משפחת שור (יצרני יינות)

ממוזער|סמליל מיושן של יקבי שור **משפחת שור** היא משפחה יהודית חסידית אשר היו ראשוני ייצרני היין בישראל בעת החדשה. את היקב הראשון הקים יצחק שור בעיר העתיקה של ירושלים בשנת 1848, ובמשך השנים התפצלו ממנו מספר יקבים שונים, ביניהם; יקב ציון, יקב ירושלים, יקב ארזה ויקב הכורמים.

## הדור הראשון: עלייה לארץ ישראל והקמת היקב (מרדכי אברהם ויצחק)
[ממוזער|חותמתו של [יצחק שור, בנו של מרדכי אברהם גלינא, אבי משפחת שור]]
אבי המשפחה, הרב מרדכי אברהם גלינע, היה צאצא למגיד ממזריטש וחסיד רוז'ין, אשר נולד בחמילניק שבאוקראינה בשנת 1807, לגיטל וצבי גלינא. בשנת 1834, יחד עם אשתו גיטל, ושלושת בניו; יצחק ("איטשע"), יחיאל אהרון ויוסף, ושלוש בנותיו; ריבה, מרים ועטיל, עלה מרדכי לארץ ישראל בברכתו של האדמו"ר מרוז'ין, ופנה להתיישב בירושלים. משלא השיג אישור מהשלטונות העות'מאנים להתיישב בעיר עקב מוצאו האשכנזי, פנה להתיישב בצפת ולאחר כשלוש שנים עבר לטבריה.

ב-1847 עלו בני המשפחה לירושלים, וב-1848 הקים יצחק שור את היקב הראשון בירושלים ובארץ ישראל בעת החדשה. בנוסף, מונה אברהם לראש ישיבת תפארת ישראל בירושלים על ידי האדמו"ר מרוז'ין. לאחר תקופה, עקב תנאי מזג האוויר בירושלים, חזרו בני המשפחה לטבריה חוץ מיצחק שנשאר בירושלים.

ליצחק היה גיס בשם ברוך שור, שהיה בעל רישיון לייצור יין אשר נפטר בגיל צעיר. לאחר מותו, שינה יצחק את שם משפחתו מגלינא לזה של גיסו, וכך ירש ממנו את תעודת הרישיון. שם היקב היה אז "**יקב אשכול**".

בשנת 1849, במהלך ביקורו השלישי של משה מונטיפיורי בארץ ישראל, הוא נפגש עם מרדכי אברהם שור שסיפר לו על הקמת היקב החדש בירושלים. מונטיפיורי התרשם עמוקות והחליט להעמיק את השקעתו בתעשייה ובחקלאות בארץ ישראל.

יקבו של יצחק שור הוקם במרתף שהיה צמוד לכותל הקטן, סמוך לרחוב "חגי" ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים, ומשכך, מוקמו החביות בצורה כזו שלא ייגעו בקירות הר הבית. חלוקת המבנה התנהלה כך שבקומה העליונה התגוררה משפחת שור, בקומה התחתונה ייצרו את היין, ובמרתף יישנו את היין.

### הספקת הענבים ליקב
[ממוזער|החל משנת [1854 סיפק הקונסול הבריטי השני בירושלים ג'יימס פין למשפחת שור אספקה סדירה וקרובה של ענבים]]בתחילה רכשו משפחת שור את הענבים בשוק שבעיר העתיקה, ומשנפוצה השמועה אודות היקב שרוכש ענבים טובים במחיר הוגן החלו פלאחים ערביים מכפרי האזור להביא את ענביהם על גבי חמורים וגמלים על מנת למכרם ליקב.
בשנת 1853 רכש הקונסול הבריטי השני בירושלים, ג'יימס פין, כרם בן ארבעים דונם מערבי תושב חברון. הכרם כונה בפי הקונסול "כרם אברהם", והחל משנת 1854 גידל בו את כל כמות הענבים של היקב וכך הייתה ליקב אספקה סדירה וקרובה של ענבים. בשנת 1882, נשלחו חביות היין הראשונות מהיקב לקהילות היהודיות בגליציה ופודוליה כשעליהם פלומבות עופרת יצוקה כשהמילה "כשר" בעברית מוטבעת עליהן.

בסוף המאה ה-19 מכר פין את שטחי הכרם לפועלי הכרם והם בנו בו את שכונת מגוריהם שנקראה לימים "שכונת כרם אברהם". בסביבות שנת 1900 יצרו שור קשר עם משפחת חסאן, משפחת פלאחים וכורמים מהכפר ח'אדר שבין בית לחם לחברון. מאחר שבשל אופי הגידול של הערבים כל כרמי האזור היו מעורבי זנים, משפחת חסאן בררו ואספו אל היקב רק את זני הענבים ג'נדלי ואדמדמון שאותם ראו כמתאימים ביותר לעשיית היין. כך, בסיוע משפחתו של ג'מאל חסאן, מוכתר הכפר, הייתה ליקב שוב אספקת ענבים סדירה ועקבית.

