איפיגניה בטאוריס (גלוק)

**איפיגניה בטאוריס** (בצרפתית: **Iphigénie en Tauride**) היא אופרה בארבע מערכות משנת 1779, מאת כריסטוף וויליבאלד גלוק. הליברית נכתבה על ידי ניקולא-פרנסואה גילארד, על פי מחזה של אוריפידס.

איפיגניה בטאוריס הייתה האופרה החמישית שלו לבמה הצרפתית. באופרה זו גלוק שכלל את הרפורמה האופראית שלוː הרצ'יטטיבים קצרים יותר והם récitatif accompagné (כלומר המיתרים ואולי כלים אחרים מנגנים, לא רק ליווי רציף). תנועות הריקוד הרגילות שמוצאים ב־tragédie en musique הצרפתית נעדרות כמעט לחלוטין. הדרמה מבוססת בסופו של דבר על המחזה איפיגניה בטאוריס מאת המחזאי היווני העתיק אוריפידס העוסק בסיפורי משפחתו של אגממנון לאחר מלחמת טרויה.

## היסטוריית ביצועים
שמאל|ממוזער|413x413 פיקסלים| עמוד השער של הליברית הגרמנית של איפיגניה בטאוריס
האופרה הוצגה לראשונה ב-18 במאי 1779 על ידי האופרה של פריז ב־Salle du Palais-Royal השני וזכתה להצלחה גדולה. יש הסבורים שמנהל האופרה של פריז, דוויסמס, ניסה לעורר את היריבות בין גלוק לניקולו פיצ'יני, מלחין איטלקי שגר בבירת צרפת, בכך שביקש משניהם להעלות אופרה בנושא איפיגניה בטאוריס. במקרה זה, האופרה של פיצ'יני לא הועלתה עד ינואר 1781 ולא נהנתה מהפופולריות שלה זכתה האופרה של גלוק.

בשנת 1781 הפיק גלוק גרסה גרמנית של האופרה, לכבוד ביקורו של הדוכס הגדול הרוסי פבל בווינה, עם הליברית שתורגם ועובד על ידי יוהאן בפטיסט פון אלקסינגר בשיתוף עם המלחין. בין השינויים הגדולים היו הטרנספוזיציה של תפקידו של אורסטס מבריטון לטנור והחלפת הפזמון האחרון של מערכה 2 בפרק אינסטרומנטלי. הגרסה המתוקנת הייתה האופרה היחידה שכתב גלוק בגרמנית, ויצירתו האחרונה לבמה. בנוסח "מחזמר טרגי", הוא הועלה ב-23 באוקטובר 1781 ב־Nationalhoftheater. הקיסר יוזף השני שינה את שמו של בורגתיאטר לאחר שפיטר את הזמרים האיטלקיים ואת התזמורת שלהם ב-1776 והחליפם בשחקנים גרמנים. התוצאות הדלות שהושגו על ידי מחזות הזמר החדשים הביאו את הקיסר לסגת מהחלטתו. גויסה להקת אופרה בופה איטלקית, והוא העסיק את לורנצו דה פונטה כמשורר התיאטרון שלו, חויב האחרון להכין תרגום לאיטלקית של האופרה של גלוק, שהועלתה בבורגתיאטר המשוחזר, ב-14 בדצמבר 1783. על פי ה"זיכרונות" של הטנור האירי מייקל קלי, גם ההפקה הזו הייתה בפיקוח אישי של גלוק. המהדורה הגרמנית קמה לתחייה בברלין בתיאטרון הלאומי Königliches לשעבר בגנדרמנמרקט ב-24 בפברואר 1795, בעוד שתרגומו של דה פונטה נבחר להופעה הראשונה בלונדון בתיאטרון המלך ב-7 באפריל 1796. הגרסה הצרפתית המקורית התבררה בסופו של דבר כאחת היצירות הפופולריות ביותר של גלוק בפריז: "היא הועלתה ב-35 תאריכים ב-1779, והיא המשיכה לעלות יותר מארבע מאות הופעות בשנים 1781–93, 1797–1808, 1812–18, 1821–23, 1826–28 ו-1829. היא הועלתה ב-Châtelet (1868), הרנסאנס (1899), ובאופרה-קומיק (1900). הועלתה על במת בית האופרה הנוכחי בפריז ב-27 ביוני 1931 בסיוע אגודת וגנר של אמסטרדם ועם פייר מונטה מנצח על התזמורת".
ממוזער|איפיגניה בטאוריס.

