ט"ו בשבט (מועד)

[ממוזער|נטיעות ט"ו בשבט ביער [קריית גת בשיתוף עם חיילי צה"ל]]
[ממוזער|ילדי תל אביב אוספים כספי תרומות ל[קרן קיימת לישראל, ט"ו בשבט, 1925]]
**ט"וּ בשבט** או **ראש השנה לאילן** או **ראש השנה לאילנות** הוא ראש השנה היהודי למניין שנות פירות האילן בארץ ישראל. למניין זה חשיבות רבה למצוות התלויות בארץ המצריכות הבחנה בין פירות השנה החדשה לפירות השנה שקדמה לה. מועד זה נקבע על ידי חז"ל בחמישה עשר בחודש שבט, בין היתר מכיוון שלטענתם מתאריך זה כבר ניתן לומר שירדו גשמים רבים בארץ ישראל, ולכן יש להתייחס אל הפירות החונטים מכאן ואילך כגדלים מכוח גשמי השנה החדשה.

נהוג להרבות ביום זה באכילת פירות העץ, במיוחד מפירות העצים שנשתבחה בהם הארץ, ויש הנוהגים לערוך בו "סדר ט"ו בשבט" (על פי נוסח "תיקון פרי עץ הדר", נוסחים מודרניים או מסורות קהילתיות אחרות). מאחר שמרבית מאפייניו ההלכתיים של החג ייחודיים לארץ ישראל, הם באו לידי ביטוי בקהילות ישראל בגולה ברמז וסימן בלבד. יש שנהגו לאכול פירות שגדלו בגולה המזכירים את פירות הארץ ולכוון לפירות ארץ ישראל, ויש שנהגו לאכול מפירות שהובאו משומרים מהארץ כגון בצורת פירות יבשים.

בשל מרכזיותו של התאריך בהקשר לחיבת הארץ וקדושתה, זכה יום זה למשמעויות רבות לאורך השנים. בתקופת העליות שלפני קום המדינה ראו בט"ו בשבט חגיגה בסימן התעוררות האומה לתחיית היישוב בארץ ישראל. בתקופה זו התחדש מנהג נטיעת העצים בט"ו בשבט, שהפך לסמל העיקרי של המועד בתרבות הציונית. במאה ה-21 רבים בחברה הישראלית נוהגים לציין את ט"ו בשבט כמעין חג טבע ומרבים לעסוק בו באיכות הסביבה.

## מחלוקת בית הלל ובית שמאי
המקור הראשון שבו מוזכר ט"ו בשבט הוא המשנה, במחלוקת בין בית הלל לבית שמאי לגבי זמנו של ראש השנה לאילן – אחד בחודש שבט או חמישה עשר בו:

בתלמוד הבבלי מובא הסבר לעמדת בית שמאי:
 ("מה אמר?", מה רצה לומר בזה?)  ("כך אמר:") 
ה"תקופה" הנזכרת היא תקופת החורף, שאותה הגדירו חז"ל כחודשי טבת, שבט ואדר. פירוש הדבר שלפי חלוקת התקופות, באחד בשבט טרם עברה מחצית מתקופת החורף. לדעת בית שמאי, אף על פי שרוב החורף לא עבר, מספיק שירדו רוב הגשמים כדי לשייך את הפירות הצומחים מעתה לשנה חדשה. גם בפירושו של רש"י נראה כי משעברו רוב גשמי השנה, מתחיל העץ בתהליך הצמחת הפרי:  על פי דעה זאת, הפירות שאנו רואים על האילנות מזמן זה ודאי גדלו בכוח גשמי השנה החדשה, ולכן הם פירות חדשים שיש לשייכם לשנה נפרדת מהפירות שחנטו לפני כן. בתלמוד הירושלמי מופיעים טעמים דומים: 

לעומת זאת, בית הלל סבורים שיש להתחשב באופן עקרוני גם בגשם וגם בחום השמש. רק בחמישה עשר בשבט רוב תקופת טבת כבר חלפה, ואף שאלו עדיין ימי קור, ניתן לומר שהטבע קרוב יותר לאביב מאשר לסתיו. בקביעת התאריך ט"ו בשבט ישנה גם הקבלה הופכית לט"ו באב, שבו סיימו בכל שנה את כריתת העצים עבור בית המקדש, מכיוון שמאותו יום ואילך תש כוחה של החמה וכבר ניכרה לחות בעצים שנגדעו, שאיימה לפסול אותם לשימוש במזבח. על פי מגילת תענית, מסיבה זאת התקיים בט"ו באב יום קורבן עצים.

