מברק ריגנר

שמאל|ממוזער|250px|מברק ריגנר
**מברק ריגנר** הוא כינויו של מברק שבו הביא גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ בעת מלחמת העולם השנייה, לידיעת העולם את הידיעה שמסר לו התעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי - תוכנית ההשמדה הטוטאלית של היהודים באירופה על ידי גרמניה הנאצית.

## המברק
בימי מלחמת העולם השנייה פעל בפולין תעשיין גרמני אנטי-נאצי ושמו אדוארד שולטה כמנהל חברת מכרות גרמנית. אזור פעולתו היה בשלזיה, בקרבת מקום למחנה ההשמדה אושוויץ. במסגרת תפקידו נסע לעיתים קרובות לשווייץ, ובהיותו שם מסר מידע לשירותי המודיעין של בעלות הברית. ב-29 ביולי 1942 עלה שולטה על רכבת מפולין לשווייץ, בנסיעה שמטרתה הייתה לחשוף בפני הארגונים היהודיים בשווייץ, ודרכם בפני בעלות הברית, את דבר ביצועו של "הפתרון הסופי" להשמדתם של כל יהודי אירופה באמצעות הגז ציקלון בה. בהגיעו לשווייץ נפגש שולטה בציריך עם איש עסקים יהודי בשם איזידור קופלמן, עמו היו לו קשרי עסקים, וגילה לו את הסוד הנורא. קופלמן העביר את המידע ליהודי בשם בנימין סגלוביץ', שניהל את לשכת המידע של הקהילות היהודיות בשווייץ. סגלוביץ' העביר את המידע לגרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.

ריגנר עמד על חשיבות הידיעה ועל חומרתה, וראה לנכון להעבירה לידי ממשלות בעלות הברית ומנהיגי יהדות העולם. ריגנר התקשר להווארד אלטיג, סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה, מסר לו את המידע וביקש שיעבירו למשרד החוץ האמריקאי, ולידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית. אלטינג העביר את המידע במברק למשרד החוץ, וציין כי ריגנר הוא מקור מהימן.

ריגנר העביר ב-29 באוגוסט 1942 מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית, גם לידיעת חבר הפרלמנט הבריטי היהודי סידני סילברמן. משרד החוץ האמריקאי לא העביר את תוכן המברק לרב וייז והרב וייז קיבל את תוכנו מידי סידני סילברמן.

המברק, שבספרי ההיסטוריה זכה לכינוי "מברק ריגנר", נחשב לידיעה שאישרה בעיני בעלות הברית ויהדות העולם את דבר ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה בידי הנאצים.

להלן תוכנו של המברק:

## תגובת בעלות הברית
לימים התברר כי המידע שהעביר אדוארד שולטה, שנכלל במברק ריגנר, איננו מדויק; רצח היהודים כבר לא היה בדיון ועמד להתחיל, אלא היה כבר בעיצומו, לאחר שהחל עם פעולות האיינזצגרופן בעת הפלישה לברית המועצות, והשימוש בחומצה פרוסית - ציקלון בה, כבר החל במחנה ההשמדה אושוויץ. כמו כן הידיעה כי נקבע מועד יעד לסיום ההשמדה בסוף 1942 לא היה נכון, ההשמדה נמשכה במלוא המרץ גם בשנים שלאחר מכן ועד לסיום המלחמה. גם במברק עצמו הובעה הסתייגות באשר לדיוקו של המידע. עם זאת היה במברק אישור למידע שהגיע לבעלות הברית ממקורות שונים בדבר ההשמדה הטוטלית.

