מערכת הובלת המים לעיר ניו יורק

[ממוזער|150px|העיר [ניו יורק על חמשת רבעיה: 1. מנהטן, 2. ברוקלין, 3. קווינס, 4. הברונקס, 5. סטטן איילנד. רצועת התכלת ממערב למנהטן והברונקס היא נהר הדסון.]]
**מערכת הובלת המים לעיר ניו יורק** היא שורה של מאגרי מים, אמות מים ומנהרות להובלת מים, הפרושה מצפון לעיר ניו יורק, שתפקידה לספק מי שתייה לתושבי העיר. המערכת מובילה מים משני אגני ניקוז מרכזיים: הקטן מבין השניים הוא אגן הניקוז של נהר קרוטון הפרוס ממזרח לנהר הדסון, והמערכת הגדולה היא אגן הניקוז המשולב של נהר דלאוור והרי קטסקיל, הפרושים ממערב לנהר הדסון. המערכת כוללת 19 מאגרים, שלושה אגמים מבוקרים, שלוש אמות מים גדולות, מנהרות רבות, צינורות סיפון ומבני חיבור וחלוקה, עם קיבולת אגירת מים כוללת של כ-2.2 מיליארד מטר מעוקב.

תהליך טיהור מי השתייה בניו יורק פשוט יותר מברוב הערים האחרות בארצות הברית, כיוון שהעיר הגנה על אגני הניקוז שלה מבעוד מועד. העיר הגבילה את הפיתוח סביבם. זאת בעיקר על ידי תוכנית רכישת קרקעות, שבמסגרתה רכשה או הגנה מחלקת הגנת הסביבה של העיר, באמצעות זיקת שימור יותר מ-530,000 דונם מאז 1997. המערכת פטורה חלקית מדרישות סינון של הממשלה הפדרלית, ושל מדינת ניו יורק, וחוסכת מיליארדים של דולרים, שהיו מהווים את עלות בניית מפעל סינון ענק, ועוד עשרות רבות של מיליוני דולרים מדי שנה להפעלת מפעל שכזה. יתר על כן, פני השטח שעליהם זורמים נתיבי המים, מאפשרים ל-95% ממי המערכת להיות מסופקים באמצעות כוח הכבידה בלבד.

אספקת מי השתייה היא אתגר בעיר המאוכלסת והצפופה ביותר בארצות הברית. נכון לחודש יולי 2024, יש בה כמעט 8.5 מיליון תושבים, שאליהם מצטרפים בכל רגע נתון בממוצע כ-5.3 מיליון תיירים. בנוסף, מספקת המערכת מים לכמיליון תושבים החיים במחוזות הסמוכים לעיר. 86% מהיקף אספקת המים בעיר מגיעים לבתי מגורים, וכ-6% מגיעים למלונות, לבתי חולים ולמבני חינוך.

מחלקת הגנת הסביבה של ניו יורק אחראית לאספקה ולבטיחות של מי השתייה, וכן על פעולות פיתוח והתייעלות במערכת. בדוח שפרסמה המחלקה בשנת 2022, דווח על ירידה של כ-30% בביקוש למים החל מתחילת שנות ה-90, לצד עלייה של כ-15% בגודל האוכלוסייה. עם זאת, כ-18.6% מהמים המסופקים לעיר הולכים לאיבוד בדרכים שונות. נתון זה עדיין נמוך מהממוצע בערים גדולות בעולם, ודומה לממוצע בערים הגדולות האחרות בארצות הברית.

## אספקת המים לניו יורק
מערכת אספקת המים של ניו יורק היא אחת ממערכות האחסון והאספקה הגדולות בעולם של מים עיליים. בארצות הברית, העיר ניו יורק היא אחד מחמישה אזורים מטרופולינים שעדיין מספקים מים עיליים לא מסוננים לתושביהם.

הערים הללו מתאפיינות במערכות מים טבעיות בעלות איכות גבוהה, ולכן ישנה אפשרות לספק מים ישירות ממאגרים עיליים, בלי הצורך בסינון חזק כמו בערים אחרות. המערכת מספקת באופן מהימן, יותר מ-4.16 מיליון מ"ק של מי שתייה בטוחים מדי יום, ליותר מ-12 מיליון אנשים (תושבים ותיירים) – יותר ממחצית מאוכלוסיית כל מדינת ניו יורק. הקיבולת הכוללת של המערכת מגיעה לכדי 2.195 מיליארד מ"ק של מים.

[ממוזער|[תחריט משנת 1887 שפורסם בכתב העת סיינטיפיק אמריקן, שמראה את מסלול אמת המים החדשה של הקרוטון, יוצאת מנהר קרוטון מעט מזרחה מסכר ניו קרוטון, ומסומנת בקו שחור רצוף. אמת המים הישנה מסומנת בקו מקווקו.]]

מקור המים העיליים הללו הוא משְנֵי אגני הניקוז:
* אגן הניקוז של נהר הקרוטון, שמשתרע על שטח של 970.875 קמ"ר ממזרח לנהר ההדסון, מעביר 10% מאספקת המים לעיר ניו יורק.
* מערכת אגני הניקוז המשולבים של הרי הקטסקיל ונהר דלאוור, שמשתרעת על פני 4,134.633 קמ"ר ממערב לנהר ההדסון, מעבירה 90% מאספקת המים לעיר ניו יורק.
שטח הניקוז הכולל הוא 5,105.508 קמ"ר, ובתוכו 19 מאגרי מים ו-3 אגמים מנוטרים.

המערכת היא מערכת הזנת כבידה עם ראש הידראולי המסופקת על ידי הפרש גובה של 300 מטרים בין אגני הניקוז בצפון מדינת ניו יורק, לבין אזור החלוקה בעיר. הפרש גבהים זה מבטיח ש-97% אחוז מהמים בעיר, יגיעו למבני מגורים ועסקים באמצעות כוח הכבידה בלבד. בתוך המבנים, מים בלחץ יכולים להגיע לקומה השישית של רוב הבניינים ללא שאיבה. כלור מתווסף למים כדי להשמיד חיידקים, ומוסיפים גם פלואוריד כדי לסייע במניעת עששת.

