open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
דיוקן אדוארד השישי (ויליאם סקרוטס, 1550)

**דיוקן אדוארד השישי** (ויליאם סקרוטס, המפטון קורט, 1550) הוא ציור שמן גוף-מלא של המלך אדוארד השישי, המיוחס לצייר הפלמי ויליאם סקרוטס. הדיוקן נחשב לאחד הדיוקנאות הרשמיים החשובים ביותר של אדוארד, והוא נוצר ככל הנראה בשנת 1550, בתקופת משא ומתן לנישואי המלך עם בתו הבכורה של אנרי השני, מלך צרפת. הדיוקן נרכש על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1882 ונמצא באוסף המלכותי הבריטי. היצירה מוצגת בארמון המפטון קורט.

## תיאור הדיוקן
הציור מציג את אדוארד השישי בעמידה, בתוך חדר שיש. הוא לובש תלבושת שחורה רקומה בזהב ומכנסיים תואמים, וחובש כובע משובץ אבני חן ללא נוצת יען. בידו הימנית הוא אוחז בכפפות, ובידו השמאלית בקצה חגורתו. קומפוזיציה זו שימשה כבסיס לגרסאות נוספות של דיוקן המלך, ונחשבת לדימוי הרשמי המרכזי של אדוארד מתקופת שלטונו.
[250px|ממוזער|ימין|[דיוקן אדוארד השישי (ויליאם סקרוטס, 1546–1547)|הדיוקן במוצג בוינדזור]]
## ייחוס
הדיוקן מיוחס לוויליאם סקרוטס, שפעל באנגליה בין השנים 1537–1553. מדובר בגרסה איכותית של טיפוס דיוקן אשר התפתח סביב שנת 1550.

## הקשר היסטורי
הדיוקן נוצר ככל הנראה בתקופת משא ומתן לנישואין בין אדוארד השישי לאליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת, בת הבכורה של אנרי השני, מלך צרפת.
הציור הפך לדימוי רשמי ומזוהה של אדוארד, ונוצרו ממנו גרסאות רבות.

## דיוקנאות המלך: השוואה בין דיוקן וינדזור לדיוקן המפטון קורט
שני דיוקנאות רשמיים של אדוארד השישי, המיוחסים לוויליאם סקרוטס, מציגים את המלך הצעיר בתקופות שונות של שלטונו, ומשקפים טיפוסים שונים של תדמית מלכותית. הדיוקן מטירת וינדזור (1546–1547) מציג את אדוארד בטרם הוכתר למלך, לבוש בגלימת סאטן חומה רקומה בזהב ומרופדת בפרוות לינקס, כשהוא עומד בחלל קלאסי ולצדו עמוד עם תבליט של מרקוס קורטיוס. לעומת זאת, הדיוקן מארמון המפטון קורט (סביבות 1550) מתאר את אדוארד כבר כמלך מכהן, בלבוש שחור רקום בזהב, בכובע משובץ תכשיטים וללא נוצת יען, כשהוא ניצב בחלל שישי מלא, בגוף מלא. הקומפוזיציה של דיוקן זה שימשה בסיס לגרסאות רבות ונחשבת לדימוי הרשמי המרכזי של המלך.

## הערות שוליים

קטגוריה:דיוקנאות גברים
קטגוריה:דיוקנאות של משפחת המלוכה הבריטית
קטגוריה:ילדים בציור
דיוקן אדוארד השישי (ויליאם סקרוטס, 1546–1547)

**דיוקן אדוארד השישי** הוא ציור שמן המיוחס לצייר הפלמי ויליאם סקרוטס, שנעשה ככל הנראה זמן קצר לפני עלייתו של אדוארד השישי לכס המלכות האנגלי בינואר 1547. היצירה מציגה את יורש העצר הצעיר בהופעה מלכותית מוקפדת בסביבה קלאסית, ומשקפת את מעמדו כיורש חוקי לבית טיודור. הדיוקן שמור באוסף המלכותי הבריטי ומוצג בטירת וינדזור.

## תיאור הדיוקן
הציור מתאר את הנסיך אדוארד רגע לפני עלייתו לכס המלכות. הוא לובש גלימת סאטן חומה עם שרוולים תלויים, קישוטי קטיפה, רקמת זהב ודיפון מפרוות לינקס. תכשיט התלוי על צווארו כולל את סמל נסיך ויילס – כתר מלכותי ושלוש נוצות.
[250px|ממוזער|ימין|[דיוקן אדוארד השישי (ויליאם סקרוטס, 1550)|דיוקן מאוחר יותר של אדוארד השישי מאת ויליאם סקרוטס]]
הרקע כולל עמוד קלאסי שעל בסיסו תבליט של הגיבור הרומאי עם הכתובת MARCUS. CVRCIVS. ROMAN[VS] (מרקוס קורטיוס, רומאי). מבעד לחלון ניתן לראות פארק צבאים ובית האנטסדון שבהרטפורדשייר, מקום שהותו של אדוארד בין מאי ליולי 1546.

## אזכור ביצירה מאוחרת
הדיוקן הזה שימש השראה לדיוקן מאוחר יותר של אדוארד, שנוצר בסביבות 1550 בסדנת סקרוטס. מהציור של וינדזור נלקחו אלמנטים כגון הכובע בעל הנוצה והרקמה המוזהבת.

## ייחוס ושימור
הציור מיוחס לסקרוטס בשל הדמיון לדיוקן מקביל של "אליזבת הראשונה כנסיכה" - הפאנלים של שני הציורים נבנו בצורה דומה, וישנה אפשרות כי מקורם באותו עץ.

בשנת 1734 תיאר ג'ורג' ורטו כי הדיוקן היה במקור חצי־גוף בלבד, אך הורחב מאוחר יותר לגוף מלא באופן "גרוע ולא מדויק". עד שנת 1813 קיצצו את התוספות, והפאנל הוקטן מכל צדדיו.

## היסטוריית רכישה ובעלות
הציור ככל הנראה הוזמן על ידי המלך הנרי השמיני. הוא תועד לראשונה ברשימת האוסף המלכותי בארמון וייטהול בשנת 1547, נרשם שוב בגלריה המלכותית בשנת 1639, ונמכר לאחר מכן ב־8 בדצמבר 1649 במחיר של עשר לירות שטרלינג. לאחר השבת המלוכה ב־1660, הדיוקן הושב לאוסף המלכותי, ותועד שוב בשנת 1688. בשנת 1819 הוא תואר כתלוי ב־King’s Closet שבטירת וינדזור.

## הערות שוליים

קטגוריה:ציורים באוסף המלכותי של הממלכה המאוחדת
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-16
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:דיוקנאות גברים
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:דיוקנאות של משפחת המלוכה הבריטית
קטגוריה:ילדים בציור
גמר גביע העולם למועדונים 2025

**גמר גביע העולם למועדונים 2025** היה המשחק האחרון של גביע העולם למועדונים 2025, המהדורה ה-21 של טורניר גביע העולם למועדוני כדורגל. המשחק נערך ב-13 ביולי 2025 באצטדיון מטלייף שבאיסט רתרפורד, ניו ג'רזי, ארצות הברית.

במשחק ניצחה צ'לסי בתוצאה 3–0 מצמד שערים של קול פאלמר ושער של ז'ואאו פדרו, וזכתה בטורניר כולו.

## בחירת האצטדיון
האצטדיון שנבחר לארח את משחק הגמר הוא אצטדיון מטלייף שבאיסט רתרפורד, ניו ג'רזי, ארצות הברית, הנמצא כ-5 מייל (8 ק"מ) מערבית לניו יורק. פיפ"א הכריזה על הבחירה באצטדיון ב-28 בספטמבר 2024.

אצטדיון מטלייף עתיד לארח גם את גמר מונדיאל 2026 ביולי 2026. מאז פתיחתו בשנת 2009, משמש האצטדיון כאצטדיון הבית של קבוצות ניו יורק ג'איינטס וניו יורק ג'טס מה-NFL.

## הדרך לגמר

## מהלך המשחק

### הרכבים

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:גביע העולם בכדורגל לקבוצות
קטגוריה:משחקי כדורגל
קטגוריה:ניו ג'רזי
קטגוריה:תחרויות כדורגל ב-2025
קטגוריה:תחרויות כדורגל בארצות הברית
קטגוריה:תחרויות כדורגל בין-לאומיות למועדונים
קטגוריה:2025 בארצות הברית
יוג'יני סודרברג

**יוג'יני ריבקין סודרברג** **פרלס** (בשוודית: **Eugenie Söderberg**, לעיתים קרויה הניה, אבגניה, 25 במרץ 1903 - 9 בינואר 1973) הייתה סופרת ועיתונאית אמריקאית, ילידת היידלברג, גרמניה. היא נודעה בדאגתה העמוקה לסוגיות של נשים, אליהן התייחסה ברומנים ובסיפורים הקצרים שלה.

## שנים ראשונות
נולדה ב-1903 בגרמניה. אביה, אלכסנדר שלום שלמה ריבקין, מהגר יהודי-רוסי שלמד פילוסופיה ואמה פרידה (פרלמן) ריבקין. הוריה התחתנו ברוסיה, עברו להיידלברג בגרמניה שם נולדו שני ילדיהם הראשונים, חזרו לתקופה קצרה לרוסיה לטפל באמו של האב שחלתה, שם נולדו שלושת הילדים הצעירים ולאחר מכן, ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה התמקמו בשוודיה שם התבסס האב כתעשיין.

