פרימו לוי

**פְּרִימוֹ מיקלה לוי** (באיטלקית: **Primo Michele Levi**; 31 ביולי 1919, טורינו, פיימונטה, איטליה – 11 באפריל 1987) היה סופר וכימאי יהודי-איטלקי. כתב זכרונות, סיפורים קצרים, שירים ורומנים. ידוע ביותר ביצירתו על השואה, ובמיוחד על תיאורו של הזמן שעבר עליו במחנה העבודה אושוויץ מונוביץ.
ספרו "הזהו אדם?", העוסק בתקופת שהותו באושוויץ, תואר כאחד הספרים החשובים שנכתבו במאה ה-20.

## קורות חיים
### תחילת דרכו
פרימו לוי נולד ב-1919 בטורינו שבפיימונטה, ממלכת איטליה למשפחה יהודית ליברלית. אביו, צֶ'זַרֶה (Cesare), היה קורא נלהב ואוטודידקט. הוא עבד בבית החרושת "גנץ", ובילה חלק ניכר מזמנו בהונגריה, מקום החברה. אמו של פרימו, אסתר (Ester; נודעה ברבים בשם "רינה") הייתה משכילה ובוגרת ה־Instituto Maria Letizia. אף היא הייתה קוראת נלהבת, ידעה לנגן בפסנתר ודיברה צרפתית שוטפת. נישואי הוריו היו ביוזמת אבי אמו, צ'זרה לוּצַאטִי (Cesare Luzzati). ביום חתונתם העניק סבו לזוג הצעיר את הדירה ברחוב 75 Corso Re Umberto, שבה חי פרימו לוי מרבית חייו.

ב-1921 נולדה אחותו אנה מריה (Anna Maria); פרימו לוי חש כלפיה קרבה רבה במשך כל ימי חייו. ב-1925 החל לבקר בבית הספר היסודי פֶלִיצֶ'ה רִינְיוֹן (Felice Rignon) בטורינו. פרימו היה ילד צנום, עדין וביישן שהחשיב את עצמו למכוער. הוא עשה חיל בלימודיו. תיקו האישי בבית הספר כולל תקופות היעדרות ארוכות, במהלכן למד בביתו – תחילה עם אמיליה גלאודה (Emilia Glauda), ובהמשך עם מריסה זיני (Marisa Zini), בתו של הפילוסוף זֽינוֹ זֽיני (Zino Zini). את חופשות הקיץ בילה לוי עם אמו בבית חווה ששכרה בעמק ולדנסיאן (*Waldensian*), מדרום-מערב לטורינו. אביו נשאר בטורינו, גם מפני שלא חיבב את חיי הכפר, וגם בשל בגידותיו באשתו.

בספטמבר 1930 נכנס לוי לבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אזליו (Massimo d'Azeglio), שנה לפני גיל הכניסה הרגיל. הוא היה התלמיד הצעיר ביותר, הנמוך ביותר והנבון ביותר בכיתתו, כמו גם היהודי היחיד בה. בשל כל אלה הוא סבל התעללות. באוגוסט 1932, בתום שתי שנות לימוד בתלמוד תורה בטורינו, הוא חגג בר מצווה בעלייתו לתורה בבית הכנסת. ב־1933 הצטרף לתנועת הנוער האוונגרדיסטי (Opera Nazionale Balilla, ה-ONB) של הנוער הפשיסטי, כמצופה אז מכל תלמיד בית ספר באיטליה. הוא התחמק מתרגילי סדר בסגנון צבאי, בהצטרפו לחטיבת הסקי במסגרתה בילה כל שבת בעונה המושלגת במדרונות שסביב טורינו. כנער צעיר חלה לוי לעיתים תכופות, לרוב מזיהומים בחזה, אך חרף זאת השתתף בפעילות פיזית ברצון. פרימו נהג לחמוק עם כמה מחבריו לאצטדיון ספורט נטוש, שם ערכו תחרויות אתלטיקה.

ביולי 1934 בהיותו בן 14, הוא עבר את מבחני הקבלה לתיכון (Liceo classico) מאסימו ד'אזליו שהתמחה בלימודים קלאסיים, והחל את לימודיו שם בסתיו. בית הספר נודע במוריו האנטי-פשיסטים.

בגמר לימודי החובה החל בלימודי כימיה באוניברסיטת טורינו.
ממשלת איטליה הפשיסטית פתחה באותן שנים בחקיקת חוקים גזעניים, מה שהקשה על לוי להגיש את עבודת הגמר שלו, מהיותו יהודי. חרף זאת הצליח לוי להגיש את עבודת הגמר וסיים את לימודיו באוניברסיטה בהצטיינות. בתעודת הגמר שקיבל ב־1941, צוין כי הוא "מן הגזע היהודי". אותם חוקי גזע מנעו ממנו למצוא עבודה שתהלום את השכלתו – בתום לימודיו.

