open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
אולפנת הרא"ה

**אולפנת הרא"ה** (לשעבר: **תיכון הרא"ה**) היא אולפנה עירונית שש-שנתית לבנות ברמת גן. נקראת על שמו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.

## היסטוריה
התיכון נוסד בשנת ה'תשי"ט-1958 כתיכון תורני-מדעי דתי לבנים ולבנות,  על-ידי מייסדו ומנהלו הראשון שלמה הירש. בין השנים תשמ"ו-תשנ"ו (1985-1996) עמד בראשו הרב שלום כהנא. בשנת תשנ"ב (1991) נפתחה חטיבת-ביניים שיועדה לבנות בלבד, ובהמשך הוסב התיכון לאולפנה. החל משנת התשנ"ו (1996) עמד בראשות האולפנה הרב יהושע קמפינסקי עד לפרישתו בשנת תש"ף. ראש האולפנה כיום הוא הרב ישראל שפירא.

## תכנים ומאפיינים
באולפנה תוכנית לימודית תורנית-מדעית, הכוללת את מגמות הלימוד: מחשבים, הנדסת תוכנה, פיזיקה, ביולוגיה, לימודי ארץ ישראל, ספרות, מדעי החברה ותיאטרון, כמו כן נלמדת תוכנית בגרותית מורחבת במחשבת ישראל.

## קישורים חיצוניים

* 

הרא"ה
קטגוריה:רמת גן: תיכונים
קטגוריה:מוסדות חינוך לנשים בישראל
קטגוריה:מוסדות לימוד תורניים
קטגוריה:הנצחת אברהם יצחק הכהן קוק
*
פרנטישק מיכל

**פרנטישק מיכל** (בצ'כית: **František Michl**; 20 בנובמבר 1901 – 4 ביוני 1977) היה צייר אקדמי, גרפיקאי צ'כי, ומעצב מקורי של סמל סקודה, "החץ המכונף". הוא נכלא בכלא פנקרק, ובמחנות הריכוז טרזין ופלוסנבירג לאחר מעצרו על ידי נאצים בגין הפגנה אנטי-פשיסטית בדומז'ליצה. לאחר המלחמה הוא נעצר ברפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית בגלל האזנה לרדיו האנטי-קומוניסטי.

## ביוגרפיה
מיכל נולד בדומז'ליצה, במשפחה של יצרנית מברשות. לאחר שקיבל פרס כספי על זכייתו בתחרות עיצוב סמל חדש לתאגיד סקודה בפלז'ן - "החץ המכונף", מיכל הצעיר יכול היה ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג, לבנות סטודיו משלו לציור בדומז'ליצה. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג בין השנים 1925 ו-1928. בין השנים 1922–1935 ערך סדרה של מסעות לימודים, בעיקר לצרפת, גרמניה, דלמטיה, יוון, איטליה, צפון אפריקה, קורסיקה, דרזדן, הולנד, האלפים, ובולגריה.
ממוזער|פרנטישק מיכל, סמל תלת־ממד של תאגיד סקודה, 1923
בשנת 1927 הפך לחבר במספר אגודות אמנים צ'כיות. הוא קיבל שלושה פרסים מהאקדמיה הצ'כית למדעים ואמנויות על תרומתו לתרבות הצ'כית.

מיכל היה, בין היתר, מארגן העלייה לרגל המפורסמת לסנט לורנס בדומז'ליצה ב-13 באוגוסט 1939. אירוע זה הפך להפגנה האנטי-פשיסטית הגדולה ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה. זו הייתה גם אחת הסיבות למעצרו על ידי נאצים בכלא פנקרק, ואחריו מחנות ריכוז בטרזין ובפלוסנבירג בשנים 41–1940 ו-45–1943.

לאחר תום המלחמה הפך מיכל לפטרון התרבות במחוז דומז'ליצה, והוא התבקש גם להיות פרופסור באקדמיה לאמנויות בפראג; אבל, הוא לא קיבל את ההצעה. ב-1958, שלושה מציוריו ייצגו את האמנות הצ'כוסלובקית בתערוכה העולמית בבריסל.

מיכל, בהיותו רוח חופשית ואנטי-קומוניסטי, נכלא בכלא פילזן בשנת 1961. המשפט התבסס על ההאשמה כי האזין לרדיו ליברטי, שנחשב על ידי המשטר הטוטליטרי כבגידה. שמו הוכנס לרשימה השחורה ומשפחתו נרדפה.

הלחץ הפוליטי שהופחת ב-1967 פתח סיכויים חדשים לאמנותו של מיכל בצ'כוסלובקיה ומחוצה לה. במרץ 1968 הוצגו ציוריו במונטריאול. גלריית רולוס בניו יורק קנתה 165 ציורים בנובמבר 1968. הכנת התערוכה של מיכל בגלריה הלאומית של לונדון נקטעה על ידי הפלישה הסובייטית באוגוסט 1968.

זמן הנורמליזציה החזיר את האיסור על שמו של מיכל שלא הורשה להציג בפומבי את אמנותו. לאחר שבץ המוח הראשון שלו ב-1972, שהותיר חצי מגופו משותק, מיכל המשיך לצייר. רק לאחר השבץ השישי, מיכל נשאר מרותק למיטה עד מותו ב-4 ביוני 1977.

ב-1991 טוהר שמו של פרנטישק מיכל באופן פוליטי, ותרומתו להתנגדות האנטי-פשיסטית והאנטי-קומוניסטית הוכרה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים צ'כים
קטגוריה:צ'כים שנולדו ב-1901
קטגוריה:נפטרים ב-1977
יוזף מאטי נבראטיל

**יוזף מאטי נבראטיל** (בצ'כית: **Josef Matěj Navrátil**; 17 בפברואר 1798 – 21 באפריל 1865) היה צייר צ'כי.

## ביוגרפיה
נברטיל נולד בסלני, והוכשר על ידי אביו כדקורטור, ולאחר לימודים נוספים באקדמיה לאמנויות יפות, בפראג הפך לצייר. הוא גם ביצע מסעות רבים לאירופה, במיוחד לשווייץ.

ציורי הקיר שלו בתקופה מוקדמת בקריירה שלו, הייתה לקשט חפצים שונים בפראג, את מוזיאון הדואר בליבצ'וב, פלוסקוביץ', ג'ירני ומקומות אחרים. הוא קישט וצייר בטירה הקיסרית בזקופי בעת הכנת המקום כמושבו העתידי של הקיסר בשנים 1850 - 1853. בעזרת עוזרים הם עיטרו כ־20 חדרים בציורים היסטוריים וז'אנרים, קישוטים ויצירות אלגוריות.

נבראטיל הוכשר כצייר נוף, אך רוב עבודתו התמקדה בטבע דומם ובציורים ורישומים פיגורטיביים. בציוריו יש ערבוב של סגנונות סקיצות שונים, המגיעות עד אימפרסיוניזם.

התערוכה המקיפה הראשונה של עבודתו התקיימה לאחר מותו ב-1909. בשנת 1952, נקרא רחוב על שמו ליד כיכר קארל בפראג.

הוא נתן השראה לצלם יוזף סודק, שהשפעתו מופיעה בשנות החמישים בצילומי טבע דומם שלו.

בשנת 1850 הוא הפך לנשיא איגוד האמנים. 11 שנים לאחר מכן, הוא נאלץ לעזוב את הציור, כי הפך למשותק חלקית כתוצאה משבץ מוחי.

אמנותו של הצייר הונצחה על בול דואר אחד לפחות של צ'כוסלובקיה. ב-19 באוגוסט 1988 הנפיקה צ'כוסלובקיה חותמת חמש קורונה המתארת את הציור "טורינו, מונטה סופרגה", המצוי במוזיאון הדואר של פראג. בול חמשת הקורונה הונפק עם שני בולי דואר זהים בגיליון מזכרת מיניאטורי שהופק לזכר תערוכת הבולים הבינלאומית של פראג 1988.

## גלריה

 File:Josef Matěj Navrátil (1798-1865) - Horská krajina.jpg
File:Josef Navrátil - In the Garden Restaurant - Google Art Project.jpg
File:Josef Navrátil, In the Mountains.jpg
File:Navratil, Josef Matej - Krajina se zriceinou.jpg
File:Josef Matěj Nawrátil Kvaš V horách.jpg


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים צ'כים
קטגוריה:ילידי 1798
קטגוריה:נפטרים ב-1865
שאול, נסיך הונגרי

**שאול, נסיך הונגרי** (בהונגרית: **Saul magyar herceg**; בערך 1114 – 1131) היה נסיך הונגריה, יורש העצר בתור אחיינו של אישטוואן השני, מלך הונגריה.

## ביוגרפיה
### חייו ומוצאו
אביו היה שאול, האישפאן של מחוז ביהאר (המחוז הגדול ביותר בשטח של ממלכת הונגריה), אמו הייתה הנסיכה ז'ופיה, בתם הבכורה של קלמן, מלך הונגריה ושל המלכה ההונגרית פליסיה. מעט ידוע על נעוריו, דברי הימים מתחילים להזכיר אותו רק לאחר שמונה ליורש העצר על ידי דודו חסר הילדים. ייתכן שהקביעה שלו ליורש העצר התרחשה בסביבות 1127.

הכרוניקה המאוירת מדווחת על החלטתו של אישטוואן:

אולם כאשר מת דודו באביב 1131, שאול לא הפך למלך. אחר כך נעלם מהכרוניקות, כנראה מת בקרבות על כס המלכות, שכן זמן רב ויוצא דופן חלף מאז מותו של אישטוואן השני לבין ההכתרה של בלה.

