אנתרופוצנטריות

**אנתרופוצנטריות** (ביוונית **άνθρωπος**, אנתרופוס – אדם, קנטרום בלטינית, מ"קנטרון" ביוונית – מרכז, בתרגום לעברית "ממוקד באדם" או "האדם במרכז") היא השקפה פילוסופית ותאולוגית הטוענת כי בני האדם הם היישויות המרכזיות או החשובות ביותר בעולם. או אף את תכלית העולם. אנתרופוצנטריות היא  אמונה בסיסית המוטמעת בדתות ובפילוסופיות מערביות רבות. לפי האנתרופוצנטריזם, בני האדם נבדלים מן הטבע ונעלים עליו, והוא מייחס לחיי אדם ערך פנימי. לעומת זאת, ישויות אחרות (כולל משאבים מינרליים, צמחים, בעלי חיים) נתפסות כמשאבים שניתן לנצל באופן מוצדק לטובת האנושות. 

מולה אנתרופוצנטריות עומדות שתי השקפות שונות הנוגדות את הנחת היסוד שלה: ההשקפה התאוצנטרית הרואה באלוהים את מרכז או תכלית העולם; והשקפה האקוצנטרית הרואה באדם כלא יותר מחלק אינטגרלי מהטבע ומממלכת בעלי החיים. גישה שלישית התפתחה בסוגת המדע בדיוני והפנטזיה הרואה באדם אחד מתוך מספר יצורים תבוניים הנמצאים ביקום.  

## המקורות הקדומים של האנתרופוצנטריות
ההשקפה האנתרופוצנטרית עשויה לנבוע משני מקורות:
* מקור ההקבלה – הסובר שהיות שהאדם נברא בצלם אלוהים, הוא ראוי לתפוס מקום מרכזי בעולם.
* מקור הניגוד – האדם ממלא תפקיד אוטונומי ועצמאי ביקום ועל כן אינו תלוי במקור עליון ממנו כמו אלוהים. לכן הוא מרכז העולם.
### מקורות יהודים
יש הרואים ביהדות דת אנתרופוצנטרית: לפי ספר בראשית נאמר "ויברא אלוהים את האדם בצלמו" (א', כו) והוא ישלוט על כל שאר הבריאה "וירדו בדגת הים ובעוף השמים ובבהמה...", "...ומלאו את הארץ וכבשוה" (א', כז-כח). בספר תהלים כתוב על האדם "ותחסרהו מעט מאלוהים" (ח' ו). גם בתלמוד ובמדרש באה לביטוי השקפה אנתרופוצנטרית: "אדם אחד שקול כנגד כל מעשה בראשית" (אבות דרבי נתן ל"א). "בשעה שברא הקב"ה את האדם הראשון נטלו...ואמר לו: ראה מעשי כמה נאים ומשובחים הם וכל מה שבראתי, בשבילך בראתי...(קהלת רבה ט). אך למרות כל זאת אדם אינו אלוהים אלא יצור חולף כאחד היצורים – "בני אדם דומים לעשבי השדה, הללו נוצצים והללו נובלים" (קהלת רבה נ"ד).

### מקורות יווניים
בתפיסה הדתית היוונית הקדומה ביותר, האלים הם סוגי חיות ומפלצות ואופיים בהתאם. לאחר הומרוס חלה האנשה של האלים, הדומים לאדם כולל תכונותיהם השליליות. בשלב מתקדם יותר, הרקליטוס קבע את הרעיון שזאוס הוא החוקיות האלוהית של העולם שממנה נובע האדם שהוא "אל בן תמותה". כסנופנס מרחיק לכת הרבה יותר וקובע שלא האל יצר את האדם בדמותו אלא האדם יצר את האל בדמותו. הוא היה אומר: "אילו האריות ידעו לצייר, היו מציירים את אליהם בצורת אריות". פרוטגורס מרחיק יתר וקובע "האדם הוא מידת כל הדברים". אפלטון חוזר לגישה שהאל הוא מידת כל הדברים אך האדם "מן ההכרח שיהיה שווה לו עד כמה שאפשר ושיהיה כמותו". מכאן שתכלית האדם הוא הידמות לאלוהים. אריסטו אומר: "הצמחים קימים לטובת בעלי החיים וכל בעלי החיים קיימים לשם האדם" (פוליטיקה א' ח). גם הסטאיקן כריזיפוס אומר: "כל מה שלמטה מהאדם, קיים לשם האדם".