אף על פי שמברק ריגנר היה הידיעה המוסמכת הראשונה על דבר השמדת היהודים, הייתה תגובת בעלות הברית רפה, מאכזבת והצהרתית בלבד. בתחילה סירב משרד החוץ האמריקאי להעביר את תוכנו לידיעת הרב וייז, לטענתו עקב חוסר אימות לתוכן המברק. כאשר הרב וייז קיבל את תוכן המכתב מידי סידני סילברמן, הוא שלח ב-9 בספטמבר 1942 מברק לתת שר החוץ סמנר וולס  ותת השר הזמינו לשיחה וביקש מהרב וייז שלא לפרסם את תוכנו עד שמידע יאושר. וייז הסכים לכך אך העביר את תוכן המברק למספר שרים בממשל, לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ולמספר אנשי כמורה נוצריים. ב-3 בספטמבר 1942 קיבל נשיא אגודת ישראל בניו יורק מברק דומה למברק ריגנר מאחד מאנשי ועד ההצלה שהוקם בשווייץ והודיע על כך לרב וייז שמיהר להקים ועדת חירום של מנהיגים יהודים. הממשל האמריקאי שוכנע לבסוף באמיתות מברק ריגנר וב-24 בנובמבר 1942 פרסם הרב וייז את תוכנו בעיתונות. מידע דומה מסרה גם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, ומשרד החוץ הבריטי אישר אף הוא את המידע. הידיעות על רצח היהודים החלו להופיע בכותרות ראשיות של עיתונים במדינות השונות.

ב-27 בנובמבר 1942 כונסה ועידה של האיגודים הגדולים של יהדות ארצות הברית, הקונגרס היהודי האמריקאי, בני ברית, המזרחי, אגודת ישראל, התאגדויות פועלים יהודים וגופים אחרים, ובה נשא דברים הרב וייז. וייז הודיע בוועידה כי לפי מסמכים שראה בעיניו במחלקת המדינה בוושינגטון התקבל אישור מפי "פקיד נאצי גבוה" לפקודת היטלר להשמיד את כל היהודים באירופה עד סוף 1942. וייז לא הזכיר את שמו של שולטה או את מברקו של ריגנר, אך מתוכן דבריו ברור כי הסתמך על מברק ריגנר.

למחרת, ב-28 בנובמבר 1942 שיגרו הרב וייז ונשיא ההסתדרות הציונית, ד"ר חיים ויצמן, מברק אל הוועד הלאומי בירושלים בו נאמר בין השאר:

פרסום דבר ההשמדה הגיע לשיאו כאשר ממשלות בעלות הברית וממשלת צרפת החופשית פרסמו ב-17 בדצמבר 1942 הודעה משותפת, שהתפרסמה בו בזמן במוסקבה, בלונדון ובוושינגטון על השמדת יהודי אירופה. בהודעה נמסר כי נרצחו מאות אלפי יהודים, בעת שמספר הנרצחים בפועל היה כבר מיליונים. בהצהרה התחייבו ממשלות בעלות הברית להעניש את האחראים לפשע זה. ההצהרה אמרה, בין היתר: 

למרות ההצהרה לא עשו ארצות הברית ובריטניה דבר כדי לעצור את ההשמדה. באותה עת עצמה, כאשר פורסמה ההצהרה, שירת בעמדת מפתח, בסמכות למתן היתרי הגירה לארצות הברית, עוזר שר החוץ האמריקאי לבעיות המלחמה המיוחדות, ברקינרידג' לונג, שעשה כמיטב יכולתו לסכל הצלת יהודים. 

ב-19 באפריל 1943, ביום בו החל מרד גטו ורשה, התכנסה באי ברמודה ועידת ברמודה שנועדה לעסוק בעניין פליטי המלחמה בני כל הגזעים והלאומים, ולא בעניין הפליטים היהודים בלבד. בוועידה השתתפו בריטניה וארצות הברית, ודיוניה נמשכו תשעה ימים. אף ארגון יהודי לא הוזמן להשתתף בוועידה, ונדחו פניות של ארגונים יהודיים שהציעו לנהל משא ומתן עם גרמניה להצלת יהודים, בטענה כי אין לנהל משא ומתן עם גרמניה עד לכניעתה המוחלטת. החלטות הוועידה נשמרו בסוד ועיקרן כי אין ביכולתן של בעלות הברית להקצות ספינות לחילוץ פליטים מאירופה וכי לא ינוהל כל משא ומתן עם הנאצים. ככל הנראה לא הייתה מטרת הוועידה להציל יהודים, אלא להרגיע את דעת הקהל במדינותיהן.

רק כשנה וחצי לאחר שיגור המברק, בינואר 1944, הקים הנשיא רוזוולט את הוועדה למען פליטי המלחמה שנועדה לפעול להצלת יהודים – אך פעולתה הייתה דלה; היא סייעה למנוע את משלוחם של חלק מיהודי בודפשט לאושוויץ, להציל מעט יהודים מאיטליה ולהקים מרכז לפליטים בניו יורק. על הקמת הוועדה כתב ריגנר בספר זיכרונותיו: "מאז מברקי הראשון חלפו 18 חודשים, שבמהלכם נמשך הטבח ללא פשרות ומיליוני יהודים הוקרבו".

