open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
עבדאללה רימאוי

**עבדאללה רימאוי** (בערבית: **عبدالله الريماوي**; נולד ב-1920) היה פוליטיקאי ירדני סוציאליסטי ומנהיג מפלגת הבעת' במדינה. הוגלה מירדן בעקבות ניסיון ההפיכה כנגד המלך חוסיין, "קשר זרקא", באפריל 1957.

## ביוגרפיה
עבדאללה רימאוי נולד בשנת 1920 בבית רימה שליד רמאללה בארץ ישראל המנדטורית. הוא למד מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטה האמריקנית בביירות ולאחר מכן לימד בשכם. בתום מלחמת העצמאות קרא בגלוי כנגד הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן ובעקבות זאת הושם במעצר לתקופת מה. לאחר מכן פעל לחזק את מפלגת הבעת', אף שפעילותה נאסרה בממלכה באותה תקופה. בשנת 1950 נבחר לראשונה לפרלמנט של ירדן כנציג עצמאי מהגדה המערבית.

בבחירות באוקטובר 1956 מפלגת הבעת' הירדנית זכתה ב-2 מנדטים. מנהיג המפלגה הלאומית הסוציאליסטית סולימאן א-נאבולסי צירף את הבעת' לקואליציה, ורימאוי מונה לשר בלי תיק במשרד החוץ הירדני (א-נאבולסי שימש כשר החוץ באופן רשמי). רימאוי נודע כאחד ממתנגדי המשטר החריפים בירדן וקרא בגלוי לאיחודה הפוליטי עם סוריה בשם האחדות הלאומית הערבית. דיווחים אחדים טוענים כי רימאוי היה נוסע בשעות הלילה לדמשק וחוזר עם מזוודות מלאות מזומנים לצורך חלוקת שוחד. בזמן כהונתו רימאוי הנהיג מדיניות אנטי-מערבית, כאשר הוא שואף להתקרב לגוש הקומוניסטי ולקבוצת המדינות הבלתי-מזדהות. בינואר 1957 חיזק את הקשרים עם מדינות ערב, ובמרץ ביטל את ההסכם האנגלו-ירדני משנת 1948.

באפריל 1957 רימאוי היה מהפוליטיקאים שהובילו את כינון הקשרים עם ברית המועצות ועם סין. אירוע זה, וההסלמה שבעקבותיו, הובילו לניסיון ההפיכה נגד חוסיין בהמשך אותו חודש. המלך דרש שלא לכונן קשרים עם הסובייטים וא-נאבולסי סירב. המלך דרש את התפטרות הממשלה, שנענתה לכך מתוך האמונה בכוחה הפוליטי. ב-13 באפריל, בשיתוף שיזם רימאוי עם מפקד הלגיון הירדני עלי אבו נוואר, בוצע ניסיון הפיכה כנגד חוסיין בבסיס זרקא שמצפון לבירה עמאן. הניסיון נכשל בגלל חוסר אחידות בשורות הצבא. בסופו של הקשר הושבה ממשלה שמרנית על חשבון א-נאבולסי והרמטכ"ל הודח. רימאווי הוגלה לדמשק, וביולי נפתח משפטו (שלא בפניו) ביחד עם 20 קצינים אחרים בעוון תכנון התנקשות במלך.

מדמשק המשיך רימאוי לפעול ביחד עם הרמטכ"ל לשעבר עלי אבו נוואר כנגד המשטר בירדן. בשנת 1959 עמדו השניים מאחורי ניסיון התנקשות במלך חוסיין שכשל, ובעקבותיו נידונו פעם נוספת שלא בפניהם לתקופות מאסר. באוגוסט 1960 הצליחו להתנקש בחייו של ראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי במשרדו שבעמאן. בשנת 1971 קיבל חנינה מהמלך חוסיין והורשה לשוב לירדן.

## לקריאה נוספת
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שרי ממשלת ירדן
קטגוריה:ילידי 1920
קטגוריה:ירדנים שנפטרו ב-1980
למות על הסט

**למות על הסט** (באנגלית: **Dead Set**) היא סדרת דרמה-אימה בריטית סאטירית שנוצרה על ידי המפיק צ'ארלי ברוקר, יוצר הסדרה מראה שחורה. הסדרה הייתה מועמדת לפרס באפט"א ל"סדרת הדרמה הטובה ביותר".

## עלילה
הסדרה מתרחשת בעיקר בסט של תוכנית מציאות בדיונית של האח הגדול, כאשר רוב העולם הושמד על ידי זומבים, כך שקירות בית האח הגדול הפכו למחסה הטוב ביותר מהסכנות האורבות בחוץ.

במהלך הסדרה השתתפו להופעות אורח מספר מתמודדים מסדרת האח הגדול הבריטית.

## הפקה
ימין|ממוזער|לוגו הסדרה
הצילומים בבית האח הגדול בסדרה התרחשו ב-*Virginia Water* אשר במחוז סארי, במבנה שבעבר שימש כבסיס צבאי. אתר צילום זה שימש לצילום סדרות בריטיות נוספות כגון: *Holby Blue *, *[[בראשית (סדרה)|בראשית]]* ו-*Echo Beach*. צילום התוכנית היה בקיץ של שנת 2008, ושודר במקביל לעונה ה-9 של סדרת האח הגדול הבריטית, אשר שודרה באותו ערוץ. אחת ההדחות באותה עונה (ההדחה של בלינדה) צולמה ושודרה בסדרה על ידי המפיקים, כולל צילומים של הקהל הרב. בשידור הצילומים התגלה שעקב טעות, צולם ושודר הלוגו של העונה ה-9 של האח הגדול ולא הלוגו של **דד סט**.
דאווינה מקאל, אחת השחקניות בסדרה והמנחה של האח הגדול הבריטי בין השנים 2010-2000, מספרת שצורת הריצה שלה כשגילמה זומבית, לקוחה מהרובוט T-1000 מהסרט שליחות קטלנית 2: יום הדין, ושבגלל התנגשותה בדלת בחלק מהסצנות, בגופה נשארו חבורות עד ליום המחרת. מאחר שהוגבלה ליום צילומים אחד, בחלק מהצילומים הוחלפה דמותה בבובה.

צוות ההפקה נתקל בקשיים רבים בגלל בעיות בתקציב, חלק מהשחקנים נאלצו להתלבש מחדש ולגלם מספר זומבים שונים בגלל שמחיר עדשות המגע של הזומבים היו יקרים, ורבים מהשחקנים שגילמו זומבים התנדבו לשחק בסדרה לאחר שצ'ארלי ברוקר פרסם בקשה לחברי הפייסבוק שלו.

בשנת 2020 יצאה סדרה ברזילאית בשם *Reality Z*  ברשת נטפליקס, המבוססת על הסדרה הבריטית.

## שבחים וביקורות
**למות על הסט** זכתה לשבחים מאת המבקרים והקהל, ואף הייתה מועמדת פרס באפט"א ל"סדרת הדרמה הטובה ביותר", אך הפסידה לסדרה של ה-BBC, *Criminal Justice*.

סיימון פג, תסריטאי וכוכב סרט הזומבים מת על המתים, אמר בראיון על הסדרה לגארדיאן שמצד אחד הוא משבח את הסדרה, אך מצד אחר הוא נדהם מכך שהמפיקים בחרו לוותר על הליכת הזומבים האיטית שהייתה נהוגה עד עכשיו בסרטים של ג'ורג' רומרו (ליל המתים החיים), ולעבור לזומבים מהירים יותר כמו בסרט 28 יום אחרי והרימייק של הסרט שחר המתים. דבר זה, כך הגיב ברוקר על הדברים, התרחש מפני מספר סיבות, גם בגלל שיקולי תקציב, גם מכורח העלילה, בכך שמגפת הזומבים שיתקה את כל המדינה במהירות כה גדולה שצוות ההפקה של האח הגדול לא הספיק לפנות את הדיירים. בנוסף, ציין ברוקר, שזהו אינו תקדים, ואף בשני סרטים של רומרו הזומבים התנהגו בצורה שונה מהמקובל ואף נראו שני ילדים זומבים רצים בסרט שחר המתים.

## קישורים חיצוניים
* 

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סדרות טלוויזיה בריטיות שעלו לשידור בשנות ה-2000
קטגוריה:סדרות אימה בריטיות
קטגוריה:תוכניות טלוויזיה סאטיריות
שני הגרנדירים

**שני הגרנדירים** (בגרמנית: **Die Grenadiere**) היא פואמה שחוברה על ידי המשורר והפובליציסט היהודי-גרמני היינריך היינה ופורסמה לראשונה בשנת 1822. הפואמה חוברה על רקע מלחמת רוסיה-צרפת בשנת 1812, בה פלש צבא נפוליאון לרוסיה וכתוצאה מכך נפלו חיילים צרפתים רבים בשבי. 

ההשראה של היינריך היינה לכתוב את השיר נבעה מעדותם של החיילים הצרפתים אשר נפלו בשבי הרוסי במהלך מסעו של נפוליאון. 

כמו כן, המלחין המוכר רוברט שומאן הפיק ממילות הפואמה את אחת מנעימותיו המפורסמות ביותר.

## תוכן הפואמה
השיר מתמקד בשני חיילים (גרנדירים) המשרתים בצבא צרפת בתקופת הקיסרות הראשונה של צרפת, אשר הונהג על ידי הקיסר נפוליאון בונפרטה. 

במהלך אחד מקרבותיה של צרפת למטרת כיבוש, פלש צבאו של נפוליאון (ה"גרנד ארמה") לתוך שטחי האימפריה הרוסית, וכתוצאה מכך נפלו שני החיילים הצרפתים בשבי הרוסי. 