## הדור השני: בית המזיגה והמעבר לבית ישראל (שמואל ורוזה)
[ממוזער|[רוזה שור לקחה על עצמה את ניהול היקב לאחר שבעלה שמואל הלך לעולמו בשנת 1921, והייתה האישה הראשונה שניהלה יקב בישראל]]
לאחר מותו של יצחק ירש את העסק בנו שמואל, אשר ניהל אותו בסיוע רוזה אשתו, ילידת העיר צפת. יצחק שור היה חסיד קרלין וכונה בפי היהודים "שמיל שיינקער" (מהמילה "שיינק" ביידיש, המתארת בית מזיגה).

עד שנת 1870 נמכרו חלק מיינות היקב בחנות משפחת טפרברג, עד שבשנה זו הקימו שמואל ורוזה את בית המזיגה הראשון בארץ, אשר שכן במתחם חצר ראנד וכונה "**חאמרה רוזה**" (בארמית: "היקב של רוזה").

לשמואל ורוזה נולדו 13 ילדים אך רק 3 מהם נותרו בחיים לאחר שכל השאר מתו בינקותם ממחלות ילדות שהיו נפוצות אז בירושלים. הגדול שבאחים היה משה שלום שור, שלאחר חתונתו עם פראדל רכטמן נכנס לעסוק בעסקי היקב. באותו זמן הועבר גם היקב לחצר ראנד, בסמוך לבית המזיגה.
[ממוזער|מודעת פרסום לבית המסחר של האחים שור ב[יפו, הצבי 1908]]
רוזה שור לקחה על עצמה את ניהול היקב לאחר שבעלה שמואל הלך לעולמו בשנת 1921, והייתה האישה הראשונה שניהלה יקב בישראל. בנוסף לייצור היין, רכשה רוזה מזקקה לייצור ברנדי וערק אשר כונה בפי התושבים בתור "הערק הטוב ביותר במזרח התיכון".

ב-1925, בעקבות שינויי חקיקה של המנדט הבריטי אשר כללו איסור על קיום תעשייה בתוך החומות, נאלץ היקב לעזוב את העיר העתיקה אחרי כ־80 שנות פעילות במקום, ולעבור למשכנו החדש בשכונת בית ישראל, מעל בריכה לאגירת מים, על יד רחוב רפופורט. הבריכה עצמה הפכה למרתף אחסון ליין, ובחצר היקב נבנתה מזקקת נחושת שהייתה המזקקה הגדולה והמתקדמת ביותר בארץ ישראל.

באותה תקופה החלה המשפחה לספק כהלים לצבא הבריטי. עם המעבר אל מבנה היקב החדש עברו בני המשפחה ממכירת היין בחביות לשיטת המילוי והאירוז בבקבוקים, אז גם עוצבה התווית הראשונה של הקונדיטון שהייתה בשימוש עד לאמצע שנות החמישים.

## הדור השלישי ואילך: פיצול היקב (אברהם מאיר, משה שלום ומשפחתם)

באוגוסט 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט, עזב משה שלום יחד עם משפחתו את ביתו ונמלט אל ביתו של אברהם מאיר אחיו שהתגורר בשכונת הבוכרים. לאחר זמן עברו משה שלום ומשפחתו להתגורר סמוך ליקב בשכונת בית ישראל. עם השנים הצטרף אברהם לניהול היקב. היקב נודע אז בתור "**האחים שור**".

בשנים 1946–1948 בתקופות המתח שלפני סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, כשאספקת סחורה חקלאית מאזור חברון לירושלים הופסקה כמעט כליל, המשיכו חקלאי חברון לשלוח ענבים ליקב של משפחת שור. לאחר מלחמת העצמאות, והגבולות שנקבעו בעקבותיה, הקשר עם כורמי חברון נותק.

במהלך ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות נפגעו מפגז ירדני שלושה מבני משפחת שור שהיו בדרכם לבית הכנסת. שמואל ויהודה צבי, בניו של אברהם מאיר, מתו מפצעיהם בימים שלאחר מכן, ומשה לייב, ילדו של שמואל, נהרג במקום.

