מלודיה

[שמאל|ממוזער|270px|<div style="text-align: center;">
המלודיה במוזיקה הקלאסית
</div>
קטע מתוך [סונטה לפסנתר מס' 16 (מוצרט)|הסונטה מס' 16 של מוצרט: ה**מלודיה** מנוגנת בתיבות העליונות; התיבות התחתונות הן ההרמוניה.]]
**מֶלוֹדיה** או **לחן** היא רצף ליניארי של צלילים מוזיקליים שהמאזין תופס כישות אחת. המלודיה בדרך כלל יוצרת משמעות מוזיקלית כלשהי וביטוי רגשי. מלודיה מורכבת מטונים וגובהי צליל שונים (pitch), אשר נתפסים כרצף ליניארי, רצף צלילים קוהרנטי הנתפס כמכלול, ומשולב בהקשר תרבותי מסוים. העיסוק הראשוני במלודיה קשור, ככל הנראה, לאופנים מילוליים ולעיתים קדם-מילוליים של אינטראקציה חברתית.

במושג מלודיה מובנה קו מאוזן של מנגינה – להבדיל מהרמוניה, שהיא אנכית ומורכבת ממקבצים של מספר צלילים המנוגנים בו-זמנית. בכלי מקלדת, למשל מנגנת בדרך-כלל היד הימנית את המלודיה, והיד השמאלית את המרקם ההרמוני. המלודיה היא לרוב מרכזו התמטי (הנושא) של שיר או יצירה.

מלודיה יכולה להיות בעלת אופי לירי (איטית, לרוב), מהירה, קופצנית וכדומה. מלודיה יכולה להביע תחושות ורגשות רבים ומגוונים.

לאורך ההיסטוריה נמצאה עדות גוברת לכך שמלודיה משמשת כאמצעי תקשורת ורבלית, כפי שניתן לראות למשל בשירת ציפורים, בה מלודיות שונות משדרות משמעויות שונות. מקורה של המילה במונח היווני ל"שיר" או "שירה", וקיים תיעוד לקיומה כבר בתקופה הפרהיסטורית. אחת הדוגמאות האוניברסליות ביותר לשימוש בגובה צליל כמרכיב תקשורתי היא הבכי הראשון של תינוקות.

## התפתחויות היסטוריות ורעיוניות
ההגדרה של מלודיה כפי שהיא מוכרת לנו היום, הייתה מוכרת אחרת לאורך ההיסטוריה. במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה התנהלו סביבו ויכוחים רעיוניים שהעלו שאלות עמוקות בנוגע לטבעה של המוזיקה. ז'אן ז'אק רוסו היה אחד הקולות המרכזיים שהגדירו את המלודיה כצורת ביטוי בסיסית ואנושית. עבורו, המלודיה אינה נסמכת על חוקי הרמוניה אלא נובעת מהקול האנושי. הוא כתב שכאשר קול פוגע באוזן, הוא מאותת על נוכחות של אדם. הקול הזה, לדבריו, הוא קול הנפש. גם כששומעים אותו לבד בטבע, הוא יוצר תחושת קשר.

רוסו ראה במלודיה חיקוי של הקול האנושי. היא מבטאת רחמים, שמחה, כאב ואיומים. היא משחזרת את הצלילים האינטונציוניים של השפה, ולכן יש לה כוח מייצג עצום. לדבריו, למלודיה יש פי מאה יותר כוח מהדיבור². גישה זו שמה את המלודיה בניגוד חריף להרמוניה, שהוצגה אצלו כתחום הנשלט על ידי חוקים מופשטים. בנוסף, הגישה הזו גם הציבה את המלודיה כמרכיב מוזיקלי הקשור בטבע, תחושה ואינטואיציה.

הרעיונות הללו נמשכו גם במאה התשע עשרה. מקס נורדאו, לדוגמה, כתב שמלודיה היא מאמץ של המוזיקה לומר דבר מה ברור³. מלודיה נתפסה כמעין שפה לא מילולית, צורת תקשורת שמעבירה משמעות. גם שופנהאואר ורייכה התייחסו להבדל בין מלודיות שמביעות משהו לבין כאלה שלא. רעיון המלודיה ככלי ביטוי אינטואיטיבי הלך והתחזק, אך עורר בעיות מעשיות. תאורטיקנים ניסו ללמד מלודיה או לנסח כללים שיעזרו להבין איך היא בנויה, אך לא הצליחו להסביר אותה במונחים טכניים בלבד. פלודוארד גייר כתב באכזבה שאין טעם בכל כך הרבה דעות של סמכויות, כי תמיד תהיה דעה מנוגדת שתמצא לה תומך.