לפי דעות אחרות, שאול שרד את מלחמות הכס. הכרוניקה המאוירת מדווחת על האלכוהוליזם של בלה, כדלקמן:

על פי כמה הנחות, ייתכן שהאיש (מרמז על נזיר) בשם שאול שמוזכר לעיל היה הנסיך שאול. על סמך אלה, שאול שרד את הכתרתו של בלה וככל הנראה בדרך כלשהי הפך לבלתי כשיר לשלוט, ורק מאוחר יותר נרצח בהוראת בלה. עם זאת, רוב החוקרים רואים ברעיון זה חוסר סבירות.

## לקריאה נוספת
* Gyula Kristó - Pál Engel - Ferenc Makk (עורך): לקסיקון היסטורי הונגרי מוקדם. הוצאה לאור אקדמית, בודפשט. 
* Gyula Kristó - Ferenc Makk: *בית ארפאד - נסיכים ומלכים* (Szukits Könyvkiadó, Szeged, 2003) 
* טמאש קאדאר: הנסיך שאול, האישפאן בורש ולורד איבאן. הערות על ההיסטוריה של מאבקי הירושה סביב סוף שלטונו של המלך אישטוואן השני. מאות, כרך 151 מס' 4 (2017) 787‒808.
* פרנץ מאק: הערות לסיפור של בלה השני. *Acta Universitatis Szegediensis.* *אקטה היסטוריקה*, כרך 40, (1972) 31-49. הוא.
* פיטר רוקאי: בוט ושאול. בתוך: "הונגרים מההתחלה". לימודים חגיגיים לכבוד פרנץ מאק בן השישים. עורך פרנץ פיטי. סגד 2000. 451–455.

## ראו גם
* 
## הערות שוליים

קטגוריה:יורשי עצר שלא זכו למלוך
קטגוריה:בית ארפאד
דער אידישער ארבייטער (פריז)

**דער אידישער ארבייטער** הוא עיתון שיצא לאור ביידיש בפריז בין השנים 1911–1914.

דער אידישער ארבייטער היה ביטאון הגוף המתאם (Intersectionen Byuro) של האיגודים המקצועיים היהודיים במסגרת הקונפדרציה הכללית של העובדים בצרפת (בצרפתית Confédération générale du travail (CGT)).

המהדורה הראשונה הופיעה ב־9 באוקטובר 1911.

מצבו הכספי של העיתון היה ירוד. הוא מומן בעיקר מתרומות האיגודים המקצועיים השונים כגון יצרני הכובעים, יצרני מוצרי פרווה ועור, החייטים, האופים, הפחחים, הספרים והמלצרים. בשנת 1911 הודפסו שתי מהדורות בלבד. במהדורה הראשונה הודפסו 2,000 עותקים מתוכם נמכרו רק 800.

העיתון נוהל על ידי סלומון דרידזו (אלכסנדר לוזובסקי) ראש איגוד יצרני הכובעים.

העיתון דיווח בעיקר על פעילות הקונפדרציה ועל פעילותן של תנועת הפועלים הצרפתית והבינלאומית. לאיגודים המקצועיים היהודיים בצרפת היו תפיסות פוליטיות שונות. המחלוקת נסובה סביב הזהות הנפרדת של האיגודים היהודיים בתוך תנועת העבודה הצרפתית. היו שטענו כי האיגודים המקצועיים הצרפתיים אינם דואגים לפועלים היהודיים לכן על היהודים להקים איגודים עצמאיים.

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, העיתון נקט בעמדה מנוגדת לעמדת תנועת פועלים הצרפתית, דבר שגרם לסגירתו ב-4 ביולי 1914.

בארבע שנות קיומו, העיתון פרסם עשרים וחמש מהדורות.
## הערות שוליים

קטגוריה:עיתונים ביידיש
קטגוריה:כתבי עת ביידיש
קטגוריה:יהדות פריז
יוזף מוקארובסקי

**יוזף מוקארובסקי** (בצ'כית: **Josef Mukařovský**; 6 באפריל 1851 – 1 בנובמבר 1921) היה צייר ומאייר צ'כי.

## ביוגרפיה
הוא נולד בגרמניה, למשפחתו של קצין צבא שהוצב שם. כשהיה בן שמונה הם חזרו לפראג. הוא למד בבתי ספר שם ובווינה, וסיים את לימודיו באקדמיה לציור אולי בכל אחת מהערים. לאחר 1870, הוא תרם איורים למגזינים שונים, בעיקר Světozor. הוא פרסם מעל 400 איורים במהלך ארבע עשרה שנים. עבודותיו האחרות כללו קישוט גרם המדרגות בארמון בפראג.

בשנות ה-1880 הוא ביקר במינכן. לבסוף השתקע שם, הקים משפחה והתערב בחיי התרבות שלה.

גם שם הכין איורים עבור כתבי עת גרמניים, ושימש כאורח של אנשי תרבות גרמנים וצ'כיים רבים. כאן הוא קיבל את הכינוי "מוקי".

חבריו כללו את הציירים פרנטישק הלוואטי (1859–1917) ואוטו פיטרס. הוא גם אייר את הרומן, "בנו של צייד הדובים", מאת קרל מאי.

זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא חזר הביתה. הוא רכש בית למשפחתו בדומז'ליצה. הוא המשיך לספק איורים לפרסומים גרמניים עד שהמלחמה הפסיקה זאת. לאחר המלחמה הוא התרכז בציור פורטרטים של האנשים המקומיים.

הוא לא הושפע ממגמות מודרניות, עבודתו המשיכה להיות בעלת אופי מעשי.

הוא נפטר בבית חולים מקומי ונקבר בבית העלמין העירוני.

## גלריה

File:Ljubljana view from northeast 1887.jpg|העיר לובלייאנה, 18887
File:MAY, Karl - Syn lovce medvědův (page 2 crop).jpg|איור לספר של קארל מאי
File:August Bielowski 1881.png|אוגוסט ביאלובסקי


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים צ'כים
קטגוריה:ילידי 1851
קטגוריה:נפטרים ב-1921
יהדות דרום אוסטיה

שמאל|ממוזער| בניין ברובע היהודי לשעבר של צחינוואלי
**יהדות [[דרום אוסטיה]]** קשורה להיסטוריה של היהודים בגאורגיה. חלק ניכר מההיסטוריה היהודית המוקדמת בדרום אוסטיה דומה לזו של קהילות יהודיות אחרות באזור גאורגיה. במקביל, בירת דרום אוסטיה, צחינוואלי הייתה ידועה באוכלוסייתה היהודית הגאורגית הגדולה, שבה היה לקהילה רובע משלה.

## קשר עם יהודי גאורגיה
ההיסטוריה של היהודים בגאורגיה היא בת למעלה מ-2,500 שנה. היהודים הן אחת הקהילות העתיקות ביותר בגאורגיה, והמידע לגבי הגירתם למדינה מגיע עד לתקופת גלות בבל במאה ה-6 לפנה"ס. בטרם סיפוחה של גאורגיה לרוסיה, ההיסטוריה הארוכה של יהודי גאורגיה התאפיינה בהיעדר כמעט מוחלט של אנטישמיות וחיבור עם השפה והתרבות הגאורגים. יהודי גאורגיה נחשבו נבדלים מבחינה אתנית ותרבותית מיהודי ההרים השכנים. הם היו גם באופן מסורתי קבוצה נפרדת מאוד מהיהודים האשכנזים שהגיעו בעקבות סיפוחה הרוסי של גאורגיה.

## היסטוריה מודרנית
בשנת 1891 נשלח הרב האשכנזי אברהם חוולס מליטא לצחינוואלי. שם ייסד חוולס בית ספר ובית כנסת, ולימד הגות של רבני אירופה. עם הזמן בית הכנסת ננטש ובימי ראשון מתקיימים בו תפילות של נוצרים בפטיסטים.

לפי מפקד האוכלוסין הסובייטי של 1926 ו-1939 היו בדרום אוסטיה כ-2000 יהודים, כולם, פרט למעטים, בצחינוואלי. כבר ב-1926 כמעט שליש מתושבי העיירה היו יהודים. מספרם ירד מאוחר יותר כאשר עברו לערים גדולות יותר בברית המועצות או היגרו לישראל או למדינות אחרות.

ב-1991 רוב האוכלוסייה היהודית ברחה מדרום אוסטיה לישראל וגאורגיה במהלך המלחמה האוסטית הראשונה. השאר ברחו לפני 2008 במלחמת גאורגיה–רוסיה. נכון לספטמבר 2018, נותרה רק יהודיה אחת בדרום אוסטיה, קשישה המתגוררת בצחינוואלי בשם רבקה ג'ינג'יחאשווילי, המוכרת למקומיים בשם 'ריבקה'.

## קישורים חיצוניים
* רוני מילר, חלומות נכזבים על ארץ ישראל: מכתבים לנתן אליהשווילי (ספרי ניב, 2022)
* Ronnie Miller. Elusive Dreams: Letters to Zion (Friesen Press, 2023)
* חדשות יהודיות בפניקס באינטרנט, יהודים שנתפסו משני צדי גיאורגיה-רוסיה לוחמים, 15 באוגוסט 2008

## הערות שוליים

דרום אוסטיה
קטגוריה:דרום אוסטיה
באר פטריציו הקדוש

**באר פטריציו הקדוש** (באיטלקית: **Pozzo di San Patrizio**) היא באר היסטורית על שם פטריק הקדוש שנבנתה בעיר אורבייטו שבמחוז אומבריה באיטליה במאה ה-16. הבאר מוגדרת כאתר מורשת ופתוחה לביקורי תיירים.

## ההיסטוריה של הבאר
הבאר נבנתה באורבייטו בהוראת האפיפיור קלמנס השביעי שנמלט מרומא ב-1527 בעקבות המהומות ברומא שחוללו חייליו של הקיסר קרל החמישי. האפיפיור חשש שחייליו של הקיסר יטילו מצור גם על אובייטו ולכן קידם פתרונות לאספקה סדירה של מים לעיר. 