למעשה, השיר מתחיל מהנקודה בה שני החיילים משתחררים מהשבי ויוצאים לכיוון צרפת. בעודם מתחילים לסגת בחזרה לצרפת דרך שטחי פרוסיה, הם מבינים שקיסרם המהולל והבלתי מנוצח עד כה - נפל בשבי אף הוא. 

בהמשך, אחד מן החיילים מעיד על רצונו לחזור לביתו אשר נמצא בצרפת על מנת להושיע את משפחתו אשר עלולה לקרוס בלעדיו. לעומת זאת, החייל השני, בעודו גוסס מפצעי המלחמות, מביע את ערגתו להיקבר בצרפת, אך מוכן להמשיך במאבקי המלחמות ולעמוד על רגליו למען הקיסר ולמען צרפת.

## תרגומים לעברית

הפואמה שני הגרנדירים זכתה לתרגומים רבים לעברית, רובם תוך שמירה על חרוז ומשקל. אשר רייך, באסופה של השוואות תרגומים שלו, ריכז ארבעה עשר תרגומים, בהם מפרי עטם של ישראל איש ברלין (תרנ"ו), ש' בן ציון (תרפ"ג), יצחק קצנלסון (תרפ"ד), שאול טשרניחובסקי (ת"ש), חנניה רייכמן (1964), עמינדב דיקמן (1982), שלמה טנאי (1990), ועוד.

## הטקסט

## לקריאה נוספת
*אשר רייך, **הנשיקה מבעד למטפחת, מבחר השוואות תרגומי שירה**, עם עובד, תל אביב, 2001, עמ' 49–59.

## הערות שוליים

קטגוריה:פואמות
קטגוריה:ספרות גרמנית
קטגוריה:שירי המאה ה-19
גאיוס ליקיניוס קאלבוס

**גאיוס ליקיניוס קאלבוס** (בלטינית: **Gaius Licinius Calvus**; 28 במאי 82 - 47 לפנה"ס) היה מדינאי, נואם ומשורר רומאי.

הוא השתייך לבית האב הפלבאי של הליקינים (gens Licinia). אביו היה פראיטור ומחבר ספרי השנים גאיוס ליקיניוס מאקר (Gaius Licinius Macer). קאלבוס כתב נאומים אחדים נגד פובליוס ואטיניוס, מתומכיו של יוליוס קיסר, שאחד מהם נזכר בשיר 53 של ידידו המשורר קאטולוס. רוב נאומיו אבדו. כמו כן כתב שירי אהבה, בהם שיר על מותה בטרם עת של אשתו קווינטיליה. אחד מחיבוריו ששרד לימינו הוא אפיליון בשם "אִיוֹ". זוהי פואמה קצרה העוסקת בגיבורה המיתולוגית אִיוֹ, שיופיטר התאהב בה ונרדפה על ידי יונו.

## קישורים חיצוניים
* 

* Gian Biagio Conte. *Latin Literature: A History.* Translated by J.B.Soldow. Baltimore and London, 1994. p. .142
*   *s.v.* **Licinius** (*RE 113*) **Calvus, Gaius** in:  Simon Hornblower and Antony Spawforth (editors), *The Oxford Classical Dictionary*. Oxford University Press, 2003 (revised third edition).

* **שירי קאטולוס**. תרגמו מרומית והוסיפו מבוא, הערות ומפתחות רחל בירנבאום ודוד וייסרט. ירושלים, מוסד ביאליק, תשמ"ט (1989).

קטגוריה:משוררים רומאים
קטגוריה:אישים שחיו במאה ה-1 לפנה"ס
הקבוצה האנטי-מפלגתית

**הקבוצה האנטי-מפלגתית** (ברוסית: **Антипартийная группа**) הוא שם שהיה נהוג בתעמולה הסובייטית לקבוצת ראשי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שניסו להדיח את ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון ביוני 1957.

## תיאור הפרשה
ביוני 1957 המתח בין ראשי השלטון הסובייטי הגיע לשיאו. ב-18 ביוני 1957 התקיימה ישיבת הממשלה שעל פי סדר היום הוקדשה להכנות לחגיגות לכבוד 250 שנים ליסוד העיר לנינגרד. עד מהרה הישיבה גלשה מסדר היום וחברי פוליטביורו (בתקופה זו פעל בשם "פרזידיום") שהיו נוכחים בה דרשו כינוס ישיבת פוליטביורו. בהתאם לדרישת הרוב, יושב ראש הישיבה היה ניקולאי בולגנין. גאורגי מלנקוב, ויאצ'סלב מולוטוב ולזר קגנוביץ' החלו למתוח ביקורת די מבוססת על פעילותו של חרושצ'וב. במהלך ההצבעה, הרוב (7 קולות נגד 4) החליט על כינוס הוועד המרכזי של המפלגה שצריך להדיח את חרושצ'וב מראשות המפלגה ולארגן מחדש את מוסדותיה.

במהלך הישיבה דמיטרי שפילוב שלא היה בין ותיקי המפלגה הצטרף לקושרים ותמך בהדחת חרושצ'וב. מכיוון שהוא לא היה חלק מהתארגנות הקבוצה, הוגדר בתעמולה הסובייטית כ"מצטרף".

עוד לפני סיום הישיבה הסוערת, איוואן סרוב בתאום עם חרושצ'וב החל להטיס למוסקבה את חברי הוועד המרכזי שהיו נאמנים לחרושצ'וב. כתוצאה מכך, במהלך ישיבת הוועד המרכזי ירד מסדר היום הנושא האישי בדבר חרושצ'וב. מיכאיל סוסלוב הודיע לחברי הוועד המרכזי שכינוס מיוחד קשור לחילוקי דעות בהקשר למדיניות דה-סטליניזציה. גאורגי ז'וקוב הקריא מסמכים מהם עלה שמולוטוב, קגנוביץ' ומלנקוב פעלו לארגון מעצרים והוצאות להורג בתקופת יוסיף סטלין. כאשר ניקיטה חרושצ'וב נשאל האם גם הוא היה בין חותמי המסמכים, חרושצ'וב התחמק מתשובה ברורה. גאורגי ז'וקוב דרש חקירה ומציאת כול המעורבים בארגון הטיהורים הגדולים. סעיף זה הוגדר כ"סודי" ולא נכלל בפרוטוקול הגלוי. על קיומה של דרישה זו נודע רק בתקופת הפרסטרויקה עם גילוי מלא של כל המסמכים.

בסוף ישיבת הוועד המרכזי, התברר שלחרושצ'וב יש רוב והקושרים נגדו הוצאו מחברות בוועד.

## גורל הקושרים
* ויאצ'סלב מולוטוב - נשלח למונגוליה כשגריר.
* גאורגי מלנקוב - נשלח לנהל תחנת כוח בקזחסטן.
* לזר קגנוביץ' - מונה למנהל מפעל כימי בהרי אורל.
* דמיטרי שפילוב - מונה למנהל מכון מחקר כלכלי בקירגיזיה.
* קלימנט וורושילוב - בשנת 1960 הועבר מתפקידו כיושב ראש הסובייט העליון.
* ניקולאי בולגנין - בשנת 1958 נשללה ממנו דרגת מרשל ברית המועצות והוא נשלח לסטברופול לתפקיד ניהול משני.
* מיכאיל פרבוחין - בפברואר 1958 נשלח לגרמניה המזרחית כשגריר באוקטובר 1961 הוצא מחברות בוועד המרכזי של המפלגה.
* מקסים סבורוב - בשנת 1958 נשלח לעיר סיזרן לנהל מפעל לייצור מכונות.

בהמשך כל חברי הקבוצה הגיעו לגמלאות.

## קישורים חיצוניים
* הודעה רשמית על הדחת קבוצה אנטי-מפלגתית
קטגוריה:1957 בברית המועצות
קטגוריה:ברית המועצות: היסטוריה
קטגוריה:ניקיטה חרושצ'וב
דמוגרפיה של איטליה

**אוכלוסיית איטליה** עומדת על כ- (), נתון זה, מציב את איטליה במקום ה- בגודל האוכלוסייה בקרב מדינות העולם.

צפיפות האוכלוסין עומדת על  אנשים לקילומטר, נתון גבוה מהממוצע באיחוד האירופי.

ממוזער|305x305px|התפתחות אוכלוסייתה של איטליה מאז האיחוד
## היסטוריה
לאחר איחוד איטליה, אוכלוסיית המדינה הייתה מעט פחות מ-22 מיליון תושבים. קצב גידול האוכלוסין היה יחסית איטי בעשורים האחרונים של המאה ה-19. אחד ההסברים לכך הוא הגירה גדולה של איטלקים ליבשת אמריקה הצפונית והדרומית.

בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לעומת זאת, גידול האוכלוסין היה גדול יותר וממושך יותר ובניגוד למדינות כמו צרפת למשל (שסבלה מאבדות רבות במלחמת העולם ה-2), באיטליה היו פחות הרוגים כך שקצב גידול האוכלוסין נפגע פחות.

גודל האוכלוסייה באיטליה, נותר למעשה ללא שינוי בין השנים 1981 ל-2001 (אפס גידול אוכלוסין), ומ-2001 ועד 2019, קצב הגידול עלה מעט, בעיקר בשל הגירה לאיטליה.

