פנים (אדגר דגה)

**פנים**, הידוע גם בשם **האונס** בצרפתית Le Viol, הוא ציור שמן על בד מאת אדגר דגה, שנוצר בשנים 1868 עד 1869. היצירה מתוארת לעיתים כיצירה המסתורית ביותר מבין עבודותיו המרכזיות של דגה, והיא מציגה עימות מתוח לאור מנורה בין גבר לבין אישה הלבושה באופן חלקי בלבד. אופייה התיאטרלי של הסצנה הוביל היסטוריונים של האמנות לחפש מקור ספרותי שעליו התבססה הקומפוזיציה, אך אף אחת מן ההצעות לא זכתה להסכמה רחבה. גם שמו של הציור אינו ודאי, שכן בני זמנו של האמן התייחסו אליו בשם "האונס" או "פנים", והוא הוצג לראשונה בשנת 1905 תחת השם פנים. היצירה שמורה במוזיאון פילדלפיה לאמנות.

## רקע
דגה צייר את פנים בתקופה שבה מחויבותו ההולכת וגוברת לריאליזם הרחיקה אותו מן העיסוק המוקדם שלו בנושאים היסטוריים, כגון סמירמיס בונה את בבל משנים 1860 עד 1862, ספרטנים צעירים מתאמנים בערך בשנת 1860, והציור שסימן את הופעת הבכורה שלו בסלון סצנת מלחמה בימי הביניים משנת 1865. כיוונו החדש כבר ניכר כאשר הציג את הציור סצנה ממרוץ משוכות: הרוכב שנפל, המתארת סצנה עכשווית, בסלון של שנת 1866. דגה כנראה התכוון להגיש את פנים לתצוגה בסלון של שנת 1869, אך היצירה לא הוצגה בפומבי עד יוני 1905, כאשר הוצגה בגלריה דוראן-רואל בפריז. בשנת 1897 התייחס דגה ליצירה כאל הציור הז'אנרי שלי, ביטוי המרמז כי ראה בה יצירה חריגה בתוך מכלול עבודותיו.

## פרשנות
פנים תואר כיצירה התיאטרלית ביותר מבין כל הקומפוזיציות של דגה מחיי המודרנה. היסטוריונים של האמנות כתבו על אופייה המבוים של היצירה וציינו כי הפריטים מסודרים כאילו היו אביזרי במה, בעוד התאורה הדרמטית מעצימה את הרושם כי מתרחש מחזה. לצד הנושא המסתורי, אפקט בימתי זה נחשב לאחת הסיבות המרכזיות לכך שחוקרים ניסו שוב ושוב לזהות מקור ספרותי לציור.

רומנים נטורליסטיים שונים הוצעו כמקורות אפשריים. ז׳ורז׳ ריבייר, ידידם של האימפרסיוניסטיים, היה הראשון שהציע את הרומן המאבק של פרנסואז דוקסנואה מאת לואי אדמון דוראנטי כמקור, רעיון שהתקבל על דעתם של חוקרים אחדים אך נדחה בידי מומחי דוראנטי. מאוחר יותר זוהתה סצנה מתוך מדלן פרא מאת אמיל זולא כתואמת בכמה היבטים לפרטי הציור של דגה, אך אף שהמיטה הצרה והשולחן העגול תאמו, מיקומן היחסי של הדמויות לא תאם.

בשנת 1976 פרסם היסטוריון האמנות תאודור רף את השערתו כי פנים מתאר סצנה מתוך הרומן תרז ראקן מאת אמיל זולא. רעיון זה התקבל במידה רבה, אך לא באופן אוניברסלי, בקרב חוקרים אחרים. הרומן תרז ראקן, שראה אור בשנת 1867, מספר את סיפורה של יתומה צעירה שאולצה בידי דודתה להינשא לבנה החולני, קמיל ראקן. תרז מנהלת רומן עם אחד מחבריו של קמיל, לורן, והשניים זוממים לרצוח את קמיל ולהציג את מותו כתאונה. בהמשך, בליל כלולותיהם, מגלים תרז ולורן כי יחסיהם מורעלים בתחושות אשמה

