אכו (אלכסנדר קבנל)

**אכו** (בצרפתית: **Écho**) הוא ציור שמן על בד, שצויר בשנת 1874 על־ידי הצייר הצרפתי אלכסנדר קבנל. היצירה מתארת את הנימפה אכו מתוך המיתולוגיה היוונית, ברגע טעון של הקשבה, ומשקפת את קללתה - יכולתה לחזור על מילים של אחרים מבלי שתוכל לדבר בעצמה. הציור מוצג באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו־יורק, בגלריה 800.

## תיאור היצירה
הציור מציג את הנימפה אכו בתנוחה דרמטית ומכונסת. גופה העירום למחצה כופף קדימה, פיה פעור, וידיה מוצמדות לאוזניה - כאילו היא מאזינה בקשב לקול בלתי נראה או להדהוד פנימי. הבעת פניה מבטאת מתח רגשי, ומחווה את תחושת הכמיהה והאובדן הנובעים מיכולתה להשיב רק הד, מבלי שתוכל לדבר. הדמות מוארת באור רך, וגופה מעוצב בקווים אלגנטיים וזורמים, בהתאם למסורת האידיאליסטית של הציור האקדמי בן התקופה.

## תוכן ופרשנות
תיאורה של אכו משלב עדינות חזותית עם דרמה פנימית. הידיים הלוחצות את האוזניים עשויות לסמל את מאמציה לשמוע את קולה שלה - ניסיון נואש לתקשר בעולם שממנו ניטלה יכולת הביטוי העצמי. האמן ממחיש באמצעות תנוחתה את קללתה המיתולוגית: היא מסוגלת לשמוע ולהגיב, אך לא ליזום דיבור. הציור טעון תחושת כמיהה לאהוב נעדר, ככל הנראה נרקיסוס, או אף כמיהה לזהות שלמה.

## סגנון וצורה
היצירה מאופיינת בסגנון האקדמי של המאה ה־19 בצרפת, בו שילב קבנל ריאליזם אידיאליסטי, מרקמים רכים והדגשה על פרופורציות מושלמות של הגוף האנושי. ביקורת האמנות באותה תקופה כינתה לעיתים סגנון זה "אלגנטיות מזויפת", אולם הוא נחשב בעיני רבים למופת של עידון ושלמות. קבנל, שהיה דמות מרכזית בסצנת האמנות הפריזאית ולימד באקול דה בוז־אר, מזוהה עם גישה זו. סגנונו התקבל בברכה באקדמיה ובקרב פטרונים של אמנות גבוהה, ונחשב לתגובה שמרנית אל מול הזרמים הריאליסטיים והאימפרסיוניסטיים המתהווים.

[250px|ממוזער|ימין|"[הולדת ונוס (קבנל)|הולדת ונוס" (1863) מאת אלכסנדר קבנל - יצירה מרכזית בסגנון האקדמי הצרפתי של המאה ה־19. הציור מציג את ונוס, אלת האהבה, שוכבת על פני הגלים בתנוחה אידיאלית ומוארת באור רך. בהשוואה ל"אכו", שתי היצירות מדגישות יופי נשי אידיאלי, אך בעוד ונוס מהווה סמל של זוהר וארוטיקה מיתית – אכו משדרת שקט טראגי ושתיקה פנימית.]]
## הקשר יצירתי והשוואה
בדומה ליצירתו הידועה של קבנל הולדת ונוס (1863), גם באכו מתוארת דמות נשית עירומה למחצה בתנוחה מהורהרת, כאשר גופה מואר באור רך ומעוצב בקווים מדויקים. ואולם, בניגוד לארוטיקה הזוהרת והמיתית של ונוס, דמותה של אכו מתכנסת פנימה, שותקת ומכונסת בתוך מצוקה נפשית ותחושת אובדן. שתי היצירות מאזנות בין אידיאליזציה חזותית לבין נרטיב מיתי, אך אכו מציעה התבוננות אינטימית יותר בנפש הדמות.

## ביקורת וקבלה
על פי ניתוח שנעשה במגזין DailyArt, קבנל לוכד בציור זה את רגע הטרגדיה: אכו מופרדת מהאהוב ונסוגה אל ההרים, עד שלא נותר ממנה אלא קולה. הרגע הדרמטי נתפס בציור דרך תנוחת הפה הפתוח והידיים הלוחצות על האוזניים, כסמל להצפה של הד חוזר מכל עבר. תיאור זה הובא גם על־ידי מוזיאון המטרופוליטן, אשר מציין כי תנוחתה של אכו משקפת כאילו הופתעה מצלילים מהדהדים. המוזיאון מדגיש כי האלגנטיות המאופקת והביצוע המלוטש של הדמות מבטאים את הסגנון האופייני לאקדמיה הצרפתית לאמנויות היפות.
עם זאת, היצירה עוררה גם תגובות מעורבות בקרב בני התקופה. אף שקבנל נחשב לדמות מובילה באקדמיה ולצייר מובהק של סגנון קלאסי, היו מבקרים שמרנים אשר ראו בנטייתו הרומנטית סטייה מהמודל הקפדני של הקלאסיציזם. אכו, כפי שמציינת הכתבה, נתפסת כשילוב בין יופי אידיאלי לבין עוצמה רגשית חריגה במסגרת האקדמית שבה נוצרה.

על־פי אתר Smartify, הדמות מבוססת על סיפורה של הנימפה אכו מהמיתולוגיה היוונית, שנענשה בידי הרה כך שלא יכלה לדבר אלא רק להדהד את המילים האחרונות ששמעה. כשאהובה דחה אותה, היא נסוגה אל ההרים והחלה להיעלם, עד שלא נותר ממנה אלא קולה. קבנל בחר לתאר את הרגע בו היא עדיין נוכחת פיזית אך כבר מתחילה להתפרק אל תוך ההדהוד — שילוב של יופי גופני ונוכחות קיומית מעורערת.

## מקום באוסף ותצוגה
הציור מוצג דרך קבע בגלריה 800 של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו־יורק, בין יצירותיהם של אמנים בולטים נוספים המזוהים עם הסגנון האקדמי האירופי של המאה ה־19. מיקומו באוסף נועד להציג את השפה החזותית והאידאולוגית של האקדמיה הצרפתית, בה היה קבנל אחת הדמויות המרכזיות.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:ציורים המבוססים על המיתולוגיה היוונית
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:אלכסנדר קבנל: ציורים