גמאל עבד אל נאצר

ממוזער|נאצר בשנת 1931
[ממוזער|נאצר בשנת 1937, עת שלמד [משפטים]]
[ממוזער|נאצר (ראשון משמאל) ב[כיס פלוג'ה, עומדים ליד כלי נשק שנלקחו מלוחמי הפלמ"ח]]
**גמאל עבד אל נאצר** (בערבית: **جمال عبد الناصر**, על פי ההגייה המצרית: גַּמַאל עַבְּדֶל-נַאסֶר; 15 בינואר 1918 – 28 בספטמבר 1970) היה נשיא מצרים משנת 1954 ועד מותו בשנת 1970, לאומן ערבי והבולט שבמנהיגי מדינות ערב במאה ה-20.

## ראשית חייו
נאצר נולד באלכסנדריה שבמצרים, אך גדל גם בקהיר, אסיוט וערים מצריות נוספות, זאת משום שאביו עבד בדואר, ובתוקף תפקידו הוצב בערים שונות ונאלץ לעבור אליהן עם משפחתו. בעת לימודיו בתיכון בקהיר בשנות השלושים הצטרף נאצר לפעילות האנטי בריטית שרווחה אז במצרים. הוא התנגד להסכם האנגלו-מצרי של שנת 1936 והשתתף בהפגנות נגדו. נאצר שאף להתקבל לאקדמיה הצבאית, אולם בתחילה נדחה עקב פעילותו הפוליטית. לבסוף, לאחר שהצליח להפגש עם סגן שר ההגנה, התקבל לאקדמיה ולמד באותו מחזור עם אנואר סאדאת ועבד אל-חכים עאמר, שלימים יהיו בין חבריו בקצינים החופשיים. בשנת 1944 הוא התחתן עם תחיה קאזם.

## מלחמת 1948
בשנת 1948 נלחמה מצרים נגד ישראל כחלק מקואליציה של מדינות ערב. נאצר שירת כקצין מודיעין בדרגה המקבילה לרב-סרן, בחטיבה הסודאנית של הצבא המצרי שפלש לישראל. במשך חודשים אחדים היה נתון במצור שהוטל על הכוחות המצריים בכיס פלוג'ה, ושב למצרים רק בתום המלחמה, במסגרת הסכמי שביתת הנשק.  עוד במהלך המצור, על פי תיאום עם ועדת שביתת הנשק, הותר לצה"ל לשלוח נציג על מנת לאתר את קבריהם של חיילי צה"ל שנהרגו בקרבות מבצע חיסול ונקברו על ידי המצרים בקבר אחים מאולתר. הנציג מטעם צה"ל היה הרב הצבאי הראשי, הרב שלמה גורן ורס"ן נאצר ליווה אותו מטעם המצרים. נאצר הובילו למקום שבו נקברו 87 חללי הפלוגה הדתית, וכך יכול היה הרב לקבוע הלכתית את מותם של החללים. הרב גורן סיפר כי נאצר אירח אותו בכבוד רב ואף הצדיע לו משום שהיה נמוך ממנו בדרגה (גורן היה סגן-אלוף). כשנה לאחר הפינוי חזר נאצר לפלוג'ה לצורך זיהוי נוסף ומדויק יותר של מקום הקבורה.

## מהפכת הקצינים

בשנת 1952 הנהיג נאצר את המרידה הצבאית נגד המלך פארוק, בן לשושלת ממוצא אלבני שהומלכה על ידי העות'מאנים. כתוצאה מהמרידה סולקו הכוחות הבריטיים ממצרים, ולשלטון עלה הגנרל מוחמד נגיב. בשנת 1954 הדיח נאצר את נגיב, וב-25 בפברואר 1954 הפך לשליט מצרים בפועל. אומנם כעבור כמה ימים הוחזרו לנגיב תפקידיו באופן רשמי, אך באפריל הדיח אותו נאצר מתפקידו כראש ממשלה, ובנובמבר הדיחו מהנשיאות ושם אותו במעצר בית. ב"בחירות" שנערכו כעבור שנתיים היה נאצר המועמד היחיד, ונבחר לנשיא מצרים.