עד שנת 2007 נעשה בעיר שימוש מועט במי תהום. מערכת אספקת מי התהום בדרום מזרח קווינס מורכבת מ-67 בארות אספקה ב-43 תחנות, ומספר מכלי אחסון מים. היא סיפקה מים לחלק מוגבל ממערכת החלוקה של העיר בקווינס עד שהופסקה פעילותה בשנת 2007. כאשר היא פעלה, תושבים באזור השירות קיבלו מי תהום או תערובת של מי תהום ומים עיליים, בהתאם לביקוש ולזמינות האספקה. אף על פי שלעיר יש היתר להפעיל אספקת מי תהום בדרום מזרח קווינס, היא אינה מממשת אותו.

## אגן הניקוז של קרוטון

ממוזער|אגן הניקוז של קרוטון. סכר ניו קרוטון נמצא בנקודה הכי מערבית של מאגר ניו קרוטון, היכן שגוף המים הגדול עובר לסימון של קו כחול דק. להבחנה בפרטים מומלץ להגדיל.
מימי נהר קרוטון, כולל יובליו מעמק ההדסון ומאגרי המים שקשורים אליו, מספקים 10% ממי השתייה בעיר. הם מועברים לעיר ניו יורק באמצעות אמת המים החדשה של הקרוטון, שמתחילה מעט מזרחה מסכר ניו קרוטון, ויורדת דרומה לכיוון העיר. סכר זה יוצר את מאגר ניו קרוטון, שהוא השלב האחרון והסופי של אגירת מי אגן הניקוז לטובת העברתם לעיר. מימי אמת המים החדשה של הקרוטון זורמים למאגר פארק ג'רום בברונקס, לפני שהם נכנסים למפעל סינון המים קרוטון בפארק ואן קורטלנד לצורך טיפול, ואז יוצאים להפצה בעיר. מים עודפים מהמערכת, נשפכים עוד קודם לכן, מעל סכר ניו קרוטון, ומתנקזים לנהר ההדסון בעיירה קרוטון על ההדסון, בנקודה הנקראת קרוטון פוינט, שהפכה לפארק.

### היסטוריה
#### עד שנת 1848
עד שנת 1842, אספקת המים של העיר נשענה על הבארות, המעיינות והבריכות שהיו בעיר.

בתחילת המאה ה-16, התושבים הראשונים של מה שהיה ידוע אז כניו אמסטרדם, השתמשו במים ממעיינות, נחלים ובריכות. עם הגידול באוכלוסיית העיר, החלו תושביה לחפור בארות פרטיות רדודות. בסביבות שנת 1677 נחפרה הבאר הציבורית הראשונה מול המצודה הישנה בבאולינג גרין. במחצית השנייה של המאה ה-18, חולקו מים ממאגר ברחוב צ'יימברס, דרך תעלות עץ שהונחו ברחובות הראשיים. זאת אחרי שבשנת 1776 הושלם מאגר זה, כדי לשרת אוכלוסייה של כ-22,000 תושבים. בשנת 1799 העניק בית המחוקקים של מדינת ניו יורק את הסמכות לאסוף ולחלק מים בניו יורק לחברת מנהטן, חברה פרטית שהוקמה באותה שנה.

המים במערכת זו לא היו בטוחים לשתייה, בין השאר משום שפסולת התנקזה למרזבים פתוחים, וזיהמה אותם. מגפת הכולרה ב-1832 והשריפה הגדולה ב-1835 הביאו לתובנה שמערכת המים הקיימת אינה מתאימה לצורכי העיר. לאחר בדיקת מספר חלופות, התברר שרק נהר קרוטון בצפון מחוז וסטצ'סטר, נושא מים בכמות ובאיכות מספיקה כדי לשרת את העיר. בניית מערכת ההעברה החלה ב-1837 והושלמה ב-1848.

#### הקמת והפעלת אמת המים העתיקה של הקרוטון

[ממוזער|מגדל המים כפי שנראה מהקצה המזרחי של [היי ברידג' (ניו יורק).]]
עד שנת 1898, אמת המים של קרוטון שירתה בעיקר את העיר ניו יורק. באותה תקופה כללה העיר בעיקר את מנהטן, ולאחר סיפוח הברונקס המערבית ב-1874, גם כמה קהילות סמוכות בברונקס. מערכת קרוטון לא סיפקה מים לברוקלין, קווינס וסטטן איילנד, שהיו ערים נפרדות והסתמכו על מקורות מי תהום (בארות) או, במקרה של ברוקלין, מפעלי מים עירוניים נפרדים. העיירה ברוקלין אף הזמינה מחקרים ראשוניים, על האפשרויות להשגת אספקת מים נוספת של 100 מיליון גלונים ליום. עם זאת, מחקר זה נעצר, בידיעה שמיזוג הערים ישנה באופן דרמטי את השיקולים הרלוונטיים להחלטה כזו.

ההיצע המוגבר של מים נקיים אִפשֵר לאוכלוסייה לגדול ולהתרחב עוד יותר. התקנת ביוב, אסלות וברזים ביתיים הובילה בתורה לשימוש מוגבר במים ולבזבוז. מיזוג ברוקלין, קווינס וסטטן איילנד עם מנהטן והברונקס לעיר אחת, בשנת 1898, הוסיף ביקוש למים.

נהר קרוטון היה המקור העיקרי לאספקת המים של ניו יורק, משנת 1842 ועד אמצע המאה ה-20. מים הובאו לעיר דרך אמת המים של קרוטון, שנקראה לימים אמת המים העתיקה של הקרוטון, ונשארה בשירות עד שנת 1955. האמה הגיעה עד לרובע הברונקס, לאזור שכונת הייברידג' דהיום. כדי לאפשר חצייה של הארלם ריבר לכיוון מנהטן, בנו את גשר היי ברידג', ואליו חוברה אמת המים באמצעות צינור גדול, שהוצמד אל מתחת ובצמוד לגשר. צינור זה הוביל את המים למנהטן. בניית הגשר והעברת קו המים הצמוד אליו הושלמו בשנת 1848. זהו הגשר העתיק ביותר בעיר ניו יורק, מרובת הגשרים, שעדיין עומד על תילו. משנת 1905, כשהושלמה בנייתו של מאגר פארק ג'רום, גם מי אמת המים העתיקה הועברו אליו.