באמצע שנות ה־40, החליטו האחים שור לפצל את העסק לשניים: ובעוד שחלקו של אברהם מאיר בעסק נותר שלם, חלקו של משה שלום התפצל בין ילדיו וחתניו במהלך השנים;

### יקב ציון ויקב 1848 (ענף אברהם מאיר)
אברהם מאיר שור המשיך לייצר יין ולנהל את מה שלימים ייקרא "יקב א.מ.שור", לאחר הקמת מדינת ישראל כשהיה כבר מקובל לתת שמות מסחריים ליקבים במקום שמות המשפחה, שמו של היקב שונה ל"**יקב ציון**". לאחר מותו בשנת 1969 ירש את היקב בנו, אלישע שור. ב־1982, משה שור, בנו של אלישע, העביר את יקב ציון לאזור התעשייה מישור אדומים.

בשנת 2003 הצטרף לניהול היקב יוסי שור, בנו של אלישע, ובשנת 2006 ייסד יוסי את "**יקב 1848**", חברת בת של יקב ציון.

### יקב שמשון (ענף יונה מנדלסון חתן משה שלום)

חתנו של משה שלום, יונה זאב מנדלסון, שהיה חסיד חב"ד מצאצאי יהודה לייב מינוביץ', ייסד חברה חדשה שייצרה מיץ ענבים ומשקאות חריפים ונקראה "**יקב שמשון**". היקב שכן תחילה בעיר העתיקה, ובשנת 1951 עבר לשכונת בית ישראל.

בשנת 1976 עבר מפעל הייצור למיקומו הנוכחי באזור התעשייה עטרות שבצפון ירושלים. עם השנים ניהול היקב עבר לידיו של שלמה זלמן מנדלסון, בנו של יונה. לאחר מותו של שלמה בשנת 2004, נענה איש העסקים עופר גואטה, תושב בני ראם, חברו של שלמה זלמן, ורכש את היקב לבקשת המשפחה, וכן שינה את שם היקב ל"**יקבי ירושלים אגודה חקלאית שיתופית**". במשך עשורים ועד היום, משמש "יקב ירושלים" בתור יקב היחידי הפועל בירושלים.

## יקבים שנוצרו מאוחר יותר (בניו של משה שלום)

### יקב ארזה ויקב היוצר (ענף יצחק בן משה שלום)
בסוף שנות ה-50 הוקם "**יקב ארזה**" על ידי יצחק שור, בנו של משה שלום, היקב נקרא בתחילה "**יקבי המלך**" אך שונה לאחר מכן לשמו הנוכחי על שם מקום משכנו הראשון בשכונת תל ארזה. בתחילת שנות ה-80 עבר היקב לאזור התעשייה מישור אדומים, ולאחר מות יצחק שור עברה הבעלות על היקב לבנו, מוטי שור אשר מנהל את היקב.

בשנת 2003 הצטרף לניהול היקב בנו, אלחנן שור שהפך לסמנכ"ל השיווק של היקב, ובשנת 2016 הקימו בארזה מותג בת בשם "**יקב היוצר**".

### יקב אשכול, יקב הכורמים ויקבי שור אסטייט (ענף אלישע ויחיאל בני משה שלום)
בסוף שנות ה-50, במקביל ל"יקב ארזה", הקימו אלישע ויחיאל אהרון שור, בניו של משה שלום, את "**יקב הכורמים**" בשכונת גבעת שאול. בשנת 1964 הקימו אלישע ויחיאל יקב נוסף, שנקרא "**יקב אשכול**" על יד הבית האדום בשכונת מוצא.

בשנת 1967, מיד לאחר סיום מלחמת ששת הימים והתחלת הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון, נסע יחיאל שור לכפר ח'אדר ונפגש עם עלי חסאן מוכתר הכפר, בפגישה נקבע הסכם לפיו כורמי הכפרים ישובו לספק ענבים ליקב, לראשונה מאז שנות הארבעים.

בשנת 1984 החליטו יחיאל לעזוב את יקב אשכול ולהתמקד ביקב הכורמים אותו ניהל יחד עם אשתו נחמה. כך אלישע שור הפך להיות הבעלים היחיד של אשכול.

עם השנים עברה הבעלות על "יקב הכורמים" לבנו של יחיאל, אלי שור, שהקים את חברת הבת, "**יקבי שור אסטייט**" מתוך כוונה שתחתיה ישווקו כל היינות הגבוהים, כשבמקביל המותג "יקב הכורמים" ימשיך להתקיים ולמכור את יינות הקידוש ומיץ הענבים.

## עץ משפחת שור

## התפלגות יקבי שור

## ראו גם
* יין בארץ ישראל

## לקריאה נוספת

* שבתי זכריה, **סוחרים ובעלי מלאכה יהודים בעיר העתיקה**, ירושלים, 2002, עמוד 297.
* פנחס גרייבסקי, **החרש והמסגר בירושלם: ספר זיכרון להאומנים, בתי המלאכה וחרשת המעשה הראשונים בירושלים מזמן התחלת היישוב של עדת האשכנזים**, ירושלם, תר"ץ.
* 

## ביאורים

## הערות שוליים

*
שור
שור
שור
שור