open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
קתדרלת אורליאן

ממוזער|250px|בית הרוחב הצפוני
ממוזער|250px|ספינה
**קתדרלת אורליאן** (בצרפתית: *Cathédrale Sainte-Croix d'Orléans*, קתדרלת הצלב הקדוש) היא קתדרלה קתולית בעיר אורליאן שבצרפת.

קתדרלת הצלב הקדוש באורליאן, נבנתה בשנים 1278–1329 בסגנון גותי. לאחר שנבזזה בידי ההוגנוטים בשנות השישים של המאה ה-16, מלכי בית בורבון שיפצו אותה במאה ה-17. הקתדרלה מפורסמת בעיקר בזכות הקשר שלה לז'אן ד'ארק. הגיבורה הצרפתית נכחה במיסה בקתדרלה ב-2 במאי 1429, כאשר העיר הייתה תחת מצור.

כמו בקתדרלת שארטר, גם לקתדרת אורליאן יש צמד קומות של תמיכות דואות המחוברות בעמודים אלכסוניים ביניהן.

## ממדים
* אורך: 
* רוחב: 40 מטר
* גובה 2 המגדל: 
* גובה הצריח: 
* גובה הקמרונות: 
* גובה הספינה הראשית: 32 מטר
* רוחב הספינה הראשית: 14.23 מטר
* אורך חיצוני של הבית הרוחב (טרנספט): 65 מטר
* אורך פנימי של הטרנספט: 53 מטר

## קישורים חיצוניים

* קתדרלת אורליאן, ב-Structurae.de
* תמונות של הקתדרלה
* מפה המראה את מיקום הקתדרלה
* אתר הדיוקסיה  
* 

## הערות שוליים




קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
אורליאן
קטגוריה:סאנטר-עמק הלואר: מבנים
קטגוריה:אורליאן
פייטרו פרנקווילה

**פייטרו פרנקווילה** (באיטלקית: **Pietro Francavilla**; 1548 – 25 באוגוסט 1615) פסל פרנקו פלמי שהתמחה בפירנצה המשתייך למסורת סגנון המנייריזם המאוחר של ג'אמבולוניה. נולד בקמבריי שבצרפת.

**עבודותיו:** ,ניצחון דוד על גלית, מונומנט קוזימו מדיצ'י בפיזה, פסל האביב בגשר סנטה טריניטה, פסל יאסון במוזיאון הלאומי ברג'לו

## גלריה

Francqueville-david3.jpg|ניצחון דוד על גלית במוזיאון הלובר
Pietro francavilla, mosè 01.1.JPG|פסל משה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה
jason by Pietro Francavilla-Bargello.jpg|פסל יאסון במוזיאון הלאומי ברג'לו
Pietro francavilla, primavera, 12.JPG|פסל האביב בגשר סנטה טריניטה
Statues by Pietro Francavilla-Santa Maria del Fiore (Florence) - Dome - Stairs and inner passages-Museo dell'Opera del Duomo.jpg|פסלי בישופים במוזיאון הדואומו


## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אמנים מנייריסטים
קטגוריה:פסלים איטלקים במאה ה-16
קטגוריה:פסלים איטלקים במאה ה-17
קטגוריה:פסלים צרפתים במאה ה-16
קטגוריה:פסלים צרפתים במאה ה-17
קטגוריה:ילידי 1548
קטגוריה:נפטרים ב-1615
אדי האמל

**אדוארד (אדי) האמל** (אנגלית: **Eddy Hamel**; 21 באוקטובר 1902 – 30 באפריל 1943) היה שחקן כדורגל יהודי אמריקאי הולנדי ששיחק בקבוצת הכדורגל אייאקס אמסטרדם וניספה ב.

## קורות חיים
האמל נולד בניו יורק, והיה בן למהגרים הולנדים בארצות הברית. בשנות נעוריו עבר עם משפחתו לאמסטרדם. האמל הפך לכדורגלן מקצועני והיה השחקן היהודי הראשון שהגיע להרכב הראשון של הקבוצה, שאוהדיה מכנים עצמם "יהודים". האמל שיחק בתפקיד קיצוני ימני, ונחשב לאחד מחביבי אוהדי הקבוצה, והכינוי שלו עצמו היה "The Joden" ("היהודי"). מ-1922 עד 1930 שיחק במדי הקבוצה 125 משחקים ובהם הבקיע 8 שערים.

לאחר פרישתו ממשחק פעיל, שימש במשך שלוש שנים כמנג'ר של קבוצת הכדורגל אלקמריה ויטריקס, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הוותיקים של איאקס.

לאחר כיבוש הולנד על ידי הנאצים נעצר ונשלח לאושוויץ, שם הופרד מאשתו יוהנה האמל-ויינברג וילדיו התאומים רוברט ופאול בני החמש, ונשלח למחנה העבודה בירקנאו ועבד במשך ארבעה חודשים במחנה. האמל נשלח לתאי הגזים במחנה ונרצח ב-30 באפריל 1943.

בשנת 2024 חנכה קבוצת אייאקס אמסטרדם לוח זיכרון במתחם האימונים של המועדון הסמוך לארנה ע"ש יוהאן קרויף. בלוח מונצחים שמותיהם של 17 חברי מועדון שנספו במחנות או בהתנגדות לנאצים, ביניהם גם האמל.

## לקריאה נוספת
* סיימון קופר, **"איאקס, הולנד והמלחמה - אנטישמיות, יהודים וכדורגל במלחמת העולם השנייה"**, הוצאת כתר מעריב, 2008.

## קישורים חיצוניים

* אדוארד האמל באתר ההנצחה ליהודי הולנד שנרצחו בשואה
* הגב החם של אדי האמל אתר אוהדי איאקס בארצות הברית
* 
* 
* הגב החם של אדי האמל הבלוג של ליאור אלפרוביץ
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי מדינת ניו יורק
קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:כדורגלנים הולנדים
קטגוריה:כדורגלנים יהודים
קטגוריה:חלוצי כדורגל הולנדים
קטגוריה:חלוצי כדורגל יהודים
קטגוריה:ספורטאים יהודים הולנדים
קטגוריה:ניו יורק: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני אייאקס
קטגוריה:מאמני כדורגל יהודים
קטגוריה:יהודים בשואה: הולנד
קטגוריה:ספורטאים שנספו במחנה ההשמדה אושוויץ
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1902
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1943
צ'יטגונג

**צ'יטגונג** (בבנגלית: **চট্টগ্রাম** - צ'וֹטוֹגְרַם) היא העיר השנייה בגודלה בבנגלדש ועיר הנמל החשובה שלה. צ'יטגונג נמצאת בדרום-מזרח בנגלדש, על גדת נהר קרנפולי, אשר שפכו למפרץ בנגל נמצא בסמוך לעיר. אוכלוסיית העיר מונה כ-3.65 מיליון נפש, נכון לשנת 2008 ונמצאת בצמיחה מתמדת. רוב העיר מוקפת בגבעות.

בהיותה נמל הים העיקרי של בנגלדש, צ'יטגונג משמשת שער לרוב היבוא והיצוא מן המדינה ויוצרת חלק משמעותי מהכנסות המדינה. נמל צ'יטגונג מצויד במתקני נמל מתקדמים המתאימים לאוניות גדולות.

## אירועים
ב-29 באפריל 1991 תקפה סופת ציקלון עוצמתית את האזור וגבתה את חייהם של כ-138,000 איש, ויותר ממיליון איש נותרו חסרי בית.
## ערים תאומות
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* אתר הבית של צ'יטגונג
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בנגלדש: ערים
קטגוריה:ערי חוף
קטגוריה:אסיה: מושבות פורטוגזיות לשעבר
קטגוריה:אסיה: ערי נמל
קטגוריה:מפרץ בנגל: ערי נמל
אנדרה קאבוש

**אנדרה קאבוש** (במקור **אדה כ"ץ**, ; 5 בנובמבר 1906 – 4 בנובמבר 1944) היה סייף יהודי-הונגרי. אלוף אולימפי בעל 4 מדליות מהן 3 זהב משתי אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1932 וברלין 1936) ואלוף עולם בעל 7 מדליות מהן 6 זהב.

קאבוש נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בזמן השואה, ובהמשך חזר לבודפשט ופעל במחתרת האנטי-נאצית עד למותו ב-1944 בנסיבות שלא הובררו עד תום.

## ביוגרפיה
קאבוש החל את קריירת הסיוף כאשר קיבל מידיד ציוד לסיוף כמתנת יום הולדת. לאחר שקיבל את המתנה, הסתיר אותה בארונו, אך כאשר הידיד התגרה בו, נרשם למועדון סיוף, והפך לאחד הסייפים הטובים בעולם בזמנו.

ב-1928 זכה באליפות סלובקיה במדליית הזהב בסיוף בחרב. ב-1931 זכה במדליית הכסף באליפות העולם בסיף בתחרות החרב. ב-1933 וב-1934 זכה במדליות זהב אישיות באליפות העולם, וב-1931, 1933, 1934 ו-1935 זכה במדליות הזהב הקבוצתיות. בין חבריו לקבוצה היו היהודים אטילה פטשאואר ושנדור גומבוש.

### אלוף אולימפי
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קאבוש במדליית זהב קבוצתית, ובמדליית ארד אישית בחרב. בתחרויות הקבוצתיות ניצחה קבוצתו את ארצות הברית (3-13), איטליה (2-9) ופולין (1-9) בגמר.

קאבוש לא היה משופע באמצעים כחבריו לקבוצה, שהיו לרוב ממשפחות עשירות. בעקבות ניצחונו באליפות אירופה ב-1934, פרש מהסיוף לזמן מה כדי לפתוח חנות מכולת. לאחר שמצא פטרון עשיר, שב לסייף, והוביל את הונגריה לניצחון נוסף באליפות אירופה ב-1935.

