open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
תרפיית חשיפה ממושכת

**חשיפה ממושכת** (באנגלית: **Prolonged exposure therapy** או PE) היא שיטת טיפול השייכת לתחום הטיפול ההתנהגותי ולתחום הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי שנועדה לטפל באנשים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית. השיטה מתאפיינת בחשיפה דמיונית מבוקרת ומתמשכת לאירוע הטראומטי כדי לאפשר למטופל לחוות אותו מחדש באופן הדרגתי ולאורך זמן.

השיטה זוכה לשימוש נרחב בארצות שונות ככלי לטיפול בנפגעי אונס, התעללות בילדים, הלם קרב, תאונות דרכים, אסונות טבע ועוד.

## אודות הטיפול
חשיפה ממושכת היא שיטה שהוכחה כיעילה לטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) ובדיכאון, חרדה וכעס המלווים אותה. השיטה, המתבססת על עקרונות של טיפול קוגניטיבי התנהגותי, נבדקה במחקרים אמפיריים ב-20 השנים האחרונות ונמצאה באופן מובהק כיעילה ומביאה להורדה משמעותית של הסימפטומים אצל יותר מ-80% מהמטופלים. בין תוצאות הטיפול, הגברת תחושת השליטה העצמית והפחתת חוסר האונים בקרב המטופלים.

השיטה מבוססת על חשיפה חוזרת של האירוע הטראומטי בדמיון של הנפגע באופן מבוקר ומתמשך, במטרה להביא להתמודדות עם המחשבות האובססיביות ועם ניסיונות ההימנעות של הנפגעים מזיכרונות הקשורים בטראומה. החשיפה מאפשרת למטופל להפריד בין אירוע הטראומה ובין אירועים אחרים וכך להפסיק לחוות את המציאות כמסוכנת.

את השיטה והתאוריה שבבסיסה, פיתחה פרופ' עדנה פואה החל משנת 1982. התאוריה גורסת שתבניות פחד פתולוגיות נוצרות במידה רבה כתוצאה מהימנעות של הנפגע מעיבוד החוויות השליליות: כשהמחשבות על הטראומה עולות, נפגעים מנסים להדחיק ולא לנסות לעבד אותן.

## מהלך הטיפול
הטיפול מורכב מ-8 עד 14 פגישות של שעה וחצי בתדירות של פגישה לשבוע. במהלכו מנסה המטפל לאפשר למטופל להעניק פרשנות חדשה לזיכרונות הטראומטיים ובכך להגדיר מחדש את הרגשות הקשורים בהם. באופן זה המטופל יכול לשלוט בזיכרון ולהבין שהחרדה ממנה הוא סובל אינה משקפת בהכרח את המציאות ותומכת בהתמודדות איתה.

המחשבה השגויה של הנפגע היא שהחרדה תימשך לנצח, אלא אם ינקוט בגישה של הימנעות. להימנעות שני מרכיבים: הימנעות מלחשוב על הטראומה מתוך פחד להרגיש מצוקה, להישבר או להשתגע, והימנעות מהליכה אל מקומות המעלים מחשבות אודות האירוע הטראומטי, מתוך פחד להיחשף שוב. הטיפול מעלה את הזיכרון הטראומטי ומביא את המטופל לא לראות בו אויב אלא להבין שזהו זיכרון, גם אם קשה מאוד,  אותו צריך לעבד וללמוד לחיות איתו.

במסגרת הטיפול, הנפגע מתבקש לספר על הטראומה תוך שימוש בזמן הווה. זאת על מנת ליצור אצל הנפגע חיבור רגשי לסיפור אשר יאפשר עיבוד רגשי של החוויה. הסיפור מוקלט והמטופל מתבקש להאזין לו בבית פעם אחר פעם. בהתחלה ההקשבה הזו קשה מאוד למטופל, אך עם הזמן היא הולכת ונהיית קשה פחות והמטופל מתרגל לסיפור. החרדה יורדת והוא מגלה ששום דבר נורא לא קורה לו והוא לא מתפרק. המטופל מרגיש שהזיכרון הטראומטי ששלט בו בתחילה, נתון עתה לשליטתו.

בסוף הטיפול הזיכרון מקבל משמעות אחרת ופעמים רבות מטופלים אף מגלים פרטים חדשים שמשנים את משמעותו של הסיפור, פרטים שלא יכלו לעלות בשלב ההדחקה.

## לקריאה נוספת
* עדנה פואה, מיקי דורון, אלנא ידין, **חשיפה ממושכת: המדריך לטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית**, מהדורה שנייה, 2006
*יעל להב וזהבה סולומון (עורכות), **משחזור לזיכרון, טיפול בטראומה נפשית**, רסלינג, 2019

## קישורים חיצוניים
* ד"ר יוליאן יאנקו, אחת ממאה, באתר פורום פסיכותרפיסטים
* 
* צדיק יורם, מי מתאים (או לא מתאים) לטיפול בחשיפה, אפריל 2011, באתר פסיכולוגיה עברית
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:טיפול קוגניטיבי-התנהגותי
סוויפינג

שמאל|ממוזער|250px|סוויפינג
**סוויפינג** (sweeping או sweep-picking) היא טכניקה לפריטה על כלי מיתר באמצעות מפרט. הפריטה נעשית על מספר מיתרים סמוכים ברצף, בתנועה אחידה של פרק כף היד כלפי מעלה או מטה. במהלך הפריטה היד השנייה לוחצת על שריג בכל מיתר בתורו ולא על כולם ביחד, כדי ליצור רצף תווים שאינם מנוגנים סימולטנית. 

פראזה המורכבת משימוש יחיד בטכניקה הזו מכונה לעיתים סוויפ (sweep).

## שימושים
השימוש בטכניקה זו הפך לנפוץ בקרב נגני הסווינג, הבופ והרוקבילי בשנות השישים, אך מאז פריצת המטאל בשנות השמונים, הפך הסוויפינג למזוהה בעיקר עם מוזיקת המטאל לסוגיה.

השימוש הנפוץ ביותר בסוויפינג הוא בנגינת ארפג'ים, שכן בניגוד לפריטה חסכונית ופריטה מתחלפת, טכניקת הסוויפינג מיועדת לפראזות בהן מנגנים רק תו אחד בכל מיתר, ועל כן היא מקלה על קפיצות טונאליות תכופות של תרצה ויותר.

בנגינה של רצף של ארפג'ים או של אותו ארפג' בעלייה ובירידה, בדרך כלל משתמשים בלגטו כדי לחבר בין הסוויפים השונים, אם כי לעיתים עדיף להשתמש בפריטה מתחלפת. חיבור רצף של סוויפים באמצעות טאפ ידוע כסוויפ-טאפינג (sweep tapping) ולעיתים מונסטר-סוויפינג (monster sweeping).

שימוש בסוויפינג מופיע כמעט תמיד בשילוב עם טכניקות פריטה נוספות, והוא נחשב בעיני רבים כאחת הטכניקות המתקדמות ביותר בפריטה עם מפרט.

קטגוריה:גיטרה
עדנה פואה

**עדנה פואה-קאהן** (באנגלית: **Edna B. Foa**; 28 בדצמבר 1937 – 24 במרץ 2026) הייתה פסיכולוגית וחוקרת ישראלית-אמריקאית ופרופסור לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת פנסילבניה. פיתחה את שיטת "חשיפה ממושכת" לטיפול בסובלים מפוסט טראומה וחרדה, המבוססת על טיפול התנהגותי וקוגניטיבי.

## חייה
עדנה פואה נולדה בשכונת הדר הכרמל בחיפה, לאברהם בן-יעקב, שניהל את מחלקת הביטוח של חברת "סולל בונה", ולרבקה, עקרת בית. אחיה המבוגר ממנה ב-7 שנים, , נהרג במלחמת העצמאות, במבצע מוות לפולש. עברה עם משפחתה לשכונת נווה שאנן. למדה בבית הספר הריאלי, ועם סיום הלימודים החלה ללמוד הוראה בסמינר אורנים. עם סיום לימודיה החלה לעבוד כמורה במוסד לעבריינים ברמת השרון.

בשנת 1962 קיבלה תואר ראשון בפסיכולוגיה וספרות מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1970 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת אילינוי, לשם עברה עם בעלה, שהיה מרצה אורח באוניברסיטה. באותה שנה קיבלה תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת מיזורי. לאחר לימודיה עברה לאוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.

מחקרה, העוסק בגורמים להפרעות חרדה ובטיפול בהן, זכה להשפעה רבה. הייתה מומחית להפרעת דחק פוסט-טראומטית, להפרעה טורדנית-כפייתית ולחרדה חברתית. תוכניתה לטיפול בנפגעות אונס נחשבת לאחת היעילות ביותר.

פרסמה ספרים אחדים וכ-200 מאמרים, והייתה ראש קבוצת העבודה להפרעת דחק פוסט-טראומטית של DSM-IV.

שיטת הטיפול שלה זוכה להצלחה רבה בארצות הברית ובישראל, והיא חילקה את זמנה בין שתי המדינות. נמנתה גם עם סגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.

פואה זכתה באותות כבוד מדעיים אחדים, בין השאר: ד"ר לשם כבוד בפילוסופיה מאוניברסיטת בזל. חברות כבוד לחיים באגודה הבינלאומית לטיפולי לחץ טראומתיים, ועוד. והיא נכללת ברשימת מאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2010 של המגזין "טיים".

## משפחתה
במהלך לימודיה לתואר ראשון הכירה את פרופ' אריאל פואה ונישאה לו. לזוג נולדו שלוש בנות. בסוף שנות ה-80 נישאה לצ'ארלס קאהן, פרופסור לפילוסופיה יוונית.