בשנת 1889 כתב ריכרד שטראוס עיבוד חדש בגרמנית של היצירה, עבור המו"ל אדולף פירסטנר. היא הועלתה מאוחר יותר בווימאר בהופטיאטר ב-9 ביוני 1900, תחת הכותרת בהשראת גתה "Iphigenie auf Tauris". הגרסה של שטראוס בוצעה לעיתים קרובות למדי בתחילת המאה העשרים ושימשה גם להופעת הבכורה של היצירה באופרה המטרופוליטן ב-1916, אך היא כמעט ואינה נשמעת היום. הוקלטה ב-1961 עם מונטסראט קבאייה בתפקיד הראשי, בניצוחו של אנטוניו דה אלמיידה, בהופעה בתיאטרו נסיונל דה סאו קרלוס, ליסבון. וזכתה להעלאה מחודשת בפסטיבל דלה ואלה ד'איטריה ב-2009 במרטינה פרנקה, איטליה.

באשר לגרסה האיטלקית של דה פונטה, הייתה הופעה "בלתי נשכחת" בתיאטרון אלה סקאלה ב-1957,עם נינו סאנצוגנו מנצח על התזמורת, לוקינו ויסקונטי כבמאי ומריה קאלאס בתפקיד הראשי.

## תקציר
[ממוזער| [בנג'מין וסט|בנג'מין ווסט : *פילאדס ואורסטס מובאים כקורבנות לאיפגניה* (1766)]]

### מערכה 1
אולם הכניסה של מקדש דיאנה בטאוריס.

אין פתיח; האופרה מתחילה בקטע קצר המשרה רוגע לפני שהופכת לתיאור של סערה גדולה בים. איפיגניה, (בתם של אגממנון מלך מיקני וקליטמנסטרה, אחותו של אורסטס), היא הכוהנת הגדולה של דיאנה במקדש בטאוריס, לאחר שהועברה לשם על ידי האלה, כאשר אביה, אגממנון ניסה להקריב אותה כקורבן. איפיגניה והכוהנות מתחננות לאלים להגן עליהן מפני הסערה המתחוללת (Grands dieux! soyez nous secourables).

אף על פי שהסערה שוככת, איפיגניה נותרה מוטרדת מחלום שחלמה, בו ראתה את אמה, קליטמנסטרה רוצחת את אביה, אחר כך את אחיה אורסטס הורג את אמה, ולבסוף את ידה שלה דוקרת את אחיה. היא מתפללת לדיאנה שתאחד אותה עם אורסטס (Ô toi qui prolongeas mes jours). תואס, מלך הסקיתים בטאוריס, נכנס. גם הוא מוטרד במחשבות אפלות (De noirs pressentiments) האורקל, הוא אומר לה, מנבא לו אבדון אם זר בודד יימלט עם חייו. לכן ציווה כי כל זר המגיע לארצו, יוקרב לדיאנה. איפיגניה היא האמורה להעלות הזרים לקרבן.

