פוליטיקה של טורקמניסטן

**המערכת הפוליטית בטורקמניסטן** מתקיימת במשטר שמוגדר באופן פורמלי כרפובליקה נשיאותית, כאשר בראש המדינה עומד נשיא שהוא גם עומד בראש הרשות המבצעת (ממשלה). בפועל המדינה מוגדרת כרודנות כאשר לנשיא ואנשיו כוח מוחלט במערכת הפוליטית.

## רקע פוליטי
לאחר ביסוס הדומיננטיות הצארית על שבטים טורקמנים בסוף המאה התשע עשרה, התרחב בהדרגה תפקידו של שבט האהלטקים, כאשר מרכז האזור הטרנס-כספי - אשחבאד - התמקם בשטחו. האהלטקים  היו נתונים לרוסיפיקציה גדולה בהרבה מאוכלוסיות טורקמניות אחרות, במיוחד אלו שחיו תחת ממשל בוכרה או חיווה שנשלט על ידי אוזבקים. האהלטקים המשיכו להישאר דומיננטיים גם לאחר שמהפכת אוקטובר הפכה את החברה הנוודית או החצי-נוודית לקהילות מיושבות.

### כרפובליקה סובייטית
טורקמניסטן כמדינה נוסדה בשנות ה-20 על ידי ברית המועצות שהקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית בשטח טורקסטן. במשך שנים הייתה המדינה בפריפריה הפוליטית, הכלכלית, הגאוגרפית והתחבורתית של ברית המועצות. בשלהי התקופה הסובייטית, בעוד שברפובליקות הסובייטיות האחרות החלו תסיסות לאומיות למען עצמאות מברית המועצות, ברפובליקה הטורקמנית לא היה כך המצב והרגשות הלאומיים במדינה היו חלשים, בין השאר כיוון שעד התקופה הסובייטית לא הייתה מדינה טורקמנית של ממש.

האליטות שלפני המהפכה חוסלו ברובן במהלך מלחמת האזרחים ושנות ה-20 של המאה ה-20 ומוסדות כוח חדשים (מוסדות מדינה, מנגנון המפלגה, קולחוזים וכו') הוקמו. במקביל, ההנהגה הסובייטית המרכזית שמרה על שוויון מקסימלי אפשרי בין השבטים. התקופה הסובייטית יצרה מעין מערכת היברידית המשלבת אלמנטים של המבנים החברתיים השבטיים "המסורתיים" - שהורכבו על פי קשרים אזוריים - ואת היררכיית הכוח "המודרנית". מבנים ומוסדות חדשים החלו לצוץ בסוף שנות ה-30, כאשר הנציגים האחרונים של המנהיגים הטרום-סובייטיים הוחלפו בפעילי מפלגה חדשים שנאמנותם התבססה על לאום וידע לשוני במבנה הסובייטי (רוסית וטורקמנית שעברה רוסיפיקציה) או על שיוך מפלגתי, בעוד שזהות שבטית היוותה רק תנאי מוקדם אחד לקידום חברתי. החל משנות ה-40, אך במיוחד מאז שנות ה-60, מזכירים ראשונים "מקומיים" בעלי קשרים מפותחים יותר בתוך הרפובליקות צברו כוח רב יותר, בעוד שתפקידם של המזכירים השניים "דוברי הרוסית", שנשלחו לרפובליקות הפריפריה מהמרכז, הפך לפורמלי הרבה יותר והם למעשה לא היו בעלי השפעה של ממש.