נפטרה ב-24 במרץ 2026.

## קישורים חיצוניים

* Edna B. Foa, באתר של אוניברסיטת פנסילבניה
* 
* 
* 
* 
* עדי וייטסון, שיחה עם פרופסור עדנה פואה, 29 באוגוסט 2018, באתר "מדברים על טיפול"
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פסיכולוגיות אמריקאיות
קטגוריה:פסיכולוגים אמריקאים
קטגוריה:פסיכולוגיות קליניות ישראליות
קטגוריה:פסיכולוגים קליניים ישראלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת פנסילבניה
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: פסיכולוגיה
קטגוריה:פסיכותרפיסטים אמריקאים
קטגוריה:פסיכותרפיסטים ישראלים
קטגוריה:בוגרות בית הספר הריאלי
קטגוריה:בוגרי בית הספר הריאלי
קטגוריה:בוגרות אורנים - המכללה האקדמית לחינוך
קטגוריה:בוגרי אורנים - המכללה האקדמית לחינוך
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת מיזורי
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מיזורי
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין
קטגוריה:פסיכותרפיסטיות ישראליות
קטגוריה:פסיכותרפיסטיות אמריקאיות
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1937
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1937
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2026
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2026
ז'אן-פייר בכרי

**ז'אן-פייר בכרי** (בצרפתית: **Jean-Pierre Bacri**; 24 במאי 1951 – 18 בינואר 2021) היה שחקן ותסריטאי קולנוע יהודי-צרפתי. זכה חמש פעמים בפרס סזאר, וכן בפרס פסטיבל קאן ביחד עם אשתו אנייס ז'אווי.

## קורות חיים
בכרי נולד למשפחה יהודית בעיר באו איסמאעיל שבאלג'יריה. הוא החל דרכו כשחקן קולנוע והתפרסם לראשונה בסרט הצרפתי מועמד פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר "בינינו". התפקיד הראשון, בו זכה להערכה, היה בסרטו של לוק בסון "רכבת תחתית", שהעניק לבכרי מועמדות לפרס הסזאר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.

ב-1993 זכה בכרי בפרס הסזאר ביחד עם אשתו אנייס ז'אווי על כתיבת התסריט המשותפת בקומדיה "לעשן/לא לעשן".
הפקות מוצלחות נוספות, בהן היו שותפים בכרי וז'אווי לקראת סוף שנות ה-90, הן בכתיבה והן במשחק - היו "דמיון משפחתי" ו"חיים הם שיר" (עליו אף הועמד הזוג לפרס האקדמיה האירופאית), שהוסיפו להם עוד שני פרסי סזאר על כתיבת התסריט לסרטים.
בסרט "חיים הם שיר" קיבל בכרי גם פרס סזאר על היותו שחקן המשנה הטוב ביותר.

ב-2000 הוכיח בכרי שהוא לא רק שחקן בתפקידי משנה, כאשר קיבל מועמדות לפרס הסזאר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר כשכיכב בסרט "Kennedy et moi". באותה שנה יצרו בכרי ואשתו אנייס ז'אווי את קומדיית המנהגים המתוחכמת "על אהבה וטעמים אחרים"; הסרט, בבימויה של ז'אווי, זיכה את הזוג ב"פרס האקדמיה האירופאית" ובפרס סזאר זוגי רביעי בקטגוריית התסריט הטוב ביותר. כן היה הסרט מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר; בכרי עצמו אף גילם בסרט את קסטלה, תעשיין אמיד מעיירה קטנה נשוי למעצבת פנים עם טעם דומיננטי, המכריחה אותו לפקוד אירועי תרבות שונים ומשונים. על תפקידו זה זכה בכרי במועמדות שנייה ברציפות לפרס סזאר לשחקן הראשי הטוב ביותר. מועמדותו השלישית לפרס סזאר בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר הייתה ב-2004 על הופעתו בסרט "רגשות".

הצלחתם של בני הזוג בכרי וז'אווי הגיעה לשיא ב-2004 עם זכייתם בפרס ראשון בפסטיבל קאן על התסריט לסרט "תסתכלו עליי", כשהם גם הופיעו בסרט בתפקידים הראשיים.

בכרי נפטר ב-18 בינואר 2021.

## פילמוגרפיה
* בינינו (1983)
* רכבת תחתית (1985)
* דמיון משפחתי (1996)
* חיים הם שיר (1997)
* על אהבה וטעמים אחרים (2000)
* עוזרת בית (2002)
* רגשות (2004)
* תסתכלו עליי (2004)
* בואו נדבר על גשם (2008)
* סה לה וי (2017)
* מקום ציבורי (2018)

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:יהודים אלג'יראים
קטגוריה:יהודים צרפתים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע יהודים צרפתים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה יהודים צרפתים
קטגוריה:זוכי פרס סזאר
קטגוריה:צרפתים ממוצא יהודי-אלג'יראי
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1951
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-2021
וינצנץ לכנר

**וינצנץ לָכנר** (בגרמנית: **Vinzenz Lachner**; 18 ביולי 1811 – 22 בינואר 1893) היה מלחין ומנצח גרמני.

## ביוגרפיה

וינצנץ היה אחיהם הצעיר של פרנץ ואיגנץ לכנר, שניהם מלחינים ומנצחים. פרנץ, האח הבכור, נודע גם בקשר הידידות ההדוק שלו עם פרנץ שוברט. הלחנה למד וינצנץ בעיקר בכוחות עצמו. את ראשית הכשרתו המוזיקלית קיבל אצל אביו, אנטון, נגן העוגב העירוני, ואחרי מות אביו למד באאוגסבורג, שם התפרנס בצמצום מהוראת מוזיקה עד שאחיו פרנץ הסדיר לו משרה כמנצח ומוזיקאי הבית בחצר הרוזן מיצ'יילסקי מקושביץ בדוכסות הגדולה של פוזנן. בשנת 1831 עבר לווינה להמשיך בלימודי המוזיקה והתמנה לעוזר מנצח באופרת החצר ולנגן עוגב בכנסייה פרוטסטנטית (אם כי הוא עצמו היה קתולי). ב-1836 היה למנצח החצר במנהיים כמחליפו של פרנץ. ההערכה שזכה לה במנהיים הייתה גבוהה כל כך, שמעסיקיו האריכו את החוזה שלו כל אימת שקיבל הצעות ממרכזי מוזיקה אחרים. בסך הכל נשאר שם 37 שנים, שבמהלכן נהנתה מנהיים ממוניטין של ביצוע הרפרטואר הגדול ביותר של אופרות בכל ערי גרמניה. עם זאת, לכנר הרבה במסעות וניצח במקומות רבים ועד לונדון הגיע, לנצח על עונה באופרה הגרמנית בשנת 1842.

לכנר העניק תמיכה ועידוד למספר רב של מוזיקאים צעירים ממנו, הידועים בהם מקס ברוך, הרמן לוי וקרל וולפסון. עם זאת, מתוך שמרנות אינסטינקטיבית, יצא בגלוי נגד תרבות הסגידה לריכרד וגנר, אך התגבשותה של אגודת וגנר במנהיים בראשית שנות ה-70' בישרה מבחינתו את תחילת סופה של הקריירה. וגנר עצמו בא לנצח במנהיים, ואחרי שדאג כבר לסילוקו של פרנץ לכנר ממינכן, יצא למערכה להוצאתו לגמלאות של וינצנץ לכנר (שניצח, למרבה זעמו של וגנר, על גרסה מקוצצת של ההולנדי המעופף), מטרה שהושגה בשנת 1873. לכנר השתקע לאחר זאת בקרלסרוהה, שם המשיך ללמד. ככל האחים לכנר, היה מיודד עם יוהנס ברהמס. לכנר מת לאחר שורה של אירועים מוחיים בגיל 81.

## יצירותיו

מכלול יצירתו של לכנר כוללת סימפוניות, אוברטורות, מארשים חגיגיים, יצירות לתזמורת כלי נשיפה מעץ; מיסה ברה מינור, מזמור תהילים  ועוד יצירות למקהלה; מוזיקה נלווית ל"טורנדוט" של שילר; פואמה סימפונית בשם "Lagerleben"; רביעיית פסנתר, שלישיית מיתרים, שתי רביעיות מיתרים, "42 וריאציות על סולם דו מז'ור" לפסנתר או רביעיית מיתרים; מחולות גרמניים לצ'לו ופסנתר; קובץ לנדלרים לפסנתר בארבע ידיים (מוקדש לברהמס); ומספר רב של שירים, בהם המחזור Scherz im Ernst und Ernst im Scherz  ("צחוק ברצינות ורצינות בצחוק"), שנהנה מפופולריות בתקופת חייו. מעטות מיצירותיו זכו לביצועים מחודשים או הודפסו מחדש, אף כי הקלטה של רביעיות המיתרים שיצאה בשנת 2005 מגלה מיומנות מסוימת בסוגה זו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מלחינים גרמנים
קטגוריה:מנצחים גרמנים
וינצנץ
קטגוריה:מלחינים מתקופת הבארוק
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1811
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1893
איגנץ לכנר

**איגנץ לָכנר** (בגרמנית: **Ignaz Lachner**; 17 בספטמבר 1807 – 25 בפברואר 1895) היה מלחין ומנצח גרמני.

## ביוגרפיה
איגנץ לגנר נולד למשפחה מוזיקלית בריין אם לך. הוא היה השני בשלושת האחים המפורסמים לבית לכנר. אחיו פרנץ ווינצנץ היו גם הם מלחינים. האח הבכור פרנץ היה הנודע בשלושה, מאחר שהפיק תועלת רבה מידידות הנעורים שלו עם פרנץ שוברט, ודאי הרבה יותר מאיגנץ, שגם הוא הכיר את שוברט. איגנץ (כמו שני אחיו) למד עוגב, פסנתר וכינור. בכינור נחשב לילד פלא במידת מה, אך אביו עמד על כך שיהיה למורה. אחרי מות אביו, למד נגינה אצל ברנרד מוליק, כנר וירטואוז, ואחר הצטרף אל אחיו פרנץ בווינה, שם התרועע גם הוא עם שוברט והושפע מן המוזיקה שלו, כמו גם מזו של היידן, מוצרט ובטהובן. 