## נאצריזם ופאן-ערביות

התבלטותו של נאצר כמוביל בעולם הערבי וכראש החזית הערבית מול ישראל, נבעה ראשית כל מאישיותו הכריזמטית ומיכולותיו הרטוריות, שאפשרו לו להפוך כישלונות להצלחות הן מהבחינה התודעתית והן במישור המדיני. נאצר ריכז את משנתו בחיבור "הפילוסופיה של המהפכה", בו הוא מביא את תורת שלושת המעגלים: המעגל הערבי, המעגל המוסלמי והמעגל האפריקאי. נאצר ראה את מצרים כמובילה וכמנהיגה של מעגלים אלו.

כך, מהפכת הקצינים אשר נבעה במקור ממניעים פנימיים, בבקשה לסלק את השלטון הבריטי ולבצע הלאמת אדמות לטובת רפורמה אגררית שוויונית יותר, הביאה בסופו של דבר לסוף עידן הליברליזם במצרים ולאי שוויון כלכלי ופוליטי חדש, והוסבה על ידי נאצר אל הזירה הבינלאומית כשהוא הופך למוביל של רעיון העל-לאומיות והמאבק בישראל. באופן דומה הצליח להתעלות על "משבר סואץ" ב-1956, שבו הפך להצלחה את תבוסת מצרים ואובדן שליטתה על סיני ותעלת סואץ בהתקפה מתואמת של ישראל, בריטניה וצרפת: תוך שימוש באמצעים מדיניים בלבד, הצליח לגייס את שתי מעצמות העל, ארצות הברית וברית המועצות, וללחוץ על השלוש לסגת מסיני ומאזור התעלה באמצעות מועצת הביטחון של האו"ם.

מבחינת נאצר, המאבק לעצמאות לאומית והקמת מדינות ערביות עצמאיות היו רק תחנה בדרך להקמת מסגרת לאומית כלל-ערבית. מבחינה זאת הוא אחד המייצגים המובהקים של רעיון הפאן-ערביות, השואף לכונן מחדש את האימפריה המוסלמית ולחלוש על כל המזרח התיכון כבימי ראשית הח'ליפוּת המוסלמית. ה"נאצריזם" הוא בעצם גרסה של הפאן-ערביות בהובלת נאצר. בין מהלכיו הבולטים בתחום הפאן-ערביות היו: הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"מ) – איחוד פדרטיבי של מצרים וסוריה, שנאצר תכנן לצרף אליו מדינות ערביות נוספות; הקמת תחנת הרדיו קול ערב; היוזמה להקמת אש"ף; ועוד. 

מבקריו הערבים טענו כי כישלון רע"מ, כישלון מלחמת ששת הימים והיעדר הישגים מצד אש"ף נבעו משאיפה להגמוניה ולהובלה יותר מאשר לאחדות. מבקריו במצרים מדגישים את אובדן החופש והשיח הדמוקרטי, ואת אי ההגשמה של דגל המהפכה – צמצום הפערים הכלכליים.

## עסקת הנשק הצ'כוסלובקית
בספטמבר 1955, לאחר מבצע חץ שחור של צה"ל בעזה, חתם נאצר על עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית והתקרב לגוש המזרחי. כתוצאה מהתקרבות זו הסכימה ברית המועצות לממן את הקמת סכר אסוואן הגבוה. תוצאה נוספת של ההתקרבות לברית המועצות הייתה הכרזתו של נאצר על מימוש הסוציאליזם במצרים, הכרזה שהתבטאה בסופו של דבר בעיקר ברפורמה אגררית.

