ברית בלג'ונה

[ממוזער|שמאל|220px|טמוג'ין הזקן (ג'ינגיס חאן), מתואר באלבום מתקופת [שושלת יואן מהמאה ה-14]]
**ברית בלג'ונה** הייתה שבועה מוחלטת שבוצעה באמצע שנת 1203 לספירה על ידי טמוג'ין - החאן של השבט המונגולי ומי שלימים הפך לג'ינגיס חאן - וקבוצה קטנה של חברים, שנודעו מאוחר יותר בשם הבלג'ונאטו. בסוף המאה ה-12 טמוג'ין עלה לשלטון בשירותו של חאן שבט הקרייטים, טוגרול. בתחילת 1203, שוכנע טוגרול על ידי בנו, סנגום, שהצעתו של טמוג'ין לנישואין בינו לבין בת משפחתם מהווה ניסיון לגזול את כוחם. לאחר שנמלט משני מארבים רצופים של שבט הקרייטים, נלכד טמוג'ין וכוחותיו הובסו באופן מכריע בקרב חולות חלחלג'יד.

טמוג'ין קיבץ מחדש את שרידי כוחותיו המפוזרים ונסוג לבלג'ונה, נהר או אגם לא מזוהה בדרום-מזרח מונגוליה. שם, הוא וחבריו הקרובים נשבעו שבועת נאמנות הדדית, והבטיחו לחלוק קשיים ותהילה. לאחר שבילה את הקיץ בגיוס לוחמים שנמשכו לאידיאלים של מסעו, צבר טמוג'ין מספיק כוח כדי להביס את שבט הקרייטים בקרב בסתיו 1203. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1206, לאחר שניצח את כל האויבים בערבה, קיבל טמוג'ין את התואר "ג'ינגיס חאן" בקורילטאי וכיבד את הבלג'ונאטו בעיטורים הגבוהים ביותר של האימפריה המונגולית החדשה שלו. היסטוריונים מהמאה התשע-עשרה הטילו ספק באמיתות ההיסטורית של הפרק עקב השמטתו (כנראה בגלל ההטרוגניות של נשבעי השבועה) מההיסטוריה הסודית של המונגולים, שירה אפית מהמאה ה-13 המספרת את עלייתו של טמוג'ין.

## רקע
[ממוזער|שמאל|220px|טמוג'ין ו[טוגרול חאן|טוגרול, איור מהג'אמע אל-תוואריח' מהמאה ה-15]]
טמוג'ין נולד בין השנים 1155 ו-1167 לספירה ליסוגיי, מנהיג מונגולי, ולאשתו משבט האולחונוד הואלון. יסוגיי נפטר כשהיה טמוג'ין בן תשע והוא, אמו וששת אחיו ואחיותיו ננטשו על ידי שבטם. עם זאת, המשפחה שרדה וטמוג'ין החל לאסוף קבוצה קטנה של חברים, במיוחד לאחר שנשבע אמונים לאנדה (מילולית "אחים בדם" ) של אביו, המנהיג טוגרול משבט הקרייטים המרכזי. שאיפותיו נבלמו על ידי ג'אמוקה , האנדה שלו, בו נלחם לסירוגין מסביבות שנת 1184 ואילך. אף על פי שהקרייטים היו לכאורה השבט החזק ביותר בערבות המונגוליות עד 1201, אצולת השבט החלה לחשוש שגם היא תיגזל בקרוב על ידי כוחו של טמוג'ין העולה במהירות, שהפך לדומיננטי במזרח מונגוליה. אריסטוקרטים אלה הונהגו על ידי בנו של טוגרול, סנגום, שחשש לירושתו.

