open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
צפרו

**צפרו** (בערבית: **صفرو**, בצרפתית: Séfrou, בברברית: **ⵚⴻⴼⵕⵓ**) היא עיר במרכז מרוקו, עשרים ושמונה קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר הגדולה פאס, השוכנת למרגלות הרי האטלס התיכונים בקצה עמק הסייס על שתי גדותיו של נחל אגאי.

לפי מפקד האוכלוסין משנת 2024 מתגוררים בעיר 86,735 תושבים.

בעבר שכנה בעיר קהילה יהודית חשובה, שבשיאה היוותה קרוב למחצית מתושבי העיר, ובין מנהיגיה נמנו רבנים חשובים. הודות לכך העיר נקראה גם "**ירושלים של מרוקו**".

העיר מכונה בערבית حديقة المغرب 'הגן של מרוקו', הודות לצמחייה המגוונת ולשפע המים בעיר ובסביבותיה.

מאז 1919 מתקיים מדי שנה בעיר פסטיבל הדובדבנים. הפסטיבל מתקיים בחודש יוני, במקביל לסיומה של עונת אסיף הדובדבנים ונמשך שלושה ימים.
[ממוזער|[בית כנסת ותלמוד תורה אם הבנים בצפרו]]

ממוזער|צפרו, תחילת המאה העשרים

## היסטוריה
העיר צפרו נוסדה בסביבות המאה השביעית לספירה והיא עתיקה יותר מהעיר פאס.

## השיטפונות בעיר
נחל אגאי, החוצה את העיר במרכזה, מצפונה לדרומה עלה על גדותיו מספר פעמים וגרם לשיטפונות ולאבדות רבות בנפש וברכוש.

ב-17 במאי 1890 (כ"ז באייר תר"ן), בליל שבת, בעוד תושבי העיר היהודים מסבים לסעודת השבת עלה הנחל על גדותיו והרג עשרות רבות מתושבי העיר, בהם 49 מבני ובנות הקהילה היהודית בעיר, ביניהם ילדים ונשים ובני משפחה שנספו יחד באסון.

בשנת 1950, בעיצומו של חג הסוכות שוב פקד את העיר שיטפון ואף הוא גרם לאבידות קשות: הקהילה היהודית שכלה 21 נפש, מהם 14 ילדים, 6 נשים וגבר אחד.

השיטפון אף גרם לנזק גדול מאוד לרכוש, 286 משפחות ו-1,450 איש מצאו את עצמם ללא קורת גג.

## הקהילה היהודית בצפרו
בעבר שכנה בעיר קהילה יהודית חשובה, שבשיאה היוותה קרוב למחצית מתושבי העיר. בין מנהיגי הקהילה לאורך תולדותיה נמנו מלומדים רבניים גדולים, בהם החכם הראשון שכיהן ברבנות בצפרו הידוע לנו הוא רבי דוד אראגיל, שנפטר לפני כ־390 שנה, הגאון רבי משה בן חמו, רבי עמור אביטבול והפוסק, המשורר ואיש האשכולות ר' רפאל משה אלבז הדיין הרב אלישע אפריאט ועוד. בין יוצאיה ניתן למנות את זקן רבני יהדות מרוקו הרב יהושע מאמאן (מחבר "עמק יהושע", שו"ת על השו"ע), הרב דוד עובדיה (שחיבר מונוגרפיה בת חמישה כרכים על תולדות קהילת יהודי צפרו), ההיסטוריון דוד אסולין (חבר הסנאט, שהפיק סרט אודות קהילת צפרו לערוץ *Arté*), פרופ' גבריאל בן-שמחון שחיבר מחזות אודות הקהילה, הרב אבא אלבז והרב יעקב סודרי.

בפברואר 1961 משטרת מרוקו עצרה מספר רב של יהודים מכל רחבי המדינה כולל לפחות 30 יהודים מפאס, מקנס, וצפרו, כולל את מנהיג הקהילה היהודית של צפרו

## לקריאה נוספת
* דוד עובדיה, **דברי ימי היהודים בק"ק צפרו במערב הפנימי (מארוקו)**, 5 כרכים, ירושלים, מכון לחקר תולדות קהילות יהודי מארוקו, תשל"ה-תשנ"ב
* דניאלה ויצחק מלר, **מיתרי ספרו**, יצחק מלר - סיפורים, דניאלה מלר - ציורים, עמדה, 2019
*שלום פוני כלפון, **שערי ספרו: סיפורים**, הוצאת כרמל, 1988.

* Norman A. Stillman. *The Language and Culture of the Jews of Sefrou, Morocco: An Ethnolinguistic Study*, Manchester: Manchester University Press, 1988.


## קישורים חיצוניים
* 

* תיעוד מורשת, מנהגים והנצחת יהודי העיר ממרוקו באתר קהילת צפרו
* קישור אל דף ההנצחה של רבני צפרו באתר הקהילה
* קישור אל דף ההנצחה של בני הקהילה באתר צפרו
* קישור אל דף ההנצחה של בנות הקהילה באתר צפרו
* קישור אל דף ההנצחה של בני הקהילה שנפלו במערכות ישראל
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מרוקו: ערים
קטגוריה:קהילות יהודיות במרוקו
The Aerosol Grey Machine

**The Aerosol Grey Machine** הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק המתקדם, ואן דר גראף ג'נרייטור. האלבום יצא לאור בספטמבר, 1969. האלבום תוכנן כאלבום סולו לסולן הלהקה, פיטר האמיל. אך כשהלהקה הייתה חתומה עם חוזה ההקלטות של חברת התקליטים Chrisma, לבסוף The Aerosol Grey Machine יצא תחת השם, ואן דר גראף ג'נרייטור. לבסוף האלבום הוחזר לזכויותיה של חברת התקליטים, Mercury אשר האמיל היה חתום איתם.

## רשימת שירים
#"Afterwards" – 4:55
#"Orthenthian St., Pts. 1 & 2" – 6:18
#"Running Back" – 6:35
#"Into a Game" - 6:57
#"Aerosol Grey Machine" – 0:47
#"Black Smoke Yen" – 1:26
#"Aquarian" – 8:22
#"Necromancer" – 3:38
#"Octopus" – 8:00

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אלבומי בכורה מ-1969
קטגוריה:ואן דר גראף ג'נרייטור
אליוט פורבס

**אליוט פורבס** (באנגלית:
**Elliot Forbes**  20 באוגוסט 1917 - 9 בינואר 2006) היה מנצח ומוזיקולוג אמריקאי, שנודע במחקריו בנושא בטהובן.

## חיים וקריירה
פורבס נולד בקיימברידג' למשפחה מאצולת בוסטון; אביו היה מנהל מוזיאון פוג לאמנות באוניברסיטת הרווארד. הוא למד בהרווארד, קיבל תואר בוגר בשנת 1941 ותואר מוסמך בשנת 1947, שניהם במוזיקה; הוא למד אצל וולטר פיסטון ובתקופת לימודיו לתואר שני, ניצח על מועדון הזמרה של הרווארד
(Harvard Glee Club). בשנים 58–1947 לימד באוניברסיטת פרינסטון, אבל בשנת 1958 חזר להרווארד ונשאר שם לשארית חייו כפרופסור ב"קתדרת פאני פיבודי למוזיקה" (לאחר 1984, פרופסור אמריטוס).

אליוט פורבס היה המנצח הראשי של מועדון הזמרה של הרווארד ושל האגודה הכוראלית של רדקליף  בשנים 1958-70; בין תלמידיו היו איזאיה ג'קסון, עכשיו מנהל התזמורת הקאמרית פרו ארטה בבוסטון, וויליאם כריסטי, מייסדו ומנהלו של אנסמבל הבארוק האירופאי לז ארטס פלוריסאן. כמנצחן של שתי הקבוצות, לקח אותן פורבס בשנת 1967 לסיור סביב העולם.

לצד הניצוח, התמקדה עבודתו המחקרית בחייו ויצירתו של בטהובן, בעיקר המוזיקה הכוראלית שלו. ההוצאה בתרגומו לאנגלית לביוגרפיה של בטהובן מאת אלכסנדר וילוק תאייר משנת 1964 נקראה "תרומה משמעותית לחקר בטהובן".
בשנת 1991 קיבל פורבס את המדליה של בוגרי הרווארד ובשנת 2003 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד. ממש עד מותו נשאר פורבס תומך בלתי נלאה במבצעים מתלמידי התואר הראשון, ובאירועים רבים היה נוכח כחבר הסגל היחיד.

אליוט פורבס מת בקיימברידג'.

## מבחר מכתביו


**A Neglected Work in Beethoven's Choral Music: the Funeral Cantata*, Essays on Music in Honor of Archibald Thompson Davison (Cambridge, MA, 1957), 253–61
*Ed.: *Thayer's Life of Beethoven* (Princeton, NJ, 1964, 2/1967)
**The Choral Music of Beethoven*, American Choral Review, xi/3 (1968–9) [whole issue]
**Beethoven as a Choral Composer*, PRMA, xcvii (1970–71), 69–82
**Beethoven's Choral Music: a Reappraisal*, American Choral Review, xxiv/2–3 (1982), 67–82
**A History of Music at Harvard* (Cambridge, MA, 1988–93)


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי מסצ'וסטס
קטגוריה:קיימברידג' (מסצ'וסטס): אישים
קטגוריה:מנצחי מקהלות
קטגוריה:מנצחים אמריקאים
קטגוריה:מוזיקולוגים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1917
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2006
אנגוס ט. ג'ונס

**אנגוס טרנר ג'ונס** (באנגלית: **Angus Turner Jones**; נולד ב-8 באוקטובר 1993) הוא שחקן עבר אמריקאי. ידוע בשל תפקידו כג'ייק הרפר בקומדיית המצבים "שני גברים וחצי" (2013-2003; 2015) מבית רשת CBS, אשר זכתה להצלחה רבה ברחבי העולם.