בשנת 2023 ירד שיעור הילודה באיטליה לשפל של כל הזמנים. לפי לשכת הסטטיסטיקה המרכזית במדינה (ISTAT), ב-2023 נולדו באיטליה 379 אלף תינוקות בלבד, וזהו השיעור הנמוך ביותר מאז שנת 1861. מספר הילדים הממוצע לאישה בשנת 2023 היה 1.2 (ירידה מ-1.24 ב-2022). נכון ל-2023, מספר הקשישים מעל גיל 80 באיטליה עמד על יותר מ-4.5 מיליון, לעומת 4.4 מיליון ילדים הנמצאים מתחת לגיל 10.

אם לא תהיה הגירה לתוך המדינה עד סוף המאה, עקב מדיניות אפס הגירה, התחזיות הן שאוכלוסיית איטליה תרד ל-30 מיליון איש.

## פירמידת התפלגות האוכלוסייה לפי גיל
ממוזער|שמאל|התפלגות 2017
פירמידת הגילאים המוצגת למטה, מדגימה כי ישנה שחיקה גדולה בקצב הגידול בקרב האוכלוסייה הצעירה, בדומה לרוב המדינות המפותחות, ובמקביל, גידול באוכלוסייה המזדקנת. תופעה זו, מתקיימת הודות לירידה בפיריון הילודה ומאידך, עלייה בתוחלת החיים.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של איטליה (ISTAT), ב-2011 חיו באיטליה 35,000 צעירים (מתחת לגיל 14) יותר מהשנה הקודמת, מספר זה מייצג כ-14% מסך הגדילה באוכלוסייה. האוכלוסייה המבוגרת מעל גיל 65 גדלה ב-95,000 בני אדם ומייצגת כחמישית מכלל האוכלוסייה. גם אחוז הזרים החיים באיטליה נמצא בעלייה מתמשכת ומהווה כ-7,5% מכלל האוכלוסייה.

נתונים אלו, מהווים עדות לכך שאיטליה היא אחת המדינות בעלת שיעורי הפיריון הנמוכים בעולם; נכון לשנת 2021 ממוצע הפריון לאישה איטלקייה עומד על 1.31 ילדים בממוצע. נתון זה קרוב לשפל בשנות ה-90 שנע בין 1.2-1.3, אך עדיין רחוק משיעור הפיריון הרצוי לגדילת אוכלוסין שעומד על 2.1 ילדים לאישה.

קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר באיטליה כיום, היא הקבוצה של ילידי שנות ה-60.

## הערים הגדולות

## הגירה
### התפלגות לפי לאום

## קישורים חיצוניים

* 
* ERA - Epidemiologia e Ricerca Applicata - Contesto demografico per USL
* Istat - Demografia in cifre
* Statistiche demografiche d'Italia - Grafici su dati Istat - Tuttitalia.it


## הערות שוליים

איטליה
קטגוריה:איטליה: דמוגרפיה
עבדאללה א-נסור

**עבדאללה א-נסור** (בערבית: **عبدالله النسور**; נולד ב-20 בינואר 1939) הוא כלכלן ירדני, אשר כיהן כראש ממשלת ירדן בשנים 2012–2016.

## ביוגרפיה
א-נסור נולד בסלט שבצפון עבר הירדן בשנת 1939. הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטה האמריקנית בביירות וסיים תואר שני בניהול באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. לאחר מכן סיים לימודי דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת סורבון שבפריז.

א-נסור נבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1989 ומאז מכהן כחבר פרלמנט עד היום. לאורך השנים כיהן בתפקידי שר התכנון (1984-1985), שר החינוך (1989), שר החוץ (1991), שר התעשייה והכלכלה (1993), השר להשכלה גבוהה (1996) וסגן ראש הממשלה (1997-1998). כמו כן א-נסור היה מהכלכלנים הבולטים של ירדן במספר ארגונים כלכליים בינלאומיים כמו הבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית ו-UNESCO.

ב-10 באוקטובר 2012, לאחר התפטרות ממשלתו של פאיז א-טראונה, מינה המלך עבדאללה את א-נסור לראשות הממשלה. לאחר הבחירות הכלליות בירדן בינואר 2013 הטיל המלך עבדאללה ב-9 במרץ על א-נסור את תפקיד הרכבת הממשלה פעם נוספת. הוא סיים את תהליך ההרכבה ב-30 במרץ 2013, אז הושבעה הממשלה לתפקיד. ביוני 2016 הוחלף א-נסור בהאני אל-מולקי.

בתחילת תקופת כהונתו נערכו ההפגנות בירדן במחאה נגד יוקר המחיה. בהמשך קלטה הממלכה מאות אלפי פליטים מסוריה, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה. בנוסף אירע משבר ביחסי ירדן–ישראל בעקבות רצח שופט ירדני בגשר אלנבי, על ידי מאבטחים ישראלים, במרץ 2014.

## קישורים חיצוניים

* אתר משרד ראש הממשלה הירדני
* ביוגרפיות קצרות של חברי ממשלתו השנייה של א-נסור

## הערות שוליים

קטגוריה:ראשי ממשלת ירדן
קטגוריה:דיפלומטים ירדנים
קטגוריה:שרי החוץ של ירדן
קטגוריה:שרי ההגנה של ירדן
קטגוריה:שרי החינוך של ירדן
קטגוריה:שרי תעשייה ומסחר
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה האמריקנית בביירות
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מישיגן
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת פריז
קטגוריה:סגל אוניברסיטאות ומכללות
קטגוריה:ירדנים שנולדו ב-1939
ראדי ענאב

ממוזער|ראדי ענאב
**ראדי ענאב** (ערבית: **راضي عناب**; ) היה איש צבא ירדני וראש הלגיון הירדני למספר חודשים לאחר פיטוריו של גלאב פאשה.

## קורות חיים
ראדי, יליד שכם, התגייס ללגיון הירדני בשנת 1923 והתקדם בסולם הדרגות. רוב תפקידיו של ענאב היו בעלי אופי משטרתי. הוא שימש כמפקד משטרתי אזורי בחברון ואחר כך בירושלים. לאחר מלחמת העצמאות וסיפוח הגדה המערבית בידי ירדן שימש כמפקד המשטרה בכרכ, עג'לון ובעמאן.

ב-2 במרץ 1956 פיטר המלך חוסיין בהתראה קצרה את גלאב פאשה, הרמטכ"ל הבריטי של הלגיון הירדני זה למעלה מ-20 שנה. הסיבה לפיטורים היה הלחץ שהופעל על המלך הצעיר לבצע ירדינזציה של הצבא הירדני ולמגר את הדומיננטיות הבריטית בשלטון של הממלכה. במקומו של גלאב מינה חוסיין את ענאב לראש הלגיון. ענאב היה לפני פרישה, והוא סיים את תפקידו לאחר חודשיים בלבד. ב-24 במאי 1956 החליף אותו עלי אבו נוואר, ידיד קרוב של חוסיין שקודם בחיפזון בידי המלך לדרגה זו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אנשי צבא ירדנים
קטגוריה:ירדנים ממוצא פלסטיני
קטגוריה:ירדנים שנולדו ב-1898
קטגוריה:נפטרים ב-1993
מתיאס הקדוש

**מתיאס הקדוש** (ביוונית **Μαθθίας**, בתרגום דליטש **מַתִּיָּה**) היה אחד משנים עשר השליחים, מחליפו  של יהודה איש קריות שהסגיר את ישו ומת. מעמדו כשליח הוא ייחודי כיוון שהוא לא נבחר על ידי ישו, אלא על ידי גורל שעשו שאר השליחים.

בבשורות הסינופטיות הוא לא מוזכר כלל, ומעבר לבחירתו למחליפו של יהודה איש קריות אין התייחסות נוספת אליו בכתבים הנוצריים הקאנונים. אוסביוס מקיסריה אפילו קורא לו בשם אחר - "תלמי". קלמנס מאלכסנדריה, שהיה תאולוג נוצרי במאה ה-2 וה-3, מזהה את מתתיהו עם "זכי", המוכס מיריחו שבביתו התארח ישו. מקורות אחרים מזהים אותו עם ברנבא או עם נתנאל שמזוהה בדרך כלל כברתולומאוס הקדוש.

על פי ניקופורוס קסנטופולוס (Nikephoros Kallistos Xanthopoulos), מתתיהו הפיץ את הבשורה ביהודה ואחר כך בקפדוקיה ובקולכיס (כיום בגאורגיה), שם נסקל למוות בגלל אמונתו. בהריסות המבצר הרומי גוניו שבגאורגיה קיים סימון שעל פיו זהו מקום קבורתו של מתתיהו. על פי גרסאות מסוימות הוא נדד גם במצרים ובאתיופיה ומת בירושלים בסקילה או בעריפה.

על פי המסורת, שרידיו הובאו על ידי הלנה מקונסטנטינופול לרומא וחלקם נמצאים במנזר מתיאס שבטריר, גרמניה.

## קישורים חיצוניים

* מתתיהו הקדוש באנציקלופדיה הקתולית
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:קדושים נוצרים
קטגוריה:שנים עשר השליחים
אלי, עזור לי לשרוד את האהבה הקטלנית הזו

שמאל|ממוזער|300px|
'''"אלי, עזור לי לשרוד את האהבה הקטלנית הזו" '''
אמן: דמיטרי ורובל

שנה: 1990

מיקום: מזרח ברלין, גרמניה

בעלות: ציבורית
**אלי, עזור לי לשרוד את האהבה הקטלנית הזו** (ברוסית: «**Господи! Помоги мне выжить среди этой смертной любви**», בגרמנית: **Mein Gott, hilf mir, diese tödliche Liebe zu überleben**) הוא שמו של ציור גרפיטי שצויר על ידי דמיטרי ורובל על חומת ברלין, ואחד הציורים הידועים בגלריית איסט סייד. הציור צויר בשנת 1990 ומתאר את מנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, ואת נשיא ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב, מתנשקים בפה עם הלשון. הציור מבוסס על תמונה שצולמה בשנת 1979, ביום השנה השלושים לייסוד הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.