יחד עם אחותו אנה, לקח חלק בפגישות סודיות שנערכו מדי שבוע על בסיס קבוע בספריית בית הספר היהודי בטורינו, שליד בית הכנסת שנהרס בהפצצות ב-1942. בקבוצה היו חברים לוצ'יאנה ניסים, פרנקו מומיליאנו (Franco Momigliano), שלאחר המלחמה נישא ללוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו (Vanda Maestro), אמנואלה הרטום ואחיו אניו, אאוג'ניו גנטילי (Eugenio Gentili), ג'ורג'יו דינה (Giorgio Diena), ג'ורג'יו סגרה (Giorgio Segre), אלברטו סלמוני (Alberto Salmoni) וביאנקה גואידטי סרה (Bianca Guidetti Serra). חברי הקבוצה אהבו לטייל ולעשות סקי בהרים. כולם היו אינטלקטואלים יהודים אנטי-פשיסטיים, סטודנטים או בוגרי לימודים אקדמיים. הם הקימו יחדיו קבוצת התנגדות שנקראה "בני הספרייה היהודית", שפעלה כנגד המשטר הפשיסטי בשיתוף פעולה עם המחתרת האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Liberta).

### באושוויץ
בספטמבר 1943, אחרי שהממשלה האיטלקית חתמה על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, מנהיגה לשעבר, בניטו מוסוליני, חולץ מכלאו על ידי הגרמנים והועמד בראש ממשלת בובות מטעם הגרמנים בצפון איטליה הכבושה. תנועת המחתרת האיטלקית החלה לפעול במטרה לכבוש את האזור הגרמני, ולוי, לוצ'יאנה ניסים, ואנדה מאסטרו, וכמה חברים נוספים הצטרפו אליה, נמלטו למרגלות הרי האלפים וניסו להצטרף לתנועת הפרטיזנים הליברלית "Giustizia e Libertà" (צדק וחירות). לוי וחבריו לא היו מיומנים דיים כדי לעמוד בסיכון שקיבלו על עצמם; הם נתפסו במהירות, בעקבות הלשנה, על ידי המיליציה הפשיסטית ששלטה שם בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר 1943. כאשר גילו שלוי ממוצא יהודי, שלחו אותו למחנה הריכוז פוסולי, אליו הגיע בסוף ינואר 1944.

ב-21 בפברואר 1944, נשלחו עצירי פוסולי, בשנים-עשר קרונות רכבת סגורים להובלת בקר, למחנה הריכוז אושוויץ. לוי שהה שם במשך 11 חודשים בטרם שוחרר המחנה על ידי הצבא האדום. מקרב 650 יהודים איטלקים שהיו במשלוח שלו, היה לוי אחד מ-20 ששרדו את אושוויץ.

לוי הצליח לשרוד הודות לצירוף נסיבות: הוא ידע קצת גרמנית בזכות ספרי כימיה כתובים גרמנית שהוא קרא, והדבר היה לו לתועלת במחנה. הוא שילם בלחם עבור שיעורים בגרמנית ובהתמצאות ברחבי מחנה אושוויץ על ידי אסיר איטלקי בכיר ומנוסה ממנו במחנה.
באמצע נובמבר 1944 הוא השיג משרה במעבדת בּוּנַה (Buna) במחנה, שנועדה לייצר גומי סינתטי וכך נמנעה ממנו עבודת פרך בחוץ בטמפרטורות מקפיאות. זמן לא רב טרם שחרור המחנה, הוא חלה במחלת השנית ונכנס לבית החולים של המחנה. הדבר היה לו לתועלת – כאשר התקרבו חיילי הצבא האדום, אנשי האס אס מיהרו לפנות את המחנה – הם לקחו עמם את כל האסירים חוץ מהחולים החמורים, לצעדת המוות על מנת להתרחק מן הצבא שהחל להתקרב, ובצעדה זו נספה רובו הגדול של היוצאים מאושוויץ. לוי, שנשאר במחנה בזכות חוליו, זכה להישאר בחיים.