בתלמוד הבבלי מופיעה ברייתא המעלה אפשרות שרבי עקיבא לא הכריע במחלוקת הלל ושמאי ביחס לקביעת התאריך, ונהג לחומרה לשיטת שתי הדעות: . עם זאת, האמוראים לא קיבלו אפשרות זו. אף על פי שכל ראשי השנים האחרים חלים בראש חודש, הרי כבמרבית המקרים שבהם יש ויכוח בין בית הלל לבית שמאי, נקבעה לבסוף ההלכה כבית הלל.

## ראש השנה לאילן בהלכה
לתאריך זה השלכות כמעט לכל המצוות התלויות בארץ ובכלל זה: ערלה, ביכורים, תרומה, מעשר ראשון, מעשר שני, מעשר עני, ולחלק מהדעות אף שביעית. לדוגמה כפי שמסביר הרמב"ם בספרו "משנה תורה": 

### בערלה ונטע רבעי
התורה קובעת כי בשלש השנים הראשונות לנטיעת האילן, פירות האילן נחשבים לערלה והם אסורים באכילה ובהנאה. בשנה הרביעית לפירות יש מעמד מיוחד: נטע רבעי, מותר לאכול את הפירות בטהרה בירושלים (בזמן שבית המקדש קיים) או לחלופין להמיר את קדושת הפירות בכסף המיועד לרכישת מזון לאכילה בטהרה בירושלים, ואז הפירות שנפדו בכסף הופכים לחולין. החל מהשנה החמישית, פירות האילן מותרים באכילה.

בהלכות ערלה ונטע רבעי, יש להבדיל בין ראש השנה לנטיעה, לבין ראש השנה לפירות האילן. היום הקובע למניין שנות האילן הוא ראש השנה, א' תשרי, אבל בהקשר לפירות, היום הקובע הוא ט"ו בשבט. זאת אומרת שפרי שישנו למשל בתשרי על העץ הוא למעשה פרי של השנה הקודמת שהסתיימה לפני תשרי. אבל פרי שמופיע בעץ מט"ו בשבט ואילך הוא פרי של השנה החדשה, שהתחילה בתשרי. לכן, פירות אילן שחנטו לפני ט"ו בשבט של השנה הרביעית, עדיין נחשבים לערלה, ואם הם חנטו בשנה החמישית לפני ט"ו בשבט, הם נחשבים לנטע רבעי.

ההלכות מסוכמות בדברי הרמב"ם: 

### בפירות ביכורים
250px|ממוזער|ט"ו בשבט בבית הספר היהודי בווילנה, 2006

מצוות הבאת ביכורי הפירות לבית המקדש לאחר שסומנו כפרי בכור עם הבשלתם בראשונה בימי האביב והקיץ, התקיימה מחג השבועות ועד לחג הסוכות ולמאחרים גם עד חג החנוכה. אבל חכמים למדו שאין מביאים ביכורים משנה על חברתה. כלומר שלא מערבבים בהבאת הביכורים פירות שגדלו בשנה החדשה עם פירות שגדלו לפני ט"ו בשבט שהם פירות שנה ישנה.
:

### בתרומה ומעשר ראשון
התורה מחייבת להפריש תרומה גדולה (כ-2% מהיבול) לכהן ומעשר ראשון (כ-10% מהיבול) ללוי. חכמים למדו שאין להפריש תרומה/מעשרות מיבול שנה אחת על יבול שנה אחרת. התאריך המפריד בין השנים לעניין פירות האילן, הוא בט"ו בשבט:
:

### במעשר עני ומעשר שני
במחזור 7 שנים, בשנים א, ב, ד, ה - לאחר הפרשת התרומה ומעשר ראשון, מפרישים מעשר שני, שנאכל לבעלים בטהרה בירושלים. בשנים ג, ו - מפרישים במקום מעשר שני - מעשר עני שניתן לעניים. השנה השביעית היא שמיטה, ובה אין מפרישים כלל תרומות ומעשרות. התאריך הקובע מעבר בין השנים לעניין מעשרות פירות האילן הוא ט"ו בשבט:
:

### בקדושת שביעית
בפירושו למסכת ראש השנה, פוסק רבנו חננאל שהתאריך הקובע לעניין קדושת פירות שביעית הוא ט"ו בשבט: 

לעומתו, פוסק הרמב"ם שלעניין שביעית, התאריך הקובע לכל דבר ועניין הוא א' בתשרי. פירות שחנטו לפני א' בתשרי של השנה השביעית, הרי הם חולין, ואילו פירות שחנטו בין א' בתשרי של השנה השביעית לבין כ"ט באלול של שנה זו קדושים בקדושת שביעית:
:

