יחסי איראן–ישראל

**יחסי [[איראן]]–[[ישראל]]** ככלל מחולקים לשניים: לפני המהפכה האסלאמית ולאחריה. היחסים נעים על פני קשת רחבה של מצבים, ועברו עליות ומורדות רבות. החל מברית פוליטית ("ברית הפריפריה") בין שתי המדינות בתקופת שושלת פהלווי, והמשך בעוינות לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ועלייתו לשלטון של אייתוללה רוחאללה ח'ומייני. עוינות זו הלכה והחריפה עם השנים בצל אימוץ גישות של אנטי-גלובליזציה, אנטי-ציונות, אנטי-מערביות ואנטי אמריקניזם ככלי מרכזי במדיניות החוץ של איראן שהולידה את "ציר ההתנגדות". עם הזמן החריף הסכסוך האיראני-ישראלי. נכון ל, בין ישראל לאיראן שוררות עוינות ואיבה, וזאת על רקע הסיוע לסורים ותוכנית הגרעין האיראנית.

עד המהפכה האיראנית ב-1979 נהנתה ישראל מיחסי ידידות עם איראן (שבאותה תקופה הייתה תחת שלטונה של שושלת פהלווי), ואיראן נחשבה לידידתה המוסלמית הקרובה ביותר של ישראל.

## שנות המדינה האימפריאלית של איראן
[שמאל|ממוזער|250px|[צירות|ציר איראן בישראל, רזא סאפיניה, מגיע לבית הנשיא חיים ויצמן ברחובות ביום העצמאות, 1950]]
בשנת 1947, בהצבעה על תוכנית החלוקה, הצביעה איראן נגד הקמתה של מדינת ישראל. אולם בשנת 1950 הייתה איראן בין המדינות הראשונות אשר הכירו במדינת ישראל בזירה הבין-לאומית, בהכירה בישראל "דה-פקטו" במרץ 1950, והייתה המדינה השנייה במזרח התיכון שעשתה זאת. איראן אף הקימה נציגות שלה בישראל, אך ב-11 ביולי 1951 הודיעה איראן על ביטול הכרתה במדינת ישראל וסגירת שגרירותה בישראל. ענייני איראן בישראל יוצגו בשנים שלאחר מכן בידי שגרירות שווייץ.

במהלך שנות ה-50 הייתה איראן חברה בברית בגדאד עם עיראק. ואולם לאחר ההפיכה בעיראק בשנת 1958 הידרדרו יחסי איראן ומדינות ערב, ואיראן החלה להדק את הקשרים עם ישראל. אחרי מלחמת סיני ב-1956 חלה התקרבות משמעותית בין ישראל ואיראן. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, בעזרת יועצו, אליהו ששון, פיתחו את "דוקטרינת הפריפריה" שהעיקרון המנחה שלה היה יצירת שיתופי פעולה עם מדינות ומיעוטים שאינם ערבים במזרח התיכון. באותן שנים השאה מוחמד רזא פהלווי, החל ליישם תוכנית רפורמות שפעלה לקדם ערכים של ליברליות וחילון. תהליך זה מצא בישראל בת ברית ובין המדינות החלו להתפתח שיתופי פעולה ובריתות ביטחוניות ומודיעיניות ויחסים כלכליים בין המדינות ובין גופים עסקיים. במאי 1959 הגיעו לישראל, בחשאי, ארבעה חברי פרלמנט מאיראן והתקבלו בלשכתו של יושב ראש הכנסת נחום ניר בלשכתו בתל אביב.

ביוני 1960 הגיעה משלחת מתאגרפים מאיראן לישראל, כחלק מהידוק הקשרים. על פיתוח הקשרים מטעם ישראל היו מופקדים צבי דוריאל, מאיר עזרי – שהחל את דרכו כעוזרו של דוריאל ולאחר מכן היה ציר ושגריר באיראן – ויעקב נמרודי שהיה שליח ביטחוני באיראן. פקיד קונסולרי מאיראן נשלח לישראל ופעל משגרירות שווייץ.

בראשית 1960 התפרסם שבכוונת איראן לפתוח נציגות בישראל, אך הדבר נדחה בלחץ מדינות ערב ופקיסטן. ב-23 ביולי 1960 אמר השאה במסיבת עיתונאים כי איראן הכירה בישראל, כי הכרה זו אינה חדשה, וכי סגירת הנציגות בתל אביב נבעה מבעיות תקציביות. הודעה זאת הביאה לתגובות נזעמות ביותר מצד מדינות ערב, אך איראן עמדה מאחורי ההחלטה להדק את הקשרים עם ישראל. בדצמבר 1961 ביקר באיראן בחשאי ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, ונפגש עם ראש הממשלה עלי אמיני. ב-18 באוקטובר 1962, לאחר אחרי רעידת אדמה קשה באיראן, נפגש שר החקלאות דאז משה דיין, עם ראש ממשלת איראן ולאחר מכן התקבלה ברכתו של השאה להטיל את משימת שיקום האזור על משלחת מיוחדת מישראל.

