open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
כיכר (יחידת מידה)

**כיכר** (ביוונית: ταλαντον, **טַלַנְטוֹן** בלטינית: talentum, **טַלֵנְטוּם**) היא יחידת משקל שהייתה מקובלת בעולם העתיק.

## יחידת משקל
### מסופוטמיה
בשומר ולאחר מכן בבבל "כיכר" אחת הייתה שקולה ל-60 מינה שהייתה בעצמה שקולה ל-60 שקלים.

### יוון העתיקה
יחידת משקל זו, ביוון העתיקה, הייתה שקולה לנפח המים באמפורה אחת, היינו לרגל מעוקבת של מים (שמשקלה שקול לכ-28 ק"ג). ברומא העתיקה הכיכר הייתה שקולה ל-2.83 ק"ג. מקור המילה "טאלנט" במילה היוונית "לשאת" בשל העובדה שמשקל זה היה כמות המשקל שחייל יווני או רומי נשא על גבו.

## כיכר כמטבע
בנוסף להיותה יחידת משקל, "כיכר" אף שימשה כמטבע בעת העתיקה, כאשר הכוונה הייתה לשני סוגי מטבעות שונים: כיכר זהב וכיכר כסף.

כיכר זהב שקלה כמשקל גופו של אדם (המלומדים חלוקים אם מדובר במשקל של 50 ק"ג או 33 ק"ג).

שימושים רבים במטבע זה מתועדים בעולם העתיק. בתקופת המלחמה הפלופונסית ביוון העתיקה, כיכר כסף הייתה העלות של שכירת ספינה תלת-חתרית אחת על צוותה למשך חודש שלם.

סכומים ניכרים המוזכרים בעת העתיקה הם, לדוגמה, התשלום שתלמי ה-12 העניק ליוליוס קיסר בסך 6,000 כיכרות זהב (סכום עתק במונחי העת העתיקה) על מנת להוכיח שהוא "חבר ובן ברית של העם הרומאי". על הקיסר הביזנטי בסיליוס השני נאמר שצבר בקופתו סכום של 200,000 כיכרות זהב (השווים היום כ-100 מיליארד דולרים) ולכן פטר את האימפריה הביזנטית ממסים במשך השנתיים האחרונות של מלכותו.

## כיכר בתנ"ך
הכיכר מוזכרת בתנ"ך כיחידת משקל בעיקר בהקשר למתכות ושווים הכספי. על פי החשבונות בספר שמות, כיכר כסף הייתה שווה ל-3,000 שקלים, ובמונחי ימינו – 48 קילוגרם.

כל נפקד במפקד שנערך לבני ישראל, מגיל עשרים ומעלה, חויב בתשלום של מחצית השקל. נפקדו 603,550, כך שהכסף שנאסף היה 301,775 שקלי כסף. חישוב פשוט מראה כי זה בדיוק שווים של 100 כיכרות ועוד 1,775 שקלי כסף.

"וְכֶסֶף פְּקוּדֵי הָעֵדָה מְאַת כִּכָּר וְאֶלֶף וּשְׁבַע מֵאוֹת וַחֲמִשָּׁה וְשִׁבְעִים שֶׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ: בֶּקַע לַגֻּלְגֹּלֶת מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ לְכֹל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים מִבֶּן עֶשְׂרִים שָׁנָה וָמַעְלָה לְשֵׁשׁ מֵאוֹת אֶלֶף וּשְׁלֹשֶׁת אֲלָפִים וַחֲמֵשׁ מֵאוֹת וַחֲמִשִּׁים"

בספר שמות נעשה שימוש רב ביחידת משקל זו על מנת לתאר את כלי המשכן - הן כיחידת משקל בזהב והן כיחידת משקל בכסף:
* משקל המנורה: "כִּכָּר זָהָב טָהוֹר" (שמות ל"ז, 24)
* אדני המשכן שקלו 100 כיכרות כסף: "וַיְהִי, מְאַת כִּכַּר הַכֶּסֶף, לָצֶקֶת אֵת אַדְנֵי הַקֹּדֶשׁ, וְאֵת אַדְנֵי הַפָּרֹכֶת: מְאַת אֲדָנִים לִמְאַת הַכִּכָּר, כִּכָּר לָאָדֶן" (שמות ל"ח, 27)

רכישת הר שומרון, מתוארת בספר מלכים א':
: "וַיִּקֶן אֶת-הָהָר שֹׁמְרוֹן, מֵאֶת שֶׁמֶר--בְּכִכְּרַיִם כָּסֶף;" (מלכים א', ט"ז, 24).

בספר ירמיהו מצוין שהנביא קיבל לאכול "כיכר" לחם אחת ליום (ירמיהו, ל"ז, 21), אולם ככל הנראה לא היה משקל כיכר הלחם שווה ל"כיכר".

ב: וייקח (דוד) את עטרת מלכם מעל ראשו ומשקלה ככר זהב ואבן יקרה ותהי על ראש דוד.
***ותהי על ראש דוד** : למעלה מראשו הייתה תלויה כשהוא יושב על הכיסא, כי איך סבל על ראשו משא של ככר (מצודת דוד)

## ראו גם
* מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה
* רשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:יוון העתיקה: כלכלה
קטגוריה:מטבעות עתיקים
קטגוריה:יחידות מידה: מסה
קטגוריה:רומא העתיקה: מטבעות
אפסיד

250px|ממוזער|שמאל|'''אפסידים:''' 1) אפואפסיד, 2) פריאפסיד, 3) מוקד המערכת.
**אפסיד** (באנגלית: **Apsis**; מיוונית: **ἁψίς**, מסלול) היא נקודה במסלולו של גרם שמיים, בה הוא קרוב ביותר, או רחוק ביותר, מהעצם אותו הוא מקיף. קיומם של האפסידים נובע מאליפטיות מסלוליהם של גרמי השמיים. במכניקה השמימית המודרנית, מוקד האפסידים הוא גם מרכז המשיכה, אשר מהווה בדרך כלל גם את מרכז המסה של המערכת. מבחינה היסטורית, במודל הגאוצנטרי מדדו את האפסיד ממרכז כדור הארץ.

הנקודה בה הגוף נמצא קרוב למוקד נקראת **פריאפסיד** והנקודה הרחוקה ממנו נקראת **אפואפסיד**. הקו הנמתח בין שתי הנקודות נקרא "קו האפסידים" והוא מהווה את הציר הראשי של אליפסת המסלול.

מונחים נגזרים משמשים לזיהוי הגוף המוקף. הנפוצים ביותר הם פריגיאה ואפוגיאה המתארים את נקודות האפסיד במסלול סביב כדור הארץ (יוונית: גאה = ארץ), ואפהליון ופריהליון המתארים את הנקודות במסלול סביב השמש (יוונית: הליוס = שמש).

## מינוח
מונחים נגזרים שונים משמשים לתיאור האפסידים במסלול סביב גרמי שמיים שונים. המינוח נעשה על ידי לקיחת שם הגוף **המוקף** והוספת "**פרי**" או "**אפ**" בתחילתו. המונחים: "פרי/אפוגיאה", "פרי/אפהליון", "פרי/אפאסטורן" ו"פרי/אפוגלקטיקון" נמצאים בשימוש לעיתים קרובות בעוד שאר המונחים להלן נמצאים בשימוש לעיתים נדירות יותר. המונחים "פריגיאה" ו"אפוגיאה" נמצאים בשימוש רב לתיאור הנקודות הקרובות והרחוקות ביותר במסלול סביב גרם שמיים כלשהו אף על פי שהם מתייחסים אל כדור הארץ בלבד.

מכיוון ש"פרי" ו"אפו" הם ביוונית, ישנם הטוענים כי מדויק יותר להשתמש בשם היווני של הגוף למשל "זן" (zene) עבור צדק ו"קרון" (krone) עבור שבתאי בעת תיאור האפסידים שלהם. הרתיעה משימוש בשם נפרד עבור כל גוף שמימי במערכת השמש (ומחוצה לה) היא הסיבה העיקרית לכך שהשימוש במילים "פריאפסיד" ו"אפואפסיד" הפך לנפוץ ביותר בעת תיאור האפסידים של גוף מסוים, למעט כדור הארץ והשמש.
* במקרה של הירח, כל שלושת השמות נמצאים בשימוש, אך לעיתים רחוקות. השימוש ב"-סינת'ין" (כינויה של אלת הירח היוונית ארטמיס במיתולוגיה היוונית) הוא, ישנם אומרים, עבור גופים מלאכותיים, בעוד שאחרים טוענים כי "-לון" מיועד לגופים ששוגרו **מ**הירח ו"-סינת'ין" מיועד לגופים ששוגרו ממקום אחר. בתוכנית אפולו נעשה שימוש במינוח "-סינת'ין" לפי החלטה של נאס"א בעניין מ-1964.
* עבור נוגה, המינוח "-סיית'יריאן" נגזר משם התואר "cytherean". המינוח השני "-קריטיון" (שמה הקודם של אפרודיטה, אלת האהבה והיופי במיתולוגיה היוונית) גם כן הוצע.
* עבור צדק, המינוח "-ג'וב" נמצא בשימוש רווח בקרב אסטרונומים בעוד המינוח "-זן" אינו נמצא בשימוש כלל כמו שאר המינוחים היווניים ("-אריון" – מאדים, "-הרמיון" – חמה, "-קרון" – שבתאי, "-אורניון" – אורנוס, "-פוסידיון" – נפטון ו"-הדיון" – פלוטו).

## ראו גם
* אפוגיאה ופריגיאה
* פריהליון ואפהליון

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מדעי החלל
קטגוריה:אסטרונומיה תצפיתית
קארקוראם

**קארקוראם** (בקירגיזית: **Кара-Корум**) הוא רכס הרים באסיה, בין המדינות פקיסטן, הודו וסין, הנמשך לאורך כ-500 ק"מ. זהו אחד מרכסי ההרים הגדולים והגבוהים בעולם. יש הנוהגים להגדירו כחלק מרכס ההימלאיה. משמעות השם קארקוראם בקירגיזית היא "חצץ שחור", משום שרבים מהקרחונים באזור מכוסים בחלוקי אבנים. ברכס זה צפיפות הקרחונים הגבוהה בעולם מחוץ לקטבים.