## מנהגים מסורתיים
במקורות חז"ל לא נזכר ט"ו בשבט במפורש כיום שמחה או כמועד, מלבד מה שצוין כראש שנה לאילן. גם בתקופת הגאונים לא נמצאו אזכורים של יום זה כיום שמחה, לא בכתבי גאוני בבל ואף לא במדרשים הארץ-ישראליים או בפיוטיהם של חשובי הפייטנים בני התקופה. ככל הנראה, גם אז הוא לא נתפס כמועד אלא כציון הלכתי בלבד. בשל אופיו ההלכתי, נהגו תמיד לעסוק בו בלימוד מצוות התלויות בארץ.

ציונים ראשונים של ט"ו בשבט כיום בו יש רושם של חג עולים בתקופת הראשונים, בעיקר בנוגע לאיסור תענית והספד ואי-אמירת תחנון. לוח שנה לשנת ד'תתמ"ח, שנמצא בגניזת קהיר, מציין את ט"ו בשבט כאחד החגים.

### בתפילה ואיסור תענית
היו כנראה קהילות חריגות שציינו את ט"ו בשבט בחגיגיות מיוחדת בתפילה כבר בתקופת הגאונים. בגניזת קהיר נמצאו באופן חריג שני פייטנים שכתבו קרובות י"ח לט"ו בשבט. אחד מהם, ר' יהודה הלוי ברבי הלל, שחי כנראה סביב שנת 1000, חיבר ליום זה שתי קרובות חלופיות: "אדר נוזלי ישע תזיל להמוני" ו"ראש אמרתך אמת במללך". על פי קרובות אלה שיער מנחם זולאי כי הייתה גם ספרות מדרשית לט"ו בשבט, שאבדה. אולם, לדברי שולמית אליצור, פיוטים אלה ייחודיים ובאופן כללי נראה כי ט"ו בשבט לא נחשב בעיני מרבית הפייטנים כיום ראוי לציון.

מקור מסביבות שנת ד'תתק"י מביא בשם רב ניסים גאון איסור תענית והספד בט"ו בשבט, ואי-אמירת תחנון בו. המקורות הבאים לכך מופיעים אצל יהדות אשכנז ויהדות צרפת בתקופת הראשונים. בעניין תענית, מפורסמת תשובתו של ריצב"א שאין לגזור תענית על הציבור ביום חמישה עשר בשבט משום שהוא נקרא ראש השנה, כשם שבשאר ראשי השנים אין להתענות. תשובה זאת הובאה לאחר מכן בבית יוסף ונפסקה בשולחן ערוך. המנהג שלא לומר תחנון מובא, מלבד דברי רב נסים גאון, בשם רבנו שמעיה ולאחריו בספרי מנהגים אשכנזיים מבית מדרשו של מהר"ם מרוטנבורג. משם הובא הדבר במהרי"ל שכתב: 

בדברי מהר"ם ותלמידיו נזכר רק שאין אומרים תחנון בשחרית, אך כנראה נהגו לומר תחנון במנחה של ט"ו בשבט ובמנחה של היום שלפניו, וכך נוהגים בהרבה מקהילות מנהג אשכנז המערבי. לעומת זאת, ב'ספר המנהגים' למהרא"ט הובא מנהג שלא לומר תחנון גם במנחה באותו יום וביום שלפניו, וכך התקבל במזרח אירופה וברוב הקהילות. בוורמייזא ומגנצא לא קיבלו את המנהג והמשיכו לומר תחנון, אולם גם בהם היה היום יום שמחה. ר' יוזפא שמש כותב שבוורמייזא ט"ו בשבט היה יום חופש לתלמידים והמלמדים היו מחלקים להם יין שרף ו"לעקאח" (עוגה).

אף שאינו נזכר בספרות המנהג שמחוץ לאשכנז (כגון שבולי הלקט ואבודרהם), המנהג שלא לומר תחנון בט"ו בשבט התקבל במהרה במרבית הקהילות, וכן הובא בבית יוסף ובשולחן ערוך.