## ביוגרפיה
ג'ונס נולד באוסטין, טקסס. יש לו אח צעיר ממנו, אוטו. 

לאחר סיום הסדרה "שני גברים וחצי", ג'ונס החל ללמוד לתואר ראשון בחוג ללימודי הסביבה באוניברסיטת קולורדו בולדר, ובהמשך עבר לחוג ללימודי יהדות, שם סיים את לימודיו בשנת 2018. 

## קריירה

### תחילת הקריירה
בשנת 1999 קיבל את תפקידו הראשון כילד בן חמש בסרט "סימפתיקו" בכיכובם של שרון סטון וג'ף ברידג'ס. בשנים שלאחר מכן, היו לו תפקידים משניים בסרטים הכוללים את "ספוט" (2001), "סיבוב חוזר" (2002), "מפרקים את הבית" (2003) ו-"הג'ונגל מת מצחוק 2" (2003). כמו גם, שיחק בסרטי הטלוויזיה "אהבה בין חברים" (2001, HBO), ו-"הנס שבלב" (2005, CBS).

#### שני גברים וחצי
בשנת 2003 ג'ונס לוהק לסיטקום של CBS "שני גברים וחצי" בדמותו של ג'ייק הרפר, "האיש החצי" של כותרת הסדרה, ילד בן 10 שחי עם אביו הגרוש (בגילומו של ג'ון קראייר) ודודו הנהנתן (בגילומו של צ'ארלי שין). הסדרה הפכה במהירות לסיטקום הפופולרי ביותר בארצות הברית במשך רוב זמן השידור שלו, עם קהל ממוצע של כ-15 מיליון איש.

בשנת 2010 ג'ונס הפך לילד-שחקן בעל השכר הגבוה ביותר בטלוויזיה בגיל 16, כאשר החוזה החדש שלו עם שני גברים וחצי הקנה לו 7.8 מיליון דולר בשתי העונות הבאות, והסתכם בכ-300,000 דולר לכל אחד מ-26 הפרקים.

באוקטובר 2012, במהלך ראיון לתוכנית הרדיו הדתית "קול הנבואה", הוא הודיע שהוא הצטרף לכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. בנובמבר 2012, ג'ונס אמר שהוא הוטבל ולא מעוניין יותר להופיע ב"שני גברים וחצי", כינה את התוכנית "זוהמה" ואמר שהיא מתנגשת עם השקפותיו הדתיות. הוא גם עודד אנשים להפסיק לצפות בתוכנית. דעותיו זכו לתשומת לב תקשורתית לאחר שג'ונס הופיע בסרטון שפורסם בערוץ היוטיוב של ForeRunner Chronicles, משרד עצמאי בניהולו של כריסטופר הדסון. ג'ונס פרסם הצהרה למחרת המבהירה את עמדתו. זמן קצר לאחר מכן, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.בצפון אמריקה הודיעה כי כריסטופר הדסון אינו כומר אדוונטיסט מוסמך מטעמם.

רשת CBS הודיעה באפריל 2013 שהוא יורד לתפקיד חוזר בעונה 11, אך בסופו של דבר הוא לא הופיע כלל במהלך עונה זו. הוא הוחלף בתוכנית על ידי השחקנית אמבר טמבלין. ב-18 במרץ 2014, ג'ונס הודיע רשמית על עזיבתו את התוכנית, והצהיר שהוא היה "צבוע בתשלום". עם זאת, הוא חזר כאורח לפרק הסיום של הסדרה, ששודרה ב-19 בפברואר 2015.

בשנת 2016 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הרשת של לואי סי. קיי. "הוראס ופיט".

### עבודה נוספת
ב-7 ביוני 2008, ג'ונס הצטרף לכוכבים אחרים, בהם דקוטה פנינג, קובה גודינג ג'וניור וואל קילמר, בתמיכתם בארגון "First Star", שמטרתו לעזור לילדים העוברים התעללות והזנחה.

ב-4 באוקטובר 2008, ג'ונס השתתף בפעילות תרומה של בני נוער עבור בית החולים לחקר הילדים של סנט ג'וד (אנ') בממפיס, טנסי.

ג'ונס תמך בברית נגד בריונות "Be A Star" שנוסדה על ידי The Creative Coalition וארגון WWE.

בשנת 2016, ג'ונס הצטרף לצוות הניהול של Tonite, חברת מולטימדיה והפקת אירועים שהוקמה על ידי ג'סטין קומבס (בנו הבכור של שון קומבס) וקין אורג'יוקי.

## פילמוגרפיה
### קולנוע

### טלוויזיה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:שני גברים וחצי
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:שחקנים ילדים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קולורדו בולדר
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1993
יעקב עמרמי

**יעקב עמרמי** (**"יואל"**; 1916 – 4 בפברואר 1995) היה מלוחמי האצ"ל ומייסד הוצאת הספרים "הדר".

## קורות חיים
עמרמי נולד בשנת 1916 בוורשה שבפולין. בגיל 15 הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ולאחר שנה התגייס למשטרת המנדט.

בשנת 1937, בעודו משרת במשטרה הבריטית, הצטרף לארגון הצבאי הלאומי, אליו העביר חומר מודיעיני רב ערך. שמו המחתרתי היה "יואל". בשנת 1937 הוא השתלב בשרות המודיעין של האצ"ל (דלק), והיה למפקד, ומלא בו שלל תפקידים כגון פיקוד על "המחלקה הערבית". לאחר חטיפת אלי תבין, מפקד "דלק", על ידי ההגנה, מונה עמרמי למפקד "דלק" ולאחר מכן אף צורף למפקדה הארצית של האצ"ל.
בשנת 1947, בתקופת הסזון הקטן, הוכה בידי אנשי ההגנה ונזקק לטיפול רפואי. לאחר החלמתו נשלח לאירופה לעסוק ברכישת נשק עבור האצ"ל.

לאחר הקמת המדינה חזר לישראל והקים את הוצאת הספרים הדר (אחר כך, יריב-הדר), שהוציאה ספרים רבים הקשורים בפעילות המחתרות ביישוב.

עמרמי חיבר וערך את הספר **ביבליוגרפיה שימושית**, בו מתוארים ברשומות קצרות פרסומים: ספרים ומאמרים, בשפות אחדות, שהודפסו בנושאי המחתרות העבריות בארץ ישראל: (ניל"י, ברית הבריונים, הארגון הצבאי הלאומי ולוחמי חרות ישראל); הספר ראה אור בשני כרכים: כרך א - ראה אור בתל אביב בשנת תשל"ה (1975) בהוצאת "הדר" וב-"הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש אריה בן-אליעזר"; כרך ב - עסק בפרסומים מהשנים 1975–1990, וראה אור על ידי מכון ז'בוטינסקי בישראל.

עמרמי כתב את הספר **הדברים גדולים הם מאיתנו: פרקי עבר**, שראה אור בהוצאת "הדר" בשנת 1994. שם הספר נלקח ממילות שירו של המשורר אהרן אמיר : "הדברים כה גדולים הם מאתנו ...". בספר מגולל עמרמי פרקים מההיסטוריה של האצ"ל באספקלריה של תולדות חייו, שחלקם מבוססים על רשימות וכתבות שפרסם במרוצת השנים. בהקדמה לספר זה, הוא מציין את שני האנשים שהשפיעו רבות על מהלך חייו והשקפת עולמו: מנחם בגין מפקדו באצ"ל ויונתן רטוש שהיה חברו הקרוב.

עמרמי נפטר ב-4 בפברואר 1995 ותרם את גופתו למדע. השאיר אחריו אשה (חוה) ושני ילדים.

## ספריו
* **ביבליוגרפיה שימושית: ניל"י, ברית הבריונים, הארגון הצבאי הלאומי, לוחמי חרות ישראל**, 2 כרכים, תל אביב: הדר; הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש אריה בן-אליעזר, 1975–1990.
* **הדברים גדולים הם מאתנו: פרקי עבר**, תל אביב: הדר, תשנ"ד 1994. (זיכרונות)

### ספרים שערך
* יעקב עמרמי, מנחם מלצקי (אריה מליץ) (עורכים), **דברי הימים למלחמת השחרור**, תל אביב: הוצאת שלח, תשי"א. (הוצאה נוספת: תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור; בשיתוף הדר, תשמ"א 1981.)
* **חרות 1942–1948**; כינס והביא לבית הדפוס יעקב עמרמי (יואל), תל אביב: הדר; מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1978.
* יונתן רטוש, ** מכתבים: 1937–1980**; ערך: י. עמרמי (יואל), תל אביב: הדר, 1986.

## קישורים חיצוניים
* יעקב עמרמי באתר האצ"ל
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אנשי משטרת המנדט
קטגוריה:שוטרים יהודים
קטגוריה:פעילים ציונים בפולין
קטגוריה:לוחמי האצ"ל
קטגוריה:דלק (אצ"ל)
קטגוריה:מו"לים ישראלים
קטגוריה:כותבי זיכרונות ישראלים
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:ישראלים שתרמו את גופתם למדע
קטגוריה:ביבליוגרפים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1916
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1995
ח'נום

**ח'נום**(בתעתיק מדויק יותר: חֿנום) הוא אל הבריאה במיתולוגיה המצרית. מהאלים הראשונים במיתולוגיה המצרית. במקור היה האל של מוצא הנילוס. הוא יצר את בני האדם מהבוץ של הנילוס על אובניים של קדר ולכן נקרא האל הבורא. הוא מתואר כאיש בעל ראש איל.

