל אנשיו. מכיוון שלא אהב כל צורה של מותרות, הוא שיבח את חייו הפשוטים של הנווד במכתב לצ'אנגצ'ון, והתנגד לפנייה בחנופה מתרפסת. הוא עודד את חבריו לפנות אליו באופן לא רשמי, לתת לו עצה ולבקר את טעויותיו. פתיחותו של ג'ינגיס חאן לביקורת ונכונותו ללמוד גרמו לו לחפש את הידע של בני משפחה, חברים, מדינות שכנות ואויבים. הוא חיפש וצבר ידע על כלי נשק מתוחכמים מסין ומהעולם המוסלמי, ניכס לעצמו את האלפבית האויגורי  בעזרת הלבלר השבוי טאטא-טונגה , והעסיק מומחים רבים בתחומים משפטיים, מסחריים ומנהליים. הוא גם הבין את הצורך ביצירת רצף שלטוני חלק והיסטוריונים מודרניים מסכימים שגילה שיקול דעת טוב בבחירת יורשו.

אף על פי שג'ינגיס חאן ידוע כיום בזכות כיבושיו הצבאיים, מעט מאוד ידוע על אופיו האישי כגנרל. כישוריו התאימו יותר לזיהוי מפקדים פוטנציאליים. הקמת מבנה פיקוד מריטוקרטי העניקה לצבא המונגולי עליונות צבאית, אף על פי שלא היה חדשני מבחינה טכנולוגית או טקטית. הצבא שג'ינגיס חאן יצר התאפיין במשמעת דרקונית, ביכולתו לאסוף ולהשתמש במודיעין צבאי ביעילות, שליטה בלוחמה פסיכולוגית ונכונות להיות חסר רחמים לחלוטין. ג'ינגיס חאן נהנה מאוד מנקמה באויביו - הרעיון היה בלב ה"אצ'י קאריולקו" (achi qari'ulqu; מילולית "טוב תמורת טוב, רע תמורת רע"), קוד הצדק של הערבה. בנסיבות יוצאות דופן, כמו שמוחמד מח'ווארזם הוציא להורג את שליחיו, הצורך בנקמה עלה על כל שיקול אחר.

ג'ינגיס האמין שהאל העליון טנגרי  ייעד לו גורל גדול. בתחילה, גבולות השאיפה הזו הוגבלו רק למונגוליה, אך ככל שהצלחה רדפה אחר הצלחה והשפעתה של האומה המונגולית התרחבה, הוא וחסידיו החלו להאמין שהוא מגולם בסו  (מילולית "חסד אלוהי"). כל מי שלא הכיר בזכותו של ג'ינגיס חאן לשלטון עולמי, קיבל יחס של אויב וזאת מתוך אמונה שיש לו קשר אינטימי עם גן עדן. נקודת מבט זו אפשרה לג'ינגיס חאן להצדיק כל רגע צבוע או דו-צדדי מצידו, כגון הריגת האנדה שלו, ג'אמוקה, או הריגת נוקוד שבגדו בנאמנותם.

## מורשת והערכה היסטורית

ממוזער|שמאל|220px|ג'ינגיס חאן ושבעה מיורשיו מתוך "פסלי דיוקנאות של קיסרי שושלת יואן", מאת אנונימי, שושלת יואן (1271–1368)
ג'ינגיס חאן הותיר אחריו מורשת עצומה ושנויה במחלוקת. איחוד השבטים המונגולים והקמת המדינה הרציפה הגדולה ביותר בהיסטוריה העולמית "שינו לצמיתות את השקפת העולם של הציוויליזציות האירופיות, האסלאמיות ומזרח אסיה", לדברי אטווד. כיבושיו אפשרו את יצירתן של מערכות סחר אירואסיות חסרות תקדים בהיקפן, שהביאו עושר וביטחון לשבטים. אף על פי שסביר להניח שלא הוא זה שעיגן את החוקים הכתובים, המכונים היאסה הגדולה, הוא ארגן מחדש את המערכת המשפטית והקים רשות שיפוטית חזקה תחת שיגי קוטוקו .