### אכילת פירות
שמאל|ממוזער|250px|שולחן ט"ו בשבט עם מגשי פירות טריים ויבשים

החל מהמאה ה-16 לכל המאוחר נהגו להרבות בט"ו בשבט באכילת פירות האילן, ובפרט שבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל שמקורם באילנות (ענבים, תאנים, רימונים, זיתים, תמרים). מנהג אכילת הפירות החל כנראה ביהדות אשכנז ובפרט בקהילות האשכנזיות בארץ ישראל ובאגן הים התיכון, ועם הזמן התפשט המנהג לרוב קהילות ישראל (למעט יהדות תימן לדוגמה). המנהג לאכול גם מפירות ארץ ישראל הוזכר בחלק מספרי החסידות וכן ברישומים של מנהגי קהילות שונות.

המנהג הוזכר לראשונה בידי רבי בנימין הלוי אשכנזי, שהיה רב הקהילה האשכנזית בסלוניקי, במחזור לכל השנה כמנהג האשכנזים שהדפיס בסלוניקי בשנת ה'ש"י בערך. אזכור מפורסם יותר של המנהג מאותה תקופה מובא בספר תיקון יששכר (חובר בשנת ה'רצ"ט והודפס לראשונה בשנת ה'שכ"ד) של רבי יששכר בן מרדכי אבן סוסאן, מחכמי מרוקו שהתיישב בצפת:
.

יש האוכלים פירות יבשים בהם דבלים, תמרים מיובשים, צימוקים, חרובים, שקדים ואגוזים למיניהם, בפרט אלו שמקורם בארץ ישראל. אמנם אין עניין מיוחד לאכול דווקא פרות יבשים אך רווח השימוש בהם בט"ו בשבט.
יש הסוברים שזה נבע מכך שבתנאי עבר היה קושי לשמר פרות טריים ומאחר ובארצות הגולה עשו מאמץ בט"ו בשבט לאכול מפירות א"י לכן הדרך להשיגם היה באמצעות פירות יבשים, הקושי בלט במקומות כמו ארצות אשכנז המרוחקות (שם החל מנהג זה), בהם הסחר היה יותר קשה (לעומת הים), וגם לא היה נתן לגדל מינים אלו במקום. כמו כן מרבית הפירות של שבעת המינים שבהן נשתבחה ארץ ישראל הם פירות קיץ בעוד שט"ו בשבט חל בחורף ולכן הדרך לצרוך אותם הייתה כפירות יבשים.

### סדר ט"ו בשבט
[ממוזער|200px|סדר ט"ו בשבט: [עמוד שער|שער "ספר פרי עץ הדר", מהדורת ונציה 1762]]

ב התגבש על ידי חכמי צפת מנהג אמירת ברכות ודברי תורה בשבח הארץ ותנובת העצים. על פי הקבלה, אכילה מפירות האילן מקבילה לתיקון האדם מחטא עץ הדעת ולהתקדמותו בעולמות הרוחניים, ומטרתה "להשפיע את שפע הרמוז בעץ החיים". לפי השקפה זאת, נקבע "סדר" מיוחד לט"ו בשבט, בהשאלה מליל הסדר של פסח.

הסדר כולל אכילת שלושים מיני פירות, שתיית ארבע כוסות יין, אדום ולבן, ואמירת פסוקים מהמקורות. על פי ר' חיים ויטאל, תלמיד האר"י, מציינים שלושים מיני פירות העומדים כנגד עשר הספירות הקיימות בכל אחד משלושת העולמות:
* עשרה שנאכלים מהם קליפה ותוך, כנגד עולם הבריאה.
* עשרה שקליפתם נאכלת ותוכם נזרק, כנגד עולם היצירה.
* עשרה שתוכם נאכל וקליפתם נזרקת, כנגד עולם העשייה.

המסורת הופצה לתפוצות על מנת להנחיל את אהבת הארץ ליהודי הגולה ולזרז את הגאולה. המנהג קיבל ביטוי בעיקר ברחבי יהדות ארצות האסלאם וארצות הבלקן, כשכל קהילה מוסיפה מנהגים ומאכלים משלה לנוסח ה"סדר". בהמשך התפשט המנהג גם בקרב תנועת החסידות והנוהגים על פי תורת האר"י. לספר "חמדת ימים", התיאור הראשון בכתב של המנהג, צורף קונטרס ובו פירוט תוכן ושלבי הסדר. על פי קונטרס זה נדפס ספר בשם (תיקון) "פרי עץ הדר", שזכה לתפוצה רבה מהמאה ה-18. גם כיום ישנם רבים החוגגים את ט"ו בשבט בארוחה חגיגית תוך קריאת "הגדה" מיוחדת לחג.

