גימנסיה שלווה

**גימנסיה שלווה** (בכתיב החסר שהיה נהוג אז: "גמנסיה שלוה") היה בית ספר תיכון בתל אביב שנודע בגישתו החינוכית הייחודית ובבוגרים מפורסמים רבים.

## היסטוריה
[ממוזער|[ריקודי עם בט"ו בשבט, בית ספר שלווה, 1945. צלם:  ולטר קריסטלר
]]
ממוזער|ריקודי עם בט"ו בשבט, בית ספר שלווה, 1945. צלם: ולטר קריסטלר
הגימנסיה נוסדה ב-1928 כבית ספר תיכון פרטי על ידי זוג המחנכים גניה ומרדכי וילנסקי. מרדכי לימד בפולין, רוסיה וארגנטינה, כשעלה לארץ ישראל היה חבר קבוצת דגניה. בסתיו 1928/1929 יסד בתל אביב את גימנסיה שלווה, שהציעה חינוך מותאם אישית בשיטות מתקדמות. קהל היעד הראשוני היו הורים שהכירו שיטות חינוך אלו מאוסטריה וגרמניה. בשנה הראשונה הייתה במוסד כיתה יחידה עם שבעה תלמידים. המוסד צמח משנה לשנה, ב-1934 התמקם ברחוב רנ"ק 5 בתל אביב. ב-1941 קיבל הכרה ממשלתית.

לאורך מרבית שנות קיום המוסד, לא חל בישראל חוק חינוך חינם על בתי ספר תיכוניים, לפיכך גבה בית הספר שכר לימוד (ומימן מלגות). ב-1948 שכר הלימוד תואם עם בתי ספר תיכוניים אחרים בתל אביב, למניעת תחרות בתחום החינוך. תלמידים מצטיינים התקבלו ללא שכר לימוד. כאשר הנהיג משרד החינוך שכר לימוד מדורג כדי להקל על משפחות שהתקשו כלכלית לממן את לימודי התיכון, בגימנסיה שלווה איפשרו לימודים חינם לתלמידים שהיו זכאים לשכר לימוד מדורג. בשנות ה-60 הוכר כתיכון ציבורי.

הגמנסיה שכנה ברחוב רנ"ק 5 עד 1972. עקב מצוקת מקום המוסד הועבר ב-1972 לרחוב מזא"ה 34 והפך להיות תיכון עירוני ט"ו, תיכון על-אזורי (קודם לכך תיכון עירוני ט"ו היה בית ספר אחר - תיכון מקצועי דתי לבנות, ששכן בבית צעירות מזרחי). בהמשך עבר המוסד לרחוב הנרייטה סולד 6.

בית הספר דגל מתחילת דרכו בקבלת תלמידים ללא סינון, והגיש את תלמידיו לבחינות הבגרות. כנגד תופעת ההסללה שרווחה בתקופה זו - קבלת תלמידים לתיכונים עיוניים רק בתנאי שעמדו במבחן הסקר שנערך לתלמידי כיתות ח' - נתנה גימנסיה שלווה מענה ייחודי:

הנהלת גימנסיה שלווה שאפה לתת מענה חינוכי ולא רק לימודי. בין המורים והמנהלים לאורך השנים היו אנשי חינוך בכירים, ביניהם שאול לוין, פרופסור אבנר חי שאקי, זבולון תוחמן, יעקב לוי, חיים רוזן. בית ספר זה היה מהראשונים שכללו שירותי ייעוץ חינוכי במוסד. בבית הספר הונהגו מגמה הומנית ומגמה ריאלית, בין נושאי הלימוד נכללו לטינית ופילוסופיה. כדי לספק השכלה הומניסטית רחבה נפתחה בשנת 1960 מגמת לימודים חדשה, לתרבות אירופה ולשונותיה. הגמנסיה הוציאה לאור ספרי לימוד שנכתבו על ידי מוריה.

בית הספר נקט לאורך השנים גישה אמון בתלמידים, ומימש זאת הלכה למעשה על ידי פתיחות בכל ההיבטים:

בית הספר קלט בכל שנותיו בני נוער שנשרו מבתי ספר אחרים, וסיפק להם הזדמנות לסיים תיכון: 

ב-1952 מנהל בית הספר היה ד"ר ד. פלאטו. באותה שנה תלמידים מבית הספר הואשמו בניסיון לגנוב שאלוני בחינות בגרות ממשרד החינוך.

ב-1953 התקיימו אירועים לרגל 25 שנה לגמנסיה שלוה.

עד 1954 היה א. ליפשיץ מנהל הגימנסיה. המנהל ב-1955 היה ה. למדן.

ב-1955 נהרג בוגר בית הספר, אמנון אבוקאי, במבצע אגד בכונתילה. על חלקו במבצע אותר בעיטור העוז. תלמידי בית הספר השתתפו בהלווייתו ובטקס לזכרו בבית הספר.

