סם רייברן

**סמואל טאליפרו רייברן** (באנגלית: **Samuel Taliaferro Rayburn**; 6 בינואר 1882 – 16 בנובמבר 1961) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ה-43. הוא כיהן שלוש פעמים כיו"ר בית הנבחרים, פעם אחת כמנהיג הרוב בבית הנבחרים, פעמיים כמנהיג המיעוט בבית הנבחרים, ו-24 קדנציות כחבר בית הנבחרים, שבהן ייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של טקסס מטעם המפלגה הדמוקרטית בין השנים 1913–1961. הוא מחזיק בשיא של הכהונה הארוכה ביותר כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד למעלה מ-17 שנים (בין שלוש הכהונות הנפרדות שלו).

רייברן, שנולד במחוז רואן שבטנסי, עבר בשנת 1887 עם משפחתו לווינדום שבטקסס. לאחר תקופה כמורה בבית ספר, זכה רייברן בבחירות לבית הנבחרים של טקסס והשלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס. הוא זכה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1912 ונבחר לקדנציות נוספות ברציפות עד מותו ב-1961, בסך הכול 25 כהונות. רייברן היה בן טיפוחיו של ג'ון גארנר ומנטור ללינדון ג'ונסון.

רייברן נבחר למנהיג הרוב בבית הנבחרים בשנת 1937 וב-1940 נבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים לאחר מותו של ויליאם בנקהד. בין השנים 1940 ל-1961 הנהיג את המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים, וכיהן כיו"ר בית הנבחרים בין השנים 1940 ל-1947, 1949 עד 1953, ומ-1955 עד 1961. רייברן גם כיהן פעמיים כמנהיג המיעוט בבית הנבחרים (1947 עד 1949 ו-1953 עד 1955) בתקופות של שליטת המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים. הוא העדיף לעבוד בשקט מאחורי הקלעים והצליח להשתמש בכוח השכנוע והכריזמה שלו כדי להעביר חוקים, תוך ניווט במערכת הפוליטית שלאחר עידן ג'וזף קנון, כאשר לכל יושב ראש ועדה בבית הנבחרים הייתה עוצמה רבה.

יחד עם מנהיג הרוב בסנאט לינדון ג'ונסון ורוב הנציגים הטקסנים, סירב רייברן לחתום על המניפסט הדרומי משנת 1956 ועזר לקדם את העברת חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960, הצעות חוק זכויות האזרח הראשונות שעברו בקונגרס של ארצות הברית מאז חוק האכיפה וחוק זכויות האזרח משנת 1875 במהלך תקופת השיקום (1865–1877). רייברן גם היה בעל השפעה בסלילת כביש 66 בארצות הברית. הוא כיהן כיושב ראש בית הנבחרים עד מותו ב-1961, והחליף אותו ג'ון וו. מקורמק. הוא יושב ראש בית הנבחרים האחרון שמת במהלך כהונתו.

## ביוגרפיה
### ראשית חייו
רייברן נולד במחוז רואן שבטנסי ב-6 בינואר 1882, והיה בנם של מרתה קלמנטין (וולר) וויליאם מריון רייברן, קצין פרשים לשעבר בצבא הקונפדרציה. משפחת רייברן היו צאצאי מהגרים סקוטים של אלסטר שהיגרו בשנת 1750 לפרובינציית פנסילבניה. בשנת 1887 עברה משפחת רייברן לחוות כותנה בשטח של 40 דונם ליד וינדום שבטקסס. רייברן גדל בעוני כאשר הוא, תשעת אחיו והוריו עבדו יחד בניהול החווה. העבודה המפרכת בשדות גרמה לרייברן להיות נחוש להשיג השכלה טובה ולעזור לעניים ולמדוכאים.
ימין|ממוזער| כיתת בוגרי מכללת איסט טקסס נורמל של 1903. רייברן נמצא בשורה האחורית שנייה מימין.
בשנת 1900 החל רייברן ללמוד במכללת East Texas Normal (כיום אוניברסיטת טקסס A&M במזרח טקסס) בעיר קומרס שבטקסס, עם 25 דולר (כ-750 דולר בערכים של 2020) שחסך אביו כדי לעזור לו לממן את חודשי הלימוד הראשונים. כדי לכסות את שכר הלימוד והוצאות המחיה, הוא צלצל בפעמון בית הספר לסיום השיעורים וטאטא את מבני בתי הספר הציבוריים של קומרס, מה שהכניס לו 3 דולר לחודש. רייברן קיבל תעודת הוראה לפני השלים תואר ראשון במדעים, והרוויח הכנסה נוספת על ידי הוראה בבית הספר הציבורי של גרינווד, קהילה קטנה במחוז הופקינס. הוא סיים את לימודיו בשנת 1903 ולימד בבית ספר במשך שנתיים.