סודרברג הייתה הבכורה מבין חמישה אחים ואחיות. אחיה היו: עמינדב-זאב (עמי) ריבקין (1904 - 1980), חנה ריבקין-בריק (1908 - 1970), צלמת מפורסמת שידועה בעיקר בזכות סדרי "ילדי העולם" שצילמה, אשתו של דניאל בריק, היא זו שהייתה חברתה הקרובה ביותר לאורך כל חייה, יוסף ריבקין (1909 - 1965) היה סופר ואיש תרבות שוודי, נשוי לאסתר (פטרסון) ריבקין שגם היא הייתה סופרת ומתיתיהו (מותיה) ריבקין (1911 - 1970).

בית משפחת ריבקין שגשג כמרכז תרבותי, ומשך אליו דמויות ספרותיות מפורסמות מסקנדינביה ומחוצה לה. אביה שהיה פילוסוף, מרצה וכותב סיפורים קצרים ברוסית וביידיש תמך בנטיותיה האמנותיות של בתו הבכורה ועודד אותה לעסוק בספרות ובעיתונות.

## קריירה
בשנות ה-30 עבדה סודרברג כסופרת יוצרת והתפרנסה כעורכת, עיתונאית וכתבת בעיתונים בשוודיה ביניהם "דגנס ניהטר" ו"ברלינגסקה טידנדה" . היא זכתה להצלחה מיידית בשנת 1930 עם הרומן הראשון שלה, "מפעל הסטודנטים" (Studentfabriken). היצירה תורגמה לארבע עשרה שפות.

בשנת 1940 הגיעה סודרברג לארצות הברית ככתבת בעיתונים סקנדינביים. עם נישואיה הפכה לאזרחית אמריקאית והמשיכה לכתוב ספרות ובעיתונות, תוך סיקור תיאטרון, מוזיקה ואמנים אמריקאיים.

ב-1961 יצא ספרה "מוקיהנה מהוי" שהיה שיתוף פעולה שלה ושל אחותה. עבור צילומי הספר וכתיבתו שהו האחיות יחד חודשים ארוכים בהוואי. ב-1965 התפרסם הרומן השלישי שלה "הבן שלי הוא שלי" (Min Son är Min).

## חיים אישיים ומותה
בשנת 1928 היא נישאה לסופר הצעיר  בנו של . לאחר שנתיים בלבד של נישואין, בעלה התאבד בשנת 1931.

ב-1942, לאחר הגעתה לארצות הברית, נישאה לסוחר האמנות הידוע וחוקר אפלטון  שהיה אלמן עם ילדים מנישואיו הקודמים. השניים התגוררו במנהטן.

לסודרברג לא נולדו ילדים.

הסופרת נפטרה ב-9 בינואר 1973, בגיל שישים ותשע. היא נפטרה בביתה וגופתה נשרפה למחרת.

## קישורים חיצוניים
* יבגניה סדרברג, קולה של שוודיה הדמוקרטית, ⁨⁨דבר⁩, 17 ינואר 1945⁩
* ,  - מאמר לאחר פטירת אחותה

## הערות שוליים

קטגוריה:מהגרות משוודיה לארצות הברית
קטגוריה:מהגרים משוודיה לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים ממוצא רוסי-יהודי
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1903
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1903
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1973
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1973
קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון

**קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון** (בצרפתית: ***Cromwell découvrant le cercueil de Charles Ier***, או בקצרה ***Cromwell et Charles Ier***) הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הצרפתי פול דלארוש, שנוצר בשנת 1831. היצירה מוצגת במוזיאון לאמנות יפה שבעיר נים , צרפת.

## תהליך היצירה
לצורך ציור היצירה, דלארוש הסתייע בדגם שכלל דמויות מגבס אשר הוכנו על ידי מעצבי תפאורה מאופרת פריז. סקיצה מקדימה של ראשו של קרומוול שנעשתה על ידו נשמרה עד היום. ידוע גם כי דלארוש ערך תיעוד מקיף בנוגע ללבושו של קרומוול, על מנת להבטיח דיוק היסטורי בפרטי ההופעה.

## נושא היצירה
[ממוזער|300x300 פיקסלים| "[קרומוול עם ארונו של צ'ארלס הראשון" (דלקרואה, 1831): קרומוול המודאג, שנתקל בטעות בארון, חושף את ראשו, שומר מרחק, ואינו בטוח אם להתקרב או לעזוב.]]
הציור מתאר סצנה דרמטית מתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, ובה אוליבר קרומוול פותח את ארונו של המלך צ'ארלס הראשון  בארמון וייטהול כדי לבחון את גופתו הערופה. למרות עוצמת הרגע, מדובר באגדה ולא באירוע היסטורי מתועד – מיתוס שעוּצב על ידי ההיסטוריון פרנסואה גיזו, אשר אף תיאר את קרומוול מרים את ראשו הכרות של המלך. בעבודותיהם של וולטר סקוט וויקטור הוגו מופיעים עימותים ספרותיים בין קרומוול לצ'ארלס, שעשויים היו לשמש השראה לדלארוש. בהערות שצירף לסלון של פריז בשנת 1831, ציטט דלארוש מתוך *ארבעת הסטיוארטים* מאת שאטובריאן (1828), שבו קרומוול הגאה משתכנע כי הראש מנותק מהגוף ומעיר שהאיש בעל המבנה המרשים היה יכול לחיות עוד שנים רבות.

ואולם, קרומוול בציורו של דלארוש אינו חושף את מצבו הנפשי בקלות. הוא בוחן את הגופה המוארת בעוצמה – עם הראש שחובר מחדש והפצע האדום הבוהק – במבט קודר ומאופק. הדו־משמעות הפסיכולוגית ביצירה מאפשרת לצופה לפרש את דמותו של קרומוול כלוקה בצער או כמתענג על ניצחונו, ואת צ'ארלס – כקדוש מעונה או כעיקש מובס.

ציורו של דלארוש עורר באופן בלתי נמנע זיכרונות מהוצאתו להורג של המלך לואי השישה עשר בשנת 1793 במהלך המהפכה הצרפתית, בעיקר על רקע הזעזועים שעדיין פקדו את צרפת בעקבות מהפכת יולי של 1830. שאלת ההשוואה לימי ההווה עמדה ברקע – גם אם דלארוש עצמו הכחיש כל כוונה פוליטית מוצהרת. המשורר והפובליציסט היינריך היינה לא היה היחיד שתהה: אם צ'ארלס הראשון מייצג את לואי השישה־עשר, האם קרומוול הוא בבואה של נפוליאון?

ברמה רחבה יותר, היינה ראה ביצירה ביטוי לעימות היסטורי-עולמי בין עקרון הירושה (כפי שמיוצג בדמותו של צ'ארלס) לבין עקרון הכשירות או ההצטיינות (כפי שמתגלם בדמותו של קרומוול).

## קבלה וביקורת
ציור ההיסטוריה הנאו-קלאסי-רומנטי של דלארוש התקבל בתגובות מעורבות בסלון של פריז בשנת 1831, שם הציג לא פחות מארבע יצירות. מתוך כולן, דווקא *קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון* משכה את מרב תשומת הלב והקהל. הצלחתה נבעה ככל הנראה מהשילוב שבין משיכה למקבריות לבין תחושת שותפות בחציית טאבו – רצח מלך. 

המבקר אוראס דה וייל-קסטל פרסם ביקורת מהללת על היצירה, בעוד שחברו ויקטור שולשר העריך דווקא את הרעיון שמאחוריה יותר מאשר את איכותה האסתטית. באותה שנה הגיב אז'ן דלקרואה באמצעות ציור משלו שהתייחס לנושא – אך בצורה שונה בתכלית: דמות מהססת של קרומוול בציור קטן בפורמט אקוורל.

ביקורת שלילית יותר על *קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון* מופיעה גם בכתיבתם של שארל בודלר ותאופיל גוטייה, שהתייחסו לגופה בציור בגיחוך – "אותו זוג עצמות שנראה כמו נרתיק לכינור".

קטגוריה:צ'ארלס הראשון מאנגליה באמנות
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:ציורי היסטוריה
קטגוריה:ייצוגים תרבותיים של אוליבר קרומוול
קרומוול עם ארונו של צ'ארלס הראשון

**קרומוול עם ארונו של צ'ארלס הראשון** הוא ציור בצבעי מים מצופה חלקית משנת 1831 בערך, מאת הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה, שכיום נמצא במחלקה לאמנויות גרפיות של הלובר בפריז .

## רקע והקשר היסטורי
היצירה צוירה כתגובה לציורו של פול דלארוש "קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון", שהוצג בסלון של פריז בשנת 1831 – הסלון הראשון שהתקיים לאחר מהפכת יולי ועלייתו לשלטון של לואי פיליפ, מלך הצרפתים. באותו סלון הוצגה גם יצירתו הידועה של אז'ן דלקרואה, "החירות מובילה את העם". שתי היצירות התבססו על תיאור בדיוני מאת פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, בו אוליבר קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון לאחר הוצאתו להורג.