הבאר תוכננה על ידי האדריכל אנטוניו דה סנגלה הצעיר  מפירנצה ונבנתה על ידי ג'ובאני בטיסטה דה קורטונה (Giovanni Battista da Cortona) כשהדקורציה נעשתה על ידי סימונה מוסקה (Simone Mosca). לכבוד תחילת העבודות הזמין האפיפיור מהאמן בנוונוטו צ'ליני להטביע מדליית ברונזה בה מופיעה דמותו של משה מכה בסלע ותחתיו הכתובת "כדי שהעם ישתה" (UT BIBAT POPULUS). 

הבנייה החלה ב-1527, נמשכה כ-10 שנים והסתיימה ב-1537. קלמנס השביעי נפטר ב-1534 ומחליפו פאולוס השלישי היה זה שחנך את הבאר.

הבאר העמוקה נקראה תחילה "הסלע" (Rocca) בגלל קרבתה למבצר אלברונוז (The Albornoz fortress או Rocca Albornoz) ובמאה ה-18 שונה השם ל"באר פטריציו הקדוש" (באר פטריק הקדוש) בגלל הדמיון למערה (כור המצרף) בה התבודד והתפלל פטריק הקדוש מתחת בזיליקת פטריק הקדוש  באירלנד.

## מבנה הבאר
הבאר העגולה, שקוטרה 13 מטר, נחצבה לעומק של 53 מטר. במרחק של כ-2 מטר מהקירות החצובים נבנה קיר לבנים עגול העוטף את פיר הבאר. בחלל שנוצר בין קיר הלבנים הפנימי והקיר החצוב המקורי נבנו, גם בלבנים, 2 גרמי מדרגות ספירליים במודל הסליל הכפול כשכל גרם כולל 248 מדרגות. פי הבאר היה פתוח לשמיים וכדי להאיר את חלל המדרגות עצמן נפערו בקיר הלבנים הפנימי 70 חלונות מקושתים. צורת בנייה זו של מדרגות הועתקה ממבנה הקורטיל דה בלוודיר  בקריית הוותיקן שנבנה מספר שנים מוקדם יותר.

בכניסה לבאר הוטבע לוח ובו נחצבה הכתובת "מה שקצב הטבע במשורה, תספק ההמצאה" (ובלטינית: QUOD NATURA MUNIMENTO INVIDERAT INDUSTRIA ADIECIT)

מבנה המדרגות איפשר לבהמות נושאות כדי מים לרדת לתחתית הבאר ואז לעלות במסלול אחר מבלי לגרום להתנגשות בין השיירות.

הבאר הוזנה ממי מעיין אליו ניתן להגיע מפתח נסתר בתחתית הבאר המוביל למנהרה המוליכה למעיין.

תקרת מבנה הבאר מכוסה כיום ברשת המונעת כניסת ציפורים ולכלוך אך מאפשרת חדירת אור יום.

## אתר מורשת
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת בתחום המים

## גלריה

 קובץ:05018 Orvieto, Province of Terni, Italy - panoramio (19).jpg|המבנה העילי של הבאר ושער הכניסה אליה
 קובץ:"Giro in tondo".jpg|החלונות שנפערו בקירות הבאר להאיר את גרמי המדרגות
 קובץ:Pozzo di San Patrizio, Orvieto (TR) - panoramio (1).jpg|תחתית הבאר
 קובץ:Orvieto pozzo di San Patrizio.jpg|ציור של הבאר מ-1895


## קישורים חיצוניים
* 

* באר פטריציו הקדוש, באתר לשכת התיירות של אורבייטו
* באר פטריציו הקדוש, באתר orvietoviva.com
* באר פטריציו הקדוש, באתר liveorvieto.com
* באר פטריציו הקדוש, באתר wantedinrome.com
* באר פטריציו הקדוש, באתר italyguides.it
* סיבוב אל קרקעית באר פטריציו הקדוש באורבייטו שבאיטליה, באתר של מיכאל יעקובסון, 24 במרץ 2023
* , 2016

## הערות שוליים

קטגוריה:איטליה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:בארות
קטגוריה:פטריק הקדוש
מונבין

**מון בין** (בקוריאנית: **문빈**; 26 בינואר 1998 – 19 באפריל 2023), הידוע כ**מונבין**, היה זמר, שחקן ודוגמן דרום-קוריאני. הוא היה חבר בלהקת הבנים  תחת חברת התקליטים .

## ביוגרפיה
### ראשית חייו
מונבין נולד ב-26 בינואר 1998 בעיר צ'ונגג'ו שבמחוז צ'ונגבוק. אחותו הצעירה, מון סואה, חברה בלהקת הבנות . הוא למד בבית הספר התיכון לאמנויות האנלים , עם התמקדות במוזיקה.

בשנת 2006 הופיע מונבין בווידאו קליפ של להקת TVXQ. בשנת 2009 הופיע בסדרת הטלוויזיה "בנים על פני פרחים". במהלך לימודיו בחטיבת הביניים הצטרף כחניך לחברת התקליטים פנטגיו.

### כחבר בלהקת אסטרו
ב-23 בפברואר 2016 הופיע מונבין לראשונה כחלק מלהקת אסטרו, כאשר הלהקה פרסמה את המיני-אלבום הראשון שלה, . בשנת 2018 שיחק בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "The Ultimate Watchlist of Latest Trends", ובשנת 2019 שיחק בסדרה . מסיבות בריאותיות, הוא לא השתתף בפעילות הלהקה בין נובמבר 2019 לפברואר 2020.

במרץ 2020 החל מונבין להנחות את תוכנית הטלוויזיה הדרום-קוריאנית . באותו חודש הוא גם החל לשחק בתפקיד הראשי בסדרת הרשת "The Mermaid Prince". בספטמבר 2020 פרסם מונבין, יחד עם חברו ללהקה , מיני-אלבום בשם *In-Out.* השניים זכו במקום הראשון בתוכנית הטלוויזיה . בדצמבר 2021 החל מונבין להופיע באופן קבוע בתוכנית המערכונים . בדצמבר 2022 הוא חידש את החוזה שלו עם חברת פנטגיו, לצד חבריו ללהקה.

### מותו
ב-19 באפריל 2023 נמצא מונבין מת בביתו שברובע גנגנם בסיאול. המשטרה הודיעה ש"נראה כי מונבין נטל את חייו" ושמתנהלות שיחות על האפשרות לבצע נתיחה שלאחר המוות על מנת לקבוע את סיבת המוות. המשטרה הודיעה לעיתונות שלא נמצאו סימנים לאלימות ועבירות על החוק, אך החוקרים מאמינים שמותו נגרם מהתאבדות. משפחתו האבלה, הודיעה שהיו לו בעיות רפואיות קודמות ושהוא מת מאירוע של שבץ מוחי.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מוזיקאי קיי-פופ
קטגוריה:דרום קוריאנים שנולדו ב-1998
קטגוריה:דרום קוריאנים שנפטרו ב-2023
דוכסות אורליאן

**דוכסות אורליאן** (בצרפתית: **Duché d'Orléanais**) הייתה דוכסות מלכותית, אשר הוקמה בתקופת שלטונו של איג קאפה על ידי העלאת רוזנות אורליאן למעמד דוכסות. בשנת 1498, כחלק מריכוזיות של צרפת תחת שלטונו של לואי השנים עשר, מלך צרפת, התפרקה הדוכסות והוחלפה במחוז אורליאנה שהיה ידוע עדיין כ"דוכסות אורליאנה".

## היסטוריה
דוכסות אורליאן הוקמה בשנת 1344 על ידי העלאת רוזנות אורליאן לשעבר לדוכסות תחת המלך פיליפ השישי עבור בנו השני פיליפ דה ולואה. עם הקמת הדוכסות, שולבו גם כמה יישובים סביב הרוזנות הקודמת, הם כללו את רוזנות בוז'נסי ואת המחוזות של נויוויל-או-בואה, Yèvre-le-Châtel, Châteauneuf-en-Thymerais, לורי ובואסקום. בשנת 1375, הנסיך פיליפ מת ללא יורש לגיטימי, התואר 'דוכס אורליאן' והדוכסות עצמה אוחדו לתחום המלכותי (אדמות הכתר) של מלך צרפת. 

בשנת 1392, הדוכסות הוקמה מחדש על ידי המלך שארל השישי עבור אחיו הצעיר לואי דה ולואה-אורליאן. מאוחר יותר ירש את הדוכס בנו שארל דה ולואה-אורליאן ששלט עד 1465 כאשר מת מסיבות טבעיות. ירש אותו בנו לואי דה ולואה-אורליאן, שהפך למלך לואי השנים עשר ב-1498 והתואר אוחד לכתר פעם נוספת.

בשנת 1498, כחלק מריכוזיות של אזורי צרפת השונים, התפרקה הדוכסות והוחלפה במחוז החדש של אורליאנה.

## הערות שוליים

קטגוריה:סאנטר-עמק הלואר
רוזנות אורליאן

**רוזנות אורליאן** הייתה רוזנות בצרפת של תחילת ימי הביניים, כולל העיר אורליאן והאזור הכפרי שלה. היא נשלטה על ידי רוזן.

## היסטוריה
ממש כמו המחוזות השכנים, הסביבה של העיר העתיקה צ'נבום הועלתה לרוזנות אוטונומית למחצה זמן קצר לאחר כיבוש השטח על ידי המלך הפרנקי קלוביס הראשון, בשנת 486, אך זהות הרוזנים הראשונים במקום אינה ידועה.

בשנת 511 ערך קלוביס מועצה חשובה באורליאן, הן מבחינה דתית והן מבחינה פוליטית.