### בית המחוקקים של מדינת טקסס
בשנת 1906, בגיל 24, ניצח רייברן בבחירות לבית הנבחרים של טקסס במחוז ה-34 בפער קטן של 163 קולות. במהלך כהונתו בבית המחוקקים, הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס ובשנת 1908 הוסמך לעריכת דין.
שמאל|ממוזער| רייברן התגורר בבית ורנברגר בין השנים 1907 ל-1908 כאשר כיהן כחבר בית הנבחרים של טקסס עבור המחוז ה-34 ולמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס.
בתור מחוקק, סייע רייברן להעביר חוקים שהרחיבו את הנגישות לספרי לימוד לתלמידי בתי הספר בטקסס, הקימו את מועצת הבריאות המדינתית לצד מחלקת הבריאות של טקסס, ויצרו את מחלקת החקלאות של טקסס.

בזכות כושר השכנוע שלו, לאחר ארבע שנות כהונה בלבד, ב-10 בינואר 1911, בגיל 29, הפך רייברן ליושב ראש הצעיר ביותר בתולדות בית הנבחרים של טקסס. הוא ניצח בבחירות לתפקיד את קלרנס א. גילמור בפער של 70 מול 63 קולות. לפני כהונתו של רייברן, תפקיד יו"ר בית הנבחרים של טקסס היה בעיקר סמלי וללא כוח ממשי, בדומה לנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית. לפי חוקי המדינה, לתפקיד היו למעשה סמכויות נרחבות, אך קודמיו בתפקיד נמנעו מלממש אותן מתוך כבוד למנהיגי המפלגה.

לאחר היבחרו ליו"ר, ביקש רייברן להקים ועדה מיוחדת שתקבע את "החובות והזכויות של היו"ר", מה שהוביל לחקיקה הרשמית הראשונה של סמכויות התפקיד. כיו"ר, סייע להעביר חוקים רבים, בהם קיצור שעות העבודה לנשים, חוקים נגד עבודת ילדים, והקצאת משאבים לבית אלמנות חיילי הקונפדרציה ולסנטוריום לשחפת.

עשורים מאוחר יותר, תיאר רייברן את כהונתו כיו"ר בית הנבחרים של טקסס כתקופה המהנה ביותר בקריירה הפוליטית הארוכה שלו. הוא אמר: "לתפקיד הזה היה כוח אמיתי — וזה מה שאדם רוצה — אבל כוח לא שווה כלום אם אין לך את האומץ להשתמש בו".

### חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
בשל שרשרת אירועים מוצלחת עבור רייברן, מושב מחוז בית הנבחרים של מחוז מגוריו, מחוז פנין (Fannin County) שבטקסס, התפנה להתמודדות. הסנאטור ג'וזף ביילי נקלע לשערורייה בעקבות האשמות בשחיתות ובשוחד הקשורות לחברות נפט, ובעקבות כך הודיע על פרישתו בינואר 1913. נציג המחוז הוותיק בבית הנבחרים, צ'ויס רנדל, החליט לרוץ למושב הסנאט שהתפנה בפריימריז הדמוקרטיים ביולי 1912, אך הפסיד. רייברן התמודד לבית הנבחרים בבחירות של 1912 וניצח לאחר קרב צמוד בפריימריז הדמוקרטיים, בהפרש של 490 קולות בלבד. לאחר מכן זכה בבחירות הכלליות והפך לחבר קונגרס. הוא החל לכהן בשנת 1913, בתחילת נשיאותו של וודרו וילסון, וכיהן בתפקיד במשך כמעט 49 שנים (למעלה מ-24 כהונות), עד לתחילת נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי.

רייברן היה בן טיפוחיו של חבר הקונגרס, ג'ון גארנר. על אף היותו נציג חדש, הצליח גארנר לסייע לו להתמנות לחבר הוועדה רבת-העוצמה של בית הנבחרים, הוועדה לסחר בינלאומי ובין-מדינתי, אשר טיפלה בנושאים כמו מסחר, גשרים, פחם, נפט, תקשורת, קולנוע, בורסות ניירות ערך, חברות אחזקה ומשמר החופים. בשנותיו הראשונות בקונגרס למד רייברן כיצד לנווט בזירה הפוליטית ולהתמודד עם אתגרים. כחבר קונגרס צעיר, הציג וסייע להעביר חוקים משמעותיים נגד מונופולים ולפיקוח על תעשיית הרכבות, בהם חוק קלייטון למניעת מונופולים (1914), חוק נציבות הסחר הפדרלית (1914) וחוק אסץ'-קאמינס להסדרת התחבורה (1920), שהיה החוק המרכזי הראשון שרייברן יזם והוביל.