הבן איש חי תיקן סדר תפילה מיוחד לט"ו בשבט לזכות באתרוג מהודר לסוכות, על פי מסורת קדמונים של חכמי אשכנז.

על פי הרב אורי שרקי, המעשה המוזכר בתוספתא על רבי עקיבא שליקט אתרוג בא' בשבט ולדעת רבינא התאריך היה ט"ו בשבט, רומז על קשר נסתר בין אכילת פירות בט"ו בשבט כזמן הראוי לתיקון חטא עץ הדעת. בכך שלקיטת האתרוג - שלדעת רבי אבא דעכו היה עץ הדעת - שהייתה חטא בא' בתשרי, נעשתה להיתר בראש השנה לאילן.

### מנהגי עדות
[250px|ממוזער|[מלידה, מנהג יהודי הודו]]
* יש שנהגו לאכול את האתרוג מארבעת המינים של חג הסוכות האחרון. בספר בני יששכר מובא מנהג להתפלל על האתרוג כסגולה להשגת אתרוג מהודר בשנה הבאה.
*חלק מיהודי תוניסיה מכינים את מאכל הבסיסה ביום ט"ו בשבט. כנראה, כי יום זה נועד להזכיר את הגעת האביב וחודש ניסן, ומנהג אכילת בסיסה בראש חודש ניסן, כסימן להתחלה חדשה ומבורכת וחנוכת המשכן.
* יהודי סוריה נהגו לומר בבתי הכנסת את עשרת הדיברות ולאכול אורז בחלב.
* יהודי ספרד נוהגים להכין עשורא, דייסה חגיגית ועשירה בפירות.
*בקהילת בבל נהגו סדר לפי הנוסח "פרי עץ הדר" עם שבעה פירות מהארץ.
* בקהילת "בני ישראל" מהודו נוהגים לערוך בט"ו בשבט, בשדות או בטבע, את טקס ה"מלידה" - טקס "מנחת שלום", הפונה לאל ולאליהו הנביא בהודיה על הצלת אבותיהם בעת שיצאו לגלות בהודו, ועל ההבטחה כי צאצאיהם עוד ישובו לארץ ישראל. ובבקשת ברכה ושפע. מַלִידָה, הוא, מאכל של סולת בלולה, פירות העץ והאדמה ומיני בשמים, והוא מסמל את קורבן המנחה שנהג בבית המקדש.
*בטורקיה ואיזמיר נהגו לקרוא מזמורי תהילים ביחד, ואכילת הפירות התקשרה לברכת הבית ויושביו ולשלום הבית.
*ביוון-סאלוניקי נהגו לאכול חמין של עשורי, שהיה עשוי מגריסי חיטים מבושלים בשומן עם רגל פרה וערמונים, לשלוח משלוחי פירות לעניי העיר ולהעלות הצגה מיוחדת על סגולות הפירות.
*בני הקהילה האפגנית ברכו על שבעת המינים בהם התברכה ארץ ישראל, הוסיפו שלל פירות, אגוזים ודגנים שנתברכה בהם אפגניסטן, ברכו על ארבע כוסות ונהגו לקרוא קטעי הסבר לפרי, מהמשנה או מהזוהר. בני הקהילה שומרים על מנהגיהם הקדומים עד היום.
*בירושלים ובצפת נהגו לפקוד קברי סנהדרין, להדר בסדר ולקטוף חרובים.
*בקרב קהילות המגרב וחלק מעדות ספרד נהגו ללמוד משניות וזוהר הקשורות בארץ וביום זה. ובהמשך תוקנו להם פרושים רבים הנילמדים בזמן הסדר כגון "פיתח הסמדר" של רבי קהילת לוב יעקב רקח, שצורף לנוסח "פרי עץ הדר" והגיע לקהילות רבות.

## מנהגים בארץ ישראל בעת החדשה
בראשית ימי התנועה הציונית הפך ט"ו בשבט למועד המסמל את התחדשות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. בתקופה זו הונהגו מנהגים חדשים ברוח הציונות, ביניהם מנהג נטיעת העצים שהפך לסמל העיקרי של ט"ו בשבט בתרבות הישראלית.