## התמונה
התמונה האייקונית שהנציחה את החיבוק המפורסם צולמה על ידי רג'יס בוסו  בברלין המזרחית ב-7 באוקטובר 1979. ברז'נייב ביקר במזרח גרמניה לרגל חגיגות ה-30 לייסודה כמדינה קומוניסטית. יומיים לפני כן, ב-5 באוקטובר, חתמו מזרח גרמניה וברית המועצות על הסכם לעשר שנים של תמיכה הדדית, ובו מזרח גרמניה תספק אוניות, מיכּון וציוד כימי לברית המועצות, ובתמורה תספק ברית המועצות דלק וטכנולוגיה גרעינית למזרח גרמניה. הזכויות על התמונה נתונות בידי תאגיד קורביס.

## הציור
ורובל יצר את הציור בשנת 1990. כמו ציורי קיר אחרים בקטע חומה זה, הציור לא הוסר לאחר נפילת החומה, אבל ונדליזם ופגעי מזג האוויר הובילו בהדרגה להרעת מצב הציור. במרץ 2009 הוסר הציור מהחומה בלחץ אדים, יחד עם ציורים מפורסמים אחרים, על מנת לאפשר לאמנים המקוריים לציירם מחדש בצבעים עמידים יותר. ורובל הוזמן לצבוע מחדש את עבודתו. את 3000 הפאונד שקיבל מעבודה זו החליט לתרום לטובת פרויקט אמנות חברתי ברובע מרצאן בברלין.

לפני תחילת עבודתו המחודשת של ורובל על ציור הקיר, נפגשו הוא וצלם התמונה וצולמו יחדיו ב-16 ביוני 2009 עם העתקים של יצירותיהם.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:חומת ברלין
קטגוריה:ליאוניד ברז'נייב
קטגוריה:גרמניה המזרחית: היסטוריה
קטגוריה:גרפיטי
קטגוריה:נשיקות באמנות ובתרבות
קטגוריה:המלחמה הקרה בתרבות ובאמנות
מריה קרולינה מאוסטריה

**מריה קרולינה מאוסטריה** (בגרמנית: **Maria Karolina von Österreich**; 13 באוגוסט 1752 – 7 בספטמבר 1814) הייתה מלכת נאפולי, אשתו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, בתה ה-13 של מריה תרזה ואחותה של מארי אנטואנט.

## ביוגרפיה
מריה קרולינה נולדה ב-13 באוגוסט 1752 בארמון הופבורג, וינה, בירת האימפריה ההבסבורגית, לפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה. היא נקראה על שם שתי אחיותיה הגדולות שמתו שנקראו באותו שם אך משפחתה הכירה אותה בשם שרלוט. מריה קרולינה הייתה בקשר מאוד טוב עם אחותה מארי אנטואנט, עד שבשנת 1767 הפרידה אותן אמן בעקבות התנהגותם הרעה.

בשנת 1767 מתה אחותה מריה יוזפה שהייתה אמורה להתחתן עם פרננדו הרביעי, מלך נאפולי, ועל מנת לשמר את הברית עם ספרד חיתנו ב-7 באפריל 1768 את מריה קרולינה עם פרננדו.

ב-12 במאי 1768 הגיעה מריה קרולינה לנאפולי, ופגשה את בעלה. מריה קרולינה לא אהבה כלל את בעלה, אולם למרות זאת ילדה לו 18 ילדים, שמתוכם רק 7 הגיעו לבגרות. מריה קרולינה התערבה בפוליטיקה המקומית, ועד מהרה החלה להחליף את היועצים ואנשי הממשל הספרדים ביועצים אוסטרים, ובשל כך הייתה מאוד לא פופולרית.

היו שגרסו כי היא שאמרה את המשפט המפורסם: "אם אין להם לחם, שיאכלו עוגות", שנקשר למארי אנטואנט בזמן המהפכה הצרפתית, אחרים טענו כי המשפט נאמר על ידי הדוכסית של טוסקנה בסביבות 1760 וכי מריה קרולינה אימצה אותו לעצמה
.
כיום ברור לחוקרים כי המשפט נאמר זמן רב לפני תקופת מלכותה של מריה קרולינה, או של מארי אנטואנט, שכן בספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, הווידויים אשר פורסם ב -1767, מצוטט משפט זה כאנקדוטה ידועה בהיסטוריה הצרפתית.

למריה קרולינה משייכים גם את הצלחת הפיצה בקרב האצולה בנאפולי, בכך שביקשה לבנות תנור לבנים במטבח הארמון על מנת שהטבח יוכל להכין פיצות עבורה ועבור אורחיה. הפיצה שבמאה ה-18 הייתה נפוצה כמאכל של העניים, נהפכה בזכות קרולינה למאכל הנחשב ראוי לאצילים.

במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכבשה ממלכת נאפולי על ידי הצרפתים, ומריה קרולינה ומשפחתה עברו לסיציליה. בשנת 1813 עברה מריה קרולינה לאוסטריה, ובדרכה לשם שמעה על תבוסת נפוליאון בונפרטה בקרב לייפציג, וב-7 בספטמבר 1814 מתה בווינה משבץ.

## משפחתה
בשנת 1768 התחתנה מריה קרולינה עם פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 18 ילדים:
* מריה תרזה קרולינה ג'וזפינה (1772–1807), התחתנה עם פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
* מריה לואיזה אמליה תרזה (1773–1802), התחתנה עם פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
* קרלו טיטו פרנצ'סקו ג'וזפה (1775–1778)
* מריה אנה ג'וספה אנטונייטה פרנצ'סקה גאטנה תרזה (1775–1780)
* פרנצ'סקו ג'נארו ג'וזפה סאווריו ג'ובאני בטיסטה (1777–1830)
* מריה כריסטינה תרזה (1779–1849), התחתנה עם קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה
* מריה כריסטינה אמליה (1779–1783)
* ג'נארו קרלו פרנצ'סקו (1780–1789)
* ג'וזפה קרלו ג'נארו (1781–1783)
* מריה אמליה תרזה (1782–1866), התחתנה עם לואי פיליפ, מלך צרפת
* מריה כריסטינה (1783)
* מריה אנטונייטה תרזה אמיליה ג'ובאנה בטיסטה פרנצ'סקה גאטנה מריה אנה לוסיה (1784–1806), התחתנה עם פרננדו, נסיך אסטוריאס
* מריה קלוטילד תרזה אמיליה אנטונייטה ג'ובאנה בטיסטה אנה גאטנה פולצ'ריה (1786–1792)
* מריה אנריקטה כרמלה (1787–1792)
* קרלו ג'נארו (1788–1789)
* לאופולדו ג'ובאני ג'וזפה מישל (1790–1851)
* אלברטו לודוביקו מריה פיליפו גאטנו (1792–1798)
* מריה איזבלה (1793–1801)

## אילן יוחסין

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בית הבסבורג
קטגוריה:ילידות 1752
קטגוריה:נפטרות ב-1814
מאני מורי

**עמנואל "מאני" מורי** (באנגלית: **Emanuel "Manny" Mori**; נולד ב-25 בדצמבר 1948) הוא נשיא המדינות הפדרליות של מיקרונזיה בשנים 2007–2015.

## ביוגרפיה מוקדמת
מורי נולד באי פפן ולמד בבית הספר התיכון על-שם קסביאר. ב-1969, למד באוניברסיטת גואם וסיים תואר במנהל עסקים בשנת 1973. מורי התקבל להתמחות בהנהלת סיטיגרופ בגואם. ב-1974 הפך למשנה המנכ"ל בסניף של החברה בסאיפאן.

ב-1976 עזב מורי את סיטיגרופ והתקבל למשרת עוזר מנהלן של אזור מיקרונזיה. ב-1979 הוא הפך לסוכן מס הכנסה של צ'וק. לאחר מכן הוא נבחר להיות מבקר בנק FSM מ-1981 ועד ל-1983. בהמשך נתמנה להיות נשיא הבנק והמנכ"ל עד 1997. באותה השנה נתמנה מורי להיות סגן נשיא הבנק הפדרלי של מיקרונזיה, תפקיד שבו החזיק עד ל-1999, אז נבחר לקונגרס המיקרונזי.

## קריירה פוליטית
מורי נבחר לקונגרס המיקרונזי בבחירות ביניים שהתקיימו ב-1 ביולי 1999. הוא נבחר שוב בכל שנתיים בשנים 2001, 2003, 2005 ו-2007. ב-11 במאי 2007 נבחר מורי לנשיא מיקרונזיה במקום ג'וזף אורוסמל. הוא הושבע לנשיאות עוד באותו היום.

## חייו האישיים
מורי נשוי אב לארבע בנות מאשתו הראשונה אלינה אקיאק. הוא נישא בשנית לאמה מורי.

## ראו גם
* מיקרונזיה (אזור)

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:נשיאי מיקרונזיה
קטגוריה:ילידי 1948
שלמה ניצני (אתלט)

**שלמה ניצני** (נולד בשנת 1943), הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל 6 פעמים ברציפות (1966-1961)  בריצת 400 מטר ושיאן ישראל בריצה זו במשך 13 שנים. האתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות. מדורג במקום העשירי בישראל בכל הזמנים (2018).

## ביוגרפיה
### אלוף ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1961 זכה ניצני לראשונה בקריירה הספורטיבית שלו במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.2 שניות.