## הפדאיון ומשבר סואץ
260px|ממוזער|מהדורת חדשות באנגלית על הלאמת התעלה
ב-16 בינואר 1956 התפאר נאצר בכוונתו לשחרר את פלסטין, כלומר לכבוש את ארץ ישראל. בהמשך אותה שנה, כדי לתקוף את ישראל מבלי שמצרים תואשם בכך, הוא צירף לצבא המצרי את הפדאיון, מיליציה חמושה של לאומנים פלסטינים. 

ב-26 ביולי 1956, לאחר שארצות הברית חזרה בה מתמיכתה הפיננסית בבניית סכר אסוואן, הלאים נאצר את תעלת סואץ כדי לממן באמצעותה את בניית הסכר. סכר אסואן היה הכרח לאומי להתפתחות מצרים, לאספקת חשמל, לוויסות של ההשקיה, להבטחת קיומה של מצרים התחתית ולבנייה באזור הנילוס. הלאמת התעלה פגעה ביחסי מצרים עם בריטניה וצרפת, שחברו לישראל ויצאו למלחמה בה נכבש חצי האי סיני. חודשיים מאוחר יותר, בלחץ המעצמות והאו"ם, נאלצו השלוש לסגת מסיני. תעלת סואץ עודה שייכת למצרים, ומהווה עד היום אחד ממקורות ההכנסה העיקריים למדינה. חזונו של נאצר לבנות את סכר אסוואן התממש בסופו של דבר בסיוע סובייטי. 

## הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"מ)
בשנת 1958 יצר נאצר איחוד בין מצרים לסוריה, בשם הרפובליקה הערבית המאוחדת – רע"ם. המשמעות הסמלית של המילה "רעם" לא נראתה ראויה בישראל, ולכן כונה האיחוד בעיתונות הישראלית ובשידורי קול ישראל בשם "קע"מ" (קהילייה ערבית מאוחדת). נאצר ניסה לצרף לאיחוד גם את תימן, ולשם כך שלח אליה חיילים מצריים ונגרר למלחמה בה תקף את תושבי צפון תימן בנשק כימי. באותה שנה ניסה גם לספח בכוח את ירדן, ונכשל. האיחוד עם סוריה התפרק ב-1961, אך מצרים המשיכה להתקרא "הרפובליקה הערבית המאוחדת" עד 1971. לתושבי ישראל זכור שם זה בזכות תחנת שידור בעברית שפעלה ממצרים בשנות השישים, ונקראה בשם "קול הרע"ם מקהיר".

במהלך התקופה שבין מבצע קדש למלחמת ששת הימים הפך נאצר למנהיג הפופולרי ביותר במדינות ערב ואף הצליח להקים תנועות שתמכו באידאולוגיה הנאצריסטית. באותה תקופה היה גם לאחד ממנהיגי גוש המדינות הבלתי-מזדהות, ואף טיפח שאיפות להנהיג את יבשת אפריקה כולה, שמרבית מדינותיה השתחררו זה לא כבר מהקולוניאליזם.

## מלחמת ששת הימים
במהלך חודש מאי 1967 הכניס נאצר כוחות צבא גדולים לחצי האי סיני (תוך שהוא מסלק את כוחות האו"ם), וחסם את מצרי טיראן לתנועת ספינות ישראליות בדרכן לנמל אילת. נאצר הכריז במסיבת עיתונאים בקהיר: "אנחנו לא מקבלים כל בסיס לדו-קיום עם ישראל. עצם קיומה של ישראל הוא תוקפנות". נאצר הכריז כי ארצו ושאר מדינות ערב (אשר חתמו עם מצרים על ברית הגנה) ערוכות להילחם בישראל ולהשמיד אותה.
ב-22 במאי אמר בפני טייסים בביר גפגפה: "היהודים מאיימים במלחמה ואנו אומרים להם: אהלן וסהלן".
במלחמת ששת הימים, שפרצה בעקבות צעדים אלה, ספגה מצרים תבוסה מידי ישראל: חצי האי סיני נכבש על ידי ישראל, ותעלת סואץ נסגרה לשיט.