## האנתרופוצנטריות בימי הביניים
### ביהדות
ההשקפה האנתרופוצנטרית הייתה אבן יסוד אצל רבים מהפילוסופים היהודיים של ימי הביניים. ר' סעדיה גאון אומר: "כי הכל לא נברא כי אם בשביל האדם..." (אמונות ודעות, ד'). ר' שלמה אבן גבירול : "המלאכים משמשים גם את האדם הצדיק" (ספר תיקון המדות). רבנו בחיי הדיין אומר בספרו "חובות הלבבות" (ב"שער היחוד"): "העולם הזה כבית בנוי והאדם כבעל הבית המשתמש בכל אשר בו". בספר הזוהר (ח"ג, י',ע"א) נאמר (בתרגום לעברית) "כמו שלמעלה יש לכל הרקיעים רקיע עליון ולמעלה ממנו מצוי כסאו של הקדוש ברוך הוא... אף כאן בתבל זו מצוי מלך הכל ומיהו?- האדם". לא כל ההוגים היהודים בימי הביניים היו בדעה זו. המתנגד החריף ביותר לאנתרופוצנטריות היה הרמב"ם. שני טיעונים היו לו לרמב"ם:
#הטיעון הנטורליסטי – האדם לא יכול להיות תכלית הבריאה. אפסותו של האדם וקטנות עולמו שבו שולטים המקריות והחלופות לעומת העולם העליון עצום הממדים ובעל החוקיות הנצחית והמתמידה, מונע ממנו להיות תכלית ומרכז.
#הטיעון התאוצנטרי – אלוהים אינו יכול לשמש כלי ואמצעי להגשמת תכלית שהיא האדם. אלוהים פועל למען עצמו ולא למען האדם – "כל פעל ה' למענהו" (משלי טז', ד)

בכל זאת הרמב"ם מכיר בייחודיות אחת של האדם והיא הבחירה החופשית המאפשרת לו לשנות את טבעו, בניגוד לשאר היצורים. אי ראית האדם כתכלית הבריאה, הביאה על הרמב"ם ביקורת חריפה מאוד מצד אחד ההוגים הגדולים של הכנסייה הנוצרית, תומאס אקווינס, שראה בכך כפירה גם בכתבי הקודש וגם במחשבה הפילוסופית.

### בנצרות
כבר בימי הביניים המוקדמים התפתחה בנצרות הדעה האנתרופוצנטרית. בהסתמכה על תיאור הבריאה בספר "בראשית", אומרת הכנסייה שאלוהים ברא את האדם בדרך ובצורה אחרת מבריאת שאר העולם ויצוריו. על כן האדם הוא יצור איכותי יותר בעל מקום מיוחד בקרב הבריאה. אוגוסטינוס הקדוש אמר שנשמתו של כל אדם קשורה ישירות לאלוהים בניגוד לשאר הקוסמוס. מכאן שנשמתו של האדם היא נצחית והיא מחוץ לטבע וחוקיו. בשלהי ימי הביניים טען המתמטיקאי ניקולאוס קוזאנוס (תחילת המאה ה-15) שהאדם הוא צלם אלוהים היות שכמו אלוהים, הוא יכול ליצור מתמטיקה. כל אדם הוא צלם אלוהים באופן המיוחד לאותו אדם, אך כל בני האדם יחדיו מהווים את הדמות השלמה של האל.

## תקופת הרנסאנס
זו תקופה בה האנתרופוצנטריות לובשת צורה חילונית יותר:
* האדם משתחרר במידה רבה מהקהילה (הקהילה הנוצרית, הכנסייה) ומגיע לתודעה עצמית של פרט אינדיבידואלי, בעל ערך
* האדם הוא לא רק תכלית הבריאה אלא הוא הופך גם תכלית לעצמו, דהיינו, הכרת ערך האדם כשלעצמו, טובת האדם והפרט, רווחתו, מילוי צרכיו ויצירתו הרוחנית

על כן, תקופה זו מכונה גם תקופת "גילוי העולם וגילוי האדם" (ההיסטוריון ז'ול מישלה – 1798-1874).