ברכס קארקוראם למעלה משישים פסגות בגובה של למעלה מ-7,000 מטרים, וארבע פסגות (מתוך 14) בגובה של למעלה מ-8,000 מטרים. המפורסמת שבהן היא פסגת K2 המתנשאת לגובה 8,611 מטרים, הפסגה השנייה בגובהה בעולם לאחר האוורסט בן 8,848 המטרים.

רכס קארקוראם תחום מצפון מזרח ברמת טיבט, מצפון במעבר ווקהאן ורכס פמיר, וממערב ברכסי הינדו-ראג' ובהינדו-כוש.

אזור רכס קארקוראם הוא טרשי ובגובה רב, ולכן האוכלוסייה באזור דלילה מאוד, אפילו פחותה מזו שברכס ההימלאיה.

## ראו גם
* כביש קארקוראם
* החגורה האלפידית

## קישורים חיצוניים

* 

*
קטגוריה:אסיה: רכסי הרים
ממלכת אימרתי

**ממלכת אִימֶרֶתִי** (בגאורגית: **იმერეთის სამეფო**, תעתיק: אימֶרֶתיס סַמֶפּוֹ) הייתה מונרכיה נוצרית שנוסדה בשנת 1455 על ידי ענף של בית בגרטיוני, כאשר ממלכת גאורגיה התפרקה לשלש ממלכות יריבות. לפני כן, אימרתי הייתה דוכסות בתוך ממלכת גאורגיה. במשך כל שנות קיומה, היא התקיימה בצילה של האימפריה המונגולית והייתה מדינת חסות שלה, או נלחמה על עצמאותה הן מהמונגולים והן מהגאורגים. 

## היסטוריה
כשהמלכה הגיאורגית רוסודאן מתה בשנת 1245, הייתה ממלכתה תחת שלטון מונגולי, והיא שלחה את בנה דוד לחצרו של הח'אן הגדול אוגודיי,על מנת שיקבל את אישור החאן הגדול למלוך. אלא שבאותה תקופה, המונגולים שלטו רק במזרח גאורגיה בעוד החלק המערבי נשאר בידי אצילים מקומיים. בשנת 1246 החליטה האצולה הגיארגית לבחור מלך חדש, והציעה את הכתר לבנו הבלתי חוקי של גיורגי הרביעי, שנקרא אף הוא בשם דוד. שני המלכים הפוטנציאליים המתינו  לקורילטאי (האספה הגדולה) של הממלכה המונגולית שתחליט תחילה על יורש לחאן אוגודיי. העצרת בחרה בגויוק חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן, שהכיר בשני ה"דוידים" כמלכים אך עם בכירות של דוד, בנו של גיורגי הרביעי (אשר נקרא דוד אולו, הבכיר), לעומת בנה של רוסודאן שנקרא דוד נארין (הזוטר). 

עם שובו לגאורגיה, דוד נארין לא הסכים לחלוק את כס המלכות, שכן חוקי הירושה הגיאורגית לא הכירו בזכותו לכס המלכות של בן בלתי חוקי. המונגולים עצרו בעדו והוא הצליח לברוח לאימרתי בשנת 1249. לפי ההסכמים, המונגולים לא יכלו להיכנס לחלק המערבי, וכך דוד נארין, שהוכר על ידי האצולה המקומית, שלט במערב כמלך בעוד דוד אולו נשאר כמלך בחלק המזרחי.

בשנת 1260 התחלקה ממלכת גיאורגיה רשמית לשתיים. בשנת 1262 ברח דוד אולו לאימרתי ומצא בה מקלט לאחר שמרד במונגולים. הוא התקבל על ידי דוד נארין בכבוד, אך עד מהרה התגלעו שוב מחלוקות. דוד אולו הצליח לחזור למזרח זמן קצר לאחר מכן, לאחר שזכה במחילה מהחאן, וכך נשאר דוד השביעי הריבון הבלעדי באימרתי. הוא מת בשנת 1293 אך השושלת שלו נמשכה.

### שוב חלק מממלכת גאורגיה
בשנת 1330 כבש מלך כארתלי את ממלכת אימרתי, שבה שלט בגרט הראשון. במשך חמישים ושבע שנים היה כס המלכות פנוי עד שאימרתי הפכה שוב לעצמאית, בשנת 1387 כאשר אלכסנדר הראשון מלך לזמן קצר (בשנים 1387-1389).

בשתי המאות הבאות הפכה ממלכת אימרתי שוב לחלק מממלכת גאורגיה במספר הזדמנויות - בשנים 1330-1387, ב-1412-1446, ב-1453-1455 וב-1465-1478. 

בין 1386 ל-1403 הייתה גאורגיה נתונה לכמה פלישות של הכובש המונגולי טימור לנג. סכסוכים אלו היו קשורים קשר הדוק למלחמות בינו לבין טוכטמיש, החאן האחרון של אורדת הזהב, יריבו העיקרי על השליטה בעולם האסלאמי. למרות ההשפעות התרבותיות והלחץ האדיר של השליטים המונגוליים, גאורגיה נשארה תמיד נוצרית, אם כי חלק משליטיה התאסלמו. 

מתחילת המאה ה-15 הפכה ממלכת גאורגיה לזירת קרב קבועה בין כוחות גאורגים, פרסיים וטורקים, עד להתפרקותה הסופית בשנת 1490. חוסר היציבות באזור המשיך, וכמה נסיכויות פרשו מתוך הממלכה: מגרליה וגוּריה בסביבות 1491. 

בין השנים 1651–1661 התחלקה ממלכת אימרתי לארבעה מחוזות מובחנים: רצ'ה, ארגוותי (אימרתי עילית), קיסה (אימרתי תחתית), ואוקריבה-לצ'חומי. בסביבות 1665 פרשה מאימרתי נסיכות אבחזיה; ולבסוף סְוָואנֶטי בסביבות 1750.  

אימרתי נסתה לשמור על עצמאותה עד שסופחה סופית לרוסיה ב-1810.

## ראו גם
* מלך ממלכת אימרתי

## קישורים חיצוניים

* מלכי אימרתי, באנגלית

*
אימרתי, ממלכת
קטגוריה:ממלכת גאורגיה
אימרתי
קטגוריה:גאורגיה בתקופת האימפריה הרוסית
קטגוריה:מדינות חסות רוסית לשעבר
חינקלי

**חינקַלי** (בגאורגית: **ხინკალი**; באזרית: **Xəngəl**) הוא כיסון שמקורו במטבח הגאורגי ומוגש במגוון מליות, בדרך כלל בשר בקר או בשר חזיר בתוספת ציר, אך לעיתים גם עם גבינה או שמנת חמוצה, המליות לרוב מתובלות בתבלינים שונים (לדוגמה פלפל, שום, בצל ולעיתים גם כוסברה, פטרוזיליה או קימל). המאכל מוגש חם לאחר שהורתח במים חמים. ישנן וריאציות שונות לפי אזורים שונים בגאורגיה. ההבדלים הם בגודל, במילוי, ובאופן הקיפול. הערים פסנורי ומצחתה מפורסמות בחינקלי שלהן.

## גלריית תמונות

Khinkali_david.jpg|חינקלי
Khinkali_cheese.jpg|חינקלי גבינה
Khinkali.jpg|חינקלי
Khinkali (1).jpg|חינקלי
Stepantsminda-Khinkali-08-2019-gje.jpg|חינקלי
Stepantsminda-Khinkali-02-2019-gje.jpg|הכנת חינקלי
Stepantsminda-Khinkali-04-2019-gje.jpg|הכנת חינקלי


## קישורים חיצוניים

קטגוריה:המטבח הגאורגי
קטגוריה:המטבח הסובייטי
קטגוריה:המטבח הקווקזי
קטגוריה:כופתאות
קטגוריה:מאכלים לאומיים
מוריס שבלייה

שמאל|ממוזער|200px|מוריס שבלייה, 1920
**מוריס שבלייה** (בצרפתית: **Maurice-Edouard Saint-Léon Chevalier**; 12 בספטמבר 1888 – 1 בינואר 1972) היה שחקן, זמר שנסונים וחקיין צרפתי.

## קורות חייו
מוריס שבלייה נולד בפריז כבנם של סייד צרפתי ואם ממוצא בלגי. כבר מגיל צעיר נכנס לעסקי הבידור כזמר וכרקדן ובגיל 13  הופיע באחד מבתי הקפה הפריזאים.

במלחמת העולם הראשונה שבלייה גויס וכעבור זמן קצר נפצע ונפל בשבי הגרמני שבו הוחזק כשנתיים. במהלך שביו למד אנגלית והשיג בכך יתרון משמעותי על יתר השחקנים והזמרים הצרפתים. משנת 1917 הוא היה לכוכב ב"קזינו" הפריזאי והופיע בפני חיילים בריטים ואמריקאים. במהלך סיור הופעות שערך בארצות הברית נחשף לג'אז ולרגטיים וצירף אותם לרפרטואר שלו.

הוא יצא להוליווד והופיע בכמה סרטים ללא הצלחה יתרה. לאחר חזרתו לצרפת ניסה להתאבד. בהמשך התאושש, שוב נסע להוליווד והפעם ההצלחה האירה לו פנים.

שבלייה היה מעריץ של המרשל אנרי פיליפ פטן ובמלחמת העולם השנייה המשיך להופיע בצרפת של וישי עד 1942, גם בפני חיילים גרמנים. הוא עבר לקאן יחד עם אשתו היהודיה, ניטה ריה, שהוסתרה יחד עם משפחתה בביתו, והמשיך בהופעותיו. אחרי המלחמה הואשם בשיתוף פעולה עם הגרמנים, אך נוקה מכל חשד כבר ב-1945.