מלחמת ששת הימים הביאה לשינוי גם ביחס של האליטות המשכילות ושל שאר העם לישראל. איראנים רבים בחרו להציב את ישראל במחנה המעצמות הקולוניאליות. בתקופה מדינית חדשה זו איראן החליטה להחליף את תפקיד מצרים בתמיכתה בפלסטינים, שהתמעטה לאחר מותו של נאצר, "ידידו של השאה ובעל-הברית האמין והחשוב ביותר של איראן מבין כל הכוחות הערבים". השאה גם הפציר "על פירוק הנשק הגרעיני באזור", שהיה מכוון לישראל. נהאונדי אף טוען כי כמה חודשים לפני מלחמת יום הכיפורים אנואר סאדאת הגיע לביקור חשאי אצל השאה בטהראן, ושם כנראה הודיע לשאה על תוכניתו לתקוף את ישראל. בנוסף לכך ש"מתחילת התקיפה המצרית, השאה אפשר למטוסי התובלה הסובייטים הכבדים להעביר אספקת ציוד צבאי לקהיר דרך מרחב האוויר האיראני...", ולאחר מכן גם הוא הורה על הענקת סיוע מידי על-סך מיליארד דולר למצרים.

בשנת 1975 בעקבות ההסדר האיראני-עיראקי על שט אל-ערב הופסק שיתוף הפעולה הישראלי-איראני בעניין הלחימה העקיפה בעיראק והסיוע לכורדים במלחמתם הגרילית, ובמקום החלו להתחמם היחסים בין איראן לעיראק, ובתוך כך גם היחסים בין השאה לסדאם חוסיין. עדות ליחסים קרובים אלו ניתן למצוא בכך שסאדאם היה מבין הראשונים לשלוח לשאה נורת אזהרה בדבר הסכנה המרחפת על שלטונו, ואף להזהירו מפני רוחאללה ח'ומייני.

במוסדות בין-לאומיים החלה איראן להימנות בין המדינות המגנות את ישראל, דבר שהגיע לשיאו בתמיכת איראן בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, בשנת 1975, החלטה שהשוותה את הציונות לגזענות. כמו כן, בריאיון שהעניק השאה למייק וולאס בשנת 1976 נשמע השאה משתמש בטיעונים אנטישמים מובהקים ובהם שישראל שולטת על כלל כלי-התקשורת בארצות הברית ובעולם. כמו כן טען כי הלובי היהודי בארצות הברית הוא המשפיע ביותר על מדיניותה של ארצות הברית וכי לישראל יש שליטה על כלל המהלכים האמריקאים ועל כלל ענייני המדינה.

כל ראשי ממשלות ישראל מאז ראשית שנות השישים ביקרו באיראן (לוי אשכול ב-1966 וגולדה מאיר ב-1972), וכך גם שרי החוץ ורבים אחרים, בהם מפקדיו הבכירים של צה"ל וראשי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. מן העבר השני הגיעו לביקורים ראשי הצבא האיראני, שרים ואישים בכירים רבים. יחסי הכלכלה היו מפותחים ביותר, ואיראן המשיכה למכור לישראל נפט על אף לחצי מדינות ערב. לצורך עסקאות הנפט בין המדינות הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים וסגירת תעלת סואץ חברה משותפת – חברת Trans Asiatic Oil, שמשרדיה שכנו ברמת גן. כמו כן, הוקם קו צינור אילת-אשקלון, שהזרים את הדלק הגולמי האיראני שהגיע לאילת דרכו אל הים התיכון, ומשם למדינות שונות.

עד 1979 חברות ישראליות קיימו פעילות כלכלית ענפה באיראן, וישראל עזרה לאיראן בפיתוח החקלאות ומי-השתייה. מומחים ישראליים נשלחו לשמש כמדריכים חקלאיים באיראן, והתקיים ייצוא ביטחוני גדול של חברות כמו ׳רפאל׳ ו׳תדיראן׳. באיראן גם פעלו חברות בנייה ישראליות כמו סולל-בונה שבין היתר בנתה את מלון הילטון בטהראן, רסקו שבנתה בטהרן מרכז טלקומוניקציה וכן את מלון אינטרקונטיננטל, וחברת "תהל" שתכננה והקימה את מערכת הביוב של טהראן. בטהרן אף פעל בית ספר ישראלי. מרבית הנפט יובא מאיראן והוקם מיזם משותף להעברת נפט לאירופה דרך ישראל. עשרות חברות ישראליות נוספות פעלו באיראן בתחומי הטקסטיל, החקלאות, מוצרי החשמל והצמיגים. בנוסף היה קו טיסות ישיר וסדיר בין תל אביב לטהרן .

