גזרה שווה

**גזרה שווה** היא אחת מהמידות שהתורה נדרשת בהן, המשמשת להשוואת דין פרטי בין עניין אחד לעניין אחר, על יסוד מילים זהות או מילים דומות מבחינה סמנטית, כגון בעלות שורש משותף, המצויות בתורה בשני העניינים. הלימוד יכול להיעשות בתחום הלכתי, או בתחומי האגדה.

להבדיל ממידת קל וחומר, בגזרה שווה אין התבססות רק על הסברה וההגיון, אלא גם על דמיון מילולי לבדו. עם זאת, לא כל דמיון מילולי נידון כגזרה שווה, אלא צריך מסורת כדי ללמוד מדמיון הצורה.

## הגדרת גזרה שווה
כאשר מתקיימים התנאים הבאים:
* ישנם שני פסוקים שיש בהם שני דינים שדומים זה לזה באחד מענייניהם.
* נמצא באחד מהם דין מפורש, להקל או להחמיר, שלא פורש בשני.
* נמצא בשניהם דבר אחד שנאמר בשניהם בלשון זהה.
* בזמן שהדבר ההוא מיותר (שהמילה לא נצרכת לו להבנת הפסוק).
אז לומדים מהפסוק שבו הדין פורש, לפסוק שבו לא פורש בגזרה שווה; כלומר שהדין המפורש שנגזר באחד מהם תהא גזרתו תקפה בשניהם.

## דוגמאות לגזרה שווה
לימוד מגזרה שווה מצוי מאוד במדרשים ובתלמודים, הן ללימוד הלכה והן ללימוד אגדה. דוגמאות:

לימוד הלכה במדרש ספרא:

לימוד הלכה במכילתא דרבי ישמעאל:

לימוד אגדה במשנת רבי אליעזר:

לימוד אגדה בתלמוד הבבלי:

לימוד הלכה בתלמוד הירושלמי:

לימוד אגדה במדרש רבה:

רבי מרדכי אליהו רבינוביץ, בספר השו"ת שלו "נר למאור", ליקט רשימה אלפביתית של הגזירות השוות המופיעות במקורות השונים (למעט מקומות שלשון הלימוד שונה ולדעתו זו אינה גזירה שווה מוחלטת). לפי תוספות ישנו מספר קבוע כלשהו של גזירות שוות, שאיננו ידוע לנו אך עבר במסורת בין החכמים.

## אטימולוגיה
לביטוי "גזרה שווה" הפירושים המקובלים הבאים:
* **משפט שווה**, חוק שווה.
* **מילה שווה**: מילה נקראת גזרה, לפי שהיא גזורה משאר המילים באותן אותיות שחוברו בה. לכן גזרה שווה, פירושה שנכתבו מילים שוות בשני מקומות. או באופן דומה, המילים שאנו דורשים מהם, שוות במקורם שמהם חוצבו ונגזרו.
* **[[גזירת הכתוב]] על ההשוואה**: כאשר התורה משתמשת במילה אחת בשני עניינים, שאין הכרח להשתמש בה בשני העניינים או לפחות באחד מהם, המילה יוצרת השוואה למרות שהנושאים רחוקים זה מזה, נוכל לומר שנקראת זו המידה גזרה שווה, מכיוון שהיא גוזרת על השווי, שאין השווי ביניהם אלא גזירת הכתוב הוא, כדי שילמדו זה מזה.

ובהכללה: חוק משפטי שווה, היוצא על פי מילה דומה הכתובה בהם, והיא גזרת הכתוב.

בהשאלה, משמש כיום הביטוי להשוואה כללית בין שני תחומים תוך למידה מהאחד על האחר. יש הטוענים שזוהי גם המשמעות המקורית של הביטוי, ולא הדמיון המילולי.

בספרות חז"ל לפעמים היקש וסמוכין נקראים בשם גזרה שווה.