### שיאן ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1962 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 48.5 שניות והגן על תוארו ובמדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.5 שניות.

באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, שבברזיל בתחילת ספטמבר 1963 סיים ניצני במקום רביעי בשלב המוקדמות בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות ולא העפיל לריצת הגמר. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בסאו פאולו שבברזיל הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 47.9 שניות שיפור לשיא הישראלי של עמוס גלעד (48.1 שניות) ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-48 שניות.

במסגרת תחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-8 שנערכו באצטדיון רמת גן בתחילת מאי 1966 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות.

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 1966 זכה ניצני בשתי מדליות זהב, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות ובריצת 400 מטר בתוצאה של 48.7 שניות, לפני אילן שזיפי (50.6 שניות) ועודד ברמן (51.7 שניות).

בתחרות שנערכה באל פאסו שבטקסס ארצות הברית ב-24 במרץ 1967 זכה ניצני במדליית זהב בריצת 400 מטר (במהלך ריצת 440 יארד) בהשוואת שיאו הישראלי בן ה-10 חודשים של עמוס גרודז'ינובסקי (47.6 שניות).

## שיאים אישים
* ריצת 200 מטר: 22.0 שניות (1966) 
* ריצת 400 מטר: 47.6 שניות (1967) **שיא ישראל בעבר**

## קישורים חיצוניים

* אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר *gbrathletics* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אצנים ישראלים
קטגוריה:אלופי ישראל בריצה
קטגוריה:שיאני ישראל בריצה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1943
ננסי קלי

**ננסי קלי** (באנגלית: **Nancy Kelly**; 25 במרץ 1921 – 2 בינואר 1995) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, אמריקאית זוכת פרס טוני ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1956 על תפקידה בסרט "הזרע הרע".

## ביוגרפיה
קלי נולדה בעיר לוול שבמסצ'וסטס. אחיה היה השחקן ג'ק קלי .

החלה והתברגה כילדה בשנות ה-20 לתפקידים קטנים בהוליווד בתעשיית הסרטים השקטים. התגלתה לראשונה לקראת סוף שנות ה-30 במערבונים "ג'סי ג'יימס" של הנרי קינג בתפקיד זלדה אמו של ג'סי ג'יימס (טיילור פאוור), "מרשל הגבול" ובסרטים "סטנלי ולווינגסטון" לצידו של ספנסר טרייסי ו "פטרול הצוללת" של ג'ון פורד.
המשיכה את הקריירה שלה בשנות ה-40 עם תפקידים בקומדיה "לילה אחד בטרופים", בפנטזיה "מדבר המסתורין של טרזן" ובדרמות "הגדות של טריפולי" ו"אויבים חברותיים".

בשנת 1954 זכתה קלי בפרס טוני על הופעתה בתפקיד עקרת הבית כריסטין פנמארק במחזה "הזרע הרע", כשנתיים לאחר מכן בהופעתה הקולנועית האחרונה גילמה את אותה הדמות בעיבוד הקולנועי למחזה של מרווין לרוי. קלי הייתה מועמדת על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.

קלי הייתה נשואה והתגרשה 3 פעמים במהלך חייה האישיים: לכוכב הקולנוע אדמונד או'בראיין למשך שנה אחת, לבמאי פרד ג'קמן במשך 6 שנים ולוורן קארו במשך 13 שנים, ממנו נולד לקלי ילד אחד.

קלי נפטרה ב-2 בינואר 1995 ממחלת הסוכרת כשהיא בת 73, היא נקברה ב"פארק הזיכרון וסטווד וילג'" שבלוס אנג'לס. על שמה של קלי כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.

## פילמוגרפיה
* פטרול הצוללת (1938)
* ג'סי ג'יימס (1939)
* סיבוב זנב (1939)
* מרשל הגבול (1939)
* סטנלי ולווינגסטון (1939)
* הוא התחתן עם אשתו (1940)
* לילה אחד בטרופים (1940)
* גדוד פרצ'וט (1941)
* הגדות של טריפולי (1942)
* אויבים חברותיים (1942)
* מדבר המסתורין של טרזן (1943)
* עסקי השעשועים (1944)
* בחירת המהמר (1944)
* בגידה מהמזרח (1945)
* האישה שחזרה (1945)
* בגידה מהמזרח (1945)
* הזרע הרע (1956)

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי מסצ'וסטס
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:זוכי פרס טוני: שחקניות
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: קולנוע
קטגוריה:שחקניות תיאטרון אמריקאיות
קטגוריה:נפטרות מסוכרת
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1921
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1921
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1995
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1995
תרבויות אגאיות

[ממוזער|מסכה המכונה "[מסכת אגממנון", שנמצאה בחפירות ארכאולוגיות במיקנה]]
התרבות המוכרת לנו כתרבות היוונית, לא הייתה קיימת לפני האלף ה-1 לפנה"ס. תחילת התרבות היוונית הייתה בכרתים (ראו יוון המינואית) באלף השני לפני הספירה. יוון המינואית או התקופה הכרתית אינה נחשבת לרוב כתקופה בתולדות יוון העתיקה אך היא אחד משורשיה. היא נקראת מינואית מלשון מינוס מלכה האגדי של כרתים. נהוג לחלק את התקופה המינואית לשלש תקופות עיקריות: התקופה המינואית הקדומה (2000–1700 לפנה"ס), התקופה המינואית התיכונה (1700–1580 לפנה"ס), והתקופה המינואית המאוחרת (1580–1100 לפנה"ס).

ביוון היבשתית התפתחה במקביל תרבות מפותחת סביב העיר מיקנה שבפלופונסוס המכונה **[[התרבות המיקנית]]**, תרבות אשר הייתה השלב האחרון של תקופת הברונזה ביוון. על אף שהמיקנים לא היו יוונים במובן המוכר לנו של המילה, היסטוריונים רבים רואים בה כבסיס לתרבות היוונית העתיקה שהתפתחה אחריה. התרבות המיקנית החלה בסביבות 1600 לפנה"ס ונמשכה עד 1100 לפנה"ס לערך. בתרבות המיקנית נעוצים רוב המיתוסים היווניים והיא היוותה מקור השראה נכבד למשוררי יוון דוגמת הומרוס אשר כתב על מלחמת טרויה שנערכה לפיו בתקופה זו.

בתקופה המיקנית, השלטון היה נתון בידיה של עלית אריסטוקרטית שהורכבה בעיקר מלוחמים. בערך ב-1400 לפנה"ס, בעת התקופה המינואית המאוחרת, הרחיבו המיקנים את תחום השפעתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית. בשלב זה קיבלו המיקנים את הכתב המינואי. 

בסביבות סוף המאה ה-12 לפנה"ס החלה דעיכה של תרבויות אלו בעקבות השבטים האכאים והדורים שפלשו לאזור במה שמכונה "הפלישה הדורית". לא ידוע על מקורם ועל מוצאם של השבטים האלו אך הם הביאו איתם ידע בעיבוד ברזל ובכך החלה תקופת הברזל ביוון. 

בין 1100 ל-1200 לפנה"ס בערך התרבות המיקנית התמוטטה וזו המינואית נכחדה כמעט לחלוטין. אתרים רבים נבזזו, אחרים ננטשו ויוון שקעה לתוך **[[תקופת המעבר ביוון|תקופת מעבר]]**.

## ראו גם
*יוון המינואית
*יוון המיקנית
*האמנות המינואית והמיקנית

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:יוון: היסטוריה
קטגוריה:הים האגאי
פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי

שמאל|200px|ממוזער|צעדת פתיחה של משתתפי הפסטיבל
**פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי** היה פסטיבל בינלאומי שהתקיים במוסקבה בקיץ 1957. לראשונה מאז הקמת ברית המועצות הגיעו למוסקבה עשרות אלפי זרים שהורשו להיפגש עם אזרחי המדינה באופן חופשי. לאירוע הייתה השלכה אדירה על החיים בברית המועצות בהמשך.

הפסטיבל נפתח ב-28 ביולי 1957 בהשתתפות 34 אלף אנשים מ-131 מדינות.

## רקע
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלו ארגוני נוער בעלי דעות שמאליות לארגן פסטיבלים בהם נפגשו נציגי הנוער ממדינות שונות. הפסטיבל הראשון נערך בברלין בשנת 1947 ולקראתו עיצב פבלו פיקאסו את סמל הפסטיבל - יונת שלום לבנה.

הפסטיבל השישי נערך במוסקבה. לקראת האירוע נבנו בעיר בתי מלון חדשים, אצטדיון לוז'ניקי ומתקנים נוספים. הפסטיבל נמשך שבועיים והיה אירוע מכונן לנוער הסובייטי. לראשונה הם יכלו להיפגש ולשוחח עם אזרחים זרים ללא סכנת ענישה מסוכני הק.ג.ב. הקרמלין נפתח לקהל הרחב ובסך הכול נערכו במהלך הפסטיבל כ-800 אירועים שונים. הפסטיבל נפתח בצעדת כל המשתתפים באצטדיון לוז'ניקי החדש ונאום של יושב ראש הסובייט העליון קלימנט וורושילוב.

בתחרות שירה זכתה אדיתה פייכה בפרס ראשון. לקראת הפסטיבל נכתב השיר "לילות מוסקבה" שהפך ללהיט והוא בין השירים הרוסים הידועים עד היום.