בשנת 1956 נתגלה בדרום מערב איראן עדר יחמורים פרסיים, כ-25 במספר, סמוך לנהרות דז  וקרחה , זאת לאחר כמה עשורים שסברו כי נכחד מן העולם. בעבר היה היחמור הפרסי מצוי בארץ ישראל בחורשים צפופים בגליל, אך משנות ה-20 של המאה ה-20 לא נצפה עוד בטבע וגם לא היה מצוי בגן חיות כלשהו. בשנות ה-70 הצליחו אנשי רשות שמורות הטבע והגנים להגיע להסכם עם אחיו של השאה על מסירת שני יחמורים פרסיים לישראל, אך העברתם התעכבה. בינתיים, בשנת 1976 הובאו לארץ שני זוגות מגן החיות הגרמני ושוכנו בגן החיות של תל אביב. בדצמבר 1978, בעיצומה של המהפכה האיראנית, הודיע אחיו של השאה למנהל רשות שמורות הטבע, אברהם יפה, לשלוח נציג בהקדם לקבלת היחמורים. מייק ון חרבנברוק, עובד הולנדי בחי-בר ונציגו של יפה, הגיע לטהראן ומצא אותה ריקה מאנשי השאה, אך בדרכו לשדה התעופה הבחין בארבע נקבות מעדר השאח והחליט לצוד אותן במהירות. ב-8 בדצמבר הגיעו הנקבות בטיסה האחרונה של אל-על מטהראן לישראל והצטרפו לשני הזכרים שהגיעו שנתיים לפני כן. מבצע להצלתו והשבתו לטבע של היחמור הפרסי בישראל החל עם הקמת גרעין רבייה בחי-בר כרמל. המבצע נמשך בהצלחה עד ימינו אנו ובזכותו קיים בישראל העדר הגדול ביותר של יחמור פרסי החי בטבע.

הקשרים הביטחוניים היו אף הם הדוקים, והיצוא הביטחוני מישראל לאיראן גאה בעשור האחרון לשלטון השאה. היו אומנם מכשולים, אך על רקע האינטרסים המשותפים והודות לפעילותם של שני שגריריה של ישראל באיראן – מאיר עזרי ואורי לוברני – ונספח צה"ל יעקב נמרודי, התגברה ישראל עליהם. איראן וישראל פיתחו קשרים צבאיים ומסחריים הדוקים. קשרים אלו באו לידי ביטוי בפרויקטים צבאיים משותפים, כגון פרויקט "פרח", הניסיון האיראני-ישראלי לפתח טיל חדש (1977–1979). בנוסף מכרה ישראל לאיראן אמצעי לחימה שונים, כגון עוזי, וקיימה מפגשים בין הסאוואכ, המוסד ושירות המודיעין הטורקי. בין המוסד עם ה-SAVAK, המשטרה החשאית של השאה היו קשרים הדוקים. משלחת צבאית ישראלית גדולה באיראן עסקה במכירת נשק, ייעוץ צבאי ופרויקטים ביטחוניים משותפים.

מבצע "פרח-צור", מיזם משותף בין איראן לישראל שעסק בפיתוח טילי ים-ים מתקדמים ביותר, גרסה מתקדמת של טילי הרפון האמריקניים, המגיעים לטווח של 200 ק"מ שר הביטחון עזר ויצמן וסגן שר המלחמה של איראן, הגנרל חסן תופאניאן, שוחחו על ייצור משותף של הטיל הישראלי יריחו-2 בעל שם הקוד Project Flower – "פרויקט פרח".

למרות הקשרים ההדוקים והמיוחדים באופיים שהתפתחו בין שתי המדינות בתקופת השאה, יחסי המדינות לא היו רשמיים-גלויים: איראן לא הכירה בישראל דה יורה, השגרירויות הוצגו כנציגויות כלכליות ודגל לא התנוסס עליהן, הדיפלומטים לא נכללו ברשימות הדיפלומטים הזרים וחילופי ביקורים נשארו חסויים.

לקראת סוף דצמבר 1978 החמיר מאוד מעמדה של ישראל באיראן. ממקום גלותו בצרפת הצהיר ח'ומייני, כי אם יודח השאה ותקום ממשלה אזרחית חדשה שתיהנה מאמונו, הוא ינתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל ויפסיק את זרימת הנפט אליה. ח'ומייני הורה לנאמניו שלא לעכב את יציאתם של הישראלים מאיראן וקרא שלא לפגוע לרעה בתושבים היהודים של המדינה. כדי שלא לתת לאנשי הדת עילה להסית נגד ישראל והיהודים החליטה ממשלת ישראל לשמור על "פרופיל נמוך" ביחסיה עם איראן. אף כי שום עסקה מסחרית לא התבטלה באותה תקופה, הוחלט בירושלים שלא לתת עוד פרסום למהות ולאופי היחסים עם איראן.