מקדשו של ח'נום באיסנא הוא אחד המקדשים האחרונים שנבנו במצרים העתיקה והוא נוצר בתקופת בית תלמי במאה ה־2 לפנה"ס. לאורך השנים נוספו עוד חלקים למבנה, במיוחד בתקופת קיסרי רומא קלאודיוס (המאה הראשונה לספירה) ומרקוס אורליוס (המאה השנייה). המקדש הוקדש גם ל, ,  ו. כיום המקדש נמצא 9 מטרים מתחת לעיר המודרנית.

מרכז הפולחן לאל ח'נום היה באי יב (קרוב לאסואן של היום). מהאי הוא שלט על מערות, שמתוכן נבע ה"חעפי", שסימל את הצפת הנילוס.

## ראו גם
* אלוהויות במצרים העתיקה

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אלים מצריים
מלחמת הרימום

**מלחמת הרימום** (באנגלית: **The Uplift War**) ספר מדע בדיוני. נכתב על ידי דייוויד ברין. הספר השלישי בסדרת הספרים המתארת את יקום הרימום הכוללת שישה ספרים. יצא לאור בשנת 1987.

## היקום הבדיוני בספר
הספר עוסק ביקום בדיוני המתקיים יותר ממיליארד שנים, שבו גזע של יצורים לא יכול להגיע לתבונה, מבלי שגזע אחר יחליט לקחת אותו תחת חסותו, ולרומם אותו בעזרת הנדסה גנטית. גזע שרומם הופך ללקוח של הגזע שרומם אותו, ונעשה משועבד לו לצמיתות כדי לשלם את חובו לגזע הפטרון. מעמדו וחשיבותו של גזע גלקטי בקרב הגזעים האחרים נקבע לפי חשיבות הגזע, הפטרון שלו ושושלת הגזעים הפטרונים שלו, ולפי רשימת הלקוחות שרומם וכמותם. היחידים שהגיעו לתבונה מבלי שיהיה להם גזע פטרון הם בני האדם ולכן הם נקראים "יתומי פרא" ונחשבים נחותים בקרב הגזעים האחרים. בני האדם בתורם רוממו את השימפנזים ואת הדולפינים ובהסתר הם עובדים על רימום שלגורילות. בני האדם הם ליברלים ביחס ללקוחותיהם, גישתם יוצרת בעיה לגזעים האחרים. אחת התעלומות המעסיקה את הגזעים השונים מי רומם את האנושות.

העלילה מתרחשת בעולם בשם גארת שעבר לפני 50,000 שנים תהליך הארצה והוחכר לגזע בשם "בורוראלי". גזע זה רומם, ולאחר מכן עבר נסיגה וכמעט השמיד את העולם על ידי הרס המערכת האקולוגית שלו כשנהג לצוד באופן מסיבי את היצורים הילידים הגדולים שחיו בגארת. כתוצאה ממעשיהם נענשו הבורוראלי על ידי הציוויליזציה הגלקטית והם חוסלו לחלוטין. גזע ה"הנאהאלי" שרומם אותם איבד את מעמדו וחזר להיות כפוף לגזע ה"ת'נאנין", גזע קנאי חסר חוש הומור ובעל חוש כבוד. כמה עשרות שנים לפני המאורעות המתוארים ברומן, בני שבט כדור הארץ חכרו את הכוכב בתמורה להתחייבות שלהם לשקם את הביוספירה של גארת. בשלב בו מתחיל הסיפור הושלם הסקר האקולוגי של הכוכב לפני העברתו לארצנים (שבט כדור הארץ)

העלילה מתרחשת בשנת 2489, כ-200 שנה לאחר שבני האדם התקבלו לתרבות הגלקטית. גזע ה"גוברו" גזע גלקטי דמוי עוף שמחליט לפלוש לג'ארת זהו גזע שמרני וחסר חוש הומור. הסיבה לפלישה היא גילוי שגילתה ספינת מחקר ארצנית הנושאת עליה צוות אנושי ודולפינים, ושמה "סטריקר". הספינה התרסקה בעולם עשוי מים שלא מופה, והגילוי קשור באבות הראשונים של תהליך הרימום ומה עלה בגורלם. (סיפורה של הסטריקר מתואר בספר "גאות הכוכב")

הספר מתאר את מאבקם של בני האדם והשימפנזים תושבי גארת בכוחות הפולשים והסיוע שהם מקבלים משגריר הגזע "טימברימים", והבת שלו במאבקם. זהו גזע בעל יכולת לשנות את מבנה גופו, ובעל חוש הומור. הגזע בעל ברית של הארצנים. במרכז הסיפור "רוברט אוניגל"  מגזע בני האדם, סרן במיליציית המושבה של גארת בנה של מייגן אוניגל המתאמת הכוכבית (מעין מושלת הכוכב), "אות'קקאלת'ינג" השגריר הטימברימי במושבה ובתו את'קלנה, המשנה את גופה כדי שתראה יותר כבת אדם ושותפה למאבקו של רוברט אוניגל. דמות חשובה נוספת היא השימפנזה פייבן בולגר, אקולוג נאו-שימפנזה סגן במיליציית המושבה וחברו של רוברט אוניגל.

בספר מתוארים גזעים רבים, חלקם באופן משעשע. כל פרק בספר מוקדש לדמות מסוימת ומספר את סיפור הדמות בעת המאבק.

## קישורים חיצוניים
*קישור לאתר הספר
*רמי שלהבת ביקורת על הספר באתר "בלי פאניקה"
*אמנון סטופ, האיש שהרים עולם על דייוויד ברין וספריו באתר אגודה ישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה.
* 

קטגוריה:ספרי מדע בדיוני
קטגוריה:יצירות זוכות פרס הוגו לרומן הטוב ביותר
קטגוריה:יצירות זוכות פרס לוקוס
קטגוריה:ספרי הוצאת אופוס
התרחשויות

**התרחשויות** הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסל מוצב בקמפוס אוניברסיטת תל אביב, ברחבת הדשא שבחזית בניין מקסיקו, משכנה של הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ.
## הפסל
פסלו של תומרקין הוקם בשנת 1972 במימונו של רפאל רקנאטי, מבעלי בנק דיסקונט. הפסל מהווה דוגמה לסגנון הפיסול המאופק שאימץ תומרקין במהלך שנות השבעים, לאחר שזנח את סגנון הפיסול ה"אסמבלאז'י" שאפיין את יצירתו עד אז.

הפסל מורכב משורה של גופים גאומטריים, עשויים בטון הצבוע בצבע לבן. גופים אלו מסודרים כך שנוצרת קומפוזיציה תלת־ממדית פתוחה, המזמינה את הצופה להקיף את היצירה מכל צדדיה. לקומפוזיציה צורה של מעין מגדל, ממנו תלויים אלמנטים מעוקלים עשויים ממתכת הצבועים בצבעי יסוד. רן שחורי טען כי בפסל זה הצליח תומרקין לשכלל את העניין שלו ביחס שבין הפסל לסביבה באמצעות אור השמש.

## גלריה

File:PikiWiki Israel 6880 quot;happeningquot; by igael tumarkin.jpg
File:PikiWiki Israel 32181 Happenings.jpg


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:פיסול ישראלי
קטגוריה:יגאל תומרקין: פסלים
קטגוריה:תל אביב-יפו: פסלים
קטגוריה:אוניברסיטת תל אביב: יצירות אמנות
נידרהאגן

250px|ממוזער|שמאל|שריד ממחנה נידרהאגן-בית השער המשמש כיום כבית מגורים
ממוזער|250px|שמאל|מפת מחנות ריכוז והשמדה באירופה <small>(לחצו להגדלה)</small>
**מחנה הריכוז נידרהאגן** (בגרמנית: **KZ Niederhagen**) היה מחנה ריכוז זמני שתיפקד כשלוחה של מחנה הריכוז זקסנהאוזן, ולאחר מכן של מחנה הריכוז בוכנוואלד בקרבת הכפר וולסבורג במחוז פאדרבורן.

## היסטוריה
המחנה הוקם על פי הוראתו של היינריך הימלר במטרה לשכן בו את עובדי הכפייה שעסקו בשיפוץ טירת וולסבורג אשר יועדה לשמש כבית הספר המרכזי ומקום המפגש עבור הפיקוד העליון של האס אס, וכ"מרכז העולם" לאחר השגת הניצחון הסופי בידי הנאצים.

בשלב הראשון להקמתו לא היו במחנה מבני קבע ותנאי מחיה מינימליים, האסירים חסו באוהלים והיו חשופים לחלוטין לפגעי מזג האוויר.
בשנת 1941 הפך נידרהאגן למחנה ריכוז עצמאי, הוקמו בו מספר מבני אבן לשימוש המטבח ומגורי אנשי הצוות, וצריפים למגורי האסירים. בתקופה זו שהו בו כ-3,900 אסירים.

ההרכב האנושי של אסירי המחנה היה מעורב מכל מגזרי האוכלוסיות שהוגדרו כבעייתיות בעיני הנאצים, ובכלל זאת יהודים ושבויי מלחמה. כשליש מאסירי המחנה מתו במהלך תקופת מאסרם כתוצאה מרעב מחלות ותנאי סביבה אכזריים.

בשנת 1942 נבנתה במחנה משרפה על מנת להיפטר מן הגופות המצטברות. בשטח המחנה התנהלו בידי אנשי הגסטפו גם הוצאות להורג של מתנגדי המשטר מקרב אוכלוסיית האזור.

עם התגברות המלחמה הואט קצב העבודות במתחם הטירה, והדרישה לאספקת אסירי העבודה פחתה. בשנת 1943 שהו במחנה כ-50 אסירים בלבד. המחנה שוחרר בידי הצבא האמריקני ב-2 באפריל 1945.

## לאחר המלחמה
בתחילת המאה ה-21, נותרו רק שרידים מעטים ממחנה נידרהאגן. מטבח המחנה משמש כיום כבית דירות ואת תחנת כיבוי האש המקומית בכפר וולסבורג. בית השער בכניסה משמש כיום כבית מגורים פרטי.