אף על פי שהמחנה שוחרר ב-27 בינואר 1945, לוי הגיע לטורינו רק ב-19 באוקטובר אותה שנה. אחרי ששהה במחנה בברית המועצות שריכז אסירים לשעבר, הוא החל במסע עקיף לביתו דרך אירופה המזרחית עם אזרחים איטלקים לשעבר שלחמו במלחמה בין צבא איטליה לבין צבא רוסיה. מסעו הארוך, המתואר בספרו "ההפוגה", עבר דרך פולין, רוסיה, רומניה, הונגריה, אוסטריה וגרמניה.

### כתיבתו
[שמאל|ממוזער|165px|לרגל חגיגות 70 שנה ל[הוצאת פינגווין נבררו 70 הספרים הטובים של המאה והודפסו בהוצאה מחודשת. ספרו של לוי "הטבלה המחזורית" נבחר להיות אחד מהם.]]

עם חזרתו לאיטליה, לוי היה לכימאי תעשייתי במפעל בטורינו. הוא החל לכתוב על חוויותיו במחנה הריכוז ועל חזרתו לאיטליה דרך אירופה המזרחית, חומר שבו השתמש בשני ספריו הידועים, "הזהו אדם?" (Se questo è un uomo) ו"ההפוגה" (La tregua).בדצמבר 1945 שקד לוי על כתיבת "הזהו אדם?". תחילה כתב את פרק הסיום, שעוסק בעשרת הימים שבין עזיבת הנאצים את אושוויץ לבין הגעת הרוסים למחנה. באותם עשרה ימים שהה לוי במרפאה לחולים מידבקים, ומסיבה זו לא צורף לצעדת המוות, שבה נספו או נרצחו כמעט כל האסירים האחרים. בנובמבר 1946 השלים לוי את יתר פרקי ספרו. כאשר שלח לוי להוצאת ספרים גדולה בטורינו, עירו, את הספר "הזהו אדם?", ההוצאה (אינאודי Einaudi) דחתה את כתב היד בטענה כי קיימים ספרים רבים מדי על המחנה הנאצי. הוצאה קטנה יותר (דה-סילבה) רכשה את הזכויות על הספר מלוי ובנובמבר 1947 הדפיסה 2,500 עותקים של הספר. אף על פי שבאותו הזמן הופיעה בעיתון "לה-אוניטה" סקירה חיובית של הספר על ידי איטלו קאלווינו, נמכרו ממנו רק 1,500 עותקים. רק 11 שנים מאוחר יותר, ב-1958, פרסמה ההוצאה (אינאודי Einaudi) בטורינו את הספר בהגהה מחודשת. אותו פרסום מחדש הוביל לתרגום הספר לאנגלית ב-1959, ולאחר מכן לתרגום לשפות רבות נוספות. במרוצת שנות השמונים זכה הספר להכרה כאחת היצירות המשמעותיות ביותר שנכתבו על השואה.

ספרו השני, "ההפוגה", פורסם לראשונה ב-1963, כמעט 16 שנה לאחר פרסום הספר הראשון, וזיכה את לוי בפרס. ספר זה זכה ב-1997 לגרסה קולנועית בסרטו של הבמאי פרנצ'סקו רוסי, "לשוב הביתה". שמו של לוי הלך לפניו. תדיר כתב מאמרים בעיתון "לה סטמפה", המקומון של טורינו. הוא השתוקק לכתוב גם על נושאים שונים. הצלחתו המועטה ביותר, באותה התקופה, הייתה ספר שהכיל מספר סיפורי מדע בדיוני שכתב בצורה פסימית מאוד – "Vizio di Forma" (הספר טרם ראה אור בעברית).

הוא כתב גם שני ספרים ידועים נוספים, "זמן שאול", ו"הטבלה המחזורית" ("Il sistema periodico"). הראשון עוסק בדמויות שהוא פגש בזמן מאסרו, והשני הוא אוסף של אפיזודות מחייו, שכל אחת מהן קשורה באופן כלשהו לאחד היסודות הכימיים. הרומן השאפתני "אם לא עכשיו אימתי", המספר את סיפורה של קבוצת פרטיזנים יהודים במלחמת העולם השנייה העושים את דרכם דרך רוסיה ופולין, קיבל את הפרסים הנחשבים "ויארג'ו" ו"קמפיילו" כאשר הם פורסמו באיטליה, ופרסמו את שמו של לוי בעולם.

לוי פרש ממשרתו כמנהל המפעל בטורינו ב־1977 על מנת להקדיש עצמו לכתיבה באופן שוטף. הספר החשוב מבין יצירותיו המאוחרות הוא "השוקעים והניצולים" ("I sommersi e i salvati"), בחינה של השואה שבה לוי מסביר כי אף שאינו שונא את העם הגרמני על מה שקרה, הוא גם לא סלח להם.