## תקופת ההשכלה

התפתחות המדע, בייחוד האסטרונומיה הביאה מימי קופרניקוס והלאה להחלשת ההשקפה האנתרופוצנטרית. המהפכה הקופרניקאית גילתה כי כדור הארץ, מקום מושבו של האדם, הוא כוכב קטן שאינו מרכז מערכת השמש אלא רק אחד מתוך כמה כוכבי לכת. בהמשך התגלה כי גם השמש עצמה אינה מרכז היקום אלה כוכב אין-ספור כוכבים והוא כבר לא יכול להחשב למרכז הבריאה. פרוש הדבר הוא שגם האדם אינו בהכרח במרכז היקום.

עם זאת לא כולם סברו כך. פסקל מכנה את האדם "צמח חלוש" ואפסי במרחביו הריקים של היקום. אך לאדם יש כושר חשיבה המתגבר על כל המרחקים הללו ועל כן הוא עליון על היקום: "...אף בשעה שהעולם ירוצץ אותו, יהיה האדם נאצל על מה שממית אותו כי הוא יודע שהוא ימות ויודע שכוח העולם חזק מכוחו, ואילו העולם אינו יודע מזה כלום". גם קאנט שב והעמיד את האדם במרכז העולם כי העולם עצמו מעוצב על ידי הקטגוריות, הן כלי התפיסה, של האדם. הוא ראה באדם תכלית לעצמו ולא אמצעי וקבע: "עשה פעולתך כך שהאנושיות, הן שבך והן שבכל אדם אחר, תשמש לך לעולם כתכלית ולעולם לא כאמצעי בלבד".

## התקופה המודרנית
בתקופה המודרנית הגיעה ההשקפה האנתרופוצנטרית לשפל מדרגתה. הדרוויניזם הציג את האדם כלא יותר מחוליה נוספת בשרשרת התפתחות החיים, ככל בעל חיים אחר. בספרו מוצא האדם כתב צ'ארלס דרווין, שיכולותיו השכליות של האדם בהשוואה לחיות אחרות אינן נבדלות בסוג, כי אם במידה; במילים אחרות, האדם נמצא על רצף אחד עם בעלי החיים האחרים, ולא כקטגוריה נפרדת. תורתו של זיגמונד פרויד הציגה את האדם לא כיצור תבוני ורציונלי דווקא, אלא כמונע מיצרים טבעיים בסיסיים "נמוכים". התפתחות התורות החברתיות המודרניות של המאה ה-19 הפכו את האדם לבורג בתוך מכונה, גוף ענק שהוא החברה, הלאום או הגזע. הגוף הענק הוא התכלית, ואילו האדם, הבורג הקטן, הוא רק אמצעי לפעולת המכונה הענקית.

## האדם כחלק ממארג החיים והטבע
בשונה מהשקפות אנתרופוצנטריות הרואות באדם כעומד מעל הטבע או במרכז הטבע וכגולת הכותרת של הטבע, השקפות חדשות יותר מבקשות לערער על מעמדו המיוחד. גישות אלה, הרווחות בקרב תנועות אקולוגיות "ירוקות" ובקרב התנועה לזכויות בעלי חיים, מתחלקות לשתי קבוצות:

#### גישת זכויות בעלי החיים
הראייה האנתרופוצנטרית הרואה באדם נזר הבריאה מציבה את שאר בעלי החיים כנחותים ממנו, ככאלה שייעודם הוא לשמש כלי לסיפוק צרכיו ותאוותיו. השקפה זו מתחשבת באינטרסים של בני אדם בלבד, ואינה מתחשבת באינטרסים של בעלי חיים אחרים. על פי פילוסופית זכויות בעלי החיים, עליה מושתתת התנועה לזכויות בעלי חיים, העובדה שהאדם נבון יותר מבעלי חיים אחרים, אין בה כדי להעניק לו עליונות מעמדית ביחס לשאר עולם החי. תבונה לא צריכה להיות המדד להפעלת יחס מוסרי ולמתן זכויות, כי אם היכולת לחוש ולסבול. כל יצור המסוגל לחוש ולהזדקק, זכאי להגנה על האינטרסים הבסיסיים שלו בדמות זכויות (כמו הזכות לחיים והזכות לשלמות הגוף). לפי תורה זו, האדם מחויב לגלות יחס מוסרי שווה לצורכיהם השונים של כל בעלי החיים. ראייה אנתרופוצנטרית המעדיפה אינטרסים של בני אדם דווקא, רק מתוקף השתייכותם למין בני האדם, נחשבת "סוגנית", כלומר בגדר אפליה שרירותית פסולה בין מין למין.