לאחר החלוקה של מממלכת קלוביס לארבע ממלכות, אורליאן הייתה בירת ממלכת אורליאן.

מתחילת ימי הביניים, אורליאן הייתה אחת משלוש הערים העשירות בצרפת עם רואן ופריז, שוב הודות לקרבתה לזו האחרונה ולמיקומה על הלואר.

כאשר איג קאפה הפך למלך צרפת, רוזנות אורליאן הפכה לחלק מתחום המלוכה. האדמות היוו חלק מהנחלות שהוענקו לבנים צעירים שונים של מלכי צרפת עם התואר דוכס אורליאן.

## הרוזנים המרובינגים של אורליאן
* וילאכר, חותנו של כראמן בן המלך כלותאר הראשון

## הרוזנים הקרולינגים של אורליאן
* אדריאן (–818)
* מטפריד (818–828, 830–831)
* אודו הראשון (828–830, 831–834)
* גיום ד'אורליאן (834–860 בערך)
* רובר הראשון החזק (בערך 860–866)
* איג אב המנזר (866–886)
* אודו השני (886–888)
* רובר השני (888–923)
* איג הגדול (923–956)
* איג קאפה (956–987)

## הרוזנים הקפטינגים של אורליאן
* פיליפ הצרפתי, בנו הבכור ויורשו של לואי התשיעי, מלך צרפת (לימים פיליפ השלישי, מלך צרפת)

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:סאנטר-עמק הלואר
גארי סונדגרן

**קארי "גארי" יוהאני סונדגרן** (בשוודית: **Kari "Gary" Juhani Sundgren**; נולד ב-25 באוקטובר 1967) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת המגן הימני.

בנו הוא הכדורגלן דניאל סונדגרן ששיחק במכבי חיפה.

## קריירה
סונדגרן נולד בוומלה שבפינלנד ובעודו פעוט היגר עם משפחתו לווסטרוס שבשוודיה. בשוודיה זכה בכינוי "גארי", בו התפרסם כשחקן. סונדגרן שיחק בנעוריו בקבוצות נוער מקומיות ובגיל 20 הצטרף לא.י.ק סולנה מליגת העל שוודית. בעונת  סונדגרן הבקיע את השער במשחק האליפות נגד מאלמה וסולנה זכתה באליפות ראשונה אחרי 55 שנים ללא אליפות.

בקיץ  חתם בריאל סרגוסה מהלה ליגה. בעונת 1999/2000 הגיע עם המועדון למקום הרביעי בליגה וכעבור שנה אחת לאחר מכן זכה עמה בגביע המלך הספרדי. בעונה שאחריה, סרגוסה ירדה לליגה השנייה וסונדגרן שוחרר מהמועדון וחזר לא.י.ק סולנה בה שיחק עד לסיום העונה.

בהמשך הקריירה שיחק בסולנטונה ויורשולם עד לפרישתו בשנת .

סונדגרן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה בהפסד 2-1 ל. ב-16 בפברואר 1997 הבקיע את שערו הבינלאומי הראשון בניצחון 1-3 נגד . השתתף עם הנבחרת ביורו 2000.

## תארים
; א.י.ק סולנה
*ליגת העל השוודית: 
*הגביע השוודי: , 

; ריאל סרגוסה
*גביע המלך הספרדי: 

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:כדורגלנים שוודים
קטגוריה:מגני כדורגל שוודים
קטגוריה:בלמי כדורגל שוודים
קטגוריה:כדורגלני א.י.ק סולנה
קטגוריה:כדורגלני ריאל סרגוסה
קטגוריה:כדורגלני נבחרת שוודיה
קטגוריה:כדורגלני יורו 2000
קטגוריה:ספורטאים שוודים בספרד
קטגוריה:שוודים שנולדו ב-1967
ספר השמות

**ספר השמות** הוא ספר הנצחה גדול ממדים, שעל דפיו מפורטים שמות ופרטי מידע קצרים על אודות כ־4,800,000 היהודים קורבנות השואה שנודעו ליד ושם ותועדו, מתוך כלל 5.8 מיליון הנספים. הספר הודפס בשתי מהדורות, ב־2013, ובחלוף עשור.

## יוזמה
הרעיון להקים את ספר השמות נבע מכך שאנשים באו להיכל השמות ביד ושם ורצו לגעת במו ידיהם בדפי העד, להמחשת ההנצחה – מה שלא התאפשר כי הדפים הם מקורות ארכיוניים בשימור. המקור וההשראה לאופן ההנצחה בספר השמות הם בתי כנסת באירופה כמו בית הכנסת פינקס שב, שם כתובים על הקירות עשרות אלפי שמות של נרצחים בשואה. הנגישות של השמות, באופן בלתי אמצעי, היוו השראה לספר השמות, שבו אפשר לגעת בכל שם ושם של הנרצחים בשואה.

## מאגר השמות

במסגרת מפעל ההנצחה „לכל איש יש שם”, רוכזו שמותיהם של קורבנות השואה הרבים שמידע על אודותם הגיע לידי יד ושם, בדרך כלל בעקבות גביית עדות מניצולים באמצעות דפי עד. מאגר השמות זמין במקום ובאינטרנט, אך בניגוד למאגר המידע הדיגיטלי, ספר השמות הוא בגדר אנדרטה פיזית מונומנטלית שמנציחה את הנספים באופן מוחשי. הוא מדגיש את כמותם לצד האינדיבידואליות שלהם באמצעות הפגת האנונימיות של כל שם והתמקדות קצרה במהלך החיים של מי שנשא אותו, בנפרדות רגעית מהמכלול.

## תיאור הספר
בשנת 2013, הספר הודפס בעותק אחד, ובו כ־4,300,000 שמות. הוא מוצג בתערוכת קבע בבלוק 27 שבמוזיאון אושוויץ בירקנאו, בתחנה האחרונה.

ב־2023 הוצא הספר מחדש בגרסה מעודכנת שבה כ־4,800,000 שמות. ב־26 בינואר, ערב יום הזיכרון הבין־לאומי לשואה, הוא הוצג בתערוכה במטה האומות המאוחדות, בהשתתפות מזכ״ל הארגון אנטוניו גוטרש, שגריר ישראל גלעד ארדן ויו״ר מועצת יד ושם דני דיין. התערוכה הוצגה למשך מספר שבועות, עד ל־17 בפברואר. בחודש מרץ הוא הועבר לישראל, ובערבו של יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשפ״ג הוצב בתצוגת קבע במוזיאון יד ושם לתולדות השואה, בנוכחות הנשיא יצחק הרצוג.

השמות מופיעים באנגלית, בסדר אלפביתי. לצידם מופיעים פרטי תאריך הלידה ומקומה, ומקום הירצחם, ככל שהם ידועים. דפי הספר גבוהים וקשיחים, רוחבם 30 סנטימטר וגובהם מטר. 20 אלף העמודים כרוכים ב־70 כרכים של כ־80,000 שמות האחד. הכרכים שובצו לאורך 8 מטרים בשני צידיו של מעמד שחור, ומוארים מתחתיתו. בחזית המעמד מצוין שם הספר וייעודו. ביד ושם הוא נגיש לקריאה במרכזו חלל קבע שספסלי עץ הוצבו לאורך קירותיו, במרוחק משני עברי הספר.

בסופו של הספר הושארו עמודים ריקים כמקום לנספים נוספים שיתגלו, וכסמל לאלו שלא ייוודעו עוד בזהותם על אף מאמצי החקר וההנצחה. מוערך כי כ־200–300 אלף שמות נוספים יתגלו ויתווספו אליו בחלוף השנים, ושיגיעו לסך כולל של כ־5–5.1 מיליון שמות מתוך כלל 5.8 מיליון הנספים, זאת לצד הכנסת איחודי כפילויות ותיקוני שגיאות.

## גלריה
;העותק מ־2013 שבבלוק 27 במוזיאון אושוויץ בירקנאו

קובץ:אושוויץ - ספר השמות (1).jpg
קובץ:The Book of Names page.jpg|תמונה של עמוד בספר
קובץ:אושוויץ - ספר השמות (2).jpg
קובץ:אושוויץ - ספר השמות (3).jpg

;העותק מ־2023 שבמוזיאון יד ושם לתולדות השואה

קובץ:ספר השמות ביד ושם 12.jpg
קובץ:ספר השמות ביד ושם 11.jpg
קובץ:ספר השמות ביד ושם 13.jpg
קובץ:ספר השמות ביד ושם 04.jpg
קובץ:ספר השמות ביד ושם 02.jpg|לוחית תיאור


## ראו גם
* היכל השמות
* פנקס הקהילות
* הנצחת זכר השואה
* השואה באמנות, וספרות השואה

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אנדרטאות להנצחת השואה
קטגוריה:פרסומי יד ושם
קטגוריה:השואה: ארכיונים
קטגוריה:ספרי 2013
התנוחה המיסיונרית

ממוזער|התנוחה המיסיונרית
**התנוחה המיסיונרית** היא תנוחת מין שבה, בדרך כלל, האישה שוכבת על גבה והגבר שוכב עליה בזמן שהם מקיימים יחסי מין וגינליים. התנוחה עשויה לשמש גם לפעילות מינית אחרת, כגון מין אנאלי. התנוחה המיסיונרית בדרך כלל מיוחסת לפעילות מינית הטרוסקסואלית, למרות שהיא נפוצה גם בעת קיום יחסי מין בין זוגות חד מיניים.

התנוחה המיסיונרית היא תנוחת המין הנפוצה ביותר. במחקר אמריקאי משנת 1953 שנערך על ידי אלפרד קינסי, 91% מהנשים דיווחו כי הן משתמשות בתנוחה זו יותר מכל תנוחה אחרת. גם חז"ל ראו תנוחה זו כמועדפת, בציינם "הוא מלמעלה והיא מלמטה זהו דרכן של בני אדם".