מצד שני, כיבושיו היו אכזריים וחסרי רחמים. כתוצאה מכך, נהרסו הציוויליזציות המשגשגות של סין, מרכז אסיה ופרס על ידי התקפות המונגולים, וחוו טראומה וסבל רב-דוריים. ייתכן שכשלונו הגדול ביותר של ג'ינגיס חאן היה חוסר יכולתו ליצור מערכת ירושה מתפקדת - חלוקת הרכוש  באימפריה שלו, שנועדה להבטיח יציבות, עשתה למעשה את ההפך, כאשר האינטרסים המקומיים והמדינתיים החלו להתפצל והאימפריה החלה להתפצל לאורדת הזהב, החאנות של צ'אגאטאי, השושלת האילח'אנית ושושלת יואן בסוף המאה ה-13. באמצע שנות ה-90 של המאה העשרים, כינה הוושינגטון פוסט את ג'ינגיס חאן כ"איש המילניום" ש"מגלם את הדואליות החצי-מתורבתת, החצי-פראית של המין האנושי". דימוי מורכב זה נותר נפוץ במחקר המודרני, כאשר היסטוריונים מדגישים הן את תרומתו החיובית והן את תרומתו השלילית של ג'ינגיס חאן.

### מונגוליה
במשך מאות שנים הוזכר ג'ינגיס חאן במונגוליה כדמות דתית, ולא כדמות פוליטית. בסוף המאה ה-16 המיר אלטן חאן  את דתו לבודהיזם טיבטי וג'ינגיס חאן הועלה לדרגת אל וקיבל תפקיד מרכזי במסורת הדתית המונגולית. ג'ינגיס חאן נתפס כאל של מסורות בודהיסטיות, שמאניות ועממיות: לדוגמה, הוא הוגדר כגלגול חדש של צ'קראווארטי  (שליט אידיאלי) כמו אשוקה, או של וג'ראפני, הבודהיסטווה הלוחם; הוא היה קשור מבחינה גנאלוגית לבודהה ולמלכים בודהיסטים קדומים; שמו עלה במהלך חתונות ופסטיבלים, ומילא תפקיד גדול בטקסי פולחן לאבות הקדמונים. הוא גם הפך למרכזה של אגדת הגיבור המצוי בתרדמת , האומרת שיחזור לעזור לעם המונגולי בעת צרה גדולה. הפולחן שלו התמקד ב"ניימן צ'אגאן אורדון" (מילולית 'שמונה יורטים לבנים'), כיום מאוזוליאום  במונגוליה הפנימית, סין.

במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, החל ג'ינגיס חאן להיתפס כגיבור הלאומי של העם המונגולי. מעצמות זרות הכירו בכך: במהלך כיבוש מונגוליה הפנימית, מימנה האימפריה היפנית את בנייתו של מקדש לג'ינגיס חאן, בעוד שהקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית של סין השתמשו בזכרו של ג'ינגיס חאן כדי לחזר אחר בעלי ברית פוטנציאליים במלחמת האזרחים הסינית. גישה זו נשמרה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר הרפובליקה העממית של מונגוליה , שהייתה מזדהה עם ברית המועצות, קידמה את דמותו של ג'ינגיס חאן במטרה לבנות קנאות פטריוטית נגד פולשים. עם זאת, מכיוון שהיה גיבור לא-רוסי שיכול היה לשמש כדמות אנטי-קומוניסטית, השתנתה גישה זו במהירות לאחר תום המלחמה. לדברי מיי, ג'ינגיס חאן "גונה כאדון פיאודלי וריאקציונרי [ש]ניצל את העם". הפולחן שלו דוכא, האלפבית שבחר הוחלף בכתב הקירילי, ובשנת 1962 בוטלו החגיגות שתוכננו לציון 800 שנה להולדתו והושמצו לאחר תלונות סובייטיות קולניות. מכיוון שהיסטוריונים סינים היו במידה רבה יותר אוהדים כלפיו מאשר נסיבותיהם הסובייטיות, ג'ינגיס מילא תפקיד מינורי ב.