## שנות הרפובליקה האסלאמית

בשנת 1979 הגיעה הברית האסטרטגית בין ישראל ואיראן לקיצה. משטר השאה נפל והוא עזב את איראן בעקבות גל מחאות והאייתולה חומייני שב מגלות. לאחר עליית האייתוללה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה. ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל (תואר "השטן הגדול" יוחס לארצות-הברית), ובתגובה ארצות הברית העבירה את כלל הנשק שהובטח ונקנה על ידי פהלווי טרם המהפכה לישראל.

עם מינויו של מהדי בזרגאן לראש הממשלה הראשון של ה"רפובליקה האסלאמית האיראנית" לאחר נפילת ממשלת שאפור בח'תיאר, ניסתה ישראל לבחון האם ניתן להמשיך בקשרים כלשהם למרות ההצהרות הרשמיות של ח'ומייני לגבי מדינת ישראל. אולם לאחר שמפקד חיל-האוויר ורוב מפקדי הצבא האיראני הוצאו להורג בשל נאמנותם לשאה, החליטה חברת אל על להפסיק את טיסותיה לטהראן. למחרת נעשתה ההתקפה הראשונה על משרדי אל על בטהראן ומיד הוחל בפינוי המשפחות הישראליות ונציגי חברות ישראליות מאיראן. בתאריכים 11–18 בפברואר 1979 חולצו 33 ישראלים מאיראן. ב-18 בפברואר 1979 נמלטו שגריר ישראל, יוסף הרמלין, וצוות שגרירות ישראל בטהראן מאיראן. במעמד ראש הממשלה, שר החוץ וחבר "מועצת המהפכה המוסלמית", הניף יאסר ערפאת את דגל פלסטין על בניין השגרירות הישראלית בטהראן. ימים מעטים לאחר מכן נפגשה קבוצה של אינטלקטואלים יהודים עם האני אל-חסן, בלשכתו של ראש ממשלת איראן, ומסרה לידיו מכתב הזדהות עם אש"ף והסתייגות מהציונות. תוך זמן קצר הקים אל-חסן ועדים בערים שונות לתמיכה ב"מהפכה הפלסטינית".

התפיסה האנטי-ציונית של הרפובליקה האסלאמית של איראן, והעוינות הנובעת ממנה, הכחשת השואה, הקריאה במוצהר להשמדתה של ישראל והתמיכה ברוח ובחומר בארגונים כחמאס וחזבאללה החולקים עמה את אותה האידאולוגיה אינה עומדת לעצמה אלא מהווה מרכיב חשוב בתפיסת המשטר בנוגע למעמדו של האסלאם בעידן המודרני ולאתגרים הניצבים לפני המוסלמים בעת החדשה. לפי תפיסה זו, העימות בין המשטר האסלאמי לבין ישראל הוא בבחינת ציר מרכזי במאבק המקיף יותר בין האסלאם לבין המערב האימפריאליסטי ותרבותו החומרנית אשר ישראל נתפשה כמייצגת אותם, ומכאן גם היעדר נכונותה של איראן לפשרה בנושא זה עד כה. מעבר לאידאולוגיה המוסלמית, המדיניות האנטי ישראלית שירתה את יומרתה של איראן להיות מנהיגת העולם המוסלמי וגורם מרכזי בזירת המזרח התיכון, את נחרצותה להפגין את הצלחת המהפכה האסלאמית ואת המשטמה לשאה והקשר שטווה עם ישראל.

במשך השנים נשאר שלטון האייתולות באיראן נאמן לקו הבלתי מתפשר נגד ישראל, גם כאשר דגלים אחרים של מדיניותם המהפכנית התפשרו עם צורכי ניהול המדינה. איראן לא חדלה להניף את דגל העוינות לישראל, לגנות את מדינות ערב על חוסר נחרצותן במאבק נגדה ועל מוכנותן לשאת ולתת עמה על שלום, ולתמוך במדינות ובתנועות האסלאמיסטיות והטרוריסטיות הנאבקות נגדה. איראן סיפקה נשק לפלסטינים, למשל בקארין איי ובקלוס סי, לחמאס ותמכה בחזבאללה. יחד עם חזבאללה הייתה איראן מעורבת בפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1992 ופיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994. דוברים איראנים נוהגים לכנות את ישראל "המשטר הציוני", כינוי שנטבע לראשונה על ידי רוחאללה ח'ומייני, במטרה להציג את השלילה מבחינתם בישראל. החל משנת 1979 צוין כל שנה יום ירושלים הבין-לאומי כיום הזדהות עם המאבק נגד הציונות.