התנוחה המיסיונרית מועדפת לרוב על ידי זוגות שנהנים מההיבטים הרומנטיים של מגע עור בעור והזדמנויות להסתכל זה בעיני זה ולנשק וללטף זה את זה. 

התנוחה נחשבת גם כעמדה טובה לרבייה. עם זאת, בתנוחה זו יש לאישה פחות שליטה על קצב ועומק החדירה, יחסית לתנוחות אחרות, למשל זו שבה האישה יושבת על הגבר.

שיטת המשגל המיושר היא שיטה שמבוססת על התנוחה המיסיונרית שמטרתה למקסם את גירוי הדגדגן.

## גלריית תמונות

Sexual_scene_at_a_red-figure_tondo_of_a_kylix_at_the_Museo_nazionale_(Tarquinia).jpg|אמנות מיוון עתיקה הכוללת איור של התנוחה המיסיונרית עם וריאציה בה הרגליים מונחות על הכתפיים
Indiaerotic2.jpg|איור מהמאה ה-19 מתוך הקאמה סוטרה של זוג הודי מבצע את התנוחה המיסיונרית עם וריאציה בה הרגליים מונחות על הכתפיים


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:תנוחות מין
STS-78

**STS-78** הייתה המשימה ה-20 של מעבורת החלל קולומביה. המטרה העיקרית הייתה המשך חקר חוסר כבידה, מדעי החיים והכנות לפרויקט תחנת החלל הבין-לאומית.

## צוות
* **מפקד המשימה** -  טרנס הנריקס
* **טייס** -  קווין קרגל
* **מומחה משימה 1** -  ריצ'רד לינהאן
* **מומחה משימה 2** -  סוזן הלמס
* **מומחה משימה 3** -  צ'ארלס בריידי
* **מומחה משימה 4** -  ז'אן ז'אק פאבייה
* **מומחה מטען** -  רוברט תרסק

## נתוני משימה
השיגור בוצע ב-20 ביוני 1996 מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי.

בהגעה למסלול הצוות החל בהכנות לביצוע ניסויים בעזרת מערכת ספייסלאב. התוכנית כללה 40 ניסויים. הניסויים כללו מחקרים מ-10 מדינות שונות ו-5 סוכנויות חלל. הניסויים היו בתחום חוסר כבידה, ביולוגיה ותורת החומרים. בנוסף לכך הצוות ערך ניסוי לביצוע פעולות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל. השיטה שפותחה נוצלה בהמשך במהלך טיסה STS-82.

במהלך הטיסה תרסק כתב כמה מאמרים לעיתון Calgary Sun שפורסמו כאשר הוא עוד היה בחלל.

המשימה נמשכה 16 ימים, הטיסה הארוכה ביותר של המעבורת.

המעבורת נחתה במסלול נחיתה מס' 33 במרכז החלל קנדי ב-7 ביולי 1996.

## ראו גם
* משימות מעבורות החלל

## קישורים חיצוניים

* סיכום המשימה באתר נאס"א
* תיאור המשימה
* דיווח לעיתונות
* סרטון על המשימה

STS-078
קטגוריה:1996 בארצות הברית
אנה ריזן פלשר

**אנה ריזן פלשר** (בשווייצרית: **Anna Riesen Flescher**; 15 בנובמבר 1915 – 11 באוגוסט 2008) היא חסידת אומות העולם ילידת שווייץ, שהצילה במלחמת העולם השנייה ברומא את ד"ר יואכים פלשר.

## פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
אנה ריזן נולדה בריינפלדן שבשווייץ. כאשר הייתה בת 3, התייתמה מאביה, ובגיל 14 התייתמה מאימה. בגיל צעיר נאלצה לעזוב את בית הספר, ועבדה כמוכרת בז'נבה ולאחר מכן כאם בית בלונדון ובבוקרשט.

אנה ריזן ואחותה קלרה עברו לרומא ב-1936, שם עבדה אחותה כעוזרתו של ד״ר יואכים פלשר שהיה רופא פסיכיאטר. הוא התקשה להמשיך בעבודתו כרופא בגלל חוקי הגזע. לאחר שחזרה אחותה לשווייץ החליפה אותה אנה.

ב-1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה ומרכזה, ובאוקטובר 1943 החל גירוש יהודי איטליה למחנות ההשמדה. יהודי רומא רוכזו במקומות מגוריהם, ומבצעי האיסוף הסתיימו במעצרם ובגירושם של 1,800 יהודים לאושוויץ-בירקנאו. כמעט כולם נרצחו.

כאשר החלו הגירושים מרומא לאושוויץ, לקחה אנה את יואכים תחת חסותה. כאשר הגרמנים הגיעו לרומא, בגלל חשש לחייו, הוא הסתתר בביתה של אישה איטלקייה, אך לאחר שהגרמנים איימו על חייו של כל אדם שמסתיר יהודים ביקשה האישה שייצא מביתה. יואכים עבר משם לבית אחר שהסתתרו בו חיילים בריטים. באותו הזמן הביאה אנה ליואכים אוכל אף על פי שהיה קשה מאוד להשיג מזון. היא נהגה לנסוע לפרברי העיר השונים כדי לקנות לו אוכל. באחת מפשיטות הגרמנים הוא הצליח להימלט בקושר רב, ואז  החליטו אנה ויואכים שהמקום הבטוח ביותר הוא ביתו של יואכים. אנה הודיעה לקונסוליה השווייצרית שהיא עוברת לדירתו של יואכים מאחר שהוא נמלט מרומא, וכך קיבלה צו הגנה שווייצרי. כאשר נחקרה בעקבות הלשנה לגביו, היא הכחישה שיש בידה מידע כלשהו אודות מקום הימצאו ושלחה מכתב בשמו מהוותיקן בכדי להסיר חשדות שנשאר בדירתה ברומא.

ב-4 ביוני 1944 שוחררה רומא על ידי הארמייה של הצבא האמריקאי ויום לאחר מכן בוטלה החקיקה נגד היהודים. יואכים שב לעסוק בפסיכיאטריה, ואנה המשיכה לשמש כעוזרתו והקלידה את עבודתו ומחקריו.

## לאחר המלחמה
ב-1950 היגר יואכים לארצות הברית, לאחר שהוזמן על ידי החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק. ב-1951 הצטרפה אליו אנה. השניים נישאו וקבעו את ביתם במנהטן שבניו יורק. לבני הזוג נולדו שתי בנות, סילביה ודיאנה, העוסקות ברפואה. יואכים נפטר בשנת 1976.

ב-2005 עלתה אנה לישראל להתגורר לצד בתה דיאנה בירושלים.

באוגוסט 2008, הלכה אנה ריזן לעולמה. אפרה נטמן, לצד אפרו של בעלה יואכים, בנחלה המשפחתית שלהם בהרי מדינת ניו יורק.

## הכרה והנצחה
ב-20 באוגוסט 2007 הוחלט ביד ושם להעניק לאנה את התואר חסידת אומות העולם. בפברואר 2008 נערך טקס הענקת האות ביד ושם בירושלים. ביום למחרת נשאלה אנה לתחושותיה בטקס, והיא השיבה, תוך כדי שהיא קומצת את אגרופיה ונושאת את זרועותיה למעלה: "הרגשתי חזקה".

כאשר נשאלה על ידי ראש מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם מדוע סיכנה את חייה למען יואכים ענתה: "זה היה הדבר הנכון לעשות".

## ראו גם
* חסידי אומות עולם
* שואת יהודי איטליה

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:חסידי אומות העולם שהוכרו במבצע חסד אחרון
קטגוריה:שווייצריות חסידות אומות העולם
קטגוריה:מצילים בשואה: איטליה
קטגוריה:ילידות 1915
קטגוריה:שווייצרים שנולדו ב-1915
קטגוריה:נפטרות ב-2008
קטגוריה:שווייצרים שנפטרו ב-2008
מודסטה ברנק

**מודסטה ברנק** (בפולנית: **Modesta Baranek-Jadlina**; 27 באפריל 1928 – 2020) הייתה חסידת אומות העולם, שהוכרה בשל פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה, במתן אוכל ולינה ליהודים שהתחבאו ביער עד סוף מלחמת העולם השנייה.

## פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה
מודסטה נולדה בשנת 1928 בכפר אוקשיה באזור לובלין בפולין. בשנת 1940 הקימו הגרמנים מחנה לעבודות כפייה של יהודים, ובסוף 1942 החלו הגרמנים בחיסול שיטתי של היהודים במחנה. היהודים שנותרו במחנה החליטו לברוח ליערות ליד הכפר אוקשיה, בו גרה מודסטה. בעת שטיילה ביערות ב-1943 פגשה בחיים ברנק שהתחבא במקום. היא החלה להגניב לו בכל יום אוכל ובגדים ללא ידיעת הוריה. לאחר מספר ימים סיפרה לאמה, שקיבלה את הדבר בהבנה ובחמלה. האם פתחה את ביתה ולעיתים אף החביאה בו יהודים. ב-1943 התעורר חשד בכפר שבני המשפחה מחביאים יהודים והם היו נתונים למעקב של לאומנים פולנים שהיו נכנסים לביתם, מחפשים בכל מקום וחוקרים אותם. לעיתים היו הלאומנים מגיעים לביתם ללא התראה מוקדמת, ולפעמים נאלצה מודסטה להישאר ביער כדי שלא יעלו על עקבותיה. לאחר שחרור האזור בשנת 1944 נשאר חיים ברנק בביתה של מודסטה. בינואר 1945 הם נישאו.