מקהלת סקיתים מגיעה ומבשרת על שני יוונים צעירים שנמצאו זה עתה על החוף, ניצולים מספינה שנטרפה, ודורשים את דמם (Il nous fallait du sang). לאחר עזיבת איפיגניה והכוהנות, תואס מביא את היוונים, שמתברר שהם אורסטס וחברו פילאדס. לאחר ששאל אותם לאיזו מטרה הם הגיעו (הם באו לקחת את הפסל של דיאנה ולהחזיר אותו ליוון, אף על פי שהם לא מסגירים זאת), תואס גוזר עליהם מוות ולוקח אותם.

### מערכה 2
חדר פנימי של המקדש:

אורסטס ופילאדס מובאים למקדש, כבולים בשלשלאות. אורסטס כועס את עצמו על שגרם למותו של חברו היקר (Dieux qui me poursuivez), אבל פילאדס מבטיח לו שהוא לא מרגיש מיואש כי הם ימותו מאוחדים (Unis dès la plus tendre enfance). שר המקדש בא לסלק את פילאדס. אורסטס נרדם למחצה (Le calme rentre dans mon coeur), אך הוא מתייסר על ידי חזיונות של האריניות, המבקשות לנקום את רצח אמו (שאותה הרג אורסטס בשל רצח אביו, אגממנון).

איפיגניה נכנסת ואף על פי שהשניים אינם מזהים זה את זה, אורסטס רואה דמיון מדהים בינה לבין קליטמנסטרה כפי שנראתה בחלומו. מספר לה שהוא יווני. היא שואלת אותו על גורלו של משפחתה והוא מספר לה על רצח אגממנון על ידי אשתו, ועל רצח האישה על ידי בנה. היא שואלת על גורלו של הבן, ואורסטס אומר שהבן מצא את המוות שחיפש זה מכבר, ושרק אחותם אלקטרה נותרה בחיים. איפיגניה שולחת את אורסטס ועם הכוהנות שלה מקוננת על חורבן ארצה ועל מותו כביכול של אחיה (Ô malheureuse Iphigénie). היא והכוהנות עורכות טקס הלוויה לאורסטס (Contemplez ces tristes apprêts).

### מערכה 3
חדרה של איפיגניה

איפיגניה נמשכת אל הזר שמזכיר לה את אחיה אורסטס (D'une image, hélas! trop chérie). היא אומרת לאורסטס ולפילאדס שהיא יכולה לשכנע את תואס להציל אחד מהם מהקרבה לקורבן (Je pourrais du tyran tromper la barbarie) ומבקשת מהניצול להעביר אגרת לאחותה אלקטרה בארגוס, לידעה אודות מיקומה. שני הגברים מסכימים מיד, ואיפיגניה בוחרת באורסטס כדי לשרוד.

ביציאתה, אורסטס מתעקש שפילאדס יתחלף איתו, שכן הוא לא יכול לשאת את המחשבה על מות חברו ורואה במוות בריחה מהטירוף שלו. לעומת זאת, להפך, פילאדס שמח למות כדי שאורסטס יוכל לחיות (דואט: Et tu prétends encore que tu m'aimes ו-aria for Pylades: Ah! mon ami, j'implore ta pitié!). כשאיפיגניה חוזרת, אורסטס מתעקשת שתחזור בה מהחלטתה ומאיים להתאבד לנגד עיניה אם לא תעשה כן. בחוסר רצון, היא מסכימה לחוס על פילאדס ושולחת אותו להעביר את המסר שלה לאלקטרה. כולם מלבד פילאדס עוזבים. הוא מבטיח לעשות הכל כדי להציל את אורסטס (Divinité des grandes âmes!).

### מערכה 4
בתוך מקדש דיאנה

איפיגניה מסרבת לבצע את טקס הריגתו של אורסטס. היא מבקשת מהאלה דיאנה לעזור לה להתמודד עם המשימה (Je t'implore et je tremble). הכוהנות מביאות את אורסטס, שהוכן להקרבה (מקהלה Ô Diane, sois nous propice). הוא אומר לעצמו "כך, באאוליס מצאת את מותך, גם את, אחותי איפיגניה". נדהמת, היא מגלה לו את זהותה והם נופלים זו לזרועות זה.