ישראל מבחינתה מציגה את איראן כמקור העיקרי לסכנה הקיומית שלה ואיום ממשי על תהליך השלום ועל יציבות האזור בכלל. דוברים ישראלים פועלים להדגיש את הסכנה שבהצהרות האיראניות להשמדת ישראל אל מול טענות של גורמים שונים שאין לייחס להצהרות משקל רב.

איראן כרפובליקה אסלאמית מתחילתה התנגדה לישראל ותמכה בפלסטינים, זאת משום שראתה בישראל כמדינה בלתי חוקית. הרפובליקה התנגדה לכל הסכם שלום ערבי-פלסטיני עם ישראל, ומתוך התנגדות זו קראה להסכם עזה-יריחו כ"כתם בושה" ו"בגידה חסרת תקדים", ואף קראה להתנגדות אלימה לשם מניעת הסכם זה מלצאת לפועל.
לתפיסתה של איראן ישראל אינה מדינת היהודים שהגיעו לארץ-ישראל על-מנת להקים מדינה ליהודים ולהקריב את עצמם עבורה, אלא היא קנוניה מערבית לשמירת האינטרסים המערביים במזרח-התיכון. איראן רואה את ישראל כמעין מחסום מערבי אזורי להתאחדות מדינות האסלאם. ומכאן בעצם רואה את ישראל כשלוחה של ארצות הברית שעליה לעקוף את משוכתה בטרם תוכל להתמודד מול ארצות הברית. ביטויים לכך ניתן למצוא בכינוייה את ארצות הברית כ"השטן הגדול" ואת ישראל כ"השטן הקטן", שלוחה של ה"שטן הגדול".

הרפובליקה האסלאמית רואה עצמה כיריבה האזורית של ישראל ומבקשת ליצור עמה מאזן-כוחות. ביטויים לכך ניתן למצוא בהתבטאותו של מוחמד יזדי, ראש הרשות השופטת של איראן, שב-1998 טען כי איראן מפתחת טילי שיהאב-3 על מנת שיהוו מענה ליכולות הגרעינית של ישראל, ועל מנת ליצור "שיווי-משקל צבאי" עמה. בדצמבר 2001 אמר אכבר האשמי רפסנג'אני כי "שימוש בפצצה גרעינית נגד ישראל תשמיד אותה לחלוטין, זאת בעוד אותו שימוש נגד עולם האסלאם יגרום רק לנזקים, נזקים המתקבלים על הדעת".

מדיניותה של איראן כלפי ישראל לא השתנתה באופן מהותי בתקופה החל מ-1997 בה כיהן מוחמד ח'אתמי הרפורמיסטי, כנשיא איראן. בין השאר כינה ח'אתמי את ישראל "מדינה בלתי חוקית" ו"טפיל". אולם היו שראו סימני מתינות בכך שח'אתמי אמר ש"היהודים בטוחים באיראן", וכי כל המיעוטים הדתיים צריכים להיות מוגנים, בכך שבינואר 2004 הוא דיבר עם כתב ישראלי, אשר שאל אותו באילו תנאים איראן עשויה להכיר בישראל ובכך שב-8 באפריל 2005, ישב ח'אתמי ליד נשיא מדינת ישראל, יליד איראן, משה קצב, בהלווייתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשל סדר האלפבית. קצב אף טען שהוא דיבר עם ח'אתמי והם לחצו ידיים, אולם ח'אתמי הכחיש זאת.

נשיא איראן מ-2005 ועד 2013 מחמוד אחמדינז'אד, קולני יותר באיבתו לישראל. הוא הביע פקפוק בהתרחשות השואה וטען שאם האירופים מרגישים צורך לפצות את היהודים על השואה עליהם להקים מדינה ציונית באירופה במקום ישראל. הנשיא אחמדינז'אד ערך באוקטובר 2005 ועידה בטהראן שכותרתה "עולם ללא ציונות", בה הצהיר כי "יש למחוק את ישראל מהמפה", וכי הקמת מדינת ישראל הייתה צעד תוקפני כלפי האסלאם. מדינות שונות כמו ארצות הברית, צרפת, קנדה ובריטניה הגיבו בגל גינויים על דבריו.

כנגד זאת, במרץ 2012 יזמו זוג ישראלים קמפיין עם מסרים בעד אהבה בין העמים שכלל כרזה וויראלית עם מסר של שלום ואהבה לעם האיראני, בתגובה מספר איראנים הביעו מסרים זהים בהם גולש איראני שצילם את עצמו עם מסכה אשר מזוהה עם מתנגדי השלטון באיראן אשר קרא להפסקת הסכסוך ורצון העם האיראני לשלום ואהבה עם מדינת ישראל. יוזמי הקמפיין העלו את נתוני החשיפה של הקמפיין אשר נחשף לכמעט 33 אלף גולשים מאיראן לעמוד וכ-50 אלף לייקים.