#### האדם כחלק מהטבע
גישה ירוקה רדיקלית שמכונה "אקולוגיה עמוקה" (Deep ecology) מתנגדת למושג "איכות הסביבה" בגלל האנתרופוצנטריות שבו, הרואה באדם מרכז שסביבו קיים הטבע והאדם אמור לדאוג לסביבה זו לשם תועלתו הפרטית ושמירת עצמו מנזק.
על פי גישה זו יש להכיר ב"טבע" כערך עצמאי שהאדם הוא חלק ממנו. לפי המאמינים בגישה זו יש למנוע מהאדם לפגוע בטבע אפילו בדרכים כמו צימצום הילודה בניסיון להקטין את אוכלוסיית האדם בעולם, או בדרכים אלימות ולא חוקיות. יש להעניק לטבע זכויות ועל האדם לכבד זכויות אלו כפי שהוא רוצה שיכבדו את זכויותיו. האדם והטבע הופכים לשווי זכויות. במקום "אמנה חברתית" נוסח רוסו יש לכרות "אמנת טבע". אמנה זו אומרת שהאדם הוא פרט בתוך ממלכת הטבע והוא צריך להתייחס לשאר הפרטים כשווים לו ולא כנחותים.

## במדע בדיוני ובפנטזיה
במדע־הבדיוני מופיעה לעיתים קרובות ביקורת על אנתרופוצנטריות באמצעות הצגת קיומן של חייזרים בעלי אינטליגנציות חוץ־ארציות, המערערות את ההנחה בדבר מרכזיותו או ייחודו של האדם. 
כך, ביצירתו של  ארתור סי. קלארק, ובפרט ברומן קץ הילדות, האנושות מוצגת כשלב מעבר בהתפתחות קוסמית רחבה יותר, הנשלטת או מונחית בידי ישויות תבוניות מתקדמות ממנה.

ביצירתו של לארי ניבן, ובייחוד ביקום ה־Known Space, מוצגת האנושות כאחת ממגוון רחב של מינים תבוניים, ללא מעמד ייחודי או עליונות מובנית. כך, ברומן עולם טבעת מופיעים גזעים חייזריים כגון בובני פירסון,  המתאפיינים בתבונה גבוהה ובזהירות קיצונית עד כדי שליטה עקיפה בהתפתחויות בין־כוכביות. גזע אחר הוא של ה־Pak Protectors, ישויות שהתפתחו מעבר למצב האנושי ומייצגות שלב אבולוציוני מתקדם בהרבה, אשר במובנים מסוימים אף אחראי ליצירתם של בני האדם. גם בספרות עכשווית יותר, כגון בעיית שלושת הגופים  מאת ליו צשין, מוצגת האנושות כחלשה ופגיעה לנוכח תרבויות חוץ־ארציות מתקדמות, באופן המדגיש את אי־מרכזיותה ביקום. יצירות אלו ואחרות משתמשות בדימוי החייזר לא רק כאמצעי עלילתי, אלא ככלי ביקורתי המערער על התפיסה האנתרופוצנטרית ומדגיש כי האדם עשוי להיות מקרה פרטי אחד של תבונה, ולא אמת מידה אוניברסלית לה.

גם בספרות פנטזיה מופיעה לעיתים קרובות ביקורת על אנתרופוצנטריות—אם כי בצורה שונה: לא דרך חייזרים, אלא דרך ריבוי גזעים תבוניים (אלפים, גמדים, דרקונים וכו’) שמערערים את עליונות האדם.

## ראו גם
*סוגנות
*הומניזם

## לקריאה נוספת
*יעקב יהושע רוס, "**אנתרופוצנטריות ותיאוצנטריות**". בתוך: ספר ישעיהו ליבוביץ. עמ' 56–65.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:רוחניות ואמונה
קטגוריה:אנתרופולוגיה