## לאחר המלחמה
בינואר 1945 התגיירה מודסטה ונישאה לחיים ברנק, היהודי שהצילה. ב-1956 עלו השניים עם שלושת ילדיהם לישראל. בעלה - חיים ברנק נפטר בשנת 1971.

## הכרה והנצחה
ב-24 בפברואר 1988 הוכרה מודסטה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. הוריה, יאן ומראינה ידלינה הוכרו אף הם כחסידי אומות העולם. בשנת 1989 הוענק לה תואר יקירת העיר תל אביב. ב-27 בינואר 2020 הגיעו לבקרה נציגי המוסד לביטוח לאומי והעניקו לה תעודת כבוד.

## לקריאה נוספת
* מרדכי פלדיאל, חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל (ג), ילקוט מורשת נ"ה, 1993, ע' 257–258

## הערות שוליים

קטגוריה:פולנים חסידי אומות העולם
קטגוריה:חסידי אומות העולם שהוכרו במבצע חסד אחרון
ולדימיר נובק

**ולדימיר נובק** (בצ'כית: **Vladimír Novák**; 30 באפריל 1947 – 23 ביולי 2024) היה צייר צ'כי.

## ביוגרפיה
נובק נולד בעיירה לוני (Louny) שבצ'כיה ולמד באקדמיה לאמנויות יפות של פראג. הוא היה חבר בקבוצת האמנות "15/12: מוטב מאוחר מאשר לעולם לא".

נובק היה בן דור של אמנים שהחלו ללמוד בבתי ספר לאמנות באווירה הליברלית של סוף שנות ה-60, אך הופיעו במלואם בזירת האמנות בערך באמצע שנות ה-70, בתקופת "הנורמליזציה", במהלכה נמנעו אמנים צ'כים מיצירת קשר עם עולם האמנות הזר.

בערך באמצע שנות השמונים, ציוריו של נובק נעשו רדיקליים יותר, עברו מיצירות שלווה לביטויים אגרסיביים וצבעוניים של רגש מרוכז, במקביל להופעתו של גל חדש באמנות הצ'כית.

ולדימיר נובק לקח חלק בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות. המפורסמות ביותר היו התערוכות "אדם ברוח" באולם משחקי הכדור בגנים המלכותיים של מצודת פראג ב-1999 ובגלריה לאמנות מאנס בפראג ב-2005.

נפטר ב-23 ביולי 2024. הותיר אחריו אישה, הסופרת האיטלקייה סרינה ויטלה. התגורר בפראג ובמילאנו.

## גלריה

קובץ:17. Vladimír Novák, Já se svým otcem, 1990.jpg|אני ואבי, 1990
קובץ:24. Vladimír Novák, Nejistá příroda, 2015.jpg|טבע לא יציב
קובץ:09. Vladimír Novák, Postava na kopci, 1982.jpg|דמות על הגבעה
קובץ:12. Vladimír Novák, Červená figura, 1985.jpg|דמות באדום


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים צ'כים
קטגוריה:צ'כים שנולדו ב-1947
קטגוריה:צ'כים שנפטרו ב-2024
אוגניו (ז'ניה) קויאטקובסקי

**אוגניו (ז'ניה) קויאטקובסקי** (בפולנית: **Eugeniusz Kwiatkowski**; 15 בנובמבר 1918 – 1 באוקטובר 1990) היה ישראלי יליד פולין, חסיד אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל.

## פעילותו  להצלת יהודים בתקופת השואה
אוגניו קויאטקובסקי היה בן למשפחה מבוססת אשר גרה באחוזת "פרוגנוב" סמוך לעיירה טורצ'ין בפולין. הוא עבד כפקיד עירייה במחלקה אשר סיפקה תוצרת חקלאית לצבא.

בשנת 1942 נמלט היהודי ישראל שטרן מגטו טורצ'ין והגיע לאחוזת ״פרוגנוב״, אשר הייתה בבעלות הוריו של אוגניו. אף על פי שידעו על זהותו היהודית, בחרו להעסיק את ישראל במשרות שונות באחוזה.באחד הימים,  הגיעה המשטרה האוקראינית לחפש אחריו, אולם אוגניו תוך סיכון חייו, הצליח להבריח אותו מבעוד מועד מן הבית. לאחר מכן שיכן את ישראל לתקופה מסוימת בדירתו בטורצ'ין.

באותה שנה נכנסה למשרדו של אוגניו צעירה יהודיה כבת 20, בשם חוה דודיק. חוה ברחה מהגטו שם נכלאה משפחתה ונלקחה להשמדה. היא הסתובבה ברחבי פולין בחיפוש אחר מחסה. באותו הזמן שהתה חוה תחת חסותם של בני משפחה פולנים אשר נאלצו לעזוב את ביתם. אותה משפחה הסכימה לארח אותה הואיל והייתה דוברת גרמנית ויכולה הייתה לסייע להם בחיפוש דירה.

חוה הציגה את עצמה כפולניה ובקשה עזרה במציאת דירה. אוגניו זיהה כי היא יהודיה ושאל אותה מה היא עושה שם. חוה ספרה לו את סיפורה והוא הסביר לה כי בעיירה טורצ'ין שוהה המפקדה הנאצית המחוזית, ולפיכך השהות בה עבורה מסוכנת מאד. הוא הציע לשכנה בדירתו בעיר, וחזר להתגורר זמנית באחוזת הוריו, אשר הייתה מרוחקת 3 ק״מ מטורצ'ין. אוגניו נהג לבקר אותה לעיתים תכופות, הביא איתו מזון ומצרכים וטיפל בה, משום שהייתה חולה וחלשה.

כעבור זמן חווה נותרה לבדה בעיר והחל להתעורר חשד כי אוגניו מסתיר יהודיה בדירתו. כשהשמועה הגיעה לאוזניו מיהר להבריח אותה על אופניו לכפר קטן במרחק כ-5 ק״מ מטורצ'ין. הוא נמנע מלהביאה לאחוזת הוריו כי ידע ששם יחפשו הגרמנים. חוה הוחבאה בכפר קטן אצל מכרים שעזבו כעבור זמן קצר. לפיכך הציע לחוה לשמש כמטפלת לאמו החולה, שהתגוררה בבית משפחה צ'כית בכפר קניאחינינק ליד לוצק. כאשר הסתיים הטיפול באימו, שכנע את המשפחה הצ'כית להמשיך ולהסתיר את חוה תמורת מזון. ב־1943 כאשר הגרמנים הגיעו לכפר, הבריח אותה שוב. הפעם לכפר בשם רוגוז'ניצה, שם הציג אותה כאשתו. במשך תקופה זו נקשרו אוגניו וחוה זו לזה.

## לאחר המלחמה
בשנת 1946 החליטה חוה להגר לצ'ילה. אוגניו בא בעקבותיה, וב־1948 התחתנו. ב-1978 עלו לישראל והתגוררו בירושלים יחד עם 2 בנותיהן.

## הכרה והנצחה
ב-8 במרץ 1987 הוכר אוגניו קויאטקובסקי כחסיד אומות העולם, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של אוגניו. קברו אותר בבית הקברות בקיבוץ כפר מנחם ונקבעה עליו לוחית זיכרון.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פולנים חסידי אומות העולם
קטגוריה:חסידי אומות העולם שהוכרו במבצע חסד אחרון
קטגוריה:אישים הקבורים בכפר מנחם
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1918
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1990
ז'אן ת'ארו

**ז'אן ת'ארו** (בצרפתית: **Jean Tharaud**; 9 במאי 1877 – 8 באפריל 1952) היה סופר ועיתונאי צרפתי שנודע בשל הספרים שכתב יחד עם אחיו, ז'רום, ובשל דעותיו הלאומניות והאנטישמיות.

## ביוגרפיה
ת'ארו נולד במחוז אוט-ויין שבצרפת, שלוש שנים לאחר אחיו ז'רום. השניים גדלו באַנגוּלֵם, ולקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-19. לאחר שנחשפו על ידי שארל פגי במקביל למשפט דרייפוס, הפכו השניים למזכיריו ולבני חסותו של הסופר מוריס בארס.

בשנת 1906 זכו בפרס גונקור על ספרם "דינגלי, הסופר המהולל" , וזכו לפרסום רב. ההצלחות המסחריות הגדולות שהושגו בצרפת, הובילו לתרגום ספריהם לשפות זרות ברחבי אירופה ובארצות הברית. בשנת 1919 זכו השניים ב. השניים עבדו יחד כמעט 50 שנים, וכתבו בצוותא עשרות ספרים.

לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לכתוב מאמרים בעיתון לה פיגארו, בו חשף את קיומם של מחנות ריכוז בצרפת עבור צוענים.

האחים טיילו במדינות רבות, בהן ארץ ישראל, סוריה העות'מאנית, איראן, מרוקו, רומניה, גרמניה, איטליה, אתיופיה והודו-סין.

ת'ארו נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1946, בעוד שאחיו, ז'רום, נבחר לכך עוד קודם לכן, ב-1938.

### אנטישמיות
בהתאם לערכי התקופה בצרפת, ספריהם של האחים מלאים בלאומיות, גזענות ואנטישמיות. הם היו תלמידיו של מוריס בארס, שהדהד אנטישמיות נלהבת והיה מראשי התומכים במשפט דרייפוס. בספריהם הם כותבים מתארים את היהודים כ"בעלי ידיים עצבניות ארוכות... כל אחת מהאצבעות הארוכות והרזות האלה, המסתיימות בציפורניים שחורות... צללו בקדחתנות לזקנים, כדי לחפש כינה או רעיון". העיתונאי רנה יוהנה כתב על ספרם ש"זה הרומן האנטישמי הנורא ביותר שאני מכיר". באחד מספריהם הם תיארו את המלאח במרקש כ"אחד המקומות הנוראים ביותר בעולם".

