מסע הצלב של הברונים

**מסע הצלב של הברונים** (באנגלית: **The Barons' Crusade**) נערך בין השנים 1239–1241 ומייצג את אחת מנקודות השיא במאמץ האפיפיורי להפוך את מסעי הצלב למפעל נוצרי אוניברסלי. מסע זה, שהוכרז על ידי האפיפיור גריגוריוס התשיעי, הוביל להקמתן של שתי משלחות נפרדות: האחת לארץ הקודש והשנייה להגנת האימפריה הלטינית של קונסטנטינופול. למרות היעדר הנהגה מרכזית של מלכי אירופה, הצליחו הברונים שהובילו את המסע – ובראשם **תיבו הרביעי משמפאן** ו**ריצ'רד רוזן קורנוול** – להשיג הישגים טריטוריאליים חסרי תקדים עבור ממלכת ירושלים, בעיקר דרך דיפלומטיה מתוחכמת וניצול היריבויות הפנימיות בשושלת האיובית.

## הרקע והקריאה למסע הצלב (1234–1239)
היוזמה למסע הצלב החלה בסתיו 1234, כאשר האפיפיור גריגוריוס התשיעי הפנה את מלוא תשומת לבו להכנת משלחת צבאית לסיוע לממלכת ירושלים. האפיפיור פיתח קמפיין הטפה חדשני בהיקפו שנועד לגייס את כלל עמי אירופה, תוך שימוש במנגנון של "פדיון נדרים" (Vow Redemption), שאפשר לאנשים שלא יכלו להילחם פיזית לתרום כסף למען המסע בתמורה למחילה על חטאיהם. גריגוריוס התמקד בחשיבות שחרורו המלא של **הר הבית**, אזור שנותר תחת שליטה מוסלמית גם לאחר הסכמי יפו של 1229, והציג את המצב הדתי בירושלים כעילה המרכזית למלחמה.

הקריאה למסע הצלב נתקלה בתגובות מעורבות ברחבי אירופה, כאשר המאבקים הפוליטיים בין האפיפיורות לקיסרות הרומית הקדושה של פרידריך השני השפיעו על קצב ההתארגנות. האפיפיור נאלץ להתמודד עם מרידה בתוך רומא ב-1234, דבר שהסיט את משאביו זמנית מהארגון הצלבני למאבקים מקומיים באיטליה.

## המאמץ להסטת המסע לקונסטנטינופול
בשנת 1235, בעקבות משבר חמור באימפריה הלטינית של קונסטנטינופול, ניסה האפיפיור להסיט חלק ניכר מהכוחות הצלבניים לעבר הביזנטים והבולגרים ה"סכיזמטיים". גריגוריוס פנה למנהיגים בצרפת, הונגריה ואנגליה בדרישה שימירו את נדריהם למען הגנת קונסטנטינופול, בטענה כי נפילת האימפריה הלטינית תפגע בביטחון ארץ הקודש.

בהונגריה, המלך בלה הרביעי השתמש במשא ומתן עם האפיפיור כדי להקל את הלחץ הכנסייתי על המיעוטים הלא-נוצריים (יהודים, מוסלמים וקומנים) בממלכתו, ובסופו של דבר לא יצא למסע באופן פעיל. בצרפת, הברונים הבולטים כמו תיבו הרביעי משמפאן ופטר מבריטני התנגדו בתחילה לשינוי היעד, מה שהוביל למתחים קשים מול הקוריה הרומית.

## ההיערכות בשמפאן, בריטני ואנגליה והשפעתה על היהודים
ההכנות הצבאיות בשמפאן ובבריטני גבו מחיר כבד מהקהילות היהודיות והמיעוטים המקומיים. **תיבו הרביעי משמפאן**, שהיה זקוק למימון מהיר לאחר שהאפיפיור עיכב את העברת כספי הכנסייה, הטיל "קפטיו" (Captio) – מס החרמה – על יהודי שמפאן והשתמש ברווחים למימון צבאו. בנוסף, ערב יציאתו, הוא אישר הוצאה להורג המונית של כ-180 כופרים במונט-אימה (Mont-Aimé) כדי להוכיח את דבקותו הדתית. בבריטני, המצב היה אלים אף יותר; בשנת 1236 נערכו פרעות המוניות שבהן נרצחו אלפי יהודים על ידי צלבנים שהתכוננו למסע.

באנגליה, המצב היה שונה בזכות שליטתו הישירה של המלך **הנרי השלישי** ביהודים, דבר שמנע אלימות המונית. עם זאת, המלך הטיל מיסים כבדים על הקהילה היהודית כדי לסייע במימון המסע של אחיו, ריצ'רד רוזן קורנוול. בנובמבר 1239 נשבעו הברונים האנגלים ב**שבועת נורת'האמפון** כי יצאו אך ורק לירושלים ולא יוסתו למלחמות פנימיות באירופה.

## המערכה בארץ ישראל (1239–1241)
תיבו משמפאן הגיע לעכו בספטמבר 1239 בראש צבא מרשים של אצולה צרפתית, ביניהם הדוכס מבורגונדי והרוזן מבר. הצבא הצלבני נמצא במבוכה עקב חילוקי דעות בין המנהיגים המקומיים לגבי האסטרטגיה הראויה מול מצרים ודמשק.