## מלודיה וקול אנושי
מחקרים מראים כי תינוקות משתמשים בביטויים טרום-מילוליים המבוססים על שינויים בגובה הצליל כדי לבטא צרכים פיזיים ומצבים רגשיים. (כגון בכי בגבהים שונים בכדי לתאר צרכים שונים). תינוקות מזהים מידע שמיעתי של שפות שונות דרך המלודיה של הקול היוצא מהאנשים סביבם. כדי שתינוקות יבינו רצף דיבור בהם משתמשים בידע המלודי שלהם כדי להבין את המשמעות של רצף הדיבור. חוקרים מסוימים סבורים כי התפתחותה של מלודיה מורכבת יותר היא שלב משמעותי בדרך לרכישת שפה של בני האדם. כל שפה מאופיינת על ידי אלמנטים מוזיקליים ספיציפיים בצורת פרוזודיה שזוהי האינטונציה והקצב שלו.

גם רוסו קשר בין מלודיה לקול. עבורו, המלודיה לא רק דומה לקול אלא צומחת ממנו. היא מחקה את השפה, מבטאת רגשות, ומעוררת תחושת קרבה אנושית. במערכת המושגים שלו, המלודיה משמרת את הרגש הראשוני שקדם לשפה המופשטת. הוא ראה בה תזכורת לשלב הראשוני שבו שירה ודיבור היו עדיין שלובים זה בזה. גם הרברט ספנסר פיתח את הרעיון הזה בכיוון אבולוציוני. הוא טען שהתגובה האנושית לצלילים קוליים, כמו זעקות וכאב, יוצרת הבנה מיידית של אינטונציה. כך אנחנו מסוגלים לזהות מלודיה גם בלי ללמוד אותה.

הקשר הזה בין קול למלודיה בא לידי ביטוי חזק במסורת האופראית של המאה התשע עשרה. בליני, למשל, תיאר את מטרת האופרה כיכולת לעורר בכי, זעזוע ומוות דרך השירה עצמה. הוא לא ביקש שכל קטע יהיה זהה לאחר, אך הדגיש שכל קטע צריך להיות ברור ומעורר רגש. מלודיה נועדה לא רק להישמע יפה אלא להעביר דרמה אנושית.

לעומת זאת, ריכרד ואגנר ראה את המלודיה לא כהשראה מופשטת אלא מתוך הטקסט. הוא התבסס על רעיונות פילולוגיים וטען שהמלודיה נובעת מצליל המילים. התנועות והעיצורים בשירה יוצרים מוזיקה שמקשרת בין מושגים דרך רגש. ואגנר ראה בכך דרך לגאול את המילים מהשגרה ולהחזיר להן את העוצמה הרגשית שהייתה בהן בעבר. למרות זאת, גישה זו לא התקבלה על ידי רבים. הם חששו שמוזיקה שנשענת על דיבור בלבד תאבד את המלודיה המסורתית ותהפוך למונוטונית.

הרעיון של מלודיה שמבוססת על דיבור לא היה ייחודי לואגנר. במאה האחת עשרה גווידו ד’ארצו פיתח שיטה שבה כל תנועה קולית הותאמה לגובה צליל. מהמילים עצמן נגזרה המלודיה. קונראד בייסל הציע במאה השמונה עשרה שכל משפט מדובר כולל מבנה פנימי של גבהים. בהמשך התפתחו זרמים כמו שירת הדיבור בגרמניה, ובצרפת ניסו לייסד מלודיה שמבוססת על שפה תקנית ואחידה. בכל המקרים האלה המלודיה נתפסה כהמשך ישיר של הדיבור ולא כתופעה מופשטת.

## תפקידה של המלודיה
המילה “מלודיה” מגיעה מהשפה היוונית, והיא שילוב של המילים “melos” (שיר או מנגינה) ו־“ode” (שירה או דיבור פואטי). בעבר, המילה התייחסה לא רק למוזיקה אלא גם לאופן שבו מילים נאמרות או מושרות בצורה פיוטית. רק מאוחר יותר קיבלה המילה משמעות מוזיקלית מובהקת – כלומר, רצף של צלילים שיוצרים מנגינה.