בשנת 1946 התגרש מרעייתו והתחיל לכתוב את זכרונותיו. בשנת 1949 הופיע בסטוקהולם בהפגנה פרו קומוניסטית גדולה נגד הנשק הגרעיני. שלטונות ארצות הברית (בתקופת ג'וזף מקארתי) סגרו בפניו את שערי ארצות הברית. הוא פיתח יחסים חדשים עם גרושה צעירה, אם לשלושה ילדים. לאחר נפילת מקארתי, שב לארצות הברית וזכה להצלחה גדולה בהופעותיו בסרטים ובמיוחד בסרט "ז'יז'י". עם חזרתו לצרפת הוצג בפני הנשיא, שארל דה גול. ב-1960 הופיע בסרטים המוזיקליים "קאן-קאן", "ניחוח של סקנדל" ו"פפה". ב-1961 הופיע בסרט פאני לצידם של לסלי קארון, הורסט בוכהולץ ושארל בואייה. ב-1962 הופיע בסרט "ילדי רב החובל גרנט" לצידה של היילי מילס. ב-1963 הופיע בסרט "סוג חדש של אהבה" לצידה של ג'ואן וודוורד. ב-1964 הופיע בקומדיה הרומנטית "הכלה העשירה ביותר בעולם, לצידה של סנדרה די. הופעתו האחרונה בסרטים הייתה בקומדיה "הקופים באים, האמריקאים באים!" (1967). בשנת 1968 הודיע על פרישה מהופעות. עבודתו האחרונה בקולנוע, בשנת 1970, הייתה ביצוע שיר הנושא בסרט  האנימציה "חתולים בצמרת" של חברת וולט דיסני.

בשנת 1972 נפטר בפריז.

לומייר הפמוט מהסרט המצויר "היפה והחיה" של דיסני הוא חיקוי של מבטאו והתנהגותו של שבלייה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה צרפתים
קטגוריה:זמרים צרפתים
קטגוריה:זוכי פרס טוני לשם כבוד
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: מפעל חיים
קטגוריה:זוכי אוסקר: פרסי כבוד
קטגוריה:צרפתים שנשבו במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:אנשי צבא צרפתים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: קולנוע
קטגוריה:אגדות דיסני
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1888
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1972
גטים

[ממוזער|האזור המשוער כארץ הגטים, בשפך [נהר הדנובה לים השחור]]
[ממוזער|250x250px|[הקבר התראקי בסוושטארי - היפוגאום מהמאה ה-3 המיוחס לגטים]]
ה**גטים** (בלטינית: **Getae**, ביוונית עתיקה: **Γέται**), עם קדום ששכן בטריטוריות שמהוות היום את צפון בולגריה, מונטניה ודוברוג'ה. זהו עם ממוצא תראקי המקורב מאוד לדאקים והם דיברו אותה שפה. למעשה ההבדלה בין הגטים ובין הדאקים נעשתה רק על פי מקום מושבם, הדאקים חיו בהרים והגטים במישורים. הגטים מוזכרים לראשונה על ידי הרודוטוס המשבח אותם כהגונים והאמיצים שבין התראקים.

בשנת 339 לפני הספירה הגטים חיו על שתי גדותיה של הדנובה התחתונה, ממפלי הדנובה ומטה. בתקופת מלחמתו של דריווש הראשון נגד הסקיתים, בשנת 513 לפני הספירה, הגטים התנגדו לכובש הפרסי, אך הוכנעו יחד עם יתר העמים התראקים שבגדה הימנית של הדנובה. לאחר הסרת הכיבוש הפרסי היו הגטים שמדרום לדנובה חלק מממלכת אודריסה עד שהוכנעו על ידי פיליפוס השני, מלך מקדוניה. על סמך שליטתם בגטים שמדרום לדנובה, תבעו ממשיכי פיליפוס את השלטון על הגטים שמצפון לדנובה, אך ניסיונותיו של ליסימכוס להכניעם לא השיגו תוצאות.

הגטים שנשארו חופשיים ניהלו קרבות ממושכים עם הבסטרנים, עם ממוצא גרמנו-קלטי שתפס את המורדות הצפון מזרחיים של הרי הקרפטים. הדאקים, תושבי ההרים, ניצחו את הבסטרנים והתפשטו עד הדניסטר. הגטים והדאקים התמזגו ביניהם כשבצפון משתמר יותר שם הדאקים ובדרום שם הגטים. למרות האמור לעיל, עם בוא הכיבוש הרומאי, עדיין היו בדוברוג'ה שלושה מלכים גטים קטנים, "רולס", "דאפיקס" ו"זיראקסס". לאחר הכיבוש הרומי, המחוזות המיושבים גטים ותראקים כונו מואסיה והגטים כונו מואסים.

הירונימוס בכתביו מתאר את הגטים כאדומים ובעלי שער צהוב.

## הבלבול בין הגטים ובין הגותים
במהלך ההיסטוריה היו מרושמי דברי הימים שבלבלו בין הגטים ובין הגותים. הקיסר הפילוסוף יוליאנוס היה כנראה הראשון ששגה בכך, אחריו טעו בכך גם ההיסטוריון הלטיני קלאודיאנוס (Claudianus) בתחילת המאה ה-5 שייחס את הויזיגותים אל הגטים, אורוסיוס, קסיודורוס ויורדנס שביצירתו "גטיקה" (Getica) העוסקת בגותים החשיבם כזהים לגטים. גם ביצירה החשובה, "ספר גיבורי האומה הגרמנית" שנכתבה על ידי היינריך פנטלאון (Heinrich Pantaleon) מוצגים המלכים הדאקים, כגותים.

## ראו גם
* דרומיכטס
* הקבר התראקי בסוושטארי

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

גטים
גטים
בליח (מלך)

**בליך מ[[כיש]]** היה המלך השומרי ה-14 בשושלת הראשונה של כיש (בערך אחרי 2900 לפנה"ס) והוא שלט בתחילת האלף ה-3 לפנה"ס. לפי רשימת המלכים השומרית, בליך היה בנו של המלך אתנה.

## ראו גם
*רשימת המלכים השומרית

## הערות שוליים

קטגוריה:מלכים בשומר
קטגוריה:אישים שהגיעו לגיל 110 לפני העת החדשה
נושא העגל

**נושא העגל** (ביוונית: **μοσχοφόρος**; בתעתיק: **מוֹסְכֿוֹפֿוֹרוֹס**, **moschophóros**) הוא פסל שיש יווני, מן התקופה הארכאית, המתוארך לשנים 570–560 לפנה"ס. הפסל נמצא בחפירה ארכאולוגית באקרופוליס באתונה והוא מוצג כיום במוזיאון האקרופוליס באתונה.

הפסל, בגובה של 165 ס"מ, מציג גבר צעיר לבוש מעיל דק ארוך ופתוח, עטור זקן קצר, הנושא על כתפיו עגל. הדמות נמצאת בצעידה וידיה מצטלבות עם רגלי העגל על החזה. שרידי צבע מגלים כי העגל היה צבוע בגוון כחול-ירקרק. יש להניח כי חלקים נוספים של הפסל (כמו הזקן או המעיל) היו משוחים בצבע. פניו של הגבר מתוארים בהתאם לסגנון הארכאי – עיניו מודגשות וגדולות מעט והיו כנראה משובצות באבן צבעונית, שיער ראשו מעוצב בתסרוקת תלתלים דקורטיבית ועל פניו "חיוך ארכאי". גם תיאור הגוף משלב סממנים ארכאיים בשימוש בקווים גרפיים. עם זאת מורגשת בתיאור "ספונטניות" וחיות בהבעה ובתיאור השרירים אשר היו חסרים בפיסול של תחילת התקופה הארכאית.

אתונאי בשם '[ר]ומבוס', הזמין את הפסל וייתכן כי זה הוא דיוקנו. ייתכן כי הפסל מסמל את הקורבן אשר מביא הגבר למקדש ואולם ייתכן כי הוא זכה בעגל במשחקים הפן-הלניים. מוטיב של אדם הנושא עגל או כבש ידוע באמנות היוונית בגרסאות ברונזה פשוטות אשר נמצאו במקדש הרמס ב שבכרתים, וגם בפסל גדול שאינו גמור באי תאסוס אשר בצפון ים האגאי. דוגמאות אלו מקושרות בדרך כלל לחגיגות ואירועים דתיים אחרים.

## ראו גם
* קורוס
*האקרופוליס באתונה

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:פיסול יווני
קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:אתונה: פסלים
קטגוריה:יוון: עתיקות
לירון תאני

**לירון תאני** (נולד ב-19 באוקטובר 1965) הוא שדרן רדיו, עיתונאי, תקליטן וסאטיריקן ישראלי.

## ביוגרפיה
תאני החל את דרכו כתקליטן במועדון "הפינגווין" התל אביבי בסוף שנות ה-80. מאוחר יותר הוא היה תקליטן הבית של מועדון "רוקסן". היה הראשון שגילה את להקת ההיפ הופ שב"ק ס', לאחר שהנחה תחרות כישרונות שבה זכתה הלהקה היבנאית. המשיך גם כבמאי קליפים, בין השאר ביים קליפים לטיפקס ושרית חדד אשר ביים לה גם את קלטת הווידאו חוק החיים שיצאה בשנת 1998 ויצר סרט תעודי על טיפקס, ששודר בערוץ 2, ועל להקת איפה הילד ששודר בערוץ 3 של הכבלים. בהמשך שימש גם כמבקר מוזיקה בתוכנית "קול ישראל" בגלי צה"ל, שם הגיש במשך מספר שנים את ה"יומנגל" – המשדר המרכזי של גלי צה"ל ליום העצמאות לצדה של דנה ספקטור, הגיש יחד עם אייל "קוואמי" פרידמן את אחת מתוכניות רצועת "ביפ שואו" בערוץ "ביפ" (2001) והיה חבר קבוע בפאנל הגרסה המחודשת של "יתוש בראש", ששודרה גם ברדיו וגם בטלוויזיה החינוכית. הושעה מהתחנה פעם אחת ובשנת 2002 פוטר ממנה בעקבות התבטאות כלפי ראש הממשלה דאז, אריאל שרון, "לא אני, אדוני ראש הממשלה, שיקרא לך פסיכופת ... הייתי מלקק לך את הפטמות". כיום הוא כותב כתבות וטור ביקורת על אלבומים (בעיקר בתחום המוזיקה השחורה, תחום ההתמחות שלו) במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות. בסוף 2007 עבר תאני לשמש כמנהל התוכניות של "רדיו תל אביב", תפקיד אותו מילא עד ספטמבר 2009. בין האנשים שגייס לתחנה היה גם יואב קוטנר. במהלך כהונתו עלו משמעותית נתוני ההאזנה לתחנה והתחנה זכתה במכרז של הרשות השנייה. בשנת 2011 החל להשתתף כחבר פאנל קבוע בתוכנית "הינשופים" בערוץ 8 בהגשת יאיר ניצני. בנוסף, תאני מגיש היום את "פה זה טוב", תוכנית רדיו בימים א'-ה' בין השעות 09:30 ל-11:00 ברדיו "מהות החיים", המשודר באינטרנט בלבד.