ב-1960 במהלך סכסוך עבודה של מורי התיכונים, הובילה הנהלת גימנסיה שלווה מהלך להסכמים "פרטיים" עם המורים, לפיהם תשולם למורים העלאה מיידית על חשבון העלאה הצפויה להינתן לאחר סיום הסכסוך, ובתמורה יחזרו המורים לשתף פעולה עם הנהלות המוסדות ויעבירו את ציוני השליש של התלמידים. כמה גימנסיות נוספות הצטרפו למהלך. מימון ההסדר בוצע על ידי גבייה מהורי התלמידים, רובם הסכימו לכך, חלקם התנגדו. גם משרד החינוך התנגד להסדרים אלו.

ב-1962 ניהל את בית הספר נתן פרוינד. בהתאם לרוח הליברלית של בית הספר, צידד פרוינד בהקמת טלוויזיה חינוכית, בניגוד לעמדת אנשי חינוך רבים בישראל באותה תקופה. הוא לא הסכים לגישה כי הטלוויזיה בפני עצמה הינה בעייתית בהיבט החינוכי, אלא ציין כי השימוש שייעשה בטכנולוגיה זו, כמו בכל טכנולוגיה, עשוי להיות מועיל או בעייתי.

ב-1963 נדונה אפשרות להפוך את המוסד לקואופרטיב בבעלות המורים בחסות מרכז הקואופרציה. בני הזוג וילנסקי ומרכז הקואופרציה הכחישו באמצעות עורך דין כי הייתה כוונה כזו.

ב-1971 מינו בני הזוג וילנסקי את רחל בלימן למנהלת הגמנסיה. בלימן הייתה בוגרת בית הספר ומורה למתמטיקה ומחנכת בו. ב-1973 המוסד הפך לתיכון עירוני ט"ו, בלימן ניהלה אותו עד שנת 1993, בדגש על האמון ביכולתו של כל תלמיד להצליח ולהצטיין. בתקופתה איפשר בית הספר הרשמה לכל בוגר יסודי בלי קשר להישגיו הקודמים, והכנה לבחינות הבגרות לכולם, באווירה פתוחה ומקבלת. על פועלה זה הוכרה כיקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2015. 

ב-1974 נרצחה החיילת רחל הלר בוגרת בית הספר. אחד הנחקרים בפרשה היה בן זוגה, יורם ביכונסקי, גם הוא בוגר בית הספר. בין השאר נחקר על השתייכותו לארגון הפוליטי הרדיקלי אבנגרד. ביכונסקי שוחרר בהנחייתו של היועץ המשפטי לאחר מעצר ממושך.

מרדכי וילנסקי המייסד נפטר ב-1981.

בשנת הלימודים 1991/1992 נחגג יובל החמישים לבית הספר.

## פעילות חינוכית, חברתית, תרבותית ולאומית
בשנות ה-40 התגייסו תלמידי הגימנסיה לעזרת משקים חקלאיים, והשתתפו ב"מפעל השי לחייל".

ב-1944 גייסו תלמידי שלווה מימון לשליחת חבילת מזון למשורר מסורב העלייה ואסיר ציון אלישע רודין, שנאסר על ידי המשטר הסובייטי בסיביר.

בדצמבר 1950 פונו ילדי מעברות בשל אירועי מזג אוויר קיצוני למחנה יונה בתל אביב. תלמידי גימנסיה שלווה היו הראשונים שהתנדבו לעזור בפעילויות לילדים.

בשנות ה-50 השתתפו תלמידי כיתות י"א בגיוס קיץ לעזרת מושבי עולים במסגרת תוכנית "מפעל השירות הלאומי".

ב-1951 יזמו תלמידי שלווה ניסיונות להקמת מועצת תלמידים עירונית וארצית, והפיקו עיתון בשם "צופר" שהופץ לתלמידים בבתי ספר שונים, בו פירטו את ביקורתם כלפי תוכנית הלימודים המיושנת שנקבעה בשנת 1926, ואת הצעותיהם לצמצם נושאי לימודי מיושנים וגלותיים כגון תנ"ך, תלמוד, ספרות ימי הביניים, ולהוסיף נושאים רלוונטיים כגון ספרות כללית, היסטוריה כללית, מדעי החברה ושפות. משרד החינוך והנהלות בתי הספר התנגדו לתביעות אלו.

ב-1962 יצאה משלחת של תלמידי בית הספר לניגריה לעזרה בהקמת בית הספר "מייפלאור" של המחנך המהפכן טאי סולרין (Tai Solarin). בין התלמידים במשלחת היה רפי קרסו. יוזמת המשלחת זכתה לביקורת בישראל, בטענה שמוטב היה לשלוח את התלמידים לעזרת הנגב. הנהלת הגימנסיה ראתה ביוזמה הזדמנות להפגנת הרוח הישראלית ולחיזוק קשרים עם נוער אפריקאי, בתקופה בה חלה פריחה ביחסי אפריקה–ישראל.

הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב שכן בבניין גמנסיה שלוה עד 1950.

מגרש הספורט של בית הספר שימש כמגרשה של קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב בשנות ה-40 וה-50.

מנחם גולן מצא בהווי המיוחד של גימנסיה שלווה, "גימנסיה לסרבני הוראה", השראה לסדרת הסרטים "אסקימו לימון".

## ראו גם
* בוגרים מפורסמים של גימנסיה שלווה

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:גימנסיה שלווה