ב-1826 התמנה לנגן העוגב בכנסייה הרפורמיסטית של וינה ואחר היה לחבר בתזמורת האופרה המלכותית. ב-1831 התמנה למנהל מוזיקלי בשטוטגרט וכעבור זמן קצר במינכן. משנת 1835 כיהן לכנר כממונה על המוזיקה (קאפלמייסטר) בהמבורג וב-1861 עבר למשרה מקבילה בתיאטרון העירוני בפרנקפורט, משם פרש ב-1875. איגנץ לכנר מת בהנובר.

## יצירותיו
אף כי לכנר נודע בעיקר כמנצח, כמות המוזיקה שחיבר, כמעט בכל הסוגות, הייתה ניכרת. בין יצירותיו המוכרות והמצליחות ביותר היו "תמונות מן האלפים", Das letzte Fensterln, אף כי מבקרי מוזיקה, כגון וילהלם אלטמן, רואים כיום במוזיקה הקאמרית שלו את מיטב יצירתו. מן היצירות הקאמריות, שש השלישיות שלו להרכב יוצא דופן של כינור, ויולה ופסנתר הן מן הטובות ביותר שנכתבו אי פעם להרכב זה, ושבע רביעיות המיתרים שלו זכו בשעתן לפופולריות בלתי מבוטלת, הודות למלודיות שובות הלב וההרמוניות רבות הרושם שבהן. כמה מן הרביעיות וכל שלישיות הפסנתר הוקלטו.

### מוזיקה קאמרית
* רביעיית מיתרים מס' 1 בפה מז'ור, אופוס 43
* רביעיית מיתרים מס' 2 בסול מז'ור, אופוס 51
* רביעיית מיתרים מס' 3 בדו מז'ור, אופוס 54
* רביעיית מיתרים מס' 4 בלה מז'ור, אופוס 74
* רביעיית מיתרים מס' 5 בסול מז'ור, אופוס 104
* רביעיית מיתרים מס' 6 בלה מינור, אופוס 105
* רביעיית מיתרים מס' 7 בסי במול מז'ור, אופוס פוסטהומוס (לאחר המוות)
* רביעיית מיתרים לשלושה כינורות וויולה בדו מז'ור, אופוס 106
* רביעיית מיתרים לארבעה כינורות בסול מז'ור, אופוס 107
* שלישייה מס' 1 לכינור, ויולה ופסנתר בסי במול מז'ור, אופוס 27
* שלישייה מס' 2 לכינור, ויולה ופסנתר בסול מז'ור, אופוס 45
* שלישייה מס' 3 לכינור, ויולה ופסנתר ברה מז'ור, אופוס 58
* שלישייה מס' 4 לכינור, ויולה ופסנתר ברה מינור, אופוס 89 
* שלישייה מס' 5 לכינור, ויולה ופסנתר במי במול מז'ור, אופוס 102
* שלישייה מס' 6 לכינור, ויולה ופסנתר בדו מז'ור, אופוס 103
* סונאטה לכינור ופסנתר ברה מז'ור, אופוס 73

## קישורים חיצוניים

* איגנץ לכנר, קטעים מרביעיות המיתרים ושלישיות הפסנתר שלו

קטגוריה:מלחינים גרמנים
קטגוריה:מנצחים גרמנים
איגנץ
קטגוריה:מלחינים מהתקופה הרומנטית
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1807
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1895
ביתמונה

[ממוזער|250px|שמאל|[שרה טהון מלמדת את בנות היישוב היהודי לרקום. תמונה שהתקבלה מפרויקט "ביתמונה"]]
**ביתמונה** הוא מיזם התנדבותי, בשיתוף החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, העוסק בשחזור, שימור והצלה של חומרים חזותיים הקשורים לעברה של ארץ ישראל. תמונות מהפרויקט מוצגות מדי שבוע בפורטל האינטרנט ynet.

המעבדה של ביתמונה, בבעלות נדב מן, נמצאת בקיבוץ מרחביה. המעבדה עוסקת בהצלה ושחזור ממוחשב של תמונות, מסמכים ומפות שנשכחו או התגלו אצל אנשים פרטיים וארכיונים שונים, בכללן עדויות היסטוריות נדירות שהיו בחלקן על סף ההכחדה או הרס. החומרים נסרקים, משוחזרים, נשמרים על תקליטורים ומשמשים לצורכי לימוד ומחקר, הקמת אלבומים, תערוכות, מצגות או הדפסות בודדות ושימור.

## קישורים חיצוניים

* 
* טיול לעבר, סיקור שבועי של תמונות מן הפרויקט
* 

קטגוריה:אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:ארץ ישראל: היסטוריה
קטגוריה:רסטורציה (אמנות)
מחמוד יזבק

**מחמוד יזבק** (בערבית: **محمود يزبك**, תעתיק מדויק: מחמוד יַזְבַּכּ) (נולד ב-5 בדצמבר 1956) הוא היסטוריון ערבי-ישראלי המכהן כפרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. שימש בעבר כראש החוג, כיושב-ראש ארגון עדאלה וכנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.

## ביוגרפיה
יזבק סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובהיסטוריה של המזרח התיכון בשנת 1978, תואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון בשנת 1992 מאוניברסיטת חיפה ותואר דוקטור בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בשנת 1998. אחר כך הוא השלים מחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד באנגליה בשנת 1999. כיום הוא מלמד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה; בעבר שימש כראש החוג. מתמחה בהיסטוריה הפוליטית והחברתית של הפלסטינים במאות התשע עשרה והעשרים; בתולדות השלטון העות'מאני על ארץ-ישראל במאות התשע-עשרה והעשרים; בהיסטוריה מקומית של חיפה; בדרך פעולתם של בתי הדין השרעיים ובהיסטוריוגרפיה ישראלית ופלסטינית.

יזבק שימש כדובר ועד המשפחות השכולות של הרוגי אירועי אוקטובר 2000 (אחיינו, ויסאם יזבק, נהרג בהם). הוא חבר הנהלת עדאלה משנת 2004 ובעבר שימש כיושב ראש הארגון.

מתגורר בנצרת. בתו, היבה יזבק, היא סוציולוגית והייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת בל"ד.

## מספריו
* **ההגירה הערבית לחיפה בתקופת המנדט**, (נצרת: אל-קבס, 1988. 165 עמודים (ערבית).
* **סדרי מנהל ומבני חברה בחיפה בשלהי השלטון העות'מאני**, (נצרת: אל-נהדה, 1994). 404 עמודים (ערבית).
* **חיפה, תולדות העיר והחברה במאה התשע-עשרה**, (אוניברסיטת חיפה: המרכז היהודי-ערבי, 1998).

* **Haifa in the Late Ottoman Period, 1864-1914: A Muslim Town in Transition**, (Leiden: Brill, 1998). 262 pages.

## קישורים חיצוניים

* דף אישי באתר אוניברסיטת חיפה
* הפרופיל של מחמוד יזבק, באתר A-List
* יפו חיפה בתקופת המנדט הבריטי, הרצאה שניתנה ביום העיון באוניברסיטה הפתוחה.
* 
* 

קטגוריה:סגל אוניברסיטת חיפה: לימודי המזרח התיכון והאסלאם
קטגוריה:אנשי אקדמיה ערבים ישראלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:נשיאי האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם
קטגוריה:נצרת: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1956
איחוד הסחר החופשי

**איחוד הסחר החופשי** (באנגלית: **Free Trade Union**; לימים נודע בשם **הליגה לסחר חופשי**) היה ארגון בריטי שפעל בין השנים 1903–1972 ותמך בסחר חופשי. הארגון נוסד כתגובה למסע פרסום שבו החל יושב ראש לשכת המסחר הבריטית ג'וזף צ'מברלין במאי 1903. תוכניתו של צ'מברלין נועדה לקדם סחר מועדף בין מושבות האימפריה הבריטית, באמצעות הטלת מכסים על טובין שיובאו מחוץ לאזור המועדף. מזכירו הראשון של הארגון היה לאונרד הובהאוס, ששימש בתפקידו עד 1905.

בשנים 1959-1948 שימש אנדרו מקפדיאן (Andrew McFadyean) כמזכיר הארגון. בתקופה זו שיתף הארגון פעולה עם האגף הימני במפלגה הליברלית הבריטית. ב-1959 מנה הארגון כ-2000-1000 חברים וסבל מקשיים כספיים שאיימו על קיומו. ב-1959 השתלטו על הארגון איש העסקים אוליבר סמדלי (Oliver Smedley) והעיתונאי סטנלי וולטר אלכסנדר (Stanley Walter Alexander) שהביאו לפרישה מהארגון של מספר חברים מהמפלגה הליברלית.

ב-1962 שינה הארגון את שמו ל-"ליגה לסחר חופשי" (Free Trade League), במטרה למנוע בלבול עם איגודי העובדים (באנגלית: Trade Unions). הארגון פורק סופית ב-1972, אם כי מספר מחבריו, ובראשם דייוויד ודג'ווד (David Wedgwood) הקימו ארגון חדש בעל שם זהה.