המפגש המשמח של האחות והאח נקטע למשמע החדשות שתואס מגיע, לאחר ששמע שאחד השבויים שוחרר והתכוון לשפוך את דמו של השני. המלך נכנס בפראות, מצווה על שומריו לתפוס את אורסטס ומבטיח להקריב גם אותו וגם את אחותו. באותו רגע פילאדס נכנס עם להקה של יוונים, הורג את תואס במקום בו הוא עומד.

ההשתוללות שנוצרה בהתקפת הסקיתים על ידי היוונים נעצרת עם הופעתה של דיאנה, המצווה על הסקיתים להחזיר את הפסל שלה ליוון (Arrêtez! Écoutez mes décrets éternels), שכן הוכתם בדם. היא גם מעניקה חנינה לאורסטס על שרצח את אמו. שלחה אותו להיות מלך על מיקני ולהחזיר את איפיגניה לביתה. כשדיאנה מתרוממת חזרה אל העננים, כולם שרים במקהלת סיום של שמחה על כך שהחזרה להם חסד האדמה והשמים (Les dieux, longtemps en courroux).

## ליברית
ימין|ממוזער|300x300 פיקסלים| אגרטל יווני עתיק המציג את אורסטס ופילאדס פוגשים את איפיגניה בטאוריס.
המקור האולטימטיבי של הדרמה היה הטרגדיה של אוריפידס איפיגניה בטאוריס. בגלל הפשטות והנושאים ההרואיים שלה הייתה ליצירה זו משיכה מיוחדת לתומכי הנאו-קלאסיקה במאה ה-18, והיו כמה גרסאות דרמטיות בסוף המאה ה-17, המפורסמת שבהן היא ה-Iphigenie auf Tauris של גתה (1787). עם זאת, החשוב ביותר מבחינת גלוק – מכיוון שהוא היווה את הבסיס לליברית של גילארד – הוא הטרגדיה המדוברת של גווימונד דה לה טוש, שהוצגה לראשונה בפריז ב-4 ביוני 1757. המחזה של דה לה טוש זכה להצלחה כה רבה עד שהועבר לוינה ב-1761. זה תרם להפיכת האופרה לאופנתית. ב-1763 הופיעה על הבמה הווינאית יצירה חדשה וחדשנית בנושא איפיגניה בטאוריס מאת טומאסו טראטה עם ליברית מאת מרקו קולטליני. הרעיונות של קולטליני וטראטה לגבי אופן הרפורמה באופרה היו דומים לרעיונות של גלוק וגלוק עצמו ניצח על היצירה ב-1767. ייתכן שגלוק רצה להלחין אופרה מחודשת משלו על נושא הטאוריס, אבל האופרה של טראטה הפכה את זה לבלתי אפשרי לעת עתה. במקום זאת, ב-1765 הלחין גלוק בלט, סמירמיס, שיש לו נקודות משותפות רבות והוא עשה שימוש חוזר בחלק מהמוזיקה של סמירמיס הכתיבת איפיגניה בטאוריס.

רק לאחר שעבר לפאריס הייתה לגלוק סוף סוף ההזדמנות להגדיר את סיפור הטאוריס ולאחר מכן רק לאחר שהלחין אופרה נוספת בנושא איפיגניה, איפיגיניה באאוליס (1774). החל את עבודתו ב-1778, גלוק שיתף פעולה באופן הדוק עם המשורר הצעיר ניקולא-פרנסואה גילארד, שביסס את הליברית שלו על מחזהו של גוימון דה לה טוש. עבודתו של דה לה טוש זכתה לשבחים על הפשטות שלה, אבל גלוק והליברית שלו פישטו את הדרמה עוד יותר. החידושים העיקריים שלהם היו להתחיל את האופרה בסערה (שהייתה קשה יותר בדרמה מדוברת) ודחיית ההכרה ההדדית עד לגמר.