Dschingis Khan in Zonjin Boldog 02.JPG|פסל מחוץ לארמון הממשלה 
Monument to Genghis Khan.jpg|הפסל הרכוב בצונג'ין בולדוג
ChinggisOdon GGR51980.jpg|מדליית מסדר ג'ינגיס חאן , העיטור הגבוה ביותר של מונגוליה
20000 Togrog.jpg|שטר של 20,000 טוגרוג


בשנות ה-80 של המאה העשרים סללה מדיניות הגלסנוסט והפרסטרויקה את הדרך לשיקום רשמי. פחות משנתיים לאחר המהפכה המונגולית של 1990 , שונה שמן של שדרות לנין בעיר הבירה המונגולית, אולן בטור, לשדרות ג'ינגיס חאן. מאז, קראה מונגוליה לנמל התעופה הבינלאומי ג'ינגיס חאן  והקימה פסל גדול בכיכר סוחבאטאר  (ששמה שונה לכיכר על שם ג'ינגיס חאן בין השנים 2016-2013). פניו מופיעות על פריטים החל מבולי דואר ושטרות בעלי שווי גבוה ועד מותגי אלכוהול ונייר טואלט. בשנת 2006, הפרלמנט המונגולי דן רשמית בחשש להפיכת שמו לנדוש (טריוויאליזציה) בשל פרסום מוגזם.

מונגולים מודרניים נוטים להמעיט בערכם של כיבושיו הצבאיים של ג'ינגיס חאן לטובת מורשתו הפוליטית והאזרחית - הם רואים בקמפיינים ההרסניים "תוצר של זמנם", במילותיה של ההיסטוריונית מיכל בירן, ומשניים לתרומותיו האחרות להיסטוריה המונגולית והעולמית. מדיניותו - כגון השימוש שלו בקורולטאי, ביסוס שלטון החוק באמצעות מערכת משפט עצמאית וזכויות אדם - נתפסות כיסודות שאפשרו את הקמתה של מדינה מונגולית מודרנית ודמוקרטית. ג'ינגיס חאן, שנתפס כמי שהביא שלום וידע במקום מלחמה והרס, נחשב לאידיאלי בשל הפיכתו של מונגוליה למרכז התרבות הבינלאומית לתקופה מסוימת. ג'ינגיס חאן מוכר בדרך כלל כאב המייסד של מונגוליה.

### שאר העולם
העולם המוסלמי ההיסטורי והמודרני קישר את ג'ינגיס חאן עם שלל אידיאולוגיות ואמונות. האינסטינקט הראשוני של עולם האיסלאם היה לראות בג'ינגיס חאן את מבשר יום הדין המתקרב. זאת מכיוון שהמחשבה האסלאמית מעולם לא דמיינה קודם לכן מצב בו היא נשלטת על ידי כוח לא מוסלמי. עם הזמן וככל שצאצאיו החלו להתאסלם, החלו מוסלמים לראות בג'ינגיס חאן ככלי של רצון האל שנועד לחזק את העולם המוסלמי על ידי טיהור משחיתותו המולדת.

[ממוזער|שמאל|220px|תיאור [נפילת בגדאד (1258)|המצור על בגדד בשנת 1258, שניהל נכדו של ג'ינגיס חאן, הולאגו חאן, ונתפס בעולם הערבי המודרני כשיא כיבושיו ההרסניים של ג'ינגיס.]]
באסיה הפוסט-מונגולית היה ג'ינגיס חאן גם מקור ללגיטימציה פוליטית, משום שצאצאיו הוכרו כיחידים הזכאים למלוך. כתוצאה מכך, שליטים בעלי שאיפה מלוכנית שלא היו צאצאיו נאלצו להצדיק את שלטונם, בין אם על ידי מינוי שליטי בובה של שושלת ג'ינגיס חאן, ובין אם על ידי הדגשת קשריהם אליו. הכובש הגדול טימור לנג, שהקים אימפריה משלו במרכז אסיה, עשה את שניהם באופן בולט ביותר: הוא נאלץ לחלוק כבוד לצאצאי ג'ינגיס חאן, סויורגאטמיש  וסולטן מחמוד , והגוזמה בקמפייני התעמולה שלו האדירו את אביו, קראצ'ר נויאן , אחד ממפקדיו הזוטרים של ג'ינגיס חאן, ותיארו אותו כקרוב משפחה של ג'ינגיס חאן וסגן המפקד. הוא גם נישא לפחות לשתיים מצאצאיו של ג'ינגיס חאן. באבור, מייסד האימפריה המוגולית בהודו, שאב בתורו את סמכותו דרך מוצאו הן מטימור והן מג'ינגיס חאן. עד המאה השמונה-עשרה נחשב ג'ינגיס חאן במרכז אסיה לאבי הסדר החברתי, והיה שני רק לנביא מוחמד בסמכות המשפטית.