יצירתו של דלארוש לא ביקשה לתעד אירוע היסטורי, אלא לשמש אלגוריה פוליטית ורגשית – בעיקר ביחס למהפכה הצרפתית ולהוצאתו להורג של לואי השישה עשר. קרומוול בציורו נתפס לעיתים כהשתקפות של נפוליאון בונפרטה, ודמותו של צ'ארלס כמהדדת את זכרו של המלך המוצא להורג. מעבר לביטוי של נוסטלגיה למשטר הישן, שאף דלארוש לגשר ביצירתו בין הסגנון הנאו-קלאסי של אנגר לבין הסערה הרגשית של הרומנטיקה הדלקרואית.
[ימין|ממוזער| [קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון, דלארוש]]

## תגובת דלקרואה
**תגובת דלקרואה וביקורת אמנותית**

אז'ן דלקרואה לא היה היחיד שמתח ביקורת על יצירתו של פול דלארוש *קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון* – כתב העת הסאטירי הבריטי *Punch* אף פרסם בשנת 1852 פרודיה על הציור, שכונתה *לואי נפוליאון מתבונן בגופתה של החירות*. במכתב ששלח דלקרואה לידידו הצייר פול וֶה, הוא הסביר שבחר ליצור גרסה משלו לנושא בטכניקת אקוורל דווקא כדי לבטא התנגדות מהותית לגישתו של דלארוש.

בעוד שדלקרואה חיקה במידת מה את הריאליזם ההיסטורי של דלארוש, הוא עשה זאת בפורמט מינימליסטי – ציור קטן באקוורל במקום קנבס מונומנטלי – והוסיף לו את הרגשנות הרומנטית האופיינית לו, שביקשה לעורר הד רגשי לעבר במקום לשחזרו באופן דידקטי.

בניגוד לדלארוש, שהציב את קרומוול במרכז הסצנה, בחר דלקרואה לתאר אותו כדמות מורכבת ומתלבטת, שנקלעה לזירה במקרה. גישה זו הציבה את קרומוול בקצה התמונה, כאילו גילה את הארון באקראי. סגנון האקוורל מזכיר את עבודותיו של ריצ'רד פארקס בונינגטון, חברו של דלקרואה, כולל הווילון התיאטרלי שמרחף מעל ראשו של צ'ארלס – תוספת דרמטית וסמלית כאחת.

**המשך הקריירה של דלארוש וגורל יצירתו של דלקרואה**

פול דלארוש התעלם מהביקורת שנמתחה על *קרומוול פותח את ארונו של צ'ארלס הראשון* והציג את דמותו של קרומוול שוב ביצירה *צ'ארלס הראשון נעלב על ידי חייליו של קרומוול*, שנחשפה בשנת 1836. אולם הפעם התקבל הציור בזלזול כה חריף מצד המבקרים, עד שדלארוש חדל לחלוטין מלהציג את יצירותיו בסלון של פריז, וכמעט שלא הציג גם מחוצה לו.

לעומת זאת, יצירתו של דלקרואה – אותה גרסה קטנה באקוורל – זכתה להיסטוריה מורכבת. בדצמבר 1942 היא נרכשה מאת רפאל ז'רארד תמורת 8,750 רייכסמרק (שווה ערך ל-175,000 פרנק צרפתי) עבור מוזיאון פולקוונג שבעיר אסן, גרמניה. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1948, הוחזרה היצירה לצרפת כחלק מהגל הראשון של החזרת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים ויצאו מדיסלדורף. עם שובה לצרפת, הוקצתה היצירה לאוסף מוזיאון הלובר.

## ביבליוגרפיה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:צ'ארלס הראשון מאנגליה באמנות
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:אז'ן דלקרואה
קטגוריה:דיוקנאות של משפחת המלוכה הבריטית
קטגוריה:ציורי היסטוריה
קטגוריה:ייצוגים תרבותיים של אוליבר קרומוול
המשרד הפדרלי לשיכון, פיתוח עירוני ובנייה (גרמניה)

**המשרד הפדרלי לשיכון, פיתוח עירוני ובנייה** (בגרמנית: **Bundesministerium für Wohnen, Stadtentwicklung und Bauwesen**; בקיצור: **BMWSB**) הוא משרד פדרלי בגרמניה האחראי על פיתוח מדיניות דיור, כולל קידום דיור בר השגה, תכנון ופיתוח עירוני, התחדשות עירונית, בנייה ציבורית ופיקוח על תקני בנייה. מושבו של המשרד בבון ובברלין.  המשרד הפדרלי לבנייה התקיים כמשרד עצמאי בין השנים 1949–1998, והוקם מחדש בשנת 2021.

## היסטוריה
המשרד הוקם לראשונה בשנת 1949 תחת השם "המשרד הפדרלי לשיקום" (*Bundesministerium für Wiederaufbau*), ושמו שונה בשנת 1950 ל"המשרד הפדרלי לבניית דירות". בשנת 1961 שונה שוב שמו ל"המשרד הפדרלי לענייני שיכון, פיתוח עירוני ותכנון אזורי". ב-1965 התקבל השם "המשרד לענייני שיכון ופיתוח עירוני", ובשנת 1969 הוחלפו מונחי השם ל"המשרד לפיתוח עירוני ולשיכון". בשנת 1972 נקבע השם "המשרד הפדרלי לתכנון אזורי, בנייה ופיתוח עירוני", שנותר עד לפירוקו בשנת 1998.

ביולי–דצמבר 1972 כיהן לאוריץ לאוריצן (SPD) כשר הבינוי, הדואר והתחבורה במקביל, אם כי שלושת המשרדים נותרו מופרדים מבחינה ארגונית. השרה הראשונה שכיהנה במשרד הייתה גרדה הסלפלט (1990–1991).

באוקטובר 1998, במסגרת ממשלתו הראשונה של הקנצלר גרהרד שרדר, מוזג המשרד למשרד התחבורה הפדרלי, והוקם המשרד הפדרלי לתחבורה, בנייה ושיכון (*BMVBW*), בראשות פרנץ מינטפרינג (SPD).

בין השנים 2013–2018 הופקד תחום הבנייה בידי המשרד הפדרלי להגנת הסביבה (*BMUB*), ומ-2018 עד 2021 עבר לאחריות המשרד הפדרלי לענייני פנים (*BMI*).

בהחלטה ארגונית מיום 8 בדצמבר 2021, ביום השבעתו של הקנצלר אולף שולץ, הוקם מחדש המשרד כגוף עצמאי, והועברו אליו סמכויות ממשרד הפנים הפדרלי: בתחומי הבנייה, הכלכלה בענף הבנייה, בינוי פדרלי, פיתוח עירוני, תוכניות עירוניות, מדיניות מגורים, תכנון אזורי, מדיניות אזורית ותכנון מדינתי.

המשרד ליווה את תהליך הבחירה למיקום מרכז העתיד ל"אחדות גרמנית וטרנספורמציה אירופית". בפברואר 2023 נבחרה העיר האלה שעל נהר זאלֶה כאתר המיועד.

## מבנה
המשרד כולל ארבע מחלקות, בפיקוח מטה הנהלה האחראי לתכנון, תיאום ותקשורת:

* מחלקה Z – עניינים כלליים ומנהליים
* מחלקה W – שיכון וכלכלת נדל"ן
* מחלקה S – פיתוח עירוני ותכנון אזורי
* מחלקה B – מדיניות בנייה, ענף הבנייה, פרויקטים פדרליים

## הערות שוליים

קטגוריה:משרדי ממשל פדרליים בגרמניה
קרומוול בטירת וינדזור

**קרומוול בטירת וינדזור** הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי אז'ן דלקרואה, שבוצע בשנת 1828, וכיום נמצא בגלריה הנס, אוסף פרטי בהמבורג.

## תיאור היצירה
דלאקרואה מתאר את אוליבר קרומוול ברגע של התבוננות פנימית ושקיעה במחשבות, כאשר לצדו תלוי ציור של יריבו, המלך צ'ארלס הראשון. הסצנה ממחישה את הקרע שבין המלוכה לבין הרפובליקנים ואת הדילמות המוסריות שבמוקד התקופה. טירת וינדזור שימשה את קרומוול הן כמטה צבאי והן ככלא, דבר שמעניק משמעות נוספת לסצנה המתוארת.

אחת מהנקודות הבולטות בציור היא הופעתה של דמות מעורפלת מאחורי קרומוול. יש המשערים כי מדובר ברוחו של צ'ארלס הראשון, בבנו צ'ארלס השני, או בדמות סמלית אחרת. נוכחותה, לצד ההתעלמות של קרומוול ממנה, עשויה לרמז על אזהרה או מסר מוסרי לגבי עתידו של שלטון הרפובליקה באנגליה.

### סגנון ואפיון אמנותי
הציור מאופיין בסגנון הרומנטי של דלאקרואה, עם שימוש ריאליסטי בצבעי שמן וטכניקות שמבליטות את ההבעה האנושית והדרמה הנפשית. דרך הסצנה האינטימית מצליח האמן להמחיש קונפליקט אישי שהוא גם פוליטי והיסטורי.

### הקשר ליצירתו של דלאקרואה
"קרומוול בטירת וינדזור" הוא חלק ממספר יצירות של דלאקרואה בהשראת ההיסטוריה והספרות האנגלית. בין יצירות אלו בולטת גם *[[המלט]] והורציו בבית הקברות*, אשר מבוססת על מחזהו של ויליאם שייקספיר. בניגוד ליצירה זו, שעוסקת בדמות ספרותית, הציור של קרומוול מתמקד באישיות היסטורית אמיתית ובאירועים שהתרחשו בפועל.

## הערות שוליים

קטגוריה:אז'ן דלקרואה
קטגוריה:צ'ארלס הראשון מאנגליה באמנות
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:דיוקנאות של משפחת המלוכה הבריטית
קטגוריה:ציורי היסטוריה
קטגוריה:ייצוגים תרבותיים של אוליבר קרומוול
נתנאל לובל

**בנט נתנאל לובל** (באנגלית: **Bennet Nathaniel Lubell**; 15 באוגוסט 1916 – 17 בספטמבר 2006), היה סיף יהודי-אמריקאי, פעמיים סיים במקום רביעי בשתי אולימפיאדות עם נבחרת ארצות הברית ואלוף ארצות הברית (1948). הוא השתתף ב-3 אולימפיאדות (לונדון 1948, הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).