באולימפיאדת ברלין (1936) זכה קאבוש בשתי מדליות זהב. הוא הוביל את קבוצתו למדליית הזהב פעם נוספת, כשהיא בלתי מנוצחת, וזכה במדליית הזהב האישית בחרב עם 24 ניצחונות ב-25 קרבות.

## עבודות כפייה ומוות
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, השתנה לרעה מצבם של יהודי הונגריה. קאבוש נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ושהה שם במשך 5 חודשים. לאחר מכן שהה במחנות הצבא ההונגרי ולימד את הקצינים סיוף. בעזרת קצין צבא ידידותי נשלח ביוני 1944 לקרובי משפחה בבודפשט ושהה בביתם, תוך שהוא פעיל במסגרת המחתרת ההונגרית. בנובמבר 1944 נסע בעגלה עם סוסים על גשר מרגיט בבודפשט, כאשר תקלה טכנית הביאה לפיצוץ מתקן שהצמידו הגרמנים לגשר, בציפייה לבואו של הצבא האדום. קאבוש, ועמו רבים אחרים, טבעו בנהר הדנובה. ישנם דיווחים סותרים על מותו, אך כולם מציינים כי טבע בדנובה בראשית נובמבר 1944.

ב-1986 הונצח קאבוש ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט.

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה יד לאיש הספורט היהודי.
* הישגים אולימפיים
* ביוגרפיה באתר הספורט היהודי
* ביוגרפיה באתר היהודים בספורט
* ביוגרפיה באתר אגדות ספורט יהודיות
* תמונה במוזיאון השואה
* ביוגרפיה בהונגרית
* 
* 
* 

קטגוריה:אלופים אולימפיים: סייפים
קטגוריה:אלופים אולימפיים יהודים
קטגוריה:סייפים יהודים הונגרים
קטגוריה:ספורטאים יהודים בשואה
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932)
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת ברלין (1936)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת ברלין (1936)
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הספורטאים היהודים: הונגרים
קטגוריה:אישים במחנות שרות העבודה (הונגריה)
קטגוריה:יהודים בשואה: הונגריה
קטגוריה:ספורטאים שנספו בשואה
קטגוריה:הונגרים שנולדו ב-1906
קטגוריה:הונגרים שנפטרו ב-1944
מענק פרישה

בפקודת מס הכנסה, **מענק פרישה** הוא מכלול התשלומים הניתנים לעובד עקב הפסקת עבודתו. מרכיב עיקרי במענק הפרישה הוא פיצויי הפיטורים, ואליו נוספים לעיתים, בהתאם להסכמי העבודה:
* פיצוי בעד ימי מחלה שלא נוצלו.
* מענק הסתגלות
* פיצויים מוגדלים
* חלף הודעה מוקדמת
* תשלומים נוספים הניתנים עקב הפרישה וכפיצוי עליה.

פדיון חופשה נכלל אף הוא בתשלומים הניתנים עם הפרישה, אך לצורכי מס הוא נחשב כחלק מהשכר הרגיל ואינו חלק ממענק הפרישה, משום שאינו פיצוי על הפרישה אלא מימוש של זכות שנצברה במהלך העבודה.

## מיסוי מענק הפרישה
בהתאם לפסיקה של בית המשפט העליון, פיצויי פיטורים אינם בגדר הכנסת עבודה. רשות המסים בישראל מחילה פרשנות זו על כל מרכיביו של מענק הפרישה. בהתאם לכך, מענק הפרישה פטור מדמי ביטוח לאומי ומדמי ביטוח בריאות.

 לפקודת מס הכנסה מעניק פטור ממס הכנסה למענק פרישה. פטור זה מוגבל לתקרה בגובה משכורת חודש (אך לא יותר מ-12,230 ש"ח בשנת 2018) לכל שנת עבודה. כאשר מענק הפרישה משולם עקב מות העובד, מוכפל הסכום הפטור.

קיימות דרכים נוספות להקטנת מס ההכנסה על מענק הפרישה באמצעות רצף קצבה או רצף פיצויים. לצורך בחירה באפשרות הרצויה על העובד למלא טופס 161א ולהעבירו לידי פקיד השומה.

בהתאם ל לפקודת מס הכנסה, ניצול הפטור ממס למענק הפרישה עלול לפגוע בזכות לפטור ממס על פנסיה בגיל פרישה.

כאשר בית הדין לעבודה פוסק פיצויי פיטורים לפרילנסר שדיווח למס הכנסה כעצמאי, וקובע שלמפרע היו בין הצדדים יחסי עובד ומעביד, ככלל יוכר מענק הפרישה כפטור ממס, אולם הדבר נתון לבחינה של נציבות מס הכנסה.

## קישורים חיצוניים
* 
* מענק פרישה, באתר פרישה

## הערות שוליים

קטגוריה:דיני עבודה
בית טאסל

שמאל|ממוזער|250px|מראה בקומת הקרקע
**בית טאסל** (הולנדית: **Hotel Tassel**, צרפתית: **Hôtel Tassel**) הוא בית עירוני שנבנה על ידי האדריכל ויקטור הורטה בין 1893 ל-1894, עבור המדען והפרופסור הבלגי אמיל טאסל. הבית שוכן ברחוב רו פול-אמיל ז'נסונסטר מספר 6 בבריסל.

## היסטוריה
הבית העירוני הראשון שנבנה על ידי הורטה היה בית אוטריק. בית זה היה חדשני כיוון שנעשה בו שימוש בקישוטי אר נובו ללא התייחסות לסגנונות עיצוב היסטוריים אחרים. אולם, תוכנית קומת הקרקע והעיצוב המרחבי של בית אוטריק היו מסורתיים בבסיסם. בתוכנית המצומצמת של הבניין החדרים סודרו לפי העיצוב המסורתי שהיה נהוג בבלגיה באותה תקופה. החדרים היו בצורת סוויטה בצד השמאלי של הבניין, ומאוגפים על ידי היכל כניסה צר עם מדרגות ומסדרון המוביל לגן נוי קטן בצד האחורי של הבית. רק בחדר הראשון ובחדר האחרון היו חלונות, כך שהחדר האמצעי (שבמקרים רבים שימש כחדר אוכל) היה אפלולי.

הורטה לא עבד לפי מסורת זו כאשר בנה את בית טאסל. למעשה, הוא בנה בית שהורכב משלושה חלקים שונים: שני בתים רגילים מלבנים ואבן - אחד מהצד של הרחוב ואחד מהצד של הגן - המחוברים ביניהם על ידי מבנה פלדה המכוסה בזכוכית. מבנה זה שימש כחלק המקשר בעיצוב המרחבי של הבית, והכיל מדרגות ומשטחים שחיברו את החדרים והקומות השונים. באמצעות גג הזכוכית המבנה שימש כפיר עבור אור שהאיר את מרכז הבית. בחלק זה של הבית, שניתן היה להשתמש בו לצורך קבלת אורחים, הורטה השתמש בכל כישוריו כמעצב. הוא עיצב בעצמו כל אחד ואחד מן הפרטים: ידיות של דלתות, עבודות עץ, אריחים פינתיים וחלונות ויטראז', רצפת פסיפס, מדרגות, וכן ציורי קיר והריהוט. הורטה הצליח לשלב בין הקישוטים הנרחבים ללא הסתרה של המבנה האדריכלי הכללי. תוכנית הבניין היא סימטרית ביחד לציר המרכזי המתחיל בכניסה, עובר דרך גרם המדרגות הראשי וחדר האורחים, ומסתיים בחלון של חדר האוכל הפונה אל הגן.

החידושים שנעשו בבית טאסל סימלו את הסגנון והגישה של רוב הבתים העירוניים שנבנו לאחר מכן על ידי הורטה, כולל שלושת הבניינים שהוכרזו על ידי אונסק"ו. עלותם של הבתים הייתה גבוהה מאוד כך שרק העשירים יכלו להרשות לעצמם לקנות אותם. כתוצאה מכך החידושים האדריכליים לא היו בשימוש נרחב אצל אדריכלים אחרים. רוב בתי האר נובו בבלגיה ובמדינות אירופה האחרות הושפעו מסגנון הקישוט החד של הורטה, המיושם בעיקר לבניינים מסורתיים. בית טאסל השפיע על אדריכל האר נובו הצרפתי הקטור גימאר, שבתקופה מאוחרת יותר פיתח פרשנות אישית לסגנונו של הורטה.

לאחר מלחמת העולם השנייה הבית פוצל לדירות קטנות שהסתירו את רוב הקישוטים המקוריים. האדריכל ז'אן דלאהי רכש את הבית ב-1976, שיפץ את חזיתו הפונה אל הרחוב ואת הדלתות הראשיות, ושינה את הבניין כך שהוא יוכל לשמש כבית משרדים יוקרתי.

## אתר מורשת
בית זה נחשב כמבנה האר נובו הראשון, כיוון שעיצובו היה חדשני ובבנייתו השתמשו בחומרים ובקישוטים חדשים. לאחר סיום הבנייה בית טאסל זכה לתגובות מעורבות, אך בתוך זמן קצר הוא נחשב לבניין מפתח בהתפתחות האדריכלות המודרנית. בית טאסל הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית סולווה, בית ון אטוולדה ובית הורטה שהיה שייך לאדריכל עצמו. בנימוקי הוועדה מטעם אונסק"ו נאמר:

## לקריאה נוספת

*Françoise Aubry and Jos Vandenbreeden (eds.), *Horta, Art Nouveau to Modernism*, Ludion Press Ghent - Harry N. Abrams Publishers New York, 1996.


## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בריסל: מבנים
קטגוריה:אר נובו
קטגוריה:בלגיה: בתי מגורים
בית סולווה

**בית סולווה** (הולנדית: **Hotel Solvay**, צרפתית: **Hôtel Solvay**) הוא בית עירוני בסגנון האר נובו שנבנה על ידי ויקטור הורטה בשדרת לואיז שבבריסל. בניית הבית הוזמנה על ידי ארמנד סולווה, שהיה בנו של הכימאי והתעשיין הבלגי העשיר ארנסט סולווה. בניית הבית החלה ב-1895 והסתיימה ב-1898, כאשר ריהוט הבית הסתיים רק ב-1903. האורוות של הבית תוכננו על ידי ס. בוסמן וה. ונדרוולד, והיא החלה ב-1899.
## המבנה
בזכות עושרו של סולווה הורטה היה יכול להקדיש סכום כסף גדול על מנת לבנות את הבית בצורה מפוארת. הורטה עיצב את כל הפרטים בבית: ריהוט, שטיחים, תאורה, כלי השולחן ואפילו פעמון הדלת. הורטה השתמש בחומרים יקרים כגון שיש, שוהם, ברונזה, עצים טרופיים וכדומה. לצורך קישוט המדרגות הורטה שיתף פעולה עם הצייר הבלגי הפוינטיליסטפ תאו ון רייזלברג.

חזית הבית בנויה מאבן, ואילו הצד הפונה אל הגן בנוי מלבנים. בבניין יש מרתף, קומת ראשית, קומה עבור ההורים, קומה עבור הילדים וקומה למגורי הצוות. שטחו של הבית גדול בהשוואה לזה של בית טאסל, ובקומות הגבוהות יש שלושה חדרים בצד הפונה אל הרחוב וחלונות קשתיים בצד הפונה אל הגן. בקומה הראשית יש סלון שבצידו הפונה אל הרחוב מצויה מרפסת, ואילו בצד הפונה אל הגן נמצא חדר האוכל. מעבר הכניסה, השוכן בצד השמאלי של חזית הבית, מתחיל ברחוב ומסתיים בגן, באמצע המעבר יש מעבר נוסף הנפתח לאזור שנקרא הול ד'הונור, שממנו ניתן להגיע אל גרם המדרגות הראשי של הבית.

משפחת סולווה הייתה הבעלים של הבית עד 1957, כאשר הוא נרכש על ידי משפחת ויטאמר שמנעה את הריסתו. משפחת ויטאמר הפכה את הבית למקום המשכן של בית האופנה שלהם וערכה בו מספר שינויים. קיר זכוכית שנשבר ב-1942 נסגר על ידי קומות אטליה. לאחר שמשפחת ויטאמר העבירה את בית האופנה למקום אחר בשנת 1980 הם החלו להשקיע רבות בשיפוץ ושימור הבית, והודות לכך הבית ותכולתו נותרו במצב טוב. משפחת ויטאמר עדיין מחזיקה בבעלות על הבית, וניתן לבקר בו רק בתיאום מראש.

בית סולווה הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית טאסל, בית ון אטוולדה ובית הורטה שנבנו כולם על ידי ויקטור הורטה.

## לקריאה נוספת

*Françoise Aubry and Jos Vandenbreeden, *Horta, Art Nouveau to Modernism*, Ludion Press Ghent - Harry N. Abrams Publishers New York, 1996.


## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:בריסל: מבנים
קטגוריה:אר נובו
קטגוריה:בלגיה: בתי מגורים
מוזיאון הורטה

**מוזיאון הורטה** (בצרפתית: **Musée Horta**, בהולנדית: **Hortamuseum**) הוא מוזיאון בבריסל המוקדש לתיאור תקופתו, חייו ועבודתו של אדריכל האר נובו הבלגי ויקטור הורטה. המוזיאון שוכן באותו מבנה שבעבר היה בית מגורים והאטליה של הורטה עצמו. הבניין הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, ביחד עם בית טאסל, בית סולווה ובית ון אטוולדה.

## היסטוריה
הבית נבנה לפי צרכיו של הורטה בין 1898 ל-1901. גם לאחר תום הבנייה הורטה המשיך לבצע שינויים בבית, וב-1906 הוא הרחיב אותו לתוך הגן. הורטה השכיר את הבניין לאחר שהתגרש, אך בסופו של דבר המשיך להתגורר בבית ולבצע מספר שינויים בחלקו הפנימי. הורטה הגדיל את האטליה, והוסיף מחוץ לבית טרסה וגן חורף. חזית הבית הפונה אל הרחוב השתנתה לאחר שהורטה בנה מוסך ב-1911. הבית נמכר למייג'ור הנרי פינט ב-1919, וב-1926 שני חלקי הבניין הופרדו זה מזה. קומונת סנט ז'יל רכשה את החלק של הבית שהיה מיועד למטרות מגורים על מנת להפוך אותו למוזיאון המוקדש להורטה. ז'אן דלהיי שיפץ את הבניין ב-1967 כדי שהמבנה שלו יתאים לזה של מוזיאון, ועבודות שונות בוצעו בשנות ה-70 ובשנות ה-80.

## תיאור
בתוך המוזיאון יש תצוגה קבועה הקשורה לאר נובו ובה אוסף רהיטים יוקרתי, כלים וחפצי אמנות שעוצבו על ידי הורטה ובני תקופתו, כולל מסמכים הקשורים לחייו של הורטה. המוזיאון מארגן תערוכות זמניות בנושאים הקשורים להורטה ואמנותו.

גודל הבית הוא בינוני, והוא שימש את הורטה כ"מעבדה" שבה הוא בדק שיטות בנייה שונות תוך שימוש במיטב הטכנולוגיה שהייתה לרשותו באותה תקופה. רוחב הבית הכולל הוא 12.5 מטרים, מתוכם 6.7 מטרים עבור אגף המגורים ו-5.8 מטרים עבור האטליה. בבית יש שלוש קומות, והוא מכוסה על ידי גג מנסארד. חזית הבית נבנתה מאבן וקושטה באמצעות מעקות מתכת. הבניין בולט במיוחד בזכות תקרת הזכוכית הנמצאת מעל גרם המדרגות הראשי.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:בלגיה: בתי מגורים
הורטה
בית ון אטוולדה

**בית ון אטוולדה** (הולנדית: **Hotel van Eetvelde**, צרפתית: **Hôtel van Eetvelde**) הוא בית עירוני שעוצב ב-1895 על ידי האדריכל ויקטור הורטה עבור אדמונד ון אטוולדה, שהיה המזכיר הכללי של מדינת קונגו החופשית. הבית שוכן בשדרת פלמרסטון מספר 4 בבריסל. 

## היסטוריה
בניית הבית החלה ב-1897; האגף המערבי הושלם ב-1900 והמזרחי ב-1901. לאחר מותו של ון אטוולדה ב-1920 הבית חולק לשני חלקים. הבניין המקורי והאגף המזרחי (שדרת פלמרסון מספר 4) נמכרו למשפחת פופה דה קטני (Pouppez de Kettenis) שהתגוררה בו במשך 30 שנים. הבית נמכר ב-1950 לארגון FIGAZ, שהשתמש בו למטרות תצוגה. בתקופה מאוחרת יותר הוסף לבית מוסך, וב-1966 נבנתה מערכת משרדים. FIGAZ החלו ב-1988 לשפץ את הבית באמצעות האדריכל ז'אן דלהיי, תלמידו לשעבר של הורטה, ובאמצעות ברברה ון דר וי. האגף המערבי של הבית חובר לבניין הפינתי ב-1920. כאשר משפחת ניקולאידיס-הופמן רכשה את הבית ב-1926 היא רצתה להרוס את החיבור הזה, אך לא קיבלה היתר לעשות כן. לאחר מכן הבית נרכש על ידי דלהיי כבית המגורים האישי שלו.

## תיאור
הבית מורכב מארבעה חלקים: הבניין הראשי, האגף המזרחי בשדרת פלמרסטון מספר 4, האגף המערבי בשדרת פלמרסטון מספר 2, ובית שכור השוכן בכיוון מערב.

הבית הוא חלק מקבוצת בתי מגורים שפתחו תקופה חדשה באדריכלות, ונבנו על ידי הורטה לפני 1900. הבתים האחרים הם בית טאסל, בית סולווה ובית הורטה שהיה בית המגורים והאטליה האישיים של האדריכל. השימוש הנראה בחומרים תעשייתיים כגון פלדה וזכוכית היה סמל לבית מגורים יוקרתי באותה תקופה. חזית הבית נבנתה בין השאר באמצעות פלדה תלויה, והיא עשויה מאבן חול המסותתת בקפדנות. פנים הבית היה מואר באמצעות טרקלין מרכזי שהיה מכוסה בכיפה העשויה מזכוכית צבועה. ב-1898 הורטה עיצב הרחבה לבית. בשדרת פלמרסטון מספר 2 נבנתה כניסה נפרדת בעקבות התוספות השונות לבית.

צורתו של הבניין המרכזי היא מלבן, והאגף המערבי והבית השכור יוצרים ביחד איתו צורת משולש. החלק המרכזי של בניין זה משמש כאזור המקשר בין חלקי הבית השונים, ובין השאר נמצא בו גרם המדרגות המוביל מהרחוב אל הקומה הראשונה, ומאחוריו גרמי המדרגות המשמשים את המשפחה והמשרתים. בקומה הראשית נמצא חדר המגורים הגדול הפונה אל הרחוב, וחדר אוכל הפונה אל הצד האחורי של הבית. בקומה זו יש מעבר שדרכו ניתן להגיע אל הסלון ואל חדר הביליארד שבאגף המזרחי, ואל המשרד הנמצא באגף המערבי.

ההיסטוריון האנגלי ג'ון יוליוס נוריץ' תיאר את הבית כך:

## לקריאה נוספת

*Françoise Aubry and Jos Vandenbreeden, *Horta, Art Nouveau to Modernism*, Ludion Press Ghent - Harry N. Abrams Publishers New York, 1996.


## קישורים חיצוניים

* בית ון אטוולדה באתר Greatbuildings.com

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בריסל: מבנים
קטגוריה:אר נובו
קטגוריה:בלגיה: בתי מגורים
סן דייגו פאדרס

**סן דייגו פאדרס** (באנגלית: **San Diego Padres**) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר סן דייגו, קליפורניה. הקבוצה משחקת בבית המערבי של הנשיונל ליג. זוהי הקבוצה היחידה בארבע הליגות המקצועניות בצפון אמריקה שמקום מושבה בעיר סן דייגו.

## היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1969 והצטרפה לליגה יחד עם שלוש קבוצות נוספות. כינוי הקבוצה, פאדרס (אבות בספרדית), אומץ משמה של קבוצת בייסבול מליגת המשנה שפעלה בעיר ונקראה על שם הכינוי בספרדית למיסיונרים. לאורך השנים הקבוצה העפילה פעמיים לוורלד סיריס ב-1984 וב-1998 אך לא הצליחה לזכות באליפות ה-MLB.

### שחקנים ש[[מספר שהוצא לגמלאות|מספר חולצתם הוצא לגמלאות]]

## קישורים חיצוניים

* 

* 

קטגוריה:סן דייגו: מועדוני ספורט
לאון (ניקרגואה)

**לֲאון** (**León**) היא העיר השנייה בגודלה בניקרגואה, אחרי מנגואה. שמה החוקי המלא, שהוענק על ידי האימפריה הספרדית הוא **סנטיאגו דה לוס קָבַּיֶרוֹס דה לאון**. לאון היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז לאון. נכון לשנת 2022, בעיר מתגוררים כ-213,718 תושבים.

לאון נמצאת על נהר הריו צ'יקיטו, במרחק של 50 מיל צפון-מערב למנגואה ו-11 מיל צפון לאוקיינוס השקט. אף על פי שאוכלוסייתה קטנה משל מנגואה, זמן רב שהיא המרכז האִינְטֶלֶקְטוּאָלִי של האומה, מאז שייסדו את האוניברסיטה, בשנת 1813. היסטורית, לאון היא מרכז של השמאל בניקרגואה, ואילו גרנדה היא מרכז של הימין השמרני. לאון גם משמשת כמרכז תעשייתי ומסחרי גדול בניקרגואה. 

לאון העתיקה נוסדה ב-1524, כ-30 ק"מ מזרחית למיקומה הנוכחי של העיר, על ידי פרנסיסקו ארננדס דה קורדובה. תושבי המקום הרגישו מאוימים בשל סדרה של אירועים מנבאי רע, ועזבו את העיר העתיקה ב-1610. הם עברו לעיר האינדיאנית סטיאבה.

לאון מהווה דוגמה מצוינת לאדריכלות קולוניאלית ספרדית - נמצאים בה קתדרלה שנבנתה בתחילת המאה ה-18, ושני בניינים שסופחו אליה ונבנו לאחר מכן.

כאשר ניקרגואה פרשה מהפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה בשנת 1839, לאון החלה לשמש כעיר הבירה לאומה החדשה של ניקרגואה. היו מספר שנים ש"תואר" עיר הבירה עבר לגרנדה. משטרים הליברלים העדיפו את לאון בתור עיר הבירה, לעומת משטרים שמרנים שהעדיפו על פניה את גרנדה. בשנת 1858 התקבלה פשרה שמנגואה תהיה לעיר הבירה.
## ערים תאומות
* 
* 
* 

## ראו גם
* קתדרלת לאון
* לאון העתיקה

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:ניקרגואה: ערים
קטגוריה:אמריקה הצפונית: ערי בירה לשעבר
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-16
אינגיביורג פינסדוטר

**אינגיביורג פינסדוטר** (באנגלית: **Ingibiorg Finnsdottir**, בנורדית: **Ingibjörg Finnsdóttir** - "אינגיביורג בתו של פין") הייתה המלכה הרעיה של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד.

## קורות חיים
אינגיביורג הייתה בתם של הרוזן פין ארנסון ושל ברגליוט האלבאנדסוטיר, אחייניתם של אולף השני ושל הרולנד השלישי מלכי נורווגיה.

אינגיביורג נישאה לתורפין סיגורדסון, רוזן אורקני. מועד החתונה לא ידוע, וככל הנראה נערך בין 1035–1047, שנות מלכותו של מגנוס הראשון. לאחר מותו של תורפין (ככל הנראה בשלהי מלכותו של הרולנד השלישי) נישאה אינגיביורג למלקולם השלישי, ונולדו להם שני בנים, בהם דאנקן, לימים "דאנקן השני" מלך סקוטלנד.

אינגיביורג נפטרה בשנת 1069 לערך, ומלקולם השלישי נישא למרגרט הקדושה מסקוטלנד בשנת 1070 לערך, אולם ישנם היסטוריונים הסבורים כי אינגיביורג נפטרה לפני שנת 1058, ולמעשה מעולם לא הייתה מלכה רעיה של סקוטלנד, מאחר שנפטרה לפני הכתרתו של בעלה, וזאת בהסתמך על רישום ב-"Liber Vitae Ecclesiae Dunelmensis" רשימת אנשים שלזכרם נאמרו תפילות בדורהם משנת 1058 המזכירה אישה בשם "אינגבורג קומיטיסה" (Ingeborg comitissa).

קטגוריה:מלכות רעיות סקוטיות
קטגוריה:בית דאנקלד
קטגוריה:מלכות רעיות מהמאה ה-11
קטגוריה:נפטרים ב-1069
ויליאם פיץ דאנקן

**ויליאם פיץ דאנקן** (באנגלית: **William fitz Duncan** - "ויליאם בנו של דאנקן", בצרפתית: **Guillaume fils de Duncan**, ובאירית מוקדמת: **Uilleam mac Donnchada**) היה בנו מחוץ לנישואים של מלך סקוטלנד דאנקן השני, ושל רעייתו את'לדה מדנבאר.

## ביוגרפיה

לאחר מות אביו בשנת 1094 על ידי מאל פטייר ממרנס (ביוזמת דונלד השלישי) נאלצו ויליאם ואמו להימלט מסקוטלנד לאלרדייל שבקמברלנד. רק כעבור עשר שנים שב ויליאם לחצר המלוכה הסקוטית.

בתקופת כהונתו של דודו למחצה אלכסנדר הראשון, ראו בוויליאם אחד מיורשי הכתר הסקוטי, אולם בשל תמיכתו של הנרי הראשון, מלך אנגליה בדייוויד, זכה הלה בכתר לאחר מותו של אלכסנדר, ולא ויליאם. דייוויד העניק לוויליאם תוארי כבוד שונים על מנת לקנות את הסכמתו להמלכתו, וככל הנראה קיבל את התואר מורמאר מוריי (שליט מוריי), וכן הוענקו לו תארים ושטחים בבאלרדייל, בסקיפטון ובקרייבן שבצפונה של אנגליה.

בשנת 1138 הנהיג ויליאם את הצבא הסקוטי בקרב קלית'רו שבו הובס צבא ממלכת אנגליה.

ויליאם נישא מספר פעמים. רעייתו הראשונה נפטרה בשנת 1137 (שמה אינו ידוע כיום). רעייתו השנייה הייתה אליס דה רומילי, שלה נישא באותה שנה, ונולד להם בן בשם ויליאם. כמו כן היו לוויליאם מספר רב של צאצאים מחוץ לנישואים.

ויליאם נפטר בשנת 1147 ושטחי מוריי שבו לחזקתו של דייוויד הראשון.

קטגוריה:בית דאנקלד
קטגוריה:ילידי 1090
קטגוריה:נפטרים ב-1147
אינדרי

**אינדרי** (שם מדעי: *Indri indri*), הקרוי גם **באבאקוטו**, הוא מין יחיד בסוגו. האינדרי הוא אחד מהגדולים ממיני הלמורים החיים כיום. זהו שוכן עצים פעיל-יום המקורב לסיפאקות. כמו כל הלמורים הוא אנדמי למדגסקר ונמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי.

## תיאור
יחד עם סיפאקה מעוטרת, האינדרי הוא הלמור הגדול ביותר שעדיין קיים. אורך ראשו וגופו יחד הוא בין 64–72 ס"מ ויכול להגיע לגובה של 120 ס"מ עם רגליים זקופות לגמרי.

האינדרי נע בין העצים בקפיצות וטיפוס כשגופו אנכי לקרקע. יש לו רגליים ארוכות ושריריות, שבהן הוא משתמש כדי לדחוף את גופו מגזע לגזע. עיניו הגדולות והירקרקות ופניו השחורות הממוסגרות על ידי אוזניו העגולות והפרוותיות נותנות לו הופעה של דוב צעצוע. פרוותו הרכה כמשי ברובה שחורה עם חלקות לבנות בגפיים, בצוואר, בכתר ובגב התחתון. אוכלוסיות שונות מראות וריאציות שונות בצבע, עם כמה אוכלוסיות צפוניות שרוב הפרטים או כולם שחורים. הפנים עירומות עם עור שחור חיוור, ולפעמים מעוטר בפרווה לבנה. שלא כמו כל למור אחר, יש לו רק זנב מנוון.

## תפוצה
משכנו של למור זה הוא ביערות השפלה והיערות ההרריים בחוף, מ-Réserve Spéciale d’Anjanaharibe-Sud בצפון, לנהר מנגורו בדרום. הם נעדרים מחצי-האי מסואלה והפארק הלאומי מרוג'ג'י, למרות שאינדרי חיים ביערות הסמוכים, פחות מ-40 ק"מ משם.

### התייחסות ילידי המקום
ילידי מדגסקר מתייחסים אל האינדרי בכבוד. והם חוששים להרוג אותו, ואם נמצא אינדרי מת הם קוברים אותו בכבוד. החזקת אינדרי בשבי נחשבת לחטא גדול.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי יוהאן פרידריך גמלין
קטגוריה:אינדריים
קטגוריה:יונקים יחידים בסוגם
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1788
קטגוריה:יונקים ביערות הגשם של מדגסקר
הפאראן גופרתי

**הפאראן גופרתי** (באנגלית: **Heparan sulfate**, בר"ת: HS) הוא רב-סוכר קווי המצוי בכל הרקמות בבעלי חיים. הוא מופיע כפרוטאוגליקן שבו שתיים או שלוש שרשראות HS קשורות לקרום התא או למטריצה החוץ-תאית. בצורה זו נקשר ה-HS למגוון ליגנדים חלבוניים, ומסייע בוויסות מגוון תהליכים ביולוגיים, ובהם תהליכי התפתחות, אנגיוגנזה, קרישת דם וגרורות שאת.