קטגוריה:ארגונים פוליטיים
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: כלכלה
אצטדיון ג'איינטס

**אצטדיון ג'איינטס** (באנגלית: **Giants Stadium**) היה אצטדיון רב תכליתי הממוקם במזרח רד'רפורד, ניו ג'רזי אשר שימש בעיקר כמגרשן הביתי של קבוצות הפוטבול ניו יורק ג'איינטס והניו יורק ג'טס והיה מסוגל לקלוט כ-80,000 צופים.

האצטדיון נפתח ונחנך ב-10 באוקטובר 1976 בהפסדה הביתי של הניו יורק ג'איינטס לקבוצת דאלאס קאובויס. הוא שימש כמגרש הביתי של הניו יורק ג'איינטס במשך 33 שנים וכמגרשה של הניו יורק ג'טס במשך 26 שנים. במשך השנים שימש האצטדיון כמגרשן הביתי של קבוצות פוטבול נוספות כניו יורק/ניו ג'רזי נייטס מליגת ה-WLAF, ניו יורק/ניו ג'רזי היטמן מליגת ה-XFL וכמגרשה הביתי של הניו אורלינס סיינטס לאחר שאצטדיונה הביתי נפגע מהוריקן קתרינה בשנת 2005. 

האצטדיון שימש כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל ניו יורק קוסמוס והניו יורק רד בולס ואף אירח מספר משחקים במסגרת מונדיאל 1994 (כולל משחק חצי הגמר בין נבחרות  ו).

בשנת 2010 נהרס האצטדיון והוחלף על ידי אצטדיון מטלייף שנבנה בסמוך אליו.

## קישורים חיצוניים

ימין|ממוזער|250px|אצטדיון ג'איינטס בזמן משחק פוטבול

קטגוריה:ניו ג'רזי: מבנים
קטגוריה:ארצות הברית: אצטדיוני פוטבול
קטגוריה:ניו ג'רזי: ספורט
קטגוריה:אצטדיוני כדורגל בארצות הברית
קטגוריה:ניו יורק ג'איינטס
קטגוריה:אצטדיוני מונדיאל 1994
קטגוריה:אצטדיוני גביע העולם בכדורגל נשים 1999
ויקטור בטארסה

**ויקטור בטארסה** (בערבית: **فيكتور بطارسة**; נולד ב-1935) היה ראש עיריית בית לחם משנת 2005 ועד 2012. במקצועו רופא מנתח מומחה לאף-אוזן-גרון.

## ביוגרפיה
בטארסה נולד בבית לחם למשפחה נוצרית קתולית וגדל והתבגר בירושלים. בשנת 1948 הוא עבר למצרים, למד שם רפואה ואחר כך התגייס לחיל הרפואה של צבא ירדן. הוא שימש כמנהל מחלקה בבית חולים ששכן בהוספיס האוסטרי שבעיר העתיקה בירושלים. לאחר 1967 עבד תקופה קצרה במערכת הבריאות הישראלית, אבל עזב בשל פעילותו הפוליטית. אחר כך היגר לארצות הברית וכיום הוא מחזיק באזרחות אמריקנית.

הוא נבחר בשנת 2005 לתפקיד ראש עיריית בית לחם ושימש בתפקידו זה עד נובמבר 2012 עת הוחלף על ידי ורה באבון

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פוליטיקאים פלסטינים
קטגוריה:רופאים פלסטינים
קטגוריה:ראשי עיריית בית לחם
קטגוריה:נוצרים פלסטינים
קטגוריה:בית לחם
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1935
הלל שוקן

**הלל שוקן** (נולד ב-4 ביוני 1947) הוא אדריכל ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כראש בית-הספר לאדריכלות ע"ש עזריאלי בין השנים 2004 ל-2008. הוא בנו של גרשום שוקן, שהיה עורך "הארץ", ואח של עמוס שוקן ושל רחלי אדלמן.

## ביוגרפיה

בשנת 1972 סיים תואר B.Sc.Eng בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון ואחר כך למד בבצלאל. בשנת 1976 סיים לימודי ארכיטקטורה ב-Architectural Association School of Architecture בלונדון. בשנת 1978 הקים משרד אדריכלים. בין השנים 1982 ל-1987 שימש כאדריכל הראשי של הקרן לירושלים.

הוא לימד בבצלאל ובטכניון. בשנת 1994, החל לשמש כמרצה בכיר בבית-הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, עם היווסדו, ובשנת 2004 מונה כראש בית הספר.

בשנת 2000 אצר את תערוכת הביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בוונציה בה הוצגה תאוריה אורבנית מקורית שחיבר – "אנונימיות אינטימית". בין עבודותיו הידועות: מבנה הכניסה לרחבת הכותל המערבי (עם מוני לומברוזו), חללי התצוגה במוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד (עם ארי אברהמי), מוזיאון המדע בירושלים (עם ארי אברהמי), בנין חברת 'מיניקום' בהר חוצבים בירושלים, 'כפר הנוער'- אכסניית נוער בקמפוס האוניברסיטה העברית.

שוקן קיבל את אות השימור של המועצה לשימור אתרים עבור שימור בית חיים ויצמן ברחובות (1999), פרס ראשון בתחרות לתכנון המוזיאון למדע בחיפה שלא מומש (1978), עליה לשלב הגמר בתכנון בית המשפט העליון (1985). נבחר השופטים בתחרות תכנון משרד ראש הממשלה (1995).

מבחינת עמדותיו מזוהה שוקן עם מחנה השמאל בישראל. הוא תומך בפינוי כל ההתנחלויות, בהדגשת דמותה הדמוקרטית והליברלית של המדינה ובהפרדת הדת מהמדינה.

בסוף 2025, מונה ליו"ר דירקטוריון הארץ במקום אחותו רחלי אידלמן.

## חיים אישיים
נשוי לאפרת, אדריכלית העובדת עמו, ואב לארבעה. מתגורר בתל אביב.
בנו הוא דוד שוקן חבר משקיף בדירקטוריון של עיתון הארץ. 

## קישורים חיצוניים
* אתר משרד האדריכלים שוקן
* דף אישי באתר אוניברסיטת תל אביב
* הלל שוקן מציג: העירוניות כפשוטה
* 
* אדריכלות ותרבות - בישראל?, בתוך זמנים, ביקורת על "תרבות אדריכלית: מקום, ייצוג, גוף" בעריכת רחל קלוש וטלי חתוקה
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אדריכלים ישראלים
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני א' (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל: הנדסת תעשייה וניהול
קטגוריה:בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: אדריכלות
הלל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1947
נחום בוגר

**נחום בוגר** (1912 – 22 באוקטובר 1990) היה רופא ילדים ישראלי. כיהן כפרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ומנהל מחלקת ילדים א׳ בבית החולים הדסה תל אביב.

## ביוגרפיה
בוגר היה בנם של מינה וחיים בוגר (בוגרשוב). אביו היה איש חינוך, ממקימי הגימנסיה העברית הרצליה ומנהלה במשך שנים רבות אשר לימים שירת כחבר הכנסת מטעם סיעת הציונים הכלליים. נחום עשה את לימודי הרפואה בצרפת, ועם שובו ארצה החל לעבוד בבית החולים הדסה. בוגר היה תלמידו המובהק של פרופ' לודוויג פרדיננד מאייר, מחשובי רופאי הילדים באירופה אשר עלה ארצה בשנות השלושים מברלין, שם שימש מנהל מחלקת הילדים. עם פרישתו של מאייר ירש בוגר את המחלקה ושימש מנהל מחלקת ילדים א' בבית החולים הדסה בתל אביב בשנים 1954-1977. עם תלמידיו של פרופ' בוגר נמנו פרופ' צבי שפירר, פרופ' שאול הראל, ד"ר פנחס שרשבסקי ועוד רבים וידועים.

אשתו של פרופ' בוגר הייתה ישראלה ויצמן (1989-1912), בתם של משה והלנה ויצמן ודודניתו של חיים ויצמן, נשיא המדינה הראשון.

בוגר זכה לתוארי כבוד רבים, חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1979, יקיר החברה הישראלית לרפואת ילדים קלינית (שהוא נמנה עם מייסדיה), ופרסים רבים נוספים.

לאחר פרישתו מהנהלת המחלקה המשיך לעבוד כרופא בתחנה לבריאות המשפחה שבבית הבריאות של עיריית תל אביב ("בית שטראוס") עד סמוך למותו, באוקטובר 1990.

## לקריאה נוספת
* "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך : בוגר (בוגרשוב) נחום, עמוד 109

קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:רופאי ילדים ישראלים
קטגוריה:משפחת ויצמן
קטגוריה:בוגרי גימנסיה הרצליה
קטגוריה:תל אביב-יפו: רפואה
קטגוריה:סגל בית החולים הדסה תל אביב
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: רפואה
קטגוריה:זוכי פרס סולד
קטגוריה:רופאי ילדים יהודים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1912
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1990
פרדריק בליס

**פרדריק ג'ונס בליס** (באנגלית **Frederick Jones Bliss**; 3 בינואר 1857 - 22 ביוני 1939) היה ארכאולוג אמריקאי. לאחר תקופה שבה עבד במשלחתו של פלינדרס פיטרי במיידום במצרים, הגיע בליס בשנת 1891 לארץ ישראל וחפר במשך שנתיים בתל חסי מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל. את החפירה באתר החל פיטרי בשנת 1890 שלאחריה חזר למצרים. בליס היה בנו של הכומר הפרוטסטנטי שייסד בביירות את הקולג' שהפך עם השנים לאוניברסיטה האמריקנית בביירות.