בשנת 1863 אישר בית המחוקקים של מדינת ניו יורק לבנות את מאגר הייברידג' שבמנהטן, ומגדל מים כדי לספק לחץ מים לבניינים הממוקמים בגובה רב באזור שמסביב. המיזם תוכנן על ידי המהנדס הראשי של אמת המים קרוטון. הבנייה החלה בשנת 1866 והסתיימה בשנת 1872. מנועי קיטור שאבו מים מאמת המים כ-10 מטר לתוך המאגר, ולאחר מכן שאבו אותם עוד כ-61 מ' לראש מגדל המים, לתוך מכל עם קיבולת של 180,000 ליטר.

אמת המים העתיקה המשיכה למאגר מים בין רחוב 79 לרחוב 86. המאגר התפרס על פני שטח של שבעה מבננים. הוא היה בשימוש עד שמולא וכוסה באדמה במהלך שנות ה-30, כדי ליצור את המדשאה הגדולה ובריכת צבים בסנטרל פארק. מאגר נוסף, הידוע כיום בשם מאגר ז'קלין קנדי אונאסיס, נפתח בשנת 1862, כדי לתת מענה לביקוש הגובר של העיר למים. המאגר תוכנן על ידי מעצבי הסנטרל פארק, כדי לקבל מראה של אגם טבעי.

[ממוזער|מאגר המים הסופי (תמונה משנת 1842), היכן שנמצאים היום [ספריית העיר ניו יורק#הספרייה המרכזית|הספרייה המרכזית של העיר ובראיינט פארק]]

אמת המים העתיקה הסתיימה במאגר הפצה, היכן שנמצאים היום הספרייה המרכזית של העיר ופארק בראיינט. המאגר השתרע על פני שטח של כ-16 דונם, בתוך מבנה בעל קירות גרניט בעובי של יותר מ-8 מטרים. צינורות מים מברזל יצוק הסתעפו מהמאגר לרחבי העיר. המאגר נהרס בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19.

#### הקמת והפעלת אמת המים החדשה של הקרוטון

גידול האוכלוסייה המואץ בעיר הביא לביקוש גובר למי שתייה. אם בשנת 1850 – 8 שנים לאחר תחילת הפעלתה של אמת המים העתיקה של הקרוטון – מנתה אוכלוסיית העיר 590,000 תושבים, הרי שבשנת 1880 היא מנתה כבר 1.9 מיליון נפש. כדי לענות על צורך זה, נפתחה ב-1890 אמת המים החדשה של הקרוטון.

מהנדסי ועדת האקוודוקט של העיר תכננו כבר בשנת 1884 סכר בגובה 84 עד 91 מטר, כמה קילומטרים צפונית-מזרחית מהנקודה שבה נשפך נהר הקרוטון לנהר ההדסון. מאגר האגירה שהתקבל מאגן ניקוז של 41 קמ"ר, הכיל 54 מיליון מ"ק בתפוקה מלאה. סכר זה, הידוע כיום כסכר ניו קרוטון, הושלם בשנת 1906. במעלה הזרם נסכרו שני היובלים: המערבי והתיכון של הקרוטון, ויצרו את מאגר מפלי קרוטון, שהוכנס לשירות בשנת 1911. בסוף שנות ה-90 הפסיקה העיר את השימוש במים ממערכת הקרוטון, מכיוון שהם הפכו לפחות ראויים לשתייה. בנוסף, בשנת 1997 הגישו הסוכנות הפדרלית להגנת הסביבה (EPA), משרד המשפטים האמריקאי ומדינת ניו יורק, תביעה נגד העיר ניו יורק בגין הפרת חוק מי שתייה בטוחים, והפרת הקוד התברואתי של מדינת ניו יורק. ממשלת העיר הסכימה לשקם את האמה החדשה ולבנות מפעל סינון. מערכת הסינון מגינה על הציבור מפני מיקרואורגניזמים וגורמי מחלות כמו Giardia, ו-Cryptussporidium. בשנת 2004, החל פרויקט השיקום של האמה החדשה, ובניית מפעל סינון המים קרוטון, בפארק ואן קורטלנד, שהחל לפעול במאי 2015.

לשם עבודות הקמת מתקן הסינון, הושבתה מערכת הקרוטון, והמאגר התרוקן בדצמבר 2008. הוא התמלא מחדש והוחזר לשירות בתחילת 2015.

## אגני הניקוז המשולבים של קטסקיל ודלאוור

[ממוזער|אמת המים של [הרי קטסקיל|קטסקיל ממוצאה במאגר אשוקָאן, ועד למאגר הילוויו ביונקרס, ניו יורק. הקו שממשיך דרומה לתוך מנהטן, וחוצה את האיסט ריבר לברוקלין, קווינס וסטטן איילנד, מבטא את חלק ממנהרות העברת המים ממאגר הילוויו לבתי העיר.]]
**המערכת של הקטסקיל** כוללת שני מאגרים ומספקת עד 40 אחוז מהצרכים היומיומיים של העיר. אגן הניקוז של הקטסקיל נמצא בחלקים ממחוזות גרין, אלסטר וסקוהרי, כ-160 קילומטר צפונית לעיר ניו יורק, וכ-56 קילומטר מערבית לנהר ההדסון. מאגרי המים שמשרתים את המערכת הזו הם מאגר סקוהרי ומאגר אשוקאן. הראשון בראש אגן הניקוז והשני דרומה לו, ואשר מקבל ממימיו, וממנו מתחילה אמת המים של הקטסקיל.