### קשרי כלכלה וסחר
למרות העוינות הרבה נגד ישראל, לא בחלה ממשלתו של ח'ומייני ברכישת נשק מישראל בזמן מלחמת איראן עיראק. על רקע האינטרס המשותף של שתי המדינות בבלימת עיראק, איראן רכשה מישראל כלי נשק בשווי של 2.5 מיליארד דולר באמצעות מתווכים בעת מלחמת איראן–עיראק, בשנות ה-80 של המאה העשרים.

על פי דוח ועדת הקונגרס האמריקנית שחקרה את פרשת איראן-קונטראס, דוח שפורסם בנובמבר 1987, "מכירת נשק אמריקני לאיראן באמצעות ישראל החלה בקיץ 1985, לאחר שנתקבל אישורו של הנשיא רייגן" במכירת הנשק נכללו: "2,008 טילי טאו ו-235 ערכות עבור טילי הוק נשלחו לאיראן דרך ישראל". משלוחים נוספים של נשק מישראל לאיראן, בהיקף של עד 2 מיליארד דולר, אשר הכילו 18 מטוסי פנטום, 46 מטוסי סקייהוק וכ-4,000 טילים סוכלו על ידי משרד המשפטים האמריקאי, ו"לפי דוחות שלא אומתו, ישראל הסכימה למכור לאיראן טילי אוויר-אוויר מדגם סיידווינדר, ציוד מכ"ם, תחמושת למרגמות ולתת-מקלעים, מכשירי טלפון שדה, מנועי טנקים מסוג M60 ופגזים, וכמו כן חלקי חילוף עבור מטוסי תובלה מדגם C-130. האובזרבר הלונדוני אף העריך כי מכירות הנשק מישראל לאיראן במשך המלחמה הגיעו ל-500 מיליון דולר מדי שנה, והמגזין טיים דיווח כי במהלך 1981 ו-1982, "הישראלים פתחו חשבונות בנקים בשווייץ כדי לטפל בצד הפיננסי של העסקאות".

בשנת 1998, איש העסקים הישראלי נחום מנבר נידון ל-16 שנות מאסר בישראל על סחר עם איראן. במהלך החקירה התברר ש"מאות חברות" מקיימות קשרי עסקים בלתי חוקיים עם איראן.

## חיכוכים צבאיים
החל מסוף שנות ה-90 עמדו יחסי ישראל איראן בצל התפתחות תוכנית הגרעין האיראנית והפעילות הישראלית למניעת הגעת נשק גרעיני לידי איראן. ישראל פעלה נגד תוכנית הגרעין האיראנית במישור הדיפלומטי בקהילה הבין-לאומית, וגם רמזה שאיננה שוללת תקיפה באיראן, אפשרות שהופיעה בעיתונות כבר ב-1998, אם הקהילה הבין-לאומית לא תעצור את פיתוח הנשק הגרעיני של איראן. כמו כן יוחסו למוסד חיסולים של מדעני גרעין איראניים.

בין השנים 2008–2015 נעשו ניסיונות להכשיל את תוכנית הגרעין האיראני, באמצעי סייבר והתנקשות בבכירים בתוכנית האיראנית. איראן האשימה את ארצות הברית וישראל בפעילות העוינת. נכון לשנת 2015 איראן וסוריה הוגדרו כסכנה המשמעותית ביותר למדינת ישראל.

במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, כוחות איראניים של משמרות המהפכה האסלאמית נפרסו בסוריה ולראשונה הגיעו למגע ישיר עם גבול ישראל, מה שעורר, לפי דיווחים לא רשמיים, מספר היתקלויות חמושות בין כוחות שתי המדינות. באפריל 2018, בעקבות מספר אירועים כאלה, צוטט ראש אמ"ן לשעבר האלוף במיל' עמוס ידלין כי ישראל נמצאת בעימות ישיר מול איראן. ב-3 ביולי 2018 האשים גנרל בכיר איראני את ישראל בגנבת עננים שמורידים גשם באיראן. השירות המטאורולוגי באיראן דחה את דבריו: "מדינה לא יכולה לגנוב עננים". בתחילת שנת 2022 צה"ל חשף במהלך מבצע מבצע שומר החומות מל"טים איראניים שוגרו לעבר ישראל ויורטו בדרכם על ידי מטוסי "אדיר" F35. זוהי הפלת הבכורה של מל"ט על ידי מטוס זה.