## בארץ ישראל
[שמאל|ממוזער|250px|שרטוטים שהכין בליס לכלי חרס שמצא ב[תל חסי]]
בתל חסי השתמש בליס בשיטותיו של פיטרי לתיארוך בעזרת כלי חרס וכן בעקרון ההשתכבות והכרונולוגיה היחסית - סטרטיגרפיה. בליס מצא חומת לבני בוץ ומגדל הקשור לחומה. הוא מצא מכתב מהמאה ה-14 לפנה"ס שנרשם על גבי חרסים בכתב היתדות אשר דומה מאוד לכתב פרוטו-סינאי ובהם מופיעה המילה "בלע". בליס הסיר כמעט שליש מהאקרופוליס והגדיר 11 שכבות יישוב אותן חילק לשמונה "ערים". אחד הממצאים היה מבנה המשתייך לאדריכלות של "בתי מושל". המבנה תוארך על ידו לתקופת הברונזה המאוחרת.
שמאל|ממוזער|250px|מחנה החפירה של בליס ודיקי בהר ציון, 1897 (תצלום באתר הקרן לחקר ארץ ישראל)

לאחר הצלחתו בתל חסי, עבר בליס לחפור בירושלים. הוא חפר בה ביחד עם האדריכל ארצ'יבלד דיקי (A.C. Dickie) בין השנים 1894–1897. תרומתו העיקרית הייתה הבנת הארכאולוגיה של ירושלים. בין האתרים שחפר היו בריכה וכנסייה ביזנטית בבריכת השילוח. בשנת 1898 עבר לחפור יחד עם עוזרו רוברט מקאליסטר במספר אתרים בשפלת יהודה הוא חפר באזור עד שנת 1900. האתרים שנחפרו היו במרשה, תל צפית, תל גודד ועזקה. דוחות החפירה של בליס ומקליסטר מאתרים אלה, קבעו סטנדרט חדש לחפירות העתידיות.

ב-1900 פוטר בליס מתפקידו כ"חוקר הקרן" בטענה של בריאות לקויה, אבל גם בגלל הדקדקנות הרבה שלו, שגרמה לכך שלא ייצר עבור הקרן דוחות מלהיבים, ובכך הקשה עליה לגייס תרומות לקרן. בתקופה מאוחרת יותר הצהיר אולברייט שזו הייתה שגיאה שפגעה במחקר הארכאולוגי באזור הלבנט. לאחר פיטוריו כתב בליס מונוגרפיה שעסקה בהתפתחות המחקר באזור הלבנט מתחילתה ועד שנת 1902.

## לקריאה נוספת
*פ"ג בליס וא"ק דיקי (תרגום: רוני רייך), **חפירות בירושלים - תגליות מעיר דוד והר ציון 1897-1894**, מכון מגלי"ם, ירושלים, 2010

*Hallote Rachel, *Bible, Map And Spade: The American Palestine Exploration Society, Frederick Jones Bliss and the Forgotten Story of Early American Biblical Archaeology*, Gorgias Press, 2006


## קישורים חיצוניים

* פרדריק ג'ונס בליס באתר הקרן לחקר ארץ ישראל
* בליס ודיקי באתר עיר דוד הכולל מפה המסמנת את אזור החפירות שלהם.
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ארכאולוגים אמריקאים
קטגוריה:ארץ ישראל: ארכאולוגים
קטגוריה:חופרים בעיר דוד
קטגוריה:מהגרים מלבנון לארצות הברית
קטגוריה:בוגרי מכללת אמהרסט
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1859
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1937
גמדות פרימורדיאלית

[שמאל|ממוזער|250px|[לוסיה סראטה, האישה הנמוכה ביותר בהיסטוריה, הראשונה שאובחנה כבעלת גמדות פרימורדיאלית מדרגה שנייה]]
**גמדות פרימורדיאלית** (באנגלית **Primordial dwarfism**) היא צורה נדירה של גמדות שגורמת לממדי גוף קטנים מאוד בכל שלב בחיים, והיא מתחילה עוד בתקופת ההריון, אצל העובר. ליתר דיוק, גמדות פרימורדיאלית היא קטגוריה שלמה של אבחנות שכוללת סוגים מסוימים של גמדות בה הפרופורציות נשמרות, של אנשים בעלי ממדים קטנים באופן קיצוני לגילם, אפילו בתור עוברים. רוב האנשים בעלי גמדות פרימורדיאלית לא מאובחנים עד גיל שלוש.

רופאים מומחים לרוב מאבחנים בשלב ההריון גודל חריג, או בעיות גדילה תוך-רחמיות בבדיקת אולטרה סאונד. לרוב, אנשים בעלי גמדות פרימורדיאלית נולדים במשקל נמוך מאוד. אחרי הלידה, גדילתם ממשיכה להתעכב, מותירה אותם הרבה מאחורי שאר בני גילם מבחינת גובה ומשקל.

ברוב המקרים, קומה נמוכה היא תוצאה של הפרעה שלדית או אנדוקרינית. חמשת התת-סוגים של גמדות פרימורדיאלית הם החמורים ביותר מתוך 200 סוגים של גמדות, ולפי הערכה, חיים בכל העולם רק 100 אנשים בעלי הפרעה כזאת. נדיר מאוד שאנשים בעלי גמדות פרימורדיאלית עוברים את גיל 30.

צ'אנדרה בהדור דנגי היה בגובה של 54.6 ס"מ בלבד.

קטגוריה:מומים מולדים
קטגוריה:גמדות
שרה סימיוני

**שרה סימיוני אזארו** (באיטלקית: **Sara Simeoni-Azzaro**; נולדה ב-19 באפריל 1953) היא אתלטית איטלקייה, אלופה אולימפית (מוסקבה 1980), אלופת אירופה (פראג 1978) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.

## ביוגרפיה
סימיוני נולדה בריבולי ורונס בוונטו (מחוז בצפון-מזרח איטליה).

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד 1971 סיימה סימיוני במקום תשיעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.78 מטר, המנצחת הייתה אילונה גוסנבאואר מאוסטריה (1.87 מטר).

באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה סימיוני במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר, המנצחת הייתה אולריקה מייפארת בת ה-16 ממערב גרמניה שהשוותה את השיא העולמי, 1.92 מטר.

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה 1974 זכתה סימיוני במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.89 מטר, אחרי רוזמרי אקרמן ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 1.95 מטר ומילדה קרבנובה מצ'כוסלובקיה (1.91 מטר).

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה סימיוני במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר, אחרי אקרמן שקבעה שיא אולימפי חדש של 1.93 מטר, ולפני שיאנית העולם הקודמת יורדנקה בלגובה מבולגריה (1.91 מטר).

### שיא עולם
בתחרות אתלטיקה שנערכה בברסיה, באוגוסט 1978 קבעה סימיוני בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 2.01 מטר, שיפור של ס"מ אחד לשיא העולם של אקרמן. שיא זה היה שיא איטליה עד לשנת 2007. חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה 1978 זכתה סימיוני במדליית זהב בקפיצה לגובה לאחר שהשוותה את שיאה העולמי, 2.01 מטר, לפני אקרמן (1.99 מטר) ובריג'יט הולצפל ממערב גרמניה (1.95 מטר). למעשה אקרמן עברה גובה של 2.01 מטר, אך בשל קפיצות הניצחון שלה על המזרן, הרף נפל והתוצאה לא אושרה.

### אלופה אולימפית
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה סימיוני במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.97 מטר, לפני אורסולה קילן מפולין (1.94 מטר) ויוטה קירסט ממזרח גרמניה (1.94 מטר).

באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון 1982 זכתה סימיוני במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר, אחרי מייפארת ששיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 2.02 מטר וטמרה ביקובה מברית המועצות (1.97 מטר).

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה סימיוני לשאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה. בתחרות עצמה היא זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.00 מטר, אחרי מייפארת שקבעה שיא אולימפי חדש של 2.02 מטר ולפני ג'וני הנטלי מארצות הברית (1.97 מטר).

סימיוני נשואה לארמיניו אזארו.

## תארים והישגים
*בסך הכל זכתה סימיוני ב-14 תוארי אליפות של איטליה בקפיצה לגובה.

## קישורים חיצוניים

* שרה סימיוני , באתר *Sports123* 
* 

קטגוריה:אתלטיות איטלקיות
קטגוריה:קופצות לגובה
קטגוריה:שיאניות עולם באתלטיקה
קטגוריה:אלופות האוניברסיאדה: אתלטיות
קטגוריה:נושאי דגל איטליה באולימפיאדה
קטגוריה:אתלטיות באולימפיאדת מינכן (1972)
קטגוריה:אתלטיות באולימפיאדת מונטריאול (1976)
קטגוריה:אתלטיות באולימפיאדת מוסקבה (1980)
קטגוריה:אתלטיות באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
קטגוריה:אלופים אולימפיים איטלקים: אתלטיקה
קטגוריה:אלופות אולימפיות מאיטליה
קטגוריה:שיאני עולם איטלקים: אתלטיקה
קטגוריה:שיאניות עולם איטלקיות
קטגוריה:ילידות 1953
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1953
קטגוריה:זוכות מדליית כסף אולימפית מאיטליה
קטגוריה:אלופות אולימפיות: קפיצה לגובה
רדיקלי (סרט)

**רדיקל** הוא סרט דרמה-קומדיה מקסיקני משנת 2023 שנכתב ובוים על ידי כריסטופר זאלה. הסרט מבוסס על כתבה *[[Wired (מגזין)|ב-Wired]]* משנת 2013, "דרך רדיקלית לשחרר דור של גאונים" מאת ג'ושוע דייוויס, ומככב באוג'ניו דרבז בתפקיד הראשי והמוביל.