### נטיעות בארץ ישראל
[שמאל|ממוזער|220px|שקית נייר לפירות ט"ו בשבט, מתנת [ועד הצירים לילדי ירושלים לכבוד תהלוכת הנטיעות בט"ו בשבט תר"פ (1920), שאורגנה על ידי סניף המורים בירושלים]]

בשנת ה'תרמ"ד (1884) בחרו אנשי יסוד המעלה לנטוע את עצי הפרי של המושבה בט"ו בשבט. באותה שנה ניטעו כ־1,500 עצי פרי ובהם אתרוגים ורימונים. עליהם הוסיפו בימים הבאים כאלף עצים נוספים של זיתים, תאנים ותות. על מאורע זה כתב בן המושבה:

[שמאל|ממוזער|220px|פריחת ה[שקד מצוי|שקד מופיעה בארץ ישראל לקראת ט"ו בשבט, והפכה לאחד מסמליו בעקבות השיר "השקדיה פורחת" של ישראל דושמן]]

בשנת ה'תרמ"ח (1888) פרסם המורה והסופר זאב יעבץ, במאמרו "על דבר חינוך ילדי האיכרים בארץ ישראל", תוכנית חינוכית שבה הציע בין היתר לציין בט"ו בשבט את "חג האילנות". מאמר זה נשלח גם כתזכירים אל מיכאל ארלנגר, ממייסדי "כל ישראל חברים" ובית הספר החקלאי מקווה ישראל ויועצו של הברון אדמונד דה רוטשילד, וכן אל הברון רוטשילד עצמו.

בט"ו בשבט בשנת ה'תר"ן (1890) יצא זאב יעבץ עם תלמידיו מבית הספר בזכרון יעקב לנטיעות לכבוד היום. אז לראשונה בוצעו הנטיעות בט"ו בשבט כפעולה חינוכית וחגיגית. נימוקו של יעבץ למעשה זה:

לטענת חזקי שוהם, מי שקשר נטיעות ציבוריות לט"ו בשבט בתרבות הרווחת היה המחנך חיים אריה זוטא, שכתב על כך מאמר בעיתון השקפה ב־1904. ב־1906, באספה השנתית של אגודת המורים העברים בארץ ישראל, שכנע זוטא את עמיתיו המורים שעדיף לקשור "יום טבע" עם ט"ו בשבט ולא עם ט"ו באב, שהיה ההצעה המתחרה, ושכדאי לשלב בו נטיעות. לטענת שוהם, זוטא קיבל השראה לרעיון מ"יום העצים והיערות" שהיה נהוג בארצות הברית בשנים אלו.

בט"ו בשבט תרס"ז (1907) התקיים במקווה ישראל טקס הנטיעות הראשון, בהשתתפות 300 תלמידי בתי ספר שונים. יוזמה זו נקלטה במושבות עבריות נוספות, ובשנת 1908 הכריזה הסתדרות המורים על ט"ו בשבט כ"חג הנטיעות". בתל אביב חגגו את ט"ו בשבט בתהלוכה של ילדי העיר כבר בשנתה הראשונה ב-1910, ברם מאחר שבאותה שנה הייתה שנת שמיטה, נשאו הילדים זרי פרחים במקום שתילים.


CHILDREN PLANTING TREES ALONG THE "KEREN KAYEMET" BOULEVARD IN TEL AVIV, DURING "TU BISHAVT". ט"ו בשבט בתל אביב. בצילום, ילדים נוטעים עצים לאורך שדרות.jpg|ילדים נוטעים עצים לאורך שדרות קרן קיימת לישראל בתל אביב (כיום שדרות בן-גוריון) בט"ו בשבט תרצ"ו (1936)
PikiWiki Israel 18759 tu-bshvat.jpg|ילדי גן בתל אביב בנטיעות ט"ו בשבט, 1946
PikiWiki_Israel_2188_Kibutz_Gan-Shmuel_sk12-_203_גן-שמואל-נטיעות_טו_בשבט_1945-50.jpg|חברי קיבוץ גן שמואל, ילדים ומבוגרים, נוטעים עצים לכבוד ט"ו בשבט; סוף שנות ה־40
PikiWiki Israel 44391 Too Be shvat.jpg|ילדים צועדים לנטיעות ט"ו בשבט, שנות ה־40


חגיגות ט"ו בשבט הראשון בארץ תחת השלטון הבריטי נערכו בינואר 1919. רונלד סטורס, מושל ירושלים, יחד עם דוד ילין פנו למיס אנני לנדאו כדי לארגן יחד עם ראשי בתי ספר נוספים בירושלים חגיגת נטיעות על הר הצופים, היכן שעתידה הייתה לקום האוניברסיטה העברית. 3000 תלמידים לבושים במיטב מחלצותיהם צעדו משער דמשק לכיוון הר הצופים, מלווים בתזמורת הצבא הבריטי. את 500 שתילי העצים סיפקה קרן קיימת לישראל. עם הזמן נהייתה קרן קיימת לישראל לשותפתה העיקרית של מערכת החינוך ולימים גם של הרשויות המקומיות בארגון טקסי הנטיעות בט"ו בשבט. דוגמה לרושם הטקסי שיש בנטיעות אלו מובע בשיר העממי "כך הולכים השותלים":