## מהות הלימוד
### מסורת
בגזירה שווה ישנו הגיון בסיסי של ניתוח טקסט, שכאשר יש מילה לא מובנת עלינו לחפש במקומות אחרים בטקסט מה ההקשר של המילה. עם זאת, בגזירה שווה יש יותר מכך, שכן הלימוד אינו בהכרח בא להסביר מילה לא מובנת, אלא מילה שמיותרת במשפט הכללי. כמו כן, הלימוד לא תמיד קשור למילה הספציפית ולמשמעותה, אלא יוצר קשר כוללני בין הדינים שמאפשר ללמוד פרטים שלמים (ראו בהמשך). לכן במבט ראשוני מידה זו נראית לימוד שרירותי, לא הגיוני, וחסר מגבלות, מפני שתמיד בשפה טבעית ישנו שימוש באותן מילים ולכן כמעט כל פסוק יכול ללמד למקומות אחרים ולשבש דינים רבים.

בניגוד לתפיסה ראשונית זו, ישנה מגבלה בסיסית מאוד המשפיעה באופן מהותי על כל הלימודים במידה זו – אסור לאדם ללמוד גזירה שווה מעצמו אלא רק על פי מה שקיבל במסורת מרבותיו.

מגבלה זו מתוארת במושג התלמודי:

מחלוקות רבות בתלמוד הבבלי בדיני תורה מסתיימות באמירה , כלומר שחכם אחד קיבל את הלימוד מרבו במסורת, והחכם השני לא, ומכאן נוצרות מחלוקות שלעיתים מסועפות מאוד.

לפי דברים אלו אפשר להבין שהסמכות לדרוש גזירה שווה לא נתונה לחכמים, ועל כן נובע שגזירות אלו ניתנו למשה בסיני. כך אכן מבין רש"י: . לפי שיטת רש"י, כל גזרה שווה היא קבלה מיוחדת מסיני.

הרמב"ן הבחין במספר קושיות על שיטת רש"י, שכן מצינו מחלוקות רבות בתלמוד בלימודים עצמם של גזירות שוות, כגון מהיכן יש ללמוד, או אילו דינים יש ללמוד. לכן מסביר הרמב"ן שהקבלה של הגזרות השוות היא לא קבלה מלאה כפשוטה, כלומר לימוד מילה ספציפית מפסוק ספציפי עם אותה מילה בפסוק ספציפי אחר, והגדרה מדויקת של משמעות הלימוד. לדעת הרמב"ן, המסורת היא רק בצורה של: דין מסוים נלמד מגזרה שווה של מילה מסוימת, ללא פירוט המיקום המלמד. על פי הסבר זה מיושבים המהלכים בתלמוד על לימודי גזרה שווה.

בעניין מקור הפרטים החסרים, בתחילת דבריו כותב הרמב"ן שכך הקבלה ממשה רבנו, אך בסיום דבריו מסייג זאת הרמב"ן "בשמא", כלומר כהשערה, שמלכתחילה היו כל הגזרות השוות למדות למשה מסיני באופן מלא ומפורט, ונשתכחו מעם ישראל בימי האבל על מות משה, כפי שמובא בתלמוד במסכת תמורה. הרב חיים הירשנזון מרחיב אפשרות זאת:

כלומר שלמשה בסיני נמסרו כל הפרטים והדקדוקים, אבל מחמת השכחה הם לא הגיעו לידינו במלואם.

בספר הליכות עולם מביא את דברי הרמב"ן, ומוסיף דרכים נוספות שבהן לפעמים נמסרו הגזירות השוות:

כלומר לפעמים נמסר העניין הנדרש בגזירה שווה, אך לא ידועות המילים כלל. לפי הריטב"א אלה אף רוב הדרשות בתלמוד. ישנו גם סוג שלישי, שנאמר שיש גזירה שווה במילים "טומאתו", ולא ברור מה הדינים הנלמדים.