## ביוגרפיה
לובל נולד וגדל בניו יורק למשפחה יהודית. הוא התאמן במועדון הסייפים של מנהטן . 

### 1948
באולימפיאדת לונדון הוא סיים במקום 33 ברומח אישי ובמקום רביעי ברומח קבוצתי. הנבחרת האמריקאית כללה עוד סייף יהודי נוסף דניאל בוקנץ. 

### 1951
ב שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה 1951 הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב ברומח קבוצתי ובחרב קבוצתי, מדליית כסף בדקר קבוצתי ומדליית ארד ברומח אישי.

### 1952
באולימפיאדת הלסינקי הוא סיים במקום 13 ברומח אישי ובמקום 7 ברומח קבוצתי. הנבחרת האמריקאית כללה עוד ארבעה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, דניאל בוקנץ, הרולד גולדסמית' וביירון קריגר.

### 1956
באולימפיאדת מלבורן הוא סיים במקום רביעי ברומח קבוצתי. הנבחרת האמריקאית כללה עוד ארבעה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, דניאל בוקנץ, הרולד גולדסמית' וביירון קריגר.

בשנים 1962–1966 אימן ב ובשנות ה-70 שימש כנשיא מועדון הסייפים של מנהטן.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אמריקאים ילידי מדינת ניו יורק
קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:סייפים יהודים אמריקאים
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת לונדון (1948)
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת הלסינקי (1952)
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת מלבורן (1956)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת לונדון (1948)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת הלסינקי (1952)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת מלבורן (1956)
קטגוריה:סייפים אמריקאים
קטגוריה:סייפים אולימפיים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי הסיטי קולג' של ניו יורק
קטגוריה:ניו יורק: ספורטאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1916
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2006
ידין טננבוים

סמל **ידין טננבוים** (ז' באלול תשי"ד, 5 בספטמבר 1954 – י"א בתשרי תשל"ד, 10 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שלחם ונהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור המופת על גבורתו בזירה הדרומית.

## ביוגרפיה
ידין טננבוים נולד ב-1954 לצבי ורבקה טננבוים, דור חמישי ליואל משה סלומון. גדל והתחנך בתל אביב וכבר בצעירותו בלט בכישרון המוזיקלי שלו והיה החלילן הראשון והסולן בתזמורת הנוער של עיריית תל אביב והשתתף במסגרתה בקונצרטים מחוץ לישראל. למד אצל אורי טפליץ, ניגן גם בתזמורת הגדנ"ע וזמן מסוים היה לו גם הרכב משלו. הוא השתתף בסרט "לאן נעלם דניאל וקס?" כחלילן הראשי במנגינות בסרט. בהגיעו לגיל גיוס הוצע לו להיות חלילן בתזמורת צה"ל, אבל הוא דחה את ההצעה ובחר להתגייס לחיל השריון.

גויס לצה"ל בנובמבר 1972 והוכשר כאיש צוות בטנק שוט ולאחר מכן יצא לקורס מפקדי טנקים. עקב פרוץ מלחמת יום הכיפורים לא סיים את הקורס ונשלח, ביחד עם עוד שלושה טנקים, להיות חלק מכוחות צה"ל שניסו לבלום את ההתקפה המצרית. טננבאום נהרג ב-7 באוקטובר 1973, במהלך קרב הבלימה. בתחילה הוכרז כנעדר ולאחר מכן כחלל צה"ל שמקום קבורתו לא נודע ורק לאחר מכן נמצאה גופתו. לאחר נפילתו קיבל את עיטור המופת על אותו הקרב.

הוא נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.

הקלטות של נגינתו יצאו לאור ב-1975 בתקליט "החליל שלא נדם – קטעים לחליל בביצוע ידין טננבוים", בהוצאת הד ארצי. לזכרו יצר המלחין האמריקאי לאונרד ברנשטיין את היצירה "חליל". בנוסף ידין מונצח בהיכל התרבות בתל אביב בפסל של הפסלת בתיה לישנסקי.

## קישורים חיצוניים
* 
* קטעי נגינה בחליל של ידין (החליל שלא נדם), באתר הגבורה
* קטעי נגינה של ידין טננבוים, באתר יוטיוב

## הערות שוליים

קטגוריה:חללי צה"ל במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:מעוטרי עיטור המופת במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הצבאי קריית שאול
קטגוריה:חיילי חיל השריון במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1954
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1973
אליס פינו

**אליס פינו** (בצרפתית: **Alice Finot**; נולדה ב-9 בפברואר 1991) היא אתלטית צרפתייה, אלופת אירופה (רומא 2024) ומקום רביעי במשחקים האולימפיים (פריז 2024) בריצת 3000 מטר מכשולים, וסגנית אלופת אירופה באולם (טורון 2021) בריצת 3000 מטר.

## ביוגרפיה
### 2021
#### סגנית אלופת אירופה באולם בריצת 3000 מטר
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 8:46.54 דקות, אחרי איימי-אלואיז מרקובץ (8:46.43 דקות) ולפני וריטי אוקנדן (8:46.60 דקות), שתיהן מהממלכה המאוחדת.

### 2022
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום עשירי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:21.40 דקות. בשלב המוקדמות  קבעה שיא צרפת חדש של 9:14.34 דקות.

### 2023
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא צרפת חדש של 9:06.15 דקות.

### 2024
#### אלופת אירופה בריצת 3000 מטר מכשולים
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:16.22 דקות, לפני גזה פליציטאס קראוזה מגרמניה (9:18.06 דקות) ואליזבת בירד מהממלכה המאוחדת (9:18.39 דקות).

#### מקום רביעי במשחקים האולימפיים ושיא אירופה
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום רביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אירופה חדש של 8:58.67 דקות.

## שיאים אישיים
### אצטדיון
* ריצת 3000 מטר מכשולים: 8:58.67 דקות (2024), **שיא אירופה**

### אולם
* ריצת 3000 מטר: 8:44.47 דקות (2023)

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אתלטיות צרפתיות
קטגוריה:אתלטיות באולימפיאדת פריז (2024)
קטגוריה:משתתפות צרפתיות באולימפיאדת פריז (2024)
קטגוריה:רצות 3000 מטר מכשולים
קטגוריה:רצות 3000 מטר
קטגוריה:אלופות אירופה באתלטיקה
קטגוריה:צרפתיות שנולדו ב-1991
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1991
וליד עסאף

**וליד מחמוד מוחמד עסאף** (מכונה גם **אבו עלאא**; בערבית: **وليد عساف**; 17 בדצמבר 1960 – 25 במאי 2025) היה מהנדס חשמל, פוליטיקאי ושר בממשלות הרשות הפלסטינית. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה למאבק בגדר ההפרדה ובהתנחלויות בין השנים 2015 ל-2021.

## ביוגרפיה
וליד נולד בכפר לאקף שבמחוז קלקיליה שבצפון מערב הגדה המערבית ב-17 בדצמבר 1960. הוא סיים את לימודי התיכון ב-1980 וקיבל את התואר הראשון שלו בהנדסת חשמל מ, פקיסטן בשנת 1986. בהמשך עבד כמהנדס בסוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים (אונר"א) וכמנהל הבקרה הטכנית והתדרים במשרד התחבורה של הרשות הפלסטינית.

עסאף נמנה עם מייסדי איגוד המהנדסים הפלסטיני, והיה חבר בסדרה של ועדות ומשלחות, ובהן המשלחת הפלסטינית לפרלמנט של מועצת אירופה. על פעילותו במסגרת הפת"ח הוא ריצה עונשי מאסר שהצטברו עד קרוב לשש שנים בכלא הישראלי.

במערכת הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית (2006) הוא זכה במושב מטעם פת"ח במחוז הבחירה קלקיליה, ולאחר מכן השתתף במספר ועדות. ב-16 במאי 2012 מונה לכהן כשר החקלאות בממשלה ה-14 של הרשות הפלסטינית בראשות סלאם פיאד והמשיך בתפקיד זה גם בממשלת חמדאללה הראשונה וממשלת חמדאללה השנייה עד ל־2 ביוני 2014.

ב-23 במרץ 2015 מונה לראש הוועדה למאבק בגדר ההפרדה ובהתנחלויות, במקומו של המחבל והפוליטיקאי הפלסטיני זיאד אבו עין. הוא התפטר ב־31 במרץ 2021 במטרה להתמודד בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית שתוכננו להיערך ב-2021, אך חזר לתפקידו בעקבות דחיית הבחירות. עם זאת, עלו נגדו גם טענות לשחיתות וגניבת כספים, ובשל כך הוא פרש סופית ב-13 בדצמבר באותה שנה.

במסגרת תפקידו זה היה עסאף ממובילי המאבק הפלסטיני בח'אן אל-אחמר וטען כי מדובר ב"טיהור אתני", ובין היתר עוכב על ידי צה"ל בדרכו לכפר. הוא נאבק גם בתוכניות להרחבת הבנייה במעלה אדומים. במקרים בהם נהרס ביתו של מחבל, עסאף התייצב לתמוך והודיע כי ידאג למבנה חלופי עבור המשפחה.

באחת ההפגנות בהן השתתף במהלך תפקידו, נפצע באוזנו מירי כדור גומי.