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:זוכי פרס גונקור
קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:עיתונאים צרפתים
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:אנטישמיות בצרפת: אישים
קטגוריה:הוגי דעות ומנהיגים אנטישמים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1877
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1952
אורנה שורני (אירן צ'יזמדיה)

**אורנה שורני (אירן צ'יזמדיה)** (בהונגרית: **Irén Surányi Csizmadia; **24 ביולי 1928 – 1 בינואר 2017) הייתה חסידת אומות העולם מהונגריה שהצילה יהודים יחד עם אחיותיה ואמה.

## פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
אירן התגוררה עם אחיותיה אולגה שרה פישר (צ'יזמדיה) ומלבינה צ'יזמדיה ואמה מריה צ'יזמדיה בעיר שאטוראליאויהיי, הונגריה. אמה מריה הייתה אלמנה ועבדה כתופרת.

ב-10 במאי 1944 הועברו כ-210 אסירים יהודים למחנה עבודה שהוקם בעיר שאטוראליאאויהי אשר סמוך אליו התגוררה משפחת צ'יזמדיה. לאחר הגעתם של האסירים למקום, עזרו אירן, שתי אחיותיה הגדולות אולגה ומלבינה, ואימם מריה לאסירים על ידי הברחת אוכל למקום, הברחת מכתבים למחנה פנימה והחוצה ממנו, וכן עזרו לאסירים במגוון תחומים.

כאשר הוקם הגטו בעיר, יצרה מלבינה קשר עם אחד האסירים והציעה לו עזרה. תוך זמן קצר הצטרפו אליה גם אירן ואולגה. הן החלו לעזור לאסירים, לספק להם אוכל, לעדכן אותם בידיעות מהרדיו, ולהעביר להם מכתבים. כאשר גילתה זאת אימן היא עודדה אותן להמשיך, והן המשיכו את עבודתן ואף הציעו את ביתן כמקום מסתור ליהודים להיות בו, למרות הידיעה שעונש מוות צפוי לכל מי שנתפס עוזר ליהודים. כאשר התנאים איפשרו אף דאגו להבריח יהודים מן המחנה. סך הכל הצילו בנות המשפחה כ-29 יהודים.

## לאחר המלחמה
לאחר המלחמה המשיכו אירן ומשפחתה לעזור ולסייע ליהודים לעבור לצ'כוסלובקיה בדרכם לארץ ישראל. לאחר כניסת הרוסים להונגריה, בסיום המלחמה החלו להתקבץ שורדים בבית משפחת צ'יזמדיה, ביניהם לדיסלב (נפתלי) שורני אשר התחתן עם אירן, שהתגיירה ושינתה את שמה לאורנה. בשנת 1949 עלו לישראל יחד עם בנם יוסף בן השנה. לאחר עלייתה עודדה אורנה את אחיותיה ואמה לעלות לישראל. אולגה הבכורה התגיירה ונישאה לקרול פישר, שהיה בין היהודים שהצילה ועלתה בדצמבר 1949. האחות השלישית, מלבינה עלתה בעקבות אחיותיה ונישאה לישראלי. משפחת שורני נדדה בין חיפה, תל אביב, עכו, צפת ונהריה. בישראל נולדה לבני הזוג בת. ב-1956 הקימו הזוג שורני מלון קטן בנהריה. ב-2002 נפטר בעלה לדיסלב (נפתלי). במלחמת לבנון השנייה נפגע ביתה של אורנה מקטיושה. אירוע ממנו לא התאוששה עד מותה בשנת 2017.

## הכרה והנצחה
במשך השנים הוכרו שלוש האחיות ואמן כחסידות אומות העולם. במרץ 1987 הוכרו אולגה פישר ומלבינה צ'זמדיה. ב-14 בספטמבר 1995 הוכרו אורנה שורני ואמה מריה צ'זמדיה כחסידות אומות העולם באופן רשמי, ושמן נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של אורנה שורני ומשפחתה ואותר מקום קבורתה בבית העלמין בנהריה. בשנת 1998 הופק הסרט Rescuers-Stories of a Courage: Two Families שמבוסס על סיפור משפחת צ'יזמדיה.

## לקריאה נוספת
פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יש ושם, 2023 עמ' 19.

## הערות שוליים

קטגוריה:הונגרים חסידי אומות העולם
קטגוריה:חסידי אומות העולם שהוכרו במבצע חסד אחרון
קטגוריה:אישים הקבורים בנהריה
ויקטור אוליבה

**ויקטור אוליבה** (בצ'כית: **Viktor Oliva**; 24 באפריל 1861 – 5 באפריל 1928) היה צייר ומאייר צ'כי.

## ביוגרפיה
ויקטור אוליבה היה אמן רישום, איור וציור שנולד בנובה סטרשצ'י, בוהמיה, אוסטריה-הונגריה. סגנונו העיקרי היה אר נובו.

בגיל 17 למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג ולמד אצל פרנטישק סיקוונס, שהעריך מאוד את עבודתו. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה של מינכן.

בשנת 1888 הוא נמשך לאזור מונמארטר בפריז כדי להיות חלק מהקהילה האמנותית שהתרחבת שם במהירות. הוא התגורר שם כמה שנים והתיידד עם "פריזאים בוהמיים" אחרים כגון לודייק מרולד, מיקולש אלש, יאקוב ארבס וקארל ויטסלב מאשק.

היצירה שלו השתפרה מאוד בסביבה האמנותית העשירה. בפריז הוא גילה את ההנאה שבשתיית האלכוהול אבסינת. הוא גם אהב מאוד את ההתלהבות שבטיסה בכדור פורח. כל הקבוצה הייתה נאמנה מאוד לאידיאלים שהבוהמה האמנותית האמינה בהם. כולם חיו ועבדו שם מספר שנים לפני שחזרו לביתם לבוהמיה.

בשנת 1897 הוא קיבל את התפקיד של עורך תמונות במגזין הפופולרי בשפה הצ'כית Zlatá Praha ("פראג הזהובה"). הוא מילא תפקיד זה במשך 19 שנה. זמן קצר לאחר שהחל לעבוד שם, הוא התחתן עם אנה אדמקובה, שהתלהבה מהכישרון שלו. נולד להם בן, ויקטור אוליבה ג'וניור. הנישואים לא נמשכו זמן רב, שכן אנה ברחה עם זמר בשם מאז'ק.

במהלך רבע המאה הבאה, אוליבה היה פורה מאוד בעבודתו. הוא בילה זמן רב עם חברו הטוב יוזף קורנסקי. אוליבה הוזמן ליצור יצירות דרמטיות רבות כולל תקרות של כמה מבנים בבוהמיה. היו לו גם כמה יצירות תלויות בבית הקפה האהוב עליו. הוא אייר כמה ספרים שהתפרסמו במשך כמעט שני עשורים עם איוריו.

בדי ציור של אוליבה תלויים בקפה סלביה, בקירות הבניינים באי סלביה ובמסצ'אנסקה בסדה בפלזן.

הוא מת ב-5 באפריל 1928 בפראג, ונקבר בבית הקברות אולשאני באזור המיועד לאמנים מפורסמים.

## גלריה

 File:Viktor Oliva (1861-1928) - Pohled na Hradčany.jpg
File:The Absinthe Drinker by Viktor Oliva.jpg| 
File:Viktor Oliva - V kládě.jpg
File:Viktor Oliva - Krásná modelka.jpg| 
File:Viktor Oliva Topicuv Salon 1895.jpeg
File:Maîtres de l'affiche V 3 - Dessin originel - Pl 100 - Oliva.jpg
File:Viktor oliva, la biblioteca del mondo, litografia, 1897.jpg


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים צ'כים
קטגוריה:ילידי 1861
קטגוריה:נפטרים ב-1928
מלבינה צ'יזמדיה

**מלבינה צ'יזמדיה** (בהונגרית: **Csizmadia Malvina**; 20 במאי 1926 – 30 באפריל 2010) הייתה ישראלית ילידת הונגריה שהוכרה כחסידת אומות העולם על כך שהצילה יהודים ממוות יחד עם אמה ואחיותיה במלחמת העולם השנייה.

ממוזער|מלבינה צ'יזמדיה בצעירותה
## פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
ב-19 במרץ 1944, פלשה גרמניה להונגריה והוקם מחנה עבודה במקום בית ספר אשר היה צמוד לבית משפחת צ’יזמדיה. בבית התגוררו האם מריה צ'יזמדיה ושלוש בנותיה, אירן מלבינה ואולגה. מלבינה הייתה נערה בת 18 והתעניינה מאוד במתרחש מעבר לגדר התיל אשר הקיפה את המחנה והחליטה יום אחד לטפס אל מעבר לגדר. שם פגשה את טבח המחנה אשר היה יהודי והציעה לו את עזרתה בשליחת מכתבים והברחת אוכל אל תוך המחנה. בהתחלה אחיותה ואמה התנגדו לכך וניסו להניא אותה מלעזור, כי ידעו שאם יתפסו חייהן וחיי האסירים יהיו בסכנה. בית משפחת צ’יזמדיה הפך לנקודת הקשר והחיבור בין האסירים לבין העולם שמחוץ למחנה כשהאסירים היו מתגנבים לבית ונפגשים בו עם קרובי משפחה. כאשר הצבא האדום התקרב אל הונגריה מלבינה ומשפחתה חששו שהנאצים יתחילו להעביר את האסירים אל מחנות ריכוז אחרים ולכן החליטו למצוא מקומות מסתור עבור היהודים אסירי המחנה בכפרים ובחוות באזור. מלבינה ומשפחתה הצילו למעלה מ-25 יהודים תוך סיכון חייהן בהברחות אל תוך המחנה ומחוצה לו ובהבאת היהודים אל מקומות המסתור. בנות המשפחה השתמשו בשיטות שונות ויצירתיות כדי להבריח את הגברים, כגון, הכנסתם לשקי תפוחי אדמה, הסתרה מתחת לחבילות חציר ואף שימוש בלבוש נשים.