אולם יש דעות באחרונים שגזירה שווה איננה באה במסורת מסיני. היעב"ץ כותב שהאמירה שאין אדם דן גזירה שווה מעצמו נתונה במחלוקת, והדעה המקובלת בתלמוד היא דווקא הדעה שאינה סוברת כך. פירוש קנאת סופרים מסיק שלדעת הרמב"ם אין צורך במסורת מסיני לגזירה שווה, ומחדש שאכן אין אדם דן גזירה שווה מעצמו, אבל בית הדין הגדול רשאי לדרוש גזירה שווה מעצמו; שנמסר כוח כללי לחכמים לדון את התורה בי"ג מידות בכל הענייני התורה לפי משפט שכלם, לחדש הלכות חדשות ולהסמיך על ידיהן הלכות מקובלות, וחידושי ההלכות היו מרוכזים בבית הדין הגדול, ומשעמד המרכז להיבטל, הגבילו חכמים את מידת הגזרה השווה ואמרו: אין אדם (כלומר חכם) דן גזרה שווה מעצמו (בלי קבלה מרבו ורבו מרבו עד בית הדין הגדול שבירושלים).

מספר מקורות תלמודיים מסייעים לגישות אלה, כמו התלמוד הבבלי בנידה, שם רבי מאיר דורש גזרה שווה וחכמים חולקים עליו בטענה שאינו יכול לדון אותה מעצמו, משמע שלפי רבי מאיר אפשר לדרוש מעצמו. בנוסף ישנה אמירה מחזקת בירושלמי, שם נכתב: , כלומר שאדם יכול לדרוש מעצמו כאשר זה סיוע לדברים מוסכמים ששמע, אך לא כדי לסתור דין ששמע או לחזק את דעתו כנגד החולק עליו.

לדעת רבי שמשון מקינון, ישנם שלושה סוגים של גזרות שוות: גזרות שוות מקובלות לגמרי מסיני, גזרות שוות מקובלות למחצה (העניינים הנלמדים זה מזה מקובלים, אך המילה הדומה אינה מקובלת, ועל חכמים למוצאה מעצמם וללמוד את הדין על פיה), וגזרות שוות בלתי מקובלות כלל (שחכמים ממציאים מדעתם, ולפי התלמוד הירושלמי משמשות כאסמכתא בעלמא, ואין מחדשים הלכות על פיהן).

### גילוי מילתא
תוספות מסבירים שהסוג הבסיסי וההגיוני של גזירה שווה, כלומר מילה שאיננו מבינים את משמעותה ולכן מחפשים במקומות אחרים שהיא מופיעה כדי להבין, הוא אינו גזירה שווה, ולכן החוקים של הלימוד לא חלים עליו. סוג זה נקרא בפיהם . הגמרא בעצמה אומרת על לימוד בדיני קרן שאינו גזרה שווה, אלא "גילוי מילתא בעלמא" ולכן אין בעיה ללמוד מהנביאים.

הריטב"א קרא לסוג זה של גזירה שווה בשם "ילמד סתום מן המפורש", כלומר שבמקום אחד הדין מבורר ובשני לא, ולכן לומדים מהראשון לשני. לפי הליכות עולם, בכל מקום שכתוב "נאמר למעלה ונאמר למטה" אינו גזירה שוה גמורה אלא מסוג זה. לדעתו גם גזירה שווה כפולה, כמו לימוד "פתח מפתח ושער משער", היא מסוג זה ואינה גזירה שווה מוחלטת.

### מקומם של הגיון וסברה בלימוד
בעקבות חוסר היכולת ללמוד גזירה שווה מעצמו אלא ממסורת, יש שהבינו שלימוד בגזירה שווה הוא נטול הגיון וסברה. מסיבה זו גם אין להקשות עליו. בניגוד מוחלט למידת קל וחומר שהיא הגיון לוגי בסיסי, ועל כן אדם יכול לדון אותו מעצמו ומצד שני אפשר להקשות עליו ולפרוך אותו, גזירה שווה חסינה מפני אלה, בגלל היותה נטולת סברה, ועל פי השמועה בלבד. לפי דעה זו, המידות שהתורה נדרשת בהן הם מין ספקטרום, כאשר קל וחומר בצד ההגיוני של הספקטרום, וגזירה שווה בצד ה'מסורת' של הספקטרום. בהתאם לכך בניין אב שמהווה אינדוקציה לוגית יהיה עם נטייה כלפי קל וחומר, והיקש שמסתמך רק על סמיכות מקומית בפסוקים ינטה כלפי גזירה שווה.