מת ב-25 במאי 2025.

היה נשוי ואב לשלושה בנים: עלאא, מוחמד ונור.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטאות בפקיסטן
קטגוריה:שרי ממשלת הרשות הפלסטינית
קטגוריה:פוליטיקאים פלסטינים
קטגוריה:פעילי פת"ח
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1960
קטגוריה:פלסטינים שנפטרו ב-2025
צ'ארלס הראשון בציד

**צ'ארלס הראשון בציד** (בצרפתית: **Le Roi à la chasse**) הוא דיוקן שמן על בד של המלך צ'ארלס הראשון מאנגליה, מאת הצייר אנתוני ואן דייק, המתוארך לסביבות שנת 1635 ונמצא כיום במוזיאון הלובר בפריז. הציור מציג את צ'ארלס בלבוש אזרחי, עומד לצד סוס כאילו במהלך מנוחה מציד, באופן שמתואר בלובר כ"פשרה עדינה בין נונשלנטיות אריסטוקרטית לבין ביטחון מלכותי".

ואן דייק נותן ביטוי מלא לסגנונו הטבעי: "צ'ארלס מוצג במראה טבעי לחלוטין של ריבונות אינסטינקטיבית, בהקשר בלתי פורמלי במכוון, שבו הוא משוטט בנונשלנטיות כזו, עד שבמבט ראשון הוא נראה כאציל יליד הטבע יותר מאשר כמלך אנגליה". הציור, שגודלו 266 על 207 ס"מ, מציב את דמותו של צ'ארלס בצבעים בהירים בצדו השמאלי של הבד, בולטת על רקע כהה ועל רקע משרתים מוצלים וסוס תחת עץ בצדו הימני; כובעו הכהה מונע מהשמיים להחוויר את פניו.

צ'ארלס מצויר כשהוא אינו רכוב על הסוס, עומד כמי שמשקיף על נחלתו ועל הים שמעבר (ייתכן שמדובר במצר סולנט עם האי וייט באופק). ראשו מופנה מעט, ופניו חורצות חיוך מזלזל וקמוץ, הנראה אף מעט מריר. המלך היה ידוע ברגישותו לגובהו הנמוך, והציור מפצה על כך באמצעות נקודת מבט נמוכה, שממקמת את הצופה כמתבונן מלמטה כלפי מעלה אל המלך. כתובת לטינית החקוקה על סלע בפינה הימנית התחתונה מבססת את זכויותיו כמלך: *Carolus. I. REX Magnae Britanniae* ("צ'ארלס הראשון, מלך בריטניה הגדולה") – הצהרה פוליטית בזמנה, רק 32 שנה לאחר שאביו, ג'יימס הראשון, איחד את כתרי סקוטלנד ואנגליה והכריז על עצמו כמלך בריטניה הגדולה, וכמעט 70 שנה לפני שחקיקת חוקי האיחוד יצרה את הממלכה המאוחדת באופן חוקי.

צ'ארלס לבוש כג'נטלמן אצילי: כובע רחב שוליים בסגנון קאבלייר, עגיל דמעת-זהב, מעיל סאטן כסוף מבריק, מכנסיים אדומים, ומגפיים מעור עם שוליים מופשלות – כולו נראה כמי שנח במהלך יום ציד. הוא חגור בחרב, כשיד אחת נשענת בנונשלנטיות על מקל הליכה, והיד השנייה מונחת על מותניו ואוחזת בכפפותיו – כסמל לריבונותו וביטחונו. בציור נראים גם נער צעיר, וכן סוכן רכישת היצירות ומקורבו של המלך, אנדימיון פורטר, האוחז בסוס. הסוס נראה כמשפיל את ראשו בהכנעה כלפי המלך.

בשלוש שנות כהונתו כצייר החצר הראשי של אנגליה, הספיק ואן דייק ליצור שני דיוקנאות רכובים נוספים של צ'ארלס בשריון: צ'ארלס הראשון עם מר דה סנט אנטואן, שבו מתלווה אליו מדריך הרכיבה פייר אנטואן בורדון, סניור דה סן-אנטואן; ו-*הדיוקן הרכוב של צ'ארלס הראשון*, שבו מוצג המלך כשליט פילוסופי הרואי, המתבונן בהרהור על ממלכתו.

צ'ארלס שילם לואן דייק 100 לירות שטרלינג עבור הציור בשנת 1638 – אף שהאמן דרש בתחילה 200 לירות – אך הציור אינו מוזכר ברשימת האוסף המלכותי לאחר הוצאתו להורג של צ'ארלס בשנת 1649. עד 1738 הציור כבר היה בצרפת, והרוזנת מאדאם דו בארי מכרה אותו ללואי השישה עשר בשנת 1775.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:סוסים באמנות
קטגוריה:דיוקנאות גברים
קטגוריה:צ'ארלס הראשון מאנגליה באמנות
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:דיוקנאות של משפחת המלוכה הבריטית
קטגוריה:אנתוני ואן דייק: ציורים
טימורלנגיה

**טימורלנגיה** (שם מדעי: ***Timurlengia***) הוא סוג של דינוזאור תרופוד הקרוב לטירנוזאוריים שחי במרכז אסיה במשך הקרטיקון שלפני 92 עד 90 מיליון שנה מזמננו, במשך הטורון. סוג זה תואר למדע בשנת 2016 בידי החוקר סטיבן ל. ברוסאט וצוותו ונכלל בו מין בודד - **Timurlengia euotica**, שמשמעו מלטינית: "בעל אוזניים טובות" עקב בדיקות טומוגרפיה ממוחשבת שהעידו שיכל לקלוט צלילים בתדר נמוך.

הדינוזאור נקרא על שם השליט הכובש המונגולי-טורקי טימור לנג, אשר ייסד את האימפריה הטימורית, מאחר שמאובניו התגלו באוזבקיסטן, שם שלט טימור.

## תיאור
דינוזאור זה היה קרוב רחוק של הטירנוזאוריים, אך היה עתיק וקטן יותר והוא דמה בעיקר לאאוטירנוס, לסטוקסוזאורוס ולשיוגואנלונג (*Xiongguanlong*) ואולי גם למורוס. 

הממצאים שלו היו ידועים לראשונה מגילוי ב-1944 של חוקרים סובייטים בתצורה "Bissekty Formation" שבאוזבקיסטן במדבר קיזילקום. עם זאת העצמות הראשונות שנלקחו תוארו ב-2004 כחלק מבסיס המוח (Neurocranium) ואלה סווגו כסוג נפרד רק ב-2016.

הממצאים היו שייכים לפרט באורך של כ-3-4 מטרים ומשקל של 170-270 ק"ג בקירוב. עם זאת נראה שהיה פרט צעיר יחסית שכן פרט נוסף שהתגלה היה מעט גדול יותר, מה שאולי מוכיח שהיה פרט צעיר שלא הגיע לגודל מלא. 

הדינוזאור היה בעל גפיים ארוכות וחזקות ומבנה ראש ולסתות ארוכות וחזקות. המאפיינים העיקריים שלו היו מבנה של עצם עורף ארוכה בצורת יהלום שהשתפלה למטה והכילה אזור אוזן פנימית גדולה מאוד עם תעלות רחבות, בדומה לחלל האוזן של ינשופים. בשל כך הדינוזאור היה בעל שמיעה חזקה ורגישה לצלילים נמוכים וייתכן שצד בעיקר בלילה. כמו כן ייתכן שהשתמש בקולות בתדר נמוך כדי לתקשר.

## הערות שוליים

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-2016
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי סטיבן ל. ברוסאט
קטגוריה:טירנוזאורים
קטגוריה:דינוזאורים שחיו בקרטיקון עליון באסיה
קטגוריה:מאובני טקסונים שתוארו ב-2016
יורופאלש

**יוּרוֹפָאלְשׁ** (באנגלית: **Eurofalsh**) היא להקת מופעי ליפסינק ישראלית, הפועלת מאז 1999 ומופיעה, לרוב באופן הומוריסטי, עם שירי אירוויזיון וקדמי אירוויזיון ממדינות שונות. הלהקה נחשבת לחלק מהתרבות הגאה ותרבות האירוויזיון בישראל, ומופיעה בקביעות במועדונים בתל אביב, לצד הופעות אורח בפסטיבלים ואירועים בארץ ובעולם.

## היסטוריה
הלהקה הוקמה במאי 1999 על ידי ערן לונה, חובב אירוויזיון ישראלי. לונה סיפר בראיון כי נהג לרקוד במועדוני לילה בתל אביב לצלילי שירי אירוויזיון, כשהוא משחזר את תנועות ההופעות. כאשר הבחין כי אחרים מנסים להצטרף אך אינם מכירים את התנועות, הוא הזמין אותם לביתו להתאמן מול מסך הטלוויזיה וללמוד את התנועות - ולאחר מכן ביצעו אותן יחד במועדון. עם הזמן היוזמה הפרטית הפכה להרכב קבוע המופיע על במה מדי שבוע במועדונים וברים תל אביביים - תחת השם "יורופאלש".

המועדון הראשון בו הופיעה הלהקה בקביעות היה ה"אאוט", ולאחריו היא הופיעה ב"יהושע בר", "אוויטה", "לימה לימה" ו"כולי עלמא". כיום הלהקה מופיעה מדי יום ראשון בבר ה"קאלאס". בנוסף להופעות הקבועות מופיעה הלהקה גם בהופעות חד-פעמיות בארץ ובחו"ל, לעיתים במסגרת אירועים מיוחדים או פסטיבלים. ההופעות כוללות ליפסינק לשירים מכל שנות האירוויזיון והקדם-אירוויזיון, בליווי תלבושות תיאטרליות, פאות, ריקודים, ושיח עם הקהל.