## פרוטאוגליקנים
הפרוטאוגליקנים ההפאראן-גופרתיים (HSPG) העיקריים בקרום התא הם ה-Syndecans חוצי-הממברנה והגליפיקנים (Glypicans) המעוגנים לקרום התא באמצעות הגליקוליפיד Glycophosphatidylinositol (GPI). עם צורות משניות אחרות של HSPG ממברנלי נמנים betaglycan ואיזופורם V-3 של החלבון CD44, המצוי בקרטינוציטים ובמונוציטים שעברו שפעול.

במטריצה החוץ-תאית, בעיקר בקרום הבסיס (Basement membrane), הסוגים העיקריים נושאי-ה-HS הם החלבונים המרכזיים רבי-המתחמים פרלקן (perlecan), אגרין (Agrin) וקולגן מסוג XVIII.

## מבנה הפאראן גופרתי וההבדלים בינו ובין הפארין
הפאראן גופרתי שייך למשפחת גליקוזאמינוגליקן בקבוצת הפחמימות, וקרוב מאוד במבנהו להפארין. שתי התרכובות בנויות משרשרת של יחידות דו-סוכר מגופרתות בצורות מגוונות. יחידות הדו-סוכר העיקריות המופיעות בהפאראן גופרתי מוצגות להלן.

יחידת הדו-סוכר השכיחה ביותר בהפאראן גופרתי מורכבת מחומצה גלוקורונית לחד-הסוכר N-Acetylglucosamine, ומהווה כ-50% מכלל היחידות. לעומת זאת, בהפארין IdoA(2S)-GlcNS(6S))&lrm; מהווה 85% מהפארין הלקוח מבקר וכ-75% מזה הלקוח מריר המעיים של חזיר. הבעיה מתעוררת כאשר מבקשים להגדיר גליקוזאמינוגליקן מעורב, המכיל הן מבנים דמויי-הפארין והן מבנים דמויי-HS. הוצע כי יש לאפיין גליקוזאמינוגליקן כהפארין רק אם מספר קבוצות N-sulfate שבו עולה במידה ניכרת על קבוצות N-acetyl, וריכוז קבוצות O-sulfate עולה על זה של N-sulfate.

באיורים שלהלן לא מופיעות יחידות דו-סוכר נדירות המכילות 3&lrm;-O-sulfated glucosamine (GlcNS(3S,6S)&lrm; או קבוצת אמין חופשית (GlcNH3+&lrm;). בתנאים פיזיולוגיים נמצאות קבוצות האסטר והאמיד הגופרתיים במצב של דה-פרוטונציה ומושכות יונים נגדיים טעונים חיובית בשאיפה ליצור מלח. משערים כי זו הצורה שבה מתקיים ה-HS בקרום התא.



תמונה:GlcA-GlcNAc.png|**GlcA-GlcNAc**
תמונה:GlcA-GlcNS.png|**GlcA-GlcNS**
תמונה:IdoA-GlcNS.png|**IdoA-GlcNS**
תמונה:IdoA(2S)-GlcNS.png|**IdoA(2S)-GlcNS**
תמונה:IdoA-GlcNS(6S).png|**IdoA-GlcNS(6S)&lrm;**
תמונה:IdoA(2S)-GlcNS(6S).png|**IdoA(2S)-GlcNS(6S)&lrm;**



## [[סינתזה (ביולוגיה)|ביוסינתזה]] של הפאראן גופרתי

## היקשרות [[ליגנד (ביוכימיה)|ליגנד]]

## ראו גם
*הפארין
*תסמונת סנפליפו

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:גליקוזאמינוגליקנים
לאריסה לטינינה

**לאריסה סימנובה לאטינינה** (ברוסית: **Лари́са Семёновна Латы́нина**; נולדה ב-27 בדצמבר 1934) היא מתעמלת סובייטית, האישה הראשונה שזכתה ב-9 מדליות זהב אולימפיות ומחזיקה במקום השני בכל הזמנים במספר המדליות האולימפיות שצברה (18 מדליות), אחרי מייקל פלפס (28 מדליות) ולפני ניקולאי אנדריאנוב (15 מדליות).

## נעוריה
נולדה בשם לריסה דיריג' בחרסון, אוקראינה (אז תחת שלטון ברית המועצות). בילדותה למדה בלט אך עברה להתעמלות לאחר עזיבת הכוריאוגרף שלה. אחרי סיום התיכון ב-1953 עברה לקייב שם למדה במכון הפוליטכני על שם לנין במקביל לאימוניה. הופעתה הבינלאומית הראשונה הייתה באליפות העולם להתעמלות ברומא, 1954 בה זכתה במדליית זהב אחת בתחרות הקבוצתית.

## קריירה כמתעמלת
לאטינינה כיכבה באולימפיאדת מלבורן (1956), היא זכתה בתחרות הקרב-רב אישי כשהיא מנצחת את יריבתה העיקרית אגנס קלטי היהודיה מהונגריה, ובמדליית זהב בתחרות הקבוצתית עם הנבחרת הסובייטית. כמו כן זכתה במדליות זהב בסוס הקפיצות ובתחרות תרגילי הקרקע (במשותף עם קלטי), השיגה מדליית כסף במקבילים מדורגים ומדליית ארד בתחרות הקבוצתית עם מכשירים ניידים (תחרות שקדמה לתחרויות בהתעמלות אמנותית הנהוגות כיום). סך הכל זכתה בשש מדליות מהן ארבע מוזהבות.

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה, 1958 התחרתה לאטינינה כשהיא בהריון, אף על פי כן זכתה בחמש תחרויות מתוך שש בהן השתתפה. באולימפיאדת רומא (1960) זכתה שוב בשש מדליות מהן שלוש מזהב, תוך שהיא שומרת על תוארה בקרב רב, ובתחרות תרגילי הקרקע. באליפות העולם בפראג 1962 התחרתה מול היריבה המקומית ורה צ'סלבסקה, והצליחה לזכות בשלוש מדליות זהב כולל התחרות בקרב רב ותרגילי קרקע, שתי מדליות כסף ואחת ארד. באולימפיאדת טוקיו (1964) הפסידה לצ'סלבסקה בתחרות הקרב רב, אך זכתה בשתי מדליות זהב נוספות בתחרות הקבוצתית ובתרגילי הקרקע. סך הכל זכתה באולימפיאדה זו ב-6 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.

לאחר אליפות העולם בהתעמלות בדורטמונד 1966 בה זכתה במדליית זהב עם הנבחרת הסובייטית, פרשה לאטינינה מתחרויות, והפכה למאמנת נבחרת ההתעמלות של ברית המועצות, תפקיד בו שימשה עד 1977. באולימפיאדת מוסקבה (1980) הייתה אחראית מטעם המארגנים על תחרויות ההתעמלות. נבחרה להיכל התהילה של ההתעמלות ב-1998.

## קישורים חיצוניים

* לאריסה לטינינה באתר הרשמי של התנועה האולימפית
* 

קטגוריה:אלופות אולימפיות: קרב-רב
קטגוריה:אלופות אולימפיות: קרקע
קטגוריה:אלופות אולימפיות: קפיצות
קטגוריה:אלופות האוניברסיאדה: מתעמלות
קטגוריה:אלופות עולם בהתעמלות
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:מעוטרי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:מתעמלות באולימפיאדת מלבורן (1956)
קטגוריה:מתעמלות באולימפיאדת רומא (1960)
קטגוריה:מתעמלות באולימפיאדת טוקיו (1964)
קטגוריה:אלופות אולימפיות סובייטיות: התעמלות
קטגוריה:זוכות מדליית ארד אולימפית סובייטיות: התעמלות
קטגוריה:זוכות מדליית כסף אולימפית סובייטיות: התעמלות
קטגוריה:מעוטרי עיטור ההצטיינות למען המולדת
קטגוריה:מעוטרי עיטור הידידות בין העמים
קטגוריה:מעוטרי המסדר האולימפי
קטגוריה:ילידות 1934
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1934
סטנלי פרוזינר

**סטנלי בן פרוזינר** (באנגלית: **Stanley B. Prusiner**; נולד ב-28 במאי 1942) הוא נוירולוג וביוכימאי יהודי-אמריקאי, מנהל המכון למחלות נוירודגנרטיביות באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (UCSF). גילה את הפריונים – גורמי מחלה מדבקים ובעלי יכולת רבייה המורכבים מחלבון בלבד. על תרומתו בגילוי הפריונים זכה בפרס לסקר בשנת 1994, פרס וולף לרפואה לשנת 1996 ובפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1997.

נולד בדה מוין שבאיווה, למד לתואר בוגר בכימיה באוניברסיטת פנסילבניה וקיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה הסמוך. סיים התמחות בנוירולוגיה ב-UCSF בשנת 1974 והצטרף שם למחלקת הנוירולוגיה.

## קישורים חיצוניים

* המעבדה של פרוזינר באתר UCSF
* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי איווה
קטגוריה:דה מוין: אישים
קטגוריה:בוגרי בית הספר לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה
קטגוריה:ביוכימאים אמריקאים
קטגוריה:ביוכימאים יהודים
קטגוריה:זוכי מדליית בנג'מין פרנקלין
קטגוריה:זוכי פרס וולף לרפואה
קטגוריה:זוכי פרס נובל יהודים אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
קטגוריה:יהודים זוכי המדליה הלאומית למדעים
קטגוריה:יהודים חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
קטגוריה:נוירולוגים אמריקאים
קטגוריה:נוירולוגים יהודים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו
קטגוריה:עמיתים זרים בחברה המלכותית
קטגוריה:עמיתים יהודים בחברה המלכותית
קטגוריה:רופאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1942
קטגוריה:זוכי פרס דיקסון ברפואה
קטגוריה:זוכי פרס קרן גיירדנר הבינלאומי
קטגוריה:זוכי פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי
צ'זארה לומברוזו

שמאל|ממוזער|200px|צ'זארה לומברוזו
**צ'זארה לומברוזו** (באיטלקית: **Cesare Lombroso**, נולד כאזקיה מרקו לומברוזו; 6 בנובמבר 1836 – 19 באוקטובר 1909) היה קרימינולוג יהודי-איטלקי ומייסד האסכולה האיטלקית בקרימינולוגיה.