## תגובת היישוב
### אי אמון
עם תחילת תהליך ההשמדה הטוטלית ב-1941 החלו להגיע לארץ ישראל ידיעות מקוטעות על רצח היהודים בשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידי הנאצים. במהלך 1942 התגבר זרם הידיעות. בתחילה התגובות בארץ היו של אי אמון, והידיעות שפורסמו בעיתונות העברית סוייגו בהערות על כך שאין להן אישור.

כאשר קיבל ריגנר את המידע מפיו של שולטה ושלח את מברקו לבעלות הברית, הוא העביר את תוכן המסר של שולטה לידיעת נציגי הסוכנות היהודית בז'נבה, חיים פזנר וריכרד ליכטהיים, ששהו בשווייץ הנייטרלית כדי לקיים ממנה קשרים עם היהודים בגרמניה ובשטחי הכיבוש. הם הביאו את המידע לידיעת חיים ברלס, מנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, שהעבירהּ לידיעת הנהלת הסוכנות בירושלים. הידיעה הגיעה לסוכנות בשיאה של התקופה שכונתה לימים מאתיים ימי חרדה, כאשר כוחות קורפוס אפריקה של הגנרל ארוין רומל התקדמו לכיוון תעלת סואץ וביישוב היה חשש כבד לכיבוש הארץ על ידי הנאצים. הנהלת הסוכנות שקלה והחליטה לא לפרסם את המידע באותם חודשי חרדה, כדי שלא לעורר פאניקה, ומשום הקושי להאמין במידע המחריד.

על הלך הרוחות ביישוב, שאנשיו סירבו להאמין בידיעה כה מחרידות העיד יעקב קורץ בספר עדות שראה אור עוד במהלך השואה:

בספרה "הנהגה במילכוד - היישוב היהודי נוכח השואה" כתבה על כך פרופ' דינה פורת:

בספרו "המליון השביעי - הישראלים והשואה" מתאר תום שגב גם הלך רוח של השלמה ביישוב עם הידיעות המחרידות: 

### שינוי היחס למברק ופרסום הודעה רשמית על השמדת היהודים
בראשית נובמבר 1942 חלפה החרדה לגורל היישוב כאשר הבריטים ניצחו את כוחותיו של רומל בקרב אל-עלמיין השני והדפו אותם מערבה. 

סמוך לאחר מכן הגיעה לארץ ישראל קבוצה מאנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית. הקבוצה כללה 69 יהודים, רובם נשים וילדים שרוכזו מ-13 ערים בפולין ו-17 מהם מגרמניה עצמה. הקבוצה עזבה את פולין ב-28 באוקטובר 1942, וב-11 בנובמבר 1942 יצאו אנשי הקבוצה ברכבת מווינה בדרכם לארץ ישראל. ב-14 בנובמבר 1942 חצתה הרכבת את הגבול לארץ ישראל והגיעה לתחנתה הסופית בתחנת הרכבת של עפולה. מעפולה יצאו אנשי הקבוצה בדרכם למחנה המעצר בעתלית לשם חקירה על ידי אנשי המודיעין הבריטי ונציגי הסוכנות היהודית. הם שוחררו מעתלית ב-23 בנובמבר 1942. היו בין אנשי הקבוצה שניים מחברי קיבוץ דגניה ב' ואיש האוניברסיטה העברית בירושלים, אנשי עילית ביישוב, המושרשים היטב בארץ, שעדויותיהם היו נאמנות על החוקרים, שהתקשו להתנער מחוסר האמון בידיעות כה קיצוניות ומזעזעות. אחד מאנשי הקבוצה, יעקב קורץ, איש ציבור ידוע ומנהיג ציוני בעיר הולדתו פיוטרקוב בפולין ותושב תל אביב, ניסה להבין את הרקע לתגובה בארץ. לדבריו גם יהודי פולין, שעל פניהם חלפו רכבות המוות ממערב וממרכז אירופה, ובסביבת מגוריהם נכחדו המוני יהודים, סירבו להאמין בקיומם של מתקני השמדה ומשרפות ולכך שהילדים, הזקנים והחולים מושמדים ראשונה. 