הסיפורים הקצרים הידועים ביותר שלו נמצאים ב"מפתח כוכב" ("La chiave a stella") – אוסף של סיפורים על עבודה ועל עובדים אשר מסופר בידי מספר הדומה ללוי עצמו. על ספר זה זכה בפרס הספרותי האיטלקי הבכיר פרס סטרגה (Premio Strega), המקביל לפרס מאן בוקר בשפה האנגלית.

ספריו העוסקים בתקופת השואה ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד, וספרי הפרוזה שלו ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד – ספרי סימן קריאה, מרביתם בסדרת הספריה החדשה.

### זיכרון השואה
אחת הסיבות שגרמו ללוי לכתוב את "הזהו אדם?" היא תשוקתו העזה להעיד על האימה והזוועה לה גרמו הנאצים כאשר ניסו להגשים את "הפתרון הסופי". הוא קרא עדויות רבות של עדים וניצולים והשתתף ברבות מפגישותיהם, על מנת שיוכל לכתוב, בסופו של דבר, על השואה.
לוי ביקר ביותר מ-130 בתי ספר כדי לדבר על החוויה שעבר במחנה הריכוז באושוויץ. הוא הזדעזע מן התפישה הרוויזיוניסטית שניסתה לשכתב מחדש את היסטוריית מחנות ההשמדה הנאציים בצורה פחות מזעזעת, והוא יצא נגד הכחשת השואה.

### מותו
בשבת, 11 באפריל 1987, נפל לוי אל מותו מהקומה השלישית בחדר המדרגות בבניין מגוריו. קיימת סברה שהתאבד, אך יש המטילים ספק שזו הייתה התאבדות.

בין הטיעונים לתאונה: בהיותו מהנדס-כימאי, יכול היה להתאבד בבליעת רעל, במקום במוות אלים שיכול היה להותירו נכה עד אחרית ימיו, כדבריי חברתו, זוכת פרס נובל, ריטה לוי-מונטלצ'יני. לוי לא השאיר אחריו כל מכתב התאבדות או הסבר; לוי החשיב את ההתאבדות כבריחה מאחריות ומדאגה למשפחתו.

לעומתם, סבורה הביוגרפית שלו מרים אניסימוב כי "הגבר עדין הנפש, ההגיוני והעניו הזה [...] בחר במוות אלים ותיאטרלי". גם הביוגרפית קארול אנג'ייר (Carolde Angier) טוענת: 
הביוגרף איאן תומסון (Ian Thomson) מעיר כי 
אלי ויזל אמר באותו הזמן ש"פרימו לוי מת באושוויץ, רק 40 שנה מאוחר יותר". השאלה נותרה פתוחה, והעניין שבה מתעורר בשל ערבוב מוטיבים רבים של חושך ושל אופטימיות בכתיבתו של פרימו לוי. כפי שכותבת מירי פז: 

לוי נטמן בבית הקברות של טורינו (Cimitero monumentale di Torino). לפי בקשתו נחרת על מצבתו המספר 174517 – מספר האסיר שלו באושוויץ, שקועקע שם על זרועו.

## ספריו

## לקריאה נוספת
* מרקו בלפוליטי (עורך), **פרימו לוי – שיחות וראיונות: 1963–1987**, תל אביב: עם עובד, ספרית אפקים, 2007
* פרימו לוי עם לאונרדו דה בנדטי, **כך היה אושוויץ: עדויות 1945–1986**, תרגם אלון אלטרס, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017
* מרים אניסימוב, **פרימו לוי, טרגדיה של אופטימיסט**: ביוגרפיה, מצרפתית: אביבה ברק, זמורה ביתן, 2007
* ברל לאנג, **פרימו לוי – החיים כחומר**, הוצאת כרמל, 2015
* יעקב בן-טולילה, "הצצה אל האיטלקית-היהודית של פיאמונטה, מבעד ל'טבלה המחזורית' של פרימו לוי", **לשון ועברית**, 1991
* צבי יגנדורף, "פרימו לוי הולך להביא מרק, ונזכר בדאנטה", **חדרים**, 11, 1994
* יערה בן-דוד, "מציאות שאולה מזמן אחר - על 'זמן שאול' מאת פרימו לוי", מתוך: **אהבה ממבט שני**, תשנ"ז 1997
* רינה דודאי, "פרימו לוי מדבר מהאש", **[[אלפיים (כתב עת)|אלפיים]]**, 25, 2003, עמ' 133–154
* אורי ש' כהן, "שמע, אם זהו אדם", **אלפיים**, 27, 2004
* רינה דודאי, "השפה הפואטית כאמצעי להתמודדות עם הטראומה של השואה בכתיבתם של לוי ושל אפלפלד", **מכאן**, ה', 2005
* אלכסנדר רופא, "פרימו לוי וספרו 'הזהו אדם?'", **[[נתיב (כתב עת)|נתיב]]**, תשס"ו 2006
* ליאור אלפרוביץ, "שוקעים וניצולים: האינטלקטואל והמציאות הסובבת", **נתיב**, 2007
* יוחאי עתריה, **המפה והטריטוריה: בין כתיבה למוות אצל פרימו לוי וק.צטניק**, הוצאת פרדס, 2022.