ה**מערכת של דלאוור** כוללת 4 מאגרים ומספקת 50 אחוז מהצרכים היומיומיים של העיר. הגדול מבין המאגרים הוא מאגר פפאקטון, שיכול להכיל יותר מ-530 מיליון מ"ק של מים – יותר מכל הקיבולת של מערכת הקרוטון. אגן הניקוז של דלאוור ממוקם בחלקים של מחוזות דלאוור, אלסטר וסאליבן מדרום-מערב לאגן הניקוז של קטסקיל.

אמת המים של מערכת הדלאוור מקבלת מים ממאגרי המים: רונדאוט, קנונסוויל, נברסינק ומאגר פפאקטון בגדה המערבית של נהר ההדסון, דרך תחנת השאיבה צ'לסי על הגדה המזרחית של נהר הדסון, שמצפון לגשר ניוברג-ביקון. משם המים עוברים אל המאגרים: קנסיקו, ומאגר הענף המערבי (של נהר קרוטון) בגדה המזרחית. משם אל מאגר הילוויו הסופי ביונקרס, לפני חלוקת המים לחלקי העיר השונים. אמת המים נבנתה בין השנים 1939 ל-1945. רוחבה 4.1 מ', ואורכה 137 ק"מ. אמת המים של דלאוור היא המנהרה הארוכה בעולם. יכולה לעבור שנה שלמה מהרגע שטיפת מים מהנגר העילי נכנסת למערכת הזו, עד שתגיע לברז בעיר, דרך רשת של מנהרות, סכרים ומאגרים, המובלים באמצעות כוח הכבידה בלבד.

במאגר קנסיקו, התחנה הראשונה של המים המובלים לעיר אחרי שחצו את נהר ההדסון מזרחה, קיימים מצופים רובוטיים, המעבירים מידע על איכות המים. שם מוסיפים כלור (לחיטוי) ופלואוריד (למען בריאות השיניים), ומנטרים את רמות הטמפרטורה, ה-pH, חומרי ההזנה וחיידקים. המים עוברים דרך מתקן חיטוי באמצעות קרינה אולטרה סגולה הגדול בעולם במחוז וסטצ'סטר. קרינה אולטרה סגולה נקבעה כטיפול משלים בטוח ויעיל, כל עוד היא מיושמת באופן שווה על מים שנעים במהירות קבועה. המתקן בעלות 1.54 מיליארד דולר, מאט את המים לפני שהם עוברים דרך מכלים גדולים בקוטר של 56 אינץ', שמכילים גופי קרינה העטופים בצינורות קוורץ. לאחר הליך זה, המים מקבלים תמהיל של כלור, חומצה זרחתית ונתרן הידרוקסיד. מלבד חיטוי, חומרים אלה מעלים את רמת ה-pH, כדי למנוע שחיקה של הצינורות ושחרור מתכות מזיקות כמו עופרת. לאחר עצירה במאגר הילוויו המכיל 900 מיליון גלונים (3,406,897 ממ"ק), שלוש המנהרות העיקריות, שדרכן עוברים המים לצרכנים ברחבי העיר, פועלות כמו ניקוז מים בירידה.

### היסטוריה ומסלול אמות המים
בתחילת המאה ה-20, צורכי העיר במים הוסיפו לעלות. בשנת 1900 היקף האוכלוסייה בעיר עמד כבר על 3.8 מיליון נפש, לאחר ש-20 שנה קודם לכן ההיקף עמד על פחות מ-2 מיליון נפש.

לאור זאת, בית המחוקקים של המדינה הקים בשנת 1905 את מועצת אספקת המים, אשר לאחר מחקר מדוקדק זיהה את אזור קטסקיל כמקור מים נוסף. מועצת המנהלים הזו תכננה ובנתה מתקנים בארבעה אגני ניקוז, במה שייקרא בהמשך מערכת הקטסקיל, או אגני הניקוז המשולבים של קטסקיל ודלאוור. זה כלל בתחילה את מאגר אשוקן ואת אמת המים קטסקיל, שהושלמו ב-1915, ולאחר מכן את מאגר סקוהרי ומנהרת שנדאקן שהושלמו ב-1928.

בשנת 1930 היקף האוכלוסייה בעיר כבר היה יותר מ-10 מיליון נפש. העיר החלה להתקרב למקסימום התפוקה האמינה של מערכת הקטסקיל והקרוטון גם יחד. על כן, כבר בשנת 1921, החלו מחקרים בדבר מערכת נוספת שתוביל מים לעיר. מסקנות המחקרים הללו היו שניתן לטפל בצורה הטובה ביותר באספקה הדרושה, על ידי שימוש באגן הניקוז של נחל רונדאוט, ובאגן הניקוז של נהר דלאוור. חקירות גאולוגיות ראשוניות החלו ב-1924, וקידוחי ניסויים נעשו בשנים 1927–1928.

#### אמת המים של קטסקיל
לקראת העשור הראשון של המאה ה-20 התברר לפרנסי העיר שהמערכת של קרוטון לא תוכל להמשיך ולספק לבדה את צורכי המים של העיר. על כן בשנת 1907, שנתיים לאחר הקמת מועצת אספקת המים של העיר, החלה בניית אמת המים של קטסקיל שאורכה למעלה מ-214 ק"מ, ומורכבת ממספר סכרים ומאגרים גדולים. הבנייה התבצעה בשלבים, כשבשנת 1916 הגיעה אספקת המים הראשונה ממערכת זו לעיר, ובשנת 1924 הושלמה המערכת כולה. היא מתחילה בקצה הצפון מזרחי של אגן הניקוז קטסקיל-דלאוור, שמימיו מועברים למאגר אשוקן באמצעות מנהרת שנדאקן, שהיא למעשה אמת מים שמעבירה את מימיה לערוץ שמתנקז למאגר אשוקן. בפתח היציאה של מאגר אשוקן, מתחילה למעשה אמת המים של קטסקיל. האמה חוצה בכיוון דרום מזרח, וחודרת מתחת לעמק רונדאוט ונחל רונדאוט בעיירה מרבלטאון. לאחר מכן חודרת אל מתחת לנהר וולקיל בעיירה גרדינר במחוז אלסטר, לפני שהיא זורמת לכיוון מחוז אורנג', ניו יורק. היא חוצה בעומק של 340 מ' מתחת לאפיק נהר ההדסון בהר סטורם קינג במחוז אורנג', לפני שהיא מגיעה למחוז פטנאם בצד המזרחי של הנהר, ברכס ברייקנק. לאחר מכן האמה נכנסת למחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, וזורמת אל מאגר קנסיקו (המקבל מים גם מאמת המים של דלאוור), ומשם למאגר הילוויו ביונקרס. מאגר הילוויו מזין את מנהרות העיר 1, 2 ו-3, שמביאות מים לעיר ניו יורק עצמה.