בשלב זה, לאחר שחלפה סכנת כיבוש הארץ על ידי הנאצים, החליטה הנהלת הסוכנות לפרסם הודעה רשמית על דבר ההשמדה, ופרסמה ב-22 בנובמבר 1942 הודעה לפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין. המידע שהגיע מאנשי הקבוצה קיבל אישור ודאי ב-28 בנובמבר 1942 במברק ששיגרו הרב וייז ונשיא ההסתדרות הציונית ד"ר חיים ויצמן אל הוועד הלאומי בירושלים, שהתבסס על המידע שהגיע ממברק ריגנר.

בהגיע האישור הוודאי הכריזה הנהגת היישוב על שלושה ימי אבל מ-30 בנובמבר עד 2 בדצמבר 1942. נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, בוטלו כל הצגות הקולנוע ברחבי הארץ והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.

את תחושת היישוב מול הידיעה הביע נתן אלתרמן במדורו "רגעים" בעיתון הארץ ב-27 בנובמבר 1942, בשירו עז המבע "מכל העמים", הפותח בבתים:

ומסיים בבתים:

מלבד הפגנת ההזדהות ושלושת ימי האבל, היה היישוב היהודי הקטן בארץ ישראל חסר אונים אל מול גודל האסון. המעט שנעשה בהמשך תקופת השואה, שלאחר האישור על דבר ההשמדה, שקיבל היישוב מפי 69 אנשי היישוב שהגיעו לארץ ב-14 בנובמבר 1942 וממברקם של הרב וייז וד"ר חיים ויצמן מ-28 בנובמבר 1942, ולאחר הכרזת בעלות הברית מ-17 בדצמבר 1942, היה הקמתו ב-22 בנובמבר 1942 של ועד ההצלה שבראשו עמד יצחק גרינבוים ממנהיגי יהדות פולין לפני השואה ולימים שר הפנים הראשון של מדינת ישראל. ועד ההצלה החל לפעול ב-31 בינואר 1943 ובשנים 1943 ו-1944 פעלה מטעמו באיסטנבול שבטורקיה משלחת הצלה שנקראה "המשלחת הארץ ישראלית בקושטא". עקב אמצעיו הדלים של היישוב, ומול אדישות בעלות הברית ועוצמתה של גרמניה הנאצית, לא עלה בידי ועד ההצלה והמשלחת באיסטנבול אלא הצלתם של פחות משתי רבבות יהודים.

## ראו גם
* דו"ח ורבה-וצלר

## לקריאה נוספת
* זאב לקויר, **הסוד הנורא**, הוצאת שוקן, 1981.
* זאב לקויר וריצ´רד ברייטמן, ** הפרת השתיקה**, הוצאת שוקן 1988.
* מרטין גילברט, **אושוויץ ובעלות הברית**, הוצאת עם עובד 1981 בעמ' 54 - 55.
* טוביה פרילינג **חץ בערפל: דוד בן-גוריון, הנהגת היישוב וניסיונות הצלה בשואה**, הוצאת המרכז למורשת בן-גוריון, 1998 בעמוד 84.
* תום שגב **[[המיליון השביעי: הישראלים והשואה]]**, הוצאת כתר 1992 - עמוד 410.
* דינה פורת **הנהגה במילכוד - היישוב נוכח השואה**, הוצאת עם עובד.1986.
* האנציקלופדיה של השואה, הוצאת יד ושם 1990, כרך ה' עמ' 1159.
* רעיה כהן **בין 'שם' ל'כאן': סיפורם של עדים לחורבן**, שווייץ, 1942-1939, הוצאת עם עובד, 1999.

## קישורים חיצוניים
* מברק ריגנר באתר מוזיאון השואה בוושינגטון. בצילום מופיע המברק ששיגר סידני סילברמן לסטיבן וייז ב 27 באוגוסט 1942 בו הוא מצטט את נוסח המברק ששיגר לו ריגנר ב-8 באוגוסט 1942
* שתי דעות על תגובת היישוב: דעתו של משה ארנס, דעתה של דינה פורת

## הערות שוליים

קטגוריה:השואה: מסמכים ותיעוד