איפיגניה בטאוריס הייתה ליברית חדשנית בהיסטוריה של האופרה. מייקל אוונס הגיב, "ה'אופרה הרפורמית' הרדיקלית ביותר של גלוק אפילו מוותרת על עניין האהבה. עניין רומנטי הוא פריפריאלי לדרמה היוונית, אבל זו, 'האופרה הראשונה ללא אהבה שקיימת בתיאטראות שלנו' חייבת להיות אחת האופרות הגדולות הבודדות שוויתרה לחלוטין על הנושא".

## מוזיקה
ממוזער|420x420 פיקסלים| עמוד השער של התזמור המודפס הראשון

### ההשאלות של גלוק
ההשאלות שעשה גלוק באופרה המשמעותית האחרונה שלו, הן רבות, וחוקרים רבים סבורים שהן מהוות "סיכום" של האידיאלים האמנותיים אותם רדף לאורך הקריירה שלו כמלחין. מיחזור מוזיקה היה נוהג מקובל בקרב מלחינים מהמאה ה-18. גלוק ידע שהאופרות המוקדמות יותר שלו בשפה האיטלקית והבלטים *והאופרות* שכתב לווינה לעולם לא יושמעו שוב, בעוד שלצרפתים הייתה מסורת לשמור על אופרות מצליחות ברפרטואר. מיחזור היה אפוא דרך להציל כמה מהרעיונות המוזיקליים הבולטים ביותר שלו. רוב המוזיקה שבה נעשה שימוש חוזר היא של גלוק, שנלקחה מהאופרות הקודמות שלו או מהבלט סמירמיס שלו. עם זאת, לפחות במקרה אחד, אריה באיפיגניה בטאוריס היא למעשה שגלוק שואל מעצמו, שואל מיוהאן סבסטיאן באך. זוהי רשימה מלאה של ההלוואות של גלוק:
* הקדמה: פתיחה מתוך L'île de Merlin, הכוללת סערה ואחריה שקט. החידוש העיקרי של גלוק היה להפוך את סדר התנועות, כך שהאופרה נפתחת בשקט שלאחר מכן הופכת לסערה (לאיפיגניה בטאוריס אין פתיחה שכזו).
* Aria Dieux qui me poursuivez מטלמאקו (אריה: Non dirmi ch'io)
* Music for the Furies במערכה 2 מתוך הבלט סמירמיס.
* מערכה 2 אריה O malheureuse Iphigénie מחסדי טיטוס (אריה: Se mai senti spirarti sul volto)
* מקהלה 2: Contemplez ces tristes apprêts מהחלק האמצעי של אותה אריה
* Aria Je t'implore et je tremble, בהשראת (במודע או לא מודע) מהגיגה של הפרטיטה מס. 1 ב-B Flat (BWV 825) מאת באך, הופיע במקור בתור האריה Perchè, se tanti siete באנטיגונה של גלוק
* קצת מוזיקה בסצנת השיא של מערכה 4 נלקחה מ־Sémiramis
* פזמון אחרון (Les dieux, longtemps en courroux) מ־Paride ed Elena (פזמון: Vieni al mar)

### תכונות חדשניות
באופן יוצא דופן עבור אופרה צרפתית, איפיגניה מכילה רק דיברטיזציה קצרה אחת (הזדמנות לריקוד ולהצגה): הפזמון והריקוד של הסקיתים בסגנון "טורקי" בסוף המערכה הראשונה. זה היה כל כך יוצא דופן, שאחרי חמש ההופעות הראשונות, בהסכמתו של גלוק, הוסיפו באופרה של פריז לגמר מוזיקת בלט מאת פרנסואה-ז'וזף גוסק, עם הכוריאוגרפיה של ז'אן ז'ורז' נובר. דבר שהגיב באופן הבא ב־Journal de Paris :