### עסק שחור
תאני הגיש את תוכנית ההיפ הופ הרדיופונית "עסק שחור", ששודרה בגלגלצ בכל יום חמישי בין חצות ל-2 בלילה, משנת 1996 עד 2007. בשנים הראשונות הגיש אותה ביחד עם מבקר המוזיקה והראפר אייל "קוואמי" פרידמן. תאני עצמו כונה בתוכנית "דון ג'חנון". התוכנית ליוותה מקרוב את עליית ההיפ הופ במוזיקה הישראלית, וחשפה לראשונה לאוויר העולם שמות כמו צ'ולו, סאבלימינל, כלא 6, השבט, הדג נחש ועוד. לאחר כשמונה שנים החליט קוואמי לעזוב לטובת קריירת סולו כראפר (בהמשך גם הוציא אלבום), ואת מקומו תפס הקומיקאי גורי אלפי שהצטרף לתוכנית ב-2003. השניים גם שיתפו פעולה בתוכנית הטלוויזיה משחק מכור, שבה תאני שימש ככותב ראשי ותסריטאי. לאחר מכן הוא כתב עבור תוכניות שונות כגון "מועדון לילה" והפך להיות איש פיתוח תוכן מקורי לטלוויזיה.

בסוף 2007, לאחר 12 שנות שידור, ירדה התוכנית "עסק שחור" מהאוויר וזאת לאחר שתאני עבר להיות מנהל התוכניות של "רדיו תל אביב". בחודש אוגוסט 2009, לאחר פיטורי השדרנים שרון מולדאבי ודן תורן וביטול תוכניתם של רינה מצליח ודן שילון, עזב תאני את התחנה.

## קישורים חיצוניים

* הבלוג של לירון תאני
* נעמה סלומון, ריאיון עם לירון תאני, עיתון תל אביב
* לירון תאני - בתפוז אנשים
* 
* דפנה לוי, ראיון אישי עם לירון תאני בפודקאסט ״על החיים ועל המוות״, 14 באוקטובר 2022

## הערות שוליים

קטגוריה:עיתונאים כותבי עברית
קטגוריה:שדרני רדיו ישראלים
קטגוריה:תקליטנים ישראלים
קטגוריה:בוגרי בית הספר תל נורדאו
קטגוריה:בוגרי גימנסיה הרצליה
קטגוריה:שדרני גלגלצ
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1965
מסכת אגממנון

**מסכת אגממנון** היא כינוי למסכת קבורה עשויה זהב אשר התגלתה בקבר המסומן כסימן "V" במיקנה בשנת 1876. מגלה הקבר, היינריך שלימן, סבר כי הוא מצא את קברו של אגממנון אולם חוקרים מודרניים סוברים כי מקורה של המסכה הוא בין השנים 1550–1500 לפנה"ס, תאריך המוקדם מתקופת חייו המשוערת של אגממנון. המסכה מוצגת כיום במוזיאון הארכאולוגי באתונה. בעת פתיחת הקבר הכריז שלימן .

באתר הארכאולוגי שבו נתגלתה "מסכת אגממנון" התגלו למעשה חמש מסכות. שלוש מתוכן התגלו במערת קבורה "IV" ועוד שתיים במערת קבורה "V". בנוסף לכך התגלו בקבר "III" שרידיהם של שני ילדים אשר פניהם וידיהם מכוסים בעלי זהב. באחד משני שרידי הגופות נקבעו חורים בציפוי הזהב במיקומן של העיניים. יש לציין כי לא על כל הגופות באתר הקבורה נמצאו מסיכות ועיטורי זהב. לצד כמה מן הגופות בקברים אלו, הנחשבים בעיני החוקרים לקברי אצולה, נתגלו גם כלי נשק המעידים, לדעתם, כי הללו היו לוחמים. 

במאה ה-20 הועלו ספקות לגבי האותנטיות של המסכה. כתב העת "ארכאולוגיה" (*Archaeology*) פרסם בשנת 1999 סדרה של מאמרים תומכים ומתנגדים לאותנטיות של המסכה.

## קישורים חיצוניים

* "מאחורי מסכת אגממנון", כתב העת "ארכאולוגיה" (באנגלית).

קטגוריה:מסכות
קטגוריה:פיסול יווני
קטגוריה:מיקנה
קטגוריה:יוון: עתיקות
קטגוריה:ממצאים ארכאולוגיים מזהב
אנשים אוהבים לשיר

**"אנשים אוהבים לשיר"** הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1977.

אלבום זה הוא הראשון מבין שני אלבומי ההופעה החיה שהוציא איינשטיין במהלך הקריירה שלו. ההקלטות נערכו מתוך שתי הופעות, שהתקיימו בחודש מרץ 1977; הראשונה בהיכל התרבות בתל אביב והשנייה בקיבוץ גבעת חיים. האלבום, שעיבד והפיק מוזיקלית יוני רכטר, נפתח בנעימה אינסטרומנטלית בשם "הנקניק מצייטלין" (כינוי שהדביק איינשטיין לרכטר, שהתגורר ברחוב צייטלין בתל אביב) ומכיל בהמשכו שירים מתקופות שונות ובעיבודים חדשים. את השיר "הימים חולפים" שר רכטר.

שנתיים לאחר צאת האלבום, יצא אלבום ההופעה השני של איינשטיין, במשותף עם שלום חנוך.

בשנת 2014, שנה אחרי מותו של איינשטיין, יצא האלבום במהדורה מחודשת על גבי CD בשם "אריק איינשטיין בהופעה חיה" עם עטיפה שונה ובעריכה דיגיטלית מחודשת.

## רצועות האלבום

בתקליט המקורי שירים 1–5 היו בצד א', שירים 5–10 בצד ב'.

## סיבוב ההופעות
המופע "אנשים אוהבים לשיר" הועלה 20 פעמים בלבד, אך זכה להצלחה גדולה.

## קרדיטים
*אריק איינשטיין: שירה
*יוני רכטר: עיבודים, לחנים (1,3,4,9), שירה, קולות, פסנתר
*אפרים שמיר: גיטרות, קולות 
*אסתר שמיר: קולות 
*שלמה יידוב: גיטרות, קולות 
*מוטי דיכנה: גיטרה בס, קולות 
*אוהד אינגר: גיטרה בס
*אלון הלל: תופים
*מורטון קם: סקסופון, קלרינט
*תזמורת נתניה בניצוחו של סם לואיס
*יוסי אורבך: ציור העטיפה
*ז'ראר אלון: צילום העטיפה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אלבומי אריק איינשטיין
קטגוריה:אלבומי הופעה בעברית
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי מיכאל תפוח
קטגוריה:אלבומי חברת פונוקול
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי יוני רכטר
באדן (אוסטריה)

**באדן** (בגרמנית: **Baden**, או בשמה המלא: **Baden bei Wien** שפירושו באדן שליד וינה) היא עיר קיט וספא במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה, ובירת מחוז באדן, 26 ק"מ דרומית לווינה. העיר משתרעת על 26.89 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 25,692 נכון ל-2016.

## היסטוריה
קלטים התיישבו בגבעות סביב העיר כבר מהתקופה הנאוליתית, כיוון שהמישור עצמו בו נמצאת העיר היה מלא ביצות.

בזמן שלטונו של הקיסר קלאודיוס, בין השנים 41 ו-54 לפנה"ס, אזור באדן צורף לפרובינציה הרומית פאנוניה. הרומאים כפו על הקלטים לעזוב את כפריהם על הגבעות ולעבור לעיר החדשה שהקימו במישור, ואירוע זה מציין למעשה את הקמתה של באדן. שם העיר החדשה היה "אקואה", שפירושו "מים", בזכות מעיינות המרפא שנמצאים באזור העיר. העיר שמשה בעיקר כמקום ספא לחיילים רומים מקארנטום ווינה. האורחים שבאו לנפוש בעיר בנו בה מזבחות רבים לאלים שונים על מנת להכיר טובה למקום.

שינויים אקלימיים עוינים באסיה ומזרח אירופה גרמו לאנשים רבים לצאת ולחפש מקום מגורים חדש, וכך מרקומנים, גותים והונים חדרו לגבול האימפריה הרומית וכבשו שוב את העיר. באותו זמן החלה נדידת העמים הגדולה, ובסופו של דבר הרומאים ויתרו ונסוגו אל תוך איטליה, וכך הלנגוברדים, האווארים ועוד שבטים סלאבים רבים פלשו לאזור והקימו בין השאר את השכונה לזדורף שבעיר.

ב 796 החל קרל הגדול בכיבוש האזור שכיום הוא מזרח אוסטריה, ובו באדן, וצירף אותו לאימפריה הפרנקית. נינו, קרלומן, שהיה לימים הקיסר, הקים בעיר רוזנות בשם "פאודן". במאה ה-10 באדן נכבשה יחד עם שאר מזרח אוסטריה בידי ההונגרים, והייתה תחת כיבושם עד 971.

ב-1477 באדן נהרסה כליל בעקבות מלחמה נגד המלך ההונגרי מתיאס קורבינוס. על מנת למנוע הרס דומה בעתיד, ב-1488 הקיסר פרידריך השלישי נתן לבאדן זכויות של עיר. כעיר באדן הייתה זכאית לבנות לעצמה חומות ולהגן על עצמה.