## השפעת הפסטיבל
מאז הקמתה, לא אפשרה ברית המועצות כניסת תיירים למדינה., ותנועת אנשי עסקים, דיפלומטים ועיתונאים מהעולם המערבי הייתה מוגבלת. כתוצאה מכך נמנעו מאזרחי המדינה מגעים עם אזרחי מדינות זרות, אפילו תושבי עיר הבירה. עקב הגעת 34 אלף משתתפי הפסטיבל והמפגשים הפתוחים הרבים נחשף הנוער הסובייטי לתרבות המערבית וסממניה השונים, בעקבותיה החל ביקוש לסממנים כג'ינס, רוק אנד רול, בדמינטון ונעלי ספורט.

לאקרנים הוצאו סרטים שעלילתם קשורה לפסטיבל.

תופעה נוספת שהתרחשה בעקבות אירועי הפסטיבל הייתה גל של לידות של תינוקות בעלי צבע עור שחום, שזכו לכינוי "ילדי הפסטיבל". לפי הערכות של סוציולוגים מדובר בכמה מאות תינוקות.

## קישורים חיצוניים

* סרטון המשלב ארכיון וראיונות של משלחת הנוער הישראלי שהשתתפו בפסטיבל הנוער והסטודנטים הסוציאליסטים השישי
*תיאור הפסטיבל 

קטגוריה:1957 בברית המועצות
נוער וסטודנטים
קונרד ציכוריוס

שמאל|ממוזער|250px|אחד מתבליטי עמוד טראיאנוס המופיע בספרו של ציכוריוס
**קונרד ציכוריוס** (בגרמנית: **Conrad Cichorius**; 25 במאי 1863 – 20 בינואר 1932) היה היסטוריון ופילולוג גרמני, שהתמחותו העת העתיקה והשפות הקלאסיות. הוא ידוע בעיקר בשל מחקרו המקיף את התבליטים המעטרים את עמוד טראיאנוס, חיבור המוסיף לשמש גם כיום בסיס למחקרים חדשים.

## קורות חייו
ציכוריוס למד בבית הספר ניקולאס בעיר הולדתו לייפציג מ-1882 עד 1887 ואחר כך באוניברסיטאות פרייבורג, לייפציג וברלין. ב-1883 התקבל כחבר באחוות הסטודנטים Corps Suevia Freiburg.

ב-1887 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לייפציג. שנה אחר כך השלים פוסט דוקטורט באותה אוניברסיטה, כשנושא התזה הוא "רומא ומיטילנה". הוא החל לעבוד בה כמרצה, וב-1895 התמנה בה לפרופסור חבר. ב-1900 עבר לאוניברסיטת ברסלאו וב-1916 לאוניברסיטת בון, בה שימש רקטור בשנה האקדמית 1923/24. 

קונרד ציכוריוס סבור כי מכתב שכתב קיסר ב-47 לפנה"ס, בו הוא מספר על ניצחונו על פארנאקס השני שליט ממלכת בוספורוס ומופיע המשפט המפורסם "Veni Vidi Vici" ("באתי, ראיתי, ניצחתי") היה ממוען אל גאיוס מאטיוס.

ציכוריוס היה ההיסטוריון הגרמני הראשון שפרסם מחקר אודות תבליטי עמוד טראיאנוס. בין תלמידיו בברסלאו היו אוטו ולטר והלמוט ברווה.

ציכוריוס הלך לעולמו ב-1932 בבון.
## כתביו (מבחר)

* *Rom und Mytilene*. Teubner, Leipzig, 1888.
* *Die Reliefs der Traianssäule. Erster Tafelband: "Die Reliefs des Ersten Dakischen Krieges", Tafeln 1-57*. Berlin, Verlag von Georg Reimer, 1896.
* *Die Reliefs der Traianssäule. Zweiter Tafelband: "Die Reliefs des Zweiten Dakischen Krieges", Tafeln 58-113*. Berlin, Verlag von Georg Reimer, 1900.
* *Die Reliefs des Denkmals von Adamklissi*. Leipzig, 1897.
* *Untersuchungen zu Lucilius*. Berlin, 1908.
* *Römische Studien. Historisches, Epigraphisches, Literaturgeschichtliches aus vier Jahrhunderten Roms*. Leipzig/Berlin, 1922.


## לקריאה נוספת

* Lepper, Frank and Frere, Sheppard. *Trajan's Column: A New Edition of the Cichorius Plates. Introduction, Commentary and Notes.* Gloucester, Alan Sutton Publishing, 1988.
* Horst Braunert. *Conrad Cichorius*. In: *Bonner Gelehrte. Beiträge zur Geschichte der Wissenschaften in Bonn*. Band 5: *Geschichtswissenschaften*. Bouvier, Bonn 1968, S. 340–350 (*150 Jahre Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität zu Bonn 1818–1968.* Band 2, 5).
* *Wer ist’s?* 8. Ausgabe. Degener, Leipzig 1922.
* *Kürschners Deutscher Gelehrtenkalender*. 4. Ausgabe. de Gruyter, Berlin 1931.



## קישורים חיצוניים

* Conrad Cichorius ב-Katalog der Deutschen Nationalbibliothek.

## הערות שוליים

קטגוריה:היסטוריונים גרמנים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת לייפציג
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הומבולדט של ברלין
קטגוריה:לייפציג: אישים

קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1863
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1932
Suck It And See

**Suck It And See** הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת האינדי רוק הבריטית ארקטיק מאנקיז. האלבום יצא לאור בארצות הברית ב-6 ביוני 2011, ובבריטניה ב-7 לאותו החודש. את האלבום הפיקו הארקטיק מאנקיז בשיתוף עם ג'יימס פורד (שהפיק ביחד עם סולן הלהקה, אלכס טרנר, את פרויקט הצד שלו "The Last Shadow Puppets"). וידאו קליפ לשיר "Brick By Brick" מתוך האלבום, יצא מעט לפני הפרסום על פרטי האלבום החדש בתאריך ה-10 במרץ אותה שנה, למרות הודעתו של מאט הלדרס, מתופף הלהקה, כי זהו לא הולך להיות סינגל ראשי מהאלבום.

ב-30 במרץ נחשף כי יצאו לשוק 3,000 עותקי ויניל של השיר "Don't Sit Down 'Cause I've Moved Your Chair", וביום למחרת אושר באתר הלהקה כי השיר יהיה סינגל ראשי מתוך האלבום החדש, ויימכר מ-30 במאי בנוסף לשני בי-סיידים "The Blond-O-Sonic Shimmer Trap" ו-"I.D.S.T.".

ב-15 באוגוסט אותה שנה יצא הסינגל השני מתוך האלבום, "The Hellcat Spangled Shalalala", עם בי-סייד אחד הנקרא "Little Illusion Machine (Wirral Riddler)", שהוכר למיילס קיין ול"Death Ramps", שם במה שהלהקה אימצה לעצמה מתוך בי-סייד שהוציאו לשיר "Teddy Picker" תחת אותו השם.

ב-31 באוקטובר יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום, ששמו כשם האלבום, וב-23 בינואר 2012 יצא הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום, "Black Treacle".

## הקלטת האלבום והפקתו
תוכן האלבום כולו נכתב על ידי סולן הלהקה אלכס טרנר, בשנת 2010, והוקלט ברובו בהקלטות חיות של הלהקה בחודשים ינואר-פברואר 2011, תוך ניסיון שלא לחזור על האופי הכבד יותר שנכח באלבומם הקודם Humbug.

## רשימת רצועות

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אלבומי ארקטיק מאנקיז
קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי אינדי רוק
שולחן לשישה

**שולחן לשישה** היא סדרת דרמה ישראלית ששודרה בשנת 2013 בערוץ 10. את הסדרה כתבה גלילה רון פדר-עמית ומככבים בה נתן דטנר, יובל שרף,  אלי קרן-אסף וגיא סלניק. 

זוהי סדרת ספין אוף על דמותו של דוביק דגן מהסדרות "משפחה וחצי" ו"עוד משפחה וחצי".

## עלילה
עלילת הסדרה עוסקת בדוביק דגן (נתן דטנר), גבר בגיל העמידה שילדיו עזבו את הבית ואשתו חיה בנפרד ממנו, המאכלס בביתו בני נוער שהתנתקו ממשפחותיהם וגרים ברחוב. בכל פרק מסופר על חייהם של ששת הנערים שהתקבצו לבית, ועל בעיותיהם השונות.

## דמויות
שמאל|300px|ממוזער|מימין לשמאל: שירלי, עומאר, אוסי, יוני, מוישי, ורד ודריה

### צוות הבית
* **דוביק דגן** (נתן דטנר) – דמותו מוכרת מהסדרות "משפחה וחצי" ו"עוד משפחה וחצי". גרוש מתמי, וכעת אשתו מיקי נפרדה ממנו. פותח מעון לנערים שעזבו את ביתם בשם "הבית של דוביק". 
* **שירלי** (יובל שרף) – אם הבית של "הבית של דוביק". במהלך הסדרה פוגשת את אדם, והופכת להיות בת זוגו, בהמשך נפרדת ממנו כאשר מגלה בטלפון סלולרי שלו מסרון מאוסי, בו אוסי דורשת ממנו להפסיק להטריד אותה.