## לאחר המלחמה
לאחר המלחמה מלבינה ומשפחתה המשיכו לעזור ליהודים בחציית הגבול לצ'כוסלובקיה ומשם היעד הבא היה לארץ ישראל. עם קום המדינה שתי אחיותיה של מלבינה, אורנה שורני ואולגה פישר, התחתנו עם יהודים שהצילו, התגיירו ועלו לישראל ומלבינה ואמה נשארו בהונגריה בכפר בו גרו לפני המלחמה והיחסים עם השכנים הפכו מתוחים. הם קיבלו כינויי גנאי והצקות כל הזמן, אף על פי שהנאצים נוצחו האנטישמיות עדיין הייתה בשיאה. בנובמבר 1949 שתי האחיות שכנעו את מלבינה ואימן לעלות לישראל. לאחר עלייתן, מלבינה התחתנה עם גבר יהודי והתגיירה. מלבינה התגוררה בנהריה. נולד לה בן אחד וממנו שלושה נכדים אשר שירתו כולם ביחידות קרביות בצה"ל. כשגויס נכדה הצעיר, הוא ביקר ביד ושם במדים והצדיע לעץ של סבתו בגן חסידי אומות העולם.

נפטרה ב-30 באפריל 2010 בנהריה, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כפר מסריק .

## הכרה והנצחה
ב-30 באוקטובר 1967 הוכרה מלבינה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם וניטע לכבודה עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.

תמונתה של מלבינה מופיעה באגף חסידי אומות העולם במוזיאון ארצות הברית לשואה ובמוזיאון לוחמי הגטאות.

סיפורה של מלבינה ומשפחתה מונצח ומסופר בסרט "Rescuers: Stories of Courage: Two Families"

## קישורים חיצוניים
* 
* Rescuers: Stories of Courage: Two Families-Tony Bill,Tim Hunter
* https://www.youtube.com/watch?v=XMbz2Mx-ZBQ

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראליות ילידות הונגריה
קטגוריה:ישראלים ילידי הונגריה
קטגוריה:הונגרים חסידי אומות העולם
קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:אישים הקבורים בקיבוצים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1926
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1926
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2010
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2010
אבי מאיר

**אבי מאיר** (באנגלית: **Avi Mayer**; נולד ב-18 בספטמבר 1984) הוא עיתונאי ישראלי-אמריקאי,  אשר היה העורך הראשי של העיתון ג'רוזלם פוסט בין מרץ-דצמבר 2023.

## ביוגרפיה
מאיר נולד בניו יורק ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 6 בשנת 1990. מגיל 6 עד גיל 16 גדל בירושלים ובגיל 16 עברה המשפחה למרילנד בארצות הברית, שם סיים את התיכון וסיים תואר ראשון במדע המדינה ומדעי היהדות מאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית.

במהלך לימודי התואר (2003–2007) עבד בתור סטודנט בשגרירות ישראל בוושינגטון, בשדולה הפרו-ישראלית איפא"ק, ב ובמקומות אחרים. כשסיים את הלימודים בשנת 2007 עבד שנה כעוזר מיוחד לנשיא ארגון הלל, שמשרת סטודנטים יהודיים ברחבי ארה״ב והעולם. ועזב כדי לחזור לארץ ולשרת בצה״ל.

בגיל 24 חזר לארץ ושירת בענף תקשורת בינלאומית ביחידת דובר צה"ל.

בשנת 2011, אחרי השירות הצבאי, הצטרף ללסוכנות היהודית ועבד שם שבע שנים וחצי, במהלכן שימש כדובר לתקשורת הבינלאומית וכדוברו של יו״ר הסוכנות, נתן שרנסקי. בשנת 2018 עזב את הסוכנות והצטרף לארגון AJC, הוועד היהודי האמריקני, שם שימש כסמנכ״ל תקשורת גלובלית וסמנכ״ל ענייני ציבור עד שנת 2022.

בשנת 2013 נבחר על ידי אלגעמיינער כאחד ממאה האנשים המשפיעים לטובה על העם היהודי, יחד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא ארצות הברית ברק אובמה. ב-2016 דורג על ידי סוכנות הידיעות JTA במקום השלישי ברשימת היהודים המשפיעים בטוויטר, אחרי ויליאם דארוף וראש הממשלה נתניהו. בשנת 2017 נבחר על ידי עיתון הג׳רוזלם פוסט כאחד מהעולים דוברי האנגלית המשפיעים ביותר בתחום הפוליטי בישראל.

במרץ 2023 מונה לעורך הראשי של עיתון הג'רוזלם פוסט בעקבות פרישתו של יעקב כץ.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראלים ילידי ארצות הברית
קטגוריה:סגל הג'רוזלם פוסט
קטגוריה:עולים בשנות ה-1990
קטגוריה:עורכי ג'רוזלם פוסט
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1984
אדית קובנסקי

**אדית קובנסקי** (באנגלית: **Edith Covensky**; נולדה ב-14 באפריל 1945) היא משוררת ישראלית.

כתבה ופרסמה ספרי שירה, רובם בהוצאת עקד לשירה ומרביתם במהדורות דו-לשוניות (עברית-אנגלית) בתרגומו של אדוארד קודיש. ספריה תורגמו גם לשפות נוספות (ערבית, ספרדית, צרפתית ורומנית).

## ביוגרפיה
אדית קובנסקי נולדה בבוקרשט, רומניה. עלתה לארץ ישראל ב-1948. גדלה והתחנכה בחיפה, ולאחר שירותה הצבאי ב-1965 עברה לארצות הברית, שם היא מתגוררת עד היום.

למדה תואר ראשון בספרות עברית וצרפתית עד לימודי הדוקטורט ב-אוניברסיטת המדינה של ויין בדטרויט, מישיגן. מ-1987 מלמדת באוניברסיטה זו לשון, ספרות ותרבות ישראל. משמשת גם כמתאמת התוכנית ללימודי עברית באוניברסיטה.

עורכת מדור מיוחד בכתב העת “פסיפס” על כותבי שירה ומבקרי שירה עברית בארצות דוברות אנגלית.

חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.

אדית קובנסקי נשואה, אם לבן ובת.

## שירתה
עמוס לויתן (2006) כתב עליה: .

אדוארד קודיש כתב: 

ג´פרי קובנסקי כתב: 

## ספריה
* מלים אחרות (תל אביב: מרתף 29 ליד עקד, 1985)
* סינקופות (תל אביב: עקד, 1987)
* אנטומיה של אהבה (תל אביב: עקד, 1992)
* שירי לילה (תל אביב: עקד, 1992)
* מקורות (תל אביב: עקד, 1994)
* התאמה (תל אביב: עקד, 1995)
* שירי ירושלים (תל אביב: סער, 1996)
* פואטיקה (תל אביב: עקד, 1997)
* אחרי אושוויץ (תל אביב: עקד, 1998)
* מטאמורפוזה ושירים אחרים (תל אביב: עקד, 1999)
* פסיעות (תל אביב: עקד, 2000)
* אהבה חשמלית (תל אביב: עקד, 2001)
* קולאז' (תל אביב: עקד, 2002)
* זוהר (תל אביב: עקד, 2002)
* אנטומיה של אהבה: שירים נבחרים 1992–2002 (תל אביב: עקד, 2005)
* וריאציות על נושא של אלבר קאמי (תל אביב: עקד, 2006)
* גשם שחור (תל אביב: עקד, 2007)
* אהבה אמיתית (תל אביב: עקד, 2007)
* משב ים: כליל סוניטות (תל אביב: עקד, 2008)
* עדות (תל אביב: עקד, 2008)
* בראשית (תל אביב: עקד, 2009)
* גם איוב היה פארדוקס (תל אביב: גוונים, 2010)
* אלוזיה לאושוויץ (רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2011)
* על קיומה של אהבה (תל אביב: גוונים, 2011)
* אהבה חובקת אהבה: מבחר 1992–2002 (תל אביב: גוונים, 2011)
* דברים של חול (תל אביב: גוונים, 2012)
* על גבול המים (תל אביב: גוונים, 2012)
* מיקרוקוסמוס: מבחר שירים 1992–2012 (תל אביב: גוונים, 2014)
* בריאה (תל אביב: גוונים, 2017)
* החיים כבדיה (תל אביב: גוונים, 2017)
* לאן ללכת: שיחות ללמוד עברית/אנגלית (ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2017)
* דיוקן של משוררת (ישראל: בית עקד ספרים, 2020)
* אישה פשוטה (חולון: אוריון הוצאת ספרים, 2022)
* מציאות שאיננה (חולון: אוריון הוצאת ספרים, 2023)

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 
* אדית קובנסקי באתר גוגל ספרים
* קובנסקי אדית באתר של נילי דגן
* החיים כבדיה - ביקורות באתר נוריתה
* קרין מילשטיין, החיים כבדיה, באתר סלונה, 19 באוגוסט 2019
* אדית קובנסקי, אני שומעת את קולות הלילה, מוטיב גיליון 47, מרץ 2019
* עמוס לויתן, שוליים אינסופיים, עיתון 77, גיליון 314, ספטמבר 2006, עמ׳ 42–43

## הערות שוליים

קטגוריה:משוררות ישראליות
קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:ישראליות ילידות רומניה
קטגוריה:ישראלים ילידי רומניה
קטגוריה:חיפה: אישים
קטגוריה:מהגרות מישראל לארצות הברית
קטגוריה:מהגרים מישראל לארצות הברית
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת המדינה של ויין
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת המדינה של ויין
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1945
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945