לומברוזו דחה את ההנחה העומדת ביסוד הקרימינולוגיה הקלאסית של ימיו, שלפיה הפשע הוא נטייה המצויה בטבע האדם. במקומה הגה תאוריה מורכבת, השואבת אלמנטים מהפיזיונומיה, האאוגניקה, הפסיכיאטריה והדרוויניזם החברתי. התאוריה של לומברוזו (השייכת כיום לתחום הקרימינולוגיה האנתרופולוגית) טוענת כי הנטייה לפשע היא מורשת וכי מי ש"נולד פושע" ניתן לזיהוי על ידי מאפיינים חיצוניים, שבבסיסם ההנחה כי הנטייה לפשע היא אטביסטית.

התאוריה זכתה בזמנה להצלחה, ובמשך זמן מה היוותה בסיס למחקרים נוספים, ולחקיקה שהתקבלה במדינות שונות שנועדה להגביל ולסמן את הפושעים מטבעם. הנחות היסוד שלה הם: האדם הוא יצור דטרמיניסטי; העבריין נולד עבריין (עבריינים מלידה) והעבריין סובל מאטביזם.

בשנת 1885 הצליח לומברוזו לפתח מכשיר שקלט והציג שינויים בלחץ הדם, וזכה להצלחה מסוימת בסיוע לפיענוח תיקים במשטרה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:קרימינולוגים יהודים
קטגוריה:מדענים יהודים איטלקים
קטגוריה:פשע באיטליה
קטגוריה:סגל אוניברסיטת טורינו
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1835
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1909
תיפאזה

שמאל|ממוזער|250px|הקארדו
**תיפאזה** (בערבית **تيبازة**; בצרפתית **Tipaza**; בברברית **ⴱⴰⵣⴰⵔ** - "בַּזַר") הוא אתר ארכאולוגי השוכן לחופי הים התיכון בעיר תיבאזה שבאלג'יריה, כ-70 ק"מ מערבית לאלג'יר. העיר נוסדה במקור על ידי הפונים ולאחר מכן הייתה לעיר ברברית ורומית. במקום השתמרו מבנים מתרבויות אלה, ומבנים נוצרים מוקדמים רבים. בשנת 1982 הוכרזה תיפאזה כאתר מורשת עולמית.

## היסטוריה
העיר נוסדה כמרכז מסחרי פוני במאה ה-6 לפנה"ס, ושוכן בה נקרופוליס שתיפקד ממועד זה ועד המאה ה-2 לפנה"ס, והנחשב לאחד הגדולים מסוגו. לאחר מכן הייתה העיר חלק מממלכת מאוריטניה הברברית. הרומאים כבשו את תיפאזה בתקופתו של הקיסר קליגולה בשנת 39 שעשה אותה למושבה צבאית, ובשנת 46 העניק לה קלאודיוס מעמד של מוניקיפיום. העיר שימשה כנקודת המוצא לכיבוש הרומי של מאוריטניה. העיר הרומית הגיעה לשיא פריחתה בסוף המאה ה-2, ולפי ההערכות התגוררו בה כ-20,000 תושבים. היא השתרעה על שלוש גבעות קטנות לחוף הים, והוקפה בשנת 147 בחומה באורך של 2.3 ק"מ ובה שלושה שערים עיקריים. אותה עת הוענק לעיר מעמד של קולוניה והיא זכתה לשם "קולוניה אליה טיפסנסיס" (colonia Aelia Tipasensis). לנמלה של תיפאזה נודעה חשיבות והיא הייתה למרכז מסחרי אזורי חשוב, אם כי לא הצטיינה כמרכז לימודי או אומנותי.

הנצרות הגיעה לעיר בשלב מוקדם, ובמאה ה-3 כבר שימשה כמקום מושבו של בישוף. עם זאת, לפי מסורת אחת נותרו רוב תושבי העיר עובדי אלילים, עד שבמאה ה-4 השליכה סאלסה הקדושה את ראש הנחש ששימש כאליל מקומי אל הים. בשל כך נסקלה סאלסה למוות, אך גופתה נמשתה מהים באורח נס ונקברה על גבעה בעיר. במקום קמה קפלה קטנה שהייתה מאוחר יותר לבזיליקת סאלסה הקדושה. הכנסייה הייתה לאתר עלייה לרגל ותושבי העיר התנצרו. במחצית השנייה של המאה ה-4 סבלה טיפזאה מהתקפות הברברים.

בשנת 430 כבשו הונדלים בהנהגת גאיזריק את האזור, וב-484 שלח המלך הונריק בישוף אריאני לעיר, ורבים מתושביה נמלטו לספרד או נרדפו באכזריות. העיר ידעה תקופת פריחה קצרה לאחר הכיבוש הביזנטי בשנת 534, אך שקעה במהלך המאה ה-6. לאחר הכיבוש הערבי ניתן לאתר הכינוי טפאסאד. העיר המודרנית של טיבאזה, שבה כ-10,000 תושבים, קמה בסמוך ועל האתר הארכאולוגי ב-1857. האתר שופץ בין 1968 ל-1973, ובמקום שוכן מוזיאון קטן המציג ממצאים מהמקום.

## האתר
מהתקופה הרומית השתמרו שרידיהן של ארבע כנסיות - הבזיליקה הגדולה והבזיליקה של הבישוף אלכסנדר על הגבעה המערבית ובזיליקת סאלסה הקדושה וכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים על הגבעה המזרחית. סביב הכנסיות בתי קברות שבהם סרקופגים מצופים בפסיפסים. בזיליקת סאלסה הקדושה עשויה מספינה ומשני מעברי צד, ורצפת הפסיפס שלה השתמרה. חומרי הבנייה של הבזיליקה הגדולה נלקחו ממנה במשך השנים, אך תוואי המבנה על שבעת מעבריו עדיין ניכר. מתחת למבנה שוכנים קברים שנחצבו בסלע, ואחד מהם בקוטר של 18 מטר הכיל 24 סרקופגים. עוד השתמרו בתיפאזה שרידים של שני בתי קברות, מרחצאות, נימפאום, תיאטרון ואמפיתיאטרון. עקבות קו הביצורים הרומי ניכרים בצידה המזרחי של העיר והנמל העתיק בצפונה. כ-10 ק"מ ממזרח לעיר שוכן המאוזוליאום המאוריטני העתיק "קבור א-רומייה", הכלול גם הוא בהכרזה.

## קישורים חיצוניים

* תמונות מתיפאזה
* מוזיאון תיפאזה
* 

קטגוריה:ערים עתיקות שנהרסו
קטגוריה:אפריקה: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:פיניקים: מושבות
עמוס 5

**עמוס 5** הוא לוויין תקשורת שפיתח התאגיד הרוסי **[[מערכות המידע הלווייניות רשטניוב|NPO PM]]** (הקרוי על שם רשטניוב) עבור חברת חלל תקשורת. לוויין זה הוא החמישי בסדרת לווייני התקשורת "'''עמוס'''". הלוויין שוגר ב-11 בדצמבר 2011, מאתר השיגור בייקונור שבקזחסטן, ותוכנן לשהות בחגורה הגיאוסטציונרית מעל יבשת אפריקה ולשרת לקוחות, אשר בהיעדר תשתיות כבלים מפותחות באפריקה, תהווה עבורם התקשורת הלוויינית תחליף חשוב. ב-21 בנובמבר 2015 אבד הקשר עם הלוויין. ב-15 בדצמבר הודיעה חברת חלל תקשורת כי אירע בלוויין כשל מוחלט וסופי ותפעול נוסף שלו יהיה בלתי אפשרי, ככל הנראה כתוצאה מקריסת מערכת אספקת החשמל.

## חתימה על הסכם לבניית הלוויין
ב-31 ביולי 2008, פורסם כי חלל תקשורת, המספקת שירותי תקשורת לוויינים באמצעות לווייני עמוס, חתמה על הסכם לבנייה של הלוויין עמוס 5. המחיר עבור אספקת הלוויין במועד הוא כ-157 מיליון דולר. זו הפעם הראשונה בה חברת חלל תקשורת לא מזמינה את לוויין התקשורת מהתעשייה האווירית, שבנתה את לווייני עמוס 1, 2, 3, 4 ו-6. חברת NPO PM הרוסית, יצרנית הלוויין, הייתה אחראית לתכנון, בניה ושיגור של יותר מ-1,160 לוויינים, כולל מערך לווייני הניווט של ברית המועצות (ואחר כך של רוסיה), גלונאס. בחירת יצרנית שונה גרמה לכך שעמוס 5 שוגר לפני עמוס 4.

## מיקום בחלל ותחומי תדרים
מיקומו של הלוויין בחלל בקו האורך 17° מזרח, מעל יבשת אפריקה. המטע"ד של הלוויין עמוס 5 נבנה, כקודמיו בלווייני עמוס, על ידי חברת Thales Alenia Space. ללוויין 18 משיבים בתחום C ו-18 משיבים בתחום Ku.