### הנערים
* **אוסי**  (אלי קרן-אסף) – נערה בת 17, המתגוררת ב"בית של דוביק". במהלך הסדרה ניהלה רומן עם גבר כבן 40, וכאשר דוביק גילה זאת הוא גרם לשניים להיפרד. נוהגת לשתות אלכוהול ולבלות במועדוני לילה. התאהבה בחבר של שירלי ולאחר מכן בבן של דוביק, עופרי, איתו ניהלה רומן קצר. כעבור מספר ימים הם נפרדו עקב חזרתו למצפה רמון.
* **דריה** (תותי ניניו) – מתגוררת ב"בית של דוביק", נערת טומבוי אשר בעברה נפלה קורבן להטרדה מינית מצד הבוס של אביה, וכאשר התלוננה על כך בפני אביה הוא לא האמין לדבריה, ובעקבות כך עזבה את ביתה. אינה מסתדרת עם אוסי.
* **מוישי** (גיא סלניק) – נער המתגורר ב"בית של דוביק", שיצא בשאלה. אוהב לעשות חיקויים של רפי גינת. החביא סמים וסכין מתחת למיטתו ואיים על עומאר עם סכין, כשחשב שגנב ממנו את הגראס שלו. שונא ערבים.
* **עומאר** (סעיד דסוקי) – נער ערבי המתגורר ב"בית של דוביק", ושואף להיות דוגמן. חבר של נור.
* **יוני** (אביהוד תדהר) – נער הומוסקסואל המתגורר ב"בית של דוביק". אימו מגישה נגדו תלונה במשטרה על האשמה של הפצת שמועות בפייסבוק.
* **ורד** (נצנת מקונן) – נערה ממוצא אתיופי שמתגוררת ב"בית של דוביק" בשל רקע של אלימות מצד אביה. אמה מתגוררת במקלט לנשים מוכות. חברה של נער בשם גיל. היחידה מבין חבריה שלומדת בבית הספר.

### דמויות נוספות
***אדם** (ירון ברובינסקי) – חבר של שירלי. פועל בעמותה. לבסוף שירלי נפרדת ממנו.
* **גד "גדי"** (אברהם סלקטר) – מורה לצמחים. הופך להיות המורה הפרטי של ורד, שלומדת לבחינות.
***עופרי דגן** (יותם קושניר) – הבן של דוביק. מנצל כספית את אביו, נוהג לעשן סמים ולשתות אלכוהול. בעת ביקורו בבית אביו הוא פוגש את אוסי, ומתחיל לנהל איתה רומן. לאחר שלושה ימים, חוזר למצפה רמון ונפרד ממנה.
***ירין** (בן רביאן) – נער המגיע במהלך הסדרה להתגורר "בבית של דוביק", כאשר הסתבך וברח מהמשטרה בעקבות מעורבותו בתקרית אלימות ובהמשך עוזב.
***רונה** (ניב סולטן) – נערה. חברה של מוישי.
***מאור/אביתר** (ניב רז) – הבן זוג של אוסי כבן 40, לאחר שדוביק מגלה על הקשר של השניים גורם לפרידה שלו מאוסי.
***עדי** (יעל חוטומלנסקי) – אחות של יוני. מתאהבת בעומאר.

## קישורים חיצוניים

* שולחן לשישה באתר נענע 10

קטגוריה:סדרות טלוויזיה ישראליות
קטגוריה:סדרות ספין-אוף ישראליות
קטגוריה:סדרות דרמת נעורים ישראליות
קטגוריה:סדרות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנת 2013
קטגוריה:ערוץ עשר: תוכניות וסדרות
קטגוריה:סדרות דרמה ישראליות
קטגוריה:סדרות נעורים ישראליות
עמוס גלעד (אתלט)

**עמוס גלעד** (23 בינואר 1941 – 23 בדצמבר 2010) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל, בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר. ייצג את ישראל באולימפיאדה (טוקיו 1964).

## ביוגרפיה
גלעד נולד וגדל בקיבוץ גינוסר. עד גיל 18 התאמן לבד, אך לאחר שחיים ארנברג, מאמן הפועל ראשון לציון, הבחין בכישרונו, הוא החל להתאמן לפי אימונים ששלח לו במכתבים. אחת לשלושה ימים ובשבתות נסע לביתו והתאמן בראשון לציון. בצה"ל שרת כמדריך ספורט.

### אלוף ישראל
באליפות ישראל באתלטיקה לנוער שנערכה באצטדיון הפועל בראשון לציון ביוני 1959 זכה גלעד בשתי מדליות זהב בריצת 300 מטר, בשיא ישראלי חדש לנוער של 37.1 שניות, ובריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש לנוער נוסף של 2:01.6 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי באותה שנה, הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.5 שניות לפני הרי קנה (52.0 שניות) ואיתמר הכהן (53.0 שניות), ובמדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.3 דקות, אחרי יאיר פנטילט (2:01.1 דקות) ובנימין סדק (2:02.3 דקות). באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1961 הוא זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.5 דקות, לפני יאיר פנטילט (2:00.8 דקות) וחנוך שורץ (2:05.3 דקות), ושנה לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני, הוא הגן על תוארו זה בתוצאה של 2:00.6 דקות, לפני רפי וישניצר הצעיר בן ה-16 וחצי (2:01.7 דקות) וקלמן יוסטמן (2:02.5 דקות). חודשיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכה בספטמבר, הוא זכה במדליית כסף בשיא ישראלי חדש של 1:53.0 דקות, אחרי פיטר ברנדייס מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 1:52.3 דקות ולפני אלן קואן מאנגליה (1:53.3 דקות).

### שיאן ישראל
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בתחילת מאי 1963 בין נבחרת האתלטיקה של ישראל לבין נבחרת האתלטיקה של טורקיה, זכה גלעד במקום הראשון בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:51.6 דקות, שיפור לשיאו הישראלי הקודם (1:53.0 דקות). חודשיים וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקלגנפורט שבאוסטריה ב-17 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 48.1 שניות. שיא זה החזיק מעמד חודשיים ונשבר על ידי שלמה ניצני (47.9 שניות).

### אולימפיאדת טוקיו
בתחרות שנערכה בפריז שבצרפת ב-27 באוגוסט 1964 זכה גלעד במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא ישראלי חדש של 1:51.4 דקות. חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת טוקיו (1964) הוא השתתף בריצת 800 מטר, אך לאחר 600 מטר הפסיק את ריצתו בשל פגיעה בקרסול, שמאוחר יותר התבררה כקרע בגיד אכילס. כעבור חצי שנה הוא נותח ולאחר מכן פרש מספורט תחרותי.

## חייו האישיים
בתו, איריס גלעד, אף היא אלופת ישראל ואלופת המכביה בריצה בעבר.

גלעד נפטר בשנת 2010 ממחלת הסרטן שבה לקה.

## שיאים אישים
* ריצת 400 מטר: 48.1 שניות (1963) **שיא ישראלי בעבר**
* ריצת 800 מטר: 1:51.4 דקות (1964) **שיא ישראלי בעבר**

## קישורים חיצוניים

* אלופי ואלופות ישראל באתלטיקה באתר *gbrathletics* 
* עמוס גלעד, באתר איגוד האתלטיקה בישראל
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:רצים ישראלים למרחקים בינוניים
קטגוריה:אלופי ישראל בריצה
קטגוריה:אתלטים אולימפיים ישראלים
קטגוריה:משתתפים ישראלים באולימפיאדת טוקיו (1964)
קטגוריה:גינוסר: אישים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים שנפטרו מסרטן
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1941
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2010
ייבוש פרחים

[250px|ממוזער|שמאל|זר [ורדים מיובשים]]
ממוזער|תמונה מצמחים מיובשים: אווזי בר
**ייבוש פרחים** היא פעילות הנעשית כתחביב או באופן מסחרי, ובמסגרתה נלקחים פרחים טריים ועוברים תהליך של ייבוש, המאפשר שימור שלהם לאורך זמן, ושימוש בהם לאספנות וכן כקישוט לכרטיסי ברכה וספרים, ועיצוב בטכניקת הדקופאז'.

ייבוש פרחים ושימוש אמנותי בהם היה אופנתי במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית.

מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20 התקיימה בארץ ישראל ובמדינת ישראל תעשיית חפצי נוי משובצים פרחים מיובשים כמזכרות תיירותיות. לפני קום המדינה היו אלו בעיקר חוברות תמונות מנופי הארץ אשר עוצבו בצמחים מיובשים. מפעל "הצבי" בקיבוץ מעיין צבי ייצר חפצי נוי שונים משובצים פרחים מיובשים.

בשנות ה-70 נפוצה בישראל מלאכת יד בגני ילדים ובבתי הספר אשר עשתה שימוש בפרחים מיובשים, למשל ליצירת סימניות שקופות ותליונים המכילים פרחים מיובשים.

הדרך הנפוצה והוותיקה לייבוש פרח היא לשים אותו בין שני דפי נייר בתוך ספר עבה. לאחר כעשרה ימים הפרח מתייבש. דרך נוספת היא הנחת הפרח בקופס סגורה יחד עם סיליקה ג'ל - חומר סופח לחות המייבש את הפרח בלי לפגוע בצורתו. דרך שלישית היא ייבוש הפרח בתנור מיקרוגל.

## ראו גם
* עשבייה

## לקריאה נוספת
* עמי זהבי, "העושר היחידי של הארץ הקדושה הענייה", **[[עת־מול]]** 227, פברואר 2013

## קישורים חיצוניים

* ייבוש פרחים, באתר "פורטל פרחים"
* עמי זהבי, "לתיתו במעטפה ולשלוח לפֹה", **[[עת־מול]]** 215, פברואר 2011
* 

קטגוריה:תחביבים
קטגוריה:מלאכת יד
קטגוריה:פרחים בתרבות
פרחים
ויקטור פלווין

**ויקטור אולגוביץ' פלווין** (רוסית: **Ви́ктор Оле́гович Пеле́вин**, נולד ב-22 בנובמבר 1962 במוסקבה) הוא סופר רוסי מודרני. התפרסם ברוסיה ומחוצה לה ברומנים כמו דור ה-P, צ'פאייב והריק, אמון רע ואחרים. כתיבתו הפוסט-מודרנית משלבת בטקסט סאטירה, מדע בדיוני, תרבות הפופ, פילוסופיה ואזטוריקה.