עם זאת, השפעתה של מוסקבה על מינוי המזכירים הראשונים הובילה את האליטות הטורקמניות לחפש תמיכה בתוך הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ולא בסביבתן המקומית באשחאבאד. יתר על כן, המזכירים הראשונים שאינם טקים ששלטו ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית בין השנים 1951 ל-1985 היו "זרים" בבירה. סימפטומטי למדי היה תפקידו של מוחמדנזאר גאפורוב , שאותו ראו רבים מאהלטקים כאנאלפבית (הן במובן הפוליטי והן במובן התרבותי). שמו קשור לשילובם של קאדרים רבים שאינם מוסמכים במבנה המפלגה, במנגנון הביטחון ובחוגים האינטלקטואליים של טורקמניסטן הסובייטית, כמו גם במקרים רבים של זיוף נתונים (בדיוק כמו ברפובליקות השכנות). האליטה הטורקמנית הפוסט-סובייטית, כולל זו של ניאזוב, התחנכה בתקופת גאפורוב, ושימרה תרבות פוליטית המבוססת על מקורביות, שחיתות ונאמנויות שבט. הפרסטרויקה של גורבצ'וב השפיעה באופן משמעותי על התפתחות האליטה הטורקמנית וקבעה במידה רבה את אופי הממשלה בתקופה הפוסט-סובייטית. מיכאיל גורבצ'וב ניסה להגשים את תוכניותיו של יורי אנדרופוב לרפורמה בכלכלה ובחברה הסובייטית דבר שדרש מהמנהיגים הרפובליקנים החדשים לפטר את העלית הרפובליקנית הקיימת דאז, למזער את מעורבותם באליטות המקומיות ולבסס מחדש את שליטתה של מוסקבה על הפריפריות.

במקרה הטורקמני, הטיהורים של גורבצ'וב עודדו את חזרתם המיוחלת של שבט הטקה לשלטון. ספרמורט ניאזוב, שמונה למזכיר הראשון בשנת 1985, היה המועמד האידיאלי מנקודת מבטה של מוסקבה, שכן למרות שהיה חלק רשמית משבת הטקה , לא הייתה לו רשת חסות משמעותית בטורקמניסטן עצמה; הוא היה יתום ללא חובות מוסריות לרומם את קרוביו וחבריו. מינויו לתפקיד המזכיר הראשון של הרשות הסובייטית הסובייטית הטורקמנית זכה לתמיכה חזקה מהמרכז. יתר על כן, חלופות חלשות והתנגדות אפשרו לו לקבע מנגנוני שליטה כדי לדכא את כל המתמודדים הפוטנציאליים. עם קריסת ברית המועצות, השליטים של הרפובליקות האסייתיות שלה וביניהם ניאזוב, שמונו בתקופה הסובייטית לא חשו עוד לחץ ממוסקבה. האליטה הפוליטית התבססה בעיקר על נאמנויות אישיות ורשתות חסות עם הנשיא, שמעמדו החזק העניק לו את הכינוי "טורקמני מספר 1". מעמדו החלש יותר של ניאזוב בתוך האליטה הטורקמנית והטקית  הקל עוד יותר על ריכוזיות בולטת של הכוח סביבו. מכיוון שהוא החזיק בכל המפתחות הפורמליים והבלתי פורמליים לשלטון, מורשת מנגנון הדיכוי הסובייטי שימשה לדיכוי כל מרכז כוח חלופי שנותר למשטר.

ב-1989 המפלגה הקומוניסטית של טורקמניסטן הייתה הקבוצה הדומיננטית בבחירות לקונגרס נציגי העם של ברית המועצות. בספטמבר 1989 אינטלקטואלים טורקמניים ייסדו את ה-Agzybirlik, התאגדות לא רשמית שהתמקדה בנושאי שפה, כלכלה ואיכות סביבה. באופן הדרגתי היא נהפכה למעין תנועת אופוזיציה. הדבר גרם שעל אף שנרשמה כתנועה באופו רשמי, נאסר עליה להתמודד לבחירות לסובייט העליון שנערכו ב-7 בינואר 1990. המפלגה הקומוניסטית של טורקמניסטן קיבלה את מרבית המקומות בפרלמנט בעל 175 הצירים. כאשר הסובייט העליון התכנס, ספרמורט ניאזוב ששימש כמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של טורקמניסטן מאז 1985, נבחר להיות יושב הראש של גוף זה. ב-22 באוגוסט 1991 אימץ הסובייט העליון של טורקמניסטן הכרזה על ריבונות המדינה. ב-27 באוקטובר 1991 נבחר ניאזוב לנשיא ברוב של 98% מהקולות כאשר היה המועמד היחידי. במשאל הכלל סובייטי על עתיד ברית המועצות שנערך ב-17 במרץ 1991, 96% מהמצביעים בטורקמניסטן הצביעו בעד המשך קיומו של האיחוטד, האחוז הגבוה ביותר מבין הרפובליקות של ברית המועצות. התגובה של השלטונות בטורקמניסטן לניסיון ההפיכה הסובייטי ב-1991 נגד גורבצ'וב הייתה נייטרלית. עם זאת, לאחר ניסיון ההפיכה ניאזוב שמר על תפקידו כנשיא המדינה והכריז שהמפלגה הקומוניסטית של טורקמניסטן תישאר המפלגה השלטת, בניגוד לרפובליקות אחרות בברית המועצות שהשעו או הפסיקו את פעילותה של המפלגה הקומוניסטית בשטחן. אף על פי כן, באוגוסט 1991 שונה שמה של המפלגה למפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן וניאזוב הוכרז כיושב הראש שלה. ב-26 באוקטובר 1991 נערך משאל עם בקרב תושבי טורקמניסטן אשר במסגרתו הוחלט על עצמאות למדינה זו וב-27 באוקטובר הכריז הסובייט העליון של הרפובליקה הטורקמנית על עצמאות המדינה. ב-18 במאי 1992 חוקת טורקמניסטן אומצה על ידי הסובייט העליון של טורקמניסטן.