האופרה מכילה את "הפרשנות הפסיכולוגית המפורסמת ביותר של גלוק", "Le calme rentre dans mon cœur". כפי שמתאר זאת דונלד גראוט: "אורסטס, שנותר לבדו לאחר שפילאדס נעצר על ידי שומרי המקדש, באשליה עצמית מעוררת רחמים, הוא מנסה לעודד את תחושת השלווה היורדת עליו לרגע, שר Le calme rentre dans mon cœur, אבל הליווי, עם חזרה מאופקת, נסערת, של צליל אחד, ועם ספורצנדו בפעימה הראשונה של כל מידה, מסגיר את מצבו הנפשי המעורער, ממנו אינו יכול לגרש את יסורי החרטה על פשעו. זו אולי ההתרחשות הראשונה באופרה של שימוש בתזמורת כדי לחשוף את האמת הפנימית של דמות, בפער, אפילו בניגוד למילות הטקסט - נוהג שריכרד וגנר שילב מאוחר יותר במערכת שלמה". כאשר מבקר התלונן על הסתירה בין דבריו של אורסטס לבין הליווי המוזיקלי, השיב גלוק: "הוא משקר: הוא הרג את אמא שלו".

## הערות שוליים

## מקורות
* (in Italian) Francesco Blanchetti, *Iphigénie en Tauride*, in Piero Gelli and Filippo Poletti (editors), *Dizionario dell'opera 2008*, Milan, Baldini Castoldi Dalai, 2007, pp.663–665,  (reproduced online at Opera Manager)
* Cumming, Julie E., "Gluck's Iphigenia Operas: Sources and Strategies" in Thomas Bauman (ed.) *Opera and the Enlightenment* (Cambridge University Press, 1995)
* Ewans, Michael, *Opera from the Greek: Studies in the Poetics of Appropriation* (Ashgate Publishing, 2007)
* Grout, Donald, *A Short History of Opera* (Columbia University Press, 2003 edition)
* Harewood, Earl of and Antony Peattie, (Eds.), *The New Kobbés Opera Book*, New York: G.P. Putnam's Sons, 1997
* Heartz, Daniel, *From Garrick to Gluck: Essays on Opera in the Age of Enlightenment* (Pendragon Press, 2004)
* Holden, Amanda (Ed.), *The New Penguin Opera Guide*, New York: Penguin Putnam, 2001. 
* Krause, Ernst, booklet to Gardiner's recording of *Iphigénie*
* Lajarte, Théodore (1878). *Bibliothèque musicale du Théâtre de l'Opéra*, volume 1 [1671–1791]. Paris: Librairie des Bibliophiles. View at Google Books.
* Pitou, Spire, *The Paris Opéra. An Encyclopedia of Operas, Ballets, Composers, and Performers – Rococo and Romantic, 1715–1815* (Greenwood Press, 1985)
* Rushton, Julian, booklet to Minkowski's recording of *Iphigénie* (see discography)
* Sadie, Stanley (Ed.), *The New Grove Dictionary of Opera* (Oxford University Press, 1997)

## קישורים חיצוניים

* לִיברִית
* מסד הנתונים של MetOpera 
* הפקה 2006-2007 באופרה הלירית של שיקגו 
* הפקה ביוני 2007 באופרה של סן פרנסיסקו עם סוזן גרהם
* תקציר העלילה של Gluck ''Iphigenie en Tauride'' של רוברט קרסן בליווי הפקת בית האופרה המלכותי עם סוזן גרהם וסיימון קיינסייד
* דיוקן האופרה במדריך האופרה המקוון www.opera-inside.com

קטגוריה:אופרות
קטגוריה:אופרות בצרפתית
קטגוריה:יצירה שנכתבה על הזמן העתיק
קטגוריה:מחזות של אוריפידס
קטגוריה:יצירות מאת גלוק
קטגוריה:מיתולוגיה יוונית