רייברן הפגין כישרון פוליטי יוצא דופן, וכבר לאחר שמונה שנים בלבד בבית הנבחרים נבחר לכהן כיושב ראש הסיעה הדמוקרטית. הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1921–1923, והיה האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד זה, בגיל 39 בלבד. לאורך שנות ה-20 שמר על פרופיל נמוך, בשל השליטה הרפובליקנית בקונגרס ובנשיאות תחת וורן הרדינג, קלווין קולידג' והרברט הובר. עם זאת, הישגו הגדול ביותר באותן שנים היה תרומתו להקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתית בארצות הברית בשנת 1926 – צעד משמעותי בדרך להגשמת חזונו לספק כבישים סלולים לכלל האמריקאים.
שמאל|ממוזער| סכר דניסון הממוקם במחוז רייברן'ס האוס אושר על ידי חוק בקרת השיטפונות משנת 1938. הסכר יצר את אגם טקסומה.
בשנת 1932 שימש כמנהל הקמפיין של גארנר לנשיאות, אך לבסוף שחרר את הצירים של גארנר כדי לתמוך בפרנקלין דלאנו רוזוולט, במסגרת עסקה שהעניקה לגארנר את המועמדות לתפקיד סגן הנשיא.

בין השנים 1931–1937 כיהן רייברן כיושב ראש ועדת הסחר הבין-מדינתי והבינלאומי של בית הנבחרים, תפקיד שסיפק לו השפעה רבה על חקיקה כלכלית מרכזית. הוא מילא תפקיד מפתח בהעברת חוקים במסגרת הניו דיל, כגון חוק גילוי האמת בניירות ערך, החוקים שהובילו להקמת רשות ניירות הערך (SEC) ורשות התקשורת הפדרלית (FCC), חוק פיקוח על חברות אחזקה, חוק החירום להסדרת הרכבות וחוק החשמל הכפרי.

רייברן היה תומך נלהב בפרויקטים שנועדו לשפר את חייהם של חקלאים ותושבי אזורים כפריים, כמו הקמת סכרים וסלילת כבישי גישה לשווקים. פרויקטים אלו, כולל יצירת אגם טקסומה ומערכת כבישים סלולים, זיכו אותו באהדה מתמשכת מצד בוחריו. הסכרים באזורים הכפריים לא רק מנעו הצפות, אלא גם ייצרו חשמל. חוק בקרת השיטפונות של 1936, יחד עם חוק החשמל הכפרי, הביאו לכך שעד שנת 1959, 90% מהאזורים הכפריים בארצות הברית זכו לחשמל – עלייה משמעותית לעומת 3% בלבד בתחילת שנות ה-30. בשנים 1943–1944 סייע רייברן להקמת מינהל החשמל הדרום-מערבי (Southwestern Power Administration) במדינות טקסס, אוקלהומה, ארקנסו, מיזורי, קנזס ולואיזיאנה – מערכת שסיפקה חשמל לאזורים כפריים בדומה לרשות עמק טנסי (TVA), אך בהתמקדות בסכרים פדרליים שנבנו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. כמו כן, הוא קידם חוקים שהובילו להקמת שירות שימור הקרקע ולגיוס האזרחי לשימור הסביבה (CCC), שהתמודדו עם נזקי הסחף החקלאי אשר הובילו לאסון אקולוגי כמו אגן האבק. 

### יושב ראש בית הנבחרים
שמאל|ממוזער| דיוקן מאת דאגלס צ'אנדור, 1941
ב-16 בספטמבר 1940, בגיל 58, ובזמן שכיהן כמנהיג הרוב בבית הנבחרים, נבחר רייברן ליושב ראש בית הנבחרים עם מותו הפתאומי של היושב ראש ויליאם בנקהד. עלייתו של רייברן לתפקיד יושב הראש הייתה מהירה באופן מפתיע; לאחר ששלושת יושבי הראש לפני רייברן, כולל בנקהד, מתו בעת מילוי התפקיד בתוך שש שנים (הנרי תומאס רייני מת ב-1934 וג'ו בירן ב-1936).