## קישורים חיצוניים

* 
* **[https://blog.nli.org.il/sodot-primo-levi/ הזהו אדם? העדות מהתופת שכמעט שלא ראתה אור יום]**, חן מלול. הספרנים, בלוג הספרייה הלאומית.
* 
* 

* 

**מפרי עטו**:
* .
* פרקים ראשונים מתוך הספר "הזהו אדם?" באתר עם עובד.
* על גלגולו של אטום פחמן - מתוך ספרו של פרימו לוי "הטבלה המחזורית", באתר סנונית.

**עליו ועל יצירתו**:
* 
* 
** מרים אניסימוב, על פרימו לוי ועל הביוגרפיה החדשה שלו, באתר טקסט
* 
* 
* 
* יונתן אמיר, הבנאליות והרוח: אינטלקטואלים באושוויץ - ז'אן אמרי, פרימו לוי, ויקטור פרנקל, התפרסם בבלוג חוסר סדר מאורגן, 11 בפברואר 2008
*  - על הספר "אם לא עכשיו אימתי?"
* 
*  - על הספר "פרימו לוי: שיחות וראיונות 1963-1987"
*  (על קובץ שיריו המתורגמים: "אתם החיים בבטחה, מבחר שירים")
* 
* מנואלה קונסוני, "לדור שלנו" : פרימו לוי כעד, אתר יד ושם
* פרימו לוי על מערכות יחסים וחברות בין אסירים במחנה אושוויץ-בירקנאו, באתר יד ושם
* דליה וירצברג-רופא, נציבי המלח של הזיכרון, אתר אלכסון, 20 ביולי 2015
* על הצלתו של פרימו לוי באושוויץ על ידי חסיד אומות העולם לורנצו פרונה באתר יד ושם
* 
* 
* 
* פרימו לוי: סיפור חיים, לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה התשע"ט, באתר יד ושם
* 
* רחל ששון, "היבטים על השואה — על-פי פרימו לוי: במלאת עשור למותו", **[[מאזנים (כתב עת)|מאזנים]]** עא/10, אוגוסט 1997. 
* 
*
* יוחאי עתריה, ניצולים כמו כולנו, באתר אלכסון, 19 בינואר 2020
* חנן אמויאל, "דילטנטיות שלא בעיתה", באתר "מעלה", דצמבר 2022 - על ״לילית וסיפורים אחרים״
* שרי שביט, "טעמו המר של הזיכרון", באתר "מעלה", יוני 2023 - על “אושוויץ, עיר שלווה: עשרה סיפורים״
* אספיר בלה מילמן, בעקבות השורשים של פרימו לוי, באתר ״מעלה״, ספטמבר 2024 - על ״בעקבות השורשים״

* David Keffer with Allen B. Ruch, Primo Levi (1919-1987) 
* Ari Franel, Primo Levi 
* Diego Gambetta, Primo Levi's Last Moments, Boston Review, Summer 1999 
* Jeannette Baxter, Primo Levi, in The Literary Encyclopedia, September 20th, 2002 
* David Mendel, Primo Levi's views on translation, in the Society for Italian Studies, University of Leads 
* David VanderVelde, Primo Levi, chemist and writer 
* Angier, Carole (2002). The Double Bond: Primo Levi: A Biography. London: Penguin. .
* Thomson, Ian (2002). Primo Levi. London: Hutchison. .


## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים יהודים איטלקים
קטגוריה:יהודים בשואה: איטליה
קטגוריה:ניצולי השואה: איטליה
קטגוריה:סופרי השואה
קטגוריה:כותבי זיכרונות
קטגוריה:כותבי זיכרונות מהשואה
קטגוריה:אסירים במחנה הריכוז אושוויץ
קטגוריה:זוכי פרס סטרגה
קטגוריה:מחברי סיפורים קצרים יהודים
קטגוריה:כימאים יהודים איטלקים
קטגוריה:מתאבדים: סופרים
קטגוריה:מתאבדים: ניצולי השואה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת טורינו
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1919
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1987