הסרט, שהוא סרטו השני של זאללה בבימויו, הוקרן בבכורה ב-19 בינואר 2023, בפסטיבל סאנדנס, שם זכה בפרס הסרט האהוב על הפסטיבל. הוא יצא לאקרנים במקסיקו ב-20 באוקטובר 2023.

## עלילה
בשנת 2011, מורה חדש מגיע לבית הספר היסודי חוסה אורבינה לופז במטמורוס, המנוהל בצורה לא טובה. בסביבה מדכאת, רוויה באלימות מצד קרטלי סמים, תלמידי בית הספר סובלים מהשיגים אקדמיים גרועים, יש האומרים הגרועים ביותר בכל מקסיקו. בהתחשב במתקנים הירודים ובמחסור במשאבים חינוכיים כמו מחשבים, לרוב המורים יש מוטיבציה נמוכה והם מתמקדים בעיקר במעבר מבחנים סטנדרטיים שנקבעו על ידי הממשלה, אך אינם מעוררים למידה ממשית כלל.

סרחיו, המורה, מפתיע את תלמידי כיתה ו' בגישה לא שגרתית להוראה ומעודד אותם לפתור בעיות באופן יצירתי. כדי לעזור להם לחשוב בצורה מתמטית, לדוגמה, הוא משנה את כיתת הלימוד, הופך את כל השולחנות כדי לייצג באופן היפותטי סירות הצלה באוקיינוס, שכל אחת מהן יכולה להכיל מספר מסוים של אנשים. באמצעות שיטה חדשה זו, הוא מצליח לגרום לתלמידיו לקבוע את התשובה הנכונה.

לאחר מאמצים, סגנון הוראה זה מתחיל להשפיע לטובה על הילדים מבחינה אקדמית. סרחיו מעורר השראה בתלמידי כיתה ו' על מנת לגלות ביטחון ולהגשים פוטנציאל מעבר לנסיבותיהם. גישתו האלטרנטיבית כוללת למידה בהובלת התלמידים, אשר גורמת לילדים להיות מעורבים ומעורבים כפי שלא היו מעולם. כאשר מתברר שהתוצאות חיוביות, אפילו המנהל מתחיל לתמוך במורה.

על ידי קידום חשיבה עצמאית, המורה מסתבך בסופו של דבר עם מפקח בית ספר כאשר תלמידיו דנים בגלוי בנושאים של מוסר, ובמיוחד בנושא הפלות. הוא מנסה להגן על דרך הלמידה החדשה שלהם אך נדחק הצידה ומתאכזב, ובסופו של דבר נסוג מתפקידו בהוראה לאחר מותו של ניקו, אחד מתלמידיו. כתוצאה מכך, כיתתו נסוגה מבחינה אקדמית עקב הטראומה של אובדן חבר וכתוצאה מכך מורה.

מודאג לגביו, המנהל פונה למורה בביתו כדי לעודד אותו לא לוותר על תלמידיו בכיתה ו'. לאחר חשבון נפש, סרחיו, המורה, מתחבר מחדש עם תלמידתו המחוננת, פאלומה, ומשכנע את אביה לתת לה להגשים את חלומותיה להיות אסטרונאוטית. עם סיום שנת הלימודים, הוא ממהר לבית הספר במהלך מבחנים סטנדרטיים ומעודד את כיתתו להמשיך להאמין בעצמה. תלמידיו מתעודדים ומצליחים במבחנים. חלקם בסופו של דבר מצליחים בעסקים פרטיים ועובדים בחברות טכנולוגיה גדולות בארצות הברית.

## משתתפים
* אוג'ניו דרבז בתפקיד סרחיו
* דניאל חדאד בתפקיד צ'וצ'ו
* ג'ניפר טרחו בתפקיד פלומה
* מיה פרננדה סוליס בתור לופה
* דנילו גווארדיולה בתפקיד ניקו
* ויקטור אסטרדה בתפקיד צ'פה
## קישורים חיצוניים

* ''דרך רדיקלית לשחרר דור של גאונים'' ב-Wired

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטים על חינוך והוראה
קטגוריה:סרטי 2023
גשר (אתר ארכאולוגי)

שמאל|ממוזער|250px|מבנים מעוגלים שנמצאו באתר מהתקופה הנאוליתית קדם קרמית א
**גשר** הוא אתר ארכאולוגי בעמק הירדן, על הגדה הדרומית של נחל תבור, ליד קיבוץ גשר. באתר נמצאו סימני התיישבות משתי תקופות: מתחילת התקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה התיכונה. האתר נחפר לראשונה בין השנים 1987-1986 על ידי הארכאולוג יוסף גרפינקל מהאוניברסיטה העברית, ובין השנים 2002-2004 על ידי סוזן כהן מאוניברסיטת מונטנה.

בתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א (האלף התשיעי לפנה"ס) האתר היה יישוב קטן, מורכב ממספר מבנים מעוגלים. באתר נמצאו כלי צור כולל כלים עם חוד אל-חיאם. אחד הממצאים החשובים באתר היה בית מלאכה לייצור כלים מבזלת. זו הפעם הראשונה שנמצא ממצא כזה במזרח הקרוב בתקופה הנאוליתית. בית המלאכה ייצר גרזנים מבזלת וכלים נוספים שנשלחו מבית המלאכה למרכזים נאוליתיים אחרים, כגון יריחו והאתר ליד נתיב הגדוד. תיארוך רדיומטרי שבוצע באתר תיארך אותו כאחד הקדומים ביותר בתקופה הנאוליתית. זו התקופה של יסוד היישובים הראשונים ותקופת המעבר לחקלאות. דוח סופי על תקופה זו פורסם בשנת 2006.

בתקופת הברונזה התיכונה IIא האתר שימש כבית קברות, ונמצאו בו כ-29 קברים. הקברים היו קברי פיר שנחפרו באדמה בתוך המשקע הגאולוגי. בכל קבר היה נקבר אחד בלבד, והוא מעולם לא נפתח שוב. עובדה זו עזרה בקידום הידע לגבי מנהגי קבורה בתקופה זו, כולל תנוחות הנקברים וכמות פסלי האלים שהוכנסו לקבר ליד הנקבר. בארבעה קברים נמצאו גם חודי חנית וגרזנים מארד, כולל שלושה גרזיני מקור הברווז. דוח סופי על החפירה פורסם בשנת 2007.

## לקריאה נוספת

* Y. Garfinkel and D. Dag. 2006. *Gesher: A Pre-Pottery Neolithic A Site in the Central Jordan Valley, Israel. A Final Report*. Berlin: Ex Oriente. 
* Y. Garfinkel and S. Cohen. 2007. *The Early Middle Bronze Cemetery of Gesher. Final Excavation Report*. AASOR 62. Boston: American Schools of Oriental Research


## קישורים חיצוניים

* דוח חפירות בגשר שנת 2003 גיליון 116 (2004) באתר רשות העתיקות.
* דוח חפירות בגשר שנת 2004 גיליון 117 (2005) באתר רשות העתיקות.
ימין|ממוזער|250px|ראשי חץ מצור שנמצאו באתר מהתקופה הנאוליתית קדם קרמית א
* 

קטגוריה:אתרים ארכאולוגים נאוליתים בארץ ישראל
קטגוריה:בקעת הירדן: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:גשר (קיבוץ)
בין קירות ביתי

**בין קירות ביתי** הוא האלבום השלישי של הפרויקט של עידן רייכל. באוקטובר 2008, לקראת יציאת האלבום, יצא סינגל ראשון מתוכו - "חלומות של אחרים". ב-20 בנובמבר יצא האלבום המלא ובו 13 שירים. לאלבום צורף השיר "מנעי קולך מבכי" כסינגל נפרד.

## רקע והפקה
רוב השירים באלבום נכתבו על ידי עידן רייכל, כולם הולחנו על ידו, ואחדים מהם אף בוצעו על ידו. בניגוד לשני אלבומיו הקודמים, לא שיתף רייכל פעולה באלבום זה עם מוזיקאים יוצאי אתיופיה. עם זאת, באלבום נכללו כמה שירים בשפות זרות, ובהם: "Todas las Palabras" ו-"Cada Dia" שכתבה וביצעה הזמרת הקולומביאנית מרתה גומז בספרדית, "Ôdjus Fitxadu" ששרה מיירה אנדראדה בשפה הקריאולית של כף ורדה, ו-"منهار اللي مشيتي" שכתב וביצע שמעון בוסקילה בערבית מרוקאית לזכר אימו. הזמרת סומי שרה בסווהאילית את השיר Maisha שכתבה. באלבום השתתפו גם מאיה אברהם ואילן דמתי, שהשתתפו באלבומו הקודם של רייכל, "ממעמקים".

כשלושה שבועות לאחר צאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, ובאפריל 2009 למעמד פלטינה. בטקס בו הוכרז האלבום כאלבום פלטינה, ציינו גם סך מכירות של מעל 300,000 עותקים לשלושת אלבומי הפרויקט.