השנים 1796–1835 נחשבות לתור הזהב של העיר כשהעיר שימשה כמקום מגורי הקיסר מכיוון שהקיסר פרנץ השני ביקר במעיינות העיר, כל שנה למשך 2–3 חודשים (למעט שנתיים שבהן האימפריה הייתה במלחמה) עד מותו.

בסוף המאה ה-19 העיר הגיעה לשגשוג גדול, הודות לתיעוש שהתחולל במרכז אירופה. העיר הפכה להיות מרכז חשוב של נופש ובילוי עבור אנשים משכבות האוכלוסייה החשובות ביותר, וכונתה "וינה הקטנה". אך כל זה פסק עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, כשאוסטריה נכנסה למלחמה הגדולה שהתחוללה באירופה.

בתקופה שבין שתי המלחמות העיר גם פרחה כמרכז בינלאומי לנופש. במלחמת העולם השנייה העיר שימשה כמרכז רפואי לחיילים, ועל כן הופצצה קשות על ידי בעלות הברית ב-2 באפריל 1945, עם סיום המלחמה, ונגרם לה נזק רב. יום לאחר מכן העיר נכבשה על ידי הצבא האדום של רוסיה, והייתה המפקדה של הרוסים על השטחים שכבשו באוסטריה. לאחר עשר שנים, עם סיום הכיבוש, העיר החלה להתפתח שוב בהדרגה: נבנו בה מוסדות חינוך, בית חולים, בניינים שונים והתפתחו התיירות והעסקים.

ב-2021 הוכרזה העיר באדן יחד עם ערי ספא אחרות בשש מדינות נוספות באירופה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "ערי הספא הגדולות של אירופה".

## דת
החלוקה הדתית של תושבי באדן היא: 62.7% נוצרים קתולים, 3.6% נוצרים אוונגליסטים, 4% מוסלמים ו 16.8% אחרים.

### הקהילה היהודית בבאדן

בבאדן יש כיום מעט מאוד יהודים (המהווים כ-0.1% מהאוכלוסייה) ולהם בית כנסת, "בית כנסת באדן", שנהרס בשואה ושוחזר.

## קישורים חיצוניים

* 

* אתר העיר (בגרמנית, רוסית, איטלקית ואנגלית)
* תמונות של באדן 
* 

מרכז|ממוזער|350px|בית הכנסת בבאדן

קטגוריה:אוסטריה תחתית: ערים
ארמיסטד מופין

**ארמיסטד מופין** (באנגלית: **Armistead Maupin**; נולד ב-13 במאי 1944) הוא עיתונאי וסופר אמריקני.

## ביוגרפיה
מופין נולד בוושינגטון, ארצות הברית, גדל בקרוליינה הצפונית בארצות הברית ולמד עיתונאות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. לאחר סיום לימודי התואר הראשון החל ללמוד משפטים, אך נשר בתחילת הלימודים. בהמשך שירת בצי האמריקני (גם בזמן מלחמת וייטנאם) ועבד כעיתונאי בעיתונות הכתובה ובטלוויזיה.

בשנת 1971 עבר להתגורר בקליפורניה, וחמש שנים מאוחר יותר החל לפרסם בעיתון היומי San Francisco Chronicles טור של סיפורים שלימים היה לספר הראשון בסדרת ספריו "סיפורי סן פרנסיסקו". סדרת ספרים זו עוקבת אחרי קורותיהם של דיירי בניין מגורים ובעלת הבית הססגונית שלהם. הבניין ממוקם ברחוב (הדמיוני) סמטת ברברי מספר 28, בסן פרנסיסקו. הסדרה המקורית, שכללה שישה ספרים, התפרשה על למעלה מעשור המתחיל באמצע שנות השבעים ומסתיים לקראת סוף שנות השמונים. שלושת הספרים הראשונים בסדרה עובדו למיני סדרות שהופקו על ידי ערוץ 4 הבריטי וערוץ PBS האמריקאי ובהן כיכבו לורה ליני ואולימפיה דוקאקיס. מיני סדרות אלו שודרו בישראל בשם "**[[סיפורי סן פרנסיסקו]]"**. בין השנים 2007 עד 2014 יצאו 3 ספרים נוספים אשר מגוללים את קורותיהם של הדמויות מהסדרה המקורית בשנות האלפיים. ספרים אלה היוו את הבסיס לסדרה בהפקת נטפליקס שנקראה גם היא "סיפורי סן פרנסיסקו" ועלתה לאוויר ב-2019. בסדרה זו כיכב בנוסף לרבים משחקני הקאסט המקורי גם השחקן אליוט פייג'. חרף הכרזתו של מופין ש-The Days of Anna Madrigal יהיה הספר האחרון בסדרה, במרץ 2024 יצא בסדרה ספר נוסף בשם Mona of the Manor, המתרחש בשנות התשעים.  

בנוסף לעשרת ספרי הסדרה כתב מופין את הרומנים Maybe the Moon והמאזין הלילי, שיצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2004 בתרגום מיכל אלפון. באוגוסט 2006 יצא לאקרנים עיבוד של "המאזין הלילי", בכיכובם של רובין ויליאמס, טוני קולט ורורי קאלקין. מופין השתתף בכתיבת התסריט לסרט זה.  

בשנת 2017 הוציא מופין ממואר על חייו בשם Logical Family. באותה שנה יצא גם סרט תיעודי על חייו בשם The Untold Tales of Armistead Maupin.

מלבד כתיבת ספרים השתתף מופין בחיבור יצירה מוזיקלית בשם "אנה מדריגל זוכרת", המבוססת על דמות בעלת הבית המופיעה בסדרת Tales of the City. היצירה בוצעה לראשונה ב-6 באוגוסט 1999.

מופין מתגורר כיום בלונדון עם בן זוגו, כריס טרנר.

## ספריו
* (1978) Tales of the City
* (1980) More Tales of the City
* (1982) Further Tales of the City
* (1984) Babycakes
* (1987) Significant Others
* (1989) Sure of You
* (1992) Maybe the Moon
* (2000) The Night Listener (המאזין הלילי, הוצאת עם עובד, 2004)
* (2007) Michael Tolliver Lives
* Mary Ann in Autumn (2010)
* The Days of Anna Madrigal (2014)
* Logical Family: A Memoir (2017)
* Mona of the Manor (2024)

## קישורים חיצוניים

* 

* 
*  - כתבה על ארמיסטד מופין

קטגוריה:אמריקאים ילידי וושינגטון די. סי.
קטגוריה:עיתונאים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל
קטגוריה:סופרים להט"בים אמריקאים
קטגוריה:עיתונאים להט"בים אמריקאים
קטגוריה:קצינים וחוגרים בצי ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1944
קטגוריה:אנשי צבא להט"בים
באדן

השם **Baden**, מילה מיושנת בגרמנית למֶרְחֲצָאוֹת, ניתן לאזור **בַּאדֶן** בגרמניה על שום מעיינותיו החמים.
אנדרה לבוף

**אנדרה מישל לבוף** (בצרפתית: **André Michel Lwoff**; 8 במאי 1902 – 30 בספטמבר 1994) היה מיקרוביולוג יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965 על גילוי המנגנון שבאמצעותו וירוסים מסוימים (הקרויים פרו-וירוסים) מדביקים חיידקים.

## חייו
לבוף, שמוצאו יהודי, נולד בצרפת. הוא הצטרף למכון פסטר בגיל 19, ולמד בבית ספר לרפואה. החל משנת 1921 ובמשך 17 שנה, עבד יחד עם המיקרוביולוג הנודע אדואר שטון. בשנת 1927 סיים את לימודי הרפואה ובשנת 1932 קיבל תואר דוקטור במדעים. בשנים 1932–1933 חקר במעבדתו של אוטו מאירהוף בהיידלברג, זאת בעזרת מלגה מקרן רוקפלר. בשנת 1936 חקר באוניברסיטת קיימברידג' בתחום גורמי גדילה.

בשנת 1936 התמנה למנהל מחלקה במכון פסטר בו עבד לצד אליזבת וולמן. ובשנת 1959 קיבל תואר פרופסור למיקרוביולוגיה בפקולטה למדעים של פריז.

בשנת 1954 החל לחקור בתחום נגיף הפוליו והגורמים המונעים את התפתחות הווירוס.

לבוף כובד על הישגיו המחקריים בתארים ועיטורים רבים, ביניהם: חבר האקדמיה הצרפתית למדעים וחבר האקדמיה המלכותית ההולנדית למדעים. הוא היה נשיא ההתאחדות הבינלאומית למיקרוביולוגיה, חבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר (שאינו בריטי) בחברה המלכותית בלונדון.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
קטגוריה:זוכי פרס נובל יהודים צרפתים
קטגוריה:מיקרוביולוגים צרפתים
קטגוריה:מיקרוביולוגים יהודים
קטגוריה:צרפתים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:יהודים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:יהודים חברי האקדמיה הצרפתית למדעים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1902
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1994
מאמר מערכת

**מאמר המערכת** הוא מאמר המופיע בעיתון (או בכתב עת), ובו מוצגת עמדתה של מערכת העיתון בנושא הנמצא על סדר היום הציבורי.

מאמר המערכת נכתב על ידי העורך הראשי של העיתון, או על ידי אחד הפובליציסטים הבכירים בו. יש עיתונים (כגון "ידיעות אחרונות") שבהם מאמר המערכת חתום על ידי כותבו, אך על פי רוב מקובל בעולם (וכן בעיתונים ישראלים כגון "הארץ") שמאמר המערכת אינו חתום, וניתן לומר שהוא מציג את "עמדת העיתון".

ב"ידיעות אחרונות" עסק במשך שנים רבות ד"ר הרצל רוזנבלום, העורך הראשי, בכתיבת מאמרי המערכת. גם ב"מעריב" נכתב מאמר המערכת בידי העורך הראשי. שני עיתונים אלה חדלו לפרסם מאמרי מערכת. בעיתון "הארץ" נקבע נושא מאמר המערכת בישיבת מערכת יומית, וכתיבתו מוטלת על אחד הכותבים הבכירים.

בנוסף למאמר המערכת מפרסם העיתון מאמרי דעות נוספים, אך למאמר המערכת מיוחס משקל רב יותר.