הקטע שנחשב תואם במידה רבה לסצנה המתוארת בציורו של דגה מופיע בתחילת פרק 21 ברומן של זולא.לורן סגר בזהירות את הדלת מאחוריו ונשאר שם רגע, נשען עליה, מביט אל תוך החדר בהבעה מודאגת ומבולבלת.אש בהירה בערה באח, והטילה כתמים זהובים שרקדו על התקרה ועל הקירות. החדר הואר באור עז ורוטט שהעמעם את המנורה שהוצבה על שולחן. מאדאם ראקן ניסתה לסדר את החדר באופן נאה, כולו לבן וריחני, כאילו נועד לשמש קן לאוהבים צעירים. בעלת החנות הזקנה הוסיפה למיטה כמה פריטי תחרה ומילאה את האגרטלים שעל האח בזרים גדולים של ורדים. חמימות עדינה שרתה באוויר, עם ניחוחות רכים.תרז ישבה בכורסה נמוכה, מימין לאח. סנטרה נשען על ידה, והיא הביטה בקביעות בלהבות המרקדות, ולא הפנתה את ראשה כאשר לורן נכנס לחדר. היא לבשה חצאית תחתונה מעוטרת תחרה וז׳קט שינה, ונראתה חיוורת במיוחד באור האש הבהיר. הז׳קט שלה החליק מכתף אחת, שגונה הוורדרד ניבט מבעד לשערה השחור.לורן פסע כמה צעדים מבלי לדבר. הוא הסיר את מקטורנו ואת האפוד. כשהוא בשרוולים בלבד, הביט שוב בתרז, שלא זזה. הוא נראה מהסס. אז הבחין בכתף הוורדרדה, והתכופף כדי להצמיד את שפתיו הרועדות אל פיסת העור החשופה. האישה הצעירה משכה את כתפה לאחור והסתובבה בפתאומיות. היא הביטה בלורן במבט שמיזג באופן מוזר סלידה ופחד, עד שהוא נסוג לאחור, נסער וחסר שקט, כאילו הוכה אף הוא באימה ובגועל. רף ייחס רכיבים מסוימים בציור שאינם נזכרים בטקסט, כגון קופסת התפירה והמחוך המונח על הרצפה, לחירות אמנותית, ואולי גם להשפעתו של טקסט ספרותי נוסף.

קרמר הציע במקום זאת כי המקור הברור ביותר לקומפוזיציה של דגה הוא ליתוגרפיה מאת פול גברני, גיליון מספר חמש מתוך סדרת הלורטות, שפורסמה בשנת 1841 בעיתון לה שאריווארי. גברני היה אמן שדגה העריץ מאוד ואף אסף כאלפיים ליתוגרפיות מעבודותיו. נקודות הדמיון בין ההדפס לבין פנים מתוארות על ידי קרמר:כמו ביצירתו של דגה האונס, האישה מפנה את גבה אל הגבר העומד לפני הדלת, רגליו פשוקות וידיו בכיסיו. ממבט מלמעלה, כאילו הוא שוקל את שללו, מבטו נעוץ באישה היושבת, באופן משמעותי, על שטיח מעור חיה. לא רק תנוחתו של הגבר מזכירה את ציורו של דגה, אלא גם האישה מצויה בתנוחה דומה, ידה הימנית מורמת אל ראשה ובגדיה מחליקים מעל כתפה. אפילו התמונות שעל הקיר והבגדים המושלכים על הספה יכלו לשמש השראה לדגה.ההדפס של גברני מתאר זונה, והכותרת הלורטות מתייחסת לשכונת נוטר דאם דה לה לורט בפריז, שבה חיו רבות מהן. כפי שתואר בשנת 1841 בידי מוריס אלואה בספר פיזיולוגיה של הלורט, נשים אלו התגוררו בבתי מלון ונשאו את חפציהן המעטים במזוודות קטנות, שתמיד כללו ערכת תפירה שהייתה חיונית לשמירה על הופעתן. לפי קרמר, ההדגשה של קופסת התפירה בציור פנים, יחד עם סימנים אפשריים של דם על המיטה, מחזקים את הטענה כי מדובר בסצנה המתארת זנות ואת תוצאותיה של אלימות מינית, ולא סכסוך בין בני זוג.

## השפעות
השפעתו של פנים ניכרת בקומפוזיציות של בן חסותו של דגה, וולטר סיקרט, ובמיוחד בסדרת רצח קמדן טאון משנת 1908 ובציורו שעמום משנת 1914. בשיחה עם סיקרט תיאר דגה את פנים כציור ז׳אנר, וכמו אצל האמן המבוגר, גם בתיאורי הגברים והנשים של סיקרט ניכרים מתח דרמטי ועמימות נרטיבית. 

## ביבליוגרפיה

## הערות שוליים

קטגוריה:אדגר דגה: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:זנות בציור
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19