## רשימת רצועות

## מיקומי שיא

## נתוני מכירות

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי הפרויקט של עידן רייכל
קטגוריה:אלבומים בעברית
קטגוריה:אלבומי פלטינה בישראל
קטגוריה:אלבומי חברת הליקון
אנטוניו סולר

**אנטוניו פרנסיסקו חווייר חוסה סולר ראמוס** (בספרדית: **Antonio Francisco Javier José Soler Ramos**, הנודע על פי רוב בשם פאדרה (האב) אנטוניו סולר, בקטלאנית: **Antoni Soler i Ramos** או **Pare Soler**, הוטבל ב-3 בדצמבר 1729 – 20 בדצמבר 1783) היה מלחין ספרדי, נזיר הירונימי, שיצירותיו הקיפו את שלהי תקופת הבארוק וראשית התקופה הקלאסית. הוא ידוע בעיקר בסונאטות שלו לכלי מקלדת, המהוות תרומה חשובה לרפרטואר הצ'מבלו, הפורטה-פיאנו והעוגב.

## ביוגרפיה
### ילדות ונעורים

סולר נולד ב-1729 באולוט בפרובינציה הקאטאלנית ז'ירונה. את שיעורי המוזיקה הראשונים קיבל מאביו, מרטין סולר, שניגן בתזמורת הצבאית של הגדוד "נומנסיה". בשנת 1736 החל את לימודיו בל'אסקולניה, בית ספר למקהלת נערים, של מנזר מונסראט, שם למד בין השאר נגינה בעוגב. מוריו במונסראט היו האב בניטו אסטווה ונגן העוגב בניטו ואלס שלימדו אותו סולפג'יו ואחר כך נגינה בעוגב והלחנה.
עיקר הרפרטואר לעוגב בבית הספר כלל יצירות של חואן קבנייאס, של האח מיגל לופס ושל חוסה אליאס.
ב-1744 התמנה לנגן עוגב בקתדרלה של לה סאו ד'אורז'ל ובמקביל לדיאקון זוטר. בשנים הבאות שירת כמנצח מקהלה בקאפלה בליידה ובאל אסקוריאל.

### חיי נזירות ויצירה

סולר התקבל למעמד הכמורה בגיל 23 ושגרת חייו ב-31 השנים הבאות, במסדר הירונימוס הסמוך לאל אסקוריאל, נשאה אופי פשוט ונזירי. ימיו בני 20 השעות היו מלאים בתפילה, הגות ועבודת אדמה - חיי פשטות נטולי קישוטים. אבל סביבתו המחמירה ונסיבות חייו נטולות הגיוון לא מנעו אותו מלכתוב יותר מ-500 יצירות מוזיקליות, בהן כ-150 סונאטות לכלי מקלדת, שרבות מהן, על פי הסברה, נכתבו כתווים לנגינה לתלמידו הנסיך דון גבריאל, בנו של המלך קרלוס השלישי. חיבורים אחרים הם שירים כפריים לחג המולדומוזיקה לכנסייה הקתולית, כולל מיסות. סולר מת במנזר סן לורנסו דה אל אסקוריאל במדריד. לא ידוע על קיום דיוקנאות שלו.

### יצירותיו

יצירותיו המהוללות ביותר של האב סולר הן הסונאטות שלו לכלי מקלדת, שמשתוות לאלה של דומניקו סקרלטי (שסולר היה אולי תלמידו). עם זאת, יצירותיו של סולר מגוונות יותר מבחינה צורנית מאלה של סקרלטי, וכמה מהן כתובות בשלושה או ארבעה פרקים, לעומת יצירותיו של סקרלטי, הכתובות בפרק או שניים. הסונאטות של סולר קוטלגו בראשית המאה ה-20 בידי סמואל רוביו, כך שכולן נושאות מספרי "R".

סולר חיבר גם קונצ'רטי, חמישיות לעוגב וכלי מיתר, מוטטים, מיסות ויצירות לעוגב סולו. כמו כן כתב מסה בשם *Llave de la modulación* ("המפתח למודולציה") בשנת 1762.

"שישה קונצ'רטי לשני עוגבים" של סולר עדיין מקובלים מאוד ברפרטואר וזכו להקלטות רבות. מחול פנדנגו ברה מינור לצ'מבלו סולו, יצירה וירטואוזית המתבססת, כמקובל, על בס בן שני תווים, זכה ליותר ביצועים מכל יצירה אחרת שלו. עם זאת, כמה מוזיקולוגים הטילו ספק בכך שסולר הוא אכן מחבר היצירה.

## ספרים
**Memoria sepulcral* ספר זיכרונות

## קישורים חיצוניים

* 

*באתר הביוגרפיות של האקדמיה המלכותית להיסטוריה של ספרד

## הערות שוליים




קטגוריה:מלחינים ספרדים
קטגוריה:מוזיקאים קטלאנים
קטגוריה:נגני עוגב ספרדים
קטגוריה:מלחינים מתקופת הבארוק
קטגוריה:נזירים רומים-קתולים
קטגוריה:כותבי זיכרונות
קטגוריה:ילידי 1729
קטגוריה:נפטרים ב-1783
קסטלום בליסימום

**קסטלום בליסימום** (בלטינית: **Castellum Beleismum**) הוא מגדל צלבני קטן הבנוי על גבעה החולשת על כביש 60, בין ג'נין לשכם, בשיפולי תל דותן. שרידי המבצר נמצאים בסביבות העיר יבלעם המקראית, ושמו הערבי של האתר: **ח'רבת בלעמה**.
מן המבצר הצלבני נשארו שרידים של מגדל בן שתי קומות - קיר שגובהו כ-8 מטר במרכז מתחם מרובע ששרידי חדרים וקמרונות נשמרו בצדדיו. מנהרה מקורה שאורכה 30 מטר, רוחבה 3 מטר וגובהה 4.2 מטר, מובילה מהמגדל אל מפעל מים שראשיתו בתקופה הכנענית אשר סיפק מים ליישוב קדום ממעיין, ששמו הערבי: "עין אל-סינג'יב".
על פי מקורות צלבניים, המגדל עמד על תלו בשנת 1156 ועבר לחזקת המסדר ההוספיטלרי בשנת 1187.

על פי מקורות צלבניים, במקום שכנה כנסייה ששרידיה לא נמצאו, ואשר נקראה על שמו של איוב המקראי. בכנסייה נערכה פגישת הפיוס בין שליחי גי דה ליזיניאן לרמון השלישי מטריפולי, לאחר קרב קרסון וערב קרב קרני חיטין. מקור שמה של הכנסייה איננו ברור, וההיסטוריון הצלבני ארנול  מציין כי איוב התגורר במקום.
מקור המסורת הצלבנית איננו ברור אך ייתכן וקשור לזיהוי מקובל של באר במקום הידועה כבור של יוסף ושיבוש של השם יוסף (Joseph) עם השם איוב (Job).

## ראו גם
*מבצר צלבני

## לקריאה נוספת

* Denys Pringle, "Khirbat Bal'ama", in *The Churches of the Crusader Kingdom of Jerusalem: A–K* (Vol. I.), 1993, pp. 106–107
*Denys Pringle, "Bal'ama, Khirbat" (No. 41) in *Secular Buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem: An Archaeological Gazetteer*, 1997, pp. 29-30


## קישורים חיצוניים
* Archaeological Sites in the Northern Districts, November 2009
* תיאור החפירות וצילום האתר ומערכת המים באתר אוניברסיטת ליידן

קטגוריה:השומרון: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:מבצרי צלבנים בארץ ישראל
קטגוריה:צפון השומרון
איציק רנרט

**איציק (יצחק) רנרט** (נולד ב-23 במאי 1959) הוא מאייר וקומיקסאי ישראלי חבר באקטוס טרגיקוס לשעבר.

## ביוגרפיה
רנרט נולד בחיפה. הוא בוגר בהצטיינות של המחלקה לעיצוב גרפי בבצלאל, שם למד בין השנים 1981–1985, הוא השתלם באיור ב-Instituto Europeo di Design ברומא. שימש במשך שנים כמעצב בעיתונים מעריב וידיעות אחרונות, עבד כארט דירקטור במשרדי הפרסום ופרסם ספרי קומיקס ואיור.

בעבר עמד רנרט בראש מסלול האיור בבצלאל ובראש המחלקה לאיור במכללת אסכולה. בשנת 2007 החליף את דוד גרוסמן בתור ראש המחלקה לעיצוב בשנקר, והחזיק בתפקיד זה עד אוקטובר 2012.

## ספרים שאייר
*"אלרגיה" (איור לספר של יהונתן גפן, הוצאת כנרת)
*"האיש עם הסיפור בראש" (איור לספר של יוסי בנאי, הוצאת כנרת)
*"אגדה חדשה" (איור לספר של גיל הראבן, הוצאת עם עובד, שנת 1986)

## קישורים חיצוניים

* המדור של איציק רנרט באתר אנטייטלד
* השאלון עם איציק רנרט
* 
* על מצבו של האיור – ריאיון עם איציק רנרט, באתר הפנקס
* איציק רנרט במדריך המאיירים הישראלי
* חיי עם שיקספיר - סיפור מאויר מאת איציק רנרט מתוך כתב העת אורות
* דפנה לוי, ראיון עם איציק רנרט בפודקאסט ״על החיים ועל המוות״, 14 בינואר 2022

## הערות שוליים

קטגוריה:מאיירים ישראלים
קטגוריה:קומיקסאים ישראלים
קטגוריה:בוגרי בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1959
אלה פמפילובה

**אלה אלכסנדרובנה פמפילובה** (רוסית: **Э́лла Алекса́ндровна Памфи́лова**; נולדה ב-12 בספטמבר 1953 במוסקבה) היא פוליטיקאית רוסיה, חברה בדומה, לשעבר שרת הרווחה בממשלת ילצין, הייתה המועמדת אישה הראשונה לבחירות בשנת 2000. שימשה כיו"ר המועצה הנשיאותית לזכויות אדם ברוסיה וביולי 2010 דווח כי היא מסרה את התפטרותה מהתפקיד.