המשבר הגדול הראשון של רייברן לאחר שקיבל את התפקיד היה מלחמת העולם השנייה. בעשור שלפני המלחמה שמרה ארצות הברית על בדלנות והחליטה לא להשתתף במלחמה כאשר פרצה מלחמה ב-1937 במזרח אסיה וב-1939 באירופה. רייברן עזר להעביר את חוק השאל-החכר במרץ 1941. חוק זה אפשר לארצות הברית לספק מזון, נפט וחומרי גלם לבריטניה, סין וברית המועצות. באוגוסט 1941, עזר להעביר את חוק הארכת השירות של 1941. בשנת 1940, גיוס חובה לשירות צבאי במצב של שלום הונהג על ידי הממשלה כהכנה למלחמה אפשרית. עם זאת, הבדלנים בבית הנבחרים רצו לא להסתבך במלחמה ורצו לתת לחוק הגיוס בזמן שלום לפוג לאחר 12 חודשים ב-1941. לאחר שרייברן שוחח עם כל הנציגים שהיו נגד הגיוס וניסה לשכנע אותם לשנות את דעתם, הצעת החוק התקבלה בהצבעה של 203–202, בהפרש של קול אחד. אם הצעת החוק הזו הייתה נדחית, צבא ארצות הברית עמד לאבד כשני שלישים מכוחו ושלושה רבעים מהקצינים בשל סיום תקופת הגיוס.
[שמאל|ממוזער| הנשיא [פרנקלין דלאנו רוזוולט|רוזוולט נושא את נאום הקלון לקונגרס. מאחוריו עומדים סגן הנשיא הנרי וולאס (משמאל) והיושב ראש רייברן.]]
בתחילת 1944 פנו בכירי ממשל רוזוולט לרייברן וביקשו ממנו לפעול בדיסקרטיות עם הקונגרס כדי להשיג מימון לייצור פצצת אטום. מאוחר יותר באותה שנה, השיג רייברן 1.6 מיליארד דולר למימון פרויקט מנהטן, שם הקוד של הפרויקט הסודי שהוביל ליצירת פצצת האטום. המבצע הסודי הזה התנהל כאשר רוב הקבינט של הנשיא ואפילו סגן הנשיא, כמו גם כל חברי הקונגרס למעט קומץ לא ידעו על פצצת האטום. רק רייברן, מנהיג הרוב בסנאט, וחמישה חברי קונגרס נוספים היו מודעים למבצע הזה. רייברן נאלץ להסתיר את פרויקט מנהטן באמצעות שמות בדויים ואמצעים מטעים אחרים בניירות ההקצאה עד לשימוש בפצצות ב-1945.  

במהלך הבחירות לנשיאות ב-1944, הציע הנשיא רוזוולט לרייברן את המועמדות לסגן הנשיא. רייברן יכול היה להתמנות לנשיא אם היה מקבל את הצעתו של רוזוולט, אך הוא דחה אותה. בתור יושב ראש בית הנבחרים, רייברן כבר הגיע לשיא שאיפותיו. בסופו של דבר, ניתנה המועמדות לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאטור ממיזורי הארי טרומן.

ב-1946, הרפובליקנים ניצחו את הדמוקרטים בבחירות אמצע הקדנציה, וזכו גם בבית הנבחרים וגם בסנאט. הדמוקרטים איבדו 54 מושבים בבית הנבחרים. רייברן חש כי בגלל ההפסד הגדול עליו לפרוש מתפקידו כמנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים ולא לכהן כמנהיג המיעוט בקונגרס הקרוב (סביר להניח שזה היה מסתיים בפרישה מוקדמת עבורו לפני סוף שנות ה-40). הוא תמך במועמדותו של הדמוקרט הצפוני ג'ון וו. מקורמק כמנהיג המיעוט, אך קמה תנועה "הצב את רייבן" שנתמכה על ידי הנשיא טרומן, מק'קורמק עצמו וכל הדמוקרטים הצפוניים והדרומיים. הדמוקרטים חששו כי אם רייבן לא ימשיך להיות מנהיגם, המפלגה הדמוקרטית תתפצל על רקע פערים בין הדמוקרטים הצפוניים והדרומיים, הליברלים והשמרנים. רבים בוושינגטון היו מודעים עד כמה חשוב היה רייבן לשמור על אחדות המפלגה הדמוקרטית. רייבן קיבל את תפקיד מנהיג המיעוט והמשיך לשמש כמנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים עד מותו. כדי להראות כמה הם מעריכים את החלטת רייבן להישאר בתפקידו כמנהיג המיעוט בבית הנבחרים, 142 נציגים דמוקרטיים ו-50 נציגים רפובליקנים הפתיעו את רייבן במתנה מיוחדת – קאדילק 1947. יו"ר בית הנבחרים קיבל רכב ממומן על ידי הממשלה, והנציגים הרגישו רע על כך שעכשיו רייבן, כמנהיג המיעוט, לא יהיה לו רכב בוושינגטון. לרייברן הייתה כלל אישי נוקשה שלפיו הוא לא מקבל מתנות בשווי יותר מ-$25 כדי להימנע מלקבל שוחד. חברי הקונגרס עקפו את הכלל הזה על ידי איחוד הצ'קים שלהם של $25 כל אחד כדי לשלם על הרכב. רייבן החזיר את כל הצ'קים של 50 הנציגים הרפובליקנים (כדי למנוע ניגוד אינטרסים), אך הודה להם בנימוס על המחווה.
שמאל|ממוזער| סדרה 62 של קאדילק פליטווד משנת 1947 הייתה מתנה מהדמוקרטים בבית הנבחרים והרפובליקנים בבית הנבחרים לאחר שהפך למנהיג המיעוט. 142 חברי קונגרס דמוקרטיים ו-50 חברי קונגרס רפובליקנים תרמו 25 דולר כל אחד כדי לרכוש את המכונית הזו.