במהלך מלחמת חרבות ברזל הייתה לאיראן מעורבות ניכרת, עקיפה וישירה, בלחימה. פעולות בולטות בלחימה בין ישראל לאיראן:
* באפריל 2024 תקפה ישראל את קונסוליית איראן בדמשק והרגה את הגנרל האיראני מוחמד רזא זאהדי. בתגובה לכך, לפנות בוקר יום ראשון, 14 באפריל, איראן שיגרה מאות טילים בליסטיים, טילי שיוט וכטבמ"ים לעבר ישראל. במבצע ההגנה מגן ברזל יורטו כל הכטב"מים וכמעט כל טילי השיוט. טילים בליסטיים מעטים פגעו בבסיס נבטים אך גרמו נזק קל, והבסיס המשיך לתפקד.
* בתגובה לכך נערכה ב-19 באפריל 2024 תקיפת ישראל באיראן, שבה הותקף בסיס של חיל האוויר האיראני שנמצא ליד העיר אספהאן. לפי דיווחי איראן, הייתה פגיעה בבסיס ללא לנפגעים.
* ב-31 ביולי 2024 נהרג ראש הזרוע המדינית של חמאס, אסמאעיל הנייה, בסיכול ממוקד בטהראן, שיוחס לישראל.
* איראן ערכה מתקפת טילים נוספת ב-1 באוקטובר 2024, וגם במתקפה זו יורטו מרבית הטילים. עם זאת, נצפו פגיעות בבסיס נבטים.
* ב-26 באוקטובר 2024 תקפה ישראל את איראן במסגרת מבצע ימי תשובה. בתקיפה נהרס חלק גדול ממערך ההגנה האווירי של איראן ועשרות נכסים של תוכניות הטילים האיראניות הושמדו. בנוסף הושמד מתקן גרעיני.

### מבצע "עם כלביא"

ב-13 ביוני 2025 תקפה ישראל את איראן במסגרת מבצע עם כלביא. במבצע תקף חיל האוויר הישראלי מטרות רבות באיראן, בשיתוף פעולה עם המוסד. התקיפה גרמה נזק למתקני הגרעין ולמפעלי הטילים הבליסטיים, ונהרגו בה בכירים במשטר האיראני, וכן מדעני ייצור ופיתוח גרעין. בשעות הראשונות של התקיפה נהרגו מפקד משמרות המהפכה באיראן, חוסיין סלאמי, ורמטכ"ל צבא איראן, מוחמד באקרי.
כתגובה תקפה איראן את ישראל במתקפה של מאות טילים בליסטיים וכטב"מים לעבר מדינת ישראל, שעשרות מהם פגעו במטרות אזרחיות וצבאיות וגרמו לכ-30 הרוגים ולהרס נרחב. מערך ההגנה האווירית של צה"ל יירט כ-90% מהטילים, יחד עם סיוע משמעותי של ארצות הברית. במהלך המבצע בוצעו גם תקיפות אמריקאיות בשטח איראן. המבצע והתקיפה האיראנית הסתיימו בהפסקת אש לאחר כ-12 יום, בתאריך 24 ביוני 2025.
### מבצע "שאגת הארי"

ב-28 בפברואר 2026 ישראל פתחה במתקפה אווירית משותפת עם ארצות הברית במסגרת מבצע שאגת הארי. המתקפה הייתה מכוונת כלפי מבני שלטון ומטרות צבאיות. במבצע נהרג בין היתר המנהיג העליון עלי ח'מינאי.

## יחסים עם ממשלת איראן הגולה והאופוזיציה באיראן
[ממוזער|איראנית גולה, לובשת את דגל [איראן הפהלווית, מניפה את דגלי ישראל וקנדה בהפגנה להשבת החטופים בוונקובר, קנדה.]]
ממוזער| דגל ישראל ודגל אירן עם סמל האריה והשמש בהפגנה למען שחרור העם האירני בוושינגטון 11.1.2026

מלחמת חרבות ברזל אופיינה בהפגנות משותפות של גולים איראנים וישראלים במדינות המערב, בהן המפגינים האיראנים ביקשו להדגיש כי מדיניות החוץ העוינת של המשטר אינה מייצגת את עמדת העם האיראני. הפגנות אלו מבטאות ברית אידאולוגית בין מתנגדי הרפובליקה האסלאמית לבין הקהילות היהודיות והישראליות בתפוצות, כאשר אחד המאפיינים המרכזיים של הפגנות אלו הוא הנפה משותפת של דגל ישראל לצד דגל איראן ההיסטורי המעוטר בסמל האריה והשמש, המסמל את ימי השאה שלפני המהפכה ועל כן משמש ככלי לביטוי התנגדות לשלטון האייתוללות.