על תחושתו של נאצר בעקבות התבוסה כתב סגנו, אנואר סאדאת: "אלה שהכירו את נאצר יבינו, כי לא ב-28 בספטמבר 1970 מת האיש אלא ב-5 ביוני 1967, שעה אחת בדיוק לאחר שפרצה המלחמה".

## לאחר המלחמה
ממוזער|נאצר ומשפחתו
[ממוזער|נאצר בפגישת תיווך בין [יאסר ערפאת, ראש אש"ף, לבין חוסיין, מלך ירדן, בפגישת חירום של הליגה הערבית בקהיר שנערכה ב-27 בספטמבר 1970, יום לפני מותו של נאצר.]]
ממוזער|לווייתו של נאצר, בה השתתפו 5 מיליון אנשים
ב-10 ביוני, יומה האחרון של מלחמת ששת הימים, הודיע נאצר על התפטרותו והעברת כל סמכויות נשיא מצרים לסגנו, זכריא מוחי א-דין. יש שטענו כי ההתפטרות היוותה מחוות פיוס כלפי ארצות הברית, עימה נותקו הקשרים במהלך המלחמה; מוחי א-דין נחשב כאישיות המקובלת על ארצות הברית. אחרים ראו בהתפטרות ניסיון מוסווה להתחמק מאחריות לתבוסה. העם המצרי, שממדי התבוסה טרם נודעו לו, סירב להשלים עם ההתפטרות והפגנות המונים סוערות, שייתכן והיו ספונטניות וייתכן כי נערכו בהשפעת מנגנון ביטחון המדינה המאורגן, הביאו את נאצר להיכנע ללחץ ההמונים שקראו לו לחזור, ולבטל את התפטרותו שתוקפה נמשך יום אחד בלבד.
בנאום ב-23 ביולי 1967 הכריז נאצר כי על אף המפלה הצבאית וכיבוש סיני לא יסכים לכרות שלום עם ישראל וכי המאבק עומד להיות ממושך ורצוף קרבנות עד לשחרור פלסטין. באוגוסט 1967, בוועידת חרטום, נחלש מעמדו בעולם הערבי בהופעתו עם פייסל, מלך ערב הסעודית כמנהיגים במשותף את הוועידה, לעומת הוועידות הקודמות בהן הופיע כמנהיג הבכיר היחיד.

ב-23 בנובמבר 1967 נאם נאצר כי מה שנלקח בכוח לא יוחזר אלא בכוח, חזר על החלטות ועידת חרטום לא הכרה בישראל, לא שלום, לא משא ומתן, לא ויתור על זכויות הפלסטינים, והוסיף כי לא ייסוג מהדרישה לנסיגה ישראלית מלאה וכי תעלת סואץ תישאר חסומה לישראל גם אם תיסוג מכיוון שהיא קשורה לבעיה הפלסטינית.

בהמשך הכריז נאצר: "איני יכול לכבוש את סיני אך אני יכול להתיש את ישראל", ופתח במלחמת ההתשה.

ב-10 בספטמבר 1969 לקה נאצר באוטם שריר הלב. תחילה לא פורסם על כך דבר, רק פורסם שביקורו במוסקבה נדחה, ללא ציון הסיבה, לאחר שבוע פורסם שנאצר חולה מאוד.

גמאל עבד אל נאצר מת מהתקף לב ב-28 בספטמבר 1970, שבעה שבועות לאחר תום מלחמת ההתשה. הוא גם סבל מהמוכרומטוזיס. ל הגיעו מנהיגים רבים מארצות ערב והשתתפו בה מיליוני מצרים. במסע הלוויה פרצו מאות אלפי משתתפים את שורות האבטחה המשטרתיות. כתוצאה מכך, נהרגו עשרות אזרחים שניסו לצפות בטקס אך נדחקו, נרמסו או נפלו מבניינים. לא זו בלבד, כ־200 נפצעו, וכ־500 התעלפו, רובם ככולם כתוצאה מהצפיפות, הדוחק וחוסר הסדר. נאצר נקבר במסגד בקהיר הנושא את שמו, שהוקם עוד בחייו.