## מאמרי מערכת בולטים בישראל

* ב-29 במאי 1967, בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, כתב עיתון "הארץ" במאמר המערכת כי "מר אשכול לא בנוי כדי להיות ראש הממשלה ושר הביטחון במצב הנוכחי". כעבור יומיים מסר לוי אשכול את תיק הביטחון למשה דיין (אם כי גורמים רבים הביאו לקבלת החלטה זו).
*ב-6 ביוני 1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה כתב העיתונאי עמירם ניר מאמר מערכת ב"ידיעות אחרונות", תחת הכותרת "שקט, יורים". המאמר בעיקר קרא לאחדות סביב צה"ל, והתאים יותר - ברוחו - לשנותיה הראשונות של המדינה, בעיקר בגלל הממסדיות שהפגין. במאמר נכתב, בין היתר: "...עכשיו אין אופוזיציה, אין ליכוד ומערך, אין דתיים וחילוניים, עשירים ועניים, ווזווזים וצ'חצ'חים. עכשיו כולנו עם אחד, במדים, עכשיו יורים. שקט." המאמר הפך לסמל של אהדת הממסד בתקשורת, והוזכר גם ביחס להתנהגות התקשורת בימיה הראשונים של מלחמת לבנון השנייה.
שמאל|ממוזער|250px|שלט "איפה הבושה?" בחזית בית "מעריב"
*ב-17 במאי 2005, במלאת 57 שנה להכרזת העצמאות, יצא "מעריב" במאמר מערכת שהודפס בכותרתו הראשית של העיתון תחת הכותרת "עברתם כל גבול". על המאמר היו חתומים עורך העיתון אמנון דנקנר ודן מרגלית, מבכירי העיתונאים של העיתון. המאמר יצא בחריפות כנגד השחיתות שפשתה במדינה, ובין היתר תקף אישים כמו השר וחה"כ ישראל כץ, רעיית שר החוץ, ג'ודי ניר מוזס שלום, חבר מרכז הליכוד, עוזי כהן, ואפילו את בנו של ראש הממשלה, עמרי שרון - שהיוו ארבעה סמלים להשחתת המידות תחת שלטונו של ראש הממשלה, אריאל שרון. התהודה למאמר הייתה עצומה. אתר nrg, שבו התפרסם המאמר ביחד עם "מעריב", הופצץ בתגובות (לרוב אוהדות) על הכיוון ועל המסר שיצאו מן המאמר. התהודה הגיעה אף לכנסת, שם ח"כ אריה אלדד החליט להקים ועדת חקירה פרלמנטרית למאבק בשחיתות. בהמשך למאמר יצא "מעריב" בקמפיין שכותרתו "איפה הבושה?".
*ב-26 ביוני 2007, יום אחרי פרסום הקלטת שבה נשמע קולו של החייל החטוף גלעד שליט, יצאו שני העיתונים הגדולים - "מעריב" ו"ידיעות אחרונות" - בפורמט זהה: שניהם השתמשו בתמונתו של שליט, ובמאמר מערכת הקורא לביצוע מיידי של עסקת שבויים שתביא לשחרורו של שליט. ב"מעריב" הייתה זו יעל פז-מלמד (תחת הכותרת "תחזירו אותו"), וב"ידיעות אחרונות" זו הייתה העיתונאית סימה קדמון (תחת הכותרת "קול של ילד"). המאמרים עוררו שוב את הוויכוח הציבורי בשאלת מחיר שחרורו של שליט, ובשאלה האם יש לשחרר אסירים שרצחו ישראלים תמורת גלעד שליט. המאמר גם עורר סערה בתוך התקשורת, וכבר באותו בוקר טען העיתונאי ומגיש הטלוויזיה ירון לונדון, בתוכנית "מה בוער" בגלי צה"ל: "...ידיעות אחרונות ומעריב סייעו ביודעין או שלא ביודעין לחמאס בעניין הכותרות הראשיות שנתנו הבוקר בנוגע לגלעד שליט...".

## קישורים חיצוניים
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:עיתונות
קטגוריה:פובליציסטיקה
יוון המיקנית

[ממוזער|[אגרטל הלוחמים מציג את החימוש האופייני לתקופה המיקנית]]
[ממוזער|[מסכת אגממנון ב]]
**יָוָון המִיקֶנִית** היא השלב האחרון בתקופת הברונזה ביוון העתיקה, היא שימשה כתפאורה לשירה האפית של הומרוס וסיפורים אחרים מהמיתולוגיה היוונית. התקופה המיקנית שואלת את שמה מהאתר הארכאולוגי המרכזי מיקנה הממוקם בצפון-מזרח מחוז ארגוס אשר בחצי האי פלופונסוס בדרום יוון. גם אתונה ותבאי הן ערים מיקניות מרכזיות.

## התרבות המיקנית
התרבות המיקנית פרחה בין המאה ה-17 לפנה"ס לבין סיום תקופת הברונזה סמוך לשנת 1100 לפנה"ס. נפילתה של התרבות המיקנית מיוחסת בעיקר לפלישות של השבטים הדורים. היו מספר ערים מרכזיות בתרבות המיקנית ביניהן אתונה, תבאי, יולקוס  ואף אתרים על איים מרוחקים כגון כרתים. נוסף לערים הגדולות, היו ביוון מספר מוקדי פולחן מסורתי בצורת מקדשים ביתיים, כגון לרנה. מושבות מיקניות הוקמו גם על איים בים האגאי, על חופי אסיה הקטנה וכן בקפריסין.

התרבות המיקנית נשלטה ברובה על ידי אריסטוקרטיה של לוחמים. סביב המאה ה-15 לפנה"ס הרחיבו המיקנים את שליטתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית, ואימצו את הכתב ליניארי א' כדי לכתוב את גרסתם המוקדמת ליוונית.

לא רק שהמיקנים ניצחו את המינואים, אלא שניצחונם כלל גם התגברות מיקנית על הענקית טרויה, עיר מינואית עוצמתית במיוחד שהיוותה יריב לכוח המיקני. מכיוון שהטקסטים היחידים שמתעדים את האירועים הללו הם ה"איליאדה" וה"אודיסאה" של הומרוס וטקסטים יוונים אחרים המהולים בכבדות במיתולוגיה, ישנם ספקות רבים בנוגע לקיומה של מלחמת טרויה. ב-1897 חשף הארכאולוג הגרמני היינריך שלימן עתיקות באסיה הקטנה (בימינו על אדמת טורקיה) שלטענתו הן השרידים של טרויה, אך ישנן אי-התאמות רבות בין הממצא הארכאולוגי בהריסות האלה לבין תיעוד של טרויה ב"איליאדה" של הומרוס.

המיקנים קברו את האצולה שלהם בקברים דמויי כוורת (*Tholoi*). אחוזות קבר אלה היו חדרי ענק עגלגלים עם תקרות גבוהות וכניסות ישרות מרוצפות באבן. לעיתים קרובות נקברו אנשים עם פגיונות או ציוד צבאי אחר. לעיתים קרובות נקברה האצולה הגבוהה מעוטרת בכתרים, מסכות זהב, שריון מתכת, וכלי נשק משובצים באבני חן. רובם נקברו בתנוחת ישיבה, וחלקם עברו תהליך חניטה. יוצאים מן הכלל היו אכילס ופאטרוקלוס שנמצאו בהריסות של שלימן. הם לא עברו חניטה אלא תהליך של שריפת הגופה, ובמקום מסכת זהב זכו לכד מוזהב שבתוכו נח אפר המת.

נכון להיום לא זוהתה אוכלוסיית כמורה בתרבות המיקנית. נמצאו עדויות על חותמים, טבעות ואף אמצעי פולחן לריטואלים של תפילה. מתפללים בדרך כלל מצוינים על ידי ידיים שלובות, על ידי יד ימין מורמת כאות שלום או על ידי השמת יד אחת על המצח. באלים ניתן להבחין בסצנות בהן שתי הידיים באוויר או בתנועה קדימה של נתינה וקבלה.

בסוף המאה ה-12 לפנה"ס ותחילת המאה ה-11 לפנה"ס, עם משבר תקופת הברונזה המאוחרת החלה הדעיכה של יוון המיקנית. האוכלוסייה התמעטה בצורה ניכרת וחלק גדול מהאוכלוסייה הפכו בורים, דעיכה זאת מיוחסת לפלישות של השבטים הדורים.

## קישורים חיצוניים

* שי שמש, אילן יוחסין של עם, באתר מדע גדול, בקטנה, 8 בנובמבר 2017
* 
* 

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
הסדר הדורי

**הסֶדֶר הדּוֹרִי** ( – דוֹריקוֹס ריתמוֹס; ; ) הוא אחד משלושת סדרים קלאסיים באדריכלות יוון העתיקה. כמו שאר הסדרים, הסדר הדורי הוא סגנון בנייה אשר הגדיר את רכיבי המבנה לפרטי פרטים ואת הפרופורציות ביניהם על מנת להגיע לשלמות אסתטית ומבנית. עקב הפשטות העיצובית של הסדר הדורי ולפיכך גם העלות הנמוכה של בנייתו, השתמשו בסדר הזה בקומות הקרקע או בקומות התחתונות. בקומות גבוהות יותר השתמשו בסדרים מורכבים יותר, הסדר הקורינתי והסדר האיוני.

מקורו בצפון ובמערב יוון כבר במאה ה-7 לפנה"ס והוא הגיע לתצורתו המושלמת במאה ה-5 לפנה"ס.

המאפיין הבולט של הסדר הדורי הוא הכותרת הפשוטה והחלקה. העמוד הדורי הוא גליל העומד על הרצפה כמעט תמיד ללא בסיס נוסף. כותרת העמוד אינה מעוטרת והיא מורכבת מחרוט קטום הפוך שמעליו אבקוס ישר ופשוט. העמוד הולך וצר לקראת 2/3 מגובהו, דבר שנתן לו מראה מעט יותר "שמנמן". במצב כזה קוטרו העליון של העמוד קטן מקוטרו התחתון בכשמינית. הקוטר התחתון הוא ביחס של 1:4 לעומת גובה העמוד. בגוף העמוד הדורי מופיעים 20 חריצים אורכיים (Fluting).