באתר שבו הייתה רחבת המסדרים של המחנה מוצבת אנדרטה בצורת משולש, כזיכרון לטלאי הזיהוי שענדו האסירים.

## לקריאה נוספת
* Pierpaolo Tavino, "Niederhagen - Il Segreto Perduto". Italia, CreateSpace Independent Publishing Platform, 2015. 

## קישורים חיצוניים

* אודות מחנה נידרהאגן (בגרמנית)
* https://web.archive.org/web/20070927231039/http://www.ns-gedenkstaetten.de/nrw/de/wewelsburg/thema_1/

קטגוריה:מחנות ריכוז בגרמניה
קטגוריה:נורדריין-וסטפאליה
קטגוריה:גרמניה הנאצית: תעשייה
כן המפקדת

**כן המפקדת** הוא סרט דוקומנטרי ישראלי משנת 2009, המתאר טירונות בחוות השומר, בסיס טירונות של אוכלוסיות מיוחדות. את הסרט הפיקו וביימו איציק לרנר ודני סיטון. 
הסרט שודר כסדרה בת שלושה פרקים תחילה בערוץ 8 ולאחר מכן בערוץ 10.

הסרט מתמקד בתהליך אותו עוברים הטירונים, בעלי קשיי הסתגלות ומרקע של עבר פלילי, התעללות ונטישה.

הסרט זכה לשבחים רבים ואף זכה בשנת 2009 בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:סרטים תיעודיים ישראליים
קטגוריה:צה"ל בקולנוע
קטגוריה:סרטי 2009
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2009
שמשון בלקינד

**שִמְשוֹן בֶּלְקִינְד** (א' באייר תרכ"ד, 7 במאי 1864 – י"ד בניסן תרצ"ז, 26 במרץ 1937) היה חבר תנועת ביל"ו, מחלוצי העלייה הראשונה וממייסדי ראשון לציון. כמו כן, הוא היה ראש ועד המושבה האחרון של ראשון לציון, ולאחריו ראשון הפכה למועצה מקומית.

## ביוגרפיה
בלקינד נולד בלהויסק (Лагойск) שבפלך מינסק ברוסיה הלבנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לשפרה ומאיר בלקינד. במשפחה היו חמישה ילדים, ואביו, מאיר, שהיה משכיל ותלמיד חכם, היה מורו הראשון ולימדו גם עברית. הוא למד בגימנסיה רוסית במוהילב.

אחרי שסיים לימודיו שם עבר לסנקט פטרבורג, שם גרה אחותו אולגה, עבד כעוזר בבית מרקחת ולמד רוקחות. אחיו, ישראל בלקינד, ממייסדי תנועת הביל"ויים, עלה ארצה ונמנה עם חלוצי העלייה הראשונה. שמשון הצטרף גם הוא לתנועה ועלה לארץ ישראל עם אחותו פאני ב-1 באוקטובר 1882 (כ"ט באלול תרמ"ג).

בתחילה עבד במקוה ישראל ובנובמבר 1882 הגיע לראשון לציון. ב-20 באפריל 1884 יצא לירושלים, שם במסגרת אגודת הביל"ויים **"שהו"** למד נגרות ולאחר מכן נפחות. בעקבות מחלה עזב את ירושלים ושב לראשון לציון, שם נשא לאישה פנינה, בתו של אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי ראשון לציון.

כיוון שנמנה עם המורדים בפקידות הברון, הוא גורש מראשון לציון והתיישב עם רעייתו בגדרה, רכש בה נחלה ועסק בחקלאות. לאחר ביטול צו הגירוש מכר את נחלתו ושב עם רעייתו ושני ילדיו לראשון לציון.
בשנת 1888 עלו הוריו לארץ ישראל עם אחותו הצעירה סוניה, והצטרפו אליו בראשון לציון מאוחר יותר.

לבלקינד ולרעייתו נולדו ארבעה בנים ושלוש בנות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו שניים מבניו של בלקינד, איתן ונעמן, למחתרת ניל"י.
עקב כך נאסרו בני הזוג בלקינד בידי השלטונות העות'מאנים וישבו כחודש בכלא רמלה. לאחר שובם לביתם הוחרמה המשפחה במושבה עקב סיועם לניל"י.
ב-1919, לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים, יצאו בלקינד ובנו איתן לדמשק להביא לקבורה בראשון לציון את גופותיהם של נעמן בלקינד ושל יוסף לישנסקי, שנתלו בדמשק בידי העות'מאנים בדצמבר 1917 (טבת תרע"ח). בן אחר של בלקינד, ישי, לחם במלחמת העולם הראשונה בצבא האוסטרלי בצרפת ונפגע מלוחמת הגזים. לאחר ששהה מספר חודשים בבתי חולים באנגליה חזר לראשון לציון. לישי נולד בן מחוץ לנישואין, יוסף שופאני, שאומץ על ידי נוצרייה. בן נוסף של בלקינד, , נרצח במאורעות תרצ"ו ב"משק האוצר" ששכן סמוך לכפר סבא.

בשנת 1921 נבחר בלקינד לראש ועד המושבה אחרי שראש הוועד הקודם התפטר. בתקופתו כראש הוועד הוקם דואר רשמי ראשון במושבה, התחילו לגבות מיסים מסוחרים שהביאו סחורות לשוק, והפעילו מחדש את טחנת הקמח ששכנה במושבה.

שמשון בלקינד נפטר בי"ד בניסן תרצ"ז ונקבר בראשון לציון. רחוב בראשון לציון נושא את שמו.

## הערות שוליים

[ממוזער|מרכז|400px|מפגש משפחתי לרגל חנוכת ביתם של שמשון ופנינה בלקינד ב-[1925]]

קטגוריה:ציונים ילידי המאה ה-19: אנשי היישוב
קטגוריה:אנשי העלייה הראשונה
קטגוריה:אנשי ביל"ו
קטגוריה:משפחת פיינברג-בלקינד
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות גני אסתר בראשון לציון
קטגוריה:ראשי ועד מושבת ראשון לציון
קטגוריה:ראשון לציון: מייסדים
קטגוריה:אבות שכולים: חללי מערכות ישראל
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1864
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1937
בית הראשונים (בנימינה)

**בית הראשונים** (בית צ'ודקוב) בבנימינה הוא מוזיאון המציג את חיי המתיישבים הראשונים במושבה.

## היסטוריה
הבית הוא בית פשוט מימיה הראשונים של בנימינה, ביתה של משפחת צ’ודקוב, שעלתה ארצה עם הצהרת בלפור והתיישבה בבנימינה כמשפחת איכרים מייסדים. מנחם מנדל צ’ודקוב היה תעשיין סבון שעלה מרוסיה ולא מצא בארץ דורשים למרכולתו. לפיכך רכש נחלה וזכות לאיכרות בבנימינה, שנוסדה באותם הימים בידי הברון רוטשילד.

לאחר מותו תרמה המשפחה את הבית, על מנת להנציח את ראשית ההתיישבות. בית הראשונים נחנך במסגרת חגיגות ה–70 למושבה ב–1992. כיום הבית מתפקד כמוזיאון. ניתן לראות בו כלי חקלאות (מחרשות, דיסקוס, מפזרת דשן, משדדה ועגלת ראשונים), כלי בית (קערת כביסה, מעגילה, כדי חלב, מגפרים ועוד) ומכשירים נוספים אשר שימשו את האיכרים שייסדו את המושבה בשנות ה-20 של המאה העשרים. החדר הראשון מוקדש למייסדי בנימינה, במסדרון מוצגות תמונות מייבוש ביצות כבארה, החדר השני מציג את המשך תולדות המושבה, ובמטבח ניתן לראות כלים שהיו בשימוש: ארגז רוח ששימש כעין מקרר, מחבצה, תנור נפט מפואר, מטאטא זרדים ומעגילה.

הבית שופץ ומתוחזק על ידי "העמותה לשימור ושחזור עבר המושבה בנימינה", המפעילה במקום פעילויות של הדרכה והסברה למבוגרים ולתלמידים, כולל מילוי דפי הפעלה ופעילויות של פעם, כביסה, פעילות מהחיטה עד הלחם כולל הכנת פיתות ועוד.

כל המוצגים בבית אותנטיים, ונתרמו על ידי תושבי בנימינה. רוב הסיורים במקום מועברים על ידי עמיצור כהן, כוורן במקצועו וחבר העמותה לשימור ושיחזור עבר המושבה.

## קישורים חיצוניים

*בית הראשונים בבנימינה, באתר האינטרנט של "העמותה לשימור ושחזור עבר המושבה בנימינה"

קטגוריה:בנימינה: מבנים
קטגוריה:מוזיאונים לתולדות היהודים בארץ ישראל
קטגוריה:אתרי מורשת במחוז חיפה
תסמונת צחנת הדג

**תסמונת צחנת הדג** (בלועזית: Trimethylaminuria או fish odor syndrome) היא הפרעה מטבולית נדירה שגורמת לפגיעה בייצור של אנזים בשם FMO3 בגוף. כשאנזים זה אינו מיוצר או כשהוא מיוצר בכמות לא מספקת, מאבד הגוף את היכולת לפרק טרי-מתיל אמין (TMA) המגיע מהמזון, לטרי-מתיל אמין אוקסייד (TMAO). כך מצטבר בגוף טרי-מתיל אמין, מופרש בזיעה ובשתן, וגורם לריח פה אופייני ולריח גוף רע.