חששות אלה התממשו במהרה. במטרה להבטיח שליטה על שושלת הירושה של המשפחה השלטת בשבט הקרייטים, הציע טמוג'ין שבנו הבכור ג'וצ'י יתחתן עם צ'אור בקי, בתו של טוגרול, והבטיח אחת מבנותיו לבנו של סנגום בתמורה להקמת קודה (מילולית "נישואי ברית"). סנגום דחה הצעה זו באופן חד משמעי: לא רק שמעמדו כיורש שבט הקרייטים היה בסכנה, אלא הוא מצא את ההצעה כחסרת כבוד בגלל אי-הלגיטימיות האפשרית של ג'וצ'י. סנגום נתמך בתפקידו על ידי האצולה השבטית, שכללה את אלטן וקוצ'אר, שניים מקרובי משפחתו של טמוג'ין, וג'מוקה, שקרא לפעולה מיידית נגד טמוג'ין האנדה הקודם שלו. עמדתו של טוגרול בסכסוך אינה ברורה - על פי "ההיסטוריה הסודית של המונגולים", עיבוד מהמאה ה-13 לחייו ומסעותיו של טמוג'ין, הוא נקרע בין קשריו הקרובים לטמוג'ין לבין אהבתו לבנו, ובחר לתמוך באחרון רק כאשר הוצג בפניו אולטימטום. מצד שני, על פי "ג'אמע אל-תוואריח'" של רשיד א-דין המדאני ותולדות בעל פה שסופרו על ידי מרקו פולו, טוגרול כבר נטה נגד טמוג'ין והגיב בכעס להצעת הנישואין. ייתכן שטוגרול הושפע על ידי משלחת סוחרים ממרכז אסיה שכללה נציגים מהקארה חיתאי  והאויגורים, שטמוג'ין כנראה היה מוציא אותם ממבני הסחר של דרך המשי אם היה צובר עליונות. סביר גם ששאיפותיו של טמוג'ין עצמו היו אחראיות במידה מסוימת לקרע ביחסים.

בסופו של דבר, טיעוניו של סנגום גברו על טוגרול. מתוך רצון להימנע מעימות גלוי ככל האפשר, גיבש מנהיג הקרייטים תוכנית הטעיה: טוגרול הודיע לטמוג'ין שהחליט לקבל את הנישואים המוצעים ומתכוון לערוך משתה חגיגי. טמוג'ין, שלא חשד בכך, יצא לדרך עם משמר מינימלי לסעודה, שם תכננו הקושרים לארוב לו ולהרוג אותו. לאחר שהוזהר משמועות על עוינות על ידי משרתו הוותיק של אביו, מונגליג, הוא עצר. בהנהגתו של סנגום, יצאו הקרייטים לשדה הקרב בכוח, וטמוג'ין נמלט רק משום ששני רועים בשם בדאי וקישליק שמעו את התוכניות ובאו להזהיר אותו. טמוג'ין, שהיה בנחיתות מספרית נחרצת, נאלץ להימלט מראש - הוא רכב עם חבריו לגבולות שושלת ג'ין בסין, שם קיווה למצוא תגבורת, ובמידת הצורך, לחפש מקלט מעבר לגבול. אף על פי שהצטרפו אליו כמה עריקים מכוח שבט הקרייטים, כולל קוילדאר משבט המאנקוט  וג'ורצ'דיי מהאורו'וד , הובס טמוג'ין בתחילת שנת 1203 באופן מכריע בקרב חולות חלחלג'יד. העריקות הוכיחו את עצמן כמכריעות באפשרות לבריחתו של טמוג'ין - ג'ורצ'דיי פצע את סנגום בחץ, ובכך עצר את מתקפת הקרייטים - אך גם טוגרול בחר שלא לרדוף, בטענה שאויבו נמצא מחוץ לתמונה האסטרטגית.

## ברית בלג'ונה
כוחותיו של טמוג'ין ספגו אבדות קשות במהלך הנסיגה מהקרב וכמה ממפקדיו נעדרו. למרות הסכנה, הוא המתין עד הלילה שלאחר מכן עד שיתאספו חייליו ששרדו. בואורצ'ו הגיע עם שחר לאחר שאיבד את סוסו בחלחלג'יד, וזמן קצר לאחר מכן עקב אחריו בורוקול , שטיפל באוגדיי, בנו השלישי של טמוג'ין, שסבל מפגיעה קשה בצוואר. טמוג'ין נסוג לאחר מכן, ועצר רק כדי לקבור את קוילדאר, שנהרג במהלך הקרב. כוחותיו הגיעו בסופו של דבר לאגם או נהר בשם בלג'ונה, מקום שמיקומו אינו ידוע. המיקום הסביר ביותר נמצא על נהר קאלקה, שלאורכו טמוג'ין אולי נסוג ונמצא קרוב לגבול עם שושלת ג'ין בדרום-מזרח מונגוליה. חוקרים זיהו אותו לסירוגין כיובל של נהר אינגודה , או כאגם באלזינו בבוריאטיה.