אמנם לפי השיטה המרכזית לגבי המסורת שלא כל הפרטים הועברו, ברור שישנו צד שבו נמסר שיקול הדעת לחכמים כדי להשלים את הפרטים החסרים, ועל כן ישנה משמעות כלשהי להגיון במהלך הדרישה. יש שסברו ששיקול הדעת של חכמים גדול יותר גם בגזירה שווה, וישנו מקום רב לסברתם, גם מכיוון שיש מחלוקות בדבר שלא ניתן להסבירם אלא על פי סברה, וגם כגישה רעיונית לגבי מעורבותו של השכל האנושי בתורה שבעל-פה.

מכל מקום, מה שאפשר לדון בקל וחומר, אין דנים בגזרה שווה.

## אופן הלימוד
### הדמיון הסמנטי
לשם דרשת גזירה שווה, צריך למצוא צמד מילים דומות בין פרשה אחת לפרשה אחרת. לגבי רמת הדמיון בין המילים, ישנו מדרג מסוים באיכות ההשוואה. כאשר יש אפשרות לדרוש ממילה זהה, ואפשרות אחרת לדרוש ממילה פחות דומה, ישנה עדיפות למילה הזהה, וכך בכל אחת מהדרגות.
#כמה מילים רצופות זהות. בדוגמה שהובאה יש אפילו משפט זהה "אם לא שלח ידו במלאכת רעהו".
#מילים זהות לחלוטין.
#המילים אינן זהות, אך בעלות אותו שורש.
#בשני מקרים ישנו לימוד בין מילים שאינן מאותו שורש אך בעלות משמעות זהה. המקרה הראשון והמוסכם יותר הוא "זו היא שיבה זו היא ביאה" כלומר ששיבה וביאה הם מונחים שקולים ולכן נלמד משם דין בצרעת. המקרה השני הוא לדעת רבי שמעון בלבד, שדורש משוויון בין המילים טביחה לשחיטה, שכדי להתחייב בכיסוי הדם או באותו ואת בנו השחיטה צריכה להיות כשרה. רבי מאיר חולק עליו, כיוון שאפשר ללמוד ממקום אחר שבו המילה גם היא משורש ש.ח.ט.

### השוואה מלאה
בניגוד ללימודים אחרים כמו קל וחומר, גזירה שווה מאפשרת ללמוד כמה דינים בבת אחת, מתוך השוואה מילולית אחת בין שני הפסוקים. כדי להותיר דינים שלא יילמדו מהגזירה שווה, נצטרך פסוק מפורש או לימוד אחר שימעטו אותם מההשוואה. נוסף על כך, גזרה שווה היא גם לימוד דו-כיווני, כלומר אין פסוק "מלמד" ופסוק "לומד", אלא שני הפסוקים מלמדים פרטי דינים אחד לשני. למעשה גזרה שווה יוצרת השוואה מלאה בין שני הנלמדים. דין זה נקרא בתלמוד . מידה נוספת שבה זה מתקיים היא היקש (שיש הטוענים שהיא סעיף של גזרה שווה).

ישנה מחלוקת בראשונים, האם גם בכיוון השני אין לימוד למחצה, כלומר באופן שבו יש לנו דין מלמד ודין נלמד, האם גם הנלמד מלמד למלמד את כל דיניו. לפי רש"י לא לומדים מהנלמד למלמד, אך ייתכן שרש"י דיבר רק לגבי היקש, ולא לגבי גזירה שווה. לפי רשב"ם ותוספות, שדיברו בבירור על גזירה שווה, גם בכיוון ההפוך כל הדינים נלמדים.