בין השנים 1947–1948, עזר רייברן כמנהיג המיעוט להעביר את תוכנית מרשל וחבילת הסיוע שתמכה בדוקטרינת טרומן שהיו מיועדות לתמוך במדינות אירופיות לא קומוניסטיות ולעזור לעצור את התפשטות הקומוניזם. הוא גם נאלץ להתמודד עם תגובת הדמוקרטים הדרומיים (דיקסיקרטים) לקריאתו של הנשיא טרומן לחקיקת זכויות אזרח מהירה מאוד. הוועדות נשלטו על ידי דמוקרטים דרומיים חזקים מאוד שתמכו בהפרדה, ולכן הצעות החוק הללו לא התקבלו מראש. רייברן היה צריך להיות המפשר בין השמרנים והליברלים, כמו גם בין הדמוקרטים הצפוניים והדרומיים, ולכן דחה את הצעות החוק של טרומן בנוגע לזכויות האזרח, שלדעת רבים מחברי המפלגה היו מהירות מדי, אך גם דחה את קריאות הדמוקרטים הדרומיים להציב מועמד בעד ההפרדה הגזעית במקום טרומן בבחירות לנשיאות 1948. רייברן התנגד לביטול מיידי של מס האגרה (Poll Tax) ולחוקי זכויות אזרח מיידיים, אך גם הורה לדמוקרטים בעד ההפרדה להתמודד כמפלגה שלישית, מתוך חשש שהדמוקרטים הצפוניים יחרימו את הבחירות ויעזרו לרפובליקנים לנצח. רייברן היה תומך נלהב של טרומן ותמך בהחמרה מדורגת של חקיקת זכויות האזרח, כדי למנוע תגובת נגד בקרב הדמוקרטים הדרומיים. ב-1949, לאחר מאמציו המוצלחים להחזיר את שליטת הדמוקרטים בבית הנבחרים ובסנאט וניצחונו של טרומן בבחירות, הוא שב לתפקיד יו"ר בית הנבחרים ותמך בביטול מס האגרה בטקסס. הוא טען כי ביטול מס האגרה בטקסס יסייע לארצות הברית במאבקה מול ברית המועצות על לבבות ומוחות העולם. 

בין השנים 1949–1953, שב רייברן לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים. הוא תמך ב"תוכנית הוגנות" של טרומן, אך הקואליציה השמרנית של רפובליקנים דמוקרטיים ושמרנים חסמה את חקיקת התוכנית. במהלך כהונתו השנייה כיו"ר, התמקד רייברן בעיקר בחקיקה נגד ברית המועצות ובהשגת תמיכה מבית הנבחרים לטרומן ולצבא במלחמת קוריאה. עד 1952 מלחמת קוריאה נקלעה למבוי סתום ופופולריות של טרומן ירדה באופן חמור. בשל כך, טרומן בחר לא להתמודד על קדנציה נוספת, והרפובליקנים זכו בבית הנבחרים, בסנאט ובנשיאות.
שמאל|ממוזער| רייברן והנשיא אייזנהאואר לוחצים ידיים בטקס החתימה על חוק מדינת אלסקה
כהונתו השנייה של רייבן כמנהיג המיעוט חפפה עם השנתיים הראשונות של נשיאות אייזנהאואר. תקופת המקארתיזם הייתה בשיאה, וכל אחת מהמפלגות ניסתה להציג את עצמה כמובילה במאבק נגד הקומוניזם. חוק השליטה על הקומוניסטים של 1954 וההגנה המתמשכת על קוריאה הדרומית, טאיוואן ודרום וייטנאם זכו לתמיכתו של רייברן ורוב הדמוקרטים. רייבן והדמוקרטים הצליחו להשיב את בית הנבחרים והסנאט בבחירות של 1954.