שכבת האפריז הדורית כוללת מטופות וטריגליפים המודגשים במקצב כפול מזה של העמודים. הטריגלפים ממשיכים את קו העמודים או נמצאים במרכז המרווח שביניהם והמטופות, תבליטים קישוטיים, ממלאים את הרווח שביניהם.

הפרתנון שנמצא באקרופוליס של אתונה ידוע בתור המקדש היווני הדורי המושלם ביותר שנבנה. מקדש הפייסטוס הנמצא בסמוך אליו גם הוא דוגמה קלאסית של מקדש דורי והוא אף נשמר טוב יותר עד ימינו.

הרומאים אימצו את הסדר הדורי ופיתחו סדר נוסף דומה הנקרא "הסדר הטוסקאני" שהוא גרסה פשטנית יותר של זה הדורי. הסדר הטוסקאני נפוץ במיוחד באדריכלות הרנסאנס האיטלקי. האדריכל הרומי ויטרוביוס אשר תיעד בספרו "על אודות האדריכלות" (*De architectura*) את כל רכיביו ומידותיו של הסדר הדורי הגדיר אותו כ"גברי" לעומת הסדר האיוני אשר הוגדר כ"נשי" בצורתו. לפיכך, בסדר הדורי, יחס קוטר הבסיס התחתון של העמוד וגובהו צריך להיות 1:6, כלומר, גובה העמוד אמור להיות כ־6 פעמים אורך קוטר הבסיס התחתון. פורפורציות אלו אמורות לדמות את גוף הגבר.

## פרטים
שמאל|250px

שכבות החזית מוגדרות מלמעלה ללמטה באופן הבא: אנטבלטורה, עמוד ובסיס. האנטבלטורה כוללת קרניז, אפריז וארכיטרב. הגמלון, החלק המשולש שבחזית, הוא חלק מהאנטבלטורה אך אינו בהכרח חייב להופיע.

## לקריאה נוספת
* ויטרוביוס, **על אודות האדריכלות**. תרגם לעברית והוסיף מבוא, הערות, איורים ומפתחות רוני רייך. תל אביב, דביר, 1997.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:יוון העתיקה: אדריכלות
קטגוריה:אדריכלות קלאסית
דורי
הסדר האיוני

שמאל|ממוזער|250px|העמוד האיוני
[שמאל|ממוזער|250px|ראש עמוד איוני מתוך עמוד מהמרפסת המזרחית של ה[ארכתאון מהמאה ה-5 לפנה"ס שהועבר בשלמותו למוזיאון הבריטי]]
[שמאל|ממוזער|250px|עמודים איונים [אדריכלות נאו קלאסית|נאו-קלאסיציסטיים במבנה בסינסינטי, ארצות הברית]]

**הסדר האיוני** הוא אחד משלושת הסדרים הקלאסיים באדריכלות יוון העתיקה. כמו הסדר הדורי והקורינתי, הסדר האיוני הוא סגנון בנייה אשר מגדיר את רכיבי המבנה לפרטי פרטים ואת הפרופורציות ביניהם על מנת להגיע לשלמות אסתטית ומבנית.

מקורו של סגנון זה הוא ממזרח יוון ומאזור איוניה שבאסיה הקטנה במאה ה-6 לפנה"ס ונעשה בו שימוש גם ביוון היבשתית החל מהמאה ה-5 לפנה"ס, במקביל לסדר הדורי. המקדש האיוני הראשון שנבנה הוא מקדש הרה בסאמוס, אך זה נחרב ברעידת אדמה רק כמה שנים לאחר שבנייתו הושלמה. מקדש איוני נוסף (שחרב גם הוא, אך מאוחר יותר) הוא מקדש ארטמיס אחד משבעת פלאי עולם.
המאפיין הבולט ביותר בו הוא הכותרת בעלת שתי הספירלות (נקראות גם וולוטות) המזכירות קרניים של כבש שנראות כמתגלגלות נוכח העומס הנשען עליהן. בסדר האיוני הקלאסי הופיעו תמיד שתי וולטות הנראות בכיוון החזית הראשית ואילו בגרסאות מתקדמות יותר של הכותרות מופיעות 4 וולטות קטנות יותר מתחת לאלכסונים של האבקוס. העמוד האיוני יושב מעל בסיס קטן וסביבו מגולפים 24 חריצים.

האנטבלטורה האיונית היא פשוטה באופן יחסי. מעל הארכיטרב נמצא אפריז חלק, ללא הפרדות אופקיות שלעיתים רחוקות מעוטר בתבליטים.

האדריכל הרומי ויטרוביוס אשר תיעד בספרו "De architectura" על הסדרים באדריכלות היוונית הגדיר את הסדר האיוני כ"נשי" לעומת הסדר הדורי אשר הוגדר כ"גברי" בצורתו. לפיכך היחס בין קוטר בסיסו של העמוד לגובהו צריך להיות 1:8, כגוף האישה.

הסדר האיוני דומה במיוחד לסדר האיאולי שקדם לו, אך הם נבדלים בצורת הכותרת. בין שני הוולווטות, הסדר האיאולי כולל מוטיב נוסף בצורת עץ הדקל. השימוש בסדר האיאולי פסק בשלהי התקופה הארכאית.

## הסדר האיוני בממצא הארכאולוגי בישראל
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ברובע היהודי בראשות נחמן אביגד לאחר מלחמת ששת הימים נמצאו עמודים איוניים וכותרות במספר אתרים. האחד נמצא בסמוך לקארדו, ומתוארך לתקופה החשמונאית, ובנוסף נמצא עמוד איוני וכותרת בסמטת בית אל המתוארך לתקופה הרומית המוקדמת.

בארץ ישראל נמצאו כותרות הכוללות אלמנט מסולסל בחצור, בעיר דוד בירושלים, ברמת רחל ובאתרים נוספים מתקופת בית ראשון. כותרות אלו, מכונות לרוב פרוטו-איאוליות או פרוטו-איוניות, מתוארכות למאה ה-9 וה-8 לפני הספירה וקדמו לכותרת האיוניות ביוון. כותרות אלה נקראות גם כותרות 'תימורה' על פי ההבנה שהם מדמות כפות תמרים. ישנם חוקרים שראו בשמות הללו שמות שגויים ודחו אותם.

## פרטים

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:יוון העתיקה: אדריכלות
קטגוריה:אדריכלות קלאסית
איוני
הסדר הקורינתי

**הסדר הקורינתי** הוא אחד משלושת **[[הסדרים הקלאסיים]]** באדריכלות יוון העתיקה. סדר זה התפתח משני הסדרים היווניים האחרים, הדורי והאיוני, והוא היה נפוץ במיוחד באדריכלות הרומית לעומת זו היוונית.

המאפיין הבולט ביותר בסגנון זה הוא כותרת העמודים הקישוטית העשויה תבליטי עלים. העלים הם עלי צמח האקנתוס (קוציץ, *Acanthus*) וכך גם מכונים תבליטי האבן. את הכותרת הקורינתית המציא הפסל היווני קאלימאכוס. על פי האדריכל והסופר הרומי מרקוס ויטרוביוס פוליו, אשר תיעד את הסדרים הקלאסיים בספרו "De Architectura", האגדה מספרת כי מקור השראתו של קאלימאכוס לכותרת היה סלסלת קש שהונחה על יד קברה של ילדה מעל שיח אקנתוס קטן. בסלסלה היו כמה מצעצועיה, והם כוסו בלבנה מלבנית על מנת להגן עליהם מפני הגשם. אילוסטרציה של מקור ההשראה צוירה במאה ה-17 על ידי הצרפתי קלוד פרו  (בתמונה).

הדוגמה העתיקה ביותר לשימוש בעמודים קורינתיים נמצאת במקדש אפולו אפיקוריוס בבסאי שבארקאדיה, שהושלם בשנת 420 לפנה"ס. המקדש נבנה אמנם על פי הסדרים האיוני והדורי, אך הופיע בו עמוד קורינתי אחד בודד במרכז אולמו המרכזי. ארכאולוגים משערים כי ייתכן שנבנה לראשונה כ"עמוד לדוגמה" בטרם ייעשה בו שימוש נרחב יותר. גם במקדשים היווניים שנבנו במאה השנים שלאחר מכן נעשה שימוש בעמודים קורינתיים, בעיקר בפנים המבנה. שימוש נרחב יותר בסדר הקורינתי בשלמותו נעשה בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית. הרומאים אף פיתחו סדר משולב (Composite order) המשלב את עלי האקנתוס הקורינתיים עם הוולוטות של הכותרת האיונית.

הסדר הקורינתי עבר התפתחויות רבות בסגנונות אדריכלות אחרים באופן כזה שרוב חוקרי האדריכלות מתארים אותם כאסתטיים פחות. ככל הנראה, לאחר התפוררות האימפריה הרומית הלכה לאיבוד אוּמנות ייצור הכותרות הקורינתיות, ובדוגמאות שניתן למצוא כבר באדריכלות הביזנטית, נבנו עמודים המנסים לחקות את הכותרת הקורינתית ללא הצלחה להגיע לשלמות. אדריכלי הרנסאנס באיטליה גילו מחדש את הסגנון הקורינתי ושחזרו את השימוש בו. הסגנון היה פופולרי במיוחד גם במבנים נאו-קלאסיציסטיים ובאדריכלות האמריקאית במאה ה-19 בפרט.
[שמאל|150px|ממוזער|[תרשים הסדר הקורינתי]]

## פרטים
*[1] טימפנון
*[2] אקרוטריון
*[3] קרניז עליונה
*[4] קורונה (Corona) 
*[6] דנטיל (Dentil מלשון 'שיניים')
*[7] אפריז
*[13] ארכיטרב
*[14] כותרת
*[17] עמוד
*[18] חריצים (Flutes) 
*[19] סטילובטה
*[20] וולוטה (Volute)
*[22] תבליטי עלי אקנתוס
*[23] בסיס
*[24] טורוס

## גלריה

CorinthOrdUsCap.jpg|הסדר הקורינתי
The Pantheon, Rome (14811596068).jpg|כותרות קורינתיות ב
Details of the St. Anne's Church in Warsaw - 01.JPG|כותרת קורינתית בכנסיית סנט אנה, ורשה
The Origin of the Corinthian Order, engraving.jpg|מקור ההשראה של כותרת העמוד הקורינתי בציור של 


## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:יוון העתיקה: אדריכלות
קטגוריה:אדריכלות קלאסית
קורינתי
שלוש אמהות

**שלוש אמהות** הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויה של דינה צבי ריקליס. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006.