בנקודה גורלית זו באמצע שנת 1203 היה כוחו של טמוג'ין קטן מאוד, ועמד על 2,600 או 4,600 לוחמים. ביוגרפיות ב"ההיסטוריה של יואן" , ספר היסטוריה רשמי  מהמאה ה-14, מגלות גוזמה במצב הדחוף בכך שהן מציינות שטמוג'ין לווה רק בתשעה-עשר מחסידיו, אך ייתכן שזה מתייחס רק למנהיגי הפלוגה. על פי "ההיסטוריה של יואן", הגברים הרעבים הרגו סוס פרא שהופיע במקרה, אכלו את בשרו והשתמשו בתוצרי הלוואי שלו כדי לשתות בבטחה את המים הבוציים. מנהיגם נשבע אז שבועה:

הגרסה החדשה לסיפור זה כנראה מסתירה את האירועים ההיסטוריים. ברית בלג'ונה הפואטית עוטפת את הנושאים - תערובת עוצמתית של שוויון חברתי  וסגפנות אישית - שטמוג'ין היה מדגיש בפני מגויסים פוטנציאליים. טמוג'ין בילה ככל הנראה חלק גדול מהקיץ בניסיון לגייס לוחמים למטרתו: אלה שהצליח בהם כללו את האונגיראט  (השבט ממנו הגיעה אשתו בורטה), האיקירים וכמה מהמונגולים הנירונים. מגויסים אחרים כללו מנהיגי שבט החיתאנים , שראו בטמוג'ין רק כדרך לנקמה בשושלת ג'ין, ואת הסוחרים המוסלמים ג'עפר וחסן, שהחליפו אלף כבשים תמורת ערבויות לביטחון עתידי והסכמי סחר נוחים. הוא אף גייס חברים משבט הקרייטים של טוגרול, כמו צ'ינקאי  שהפך למנהל בולט תחת אוגדיי.

היסטוריונים הדגישו את ההטרוגניות החברתית, התרבותית והדתית של נשבעי בלג'ונה. הם לא היו מונגולים, מלבד טמוג'ין ואחיו כסאר , בתשע-עשרה המסורתיות - הם כללו במקום זאת חיתאנים, טנגוטים , קירייטים, ניימאנים , שבטים מרכז-אסייתים, ואולי אפילו שבטים דרום-אסייתים, מתשעה שבטים שונים בסך הכל. שלושה מוסלמים וכמה נוצרים ובודהיסטים נשבעו אמונים לטמוג'ין, חסיד אדוק של הטנגריזם. ברית בלג'ונה, שחרגה מעבר לדרכי הקהילה המסורתיות, הייתה "סוג של אחווה [הדומה] לאזרחות מודרנית המבוססת על בחירה אישית ומחויבות", במילותיו של ההיסטוריון ג'ק ודרפורד.