הכהונה השלישית והאחרונה של רייברן כיושב ראש בית הנבחרים בין השנים 1955 ל-1961 הייתה אחת מרגעי השיא של הקריירה שלו. בן טיפוחיו, הסנאטור לינדון ג'ונסון, מונה למנהיג הרוב בסנאט, בעיקר הודות למהלכים של רייברן בתיאום עם הנהגת הסנאט והסכמים שערך כדי להבטיח שג'ונסון יתמנה למנהיג הדמוקרטים בסנאט. השלישייה – רייברן, אייזנהאואר וג'ונסון – שיתפה פעולה בצורה טובה והעבירה מספר חוקים בעלי משמעות רבה, כגון חוק מערכת הכבישים הבין-מדינתיים והגנה עליהם, חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי שהקים את נאס"א, חוק התעופה הפדרלית של 1958 שהקים את ה-FAA, חוק החינוך הלאומי לדיפלומה, חוק אגירת מי נהר קולורדו, וחוק זכויות האזרח של 1957 וחוק זכויות האזרח של 1960, שהיו חוקים ראשונים בזכויות האזרח מאז תקופת השיקום.
שמאל|ממוזער| רייברן משביע את לינדון ב. ג'ונסון כסגן הנשיא ב-20 בינואר 1961 (1:19)
בין השנים 1958–1959, סייע רייברן בקבלת אלסקה והוואי לארצות הברית כמדינות ה-49 וה-50. רייברן נאבק מאוד למען אלסקה לאחר שהבין שאלסקה שהייתה אז דמוקרטית תהיה משקל נגד הוואי שהייתה אז רפובליקנית בסנאט ובחבר האלקטורים. בשנת 1961, רצה רייברן להעביר חקיקה נוספת לזכויות האזרח יחד עם הנשיא קנדי, אך ועדת כללי הבית, שהייתה תחת שליטה של קואליציה שמרנית של דמוקרטים ורפובליקנים, דחתה כל חקיקה סוציאלית-ליברלית. רייברן ניסה לסיים את הקיפאון על ידי שינוי כללי הבית והוספת שלושה מקומות (שניים מצד הרוב ומקום אחד מהצד המיעוט) לוועדה. רייברן הגן על התוכנית שלו בנאום נדיר במליאת הבית. "אני חושב שהבית הזה צריך להיות מסוגל לעבוד על עניינים חשובים ולקיים את רצונו, ולא יוכל לעשות זאת אם ועדת הכללים בנויה כך שלא תאפשר לבית להצביע על נושאים אלו". בהצבעה שנערכה, רייברן וההנהגה הדמוקרטית ניצחו בניצחון דחוק, 217–212, אך משמעותי.  
[שמאל|ממוזער| ההשפעה והקשר הגדול של רייבורן עם חברי קונגרס והביורוקרטיה בוושינגטון אפשרו לתכנן ולבנות את [בניין המשרדים של בית הנבחרים רייברן תוך 10 שנים. בגודל 2.4 מיליון רגל מרובע, הוא גדול יותר משני בנייני המשרדים הגדולים הבאים בקפיטול ביחד.]]
רייברן, שהיה בן טיפוחיו של סגן נשיא ארצות הברית ג'ון גארנר, היה חבר קרוב ומנטור ללינדון ג'ונסון, והכיר את אביו של ג'ונסון, סם, מימיהם בבית המחוקקים של טקסס. רייברן היה דמות מפתח בהתקדמותו של ג'ונסון לשלטון, במיוחד בעלייתו המהירה לתפקיד מנהיג המיעוט. ג'ונסון היה בסנאט רק ארבע שנים כאשר קיבל את התפקיד. כמו כן, ג'ונסון חייב הרבה מעלייתו הבאה למנהיגות הרוב גם לרייברן. כמו ג'ונסון, גם רייברן לא חתם על המניפסט הדרומי.

כיו"ר הבית, רייברן פיתח חברויות ושותפויות קרובות עם מחוקקים ממדינות חדשות ועצמאיות באפריקה, במיוחד עם ניגריה, שהפכה לכוח פוליטי עולה ביבשת. רייבן היה חבר טוב של ג'אג'ה וַצ'וּקוּ, יושב ראש הבית הניגרי הראשון, שכיהן בתפקיד בין השנים 1959–1960.

#### יושרה אישית
על אף ששרבים מהמחוקקים בטקסס קיבלו תשלום מחברות שירות ציבורי, רייברן סירב לקבל תשלום כזה. כפי שסיפר בנאום במהלך מסע הבחירות שלו:

נוהג זה של סירוב לקבל תשלום מלקוחות בעלי אינטרסים מול המועצה המחוקקת היה "בלתי נשמע כמעט" בתקופה ההיא. מאוחר יותר, כאשר שימש בקונגרס, איש עסקים עשיר בתחום הנפט שלח סוס יקר לחוותו של רייבן בבונהאם. נראה כי רק רייברן, האיש העשיר, ועובד שלו ידעו על כך, ולמרות זאת החזיר רייברן את הסוס.