עם עליית הלאומיות הערבית במאה התשע-עשרה, החל העולם הערבי לראות את ג'ינגיס חאן בצורה שלילית יותר ויותר. כיום, הוא נתפס כ"אויב המקולל" האולטימטיבי, "פרא ברברי שהחל בהריסת הציוויליזציה שהגיעה לשיאה במצור על בגדד בשנת 1258" על ידי נכדו הולגו. באופן דומה, נתפס ג'ינגיס חאן בצורה שלילית ביותר ברוסיה, שם תיארו היסטוריונים בעקביות את שלטון אורדת הזהב - "עול הטטרים" - כמפגר, הרסני, עוין לכל קידמה, והסיבה לכל פגמיה של רוסיה. היחס אליו במרכז אסיה ובטורקיה המודרניות הוא אמביוולנטי יותר: מעמדו כלא-מוסלמי פירושו שמסורות וגיבורים לאומיים אחרים, כמו טימור והסלג'וקים, זוכים להערכה רבה יותר.

בסין של שושלת יואן זכה ג'ינגיס חאן לכבוד כבורא האומה, ונותר בתפקיד זה גם לאחר ייסוד שושלת מינג בשנת 1368. למרות שבשלהי שושלת מינג התנערו במידה מסוימת מזכרו, שוחזרה נקודת המבט החיובית תחת שושלת צ'ינג המנצ'ואית  (1644–1911), אשר הגדיר עצמם כיורשיו. עליית הלאומיות הסינית  במאה ה-20 גרמה בתחילה להשמצתו של ג'ינגיס חאן ככובש טראומטי, אך מאוחר יותר הוא קם לתחייה כסמל פוליטי שימושי במגוון נושאים. ההיסטוריוגרפיה הסינית  המודרנית רואה את ג'ינגיס חאן, בדרך כלל, באופן חיובי והוא מוצג כגיבור סיני. ביפן בת-זמננו, הוא ידוע בעיקר בזכות האגדה לפיה היה במקור מינאמוטו נו יושיצונה, סמוראי וגיבור טרגי שנאלץ לבצע ספוקו בשנת 1189.

העולם המערבי, שמעולם לא הושפע ישירות מג'ינגיס חאן, ראה אותו בדרכים משתנות ומנוגדות. במהלך המאה הארבע-עשרה, כפי שמעידים עבודותיהם של מרקו פולו וג'פרי צ'וסר, הוא נתפס כשליט צודק וחכם, אך במהלך המאה השמונה-עשרה הוא גילם את הסטריאוטיפ מעידן הנאורות של רודן מזרחי עריץ, ובמאה העשרים ייצג אב-טיפוס של מצביא ברברי. בעשורים האחרונים הפך המחקר המערבי לדקדקני יותר ויותר, ורואה בג'ינגיס חאן אדם מורכב יותר.

## לקריאה נוספת
*ג'ק ודרפורד. **ג'ינגיס חאן**. הוצאת דביר, מאנגלית: ברוריה בן-ברוך, 2010
*דן גולדנברג. **[[מונגוליה]]: מג'ינגיס חאן עד [[מרקו פולו]]**. הוצאת מפה, תשס"ה, 2005
*מיכאל פראבדין. **הכיבוש הגדול – קיסרות המונגולים**. מאנגלית: שרגא גפני; הוצאת מערכות, 1966




## קישורים חיצוניים

* מיכל בירן, גלגוליו של צ'ינגיס חאן: בין מיתוס למציאות, **[[זמנים]]** 100, סתיו 2007
* השפעה נוספת של ג'ינגיס חאן על אסיה
*  – פורסם במקור בהרלד טריביון
* 
* 
* 
* 
* 

## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:חאנים
קטגוריה:לוחמה בימי הביניים
קטגוריה:הפלישה המונגולית לאירופה
קטגוריה:ילידי 1162
קטגוריה:נפטרים ב-1227