### קרב בית חאנון (1239)

ב-12 בנובמבר 1239, כוח צלבני בפיקודם של **אנרי מבר** ו**אמלריך ממונפור** יצא לפשיטה חסרת אחריות לכיוון עזה, בניגוד להוראות המפורשות של תיבו משמפאן. הכוח נפל למארב מצרי מתוכנן בבית-חאנון; הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת, אנרי מבר נהרג, ואמלריך ממונפור נלקח בשבי יחד עם מאות לוחמים.

### הישגים דיפלומטיים ותנאי השלום
בעקבות הכישלון הצבאי, פנה תיבו למסלול הדיפלומטי וניצל את הסכסוך בין **א-סאלח איסמעיל** מדמשק לבין אחיינו **א-סאלח איוב** ממצרים. בקיץ 1240 נחתמה ברית עם דמשק, במסגרתה הוחזרו לממלכת ירושלים שטחים נרחבים: הגליל (כולל צפת וטבריה), בית לחם ורוב שטחי העיר ירושלים. הסכם זה עורר זעם דתי בעולם המוסלמי והוצג כבגידה בעקרונות הג'יהאד. תיבו עזב את הארץ בספטמבר 1240 לאחר שביקר בירושלים.

### המשלחת של ריצ'רד מקורנוול
באוקטובר 1240 הגיע **ריצ'רד רוזן קורנוול** לעכו ומצא ממלכה מפולגת בין המסדרים הצבאיים (הטמפלרים שתמכו בדמשק וההוספיטלרים שתמכו במצרים). ריצ'רד בחר בגישה פרגמטית וחתם על שביתת נשק עם הסולטן המצרי א-סאלח איוב, שהבטיח את שחרור השבויים מקרב עזה והשלים את ביצור אשקלון.

## ההשפעה על הקהילות היהודיות באירופה ודינמיקת המיעוטים
מסע הצלב של הברונים, על אף שהתנהל בהנהגת אצולה מקומית ולא תחת פיקודם הישיר של מלכי אירופה, חולל תמורות משמעותיות במעמדם של המיעוטים הלא-נוצריים ביבשת, ובפרט בקהילות היהודיות בצרפת, אנגליה והונגריה. בעוד שהאפיפיור גריגוריוס התשיעי ביקש לאחד את העולם הנוצרי תחת המטרה המשותפת של הגנת ארץ הקודש וקונסטנטינופול, מסע ההטפה למלחמה הקדושה עורר במקומות רבים גלי אלימות וניצול כלכלי שהופנו כלפי היהודים כמיעוט חשוף.

### פרעות תתקצ"ו (1236) במערב צרפת
האירוע הטראגי ביותר הקשור למסע הצלב התרחש עוד בשלבי ההתארגנות המוקדמים. באביב 1236, בעקבות הטפות נלהבות למסע הצלב באזורי בריטני, אנז'ו ופואטו, התפרץ גל של אלימות המונית נגד הקהילות היהודיות. הכרוניקות הנוצריות והיהודיות כאחד מתארות טבח נורא; הכרוניקן שלמה בן וירגה מציין בחיבורו "שבט יהודה" כי "כל הרשעים שבמדינות פואטו ובריטני... הרגו ביהודים והשמידו אותם".

על פי דיווחים שהגיעו לאפיפיור, הצלבנים הרגו כ-2,500 יהודים, כולל נשים הרות וילדים, וחלק מהקרבנות נרמסו תחת פרסות סוסים. הפרעות לוו בביזה המונית של רכוש ובשריפה פומבית של ספרי קודש יהודיים. האפיפיור גריגוריוס התשיעי הגיב בחריפות ושלח איגרות למלכי צרפת ואנגליה ולבישופים המקומיים, ובהן גינה את האלימות והזכיר כי הכנסייה מחויבת להגנה על היהודים מכוח הבולה "Sicut Judeis", אך סמכותו המעשית בשטח הייתה מוגבלת והפורעים לא נענשו בחומרה.

### גזירת הגירוש מבריטני (1240)
הקהילות היהודיות ששרדו את פרעות 1236 במערב צרפת עמדו בפני מהלומה נוספת בשנת 1240. ז'אן הראשון, דוכס בריטני, הוציא צו גירוש מוחלט לכל יהודי הדוכסות ("Assize of Jews"). הצו קבע כי אף יהודי לא יוכל להישאר בבריטני, כל החובות ליהודים בוטלו, וכל הרכוש הממושכן הוחזר לבעליו הנוצרים ללא תשלום.

ההיסטוריונים מציינים כי הגירוש נבע מהיחלשות הערך הכלכלי של היהודים לאחר הביזה של 1236, ומניצול ההזדמנות של הדוכס לפייס את אציליו, שרבים מהם היו שקועים בחובות כבדים ליהודים בשל הוצאות המסע לארץ ישראל.