ה.ג. דולאני, עוזר לרייברן ולאחר מכן מנהל מוזיאון וספריית סם רייברן, אמר כי לאחר שנאם בטקסס, גילה רייברן שלנהגו נמסרה מעטפה עם כסף על ידי המארגן של הנאום. רייברן דרש מהנהג להסתובב ולהחזיר את הכסף. הסופר רוברט קרו אמר: "לא היה מי שיכול לקנות אותו. לוביסטים לא היו יכולים לקנות אותו אפילו לא לארוחה. אפילו אזרח לא היה יכול לקנות אותו לארוחה. הוא סירב לא רק לקבל תשלומים, אלא גם להחזרי נסיעות על נאומים מחוץ לעיר; מארחים שניסו להניח בידיו צ'קים מהר מאוד גילו שהם עשו טעות... רייברן היה אומר: 'אני לא למכירה' ואז היה הולך מבלי להסתכל לאחור". 

#### הנצחתו
ימין|ממוזער| סם רייברן
הגישה של סם רייברן לחקיקה ולחיים הדגימה את תחושת היושרה וההקדשה שלו לשירות הציבור. בניגוד לפוליטיקאים רבים שהעדיפו את אור הזרקורים, רייברן היה מרוצה לעבוד בשקט מאחורי הקלעים, לעצב חקיקה מבלי לחפש הכרה אישית. המוניטין שלו לגבי הוגנות ויושרה היה עמוד תווך בתקופת כהונתו הארוכה בקונגרס, שם הוא היה ידוע בגישתו הקפדנית ובכנותו.

המחויבות של רייברן לשלם בעצמו את הוצאותיו, גם כאשר היה יכול להסתמך על כספי הממשלה, הייתה עוד עדות לתחושת החובה שלו. לדוגמה, כאשר ביקר בתעלת פנמה, במקום שתהיה לממשלה לכסות את הוצאותיו, רייברן שילם מכיסו. הירושה שלו, ששווייה היה כמעט 300,000 דולר, הציגה נכסים צנועים למדי, בעיקר קרקעות וכמות קטנה של כסף בחשבונות בנק, מה שמעיד על אורח חיים פשוט ואתי.

הפגישות של "ועדת החינוך" של רייברן היו מופת בין עמיתיו, וסיפקו מקום לשיחות לא פורמליות וישירות על פוליטיקה ומדיניות. מפגשים פרטיים אלה, שהתנהלו בדרך כלל לאחר שעות העבודה, לא היו רק על פוליטיקה, אלא גם הזדמנות להיפגש ולשתות בורבון תוך שיחה חברית ומשחק פוקר. הפגישות הלא רשמיות האלה היו כל כך ידועות, עד שהן כללו דמויות חשובות כמו סגן הנשיא הארי טרומן, שקיבל ב-12 באפריל 1945, במהלך אחת מהפגישות הללו, שיחת טלפון שאמרה לו לבוא מיד לבית הלבן, שם נודע לו שפרנקלין ד. רוזוולט מת וכעת הוא נשיא ארצות הברית.

רייברן, טבע את המונח "חגורת השמש" והיה תומך נלהב בהקמת הכביש המהיר 66 ובחיבור בין "חגורת הקור" ל"חגורת השמש". הכביש נמתח במקור דרומה משיקגו, דרך אוקלהומה, ולאחר מכן פנה מערבה מטקסס לניו מקסיקו ואריזונה לפני שהסתיים בחוף בסנטה מוניקה, קליפורניה. הוא ראה בפרויקטים לאומיים של תשתיות כאמצעי חשוב לחיבור ולחיזוק המדינה, וראה את יצירת מערכות תחבורה לאומיות כמו מערכת הדרכים הבין-מדינתיות כגורם משמעותי.

ההבדל בסגנונות הלבוש שלו, מכנסים מחויטים בוושינגטון די. סי. ועד לבוש פשוט יותר במחוז הבית שלו בטקסס, שיקף גם את היכולת שלו לאזן בין הדמות הפוליטית שלו לבין שורשיו והבנתו את בוחריו. השימוש במנהג זה על ידי פוליטיקאים אחרים, כמו רונלד רייגן, מעיד על כך שגישתו של רייברן לשלב בין החיים הציבוריים לאישיים השפיעה על פוליטיקאים רבים.

הביטוי "חמור יכול לדפוק אסם, אבל צריך נגר כדי לבנות אחד" תופס את הגישה הפרגמטית של רייברן לפוליטיקה. ההכרה שלו במאמץ הנדרש כדי לבנות משהו משמעותי, במקום פשוט להרוס או לבקר, שיקפה את הגישה שלו לניהול פוליטי קונסטרוקטיבי.
[שמאל|ממוזער| היושב ראש רייברן יושב ממש מאחורי הנשיא [ג'ון פיצג'רלד קנדי|ג'ון פ. קנדי בתצלום זה ב-25 במאי 1961, שבו נראה קנדי מכריז על תוכנית אפולו.]]
ביתו בטקסס, הידוע כיום כמוזיאון בית סם רייבורן, הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית של ארצות הברית. בשנת 1957 הקדיש רייברן את הספרייה והמוזיאון של סם רייברן בבונהם בסגנון ספרייה נשיאותית כדי לשמר את זכרו. מוזיאון בית סם רייברן בטקסס ומוזיאון וספריית סם רייברן משמשים כתשורות ארוכות טווח למורשתו. שני המוסדות הללו שומרים על זכרו ותרומותיו לפוליטיקה האמריקאית, ומבטיחים כי עבודתו ועקרונותיו ימשיכו להוות השראה לדורות הבאים. 