החל משנות העשרים של המאה העשרים, נקודת נטיעה מרכזית של ראשי התנועה הציונית הייתה מוצא, שם נערכו טקסי נטיעות בסמוך לעץ ברוש אותו נטע הרצל בדרכו חזרה מירושלים ליפו, ב-2 בנובמבר 1898 (י"ז בחשוון תרנ"ט). ב-1920 היו אלה יו"ר ועד הצירים מנחם אוסישקין והנציב העליון הבריטי, היהודי סר הרברט סמואל ולצידם כ-3,000 ילדים אשר נטעו כ-500 שתילים. גם לאחר קום המדינה חודשה מסורת הנטיעה הסמלית באתר על ידי נשיאי המדינה ובמקום נטעו עצים מהנשיא זלמן שזר ועד לנשיא חיים הרצוג.

### הענקת תעודות במוסדות החינוך
חלוקת התעודות הראשונות ב, למסיימי המחזור הראשון בשנת תרצ"ב (1932), התקיימה יום לאחר ט"ו בשבט שחל בשבת. גם כיום נהוג במערכת החינוך לחלק את תעודות מחצית השנה בט"ו בשבט או בסמיכות לו.

### יום הולדת לכנסת
[ממוזער|250px|נוסח מגילת "עץ המדינה" שניטע בט"ו בשבט [תש"ח, לקראת סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל]]

עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל (ועוד בטרם הההכרזה על הקמת המדינה), בהנחיה מיוחדת מקק"ל, ניטע בט"ו בשבט תש"ח, בדגניה א', "עץ המדינה". העץ שנבחר היה ברוש, לזכר הברוש שנטע הרצל בארזה שבהרי ירושלים. בבית השורשים של "עץ המדינה" הושמה מגילה המתעדת את הלך הרוח ביישוב הציוני באותה תקופה:

שנה לאחר מכן, בשנתה הראשונה של מדינת ישראל, בט"ו בשבט תש"ט (14 בפברואר 1949), התקיימה בבניין הסוכנות היהודית בירושלים הישיבה הראשונה של האספה המכוננת. רוב הנבחרים הגיעו מהשפלה ועצרו בדרכם לירושלים בשער הגיא לטקס נטיעת עצים.יוסף שפרינצק, שנבחר ליו"ר האספה המכוננת והכנסת הראשונה, אמר בנעילת הישיבה באותו יום:
 מאותה שנה, הייתה נטיעת עצים באתרים שונים בירושלים ובסביבתה לחלק ממסורת חגיגות יום-ההולדת של הכנסת.

### חג שמירת הטבע
בימי היישוב וראשית המדינה, בנוסף לנטיעות הנרחבות, הופקו כרזות קרן קיימת לישראל בסימן גאולת הארץ ומוטיבים דומים. התקיימו ברחבי הארץ נשפי תרבות, העלאת מחזות, יצירות ושירים ברוח החג, איסוף תרומות לקק"ל ולגופים לאומיים נבחרים נוספים. פרסום שלטי חוצות, תכנים חינוכיים ולימודיים, ויצירת הגדות שונות לסדר ט"ו בשבט.

250px|ממוזער|השקת פרויקט ייעור ביטחוני בט"ו בשבט תשע"א
לאחר הקמת מדינת ישראל יזמו נגה הראובני, מייסד שמורת נאות קדומים, והמחנך אמנון ידין, איש התנועה הקיבוצית, "סדר ארץ ישראלי" לט"ו בשבט, המבוסס על רעיונות ציוניים ואהבת ארץ ישראל ונופיה, תוך שימוש בסמלים המופיעים בסדר המסורתי. בסוף המאה ה־20 החלו גופים שונים, בהם: החברה למתנ"סים, הקיבוץ הדתי, משרד החינוך, קק"ל, בני עקיבא, וקהילות מהיהדות הרפורמית שבישראל, להדפיס הגדות לט"ו בשבט. עם השנים, נוספו גם היבטים אקולוגיים מודרניים לתכני ההגדות. בהקשר זה מקובל לצטט את המדרש:

בתחילת המאה ה־21 הפך ט"ו בשבט גם ליום ציון אקולוגי, ועוסקים בו הן בלימוד והן בפועל בפעילות אקולוגית. גופים העוסקים בהגנה על החי והצומח, כגון החברה להגנת הטבע ורשות שמורות הטבע יחד עם משרד החינוך, הכריזו על ט"ו בשבט כחג שמירת הטבע.