## תוצאות והיסטוריוגרפיה
[ממוזער|שמאל|220px|טמוג'ין הוכרז כג'ינגיס חאן ב[קורילטאי של 1206, שם גמל לנאמניו בברית בלג'ונה (תיאור מהג'אמע אל-תוואריח' מהמאה ה-15)]]
בסוף שנת 1203 גייס טמוג'ין מחדש את כוחותיו והביס את שבט הקרייטים בקרב קשה בן שלושה ימים בגבעות ג'ג'ר על נהר חלחה התחתון. טוגרול נמלט ונהרג על ידי חייל משמר  משבט הניימן שלא זיהה אותו. סנגום נמלט תחילה לטיבט ולאחר מכן לקאשגאר, שם נהרג מאוחר יותר. במהלך שלוש השנים הבאות, טמוג'ין ניצח את הניימאנים והמרקיטים , ואיחד את הערבה המונגולית תחת שליט אחד. בשנת 1206, הוא ערך קורילטאי גדול (מילולית "אספה") על נהר אונון, בו קיבל את התואר "ג'ינגיס חאן" וגמל לאלה שהביאו אותו לשלטון. אלה כללו את הרועים בדאי וקישליק שהזהירו אותו מפני בגידתו של טוגרול - הם זכו לכבוד באוהל המלכותי של מנהיג הקרייטים, ריהוט ושומר ראש. הגברים שנשבעו את ברית בלג'ונה, אשר נודעו בשם בלג'ונאטו (מילולית: "אנשי בלג'ונה", או "שותי מים בוציים") זכו לתארים הנעלים ביותר וזכורים עד המאה ה-14. רבים תפסו תפקידים בולטים ב של ג'ינגיס חאן - ביניהם צ'ינקאי, הסוחר והדיפלומט המוסלמי ג'עפר חוג'ה, וקבן, בן שבט האוריאנחי  שבנו סובוטאי הפך לאחד המצביאים המונגולים הגדולים ביותר.

האירוע של ברית בלג'ונה מושמט לחלוטין מההיסטוריה הסודית. חוסר זה הוביל סינולוגים לפקפק באמיתותה ההיסטורית במשך כמעט מאה שנה, החל מפלדיוס  בשנות ה-60 של המאה ה-19 ועד לאדוארד הרפר פארקר , פול פליוט  המשפיע, ארתור ויילי ורנה גרוסה  באמצע המאה ה-20. בשנת 1955, פרסם פרנסיס וודמן קליבס  מאמר שהכחיש הנחה זו. התיאוריה של קליבס הפכה כיום לנפוצה בקרב היסטוריונים, בשל שפע המקורות האחרים המזכירים את הבלג'ונאטו. מחיקת האירוע מההיסטוריה הסודית נבעה ככל הנראה מההטרוגניות של נושאי השבועה - המחבר, שחשד כלפי לא-מונגולים, אולי החליט להתעלם מהאירוע שהביא אותם לעלות למעגל הפנימי של טמוג'ין.

## לקריאה נוספת

* Atwood, Christopher P. (2004). Encyclopedia of Mongolia and the Mongol Empire. New York: Facts on File. ISBN 978-0-8160-4671-3. Retrieved 2 March 2022.
* Biran, Michal (2012). Genghis Khan. Makers of the Muslim World. London: Oneworld Publications. ISBN 978-1-78074-204-5.
* Cleaves, Francis Woodman (1955). "The Historicity of The Baljuna Covenant". Harvard Journal of Asiatic Studies. 18 (3): 357–421. doi:10.2307/2718438. JSTOR 2718438.
* Fitzhugh, William W.; Rossabi, Morris; Honeychurch, William, eds. (2009). Genghis Khan and the Mongolian Empire. Washington: Mongolian Preservation Foundation. ISBN 978-0-295-98957-0.
* Man, John (2004). Genghis Khan: Life, Death and Resurrection. London: Bantam Press. ISBN 978-0-312-31444-6.
* Man, John (2014). The Mongol Empire: Genghis Khan, His Heirs, and the Founding of Modern China. London: Penguin Random House. ISBN 978-0-552-16880-9.
* May, Timothy (2018). "The Mongols outside Mongolia". The Mongol Empire. Edinburgh: Edinburgh University Press. pp. 44–75. ISBN 978-0-7486-4237-3. JSTOR 10.3366/j.ctv1kz4g68.11.
* McLynn, Frank (2015). Genghis Khan: His Conquests, His Empire, His Legacy. Boston: Hachette Books. ISBN 978-0-306-82395-4.
* Morgan, David (1986). The Mongols. The Peoples of Europe. Oxford: Blackwell Publishing. ISBN 978-0-631-17563-6.
* Ratchnevsky, Paul (1991). Genghis Khan: His Life and Legacy. Translated by Thomas Haining. Oxford: Blackwell Publishing. ISBN 978-06-31-16785-3.
* Weatherford, Jack (2004). Genghis Khan and the Making of the Modern World. New York: Crown Publishing Group. ISBN 978-0-307-23781-1.


## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:האימפריה המונגולית
קטגוריה:שבועה