בסביבות המאה ה־15, המונח “melus” (שיר) איבד את הקשר הישיר שלו למילים, והתחיל להתייחס רק לצלילים עצמם – גם אם הם לא נועדו לשיר אותם. בהמשך, בתקופה הקלאסית והמאות ה־18 וה־19, התחילו לראות במלודיה את החלק המרכזי והמשמעותי של היצירה המוזיקלית, הרבה יותר מהרמוניה או ליווי.

המלודיה נחשבה לנושאת הרגש והיופי של היצירה, ולכן הוקדשה לה תשומת לב רבה מצד מלחינים, תאורטיקנים ואפילו פילוסופים של אסתטיקה, שראו במלודיה ביטוי עמוק של התחושות האנושיות. למרות הניסיונות להגדיר את המלודיה בצורה מדויקת, קשה מאוד לתת לה הגדרה חד משמעית, כי היא מופיעה בצורות רבות ומגוונות

כאשר, באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, יישם ווט את הפיזיקה ההלמהולציאנית במחקר השוואתי של תכונות המרווחים בשירים נבחרים של שוברט ובמלודיות אמרינדיאניות (ילידיות אמריקאיות), הוא הגיע למסקנה פוסט-וגנריאנית שלפיה:

אין שום סיבה לכך שמלודיה תפסיק אי פעם. כל מרווח ממשיך את תנועתה הלאה, ולכן חייבים להתקיים תנאים נוספים שמשנים או עוצרים את תנועתה. אחד התנאים הטבעיים לעצירה הוא גבול הזיכרון האנושי. אין ספק שאורכן של מלודיות פרימיטיביות, אם לא של כל המלודיות, נקבע במידה רבה על ידי זה. אבל זהו תנאי לסיום – לא לעצירת התנועה במובן המוזיקלי.

כמה שנים קודם לכן הגדיר ת'רסטון – חוקר נוסף של מוזיקה לא-מערבית שחיפש תשובות הגדרות? אוניברסליות – את "מהות המלודיה" כ"אחדות בתפיסת השינויים בגובה הצליל". קונסוננס (צלילים נוחים) ודיסוננס (צלילים צורמים) – אותם נושאים שנויים במחלוקת בתיאוריה המוזיקלית – נשללו אצלו כקריטריונים ל"אחדות מלודית". אפשר לומר דבר דומה, במידה מסוימת, גם על שיקולים הרמוניים באופן כללי. אפילו במלודיות טריאדיות (מבוססות על שלישיות) הקשורות למוזיקה טונלית פונקציונלית, ההרמוניה משמשת בעיקר כ"שלד פנימי שעליו ניתן לפרוש קווי מתאר משתנים" (ווט).

כל ניסיון להבין את המלודיה המונוריתמית של האבוב בפרק האנדנטינו מתוך הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי דרך המבנה ההרמוני שלה, לא רק שיחמיץ את עיקר הפיסול המלודי המדויק שלה; אלא שאותו מאזין, אשר ייכנע לפשטותה לכאורה, עלול גם לפספס את הכוונה ההרמונית המורכבת של המלחין.

"מִחוּד מֵלֻדִי" (אחדות מלודית), מבחינה צורנית, הוא תפקוד פסיכו-אקוסטי פנימי של היווצרות מלודיה בתוך הקשר היסטורי-תרבותי מסוים – ובסופו של דבר חייב להיחוות כחוויה ישירה.

### מלודיה במוזיקה
**מלודיה** היא אחד המרכיבים המרכזיים ביותר במוזיקה, ומשמשת ככלי להעברת הרעיון המוזיקלי העיקרי ביצירה. מדובר ברצף של צלילים המנוגנים או מושרים בזה אחר זה, אשר יחד יוצרים מבנה מוזיקלי בעל משמעות רגשית ואסתטית. המילודיה מזוהה בדרך כלל לפי הקו המוזיקלי שהיא מציירת, הקצב שלה, והאינטונציה שלה.

המילודיה משמשת לעיתים קרובות כ"קו העליון" של היצירה, כלומר הרכיב הבולט ביותר שהמאזין קולט וזוכר. תפקידה העיקרי הוא לשאת את הרעיון המרכזי של היצירה, להעביר רגש או סיפור, ולהוות את הבסיס לפיתוחים מוזיקליים נוספים כמו הרמוניה, עיבוד וכלי ליווי.