הרכב הלהקה השתנה לאורך השנים, אך תמיד היא שמרה על גרעין קבוע של חברים. לצד ההרכב הקבוע, מופיעים מעת לעת גם משתתפים אורחים, המשתלבים בחלק מהמופעים.

## שם הלהקה
שם הלהקה הוא הלחם של המילים "Euro" (מלשון אירוויזיון) ו"פאלש" – מונח להט"בי בעברית וביידיש המתאר חיקוי או דבר מדומה.

## סרט תיעודי
בשנת 2012 שודר ב-Yes דוקו סרט תיעודי בשם **"יורופאלש"** בבימוים של דניאלה איזנמן ורועי עברון. הסרט תיעד את חברי הלהקה לאורך מספר שבועות, ועסק בשגרת חייהם מחוץ לבמה, בהתמודדות עם חייהם האישיים ובחיבתם יוצאת הדופן לאירוויזיון. הסרט מציג את הדינמיקה בין החברים, את הקשר לקהל ואת הפער שבין הזהות הבימתית למציאות היומיומית. הסרט התמודד בשנת 2013 בציריך בתחרות סרטים גאים בפסטיבל Pink Apple .

## פעילות ואירועים מרכזיים
הלהקה הופיעה לאורך השנים באירועים ופסטיבלים שונים בישראל ובחו"ל:
* הופעה ביורוקלאב בדיסלדורף בשנת 2011
* הופעות כלהקת הבית של היורוקלאב במועדון ה-Vega שבקופנהגן בשנת 2014
* הופעה ביורוקלאב וביורו-ווילג' בווינה בשנת 2015
* הופעה באירוע רשמי בבית השגריר הקנדי בישראל בשנת 2016
* הופעות על במת ה-Pride Park ובמועדון ה-Elsker באוסלו בשנת 2016
* הופעה במועדון התיאטרון בתל אביב בפברואר 2019
* הופעה בכפר האירוויזיון בתל אביב במסגרת אירועי אירוויזיון 2019
* מסיבות "דראגוויזיון" כחלק מליין מסיבות "דראג-ברנץ'"
* הופעות במסגרת מפגשי מועדון מעריצי האירוויזיון הישראלי (OGAE ישראל)

## קהילה והשפעה
ה"יורופאלש" מזוהה עם קהילת הלהט"ב הישראלית, וללהקה קהל קבוע של חובבי אירוויזיון המלווה אותה לאורך השנים. מופעיה נחשבים למוקד מפגש תרבותי עבור חברי הקהילה, ולאירוע של בידור ונוסטלגיה סביב תחרות האירוויזיון.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 
* הסרט "יורופאלש" ב-IMDb
* הסרט "יורופאלש" - חלק 1, באתר YouTube
* הסרט "יורופאלש" - חלק 2, באתר YouTube
* הסרט "יורופאלש" - חלק 3, באתר YouTube
* הסרט "יורופאלש" - חלק 4, באתר YouTube

## הערות שוליים

קטגוריה:אירוויזיון
קטגוריה:להט"ב בישראל
קטגוריה:להקות בידור ישראליות
הרולד גולדסמית'

**הרולד "הל" דייוויד גולדסמית**' (באנגלית: **Harold "Hal" David Goldsmith**; 20 ביולי 1930 – 13 במרץ 2004), היה סיף יהודי-אמריקאי, סיים במקום רביעי באולימאפידת (מלבורן 1956) עם נבחרת ארצות הברית. הוא השתתף ב-3 אולימפיאדות (הלסינקי 1952, מלבורן 1956 ורומא 1960) ופעמיים ברציפות אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (1955 ו-1959) ברומח אישי.

## ביוגרפיה
הרולד גולדסמית' נולד בגנזונגן  (שבהמשך סופחה לעיירה פלסברג ) במדינת הסן שבגרמניה בשם **הנס גולדשמידט** למשפחה יהודית. בשנת 1938 ברח עם משפחתו לניו יורק. הוא התאמן במועדון הסייפים של מנהטן . הוא למד בתיכון סטאיווסנט בניו יורק. ושירת כקצין בצבא ארצות הברית.

### 1952
באליפות המכללות של ארצות הברית שנערכה בשנת 1952 הוא זכה במדליית זהב ברומח אישי.

באולימפיאדת הלסינקי הוא סיים במקום 7 ברומח קבוצתי. הנבחרת האמריקאית כללה עוד ארבעה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, דניאל בוקנץ, נתנאל לובל וביירון קריגר.

### 1955
ב שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו 1955 הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב ברומח אישי ומדליית כסף ברומח קבוצתי.

### 1956
באולימפיאדת מלבורן הוא סיים במקום 17 ברומח אישי ובמקום רביעי ברומח קבוצתי. הנבחרת האמריקאית כללה עוד ארבעה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, דניאל בוקנץ, נתנאל לובל וביירון קריגר.

### 1959
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בשיקגו, אילינוי 1959 הוא זכה בשתי מדליות זהב וכסף, ברומח אישי וברומח קבוצתי.

### 1960
באולימפיאדת רומא הוא סיים במקום חמישי ברומח קבוצתי. הנבחרת האמריקאית כללה עוד שלושה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, דניאל בוקנץ ויוג'ין גלזר.

## חיים אישיים
בשנת 1956 הוא נישא לדל-רן מילנר ונולדו לו שני בנים. בשנת 1964 הם עברו להתגורר בארדסלי, ניו יורק . בשנת 1991 עברו להתגורר בצ'ילמרק, מסצ'וסטס .

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מהגרים מגרמניה לארצות הברית
קטגוריה:סייפים אמריקאים
קטגוריה:סייפים יהודים אמריקאים
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת הלסינקי (1952)
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת מלבורן (1956)
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת רומא (1960)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת הלסינקי (1952)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת מלבורן (1956)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת רומא (1960)
קטגוריה:סייפים אולימפיים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי תיכון סטייווסנט
קטגוריה:בוגרי הסיטי קולג' של ניו יורק
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1930
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2004
לאה מאייר

**לאה מאייר** (בגרמנית: **Lea Meyer**; נולדה ב-16 בספטמבר 1996) היא אתלטית גרמנייה, סגנית אלופת אירופה (מינכן 2022) בריצת 3000 מטר מכשולים.

## ביוגרפיה
### 2021
#### סגנית אלופת אירופה באולם בריצת 3000 מטר
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיימה במקום 15 בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:05.13 דקות.

באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 22 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:33.00 דקות.

### 2022
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום 28 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:30.81 דקות.

#### סגנית אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:15.35 דקות, אחרי לואיזה גגה מאלבניה (9:11.31 דקות) ולפני אליזבת בירד מהממלכה המאוחדת (9:23.18 דקות).

### 2024
#### אלופת אירופה בריצת 3000 מטר מכשולים
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיימה במקום תשיעי בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:27.85 דקות.

#### מקום רביעי במשחקים האולימפיים ושיא אירופה
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום עשירי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:09.59 דקות, לאחר שבשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 9:14.85 דקות.

### 2025
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ סיימה במקום שביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:55.62 דקות.

## שיאים אישיים
### אצטדיון
* ריצת 3000 מטר מכשולים: 9:09.59 דקות (2024)

### אולם
* ריצת 3000 מטר: 8:40.96 דקות (2025)

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אתלטיות גרמניות
קטגוריה:אתלטיות באולימפיאדת טוקיו (2020)
קטגוריה:רצות באולימפיאדת טוקיו (2020)
קטגוריה:אתלטיות גרמניות באולימפיאדת טוקיו (2020)
קטגוריה:אתלטיות באולימפיאדת פריז (2024)
קטגוריה:משתתפות גרמניות באולימפיאדת פריז (2024)
קטגוריה:רצות 3000 מטר מכשולים
קטגוריה:רצות 3000 מטר
קטגוריה:גרמניות שנולדו ב-1996
שטן קטן שלי

**שטן קטן שלי** (באיטלקית: **Il piccolo diavolo**, באנגלית: **The Little Devil**) הוא סרט קומדיה איטלקי משנת 1988, בבימויו ובכיכובו של רוברטו בניני.

## עלילה
הסרט עוקב אחר דמותו של השטן הקטן (בניני), יצור שובב ופראי שמגולם מתוך גופה של אישה במהלך טקס גירוש שדים. הכומר שמבצע את הטקס, האב מאורו (וולטר מתאו), נאלץ להתמודד עם השטן שנשאר בעולם הפיזי לאחר שחרורו. השניים יוצאים למסע מוזר ומצחיק ברחבי איטליה, כשבמהלכו מתפתח ביניהם קשר אנושי מפתיע.

## שחקנים
* **רוברטו בניני** – השטן הקטן  
* **וולטר מתאו** – האב מאורו  
* **ניקולטה בראסקי** – ויקטוריה  
* **סטפניה סנדראלי** – אישה בבית המלון  
* **ג'יימס קגן** – הפסיכיאטר

## ביקורת
הסרט זכה להצלחה מסחרית באיטליה והציג את סגנון ההומור הייחודי של בניני. הוא נחשב לאחת מהיצירות שתרמו לביסוס מעמדו כקומיקאי איטלקי מוביל בסוף שנות ה-80.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:סרטים איטלקיים
קטגוריה:סרטי 1988
קטגוריה:סרטי קומדיה
קטגוריה:סרטים באיטלקית
ביאטריצ'ה גראנו

**ביאטריצ'ה גראנו** (באנגלית: **Beatrice Grannò**; נולדה ב-6 במאי 1993) היא שחקנית ומדבבת איטלקייה. היא ידועה בעיקר ממשחקה את מיה בסדרת ה-HBO: הלוטוס הלבן.