### מופנה

ישנו תנאי בלמידת גזרה שווה: על המילים שמהם נלמדת הגזרה להיות מיותרות לגמרי – פנויות מכל לימוד אחר וכן שאינן נצרכות לגופן (להבנת הפסוק שלהן כראוי), ואם אכן תנאי זה מתקיים ההלכה נלמדת כאילו כתובה בפסוקים במפורש. לעומת זאת, אם לומדים מאותן מילים לימוד נוסף או שהמילים אינן מיותרות, אמנם אפשר עדיין ללמוד את הלימוד, אבל אם יש קושיה עליו הוא נדחה כליל. בכמה מקומות בש"ס הגמרא מנסה לדחות את הלימוד בטענה שהמילים הדומות לכאורה אינן פנויות והרי ישנה קושיה.

לגבי מקרה שבו באחד מהפסוקים המילה פנויה ובשני אינה פנויה ישנה מחלוקת: לדעת רבי ישמעאל לומדים את הלימוד ולא ניתן להקשות עליו (נחשב כאילו נכתב במפורש בפסוקים) גם כאשר אחת מן המילים איננה מיותרת, ואילו לדעת חכמים למרות שניתן עדיין ללמוד את הלימוד, אפשר להקשות עליו ולדחותו.

### דון מינה ואוקי באתרה

דון מינה ואוקי באתרה הוא כלל תלמודי לפיו כאשר נלמד דין מסוים בגזירה שווה מדין אחר, גדרי הדין הנלמד נשארים כפי שהיו לולא הלימוד ולא נלמדים מהדין המלמד, כלומר הדין בכללותו נלמד, אך מתבצעות התאמות בפרטים. התרגום לעברית של המונח הוא "דון ממנה והעמד במקומה". יש שחולקים על כלל זה וסוברים שהכלל הנכון הוא הכלל המנוגד לכלל זה, "דון מינה ומינה", לפיו גם פרטי הדין נלמדים מהדין המלמד.

### לימוד מהנביאים
הכלל הבסיסי בתלמוד הוא שלא לומדים בין פסוקי התורה והנביאים או הכתובים, או בתוך הכתובים עצמם. כלל זה נקרא בתלמוד:

עם זאת, כן מצויים חריגים בהם לומדים מהשוואה מילולית כזאת. בהרבה מקרים לשון הלימוד מוכיחה שאין זו גזירה שווה גמורה, אלא "גילוי מילתא". דוגמאות ללשונות כאלה:
* "אף על פי שאין ראיה לדבר, זֶכֶר לדבר" – דוגמה: 
* "ואין פלוני אלא אלמוני, שנאמר: ..." – דוגמה:  שם התלמוד בפירוש אומר שזה גילוי מילתא.
* "וכן הוא אומר"
* "הררים התלויין בשערה" – דוגמה: דין הקרבת שלמי חגיגה נלמד בגזרה שווה מפסוק בנביא, אולם המשנה מתייחסת לכך , כלומר הלימוד הוא בדרך רמז בעלמא ולא לימוד גמור

יש אפשרויות נוספות שבהם אפשר ללמוד: למשל כאשר הלימוד הוא באגדה, שבה הסטנדרט נמוך יותר. ישנם גם מקרים בהם מלשון הדרשה נראה שהיא גזירה שווה גמורה שעוסקת בענייני הלכה, למשל , אך הלכה זו עצמה היא לגבי מצווה מדברי קבלה.

### באגדה
השם גזרה שווה הושאל גם לאגדה, אף על פי שאין שם דין, ופירושו שעל-ידי המילים השוות אנו לומדים שהעניין שנאמר במקום אחד נכון גם כן אצל האחר. ועיקר כוונתם של חז"ל, שמאחר שנכתבו הדברים בנבואה מפי הקב"ה, כל מה שכתוב בתורה ובנביאים, ניתן לדרוש וללמוד מהם מה שאפשר. לדוגמה:

ישנו דמיון רב בין הלכה לאגדה בהקשר של גזרה שווה, אך ישנם גם הבדלים. לפי יונה פרנקל, השימוש במידה זו באגדה מרופף ומגמיש את המסגרת היצוקה שמיוחסת לה בהלכה. כך למשל בתלמוד הירושלמי נדרשים שלושה פסוקים אחד מהשני, ואין פסוק סתום ופסוק מפורש, אלא כולם סתומים. לשיטתו ההבדל בגמישות הלימוד באגדה לבין הנוקשות שלו בהלכה, טמון בהבדל בין המטרות של הלכה ואגדה בעצמם, שכן ההלכה מטבעה היא נוקשית וחותרת לאמת חד משמעית, ואילו האגדה מטרתה לפרוש פירושים שונים ורבדים נוספים שאינם סותרים זה את זה.