{
 "type": "ExternalData",
 "service": "geoline",
 "ids": "Q2859238",
 "properties": {
 "title": "Delaware Aqueduct, New York",
 "description": "Delaware Aqueduct in New York",
 "stroke": "#0000ff",
 "stroke-width": 8
 }
}


#### אמת המים של דלאוור
לאחר המחקרים וקידוחי הניסיון שבוצעו במהלך העשור השני של המאה ה-20 באגן הניקוז של הדלאוור, הבנייה בפועל של אמת המים החלה בתחילת שנת 1937, והושלמה לחלוטין בשנת 1964. אורכה הכולל של המערכת הוא כ-190 ק"מ. האמה, ממוקמת בעומק הסלע לכל אורכה המקורי בן 137 הקילומטרים, ממאגר רונדאוט בקטסקילס, אל מאגר הילוויו בדרום מחוז וסטצ'סטר – בפאתי העיר הצפוניים. אמה זו הוארכה לאורך כולל של 170 ק"מ. אמת המים נבנתה בין 1937 ל-1953, עם הרחבות שנמשכו עד 1965. היא מונחת במקומות מסוימים בעומק של כ-750 מטר מתחת לפני השטח, ולאורכה כולה מונחת בעומקים של של כ-90 עד 750 מטרים מתחת לפני הקרקע. היא מגיעה ב-21 הקילומטרים האחרונים שלה, לקוטר מרבי של 6 מטר.

אמת המים של דלאוור ניזונה ממאגר רונדאוט, שבתורו ניזון מ-3 מנהרות המעבירות מים: מנהרת דלאוור המערבי, המובילה מים ממאגר קנונסוויל; מנהרת דלאוור המזרחי המעבירה מים ממאגר פפאקטון; ומנהרת נברסינק, המעבירה מים ממאגר נברסינק. ביציאה ממאגר רונדאוט, מתחילה אמת המים. משם היא יורדת דרום מזרחה לכיוון נהר ההדסון, וחוצה אותו בעומק של 150 מטר מתחתיו, למאגר הענף המערבי (של נהר קרוטון) במחוז פטנאם, ואז למאגרי קנסיקו והילוויו בדרום מחוז וסטצ'סטר.

##### שיקום אמת המים של דלאוור
בשנת 2013 החלה הבנייה של מנהרת עוקף אמת המים של דלאוור – פרויקט התיקון הגדול ביותר בתולדות מערכת אספקת המים של ניו יורק, שצפוי לעלות מיליארד דולר. זאת לאחר שתי דליפות משמעותיות באמה המזדקנת המאבדת כ-76 מיליון ליטר (20 מיליון גלונים) ליום, שהתגלו החל משנת 1998, ושרובן "נמלטות" מהקטע של המנהרה ליד נהר ההדסון. פרויקט התיקון, הכולל מנהרה עוקפת באורך 4 ק"מ, ובעומק של 183 מטרים מתחת לנהר, מניוברג לוואפינג'ר, הסתיים בקיץ 2019. זה היה השלב הראשון בפרויקט מיליארד הדולר לשיקום אמת המים, וזו הייתה הפעם הראשונה שנחפרה מנהרה מתחת לנהר הדסון מאז שנת 1957, אז הושלמה חפירת המנהרה הדרומית של מנהרת לינקולן.

## הובלת המים לבתי העיר
מימי שלושת אגני הניקוז מגיעים לשני מאגרי מים גדולים וסמוכים: מימי המערכות של הקטסקיל והדלאוור למאגר הילוויו, שנמצא בתחום העיר יונקרס; ומימי המערכת של קרוטון למאגר ג'רום ברובע הברונקס, שמימיו משתלבים בהפצת המים לבתי העיר בצפון הברונקס וחלקים ממנהטן. המים ממאגר הילוויו, שהוא מאגר ההפצה העיקרי, מוזרמים לבתי העיר העיר באמצעות שלוש מנהרות עירוניות:

### מנהרה עירונית מס' 1
מנהרה עירונית מס' 1, שהחלה לפעול בשנת 1917, יוצאת מהחלק הדרומי של מאגר הילוויו וממשיכה לאורך כ-28 ק"מ מתחת לעיר, בעומק של 60–90 מטרים מתחת לפני הקרקע. נכון לשנת 2007, היא הובילה כ-2 מיליון מ"ק מים בכל יום. המנהרה עוברת במערב הברונקס, וחוצה את הארלם ריבר למנהטן דרומית לגשר היי ברידג'; במנהטן, היא עוברת בחלקו המערבי של האי, מתחת לסנטרל פארק, אל לואר איסט סייד בחלקו הדרומי; היא חוצה את איסט ריבר לברוקלין, ומסתיימת בפינת השדרה השלישית ורחוב סקרמרהורן. מנהרה שמסתעפת ממנה מתחת לשדרת פלטבוש, מפיצה מים מתחת לרחוב לפאייט, לפיר טרמינל בפורט גרין פארק. בברוקלין המנהרה מתחברת גם למנהרה העירונית מס' 2, ובאמצעותה למאגר תת-קרקעי בסילבר לייק פארק, אשר ברובע סטטן איילנד.