### טורקמניסטן העצמאית
#### שלטון ניאזוב
הנשיא ניאזוב הוביל מדיניות קיצונית של של התרבות הפוליטית החדשה בטורקמניסטן. למרות הדגש אובססיבי על טורקמניות, יועציו הקרובים כללו גם כמה דמויות לא טורקמניות. ויקטור חרמוב, עובד לשעבר במחלקה האידאולוגית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, הפך למייסד האידאולוגיה של הנשיא ולאיש עסקים רב עוצמה באשגבאט עם מניות בסחר האנרגיה של טורקמניסטן ובמגזרים משגשגים אחרים. ענייניו הכספיים של הנשיא נוהלו על ידי שני רוסים נוספים, אלכסנדר ז'אדאן וולדימיר אומנוב. חוג הלא-טורקמנים המשפיעים כלל גם אנשי עסקים זרים חשובים אחרים, שהצליחו ליצור קשרים טובים עם הנשיא, ולאחר זמן מה, הוכיחו כי הם מסוגלים להשפיע באופן ניכר על קבלת החלטותיו.

באוקטובר 2000, הנשיא ניאזוב חזר בבירור כי לדעתו המדינה עדיין לא הייתה בשלה כדי לבצע את המעבר לא דמוקרטיה רב-מפלגתית, והכחישה את קיומה של פוליטית אסירים בטורקמניסטן. עם זאת, ארגוני זכויות אדם שונים תיעדו את גזר הדין של רבים אנשים שביקרו את מדיניותו של ניאזוב.

ב־18 בפברואר 2001, ניאזוב גיבש את כוחו הפוליטי בכך שהוא האריך את כהונתו עד שנת 2010. הוא הצהיר כי אז יתקיימו בחירות חופשיות, בהן כמה צעירים מועמדים יתמודדו על הנשיאות, אך רק מי שכיהן בתפקיד ציבורי במשך 5–10 שנים ומועמדותו אושרה על ידי הפרלמנט. בנוסף, המועמדים חייבים לחיות בטורקמניסטן במשך 10 שנים לפני ההצבעה לנשיאות. ההפרלמנט אישר בהתאם חוק לקיום בחירות לנשיאות בשנת 2010.

בשנת 2001 האיץ ניאזוב את המאמצים שנועדו לבודד את טורקמניסטן מהשפעות תרבותיות מבחוץ. באפריל 2001, ניאזוב הורה על סגירת התיאטראות במדינה והכריז על כך שהם מנוגדים לתרבות הפוליטית של טורקמניסטן ולהבעה העדפה לביטוי אמנותי ש"תואם את המנטליות הלאומית". הוא קבע כי זרים המעוניינים להתחתן אזרח טורקמני יצטרך לשלם אגרה בסך 50,000 דולר. ניאזוב הורה גם איסור על מדיה בשפה הרוסית, כולל שידורי טלוויזיה, עיתונים ואינטרנט אתרים. ב-25 בנובמבר 2002 בוצע ניסיון הפיכה נגד הנשיא ניאזוב בהובלת בוריס שיחמורדוב , ששימש לפני כן כשר חוץ עד שהודח וערק. מצב זכויות האדם הידרדר במידה ניכרת לאחר ניסיון ההפיכה של 2002, הממשלה התמקדה במהירות במקורות אופוזיציה שנתפסו מבית ומחוץ לבקש כמה ממשלות זרות להסגיר קשרים לכאורה בעלילה. לאחר מכן, ביטחון כוחות המשיכו להכות ואחר כך לטפל בחשודים ואסירים. הרשויות עיכבו מאות קרובי משפחה של אלה שהיו מעורבים בניסיון ההתקוממות, שחלקם עונו, סורבו לגישה לטיפול רפואי, פונו מבתיהם, ופוטרו מעבודתם. היו הפרות שיטתיות רבות של הליכים נאותים על פי החוק, כולל מעצרים שרירותיים.