## ראו גם
* מצוות נטיעת אילנות בארץ ישראל
* פירות חמישה עשר

## לקריאה נוספת
* יום־טוב לוינסקי (עורך), **ספר המועדים – ט"ו בשבט**, הוצאת דביר.
* ז. אריאל (עורך), **ספר החג והמועד**, הוצאת עם עובד, 1962 
*הרב יואל פרידמן, התורה והארץ ו, עמ' 164–174.
*פרופ' יהודה פליקס, "חמישה עשר בשבט - הלכה ומציאות", **[[תרביץ]]** מו (תשל"ז), עמ' 181–182.
*אסנת רוזן קרמר, "**[https://www.gov.il/BlobFolder/reports/newsletter_amud_habayit_12_2014_01/he/newsletter-12-2014-1-trees-buildings.pdf עת לנטוע ולבנות: על עצים ועל מבנים]**"  עמוד הבית – גיליון עתי ישראלי לאיכות הבנייה ותכן טוב  מס' 12. ינואר 2014.
* .
*הרב מרדכי מנחם הוניג, "מנהג אי-אמירת תחנון בט"ו בשבט (תגובה)", **אור ישראל** לט (אדר ב' תשס"ה), עמ' רמד–רמה.
*גדעון ישראלי, טו בשבט- החג מקורותיו ומנהגיו, **טל מן הגיזה**, ירושלים 2003, עמוד 217–233.
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* ראש השנה לאילן באתר אהלי הלכה של הרב יעקב אריאל
* 
* 
* 
* ט"ו בשבט באתר "כיפה"
* מגוון מקורות, הגות ומערכים חינוכיים לט"ו בשבט - מכון שיטים ארכיון החגים הקיבוצי.
* ט"ו בשבט, באתר התנועה הרפורמית
* המלצות לאתרים בנושא ט"ו בשבט, באתר מכללת יעקב הרצוג
* ט"ו בשבט, באתר ישיבה
* אברהם יערי, "תולדות ראש השנה לאילן", **[[מחניים (כתב עת)|מחניים]]** מב (תש"ך), באתר "דעת".
* 
* 
* שלמה הרמתי חמשה עשר בשבט וצביונו ההיסטורי, שערים, 30 בינואר 1953
* חג ט"ו בשבט ומנהגיו, באתר לרגו (LeGO)
*  (מאוסף הישראליאנה של הדי אור)
* כתבות על ט"ו בשבט, בבלוג "הספרנים" מבית הספרייה הלאומית
* 
* הרב אורי שרקי, **[https://ravsherki.org/index.php?option=com_content&view=article&id=13:q-1313-13&catid=239&Itemid=100513 טוב הארץ]**, שבט תשנ"ח
* דברי תורה וחידושים לט"ו בשבט
* היישוב היהודי חוגג ט"ו בשבט, באתר הארכיון הציוני, ינואר 2021
* 
* 
* מאמרים בנושא טו בשבט, באתר אסיף
* אבשלום קור, באופן מילולי: שלג על עירי - תמצית, גלי צה"ל, 10 בפברואר 2025
* 

### שירים וסיפורים לט"ו בשבט
* שירי ט"ו בשבט, באתר זמרשת לזמר העברי המוקדם
* לקט שירים ופיוטים לט"ו בשבט, באתר המוזיקה של הספרייה הלאומית
* גיליון ט"ו בשבט תש"ח של העיתון דבר לילדים, 22 בינואר 1948
* אברהם יערי, "פיוטים לסעודת ט"ו בשבט", **מחניים** סה (תשכ"ב), באתר "דעת".
* שישה בשקיק אחד, לוין קיפניס

### סדר ט"ו בשבט
* הגדה לסדר ט"ו בשבט - להורדה מתוך אתר קרן קיימת לישראל.
* סדר ט"ו בשבט עם הרב אורי שרקי - תשס"ח, מתוך אתר מכון מאיר 
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:חגים ומועדים חקלאיים
קטגוריה:אירועים בחודש שבט
קטגוריה:ארץ ישראל ביהדות
קטגוריה:ראשי שנים ביהדות
קטגוריה:מסכת ראש השנה