## עמוס 5i
ב-25 בנובמבר 2009 הודיעה חברת חלל תקשורת כי על מנת לענות לביקושים מוקדמים עבור שירותי עמוס 5 באפריקה, הגיעה החברה להסכם להעברה ולהצבת לוויין תקשורת שכור מתוצרת אמריקאית באופן זמני, למתן שירותים באפריקה בהקדם עד ששוגר עמוס 5 ב-2011. הלוויין שכינויו עמוס i5, הוצב בדצמבר 2009, בנקודה בחלל אליה הגיע בהמשך הלוויין עמוס 5. החברה החלה לספק באמצעותו שרותי תקשורת לוויינית מוקדמים באפריקה בינואר 2010, ללקוחות הממתינים להפעלתו המסחרית של עמוס 5 ששוגר בסוף 2011. הלוויין איבד את אמינותו התפעולית לפני שעמוס 5 שוגר וחלל תקשורת העבירה את הלקוחות שקיבלו באמצעותו שרות, ללוויינים אחרים. לאחר שהושלמו בדיקות המערכות של עמוס 5, הועברו אליו הלקוחות.

## תקלות
במאי 2012 התגלתה תקלה בספק הכוח מספר 1 שגרמה לירידה בביצועי הלווין. בעקבות התקלה החלו בשימוש בספק כוח מספר 2.

בספטמבר 2012 דיווחה חברת חלל תקשורת שהתגלתה תקלה בספק כוח מספר 2, אשר מונעת ממנו להפעיל חלק ממנועי הלוויין, אשר אחראים על יציבותו ושמירת מיקומו בחלל, וכי יש חשש לקיצור חיי הלווין.
תקלה שלישית, אשר דווחה באוקטובר 2013, התגלתה שוב בספק כוח 2 של הלוויין. תקלה זו פוגעת ביכולת להעביר מתח חשמלי לשני מנועים של הלוויין והייתה עלולה, על פי חוות דעתו של היצרן ISS, לגרום לקיצור של 11 חודשים או יותר באורך חיי הלוויין (שתוכנן ל-15 שנים).

ב-21 בנובמבר 2015 בשעה 06:45 בבוקר שעון ישראל אבד הקשר עם הלווין ובעקבות כך הופסקו השירותים שסופקו דרכו. חלל תקשורת מסרה שהלוויין מבוטח בסכום של 158 מיליון דולר. לאחר כשלושה שבועות הודיעה החברה כי הכשל הוא מוחלט וסופי ותפעול נוסף של הלוויין יהיה בלתי אפשרי. על פי תצפיות אופטיות שנערכו, הלוויין נצפה בנקודת המסלול והוא מסתובב בקצב אופייני ללוויין שמערכותיו אבדו באופן מוחלט.

## קישורים חיצוניים

* 
* חברת חלל תקשורת - האתר הרשמי 
* חברת רשטנב - האתר הרשמי 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:תוכנית החלל הישראלית
קטגוריה:לווייני עמוס
גלישה זוויתית

ממוזער|250px|ילדה גולשת באומגה בפארק האתגרים שליד רמת השופט
שמאל|ממוזער|250px|גלישה זוויתית מעל אגם בעזרת מתקן אומגה
**גלישה זוויתית** או **אומגה** היא מתקן בידורי הנמצא בגני משחקים, ובגרסאות מקצועיות הפך לתת-ענף בספורט אתגרי. בעברית, הכנוי הנפוץ למתקן הוא "אומגה", בשל צורת הגלגלת וידיות האחיזה, המזכירה את האות היוונית אומגה, Ω.
## מבנה

המתקן בנוי מכבל (בדרך כלל מפלדה) המקשר בין שתי נקודות בגבהים שונים. הגולש עומד בקצה הגבוה, נרתם או מחזיק בגלגלת אשר מורכבת על הכבל, ומחליק עליו בכוח המשיכה.

## בישראל
האומגה הארוכה בישראל נמצאת בירושלים, היא יוצאת ממרכז המבקרים של עיר דוד בטיילת ארמון הנציב, ומגיעה ליער השלום. אורכה הוא 731 מטרים.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ספורט אתגרי
קטגוריה:מתקני שעשועים
דוכס קלרנס

**דוכס קלרנס** (באנגלית: **Duke of Clarence**) הוא תואר אצולה המוענק באופן מסורתי בממלכה המאוחדת (ולפניה בממלכת אנגליה) לבני משפחת המלוכה הזוטרים. תואר זה הוענק שלוש פעמים בממלכת אנגליה, פעם אחת בממלכת בריטניה הגדולה ובפעם החמישית בממלכה המאוחדת.

## דוכסי קלרנס
[ממוזער|222px|שמאל|[ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת|ויליאם הרביעי היה דוכס קלרנס בין 1789 ועד הכתרתו בשנת 1830.]]
תואר "דוכס קלרנס" הוענק לראשונה לליונל מאנטוורפן, בנו השלישי של מלך אנגליה אדוארד השלישי, בשנת 1362. לאחר מותו של ליונל בלא בנים, בוטל התואר.

התואר הוענק בפעם השנייה עבור תומאס מלנקסטר, בני השני של המלך הנרי הרביעי בשנת 1412. לאחר מותו בלי בנים, בוטל התואר.

התואר הוענק בפעם השלישית עבור ג'ורג' פלנטג'נט, אחיו של אדוארד הרביעי, בשנת 1461. ג'ורג' איבד את התואר בשנת 1478 לאחר שהורשע בבגידה ובקשירת קשר נגד אחיו.

התואר היה אמור להיות מוענק בפעם הרביעית עבור גילפורד דדלי, בעלה של ליידי ג'יין גריי, לאחר הכתרתה, אולם היא הודחה והוצאה להורג יחד עם בעלה לפני מתן התואר.

התואר הוענק בפעם הרביעית לנסיך ויליאם (לימים המלך ויליאם הרביעי), בשנת 1789. ויליאם היה בנו השלישי של המלך ג'ורג' השלישי. לאחר הכתרתו בשנת 1830 שבה הדוכסות להיות רכוש הכתר.

התואר הוענק בפעם החמישית לנסיך אלברט ויקטור, נסיך ויילס - בנו הבכור של אלברט אדוארד, נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי). אלברט ויקטור נפטר מדלקת ריאות בשנת 1892 והדוכסות שבה להיות רכוש הכתר.

תואר משני הכפוף לתואר זה הוענק על ידי המלכה ויקטוריה לבנה, לאופולד, דוכס אולבני ולבנו, הנסיך צ'ארלס אדוארד.

## דוכסות קלרנס
מקור שם הדוכסות בעיר קלייר שבסאפוק, שהייתה בבעלותו של ליונל מאנטוורפן, הדוכס הראשון מקלרנס. רעייתו של ליונל, אליזבת דה בורג, רוזנת אלסטר הייתה יורשת של משפחת דה קלייר, והייתה הבעלים של אחוזת קלייר ואדמותה האחוזה, בה התגוררה עם בעלה.

לאחר איחוד הכתרים בשנת 1603 החל הנוהג להעניק את התואר המשולב - "דוכס קלרנס ואבונדייל" או "דוכס קלרנס וסנט אנדרוז", וזאת מאחר שאבונדייל וסנט אנדרוז הן עיירות בסקוטלנד.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:המלוכה הבריטית
קלרנס
*
ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס

**ליונל מאנטוורפן** (באנגלית: **Lionel of Antwerp**; 29 בנובמבר 1338 - 17 באוקטובר 1368) היה בנו השלישי של אדוארד השלישי מלך אנגליה ושל פיליפה מאנו. ליונל היה השני מבין שני הבנים שהגיעו לבגרות (אחד מאחיו נפטר בינקותו). ליונל כונה "מאנטוורפן" מאחר שנולד בעיר זו.

## ביוגרפיה
עוד בהיותו ילד הוחלט שליונל ינשא לאליזבת דה בורג, רוזנת אלסטר, בתו ויורשתו של ויליאם דון דה בורג, רוזן אלסטר. ליונל ואליזבת נישאו בשנת 1352, אבל בשל האירוסים הוא הוכרז כרוזן אלסטר כבר בשנת 1347. לבני הזוג נולדה בת אחת - פיליפה.

בשנת 1345 הכריז עליו אביו כנציגו הרשמי, ובשנת 1355 נסע ליונל לצרפת כנציג המלך, אולם פרט לביקור זה שהה באירלנד כנציגה של אנגליה. בשנת 1361 מונה למושל אירלנד, ובנובמבר באותה שנה קיבל את התואר דוכס קלרנס.

בשנת 1363 נפטרה אליזבת בעת שבני הזוג שהו בדבלין.

ליונל ניסה לבסס את השלטון האנגלי באירלנד אולם זכה להצלחה מועטה. לאחר שקיים פרלמנט (כינוס אצילים) בקילקני שהעביר את חוק קילקני בשנת 1367 הפסיק בניסיונותיו ושב לאנגליה.

ב-28 במאי 1368 נשא ליונל לאישה את ויולנטה (1353 לערך - נובמבר 1386) בתו של גלאצו ויסקונטי השני, שליט פאביה. ליונל נסע לאיטליה על מנת לפגוש את רעייתו, טקס הנישואין נערך ברוב פאר במילאנו והחגיגות נמשכו מספר חודשים. במסגרת החגיגות הוגשו המנות לשולחן מוזהבות באמצעות משחה של חלמון, זעפרן וקמח מעורב בעלי זהב אמיתיים. למוזמנים חולקו מתנות כגון סוסים, כלבי ציד, שריונות, גלימות יקרות ועוד. עם המוזמנים נמנו המשוררים פטרקה וג'פרי צ'וסר וההיסטוריון ז'אן פרואסאר. ארבעה חודשים לאחר החתונה, בעת ששהה באלבה חלה ליונל ונפטר. ישנה סברה לפיה ליונל הורעל על ידי אביה של ויולנטה. היא נישאה מאוחר יותר לבן-דודה, לודביקו ויסקונטי.

## צאצאיו של ליונל
בתו היחידה, פיליפה, נישאה בשנת 1368 לאדמונד מורטימר, רוזן מרץ', ונכדתם אן מורטימר נישאה לריצ'רד מקוניסבורג, רוזן קיימברידג'. טענת בנם, ריצ'רד, דוכס יורק ויורשיו לבית יורק לכתר האנגלי התבססה למעשה על היותו של ליונל בנו של מלך אנגליה.וכשאדוארד הרביעי עלה לשלטון, הוא התבסס בעצם על ייחוסו לליונל.