## ביוגרפיה
ביאטריצ'ה גראנו נולדה במאי 1993 ברומא, איטליה. היא למדה באקדמיה למוזיקה בפראטו שבטוסקנה וסיימה את לימודי המשחק East 15 בלונדון בשנת 2016.

את הקריירה שלה החלה בהופעת בכורה בטלוויזיה בסדרה האיטלקית הקומית "דון מטאו" מ-2014 בכיכוב טרנס היל, בתור ולנטינה.

ב-2018 היא כיכבה בצוות של המיני-סדרה האיטלקית "Il capitano Maria" של ראי 1 בתור לוסיה גוארה. כמו כן גילמה את סירי בסדרה "School Hacks" מאותה שנה.

בשנת 2019 גילמה גרנו את תפקידה הראשי הראשון בסרט "Wonder When You'll Miss Me" בתור אמנדה. היא גם שיחקה באותה שנה בסרט "Tornare" ובסרט הטלוויזיה: "Enrico Piaggio: An Italian Dream".

בשנת 2020 היא כיכבה בתפקיד ראשי של קרלה ארדנגו בסרט הדרמה האיטלקי: "The Time of Indifference" (זמן האדישות), שנכתב בהשראת הספר "Gli indifferenti" של אלברטו מורביה. כמו כן היא כיכבה בסדרת הדרמה הרפואית "Doc – Nelle tue mani", של ערוץ Rai 1 בתור האחות קרולינה פנטיל.

בשנת 2022, גראנו קיבלה תפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת ה-HBO המצליחה, "הלוטוס הלבן" בתור הזמרת מיה.

ב-2024 שיחקה את דניאלה בדרטה הרומנטית הבדיונית "Daniela Forever", לצד הנרי גולדינג.

ב-2025 דיבבה את ג'יה חברתו של בן (שון גיאמברון) בעולם היורה: תאוריית הכאוס.

## פילמוגרפיה
**סרטים**:
*2019 - Wonder When You'll Miss Me - אמנדה.
*2019, Tornare - אליס מקנליס בגיל 18.
*2019, Enrico Piaggio: An Italian Dream - סוזאנה ונוצ'י.
*2020, The Time of Indifference - קרלה אנדנגו.
*2021, Security - מריה ספאזי.
*2023, Cattiva coscienza - לוסיה.
*2024, Daniela Forever - דניאלה.

**סדרות טלוויזיה**:
*2014, Don Matteo - ולנטינה.
*2018, Il capitano Maria - לוסיה גוארה.
*2018, School Hacks - סירי.
*2020-הווה, Doc – Nelle tue mani - קרולינה פאנטי
*2021, Zero - אנה ריצ'י
*2022, הלוטוס הלבן - מיה
* 2025, עולם היורה: תאוריית הכאוס - ג'יה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה איטלקים
קטגוריה:מדבבות איטלקיות
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1993
מרג' א-זוהור

**מרג' א-זוהור** (בערבית: مرج الزهور) הוא כפר לבנוני בנפת חאצביא, השייכת למחוז א-נבטיה. הכפר נקרא קודם אל-ד'אניבה והוא שוכן באחו שופע ורחב ידיים, שמעליו, בכמה כיוונים, נבנו עשרות בתים מפוארים. הוא נמצא במרחק של 100 ק"מ מביירות, בירת לבנון. בגובה 820 מטר מעל פני הים והוא משתרע על שטח של 649 דונם.

מרג' אל-זוהור הוא הכפר האחרון בחלקו הצפוני של מחוז חאצביא, ומכאן קיבל את שמו המקורי, אל-ד'ניבה. בתחילת שנות ה-60 הגישו תושבי הכפר בקשה למשרד הפנים הלבנוני לשנות את שמו למרג' אל-זוהור (עמק הפרחים). בכפר מספר רב של תושבים שהיגרו לארצות הברית ולאוסטרליה וחזרו (כ-75 אחוז מ-2,500 תושביו).
## היסטוריה
בתחילת מלחמת לבנון הראשונה, ב-8 ביוני 1982, נכבש הכפר ללא התנגדות על ידי הצבא ישראלי במהלך הקרבות בגזרה המזרחית. האזור היה בשליטה ישראלית במשך שלוש שנים עד לנסיגת ישראל לאזור רצועת הביטחון, ביוני 1985.
קו גבול רצועת הביטחון שבשליטה ישראלית נקבע כקילומטר מדרום לכפר שחזר אז להיות תחת שליטה לבנונית. על הכביש הראשי מדרום לכפר הוקם מעבר גבול זומריא ומעליו מוצב של צבא דרום לבנון בשם "מגל" שחלש על הכפר וסביבתו.

ב-17 בדצמבר 1982 החליטה מממשלת ישראל לגרש 415 פעילי חמאס ללבנון. המגורשים הוסעו באוטובוסים למעבר זומריא, אך סירבו להמשיך בדרכם ונשארו בשטח הפתוח סמוך למרג' א-זוהור. ב-18 בדצמבר 1992, לפנות בוקר, חסם צבא לבנון את הכביש במקום ומנע מהמגורשים, לעבור לשטח שבשליטתה של לבנון. ממשלת לבנון הודיעה על סירובה לאפשר למגורשים להיכנס לתוך תחומי המדינה. ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי, שר החוץ ושר ההגנה הצהירו מספר פעמים כי נתנו לצבא לבנון הוראות ברורות לא לאפשר למגורשים לעבור את המחסום. המגורשים מצדם הביעו תמיכה בממשלת לבנון. עבד אל-עזיז א-רנתיסי, שהיה לדובר המגורשים, אמר: "אנחנו נישאר כאן, וייתכן שמקום זה ייהפוך למחנה פליטים חדש בדרום לבנון. אנחנו נישאר בעיר האוהלים הזאת כמה זמן שידרש לישראל להחזיר אותנו לבתינו"; והוסיף כי "אם לא תאפשר להם ישראל לחזור לבתיהם, הם ייצטרפו לשורות החזבאללה".

מזג האוויר היה חורפי ומושלג, המגורשים לנו בשטח ובעשרות אוהלים שסופקו להם על־ידי הצלב האדום. הארגון גם העביר להם מעילי גשם, מזרנים, אוכל, מים, תנורי חימום ובישול לשימושם. כוחות צה״ל בגזרה הועמדו בכוננות גבוהה, הסיורים באזור מעבר זומריה הוגברו במטרה לחסום ניסיון של אנשי החמאם לשוב לשטח הנתון לשליטת צה"ל וצד״ל. המגורשים נשארו בשטח כמה חודשים עד שהורשו לשוב לגדה המערבית ורצועת עזה, בכמה שלבים, במהלך 1993.

## תחבורה
הכפר ממוקם על הכביש הראשי A7 המחבר בין אזור הבקאע וכביש ביירות–דמשק בצפון לעיירה מרג' עיון בדרום.
## הערות שוליים

קטגוריה:מחוז א-נבטיה: יישובים
קטגוריה:לבנון: ערים
בנחמין דומינגס

**בנחמין דומינגס** (בספרדית: **Benjamín Domínguez**; נולד ב-19 בספטמבר 2003 בלה פלאטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת בולוניה 1909 מהסרייה א'.

## קריירת מועדונים
דומינגס גדל במחלקת הנוער של חימנסיה לה פלאטה, ובשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית. הוא ערך 81 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.

ב-28 באוגוסט 2024 חתם בבולוניה 1909 מהסרייה א'.
## תארים
קופה איטליה (1): 2024/2025

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:כדורגלנים ארגנטינאים
קטגוריה:קשרי כדורגל ארגנטינאים
קטגוריה:כדורגלני חימנסיה לה פלאטה
קטגוריה:כדורגלני בולוניה
קטגוריה:ארגנטינאים שנולדו ב-2003
ראמל רוס

**ראמל רוס** (באנגלית: **RaMell Ross**; נולד ב-15 במאי 1982) הוא קולנוען, צלם, סופר ואקדמאי אמריקאי. יצירתו עוסקת בעיקר בחיים של הקהילה האפרו-אמריקאית בדרום ארצות הברית, תוך שימוש בגישות ניסיוניות ותיעודיות.

## ביוגרפיה
רוס נולד בפרנקפורט, גרמניה, וגדל בפיירפקס, וירג'יניה. בשנת 2005 סיים תואר ראשון באנגלית וסוציולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם שיחק גם בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה. לאחר מכן השלים תואר שני באמנות וצילום בבית הספר לעיצוב רוד איילנד.

בשנת 2009 עבר לגרינסבורו, אלבמה, שם עבד כמאמן כדורסל ומורה לצילום. החיים בדרום העמוק השפיעו רבות על יצירתו האמנותית והתיעודית. מאז 2016 משמש כמרצה לאמנות חזותית באוניברסיטת בראון.

## קריירה קולנועית
סרט הביכורים של רוס, "Hale County This Morning, This Evening", שיצא בשנת 2018, הוא סרט תיעודי ניסיוני המתאר את חיי היומיום של הקהילה האפרו-אמריקאית במחוז הייל, אלבמה. הסרט זכה בפרס חבר השופטים לסרט תיעודי בפסטיבל הסרטים סאנדנס, בפרס פיבודי, והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר ולפרס אמי.