### מנהרה עירונית מס' 2
מנהרה עירונית מס' 2 נבנתה יחד עם אמת דלאוור, ונכנסה לשימוש בשנת 1936. היא מסוגלת להעביר 2.6–3 מיליון מ"ק מים ביום. המנהרה יוצאת ממאגר הילוויו ועוברת דרך מרכז הברונקס. היא חוצה את איסט ריבר למערב קווינס באזור אסטוריה, וממשיכה דרום-מערבה לברוקלין, שם היא מתחברת למנהרה מס' 1 ולמנהרת ריצ'מונד, שחוצה את מפרץ ניו יורק העליון, ומובילה מים לסטטן איילנד. כאשר הושלמה, היא הייתה מנהרת המים הרציפה הארוכה ביותר בעולם.

### מנהרה עירונית מס' 3
מנהרה מספר 3 , שהושלמה חלקית, היא כאמור במסגרת פרויקט הבנייה הגדול ביותר בהיסטוריה של העיר ניו יורק. היא מהווה גיבוי למנהרה מס' 1 "המזדקנת". בנוסף, המנהרה נועדה לספק לעיר חיבור שלישי קריטי למערכת האספקה שלה מצפון המדינה, כך שהעיר תוכל, לראשונה בתולדותיה, לסגור את המנהרות מס' 1 ו-2 לצורך תיקונים. בכך, תתווסף יתירות ואמינות למערכת חלוקת המים של העיר.

הפרויקט מתחלק ל-4 שלבים:
* **שלב א** – הושלם והחל לפעול בשנת 1998, וסיפק מים למרחק של 21 ק"מ מיונקרס, דרך מנהטן ומעבר לסנטרל פארק.
* **שלב ב** – נמצא בבנייה (אמצע שנות ה-20) ומורכב משני חלקים, אחד מתחת למנהטן ואחד מתחת לקווינס/ברוקלין. המנהרה מורכבת מקדח גס בקוטר 6.2 מטר, עם ציפוי בטון גמור מלא בקוטר 6 מטר (עובי 45 ס"מ).
* **שלב ג** – מדובר בקטע מנהרה באורך 26 קילומטרים, מתא השסתומים של פארק ואן קורטלנד בברונקס, למאגר קנסיקו במחוז וסטצ'סטר. מים יוכלו להגיע מתא השסתומים למנהרה מספר 3 או למאגר הילוויו למנהרות מספר 1 או 2. בניית הפירים הסופיים למנהרה החלה בשנת 2021. פירים מרכזיים מתחת לאי רוזוולט ובקווינס הם בין מרכיבי הבנייה העיקריים האחרונים, והם בביצוע נכון לאמצע שנות ה-20.
* **שלב ד** – יהיה קטע באורך 22 ק"מ, מתא השסתומים של פארק ואן קורטלנד דרך הברונקס, שיעבור מתחת לאיסט ריבר לאזור פלשינג בקווינס.

המנהרה מתחילה במאגר הילוויו ביונקרס, ניו יורק, ואז חוצה מתחת לסנטרל פארק במנהטן, כדי להגיע לשדרה החמישית ברחוב 78. משם היא עוברת מתחת לאיסט ריבר והאי רוזוולט לתוך אסטוריה, קווינס. משם זה ימשיך לברוקלין. בסופו של דבר המנהרה תהיה באורך של יותר מ-97 ק"מ. הבנייה החלה ב-1970, וחלקים מהמנהרה נפתחו ב-1998 וב-2013. שאר הקטעים צפויים להסתיים עד 2032.

### בדיקות וניטורים
מערכת אספקת המים של העיר ניו יורק, מנוהלת על ידי לשכת אספקת המים של מחלקת הגנת הסביבה של העיר (NYC DEP). משרד הגנת הסביבה של ניו יורק הוקם בשנת 1977 על ידי איחוד פונקציות אספקת המים והטיפול בשפכים של הנהלת העירייה. משימתו של משרד הגנת הסביבה של ניו יורק היא להעשיר את הסביבה, ולהגן על בריאות הציבור עבור כל תושבי ניו יורק, על ידי אספקת מי שתייה איכותיים, ניהול מי שפכים ומי סערה, והפחתת זיהום אוויר, רעש וחומרים מסוכנים. מי הברז בניו יורק זכו לשבחים כ"מי הברז הטעימים ביותר" באזור בשנים 2008 ו-2018, וברמה הארצית בשנת 2017 על ידי ה"הפינגטון פוסט".

המערכת מנוהלת על ידי צוות רב-תחומי של מחלקת אספקת המים של ניו יורק, הפועל בכל אזורי אגני הניקוז. זאת כדי להבטיח אספקה אמינה של מים באיכות גבוהה. לשכת אספקת המים כוללת שלוש קבוצות האחראיות על תפעול המערכת: 1. מחלקת תפעול מקורות מים, עם 279 עובדים במשרה מלאה (FTE), אחראית על תפעול אספקת מים, תפעול מאגרים ותפעול מתקן טיהור שפכים (WWTP) שבבעלות מחלקת אספקת המים של ניו יורק; 2. יחידת איכות המים, עם 222 עובדים במשרה מלאה, אוספת ומנתחת עשרות אלפי דגימות איכות מים מיותר מ-450 מיקומים ברחבי אזורי אגני הניקוז ומערכת החלוקה; 3. יחידת תפעול טיפול במים, עם 269 עובדים במשרה מלאה, מפעילה מתקנים כגון מתקן חיטוי אולטרה סגול (UV), מתקן הסינון קרוטון, פיר 18 במאגר קנסיקו ומאגר הילוויו.
המים נבדקים באופן קבוע לאיתור מזהמים, ואף על פי שיש צינורות המכילים עופרת במערכת, הם עדיין לא מהווים בעיה. לפי המחלקה להגנת הסביבה של העיר, כל קווי השירות הידועים המכילים עופרת ומובילים מים לנכסים הציבוריים בעיר כמו: בתי ספר, ספריות ופארקים, הוחלפו עד שנת 2010. מדעני שטח מבקרים מדי יום בתחנות הדגימה בעיר, כדי לבדוק את הטמפרטורה והרמות הכימיות. מדענים מחפשים גם חיידקי E. coli שעלולים להצביע על זיהום ביוּבִי במים ו-Cryptosporidium וג'יארדיה, הגורמים למחלות קיבה, וחיידקים אחרים. על פי דוח איכות המים השנתי לשנת 2024, ניו יורק עמדה בכל המגבלות הכימיות שקבעו המדינה והשלטון הפדרלי. זאת ועוד, מחלקת הגנת הסביבה (DEP) מוסיפה חומצה זרחתית בדרגת מזון, נתרן הידרוקסיד ופלואוריד למים, לפני שליחתם לחלוקה.
ממוזער|מכלי מים על הגגות בבנייני דירות ברחוב 57 מזרח בניו יורק. המבנים הנראים כאן ממחישים שלוש גישות אדריכליות לשילוב מכלים אלו בתכנון של בניין. משמאל לימין: מבנה לבֵנים סגור ומעוטר במלואו (גג רעפים); מבנה לבנים פשוט חסר גג (במרכז) המסתיר את רוב המכל, אך חושף את חלקו העליון; ומבנה תועלתני פשוט שאינו מתאמץ להסתיר את המכלים או לשלבם בדרך אחרת, לתוך עיצוב הבניין.
חומצה זרחתית מתווספת מכיוון שהיא יוצרת שכבת מגן על צינורות, אשר מפחיתה את שחרור המתכות כגון עופרת, מקווי שירות וצנרת ביתית. נתרן הידרוקסיד מתווסף כדי להעלות את ה-pH, מה שמפחית קורוזיה בצנרת ביתית. בסוף חודש אוקטובר 2025, במסגרת שבוע מניעת הרעלת עופרת הלאומי, משרד התחבורה של ניו יורק מרחיב את תוכנית החלפת צינורות עופרת (בבתים הפרטיים) בחינם. מבצע זה הגיע אחרי שבין השאר' האתר החברתי CityLimits הצביע על כך שעד 21% מתושבי ניו יורק נמצאים בסיכון של שתיית מים מצנרת עופרת.