## היסטוריה
המקרה הקליני הראשון של התסמונת תואר בשנת 1970, אצל ילדה בת 6 עם תסמונת נונאן (הפרעה גנטית המתבטאת בחריגויות גופניות שונות ובלקות שכלית), שביטאה גם ריח גוף רע שתואר כריח דגים. עם השנים נמצא במחקרים כי ההפרעה אינה קשורה דווקא לתסמונת נונאן, כפי שסברו בתחילה, וכי היא קשורה לפגיעה בייצור האנזים FMO3. 

בישראל ידוע על כ-500 אנשים הלוקים בתסמונת.

## גנטיקה
במרבית המחקרים נמצא כי הלוקים בתסמונת ירשו אותה בתורשה אוטוזומלית רציסיבית, כלומר שני העותקים של הגן בכל תא עברו שינוי; כל אחד מההורים הוא נשא של גן לקוי, וצאצא שירש שני גנים פגומים ילקה בתסמונת. צאצא שירש גן פגום אחד, יהיה נשא כמו ההורה, ולא יפתח את התסמונת, אך הוא עשוי לבטא את התסמין האופייני לעיתים רחוקות ובעוצמה פחותה באופן משמעותי.

## תסמינים
הלוקים בתסמונת מדיפים ריח רע דרך השתן, הזיעה, הנשימה וריח הפה, ונוזלי איברי המין. חלק מהחולים מדיפים ריח חזק כל הזמן, אך מרבית החולים מדיפים ריח בעוצמה משתנה מעת לעת. הלוקים בתסמונת לא מבטאים תסמינים פיזיולוגיים אחרים, ונראים בריאים בדרך כלל.

## אבחון
אבחון התסמונת נעשה באמצעות מדידת היחס בין החומרים טרי-מתיל אמין וטרי-מתיל אמין אוקסייד בשתן של המטופל, או בבדיקות גנטיות.

## טיפול
כיום לא ידוע על טיפול יעיל בתסמונת. קיימות דרכים להפחתת הריח:
* הפחתת צריכה של מזונות עשירים בכולין, כמו חלמון של ביצה, בשר אדום ודגים.
* נטילת מינונים נמוכים של אנטיביוטיקה מסוגים שונים, על מנת להפחית את כמות הבקטריות במעיים.
* שימוש באבקת כביסה בעלת חומציות גבוהה במעט מהרגיל.

בנוסף, מחקר אחד לפחות מצא שנטילת תוסף תזונה עם מרכיב פחם פעיל או נחושת, עשויה לעזור להקלת התסמין, עד כדי העלמת הריח האופייני כליל, אצל חלק מהמטופלים.

## קישורים חיצוניים

* H U Rehman (1999), Fish odour syndrome, Postgrad Med J 75, 451–452
* R Ayesh, S C Mitchell, A Zhang, R L Smith (1993), The fish odour syndrome: biochemical, familial, and clinical aspects, BMJ 307, 655-7

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:הפרעות מטבוליות
קטגוריה:מחלות נדירות
צחנת הדג
רצח חוקרי המשלחת הבריטית בסיני ב-1882

**רצח חוקרי המשלחת הבריטית בסיני** היה אירוע שהתרחש בחצי האי סיני ב-1882, במהלך המרד המצרי נגד הבריטים. הנרצחים היו אנשי משלחת בריטית שביקשה לשאת ולתת עם הבדואים בסיני כדי שיימנעו מתמיכה במורדים.

בשנת 1882 פרץ במצרים מרד עוראבי, מרד אנטי-בריטי שבראשו עמד אחמד עוראבי. האנגלים התכוננו לדכא את המרד. כדי להבטיח שהשבטים הבדואים בסיני לא יכרתו ברית עם המורדים ויסייעו בידם, שיגרו הבריטים משלחת מיוחדת לאזור. מטרה נוספת של המשלחת הייתה לרכוש או לשכור גמלים מהבדואים, לצורכי הצבא הבריטי. 

כראש המשלחת מונה החוקר אדוארד הנרי פלמר, פרופסור באוניברסיטת קיימברידג' שהכיר היטב את סיני ממסעות קודמים ונחשב כמומחה בתולדות המזרח התיכון והאסלאם. אל פאלמר הצטרפו שני קצינים בריטיים נוספים, המהנדס והחוקר סרן ויליאם ג'ון גיל וקצין הצי הצעיר סרן הרולד צ'רינגטון. בנוסף, צירף פאלמר למשלחת גם את היהודי בכור חסון, תושב יפו, בן למשפחה ספרדית שעלתה מרודוס בתחילת המאה ה-19. מלבדם היו במשלחת גם סורי בשם ח'ליל עתיק וכן בדואים אחדים וגמליהם: שייח' משבט אלחויטאת וצעירים משבטי עליקאת ומוזינה. משרד המלחמה הבריטי הקציב למשלחת פאלמר 20,000 לירות שטרלינג זהב, במטרה לשחד את הבדואים ולרכוש את סיועם ואהדתם. 

חברי המשלחת הגיעו אל סיני באוגוסט 1882 מאזור סואץ הם פנו לכיוון דרום-מזרח, והתקדמו דרך ואדי סודר אל מחוז חפצם - מצודת נח'ל, השוכנת במרכז חצי האי סיני. ב-11 באוגוסט, כששהתה המשלחת בקרבת מעיין הנקרא כיום, עין אבו רג'ום, היא הותקפה מהמארב על ידי בדואים משבטי תראבין וחויטאת. השייח' המלווה חטף את הכסף ונמלט, ואילו חמשת חברי המשלחת נהרגו. 

אחרי דיכוי המרד במצרים ושיבת הבריטים אליה נלכדו הרוצחים. חמישה מהם הוצאו להורג, ואילו אחרים נידונו למאסר לתקופות שונות. משרד המלחמה הבריטי שיגר משלחת מיוחדת במטרה לאתר את גופות ההרוגים, ובראשה חוקר ירושלים הנודע, צ'ארלס וורן. אחרי מאמצים רבים, עלה בידי המשלחת לגלות את שרידי ההרוגים. חבריה אספו את העצמות הפזורות ובמקום נפילתם הציבו גל אבנים לזכרם. העצמות הובאו ללונדון וב-6 באפריל 1883, שמונה חודשים לאחר הרצח, נקברו בכבוד רב בקתדרלת סנט פול. במרתף הכנסייה קבוע בקיר לוח הקדשה המנציח את זכרם.

## לקריאה נוספת

* Saul Kelly, *Captain Gill’s Walking Stick: The True Story of the Sinai Murders*, I.B. Tauris, 2019      


## קישורים חיצוניים
*
*

קטגוריה:פרשיות רצח
קטגוריה:מצרים: היסטוריה
קטגוריה:סיני: היסטוריה
קטגוריה:1882
קטגוריה:פשע במצרים
צבי מגן

**צבי מגן** (נולד ב-29 בספטמבר 1945) הוא דיפלומט ואיש שירותי המודיעין הישראלים. כיהן כשגריר ישראל באוקראינה וברוסיה, כמו כן עמד בראש ארגון "נתיב".

## ביוגרפיה
מגן נולד בסיביר שבברית המועצות, בן לאם ניצולת השואה ילידת פולין ואב ששירת בצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא גדל בצ'רנוביץ (כיום באוקראינה), עבר עם משפחתו לפולין ומשם עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה ב-1960. המשפחה שוכנה במעברה בראשון לציון והוא נקלט כילד חוץ בקיבוץ גן שמואל. ב-1963 התגייס לצה"ל ושירת בחיל החימוש ביחידת שריון. לאחר שחרורו הצטרף לגרעין התיישבות בקיבוץ אייל. ב-1970 התגייס לשירות קבע באגף המודיעין, שירת ביחידה 8200 בצוות של דוברי רוסית, ובחטיבת המחקר. השתחרר ב-1987 בדרגת סא"ל.

לאחר שחרורו גויס לשירות בנתיב ונשלח ב-1988 למוסקבה. שירת בחטיבת המחקר והמודיעין של הארגון, באגף המטה וכסגן ראש נתיב ופעל במוסקבה. ב-1993 מונה לשגריר ישראל הראשון באוקראינה ושגריר לא תושב במולדובה. בשנים 1998-1999 כיהן כשגריר ישראל ברוסיה. במקביל, מונה ב-1999 לראש נתיב ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2006.

בשנים 2006 עד 2009 עמד בראש המכון ללימודי אירואסיה במרכז הבינתחומי הרצליה. מיולי 2009 מכהן כחוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי.

## קישורים חיצוניים
* 
* צבי מגן באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי.
* 
* 
* 
; מכתביו:
* יפתח שפיר, צבי מגן וגל פרל, מיג 35 למצרים – האמנם שינוי כיוון?, "**מבט על**", גיליון 544, 1 במאי 2014.
* צבי מגן, פנינה שרביט ברוך ואולנה בגנו-מולדבסקי, סיפוח קרים – ההשלכות הבינלאומיות, "**מבט על**", גיליון 532, 24 במרץ 2014.
* .
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ראשי נתיב
קטגוריה:שגרירי ישראל באוקראינה
קטגוריה:שגרירי ישראל במולדובה
קטגוריה:סגל המכון למחקרי ביטחון לאומי
קטגוריה:שגרירי ישראל ברוסיה
קטגוריה:חיילי אגף המודיעין
קטגוריה:אייל (קיבוץ): אישים
קטגוריה:עולים בשנות ה-1960
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945
צמירן עקוד

**צמירן עקוד** (שם מדעי: *Loureedia annulipes*, לשעבר: *Stegodyphus annulipes*, *Eresus semicanus*, *Eresus jerbae*, ו-*Eresus annulipes*) הוא מין של עכביש בסוג לורידיה ממשפחת הסרבולניים, הידועים גם כ**עכבישי קטיפה**. בשנת 2012 סווג העכביש לסוג נפרד אחרי שהיה בסוגים *Eresus* ו-*Stegodyphus*. מין זה היה הראשון שסווג לסוג לורידיה, ובמשך מספר שנים נחשב למין יחיד בסוגו, אולם בהמשך סווגו לסוג מספר מינים נוספים.