בשנת 1976 סיימה את לימודיה במכון להנדסת חשמל במוסקבה עם תואר בהנדסת חשמל. בין השנים 1976 ל-1989 עבדה כמפקחת ומהנדסת בתעשייה האלקטרונית. בשנת 1986 נבחרה ליו"ר האיגוד המקצועי של החברה. בשנת 1989 נבחרה לקונגרס של ברית המועצות מטעם האיגודים המקצועיים ובשנת 1990 נבחרה כחברה בפרלמנט הסובייטי, הסובייט העליון. בין השנים 1991 ל-1994 כיהנה כשרה לענייני רווחה ואוכלוסייה בממשל ילצין.

בשנת 2000 הייתה לאישה הראשונה אשר התמודדה לנשיאות ברוסיה אולם זכתה בסך הכל לאחוז מהקולות. בשנת 2000 מונתה על ידי פוטין לתפקיד יו"ר המועצה הנשיאותית לזכויות אדם ברוסיה. ביולי 2010 התפטרה מהתפקיד. במרץ 2014 מונתה לנציבת תלונות הציבור לענייני זכויות אדם בלשכת נשיא רוסיה.

ב-28 במרץ 2016 נבחרה לעמוד בראש ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה.

פמפילובה גרושה ולה בת, ונכדה.

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה רשמית 
* מידע אודותיה

קטגוריה:מועמדים לנשיאות רוסיה
קטגוריה:פוליטיקאיות רוסיות
קטגוריה:חברי הדומה הממלכתית
קטגוריה:מעוטרי עיטור ההצטיינות למען המולדת
קטגוריה:מעוטרי עיטור אלכסנדר נבסקי (הפדרציה הרוסית)
קטגוריה:מעוטרי עיטור הידידות (רוסיה)
קטגוריה:ילידות 1953
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1953
אלפרד דומונט

**אלפרד נוון דומונט** (גרמנית: **Alfred Neven DuMont**;  29 במרץ 1927 בקלן – 30 במאי 2015) היה מוציא לאור גרמני, בעליה של ההוצאה לאור הרביעית בגודלה בגרמניה, מ. דומונט-שאוברג (M. DuMont Schauberg).

דומונט הוא בנו של קורט נוון, מוציא לאור, וגבריאלה, בתו של הצייר פרנץ פון לנבאך. משפחת דומונט מחזיקה בהוצאה לאור אשר הוקמה בשנת 1620 ונמצאת בבעלות המשפחה במשך 11 דורות, והיא מהמוציאות לאור הוותיקות בעולם. היה חבר ביוגנפולק, תנועת הנוער הנאצית לגילאי 10-14, אך לא עבר לאחר מכן להיטלריוגנד ולא נשבע אמונים להיטלר. דומונט למד היסטוריה, פילוסופיה וספרות והחל לעבוד בהוצאה לאור "אקסל שפרינגר". הוא נסע לארצות הברית שם למד בבית הספר לעיתונאות מדיל בשיקגו, ובשנת 1953 חזר לגרמניה והחל להשתלב בעסקי המשפחה.

בשנת 2001 הוענק לו תואר "פרופסור של כבוד" מאוניברסיטת האלה-וויטנברג בה היה סטודנט.

בשנת 2006 רכש כרבע מקבוצת הארץ, החברה שמחזיקה בבעלות על עיתון הארץ. זוהי ההשקעה הראשונה של החברה מחוץ לגרמניה. בינואר 2020 מכרה חברת דומונט את מניותיה בעיתון למשפחת שוקן ולליאוניד נבזלין.

דומונט היה אזרח כבוד של עיר הולדתו קלן.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מו"לים גרמנים
קטגוריה:אנשי עסקים גרמנים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1927
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-2015
פוסטלניק

**פוסטֶלניק** (ברומנית: **Postelnic**) היה תוארו של דרגטור רומני בנסיכות מולדובה או בנסיכות ולאכיה, שדאג לצרכים האישיים של הוויווד ונחשב למקורב ביותר אליו.

הפוסטלניק היה נכנס לחדרי הוויווד גם ללא הזמנה מראש ובמהלך הזמן הפך להיות זה שהכניס אליו את מוזמניו ובהם שגרירים זרים. בהמשך התפתח התפקיד למעין תפקידו של שר חוץ.

הפוסטלניק היה הדרגטור האחרון שצורף למועצת השליט ומספרם גדל במהלך המאה ה-16.

## לקריאה נוספת
* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III

קטגוריה:רומניה: היסטוריה: דרגטורי
מרתה גומז

**מרתה גומז** (בספרדית: **Marta Gómez**; נולדה ב-11 בספטמבר 1978) היא זמרת ופזמונאית קולומביאנית המתגוררת בברצלונה.

## קורות חייה
גומז היא בוגרת בהצטיינות של מכללת ברקלי למוזיקה. היא ולהקתה מופיעים ברחבי העולם עם מוזיקה מקורית המשלבת מוזיקה לטינית ממקורות שונים עם אלמנטים של ג'אז ופופ.

גומז שיתפה פעולה עם עידן רייכל במספר הזדמנויות. השניים הופיעו יחדיו במוזיאון המורשת היהודית בניו יורק בשנת 2007, במועדון הזאפה בתל אביב בשנת 2008 ובהופעה במסגרת "פאזה מורגנה" בפארק תמנע ב-2009. באלבום השלישי של הפרויקט של עידן רייכל, "בין קירות ביתי", ביצעה גומז את השיר "Todas las Palabras", שאת מילותיו כתבה ללחן של רייכל, ואת השיר "Cada Día", שנכתב על ידי רייכל ומילותיו תורגמו על ידה לספרדית.

ב-2010 השתתפה באלבומה הראשון של רוני דלומי, "קצת אחרת", בדואט "די לה". גומז התארחה באותן שנים במספר הופעות של הפרויקט של עידן רייכל. חלק מביצועיה לשירים מהופעות אלו תועדו על גבי האלבום "הביתה, הלוך חזור", שיצא ב-2011. בין השירים באלבום שבהם השתתפה היה "יש בי עוד כוח", שכלל בגרסת ההופעה שלו בית נוסף בספרדית עם מילים שכתבה גומז. באלבום "רבע לשש" של הפרויקט, שיצא בשנת 2013, שרה גומז את השיר "Detrás De Mi Alma", שכתבה על פי לחן של רייכל.
## דיסקוגרפיה

*2001 - Marta Gómez
*2003 - Sólo es vivir
*2004 - Cantos de Agua Dulce
*2006 - Entre Cada Palabra
*2009 - Musiquita


## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמני הפרויקט של עידן רייכל
קטגוריה:זמרות קולומביאניות
קטגוריה:זמרות-יוצרות קולומביאניות
קטגוריה:ילידות 1978
קואוטיניו

**אנטוניו וילסון ויירה אונוריו** (בפורטוגזית: **Antônio Wilson Vieira Honório**; 11 ביוני 1943 - 11 במרץ 2019), שנודע בכינוי **קואוטיניו**, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ, ונודע במיוחד בשל תקופתו בקבוצת סנטוס. קואוטיניו נחשב לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים.

## ביוגרפיה
קואוטיניו נולד בפירסיקבה שבסאו פאולו. בגיל 13 התגלה על ידי מאמן סנטוס, לואיס אלונסו (לולה), ונשלח למבחנים בקבוצה. כעבור שנה הוא החל לשחק במחלקת הנוער של המועדון. ב-1958 הוא קודם לקבוצה הבוגרת של סנטוס ושיחק במדיה עשר שנים, במהלכן היה שותף לזכייה בשמונה אליפויות סאו פאולו, חמש פעמים בטאסה ברזיל, פעמיים בגביע ליברטדורס ופעמיים בגביע הביניבשתי. קואוטיניו שיתף פעולה בחוליית ההתקפה של הקבוצה יחד עם פלה, והשילוב ביניהם היה פורה במיוחד - השניים כבשו יחדיו בסביבות 1,500 שערים בסך הכל, כאשר 370 מהם כבש קואוטיניו.

ב-1968 עבר קואוטיניו לשחק בויטוריה, וכעבור שנה שיחק בפורטוגזה. ב-1970 הוא שב לסנטוס ושיחק בה עונה אחת, בטרם עזב לאטלס המקסיקנית. בהמשך שיחק גם בקבוצות בנגו וסאד, בטרם פרש מכדורגל ב-1973.

במדי הנבחרת הלאומית של ברזיל לא קיבל קואוטיניו את התפקיד הבכיר שהיה לו בסנטוס. הוא שיחק ב-16 משחקים בלבד, וכבש חמישה שערים במהלך הקריירה שלו בנבחרת. הוא נכלל בסגל הנבחרת שזכתה במונדיאל 1962, אך לא שותף באף משחק במסגרת הטורניר.

קואוטיניו מת ב-11 במרץ 2019.

## קישורים חיצוניים

* פרופיל השחקן באתר Sambafoot

קטגוריה:חלוצי כדורגל ברזילאים
קטגוריה:כדורגלנים ברזילאים
קטגוריה:כדורגלני סנטוס
קטגוריה:כדורגלני ויטוריה
קטגוריה:כדורגלני פורטוגזה
קטגוריה:כדורגלני אטלס
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ברזיל
קטגוריה:מאמני כדורגל ברזילאים
קטגוריה:מאמני סנטוס
קטגוריה:כדורגלני מונדיאל 1962
קטגוריה:ברזילאים שנולדו ב-1943
קטגוריה:ברזילאים שנפטרו ב-2019