## מכלי המים על גגות ניו יורק
לחץ המים שמופעל מכח הכבידה בגין הפרש הגבהים שבין מקורות המים של העיר ניו יורק באזור הקטסקיל וקרוטון (כ-300 מ' מעל פני הים), לבין גובה העיר שהוא כמעט בגובה פני הים, מאפשר הזרמת מים עד לקומה השישית בערך ללא שאיבה. בבניינים עם יותר מ-6 קומות, נדרשים הדיירים להתקין מכלי מים. רוב המכלים בעיר עשויים מעץ, משום שעלות העץ נמוכה יחסית, והוא מבודד טוב. מים מוזרמים למכלים הללו מהמערכת העירונית באמצעות משאבות, ומהמכלים הם זורמים לקומות הגבוהות של הבניינים בעזרת כוח הכבידה. שימוש נוסף למכלים הללו הוא אפשרות חיבורם לזרנוקים, במקרה של שרפה. גם בגורדי השחקים יש מכלי מים כאלה, והאדריכלים נקטו שיטות שונות כדי להסתירם, או לשלב אותם בצורה אסתטית על הגגות. לדוגמה, מגדל החירות כולל על גגו ובקומות העליונות לא פחות מ-16 מכלי מים גדולים.

## משבר מי השתייה בניו יורק
### עליית מפלס מי התהום
בפרק הקודם התברר לכאורה, שלא קיימת בעיר שאיבה (משמעותית) של מי תהום. מאידך, האתר וכתב העת הסביבתי ג'אוגרפיקל , דיווח כבר בספטמבר 2023, כי מדינת ניו יורק שקעה במשבר מי שתייה, מלונג איילנד ועד להמפטונס  בשל שאיבת יתר. אך אלה אינם חלק מהעיר, ולמעט חלקים מקווינס וברוקלין שבמערב לונג איילנד, גם לא חולקים את אותם אקוויפרים. חדירת מי המלח "היבשתיים" ההיסטורית בברוקלין ובקווינס לא נסוגה, למרות הפסקת שאיבת מי התהום מתחילת שנות ה-90. מפלס מי התהום שעולה עם גובה פני הים יכול להציף מרתפים, להרוס תשתיות תת-קרקעיות ולהפוך אסטרטגיות נגד הצפות לחסרות יעילוּת. לאחר הפסקה של כמעט עשור, מאז 2013, הרשויות הפדרליות התחילו שוב לנתר את גובה מפלס מי התהום. גובה פני הים והגשם העז יותר, שניהם תוצאה של שינויי האקלים, גורמים לכך שגם מפלס מי התהום עולה, מה שמהווה סיכון מוגבר לשיטפונות – במיוחד במקומות שבהם מפלס מי התהום כבר גבוה, או שהיבשה נמוכה במיוחד. ישנם פערים בידע לגבי מפלסי מי התהום בחמשת הרבעים של העיר. בברונקס, מנהטן וסטטן איילנד לא היה ניטור עקבי. מחלקת הגנת הסביבה של העיר (DEP), והמכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS), ניטרו את ברוקלין וקווינס במשך כחצי מאה, אך הפסיקו בשנת 2013.

הבעיה החלה לראשונה כאשר חברת אספקת המים של ג'מייקה קווינס, הפסיקה לשאוב מי תהום באזור בשנת 1996, לאחר שהתגלה כי אספקת המים מזוהמת. העירייה השתלטה על שאיבת המים באזור, סגרה עשרות בארות, ואז מפלס מי התהום עלה בכ-9 מטרים.

בהצהרה שפורסמה באמצע חודש מרץ 2024, מחלקת הגנת הסביבה של העיר מסרה כי היא מקימה מערכת ניקוז שכונתית בשווי 2.6 מיליארד דולר, והוסיפה שהם משתפים פעולה גם עם סניף המכון הגאולוגי של ארצות הברית בעיר, כדי למדוד ולמפות את מפלסי מי התהום ברחבי העיר. זאת כדי להבין טוב יותר את מפלסי מי התהום בה, דבר שיהווה מפתח לחיפוש דרכים למתן מענה להצפות.