שמו המדעי של הסוג, *Loureedia* ניתן לו על שם המוזיקאי לו ריד, סולן להקת מחתרת הקטיפה, מאחר שמדובר בעכביש ממשפחת עכבישי הקטיפה החי במחילות מתחת לאדמה (משמעותה של המילה "מחתרת" באנגלית, Underground, היא גם "מתחת לאדמה").

בישראל נפוץ המין בעיקר באזור הדרום.

## קישורים חיצוניים

* "**[http://www.iba.org.il/bet/?type=1&entity=845451 עכביש ישראלי על שמו של לו ריד]**" באתר רשת ב' של קול ישראל

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1857
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי איפוליט לוקה
קטגוריה:סרבולניים
קטגוריה:בעלי חיים הקרויים על שם מפורסמים
קטגוריה:ארץ ישראל: עכבישאים
קטגוריה:המזרח התיכון: עכבישים
אהרן מרדכי פריימן

**אהרן מרדכי פריימן** (**דרור**) (19 בינואר 1846, ורשה, פולין הקונגרסאית – אוגוסט 1924, ראשון לציון) היה ממייסדי המושבה ראשון לציון.

## ביוגרפיה
פריימן נולד בשנת 1846 בעיר ורשה, בירת פולין הקונגרסאית. אביו היה סוחר בספרים עתיקים ומשכיל. למד בחדר ובבית ספר ממשלתי. ידע רב קיבל מעיון בספרים שהיו בחנות הספרים של אביו. הוא למד בבית המדרש לרבנים מטעם השלטונות בוורשה, ואחר שבית הספר נסגר עבד כפקיד.

ב-1882 עלה לארץ ישראל. עם עלייתו הצטרף ביפו לוועד חלוצי יסוד המעלה, והיה מעשרת הראשונים שייסדו את ראשון לציון. מן ההתחלה נטל חלק בפעילות ציבורית בעיר. הוא נטע את כרם הענבים הראשון במושבה, וב-1883 הקים את בית הספר הראשון. לצורך כך הזמין מחברון מלמד. הלימודים התקיימו באוהל על מחצלות.
עם פרוץ המרד נגד פקידי הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, כאשר איים שמואל הירש להביא כליה על המושבה, קפץ פרימן כנגדו וקרא: "שקר! ראשון לציון חיֹה תחיה! קול המון כקול שדי! הלאה מפה!", ואחז ברסן הסוסים והפנה את מרכבת הפקיד חזרה לעבר יפו.

פריימן נשאר במושבה גם בשנים הקשות שאחרי ניצחון הפקידות, שהנהיגה משטר קשה במושבה. אחרי שהפקידות של הברון עזבה אחרי כמה שנים ניהלו האיכרים את ענייניהם בעצמם. פריימן היה פעיל בוועד ושימש בתפקיד ראש הוועד במשך ארבע שנים.

היה ממייסדי בית הכנסת, בית המדרש, תלמוד תורה וגמילות חסדים.
כמו כן הונהג בזמנו רישום של הנולדים והמתים, הוא שיפר את שיטת המסים. בנוסף, הקים את בית המשפט הראשון במושבה וכיהן בו כשופט.

ב־1902 הקים אגודה ציונית ביפו בשם "ברקאי", התנדב ללכת למושבות הגליל ולערים ולייסד שם אגודות ציוניות; בביירות יסד את האגודה "נס לבנון", בראש פינה - את "נחלת בנימין", בצפת - את "בית יוסף" ובמטולה יסד את אגודת "טל החרמון".

במלאת 30 שנה למושבה פרסם פריימן את "ספר היובל לקורות המושבה ראשון לציון".

[ממוזער|אהרון מרדכי ומרים פריימן עם בתם ציפורה ובעלה [דוד יודילוביץ]]
היה נשוי למרים והיו להם 8 ילדים.
*בנו יעקב פריימן היה ראש מועצת ראשון לציון.
*בנו שמואל היה נשוי לחנה (אנה) בת ישראל טֶלֶר.
*בנו יואל היה נשוי למלכה (עמליה) לבית מנדלינו מקושטא. בשנת 1900 כיהן כמזכיר ועד המושבה של ראשון לציון.
*בתו פנינה הייתה נשואה לשמשון בלקינד. בנם הוא איתן בלקינד.
*בתו ציפורה הייתה נשואה לדוד יודילוביץ.
*נכדו אליאל דרור (פריימן) היה סגן ראש עיריית ירושלים.

בראשית דרכו בארץ עברת פריימן את שמו, שהיה גלותי בעיניו לשם עברי: "דרור" (פירוש השם ביידיש הוא "איש חופשי"). רחוב דרור בראשון לציון נקרא על שמו.

## ספרו
***ספר היובל לקורות המושבה ראשון לציון**, 2 כרכים, ירושלים: [חמו"ל]; יפו: דפוס א' אתין, תרס"ז–תרע"ג.
**כרך א: מעת הִוסדה תרמ"ב עד שנת תרס"ז, תרס"ז;
**כרך ב: חמישה-עשר באב שנת תרס"ז עד סוף שנת תרע"ב, תרע"ג.

## ראו גם
*בית פריימן

## קישורים חיצוניים
* 
* פרימן דרור אהרן מרדכי באתר "אלבום המשפחות – עדת ראשון-לציון"
* אהרן מרדכי פריימן באתר עיריית ראשון לציון
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ציונים ילידי המאה ה-19: אנשי היישוב
קטגוריה:אנשי העלייה הראשונה
קטגוריה:אנשי ביל"ו
קטגוריה:ראשון לציון: מייסדים
קטגוריה:ראשי ועד מושבת ראשון לציון
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות גני אסתר בראשון לציון
קטגוריה:חברי ועד חלוצי יסוד המעלה
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1846
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1924
הטרופודה דייווידבואי

**הטרופודה דייווידבואי** (שם מדעי: *Heteropoda davidbowie*) הוא מין של עכביש מהסוג הטרופודה ממשפחת המברישניים. את המין גילה החוקר פיטר יאגר במלזיה. יאגר קרא לעכביש על שם הזמר דייוויד בואי במטרה לעורר מודעות לסכנת ההכחדה בה נמצאים רבים מהמינים שגילה. הבחירה בבואי היא כנראה מחווה לאלבומו עלייתם ונפילתם של זיגי סטארדסט ועכבישי המאדים. העכביש תואר כ"גדול, שעיר וצהוב".

הדייווידבואי מאכלס אזורים במערב מלזיה, סינגפור, אינדונזיה וסומאטרה. כמו כן ניתן למצאו בחלקים שונים של דרום תאילנד.

צבע גופו של העכביש הוא אדמדם חום. הגוף מכוסה בכתמים ופסים שחורים ובשיערות כתומות בהירות. על רגליו של העכביש דוגמה טבעתית, והשערות הכתומות מכסות גם אותן. את חלקו האחורי של גוף העכביש חוצה במרכזו פס אדום בוהק המוקף בשיערות באותו הצבע. חלקו התחתון של העכביש הוא שחור, וכך גם פיו, שאינו מכוסה בשיערות. הנקבה גדולה מעט מהזכר (אורך הגוף 2.5-2.1 ס"מ לנקבה מול 1.8-1.5 ס"מ לזכר), דוגמת הטבעות שעל רגליה בולטת יותר, ובאזורים הבהירים יותר ישנם כתמים כהים.

ככל משפחת המברישניים, גם הסוג הטרופודה והמין דייווידבואי הם ציידים טובים. עיקר מזונם הוא פרוקי-רגליים אחרים. אבקועי העכבישים בוקעים מביצים הנשמרות בשק ביצים. הצעירים יגיעו לבגרות מלאה תוך 4 עד 12 נשלים.

## קישורים חיצוניים

* 
* כתבה מאתר CBC ניוז הקנדי

## הערות שוליים

קטגוריה:מברישניים
קטגוריה:בעלי חיים הקרויים על שם מפורסמים
קטגוריה:דרום-מזרח אסיה: עכבישים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-2008
אלימלך כנר

**אלימלך כנר** (ז' בתשרי תר"ץ, 11 באוקטובר 1929 – ג' בטבת תש"ע, 20 בדצמבר 2009) היה איש חינוך ופעיל חברתי ישראלי, סגן ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1978 עד 1989. כנר היה ניצול שואה, מקבוצת ילדי טהראן. ספר המבוסס על יומנו מאותה תקופה פורסם ב-1996 בהוצאת יד ושם.

## חייו
כנר נולד לציפורה ופנחס, בפרוחניק שבפולין, וגדל בסטריז'וב. אימו נפטרה ב-1938. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח עם סבתו מזרחה, לאזור הסובייטי. ב-1943, בגיל 14, אחרי נדודים דרך בוכרה, סיביר ואיראן, הגיע לארץ ישראל בקבוצת ילדי טהראן, והתגורר אצל דודתו.

כנר עשה את שרותו הצבאי בחיל הקשר, ומאמצע שנות ה-50' התגורר בפתח תקווה. בשנים 1958–1973 היה מנהלו הראשון של בית הספר "יד לבנים", ובהמשך – ראש מחלקת גני הילדים בעירייה. בשנים 1978 עד 1989 היה סגנו של ראש העירייה דב תבורי, והממונה על תיק החינוך, הנוער ושיקום השכונות. היה חבר מועצת העיר עד 1996.

ב-1996 יצא בהוצאת יד ושם הספר **לא הספקתי להיות עצוב – סיפורו של מיילך קנר מילדי טהרן**, מאת נעמי מורגנשטרן, המבוסס על יומנו של כנר מתקופת השואה. הספר משמש בסיס לערכת לימוד המיועדת לתלמידי בתי ספר יסודיים.