בז'אנרים שונים של מוזיקה, תפקיד המילודיה משתנה:
* במוזיקה קלאסית, המילודיה עשויה לעבור פיתוח ועיבוד תוך כדי היצירה.
* בפופ וברוק, המלודיה של קו השירה (הווקאלי) לרוב מהווה את מוקד השיר.
* בג'אז, המלודיה עשויה לשמש כבסיס לאלתור.

#### מאפיינים
למלודיה יכולים להיות מאפיינים משתנים, המשפיעים על האופן שבו היא נשמעת, נתפסת ונזכרת. מאפיינים אלה מהווים את הבסיס להבעה המוזיקלית, והם באים לידי ביטוי ביצירות מוזיקליות מכל התקופות והסגנונות.
* **גובה הצלילים (Pitch)** - מתאר את היחס בין צלילים גבוהים לנמוכים. שינוי בגובה הצליל יוצר תחושת תנועה במלודיה, ולעיתים מבטא מתח והרפיה. לדוגמה, עלייה בגובה הצלילים יכולה לשדר תחושת התרוממות, בעוד ירידה עשויה לשדר רגיעה או סיום. למשל שינוי הצליל החד בשיר לארווזיון "Set me free" של עדן אלנה מתאר שינוי דרמטי בשינוי בגובה הצליל.
* **קצב** - מתייחס לאורך הצלילים וההפסקות ביניהם. הקצב משפיע על הזרימה של המלודיה, ויכול ליצור תחושת דחיפות, רוגע, או מתח מתמשך. מלודיה איטית וקצובה תעביר תחושה שונה ממלודיה קופצנית ומהירה. למשל השיר "uptown girl" של בילי ג'ואל יש קצב מהיר שנותן את ההרגשה של רצף מלודי מהיר וקצבי.
* **מרווחים** - הבדלים בגובה בין צליל לצליל. המרווחים יכולים להיות צמודים (כמו תנועה של חצי טון או טון אחד) או רחבים (כמו קפיצה של קווינטה או אוקטבה). תנועה צמודה יוצרת קו מלודי חלק ורציף, בעוד תנועה בקפיצות יוצרת תחושה דרמטית ולעיתים אף מפתיעה.
* **מבנה** - האופן שבו המלודיה מאורגנת לאורך הזמן. במקרים רבים היא מחולקת ל"משפטים מוזיקליים", בדומה למשפטים בשפה המדוברת. מבנה המלודיה כולל לעיתים חזרות, וריאציות (שינויים קלים), ופיתוחים של רעיונות מוזיקליים. מבנה ברור תורם להבנה ולזכירה של המלודיה.

##### דוגמאות כלליות
* גובה הצלילים (Pitch): המלודיה מורכבת מרצף צלילים בעלי גובה שונה. לדוגמה, המלודיה של ההמנון הישראלי נעה בעיקר בתנועות מדרגתיות.
* מרווחים: המרחק בין צלילים במלודיה יכול להיות קטן (מרווחים צמודים, כמו סקונדות) או רחב (קפיצות). לדוגמה, תחילת המלודיה של “Somewhere Over the Rainbow” כוללת קפיצה של אוקטבה.
* כיוון תנועה: מלודיה יכולה לעלות, לרדת או לשלב כיוונים. לדוגמה, בפתיחה של “Für Elise” של בטהובן יש עלייה וירידה לסירוגין.
* קצב: המלודיה עשויה להיות מהירה, איטית, רציפה או מקוטעת. לדוגמה, במוזיקת ג’אז מלודיות רבות כוללות סינקופות שמשנות את הקצב הצפוי.
* מבנה: המלודיה עשויה להכיל משפטים מוזיקליים חוזרים או מתפתחים. לדוגמה, ב”Twinkle Twinkle Little Star” המבנה הוא סימטרי ומורכב ממשפטים חוזרים.

###### דוגמאות ממסורות שונות
* קלאסית: במוזיקה של באך, המלודיות נבנות לעיתים קרובות תוך שימוש באימיטציה (חיקוי בין קולות).
* פופ: בשיר “Let It Be” של הביטלס, המלודיה פשוטה, נינוחה וחוזרת על עצמה במבנה מחזורי.
* מזרחית: במוזיקה ערבית, המלודיה לרוב מבוססת על מקאם, ובעלת תכונות מיקרוטונליות (חצאי רבעי טונים).
* ג’אז: מלודיות רבות מתחילות בקו בסיסי ומפתחות אותו דרך אלתור.
* עממית: שירי עם כוללים מלודיות קליטות וחזרתיות שקל לזכור ולשיר

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:תאוריית המוזיקה