### הטיפול במניעת דליפות ואבדנים מהמערכת
אמת המים של דלאוור ממשיכה לדלוף בהיקף של למעלה מ-35 מיליון גלונים ביום (132,500 מ"ק ביום) מאז שנות ה-90. בשנת 2010, הכריזה העיר ניו יורק על תוכנית של מיליארד דולר לתיקון הדליפות הללו. לאחר יותר מעשור של מחקר, תכנון ומידול טכניים והנדסיים מתואמים, ה-DEP תצטרך לסגור זמנית את אמת המים של דלאוור כדי להשלים את התיקון. בחודשים שייקדמו לסגירה, יהיה צורך להוריד את מפלסי מאגרי אגן דלאוור של המערכת להובלת המים לניו יורק. עונת הסתיו נבחרה להתחלת התיקון, מכיוון שהביקוש למים אז נמצא בשפל. במהלך הסגירה, ה-DEP לא תסיט מים ממאגרים אלה לאספקת מים. עם זאת, הם ימשיכו לשחרר מים ליובלי נהר דלאוור, בהתאם לתוכנית ניהול הזרימה הגמישה, על פי ההסכם משנת 2014 על הקצאת מים בין מדינות ניו יורק, ניו ג'רזי, פנסילבניה ודלאוור לבין העיר ניו יורק.

"הסגירה" – השלב הסופי של פרויקט רב שנתי זה, בעלות של יותר ממיליארד דולר, לתיקון דליפות באמה – תוכננה במקור להתחיל באוקטובר 2022, אך נדחתה בשנה אחת ל-2023. ביוני 2023, הפרויקט נדחה שוב בשנה אחת, לאוקטובר 2024. באוקטובר 2023, DEP סגרה זמנית וייבשה חלקית את אמת המים של דלאוור למשך 3 שבועות. זאת כחלק מבדיקות מתוכננות, וכהכנה לסגירה המתוכננת באוקטובר 2024 עד מאי 2025, לתיקון דליפות. ביוני 2024, DEP החלה להוריד את מפלסי מאגר אגן דלאוור של ניו יורק, לקראת סגירת האמה. ההשבתה אכן החלה באוקטובר 2024 ותוכננה להימשך עד אביב 2025. ראש העירייה אריק אדמס השיק בספטמבר 2024, את השלב הסופי של הפרויקט ההיסטורי להבטחת עתיד אספקת המים של העיר ניו יורק.

בנובמבר 2024 ההשבתה הושהתה שוב, עקב תנאי בצורת. ראש העירייה אדמס העלה את רמת הבצורת למצב אזהרה, עצר את פרויקט תיקון אמת המים של דלאוור, הורה לסוכנויות העיר ליישם אמצעים לחיסכון במים, וקרא לתושבי ניו יורק להמשיך לחסוך במים. בעקבות גשמים משמעותיים בצפון המדינה, ראש העירייה הוריד בדצמבר 2024 את דירוג רמת הבצורת של העיר. גשמים משמעותיים באגן הניקוז והמסת שלגים באזורים הרריים שיפרו משמעותית את רמות האחסון במאגרים – השהיית פרויקט תיקון אמת המים של דלאוור בשווי 2 מיליארד דולר אפשרה ל-DEP לייעל את הזרימה, לשפר את גמישות אספקת המים, כדי לענות על דרישות המים של העיר. אך עדיין המערכת של אגן הניקוז של דלאוור דולפת בהיקף של מיליוני גלונים מדי יום, והיא זו שמעבירה מחצית מכמות המים שהעיר זקוקה לה. היא הייתה מתוכננת להשבתה משמעותית בסוף 2024, אך כעת נדחתה לאחר 2027, בכפוף לחוזים חדשים ולתכנון טכני.

באוגוסט 2025 הכריזה מדינת ניו יורק על השקעה ("היסטורית") של למעלה מ-3.4 מיליארד דולר בתשתיות מים לשנת הכספים 2025, שתממן כמעט 330 פרויקטים המתמקדים בשיפור איכות המים, מודרניזציה של מערכות ותמיכה בחוסן מפני שיטפונות ומזהמים. זה כולל חיסכון למשלמי הארנונה של ניו יורק, ויוזמות להחלפת קווי שירות עופרת ולמיתון מזהמים. הפרויקטים נועדו להפחית את נגר מי הסערה, להרחיב שטחים ירוקים, ולחזק את הצמיחה הכלכלית המקומית. בעת ההיא, מערכת המאגרים של ניו יורק פעלה בקיבולת של כ-91.5% – מעט מעל לרמתה הרגילה – כאשר סטטיסטיקות של מאגרים בודדים מציגות מצבים משתנים. עם זאת, מאגרים ממזרח להדסון, במיוחד אלה במחוז וסטצ'סטר, מתמודדים עם מליחות גוברת הנגרמת מעשרות שנים של נגר מלח מהכבישים, מה שמהווה סיכון ארוך טווח לאיכות המים. מחקרים צופים כי חלק מהמאגרים עלולים להיאלץ להיסגר לשימוש במי שתייה עד אמצע המאה, בעוד שאחרים יעמדו בפני מגבלות עד שנת 2108, אם המגמות הללו יימשכו.

נכון לסוף אוקטובר 2025, מאגרי המים של ניו יורק עומדים על 67.9% מנפח האחסון השמיש, נתון נמוך מהממוצע ההיסטורי לתקופה זו של השנה (בדרך כלל 74.3%). מערכת קרוטון במצב הרבה יותר טוב, והיא בקיבולת של כמעט 94%, אך מאגרים כמו פפקטון (65%) וקאנונסוויל (43%) השייכים למערכת של קטסקיל ודלאוור, מצביעים על צורך בניטור קפדני, במיוחד, מאחר שסך המִשקעים הנוכחי, נמוך מהממוצעים הרב שנתיים.

## קישורים חיצוניים

* מי שתייה בניו יורק, NYC Environmental Protection 
* אספקת מים בניו יורק, NYC Environmental Protection 

## ביאורים

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ניו יורק: גאוגרפיה
קטגוריה:הטיית מים
קטגוריה:ארצות הברית: אמות מים