לפני מותו קיבל נאצר את תוכנית רוג'רס (השנייה), שהתבססה על החלטה 242 של האו"ם ועל הפסקת אש של 90 יום. מכיוון שמצרים הפרה את הפסקת האש מיד עם כניסתה וקידמה לעבר קו המים סוללות נ"מ, סירבה ישראל להצטרף למשא ומתן בתיווך האו"ם, כפי שהוסכם על ידי הצדדים בתוכנית רוג'רס. אש"ף והחזית העממית לשחרור פלסטין, נציגי הפלסטינים, התנגדו לתוכנית ואיימו על המלך הירדני. ב-27 בספטמבר 1970, יום לפני מותו, יזם נאצר פגישה בקהיר בה ניסה לפשר בין הצדדים, ללא הצלחה. בעיני חסידיו מת מות קדושים על רעיון האחווה הבין-ערבית, כתוצאה מהמתח של מלחמת האזרחים בירדן ודאגתו למצוקת הפלסטינים.

כמה שנים לאחר מותו הונצח נאצר ועל שמו נקרא "רחוב גמאל עבד אל נאצר" בעזה. בקהיר נפתח מוזיאון על אודותיו בבית שבו התגורר.

מחליפו בשלטון היה אנואר סאדאת.

## ראו גם
*נאצריזם

## לקריאה נוספת
*רוברט סנט ג'ון, **ה״בוס״ : סיפורו של גמאל עבד אל־נאצר** (עברית: אריה חשביה, הוצאת מערכות משרד הביטחון, 1962)

*The Boss: the Story of Gamal Abdel Nasser (McGraw-Hill, 1960), Robert St. John

*גמאל עבד אל נאצר, **הפילוסופיה של המהפכה**, הוצאת ירון גולן, 1998
*Said K. Aburish, Nasser: The Last Arab, Macmillan, 2013.

## קישורים חיצוניים

* האתר הרשמי באנגלית, ערבית וצרפתית.
* 
* דבר גת - שלום מחכה לנאצר - סיפור ביקורו של נאצר בקיבוץ גת
* מותו של נשיא מצרים נאצר – תגובות בישראל לפטירתו של מנהיג העולם הערבי, פורסם בבלוג של ארכיון המדינה, 24 בספטמבר 2015
* "מפסיקים לירות ומתחילים לדבר" – קבלת תוכנית רוג'רס וסיום מלחמת ההתשה, באתר ארכיון המדינה.
* 
* נאצר נבחר לנשיא, 4 בפברואר 1958, ארכיון הסרטונים של AP
* 
* 
* 
*  50 שנה למותו של גמאל עבד אל נאצר, במסגרת הסכת עולמי עם יצחק נוי, תאגיד השידור הישראלי - כאן, 28 בנובמבר 2020
* 

## ביאורים

## הערות שוליים

*
קטגוריה:נשיאי מצרים המודרנית
קטגוריה:אלכסנדריה: אישים
קטגוריה:מעוטרי גיבור ברית המועצות
קטגוריה:אנשי השנה של העולם הזה
קטגוריה:אנטי-ציונים
קטגוריה:אנשי צבא מצרים במלחמת העצמאות
קטגוריה:מעוטרי עיטור הכוכב של יוגוסלביה
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:מעוטרי אות האריה הלבן
קטגוריה:מעוטרי מסדר הוורד הלבן של פינלנד
קטגוריה:מצרים שנולדו ב-1918
קטגוריה:מצרים שנפטרו ב-1970