כנר עסק בהנחלת זכר השואה בהרצאות לבני נוער, ובמסגרת עמותת ילדי טהראן ועמותת "זעקה".

כנר נישא ב-1954 לאורה לבית קרמפל, והיה אב לשלוש בנות. אחת מהן היא דרורית גור אריה, אוצרת מוזיאון לאומנות בפתח תקווה. ב-2001 הוענק לו עיטור יקיר העיר פתח תקווה, וב-2008 – תואר יקיר ההסתדרות. 

כנר נפטר ב-2009.
## הנצחה
בית הספר היסודי בשכונת כפר גנים ג', שנוסד בשנת הלימודים תשע"א, נקרא על שמו.

## קישורים חיצוניים
*אתר הנצחה לאלימלך כנר.
*קורות חייו של אלימלך כנר, באתר של בית הספר אלימלך כנר
* מסמכי אלימלך ואורה כנר באתר הארכיון לתולדות פתח תקווה

## הערות שוליים

קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות סגולה
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:חברי מועצת העיר פתח תקווה
קטגוריה:ילדי טהראן
קטגוריה:ילדים בשואה: פולין
קטגוריה:יקירי פתח תקווה
קטגוריה:כותבי יומן בשואה
קטגוריה:ישראלים ילידי פולין
קטגוריה:סגני ראשי רשויות מקומיות בישראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1929
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2009
מברק (עיתון)

שמאל|ממוזער|250px|מהדורת מוצ"ש משנת 1948 ובה מדווח על הקמת מדינת ישראל
ממוזער|250px|ילד מוכר גליונות של העיתון "מברק"
"**מִבְרָק**" היה עיתון יומי ישראלי שהופיע בין דצמבר 1947 לספטמבר 1948. החליף את השבועון המחתרתי, המעש, והיה חלק ממהלך שינוי מעמדו של הלח"י ממחתרת לתנועה פוליטית.
מטרת העיתון הייתה להשפיע על דעת הקהל לקראת הבחירות לאספה המכוננת. בשונה מעיתוני המחתרות האחרים, "מברק" היה עיתון חוקי ובעל רישיון.

## היסטוריה
כעיתון ערב בעברית ראה אור מה-20 בדצמבר 1947 לאחר שהכוחות הבריטיים יצאו מאזור תל אביב והלח"י עלה מן המחתרת, והחל לפעול בגלוי.

המוציאים לאור היו הלח"י ומפלגת תנועת העם למדינה עברית בראשותם של יגאל הורוביץ ובנימין לובוצקי, שהיה גם עורכו הראשון לצדו של המשורר אוריאל הלפרין (יונתן רטוש).

במרץ 1948 התפטר לובוצקי בשל מחלוקת על אופיו הפוליטי של העיתון, והוחלף על ידי אליהו עמיקם.

בימי חול הודפס העיתון על דף אחד משני צידיו, ובימי שישי נפרס על פני שמונה עמודים. מערכת העיתון ישבה ברחוב אחוזת בית 3 בתל אביב ובהמשך עברה לרחוב רענן 23.

סך הכל הוצאו 234 גיליונות של העיתון, למעט גיליונות סוף שבוע שלא מוספרו, ובשיא תפוצתו הגיע ל-7,000 עותקים במחיר של 10 מיל. העיתון פרסם לעיתים גם מהדורה שנייה ונמכר בגלוי בקיוסקים.

בעיתון פורסמו ידיעות פוליטיות ומאמרי פרשנות, ובנוסף, שירים אקטואליים מאת מרדכי שלו, כמענה לשיריו של נתן אלתרמן ב"דבר". את מאמרי המערכת ומאמרים מדיניים וספרותיים כתב ישראל אלדד, כשהוא חותם בשמות העט י. נתניה וי. אחידוב – על שם אחיו שנספו בשואה. לעיתון תרמו גם כתבים מרחבי הארץ.

קריאל גרדוש צייר את הקריקטורות בעיתון, וחתם עליהן בכינוי ״שיר״. בנוסף, בחודשים הסוערים של מלחמת העצמאות, יצר טורים מאוירים מהווי התקופה. עם סגירת העיתון הוא נכלא עם יתר אנשי העיתון במשטרת יפו ולאחר מכן בכלא עכו.

בשל חילוקי דעות אידאולוגיים לא היה לעיתון קו מערכתי אחיד, ועל אף שהארגון התנגד לתנועת העבודה, במאמר המערכת הראשון התייחסו לברית המועצות כבת בריתו הטבעית של העם העברי. נימה אנטי בריטית וביקורת כלפי הממסד הישראלי שאפיינו את תכניו של 'הבוקר', לפני ואחרי הכרזת המדינה, נתקלו בצנזורה לעיתונות ולתקשורת.

במהלך 1948 נכתבו מאמרים תקיפים כנגד הרוזן פולקה ברנדוט ועיתון "הארץ" שאהד אותו, וב-10 בספטמבר נכלא העורך אליהו עמיקם בכלא שאטה בשל עבירות צנזורה ומאמרי ביקורת נגד ברנדוט על חיפוש שנערך במחנה הלח"י בשיח' מוניס. בעקבות רצח ברנדוט על ידי אנשי הלח"י ב-17 בספטמבר, הוציאה מועצת המדינה הזמנית את "הפקודה למניעת טרור", עצרה פעילי לח"י והחרימה את הציוד במשרדי העיתון, ובכך למעשה סגרה אותו.

## לקריאה נוספת
*אילנה קדמי, "'מברק' – היומון שעלה מן המחתרת", "קשר" מס' 3, מאי 1988, עמ' 99–106

## קישורים חיצוניים
* 
* מברק באתר עיתונות יהודית היסטורית, גרסה בת חיפוש בכל טקסט העיתון

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: עיתונים
קטגוריה:עיתונות בעברית
קטגוריה:לח"י: תקשורת
קטגוריה:שנות ה-1940 בישראל
קטגוריה:עיתונות בעברית ביישוב
קטגוריה:תל אביב-יפו: תקשורת
קטגוריה:עיתונות מפלגתית רוויזיוניסטית בישראל
רומן רודנקו

שמאל|ממוזער|250px|רודנקו במהלך משפט נירנברג
**רומן רודנקו** (ברוסית: **Роман Андреевич Руденко**; 7 באוגוסט 1907 – 23 בינואר 1981, מוסקבה, ברית המועצות), היה משפטן סובייטי, אשר כיהן כתובע הסובייטי במשפטי נירנברג וראש התביעה הסובייטית בשנים 1953–1981.

## חייו
רומן רודנקו נולד בכפר נוסובקה בקרבת צ'רניגוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת איכרים ענייה. לאחר סיום שבע שנות לימוד החל לעבוד. ב-1926 התקבל למפלגה הקומוניסטית. בהמלצת המפלגה נסע למוסקבה וב-1929 סיים לימודי משפטים בבית הספר למשפטים בעיר וחזר לצ'רניגוב. רודנקו החל לעבוד במנגנון התביעה המחוזית. במהלך המחצית השנייה של שנות ה-30, עמד רודנקו בראש התביעה בכמה מחוזות באוקראינה הסובייטית. במהלך הטיהורים הגדולים, היה רודנקו חבר בצוות מצומצם ("שלישייה") אשר קיבל סמכויות ענישה במחוז דונייצק. בשנים 1940–1942, שהה רודנקו במוסקבה בהשתלמויות ואחר כך הועסק במנגנון התביעה הכללית בבירה הסובייטית. בשנים 1944–1953 עמד בראש התביעה באוקראינה.

ביוני 1945 כיהן רודנקו כתובע במשפט משתתפי המחתרת הפולנית שחבריה התנגדו להכללת פולין בתחום ההשפעה הסובייטית. בשנים 1945–1946, שהה רודנקו בגרמניה, עמד בראש המשלחת הסובייטית למשפטי נירנברג וכיהן בתפקיד התובע מטעם ברית המועצות. ב-1953, לאחר פטירת יוסיף סטלין, קודם לתפקיד ראש התביעה הכללית של ברית המועצות. בעת כהונתו בתפקיד, השתתף במשפטיהם של לברנטי בריה ומקורביו. החל מ-1956, נטל רודנקו חלק פעיל בתהליך מתן החנינות לקורבנות רדיפותיו של סטלין. ב-1960, כיהן כתובע מטעם המדינה במשפטו של פרנסיס גארי פאוורס, אשר הופל עם מטוס הלוקהיד U-2 אותו הטיס בשמי ברית המועצות. ב-1961, נבחר רודנקו לחבר בוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית.

במהלך שנות ה-70 עסק רודנקו בהכנת מסמכים וחוות דעת על דיסידנטים הסובייטים, לראשי המפלגה הקומוניסטית.

רודנקו הלך לעולמו ב-1981, בעודו מכהן בתפקיד ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.

לאות הערכה על פעילותו בתחום התביעה, הוענק לו עיטור לנין (5 פעמים), עיטור הדגל האדום של העמל ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי. רודנקו עמד בראש התביעה הכללית של ברית המועצות במשך 27 שנים, החל מתקופתו של ניקיטה חרושצ'וב וכלה בתקופתו של ליאוניד ברז'נייב.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:מעוטרי עיטור מהפכת אוקטובר
קטגוריה:מעוטרי גיבור העמל הסוציאליסטי
קטגוריה:משפטנים רוסים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1907
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1981
גאליוט

שמאל|ממוזער|250px|ספינה ספרדית מותקפת על ידי שתי גאליוטות אלג'יראיות (1783).
שמאל|ממוזער|250px|גאליוט הולנדית מן המאה ה-17.
שמאל|ממוזער|250px|גאליוט להובלת יין בנהרות צרפת, המאה ה-18.
**גאליוט** (באנגלית: **Galiot**, בצרפתית: **Galiote**, בהולנדית: **Galjoot**) הוא שמם של שלושה סוגי ספינות מלחמה שהיו בשימוש בים התיכון ובים הצפוני ושל סוג ארבת-נהר שטוחת-תחתית מצרפת.