## תוקף הלכתי

מדברי הגמרא עולה שגופי תורה שלמים, ואף עונשי מוות וכרת, נלמדים בגזירה שווה, ומפה נובע שסמכותה מלאה כדין דאורייתא גמור.

ובכל זאת עלה קושי על כך בדברי הראשונים. הסוגיה המרכזית שבה נידונו הדברים עוסקת בקידושין באמצעות כסף. התלמוד למד דין קידושין בכסף מגזירה שווה: , ולכן דין זה צריך להיות כדין דאורייתא. אך הגמרא בסוגיית הפקעת קידושין מניחה שפשוט להפקיע קידושי כסף, ולפי הסבר רבותיו של רש"י זה משום שקידושין אלו מדרבנן. כך גם פשט דעת הרמב"ם: . כל הראשונים האחרים חלקו על הסברים אלו.

רבים התחבטו בדברים אלו, כיצד ליישבם עם המקובל. יש שהסבירו שאכן גזירה שווה לדעתם היא מדרבנן, יש שהסבירו שרק הגזירה שווה הספציפית הזאת היא מדרבנן או גילוי מילתא, אך ככלל מדאורייתא. בשיטת הרמב"ם נאמרו הסברים נוספים: שהדין מדאורייתא לגמרי בחומרתו ובדיניו, והמונח "דברי סופרים" מציין רק שמקור הדין הוא לימוד ולא פסוק מפורש, שדבריו נאמרו רק כלפי מניין המצוות אך דין זה מדאורייתא לגמרי, או שהרמב"ם חזר בו. הדיון מתרחב לכל המידות שהתורה נדרשת בהן בעקבות דבריו של הרמב"ם בשורש השני של ספר המצוות: "שכל מה שלא תמצאהו כתוב בתורה ותמצאהו בתלמוד שלמדוהו באחת משלש עשרה מדות, אם בארו הם בעצמם ואמרו שזה גוף תורה או שזה דאורייתא, הנה ראוי למנותו אחר שהמקובלים ממנו אמרו שהוא דאורייתא. ואם לא יבארו זה ולא דברו בו, הנה הוא דרבנן, שאין שם כתוב יורה עליו... כי כל מה שלא שמעו בסיני בבאור הנה הוא מדברי סופרים." גם בדברים אלו רבו הדעות.

## ראו גם
* מידות שהתורה נדרשת בהן
* אין דנין אפשר משאי אפשר

## לקריאה נוספת
* 
* מרדכי פלונגיאן, **תלפיות**, וילנה תר"ט.
* אריה שוורץ, **הגזרה השוה: תולדות התפתחותה בספרות התלמודית**, קרקא תרנ"ח.
* 
* צבי קארל, **הגזרה השוה**, אודסה: אחיאסף תרע"ב.
* מיכאל צ'רניק, **מידת "גזירה שווה": צורותיה במדרשים ובתלמודים**, לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, תשנ"ד (1994).
* שמעון פדרבוש, גזירה שווה כשיטה בלשנית, ב"**נתיבות התלמוד**", ע' 118–144, ירושלים: מוסד הרב קוק תשי"ז.
* ירחמיאל ברגמן, גזרה-שוה מהי?, סיני, גיליון ע"א, 1972. (באתר דעת)

## קישורים חיצוניים

* 
*  (ראו גם: )
* 
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ניבים וביטויים חז"ליים
קטגוריה:מידות שהתורה נדרשת בהן