## תקציר העלילה
הסרט מתאר את סיפורן של שלוש אחיות שנולדו כשלישייה: רוז, פלורה ויסמין, שגדלו במשפחה אמידה במצרים וזכו לביקורו וברכתו של המלך פארוק הראשון. הסרט עוסק במערכות היחסים של האחיות כיום, בהיותן בנות שישים, ובצעירותן. שלוש האחיות מספרות את סיפורן לרוחה, בתה של רוז.
האם נפטרה בצעירותה, עוד בזמן שהמשפחה גרה באלכסנדריה והאב מחליט לעבור עם בנותיו לתל אביב. שם הוא פותח חנות גדולה. רוז היא בעלת מזג חם, היא יוצאת עם בחור למרות התנגדותו של האב. נכנסת להריון, ובכך מקדמת את זמן הנישואין של כל שלוש האחיות. הסרט מלווה בשירתה של רוז הצעירה, אותה משחקת מירי מסיקה. יום אחרי יום נישואיהן של שלוש האחיות, נפטר האב. על מערכת היחסים המסובכת בין שלוש האחיות אנו לומדים מתוך מפגשיהן עם רוחה (טלי שרון) בתה של רוז המבוגרת, בגילומה של גילה אלמגור. הדברים נאמרים אל מול מצלמתה של רוחה, והם גורמים לה מפח נפש, ועלולים לעצור את תהליך כניסתה להיריון, בו היא מתקשה עם יוני, בעלה.
הסרט בנוי בקטעי פלשבק אל העבר, בהתאם לדברי האחיות מול המצלמה של רוחה, ולאט אך בטוח נחשפת השלישייה, על שקריהן כלפי חוץ, וגם מעשים שלא ייעשו כלפי פנים. יסמין יולדת תאומים, דוד ואמנון. היא מעניקה לפלורה את אמנון, ולפני כן, פלורה משחקת בפני החברה, כאילו היא בהיריון, ומנפחת את בגדיה. אמנון מועבר מיסמין לפלורה, בגלל פציעתו של גבריאל בעלה, ואי יכולתם להביא ילד לעולם. אך היות שמישהו מלשין לרשויות הרווחה על האימוץ הזה, שהיה בניגוד לחוק, פלורה תנקום נקמה מפתיעה ואיומה במלשין.

## פרסים ופסטיבלים
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר, מתוכם זכה בשניים: פרסי "הצילום הטוב ביותר" ו"עיצוב התלבושות הטוב ביותר". בפסטיבל הקולנוע ירושלים שהתקיים ב-2006 זכה בפרס "הצילום הטוב ביותר", וכוכבת הסרט גילה אלמגור קיבלה פרס מיוחד.

הסרט השתתף בפסטיבל ההמפטונס בניו יורק, פסטיבל סאו פאולו בברזיל, פסטיבל הוף בגרמניה ופסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון.
## שחקנים

## קישורים חיצוניים

* "שלוש אמהות", באתר קרן הקולנוע הישראלי
* 
**ביקורות**
* 
* 
* 
* יעל שוב, ביקורת על "שלוש אמהות", באתר Time Out תל אביב, 16 בנובמבר 2006
* ריאיון עם במאית הסרט, באתר הבמה

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 2006
קטגוריה:סרטים מוזיקליים ישראליים
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2006
אורמיה

**אוּרְמִיַה** (מאזרית: **اورمیه**;  - **אוֹרוּמִיֵה**; בארמנית: **Ուրմիա**; בכורדית: **ورمێ**; בסורית: **ܐܘܪܡܝܐ**) היא בירת פרובינציית מערב אזרבייג'ן בצפון-מערב איראן. על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו בעיר 736,224 בני אדם, עובדה המדרגת אותה במקום העשירי ברשימת הערים הגדולות של איראן. שמה של העיר ניתן לה על ידי האשורים, ומשמעותו בשפה האשורית (ארמית מזרחית) היא "עיר של מים" משום שהעיר ממוקמת בקרבת ימת אורמיה, ܐܘܪ אוּר, פירושה עיר (כמו אור כשדים) ו-ܡܝܐ מיא, פירושה מים. העתיקות שנחפרו בסביבת העיר מתוארכות סביב שנת 2000 לפני הספירה.

בעיר נשמר בניין כנסיית מרים הקדושה מהמאה ה-6.

## גאוגרפיה
אורמיה נמצאת בגובה 1,340 מ' מעל פני הים, 121 ק"מ דרום-מערבית לעיר תבריז. שטחה 42.7 קמ"ר. היא נמצאת ברמה באורך 70 ק"מ וברוחב 30 ק"מ.
אזור אורמיה נתחם בהרים רבים. הגבוהים והחשובים שבהם הם קרשין וק'טול, שגובהו 3,614 מ'. מסביב לעיר נמצאים גם ההרים קוה סיר, ביזודארי, אללה-אכבר-דרלרי, הרי קושצ'י, הר היהודים וקוה זנביל. ממזרח נמצא אגן אורמיה, והוא אזור פורה ביותר, ולכן תסס מאוד מבחינה פוליטית וסבל ממלחמות ומכיבושים רבים. הכפרים והעיירות מסביב לאורמיה נחרבו ושוקמו שוב ושוב במהלך ההיסטוריה.

## יהודים

בני הקהילה היהודית, שמקורה בעיר ובסביבתה, קוראים לעצמם נאש דידן (בארמית: **אנשים שלנו**).
לפי המסורת, הקהילה הוקמה לאחר גלות בבל, ושפת הדיבור שלה היא ארמית חדשה.
הקהילה עלתה ברובה לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20.

הקהילה היהודית באורמיה הייתה נתונה בידי מנהיג דתי שטיפל בעניינים פנימיים ובנציג ציבור שייצג את הקהילה עם הסביבה ובעיקר עם השלטון, לצידם היו גם ראשי העדה (אנשים בכירים). הרב בקהילה תפקד כשוחט, כמוהל ואפילו כחזן. לעיתים הייתה הקהילה זקוקה לכסף ושלחה שליחים שייסעו ברחבי העולם על מנת לאסוף כספים לטובת צורכי הקהילה. השיפוט בקהילה היהודית באורמיה נעשה על ידי אנשים שנקראו הוועד, לרוב בעלי מעמד כלכלי גבוה בקהילה שיצרו קשרים עם השלטון. היהודים באורמיה חיו במספר רחובות סמוכים ולא מופרדים מהאוכלוסייה הלא-יהודית, ולעיתים נטמעו ברחובות של האוכלוסייה הלא-יהודית. כלל המשפחה היהודית גרה באותו הבית, בעל קומה או שניים. החינוך היהודי היה שמרני ומסורתי עד סוף המאה ה-19, אך הדברים השתנו באורמיה בעקבות השפעות המערב ופעולות של כל ישראל חברים שהביאה עימה לשם שיטות חדשות. מסיבת החתונה היהודית באורמיה נמשכה כשבוע ימים, ביום השישי נערך טקס החתונה שהיה מלווה בנגנים זמרים ובשירת ליווי.

בתחילת המאה ה-20 היו באורמיה ארבעה בתי כנסת. חברי הקהילה נהגו להתפלל יום יום, את יום השבת נהגו יהודי אורמיה לשמור והוא היה יום של התכנסות מורחבת, ארוחות משותפות, תפילה ומפגש. את ההבדלה נהג לעשות הרב בבית כנסת ואחדים עשו בביתם. היהודים באורמיה נהגו למכור דברי סדקית, עסקו במסחר ולכן נדדו, חלקם עסקו במקצועות חופשיים וחלקם יצאו מחוץ לאיראן ומכרו צמר ופירות יבשים. היהודים חיו כמיעוט בקרב אנשי העיר השיעים, כורדים, ארמנים, ואשורים. האשורים היו הקרובים ביותר ליהודים מכיוון שגם הם דיברו ארמית.
[שמאל|ממוזער|260px|[בית כנסת בעיר]]

## לקריאה נוספת
* אורה יעקבי, **אלמוס**, רמת גן: אות ועוד, 2006

## אקלים

## קישורים חיצוניים

* 
* אתר הקהילה נאש דידן
* ז. רובשוב, אורמיה, דבר, 6 בספטמבר 1940, עמ' 3
* על הקהילה היהודית באורמיה , באתר הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן
* 
* 

קטגוריה:איראן: ערים
קטגוריה:פרובינציות איראן: ערי בירה
קטגוריה:כורדיסטן האיראנית
קטגוריה:כורדיסטן: ערים
קטגוריה:מערב אזרבייג'ן: יישובים
אגן אורמיה

**אגן אורמיה** הוא אזור באיראן.

רובה של רמת אורמיה והחלק הפורה ביותר שלה מורכב מטרסות ומאדמת סחף. ביצות מלח משתרעות במזרח הרמה, על גבול החוף המערבי של ימת אורמיה ולרוב אורכה.
צפון מזרח הרמה מורכב מטוף, אבן חול, טין וקונגלומרט.
בדרום מערב הרמה ניתן למצוא אבן חול, קונגלומרט, ומעט אבן גיר אדומה.
בדרום הרמה יש אבן גיר לבנה ואפורה, טוף חומצי, קוורץ, מעט דולומיט, צפחה וחמרה.

## אקלים
החורפים באגן אורמיה קרים, לחים ומושלגים. בקיץ הטמפרטורות נוחות. ממוצע הטמפרטורות השנתי הוא מקסימום 31 מעלות ביולי ומינימום (-6) מעלות בינואר. הלחות נעה בין 76 אחוזי לחות בינואר, ל 48 אחוזי לחות ביולי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:איראן: גאוגרפיה