באפריל 2023 הגיע רזא כורש עלי פהלווי, יורש העצר של השאה אשר הקים ב-2013 הממשלה האיראנית הגולה לביקור בישראל כאורח של שרת המודיעין גילה גמליאל, במטרה להשתתף בטקס יום הזיכרון לשואה ביד ושם, ערך פגישות עם שרי ממשלה וביקור בכותל. בין היתר הגיע גם לשיחת תנחומים בבית משפחת די השכולה באפרת, לאחר מותם של האחיות מאיה ורינה ואמם לוסי בפיגוע הירי בצומת חמרה שהתרחש במהלך חג הפסח.
בהמשך אותה שנה, מכתב חברי כנסת אשר קרא לתמוך במיעוט האזרי במדינה, עורר את כעסו של פהלווי שראה בו איום של פגיעה בשלמות הטריטוריאלית של איראן.

ב-13 ביוני 2025 תקפה ישראל את איראן במסגרת מבצע עם כלביא. במהלך המבצע חיל האוויר הישראלי ביצע 1,200 גיחות תקיפה. הוא תקף והחליש את מנגנוני הדיכוי המרכזיים של המשטר, ובכך אפשר לכוחות אופוזיציה במדינה לפעול נגד המשטר.
במהלך ההפגנות באיראן (2025–2026) שהחלה כתנועה מחאתית חסרת הנהגה מרכזית, נשמעו קריאות רבות להשבתו של רזא פהלווי. במסגרת זו הסיוע הישראלי לעם האירני במאבקו כנגד הרפובליקה האיסלמיתי נתפס כסגירת מעגל היסטורית בין העם היהודי לפרסי, כלומר - השבת טובה על הסיוע שכורש נתן ליהודים לשוב לארצם ולשקם את מקדשם במסגרת הכרזת כורש.

הסכמי כורש התגבשו מאחורי הקלעים ביוזמה ישראלית-איראנית המשקפת את החזון ליום שאחרי נפילת האייתולות. שיתוף הפעולה סביב הסכמי כורש הובל על ידי חברת הקבינט השרה גילה גמליאל הפועלת בשליחותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ויורש העצר האיראני הנסיך רזא כורש עלי פהלווי הנתמך בידי האופוזיציה באיראן.

## ראו גם

* טהראן - חיפה - תל אביב
* קול דויד
*טבעת האש האיראנית
*יחסי זורואסטריות-יהדות

## לקריאה נוספת
* שמואל שגב, **המשולש האיראני: הקשרים החשאיים בין ישראל-איראן-ארצות הברית**, ספרית מעריב, 1981. 
*רונן ברגמן, **[[נקודת האל-חזור (ספר)|נקודת האל-חזור: המודיעין הישראלי מול איראן וחזבאללה]]**, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2007 
* יועז הנדל ויעקב כץ, **ישראל נגד איראן: מלחמת הצללים**, זמורה ביתן מודן, תשע"א 2011. 
* יוסי אלפר, **מדינה בודדה: החיפוש החשאי של ישראל אחרי בעלות ברית באזור**, הוצאת מטר 
* דורון יצחקוב, **איראן-ישראל 1948–1963 : קשרים בילטרליים בצל שותפות אינטרסים במרחב גאופוליטי משתנה**. בהוצאת מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה ומרכז אליאנס ללימודים איראניים, אוניברסיטת תל אביב
* משה אהרונוב, מאיר ליטבק, **איראן – מקיסרות פרסית למהפכה אסלאמית** (ספר 9 בסדרה **המזרח התיכון בימינו**), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ד–2014, פרק 9.3.4.3: היחסים עם ישראל, עמ' 114–118.
* ראובן מרחב, **מקום במרחב – כשהאדם נפגש עם נתיבות ההיסטוריה**, ידיעות ספרים, 2022, פרקים 10–13, עמודים 134–161
* דנה פרייזלר - סווירי, "המב״ם כביטוי לתחרות האסטרטגית האזורית בין ישראל לאיראן", כתב העת **[[בין הקטבים]]** גיליון 35: מעגל שלישי.
* 
* משה יגר, **ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967**, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 152–158.

## קישורים חיצוניים

* 35 שנים לעלייתו לשלטון באיראן של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני - נציגי ישראל מדווחים , באתר ארכיון המדינה, פורסם ביום 05/02/2014
* 
* 
* 
* שיחה של תמר עילם גינדין עם יוסי אלפר (ראש דסק אירן במוסד) בפודקאסט "אירניום מועשר"
* כתבות ומאמרים בנושא יחסי ישראל-איראן בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית
*  - סקירה על הסרט הדוקומנטרי של דן שדור, "לפני המהפכה", המספר את סיפורה של הקהילה הישראלית הגדולה באיראן בשנות ה-60 וה-70.
* יוני בן-מנחם, שלב חדש במערכה בין ישראל ואיראן, אתר מידה, 7 באפריל 2023
* סימה שיין ורז צימט, איראן: בתקופת שפל, עודנה האיום העיקרי על ביטחון ישראל, באתר INSS המכון למחקרים, 6 בינואר 2021

## הערות שוליים

*