### מימון המסע דרך "קפטיו" בשמפאן
בשמפאן, תיבו הרביעי (Thibaut IV) נקט בגישה של ניצול פיננסי שיטתי במקום אלימות פיזית המונית. הוא הטיל "קפטיו" (Captio) – החרמה חד-פעמית של כל רווחי הריבית שצברו המלווים היהודים. תיבו הצדיק את המעשה במונחים דתיים, כ"טיהור" הכספים מחטא הריבית (Usury) לטובת המטרה הקדושה של שחרור ירושלים. העובדה שחלק ניכר מהכספים הושאר באוצר הדוכס ולא הוחזר לחייבים מעידה על כך שהיה זה מנגנון מימון יעיל למסעו הצבאי.

### יהודי אנגליה ומדיניותו של הנרי השלישי
באנגליה, המצב היה שונה בזכות שליטתו הריכוזית של המלך הנרי השלישי ביהודים, שנחשבו ל"רכוש הכתר". המלך מנע פרעות המוניות כדי לשמור על מקור הכנסה חיוני זה, אך הטיל מיסים כבדים על הקהילה כדי לממן את המסע של אחיו, ריצ'רד רוזן קורנוול. בשנת 1237 נדרשו היהודים לשלם 3,000 מרקים למימון משלחתו של ריצ'רד. היחסים בין הצלבנים האנגלים ליהודים היו מתוחים; הכרוניקן מתיה פריס מציין מקרים של תלונות נגד מלווים יהודים על גביית ריבית "מופרזת", אך המערכת המשפטית המלכותית דאגה בדרך כלל ליישוב סכסוכים אלו בבתי משפט ולא בחרב.

### המשא ומתן בהונגריה: הקלה בלחץ על היהודים
בניגוד למתרחש במערב, בהונגריה הוביל מסע הצלב באופן פרדוקסלי לשיפור זמני במעמד היהודים והמיעוטים הלא-נוצריים. המלך בלה הרביעי עמד תחת לחץ כנסייתי כבד ליישם את "שבועת ברג" (Oath of Bereg) מ-1233, שדרשה להרחיק יהודים ומוסלמים מכל תפקיד ציבורי ולחייבם בענידת סימני זיהוי.

כאשר האפיפיור גריגוריוס התשיעי ניסה להסיט את בלה הרביעי למסע צלב נגד האימפריה של ניקאה (ביזנטיון), המלך השתמש במשא ומתן כדי לקבל ויתורים. כדי להבטיח את סיועו של בלה, האפיפיור השעה רבות מהתקנות המפלות ואישר למלך להמשיך להשתמש ביהודים ומוסלמים כגובי מיסים ומנהלים פיננסיים, תחת פיקוח נוצרי סמלי בלבד.

### מעמד היהודים בארץ ישראל בתקופת הברונים
עם החזרתה של ירושלים לשליטה נוצרית כמעט מלאה (למעט הר הבית) במסגרת הסכמי תיבו משמפאן וריצ'רד מקורנוול, התעוררה מחדש סוגיית ההתיישבות היהודית בעיר הקודש.

בירושלים חיה קהילה יהודית קטנה שהתפתחה מאז כיבוש צלאח א-דין ב-1187, כאשר בוטל האיסור הצלבני הקדום על ישיבת יהודים בעיר. מסמכים מהגניזה הקהירית מעידים כי קהילת "האשקלונים" (יהודים שנדדו מאשקלון לירושלים לאחר חורבן עירם ב-1191) הייתה פעילה בעיר בתקופת מסע הצלב של הברונים.

על אף שירושלים הועברה לידיים נוצריות, ההסדרים הדיפלומטיים המורכבים השאירו את המקומות הקדושים המוסלמיים (כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא) תחת פיקוח מוסלמי, דבר שיצר מרחב של סובלנות דתית יחסית שאפשר גם ליהודים להמשיך ולהתגורר בסביבת העיר. עם זאת, היציבות הייתה זמנית בלבד; הפלישה הח'ואריזמית ב-1244 שמה קץ להישגי הברונים והובילה לחורבן הקהילה היהודית והנוצרית בירושלים כאחת.

## השפעה היסטורית ואחרית הדבר
מסע הצלב של הברונים הצליח להשיב לממלכת ירושלים את רוב השטחים שאבדו לה בשנת 1187. בתקופה זו הגיעה הממלכה לשיא התפשטותה הטריטוריאלית במאה ה-13.

עם זאת, ההישגים היו קצרי ימים. חוסר האחדות בין הברונים המקומיים והמסדרים הצבאיים, יחד עם עליית כוחם של הממלוכים, הובילו לקריסת ההסדרים הדיפלומטיים. בשנת 1244 פלשו השבטים הח'ואריזמים לארץ ישראל, כבשו את ירושלים והביסו את הצבא הצלבני ב**קרב הירביה (לה-פורבי)**, מה שסימן את סוף תקופת הפריחה של "מסע הצלב של הברונים".

## ראו גם
* מסעי הצלב

## לקריאה נוספת
* פראוור, יהושע (1984). "תולדות ממלכת הצלבנים בישראל". ירושלים: מוסד ביאליק, כרך ב'.
## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מסעי הצלב