## קישורים חיצוניים

[ימין|ממוזער|150px|גרסה משוערת של [שלט אצולה|שלט האצולה של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס]]
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אישים הקבורים במנזר וסטמינסטר
קטגוריה:בית פלנטג'נט
קטגוריה:דוכסי קלרנס
קטגוריה:מסדר הבירית: אבירים וגבירות מלכותיים
קטגוריה:לורד לוטננט של אירלנד
קטגוריה:ילידי 1338
קטגוריה:נפטרים ב-1368
כונדרויטין סולפט

**כונדרויטין סולפט** (באנגלית: **Chondroitin sulfate**) הוא גליקוזאמינוגליקן (GAG) הקשור לקבוצת סולפט. מורכב מרצף חוזר של סוכרים (אצטילגלוקוזאמין וחומצה גלוקורונית). בדרך כלל מחובר לחלבון כחלק מפרוטאוגליקן (רב סוכר עם חלק חלבוני). שרשרת כונדרויטין יכולה להגיע עד לרצף של מאה סוכרים עם אפשרות לקבוצות סולפט בכמויות ומקומות שונים. מדע הגליקוביולוגיה מנסה להבין, בין השאר, את מגוון הגליקוזאמינוגליקנים הגדול הזה. כונדרויטין סולפט משמש רכיב חשוב בסחוס ונותן לו את היכולת להתנגד לדחיסה. מסיבה זו, כונדרויטין סולפט וגלוקוזאמין משמשים כתוספי תזונה לטיפול בדלקת מפרקים ניוונית.

## קישורים חיצוניים

* 
* פרופ' רפאל סגל, כונדרואיטין סולפאט עשוי להאט אוסטאוארתריטיס של הברך, אתר הרופא.

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:גליקוזאמינוגליקנים
לואיס אייזנברג

**לואיס אייזנברג** (באנגלית: **Louis R. Eisenberg**; 1876, אודסה – ?), שחמטאי יהודי-אוקראיני-אמריקאי.

## ביוגרפיה
אייזנברג למד בקולג' ניקולס ולאחר מכן למד עיתונאות. בשנת 1902 נסע למונטה קרלו כדי להשתתף בתחרות האמנים הבינלאומית לשחמט ובמקביל סיקר את התחרות עבור עיתונו Odesskiya Novosti
. אייזנברג הגיע למקום ה-18 אך חולל סנסציה בגוברו על שחקן הצמרת הרי נלסון פילסבורי. בתחרות עצמה ניצח גזה מארוצי.

ידיעה מיום 16 באוגוסט 1903 בעיתון New York Tribune מציגה את אייזנברג כשחקן המייצג את שיקגו בדו-קרב טלגרפי נגד מועדון השחמט של ברוקלין וכי קבע את משכנו בעיר פיטסבורג.
הוא ייצג את שיקגו בדו-קרבות נוספים בשנים 1904 ו-1909.

אייזנברג חלק מקום חמישי בתחרות סנט לואיס בשנת 1904 (הקונגרס האמריקאי השביעי). בתחרות ניצח פרנק מרשל. אייזנברג השתתף באליפות מדינת ניו-יורק לשנת 1909 וחלק מקום ראשון עם הובל וצירן. בפלייאוף ניצח הובל.

## קישורים חיצוניים

* משחקי השחמט של לואיס אייזנברג, באתר צ'סגיימס 

## הערות שוליים

קטגוריה:יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית
קטגוריה:שחמטאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:שחמטאים יהודים אוקראינים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1876
תוסף תזונה

[טקסט=|ממוזער|300x300 פיקסלים|תוספי תזונה על מדפי [מרכול|סופרמרקט בארצות הברית]]

**תוסף תזונה** הוא מוצר הנמכר בצורה של כמוסות, טבליות, משקאות או צורות אחרות, המכיל ויטמינים, מינרלים, חומצות אמינו, חומצות שומן, רכיבים צמחיים או רכיבי תזונה אחרים שמטרתם לספק למשתמש חומרים חיוניים החסרים או לא מספיקים, בדיאטה הרגילה. יש תוספי תזונה שמומלצים לציבור מסוים, כגון צמחוניים, תינוקות, נשים בהריון וכדומה.

תוספי תזונה אינם נחשבים לתרופה. תוספי תזונה מיוצרים במפעלים ייעודיים ונדרשים לקבל אישור שיוצרו בתנאי ייצור נאותים (GMP). בין התוספים הנפוצים ניתן לציין ויטמינים ומולטיוויטמינים, מינרלים, ברזל, חומצה פולית, פרוביוטיקה, חומצות שומן כגון אומגה 3, תוספי תזונה טבעיים המומלצים ברפואה האלטרנטיבית, ותוספים ייעודיים לאתלטים .

נכון ל-2015 שוק תוספי התזונה בארצות הברית מוערך ב-37 מיליארד דולרים וישנם 50,000 תוספי תזונה שונים למכירה בארצות הברית לבדה.

אין להתבלבל בין תוסף תזונה לבין "תוסף מזון", הכולל רכיבים המוספים למוצרי מזון כגון צבעי מאכל, ממתיקים וכדומה.

## תוספי תזונה ובריאות
ישנם מספר תוספי תזונה, שמחקרים קליניים מובהקים הראו תועלת ברורה אצל הנוטלים אותם. כך לדוגמה נטילת ויטמין D, חומצה פולית, וברזל לנשים בהריון.

מחקרים מדעיים אחרים מצאו קשר בין צריכה נבונה של תוספי תזונה לבין שיפור באיכות החיים. לדוגמה מחקר בארצות הברית, מצא שיפור משמעותי באיכות החיים של שחקני פוטבול מקצועיים לאחר פרישתם. תוספי התזונה הקלו על כאבים כרוניים, וגרמו לשיפור בבריאות הנפש והזיכרון.

עם זאת, מרבית החוקרים והרופאים מסתייגים מהמלצות לכלל האוכלוסייה על נטילת תוספי תזונה מסוימים, ומזהירים שכדאי לצרוך אותם רק בנסיבות בריאותיות מסוימות, לאחר היוועצות עם רופא, ואך ורק דרך בתי המרקחת ומפיצים מורשים. חוקרים אלו נתלים במחקרים שונים על השפעות שליליות שעלולות להיגרם כתוצאה מנטילת תוספי ויטמינים ללא סיבה מיוחדת, ביניהם מחקר מטא-אנליזה שאוגד בתוכו 277 מחקרים, שהראו ששילובים מסוימים של תוספי ויטמינים עם הרגלי תזונה עלולים להגביר סיכון לשבץ.

### פיקוח ורגולציה
[ממוזער|שלט הסבר על תוספי תזונה בסניף [סופר-פארם|סופר פארם של אור יהודה]]
[ממוזער|שלט הסבר על תוספי תזונה ב[בית מרקחת של קופת חולים מאוחדת בתל אביב]]

בארצות הברית, מנהל התרופות והמזון האמריקאי, ה-FDA, אוסר על משווקי תוספי תזונה לציין כי הם יכולים לרפא או לסייע למנוע מחלות. הם יכולים לציין כי לתוסף עשוי להיות השפעה חיובית על הבריאות, אך ורק אם יש מחקרים מדעיים שתומכים בכך.

עם זאת, יש מבקרים רבים הטוענים כי החוק הנוכחי והפיקוח רופף מדי והיכולת לקנות תוספי תזונה באינטרנט מסכנת את הציבור. משרד המבקר בארצות הברית, המספק לקונגרס נתונים, דיווח כי בבדיקות שונות של תוספי תזונה נמצאו חומרים שעלולים להיות מסוכנים — ובהם ארסן, כספית וקדמיום, 59% מהתוספים הכילו סוגי צמחי מרפא השונים מאלה שצוינו בתווית והמינונים שנמצאו בפועל בגלולות ששווקו היו שונות משמעותית מאלו שצוינו על התווית.

ב-2015 בפשיטה של משטרת ישראל, בשיתוף האגף לאכיפה ופיקוח במשרד הבריאות, נתפסו תוספי תזונה מזויפים מסין והודו שהבטיחו לסייע בהרזיה, לטפל באין אונות וסטרואידים אנאבוליים ל"ניפוח" שרירים. המוצרים הכילו חומרים תרופתיים פעילים ומסוכנים שאסורים לנטילה ללא מרשם רופא, ואף עשויים לגרום לשבץ ופגיעה בכבד.

## ראו גם
* רפואה אלטרנטיבית
* טיפול תרופתי עצמי

## קישורים חיצוניים

* תקנות בריאות הציבור (מזון) (תוספי תזונה), התשנ"ז-1997, באתר משרד הבריאות
*
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

*
גדליהו בן פשחור

**גְּדַלְיָהוּ בֶּן פַּשְׁחוּר** הוא דמות מקראית מספר ירמיהו. מוזכר כאחד מאויביו הפוליטיים של ירמיהו שקראו למותו בעקבות נבואותיו על חורבן ירושלים בידי הבבלים:

באוגוסט 2008 פורסם כי התגלתה בעיר דוד טביעת חותם על גבי בולה שמו של גדליהו בן פשחור בחפירותה של הארכאולוגית אילת מזר. הבולה נמצאה במתחם מבנה האבן הגדול, לא רחוק מהמקום בו נחשפה, מספר שנים קודם לכן, בולה עם שם של אויב פוליטי נוסף של ירמיהו, המוזכר באותו פסוק, יהוכל בן שלמיה.

גדליהו הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.

## קישורים חיצוניים
* 
*

## הערות שוליים

קטגוריה:אישים בספר ירמיהו
קטגוריה:אישים בתנ"ך המוזכרים במקורות חיצוניים
קטגוריה:אישי תנ"ך שממצאים ארכאולוגיים פורשו כשייכים להם