### חיים אישיים ומותו
רייברן התחתן בתחילה עם מטזה ג'ונס (1901–1982),  אחותו של חבר הקונגרס מטקסס וחברו של רייברן, ג'ון מרווין ג'ונס. הם התכתבו במשך תשע שנים, ובזמן החתונה רייברן היה בן 45 ומטזה הייתה בת 26.  נישואיהם ב-1927 הסתיימו לאחר מספר חודשים בלבד; הביוגרפים ד. ב. הארדמן ודונלד ק. בייקון שיערו כי לוח הזמנים העמוס של רייברן וחיי הרווקות הארוכים שלו, בשילוב עם דעותיהם השונות של בני הזוג על אלכוהול, תרמו לקרע ביניהם. תיק הגירושים של בית המשפט בבונהאם, טקסס, לא נמצא מעולם, ורייברן נמנע מלדבר על נישואיו הקצרים. ב-2014 דיווחה סוכנות הידיעות אסושייטד פרס על קיומו של מכתב שרייברן כתב למטזה לאחר מותו של אביה ביוני 1926. 
[ימין|ממוזער| טקס הלוויה של סם רייברן בבונהאם, טקסס. יושבים בשורה הראשונה משמאל לימין הנשיאים לשעבר [טרומן ואייזנהאואר, הנשיא קנדי וסגן הנשיא (והנשיא לעתיד) ג'ונסון.]]
בשנת 2016, פרסם ה-*Plano Star Courier* כתבה על מאמר מתוך הגיליון של אוקטובר 2016 של Southwestern Historical Quarterly (ירחון מדעי המפורסם על ידי האגודה ההיסטורית של טקסס) שפרס את סיפורה של "חברתו של סם רייברן", אישה בשם מרגרט פאלון (פגי) פאלמר, אלמנתו של התובע הכללי לשעבר, א. מיטשל פאלמר, ויחסיה הקרובים עם רייברן. 

בשנת 1956, רייבורן הוטבל בכנסיית הבפטיסטים הפרימיטיביים, הידועה גם בשם כנסיית הבפטיסטים הישנה או כנסיית הבפטיסטים "הסוואר".

אחת מהחרטות הגדולות והכואבות ביותר של רייברן היה שלא היו לו ילדים, או כפי שאמר בציטוט מתוך הביוגרפיה The Path to Power של רוברט קרו, על לינדון ג'ונסון, "ילד בהיר שיער שייקח אותו לדוג".

רייברן מת מסרטן הלבלב ב-16 בנובמבר 1961  בגיל 79 ולאחר מותו הוענק לו עיטור מדליית הזהב של הקונגרס. הלווייתו בבונהאם, טקסס, הייתה אירוע מרשים בו השתתפו חברים רבים, בעיקר הנשיא ג'ון פ. קנדי, הנשיאים לשעבר הארי ס. טרומן ודוויט אייזנהאואר, וסגן הנשיא (והנשיא לעתיד) לינדון ב. ג'ונסון. מאות חברי קונגרס ומכובדים רבים נוספים השתתפו בהלוויה. הנשיא קנדי שימש כנושא ארון כבוד. עד מותו, כיהן רייברן כיושב ראש בית הנבחרים במשך כמעט פי שניים יותר מכל קודמיו.

סם רייברן היה חבר קרוב של פרופסור טארטר, מורה לסדנאות עץ במכללת המורים של מזרח טקסס (כיום אוניברסיטת טקסס A&M במזרח טקסס) ושם לו חדר משלו בבית משפחת טארטר בעת ביקוריו במחוז. הבית הזה עומד עד היום ברחוב מונרו 1910, קומראס, טקסס.

רייברן היה צאצא של ג'ורג' וולר, קצין מיליציה ממלחמת העצמאות ממחוז הנרי, וירג'יניה, וכיהן כנשיא כבוד של סניף קולונל ג'ורג' וולר של בני המהפכה האמריקאית.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי טנסי
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת טקסס A&M
קטגוריה:יושבי ראש בית הנבחרים של ארצות הברית
קטגוריה:מנהיגי המיעוט בבית הנבחרים של ארצות הברית
קטגוריה:מעוטרי מדליית הזהב של הקונגרס
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1882
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1961