## ביוגרפיה
ב-1979 פלווין סיים תיכון והתקבל ל"המכון האנרגיה של מוסקבה" (Московский энергетический институт) לפקולטת הנדסת חשמל וסיים תואר ב-1985. באותה שנה התקבל לעבודה כמהנדס חשמל בקתדרה לתחבורה חשמלית של המכון. פלווין שירת בחיל האוויר הסובייטי.

ב-1987 (לפי דיווחים אחרים ב-1985) נרשם ללימודי תואר שלישי באותו המכון. למד בו עד 1989 (לא סיים תזה). ב-1989 נרשם ל"מכון הספרות של גורקי" (Литературный институт имени А. М. Горького), אך לימודיו הופסקו ב-1991. לטענתו, הוא לא רכש שום דבר מלימודים אלו.

בין השנים 1989–1990 עבר ככתב במגזין "Face to Face". במקביל החל מ-1989 כתב למגזין "דת ומדע" (Наука и религия) כתבות בנושאי מיסטיקה של המזרח הרחוק, סיפרו הראשון ראה אור ב-1989 באותו המגזין.

ב-1992 פרסם פלווין אוסף סיפורים קצרים "פנס כחול" (Синий фонарь), אוסף זה זכה במספר פרסים רק כעבור זמן. באותה השנה ראה אור הרומן הראשון שלו, אמון רע (Омон Ра) וכעבור כשנה הרומן השני חיי החרקים (Жизнь насекомых).

ב-1996 פרסם רומן "זן בודהיסטי" בשם "צ'פאייב והריק" (Чапаев и Пустота, על שמו של וסילי איבנוביץ' צ'פאייב ועמיתו הבדיוני). רומן זה זכה לביקורת חיובית מאוד ומספר פרסים בינם International IMPAC Dublin Literary Award. ב-1999 פרסם את הרומן דור ה-P (Generation П) שמעביר ביקורת על תרבות הצריכה. רומן זה נמכר בלמעלה מ-3.5 מיליון עותקים בעולם וזכה במספר פרסים. ב-2004 פרסם אוסף נוסף בשם "הדיאלקטיקה של תקופת המעבר (משום מקום לשום מקום)" (בקיצור ДПП (NN)), שכללה נובלה "מספרים" (Числа) הדן בנומרולוגיה. גם אוסף זה זכה לתשומת לב רבה של המבקרים והקהל הרחב. ב-2006 פרסם רומן בשם Empire V המספר על ערפדים. רומן זה הודלף לרשת לפני פרסומו הרשמי. ב-2009 פרסם את הרומן "t" המספר על דמות דמיונית המבוססת באופן רופף מאוד על לב טולסטוי וב-2011 פרסם רומן עתידני דיסטופי S.N.U.F.F. ב-2013 פרסם רומן בשם בטמן אפולו (Бэтман Аполло), המהווה רומן המשך ל-Empire V. ב-2014 פרסם את הרומן ה-12 שלו, אהבה לשלושה צוקרברינים (Любовь к трём цукербринам). ב-2015 יצא הרומן "משגיח"(Смотритель), ב-2016 הרומן "פנסו של מפוסאיל, או מלחמה קיצונית בין צ'קיסטים לבונים חופשיים" (Лампа Мафусаила, или Крайняя битва чекистов с масонами), וב-2017 יצא iPhuck 10. ב-2018 יצא ספר נוסף בשם "נופים סודיים של הר פוג'י (רוסית: Тайные виды на гору Фудзи) ומשכו "אומנות מגע רך" (Искусство лёгких касаний) ראה אור ב-2019.

ב-2020 ספרו Empire V, עובד לסרט קולנוע באותו שם. ב-2021 הוצא את הספר Transhumanism Inc. וב-2022 את הספר KGBT+.

## ספרים שתורגמו לעברית
* דור ה-P
* אמון רע (כולל נובלה "חץ צהוב")

## קישורים חיצוניים

* 

* מכונת קריאה
* 
* 

קטגוריה:סופרים רוסים
קטגוריה:סופרי מדע בדיוני רוסים
קטגוריה:פוסטמודרניזם
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1962
קוואסקי נינג'ה ZX-12R

300px|ממוזער|שמאל|ה-ZX-12R באפור

**קוואסקי נינג'ה ZX-12R** הוא אופנוע ספורט שיוצר על ידי חברת קוואסקי בין השנים 2000 ל-2006. האופנוע התמודד על תואר האופנוע המהיר בעולם בייצור סדרתי, והיה בין הגורמים להחלטה על הגבלת המהירות של אופנועי ספורט ל-300 קמ"ש.

בעת הצגתו היה ה-ZX-12R אופנוע הדגל של קוואסקי ונועד להתמודד עם הסוזוקי GSX-1300R היאבוסה. לאופנוע מנוע בנפח 1,199 סמ"ק בעל 161.2 כ"ס.

השליטה והבלמים תואמים את כוח המנוע, דבר שהפך אותו לאופנוע נוח לנסיעה במהירויות נמוכות וקל לתפעול גם בפקקים, אך בעל תאוצה חזקה.

מהרגע שיצא לייצור ראשוני בשנת 2000, המהירות המרבית של האופנוע הוגבלה ל-300 קמ"ש. הדבר נבע מהסכם שהושג בין יצרניות האופנועים האירופאיות ליפניות על מנת לא לגרום לרשויות החוק, בעיקר באירופה, להגביל את המהירות המרבית של אופנועים.

ה-ZX-12R יוצר עד לשנת 2006, אז החליפו ה-ZX-14, שגם גרף ממנו את תואר האופנוע הסדרתי המהיר ביותר.

## נתונים טכניים

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:אופנועי ספורט
קטגוריה:כלי רכב שהושקו ב-2000
קומאנובו

שמאל|ממוזער|כיכר העיר|250px
**קומאנובו** () היא עיר בצפון מקדוניה הצפונית. העיר ממוקמת עשרה קילומטרים מהגבול עם סרביה וכ-40 קילומטרים ממזרח לבירה סקופיה.

## רקע
שם העיר לא משתנה בשפה הסרבית והבולגרית הוא אותו הדבר כמו במקדונית: "קומנובו (Куманово)". השם נובע מהמילה קומאן, שבט טורקי שפלש לאזור בתחילת המאה ה-12.

הנהרות "ליפקוב" ממערב ו"טבאנובצ'ה" מצפון, מתמזגים בשטח העיר לנהר "קומאנובו". באזור קומאנובו קיים האתר הארכאולוגי "קוקינו" המתנשא לגובה של 1,030 מטרים מעל פני הים ומשמש כתצפית על האזור כולו.

## כלכלה
העיר היא מרכז תעשיות עיבוד מתכת, טבק, חקלאות, ההנעלה וטקסטיל, משמשת כמרכז מסחר ותרבות לאוכלוסייה של כ-135,529 תושבים. החקלאות והמסחר התפתחו בעיקר במאה ה-19, אבל המראה המודרני של העיר נבנה לאחר מלחמת העולם השנייה. בעיר פועלת מכללת "יורו-קולג'".

## תחבורה
בעיר יש תחנת רכבת שהיא חלק מהקו "סקופיה-בלגרד". במהלך שנת 2013 ישודרג הקו בין קומאנובו לסופיה בבולגריה. מצפון לעיר פועל שדה תעופה בעל מסלול אחד. נמל התעופה הבינלאומי המשרת את העיר הוא נמל התעופה אלכסנדר הגדול.

## הקהילה היהודית
בקומאנובו התגוררה קהילה יהודית קטנה אשר ככל הנראה נוסדה במהלך המאה ה-19. ב-1910 פרץ מרד אלבני נגד השלטון העות'מאני של הטורקים הצעירים. באזור התחוללו קרבות כבדים ומשפחות יהודיות רבות איבדו את רכושן. 15 משפחות יהודיות עזבו את קומאנובו ועברו להתגורר בסקופיה, כאשר הן נתונות במצב כלכלי קשה. הקהילה היהודית בעיר לא שוקמה.

## ערים תאומות

## תרבות וספורט
בסוף חודש אוגוסט בכל שנה, מתקיים בעיר "פסטיבל ג'אז". כמו כן מתקיים בעיר פסטיבל "ימים של קומדיה" מדי שנה.

לעיר יש מועדוני ספורט בענפים הבאים: קומנובו 2009, קבוצת כדורסל בליגה הבכירה. מילאנו קומנובו, קבוצת כדורגל בליגה הבכירה. בנוסף קיימת קבוצת כדוריד בולטת בליגה הבכירה.


**תמונות מהעיר**

תמונה:Kumanovska nošnja.jpg|אישה בלבוש מסורתי בקומאנובו
תמונה:View of St. Nikola church in Kumanovo.JPG|כנסיית ניקולה הקדוש
תמונה:Megalithic Observatory Kokino.jpg|פסגת המצפה הארכאולוגי "קוקינו"
תמונה:Municipality of Kumanovo.jpg|בניין העירייה מבפנים ומבחוץ
תמונה:View of Kumanovo.jpg|מראה כללי של העיר
תמונה:Monument of Batko Gjorgjija in the Kumanovo Square.JPG|פסל של הדמות המקומית "בטקו גיורגיה"



## קישורים חיצוניים

* 
* אתר חדשות של העיר
* כתבה אודות פסטיבל הג'אז המקומי
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מקדוניה הצפונית: ערים
קומאנובו
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-11