נשוא

**נָשׂוּא** (בלועזית: **פּרֵדִיקָט**) הוא מונח בתורת התחביר המציין את מעמדו התחבירי של רכיב המשפט, המספר משהו על אודות נושא המשפט, מתאר או מאפיין אותו (בלועזית: סובייקט).

הנשוא הוא לרוב רכיב המשפט המהווה חידוש ("קומנט" או"רימה" לפי גישות הבלשנות החדשה).

זיהויו הרשמי מתבסס על קריטריון צורני:

בדקדוק העברי: הנשוא הוא הפועל.

לפי הבלשנות החדשה:
:במשפט פועלי הנשוא הוא הפועל **ומשלימיו**.
:במשפט שמני הנשוא הוא החלק הלא מיודע, או החלק המיודע פחות,
:- לעומת ה**נושא**, המיודע יותר.

**דוגמאות**: 
לפי הדקדוק העברי:
:רחל **נתנה** מתנה ליעקב

לפי הבלשנות החדשה:
:**משפט פועלי**: רחל ***נתנה''' בשמחה מתנה יקרה ליעקב''
:'''משפט שמני''': הילד '''גדול'''. הילד הזה הוא הגדול.

== בבלשנות המודרנית ==
הגדרת הנשוא הורחבה מאוד מזו המצומצמת והפשוטה של הדקדוק העברי, בעקבות גישות הבלשנות המשווה והבלשנות הגנרטיבית, המשוות את רוב השפות האנושיות, והרואות בנשוא חלק חשוב ואף עיקרי של המשפט.

ב[[בלשנות]] המודרנית, הנשוא נתפס כגרעין המשפט כלומר הרכיב אשר "שולט" בשאר חלקי המשפט שהם הרחבותיו: משלימים מושאיים או תיאוריים, ונושא המשפט.

בדומה לנוסחה מתמטית או פעולה מחשבית, הנשוא הוא הפעולה עצמה, ולו "טיעונים" או מקדמים (ארגומנטים) אפשריים: נושא ומושאים.
:לדוגמה: ***נתן* (נושא, מושא ישיר, מושא עקיף, [משלימים נוספים..., לוואים נוספים...])*'
:כלומר: האומר את הנשוא (הפועַל) **נתן**, אומר **מי** נתן **מה למי.**
:הטיעונים במקרה זה הם: מי - הנושא, מה - המושא הישיר, למי - המושא העקיף.

הנשוא נחשב גם ללב הסמנטי משמעי של המשפט: באסכולות מסוימות של הבלשנות, הוא נתפס כפרדיקט לוגי המקבל ערך-אמת, כלומר קובעים אם הוא נכון או לא (בלוגיקה: "אמת" או "שקר").

### נשוא פועלי
כאמור, הדקדוק העברי מגדיר את הפועל כנשואו של המשפט הפועלי:
נורית **אכלה** את התפוח.

הבלשנות המודרנית, לעומת זאת, רואה בפועל על משלימיו את הנשוא (בדוגמה לעיל: "אכלה את התפוח").

### נשוא מורחב
כאשר הפועל הראשי במשפט משמש כפועל עזר, נהוג לנתח את פועל העזר יחד עם הרחבתו הפעלית כ*נשוא מורחב*. כך, מבחינים בשני סוגים של נשואים מורחבים:
* צירוף מהסוג פועל + שם פועל, כמו: "רצה ללכת". או צירוף מהסוג פועל + פועל. כמו: "הולכים ונעלמים"
* צירוף שני פעלים נוטים, אשר הראשון ביניהם משמש פועל עזר אספקטואלי, כמו: "הלך והחריף".

בנוסף, נהוג לנתח ניבים וביטויים מסוימים כנשוא מורחב.

ישנם חוקרים המערערים על קיומו של הנשוא המורחב בעברית החדשה, והם מנתחים את הצירופים הנ"ל בצורה שונה.

### נשוא שמני
במשפט שמני הנשוא מוגדר כחידוש במשפט (*קומנט* או *רימה*). מבחינה תחבירית, הנשוא הוא לרוב הרכיב הבלתי-מיודע במשפט, או השני במידת היידוע שלו (בעוד הנושא הוא הרכיב המיודע). לעיתים קרובות, כאשר שני רכיבי המשפט מיודעים באותה מידה יבוא הנשוא אחרי אוגד, אשר נועד למנוע דו-משמעות. הנשוא השמני יכול להיות שם עצם, שם תואר, שם פועל, צירוף יחס או תואר הפועל.

דוגמאות:
* המלך **ערום**. (הנשוא הוא הרכיב הלא-מיודע)
* הנשיא הוא **ראש המדינה**. (הנשוא בא אחרי אוגד)

### נשוא מזהה ונשוא משייך
במשפט שמני שבו הנשוא הוא שם עצם, נהוג להבחין בין *נשוא מזהה* ל*נשוא משייך*.

**נשוא מזהה** הוא שם עצם המתייחס לאותו רפרנט כמו הנושא. לדוגמה: "נירה היא מנהלת בית הספר". התמורה המזהה היא גלגול של הנשוא המזהה: כך לדוגמה, המשפט "נירה, מנהלת בית הספר, יצאה לחופשת לידה" הוא צירוף של המשפט לעיל עם המשפט "נירה יצאה לחופשת לידה".

**נשוא משייך** מבטא את השייכות של הנושא לקבוצה מסוימת. לדוגמה: "יוסי ואורי הם שכנים שלי". התמורה המשייכת היא גלגול של הנשוא המשייך: כך למשל, המשפט "יוסי ואורי, השכנים שלי, לומדים באותה כיתה" הוא צירוף של המשפט לעיל והמשפט "יוסי ואורי לומדים באותה כיתה".

## ראו גם
* פרדיקציה (פילוסופיה)
* פרדיקט (לוגיקה מתמטית)

## קישורים חיצוניים

https://www.youtube.com/watch?v=V87ERrCA9xs
* סוגי נשואים, אתר לרגו

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בלשנות
קטגוריה:תחביר
קטגוריה:חלקי הדיבר