מרתה ורטהיימר

**מרתה ורטהיימר** (בגרמנית: **Martha Wertheimer**; 22 באוקטובר 1890 – יוני 1942) הייתה עיתונאית, סופרת ומצילה גרמנייה, בת למשפחה יהודית. לפני מלחמת העולם השנייה פיקחה על הפעלת משלוחי הקינדר-טרנספורט מדרום ומדרום־מערב גרמניה. היא נספתה בשואה.

## ביוגרפיה
מרתה ורטהיימר נולדה למשפחה מן המעמד הבינוני בפרנקפורט שבגרמניה. יחד עם אחותה לידיה, הייתה בתם של יהודה יוליוס ורטהיימר ושל יוהנה, לבית טננבאום. בשנת 1911 החלה ללמוד באקדמיה למדעים חברתיים ומסחריים (שבשנת 1914 הפכה לאוניברסיטת פרנקפורט), שם השלימה לימודים בהיסטוריה, פילוסופיה ופילולוגיה אנגלית. בשנת 1919 הייתה לאישה הרביעית בלבד שקיבלה תואר דוקטור מן האוניברסיטה, עם עבודת הדוקטורט שלה שכותרתה "התוכן התאורטי של ההתכתבות בין פרידריך הגדול וולטר".

משנת 1919 עבדה כעורכת בעיתון הליברלי "Offenbacher Zeitung"; היא הייתה מחויבת פוליטית למאבק למען זכות הבחירה לנשים ולעיתים פעלה גם ברדיו. בתקופה זו השתמשה לא אחת בשם העט "מרתה ורט" בעבודתה העיתונאית. ורטהיימר גילתה עניין בתחומים רבים והייתה בעלת מעגל רחב של מכרים וחברים. בשנות ה־20 יצאה למסעות מחוץ לגרמניה, בעיקר עם אחותה לידיה (1884–1942), אותם תיעדה ברישומים עבור עיתונה. במהלך תקופה זו פעלה גם כמרצה במסגרת חינוך מבוגרים והופיעה כדוברת באירועים ציבוריים.

על רקע עליית הנאצים לשלטון בפרנקפורט והדחת יהודים ממשרות מקצועיות, פוטרה בשנת 1933 מעיתון "Offenbacher Zeitung". לאחר מכן הצטרפה למערכת העיתון "Israelitisches Familienblatt", שבו כתבה על סוגיות דתיות, על הזהות היהודית, ובייחוד על הכשרתם של בני נוער וצעירים שביקשו להגר לארץ ישראל.

לאחר שספורטאים יהודים הודרו מכל הנבחרות הגרמניות לקראת אולימפיאדת ברלין בשנת 1936, ורטהיימר, שהייתה סייפת פלורט ושחיינית למרחקים ארוכים נלהבת, חיברה יחד עם שני ספורטאים יהודים נוספים, פאול יוגי מאייר וסידי גולדשמידט, חיבור תיעודי שהוקיר את הישגיהם של ספורטאים יהודים.

בנוסף לספריה, פרסמה גם יצירות נוספות, ובהן מחזה בשם "Channah" וליברית לאופרה במערכה אחת בשם "Riccio"; היצירה לא אותרה. המחברת עצמה העריכה את עבודתה העיתונאית בעיתון "Israelitisches Familienblatt" (בשנים 1936–1938) כ"טובה למדי". היא אף זכתה בפרס על היצירה "Channa".

בשנת 1936 גורשו מרתה ואחותה לידיה, שחיה עמה דרך קבע, מדירתן המשותפת. מרתה עברה לברלין, שם קיבלה על עצמה את עריכת כתב העת שלה, השתלבה בפעילות במסגרת ה־Kulturbund Deutscher Juden, ובעיקר עסקה בעבודה עם נוער. באותה שנה בברלין היא הוציאה מחדש את ספר התפילות לנשים של פאני נוידא "שעות התייחדות" מ-1855. הייתה זו מהדורה בגרמנית מודרנית עבור נשים יהודיות משכילות. ורטהיימר ערכה את התפילות, צירפה הקדמה לספר ושינתה את שמו ל “Alle Tage deines Leben: Ein Buch für jüdische Frauen" ("כל ימי חייך: ספר לנשים יהודיות"). מהדורה זו הודפסה שוב מספר פעמים בשנות החמישים של המאה העשרים, כאשר ההדפסה האחרונה בגרמנית היא משנת 1968 בהוצאת גולדשמיט, בזל.