בשנת 2019 הציג את הסרט הקצר "Easter Snap", המתעד טקס שחיטה מסורתי, בפסטיבל סאנדנס.

בשנת 2024 יצא סרטו העלילתי הראשון, "נערי ניקל", עיבוד לרומן של קולסון וייטהד. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל טלורייד ופתח את פסטיבל הסרטים של ניו יורק. הוא זכה לשבחים רבים, כולל פרס הבמאי הטוב ביותר מטעם איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר.

## תערוכות ואמנות חזותית
רוס הציג את עבודותיו במוסדות אמנות מובילים, בהם מוזיאון האמר בלוס אנג'לס, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי., והמוזיאון לאמנות דרומית בניו אורלינס. בשנים 2021–2022 הוצגה תערוכת יחיד שלו, "Spell, Time, Practice, American, Body", במוזיאון אוגדן.

## פרסים והוקרה

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:במאי קולנוע אמריקאים
קטגוריה:צלמים אמריקאים
קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ג'ורג'טאון
קטגוריה:כדורסלני אוניברסיטת ג'ורג'טאון
קטגוריה:בוגרי בית הספר לעיצוב של רוד איילנד
קטגוריה:סגל אוניברסיטת בראון
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1982
חכמת אל-היג'רי

**חִכְּמַת סַלְמַאן אל-הִיגְ'רִי** (בערבית: **حكمت سلمان الهجري**; נולד ב-9 ביוני 1965) הוא מנהיג רוחני מוביל בקרב הדרוזים בסוריה, ונחשב לדמות דתית וחברתית בולטת במחוז א-סווידא.

## ראשית חייו
אל-היג'רי נולד ב-9 ביוני 1965 בוונצואלה, שם עבד אביו באותה תקופה. לאחר מכן חזר עם משפחתו לסוריה, השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים, ובשנת 1985 נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת דמשק, וסיים אותם בשנת 1990.

## מנהיגות רוחנית
בשנת 2012 ירש את מקומו של אחיו אחמד כמנהיג הרוחני של העדה הדרוזית לאחר מותו של האחרון בתאונת דרכים. תפקיד זה עבר בירושה במשפחתו מאז המאה ה-19. כהונתו לוותה בפילוג בתוך ההנהגה הדתית הדרוזית, כאשר סיעתו התמקמה בעיירה קנטה, ואילו השיח'ים חמוד אל-חנאווי ויוסף ג'רבו הובילו קבוצה נפרדת במקאם עין א-זמאן שבעיר א-סווידא.

בתחילה נודע אל-היג'רי כתומך במשטרו של בשאר אל-אסד, דבר שפגע בפופולריות שלו בתוך העדה הדרוזית. עם פרוץ המרד בסוריה, הופעל עליו לחץ להביע עמדה נחרצת נגד המשטר, במיוחד לאחר שכוחות הביטחון הרגו מפגינים. ב-25 בינואר 2021 נודע כי ראש המודיעין הצבאי הסורי, לוּאַי אל-עלי, העליב אותו בשיחת טלפון בעקבות מעצר תושב מא-סווידא, מה שעורר סערה ציבורית והפגנות באזור. באפריל של אותה שנה, בפגישה חשאית עם משלחת צבאית רוסית, דחה אל-היג'רי את המשך שלטונו של אסד, מתוך מטרה למנוע פילוג במדינה, לאפשר את חזרת העקורים, ולהתחיל בשיקום המדינה.

לאחר נפילת משטר אסד ב-8 בדצמבר 2024, קרא אל-היג'רי לדיאלוג לאומי כולל בפיקוח בין-לאומי, לצורך הקמת ממשלת מעבר שתייצג את כל מגזרי החברה הסורית. בריאיון טלוויזיוני בינואר 2025, טען כי "מוקדם מדי" לדבר על פירוק מנשק, והגדיר זאת כ"בלתי מקובל לחלוטין" כל עוד לא קמה מדינה ונכתבה חוקה המבטיחה זכויות. בפברואר 2025, פרסם הצהרה המדגישה את אחדות סוריה כעם וכארץ, ודחה כל מגמה בדלנית או ניסיון לשלב מחדש גורמים מושחתים במוסדות המדינה. הוא קרא להקמת ממשל אזרחי-טכנוקרטי, שאינו תלוי באתניות, דת או פוליטיקה, והזהיר מפני איבוד הכיוון הלאומי לאחר נפילת המשטר.

אל-היג'רי הביע עמדות מעורבות כלפי נשיא סוריה הזמני אחמד א-שרע. בהצהרה מוקלטת במרץ 2025, הכחיש כל זיקה פוליטית לממשלת סוריה, תיאר אותה כקיצונית וטען כי היא מבוקשת לדין הבין-לאומי. הוא האשים את השלטונות בניסיון ללבות מתחים בא-סווידא באמצעות מינוי אישים בלתי פופולריים לייצוג המחוז. הוא גם סירב להכיר בהצהרה החוקה החדשה, וכינה אותה "בלתי הגיונית". ביולי 2025, בעיצומם של עימותים בין דרוזים לבדואים, הזהיר את כוחות המשטר מלהתערב בא-סווידא. לאחר כניסת כוחות ממשלתיים, קרא ללוחמים הדרוזים "להתנגד למתקפה הברברית בכל האמצעים". מאוחר יותר פנה לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ליורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן ולמלך ירדן עבדאללה השני בבקשה "להציל את א-סווידא". ב-16 ביולי הכריזה ממשלת סוריה על הפסקת אש, בתיאום עם הנהגת הדת הדרוזית של השייח'ים חנאווי וג'רבו. אל-היג'רי דחה את ההסכם, וטען כי הוא נכפה על ידי "כנופיות חמושות המתיימרות להיות ממשלה". לאחר נסיגת כוחות המשטר, דווח כי לפחות 50 אזרחים בדואים נטבחו בידי קבוצות דרוזיות המזוהות עם אל-היג'רי.

## הערות שוליים

קטגוריה:אנשי דת דרוזים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת דמשק
קטגוריה:דרוזים סורים
קטגוריה:סורים שנולדו ב-1965
טלגנטה (פרובינציה)

**פרובינציית טלגנטה** (בספרדית: **Provincia de Talagante**) היא אחת משש הפרובינציות באזור המטרופולין של סנטיאגו במרכז צ'ילה. הפרובינציות הן: טלגנטה, מאיפו, מליפייה, סנטיאגו, צ'קאבוקו, קורדיירה.

בירת הפרובינציה היא העיר טלגנטה, הממוקמת כ-35 קילומטרים דרום-מערבית לעיר הבירה הלאומית סנטיאגו דה צ'ילה.

## מינהל
כפרובינציה, טלגנטה היא מחוז מנהלי ברמה השנייה של צ'ילה, המנוהל על ידי נציג מחוזי הממונה על ידי נשיא צ'ילה ונשאר בתפקיד כל עוד הוא נהנה מאמונו.

### קומונות
הפרובינציה מורכבת מחמש קומונות (בספרדית: comunas), כל אחת מהן מנוהלת על ידי עירייה המורכבת מאלקלדה ומועצה עירונית:

לפי מפקד האוכלוסין של 2017.
## גאוגרפיה ודמוגרפיה
הפרובינציה ממוקמת דרום-מערבית למרכז האזור המטרופוליני, השוכן בלב העמקים הנמשכים לאורך רכס ההרים החופי לכיוון החוף המרכזי. הפרובינציה משתרעת על שטח של 582.3 קילומטרים, הפרובינציה הקטנה ביותר בשטחה באזור המטרופולין סנטיאגו. על פי מפקד האוכלוסין של 2017, טלגנטה הייתה הפרובינציה הרביעית בגודלה באוכלוסייתה באזור, עם אוכלוסייה כוללת של 316,484 תושבים.

התעסוקה העיקרית היא בתחום החקלאות-תעשייתית.
## ראו גם
צ'קאבוקו
מאיפו
מליפייה
סנטיאגו
קורדיירה
מטרופולין סנטיאגו
## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:צ'ילה: פרובינציות
קטגוריה:מטרופולין סנטיאגו
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2028

**הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2028** צפויות להיערך ב-7 בנובמבר 2028. בחירות אלה יהיו הבחירות לנשיאות ארצות הברית ה-61 במספר.

הזוכה בבחירות לנשיאות 2028 עתיד להיכנס לתפקיד ב-20 בינואר 2029.

## רקע

### תהליך בחירה
סעיף 5 בחלק 1 בפרק 2 לחוקת ארצות הברית קובע כי מי שרוצה להיבחר לתפקיד הנשיא מחויב להיות אזרח יליד ארצות הברית, בן 35 שנים ומעלה ותושב ארצות הברית לפחות 14 שנים. המועמדים לנשיאות מבקשים בדרך כלל את תמיכתה של אחת מהמפלגות בפוליטיקה האמריקאית. המועמד לנשיאות בוחר את סגנו (למעט במפלגה הליברטריאנית, הממנה את מועמדה לתפקיד סגן הנשיא על ידי הצבעה של כמה אנשים ולא על ידי העדפת מועמד המפלגה לנשיאות). הבחירות הכלליות בנובמבר הן גם בחירות עקיפות, שבהן מצביעים הבוחרים בעד רשימת חברים לחבר האלקטורים. אלה בוחרים ישירות את הנשיא וסגנו.
התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית קובע כי אדם לא יכול להיבחר לנשיאות יותר מפעמיים, ולפיכך הנשיא היוצא דונלד טראמפ אינו רשאי להתמודד בבחירות אלו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

2028