## ספינות מלחמה
* **הים התיכון, (מאות 16–17 לערך)**
: גאליוט הייתה במקורה סוג של ספינת משוטים, שנודעה גם בשם גליאוטה (חצי-גליאה), אשר מהמאה ה-17 לערך נוספו לה גם מפרשים. הגאליוטות בהן השתמשו שודדי הים הברברים בהתקפותיהם על הספנות המסחרית של ונציה היו בעלות שני תרנים וכ-16 טורי משוטים. ספינות מלחמה מסוג זה נשאו בדרך כלל בין שניים לעשרה תותחים קטנים ובין 50 ל-150 איש.
* **הים הצפוני, (מאות 17–19 לערך)**
: גאליוט הייתה סוג של ספינת סוחר הולנדית או גרמנית, בעלת תפוסה ברוטו של 20 עד 400 טונות, דומה בצורתה לקטש (Ketch) ובעלת חרטום וירכתיים מעוגלים כשל פלויט (Fluyt). תחתיתה הייתה שטוחה כמעט לגמרי, כדי שתוכל לשוט במים רדודים. הגאליוטות שימשו בעיקר כספינות לסחר חופים בים הצפוני ובים הבלטי. הקטנות שבהן צוידו בחרב צדית (Leeboard), כדי להקטין את  בעת שיט ברוחות קדמיות בשל השוקע הנמוך שלהן. גאליוט מסוג חדיש יותר פותחה אחרי 1830 ולה חרטום חד יותר, דומה לזה של סקונר. כלי שיט מסוג זה צוידו לעיתים נדירות בחרב צדית.
* **ספינות הרעשה, (מאות 17–19 לערך)**
: גאליוט היה השם שהעניקו הצרפתים לספינת הרעשה (באנגלית: Bomb vessel), כלי שיט מלחמתי קטן, שצורת המבנה שלו מבוססת על זו של הגאליוט המסחרית, ונשא מרגמות כבדות להפגזת מטרות בחוף בירי תלול מסלול.

## סירות נהר ותעלות
* גאליוט הייתה סירה שנגררה על ידי סוסים לאורך גדות נהר או תעלת מים ונפוצה בצרפת מאמצע המאה ה-17 עד המאה ה-19.
* גאליוט, או סקיט (Scute), הייתה גם סירה שטוחת-תחתית מונעת על יד מפרש יחיד, ששימשה להובלת יין בנהרות צרפת מחבל אנז'ו ועד לה פון-דה-סה (Les Ponts-de-Cé).

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:סוגי כלי שיט
קטגוריה:אוניות וספינות מפרשים
יוקוהמה לנדמרק טאוור

**יוֹקוֹהָמָה לַנְדְמַרְק טָאוֶר** (ביפנית: **横浜ランドマークタワー**) הוא גורד שחקים בעיר יוקוהמה שביפן, המתנשא לגובה של 296.3 מטר – היה עד לשנת 2012 הבניין הגבוה ביותר במדינה. המגדל שוכן ברובע מינאטו מיראי 21 בעיר, בסמוך למוזיאון יוקוהמה לאמנות. בנייתו הסתיימה בשנת 1993.

בבניין מלון חמישה כוכבים הנמצא בקומות מס' 49–70 וכולל 603 חדרים בסך הכול, ואילו ב-48 הקומות התחתונות שלו נמצאות חנויות, מסעדות, מרפאות ומשרדים. בקומה ה-69 ישנו סיפון תצפית, סקיי גרדן, שממנו נשקף נוף פנורמי של 360 מעלות על העיר. בקומה ה-71 מוצבים בפינות מנוגדות של הבניין שני מרסני מסה מתכווננת.

במגדל פועלות המעליות השניות במהירותן בעולם, אשר מגיעות למהירות של 12.5 מטר בשנייה (45 קמ"ש). מהירות זו מאפשרת הגעה לקומה ה-69 בתוך 40 שניות. בעבר היו אלה המעליות המהירות בעולם, עד לבנייתן של המעליות במגדל טאיפיי 101, אשר מגיעות למהירות של כ-60 קמ"ש.

תכנון הבניין נעשה בידי משרד האדריכלים יו סטאבינס ושות', שכיום נקרא קלינגסטאבינס.

## תמונות

קובץ:Minatomirai21.JPG
קובץ:Yokohama Landmark Tower 横浜ランドマークタワー 03.jpg
קובץ:Yokohama Landmark Tower 01.JPG


## קישורים חיצוניים

* 

* אתר המגדל 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:יפן: גורדי שחקים
קטגוריה:יוקוהמה
סקלר (מחשבים)

בתכנות, **סְקַלַר** (**scalar**) הוא כל ערך שאינו-מורכב.

באופן כללי, כל טיפוסי הנתונים הפרימיטיביים נחשבים לסקלרים:
* טיפוס הנתונים `boolean` (או `bool` בחלק מהשפות)
* טיפוסים נומריים: `int` וטיפוסים של נקודה צפה - `float` ו-`double`
* טיפוסים של תווים: `[[תו (מחשב)|char]]` ו-`[[מחרוזת (מדעי המחשב)|string]]`

מקור השימוש במושג "scalar" במחשבים מתוארך לשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, אז הוא שימש כדי להבחין בין מעבד סקלרי (scalar processor) למעבד וקטורי (vector processor).

ערכים מורכבים הם למשל טיפוסי הנתונים הבאים: רשימה מקושרת, מערך ורשומות.

קטגוריה:מבני נתונים
ג'אנט קראקסטון

**ג'אנט קראקסטון** (באנגלית: **Janet Helen Rosemary Craxton**;  17 במאי 1929 - 18 ביולי 1981) הייתה אבובנית ומורה אנגליה.

## ביוגרפיה

ג'אנט הייתה הצעירה בשישה ילדים ובתו היחידה של הפסנתרן והמורה הרולד קראקסטון. אחד מאחיה היה הצייר ג'ון קראקסטון. היא נישאה למלחין אלאן ריצ'רדסון בשנת 1961.

ג'אנט קראקסטון למדה באקדמיה המלכותית למוזיקה בשנים 1945 עד 1948 ובקונסרבטואר של פריז בשנים 49–1948. היא הייתה אבובנית ראשית בתזמורת האלה מ-1949 עד 1952, בנגני מוצרט של לונדון מ-1952 עד 1954, בתזמורת רשות השידור הבריטית מ-1954 עד 1963, בתזמורת הסינפונייטה של לונדון מ-1969 עד 1981, ובתזמורת של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן מ-1979 עד 1981. בשנת 1958 התמנתה לפרופסור לאבוב באקדמיה המלכותית למוזיקה.

קראקסטו הייתה סולנית מבוקשת מאוד וניגנה בהשמעות בכורה עולמית יצירות משל ראלף ווהן ויליאמס, לנוקס ברקלי, אלאן רואוסתורן, אליזבת לוטיינס ועוד.

## קישורים חיצוניים


* Craxton Memorial Trust: Janet Craxton
* Oboe Classics: Janet Craxton
* Craxton Studios: A Short History 


קטגוריה:מוזיקאיות בריטיות
קטגוריה:מורים למוזיקה באנגליה
קטגוריה:מורות למוזיקה
קטגוריה:אבובניות
קטגוריה:מוזיקאיות אנגליות
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1929
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1929
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-1981
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1981
תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור

ממוזער|ההיכל בו מנגנת התזמורת
**תזמורת מוזיק קולגיום של וינטרטור** (בגרמנית: **Orchester Musikkollegium Winterthur** היא תזמורת סימפונית השוכנת בווינטרטור שבשווייץ. התזמורת, שהיא הוותיקה ביותר בשווייץ, נוסדה בשנת 1875 כ"תזמורת העיר וינטרטור". המוזיק-קולגיום עצמו כארגון ששורשיו דתיים עד ימינו אלה נוסד בשנת 1629. התזמורת מבצעת כ-60 קונצרטים בשנה, וכמו כן מתפקדת כתזמורת בית האופרה של ציריך.

משנת 2002 עד 2008 היה יאק פאן סטן המנצח הראשי של התזמורת. עם פאן סטן הוציאה התזמורת כמה הקלטות לחברת MDG, בהן מוזיקה של מלחיני האסכולה הווינאית השנייה ושל פרנק מרטן. באפריל 2008 הודיעה התזמורת על מינוי דגלס בויד כמנצח הראשי הבא שלה, מינוי שנכנס לתוקף בעונת 2009-10. בויד שימש בתפקיד עד שנת 2016.

ברפרטואר המודרני, התזמורת עובדת לעיתים קרובות עם היינץ הוליגר, וברפרטואר של תקופת הבארוק עם מוריץ שטגר וניקולאס קרמר.

משנת 2021 משמש הכנר והמנצח הספרדי רוברטו גונזלס-מונג'אס כמנהלה המוזיקלי ומנצחה הראשי של התזמורת.

## מנצחים ראשיים
* פרנץ ולזר-מסט (1987 - 1990)
* יאנוש פירסט (1990 - 1994)
* היינריך שיף (1995 - 2001)
* יאק פאן סטן (2002 - 2008)
* דגלס בויד  (2009 - 2016)
* תומאס זהטמאיר (2016 - 2021)
* רוברטו גונזלס-מונג'אס (2021 - ממשיך)

## קישורים חיצוניים

* 


* German-language page on the history of the orchestra
* Thomas Trappmann, "Ferne Geliebte...", German-language trade article from ''Classaktuell'', 2007 (1st quarter)


מוזיק קולגיום של וינטרטור
מוזיק קולגיום של וינטרטור