בברלין מילאה ורטהיימר תפקידים בארגון הספורט והנוער היהודי מכבי ברלין, וסייעה בהכנות להתיישבות בארץ ישראל במסגרת הכשרת "הכשרה". היא עודדה אנשים "לארוז ולעזוב לפני שיהיה מאוחר מדי. ואם אינם רוצים או אינם יכולים לעזוב, לפחות שישלחו את ילדיהם". בסוף שנת 1937 נסעה ורטהיימר לארץ ישראל למשך כמה שבועות, אך שבה לגרמניה כדי להמשיך בתפקידיה. בשנת 1938 חזרה לפרנקפורט להתגורר עם אחותה, וערכה מסעות בדרום גרמניה כתועמלנית של ההסתדרות הציונית בגרמניה. בהמשך קיבלה על עצמה את ניהול תחום רווחת הילדים היהודים, בתפקיד מנהלת ענייני הילדים.

### הצלת ילדים
בשנים 1938–1939 מילאה תפקיד מרכזי בארגון העברתם של ילדים יהודים בסכנה מדרום ומדרום־מערב גרמניה ושליחתם למדינות כגון הולנד ואנגליה, בדרך כלל לבדם, ללא הוריהם, אחיהם או חבריהם. פעולה זו נודעה בשם "קינדר-טרנספורט". ורטהיימר ליוותה כמה מן המסעות לאנגליה כדי לסייע בקליטת הילדים הפליטים מגרמניה, אך שבה בכל פעם לגרמניה.

עם הפסקת משלוחי הקינדרטרנספורט בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניהלה ורטהיימר מטבח תמחוי וכן שמונה בתי מגורים ליהודים קשישים בגרמניה.

### ימים אחרונים
[ממוזער|[אבן נגף לזכרה של מרתה ורטהיימר מול ביתה ברחוב אונטר דן קסטניאן 1 בזקסנהאוזן, "שממנו פונו מרתה ולידיה בשנת 1935 לטובת דיירים ארים".]]
לאחר שדרכונה של לידיה נשלל, החליטה מרתה להישאר עמה בגרמניה. היא העמיקה את מעורבותה בחיים הדתיים וקיבלה על עצמה תפקידים שבדרך כלל יועדו לרבנים. לאחר חקירות ומעצרים זמניים ניסו האחיות פעם נוספת להגר בשנת 1940, אך לא נותרו מדינות שיכלו לקלוט אותן. למרות פציעה חמורה ברגלה בעקבות פצצה שהתפוצצה סמוך לדירתה, המשיכה מרתה לעסוק בפעילות חינוכית והקימה סדנת חניכות ליהודים.

בסוף שנת 1941 אולצו האחיות לעבור לבית בגטו. בשנת 1942 אילץ הגסטפו את מרתה לסייע בארגון גירוש יהודים "למזרח". היא ואחותה נמנו עם כ־1,400 יהודי פרנקפורט שגורשו, ככל הנראה למחנה ההשמדה סוביבור, במשלוח השלישי ב־11 ביוני 1942. איש מן המגורשים לא שב.

## עבודות נבחרות

## הערות שוליים

קטגוריה:מחברי ספרי עיון יהודים
קטגוריה:עיתונאיות גרמניות
קטגוריה:פמיניסטיות גרמניות
קטגוריה:יהודים גרמנים
קטגוריה:יהודיות גרמניות
קטגוריה:נספים במחנה ההשמדה סוביבור
קטגוריה:עיתונאים שנספו בשואה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1890
קטגוריה:ילידות 1890
קטגוריה:גרמניות שנפטרו ב-1942