#### שלטון ברדימוחמדוב
הקבוצה הקטנה וההומוגנית של האליטה הטורקמנית שנותרה לאחר מותו של ניאזוב ב-2006 אפשרה להימנע מסכסוכים פנימיים עם השלכות בלתי צפויות. הקבוצה שנודעה בשם "קבוצת ה-21 בדצמבר", והורכבה מיועציו הקרובים של הנשיא ואנשי הביטחון שנכחו ביום מותו של ניאזוב ובחרו את יורשו, הצליחו להגיע לקונצנזוס לגבי מי יהיה המנהיג החדש. על אף היותו של אחמירט רג'פוב  ממוצא טקי  מה ששלל מ"האמיננס גרס"  רג'פוב  את היכולת לרשת את ניאזוב היה שלא היה לו בסיס כוח לא בבירה ולא באזור שלו. במקום זאת, ירש את ניאזוב גורבנגולי ברדימוחמדוב ששימש כשר הבריאות בממשלת טורקמניסטן וכרופא האישי שלו.

הלאומיות המבוססת על קידום מקורבים ממחוז אהאל  הפכה למאפיין מרכזי בפוליטיקה הטורקמנית ובחברה אשגבאטית תחת שלטנו של גורבנגולי ברדימוחמדוב. אוכלוסיות שאינן טורקמניות ואינן ממחוז אהאל  זוכות ליחס מזלזל. נושאי משרה במנגנון הביטחון המופקד על הגנה על המשטר (משרד הביטחון הלאומי, משרד ההגנה, משרד הפנים) קשורים כמעט אך ורק לנשיא באמצעות מוצא אזורי או קשרים משפחתיים. אטא סרדארוב, בן דודו של הנשיא ועמית ותיק, הצליח לשמור על תפקידו כשר הבריאות עד 2010. גורבנמיראט האנגולייב , גיסו של הנשיא, כיהן כשר התחבורה מ-2008 עד 2010. איילים ברדייב , קרוב משפחה נוסף של הנשיא, לשעבר עובד מן השורה בסניף מחוז אהאל  של משרד הביטחון הלאומי, קודם לתפקיד שר ההגנה וראש מועצת הביטחון הממלכתית, ובשנת 2011 מונה לשר לביטחון לאומי.

## רוחנמה
הרוחנמה היא אידאולוגיה של הנשיא הראשון של טורקמניסטן ספרמורט ניאזוב המקובצת בספר בעל אותו שם. על פי ניאזוב, מטרת כתיבת הרוחנמה היא לבטא איך האומה הטורקמנית תרמה רבות למדעים, ספרות, ציוויליזציות ופיתוח העולם בכל אספקט של החיים". תוך העלאת תחושת ההשתייכות הלאומית, ניאזוב הכריז ברוחנמה כי העם הטרקמני הוא צאצא של אוע'וז חאן, לוחם עתיק אליו הממשלה הטורקמנית מתייחסת כאל האב המייסד של האומה הטורקמנית.

## הרשות השופטת
מערכת המשפט בטורקמניסטן כוללת את בית המשפט העליון, 6 בתי משפט מחוזיים כולל אחד בבירה אשגבאט, ו-61 בתי משפט אזוריים ועירוניים. על אף שהחוקה קוראת לקיומה של מערכת משפט עצמאית, בפועל היא כפופה למרותו של הנשיא שממנה את השופטים ללא פיקוח ובקרה מצד הרשות המחוקקת או השופטת פרט לנשיא בית המשפט העליון. כמו כן הנשיא יכול להדיח את השופטים אף לפני סיום מועד כהונתם.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
טורקמניסטן