מכתבי הנאצה של ליטלהמפטון

טקסט=Two women in their thirties, both with black hair. Gooding, on the right, holds her young daughter in her arms.|ממוזער| אדית סוואן (משמאל) ורוז גודינג (מימין)

**מכתבי הנאצה של ליטלהמפטון** היו סדרת מכתבים שנשלחו לתושבים רבים של ליטלהאמפטון, בדרום אנגליה, על פני תקופה של שלוש שנים בין 1920 ל-1923. המכתבים, שהכילו ניבולי פה והאשמות שווא, נכתבו על ידי אדית סוואן, כובסת בת שלושים; היא ניסתה להפליל בכתיבתם את שכנתה, רוז גודינג, אישה נשואה בת שלושים.

סוואן וגודינג היו פעם חברות, אבל לאחר שסוואן דיווחה דיווח כוזב לאגודה הלאומית למניעת אכזריות לילדים, והאשימה את גודינג בהתעללות באחד מילדי אחותה, המכתבים החלו להגיע. רבים מהם נחתמו כביכול על ידי גודינג. סוואן תבעה באופן פרטי את גודינג בגין הוצאת דיבה; בדצמבר 1920 נמצאה גודינג אשמה ונכלאה למשך שבועיים. עם שחרורה המכתבים התחילו שוב, וסוואן תבעה את גודינג שנית באופן פרטי. בפברואר 1921 שוב נמצאה גודינג אשמה ונכלאה למשך שנים עשר חודשים.

בזמן שגודינג הייתה בכלא, נמצאו שתי מחברות בליטלהמפטון. הן הכילו גסויות וכזבים נוספים ונכתבו באותו כתב יד כמו המכתבים. כתוצאה מכך, המקרה של גודינג הגיע לידיעתו של מנהל התביעה הציבורית, סר ארצ'יבלד בודקין, שחשב כי אירע עיוות דין. חקירה של הסקוטלנד יארד ניקתה את גודינג ממעורבות בשליחת המכתבים והיא שוחררה מהכלא. כשהמכתבים התחילו שוב, מוקד תשומת הלב של המשטרה עבר לסוואן והיא הושמה תחת מעקב. היא נראתה כשהיא שולחת מכתב לשון הרע והועמדה לדין בדצמבר 1921. למרות הראיות נגדה, השופט התערב בתשאול של התביעה והתיק קרס.

בתחילת 1922 המכתבים החלו להגיע שוב. באוקטובר כבר המשטרה ובלשי הדואר היו מעורבים, כשהם חושדים בסוואן. בלשי דואר תפסו את סוואן שולחת מכתב לשון הרע נוסף ביוני 1923. היא נעצרה, נמצאה אשמה ונכלאה לשנה.

בשנת 2023 יצא לאקרנים סרט בהשראת אירועים אלה, בשם מכתבים קטנים מרושעים, בכיכובן של אוליביה קולמן בתור סוואן וג'סי באקלי בתור גודינג. מקרה דומה של מכתבי לשון הרע שנשלחו במשך מספר שנים דווח ב-2024, בכפר שיפטונת'ורפ, מזרח יורקשייר; נצפו הקבלות לאירועים בליטהמפטון.

## רקע
טקסט=Map of Western Road, Littlehampton, showing the locations of 47 and 49; number 45 is set back, accessible through a small alleyway|ממוזער| מפה של ווסטרן רואד, המציגה את המיקומים של המספרים 45 ו-47
ליטלהמפטון, סאסקס (כיום ווסט סאסקס), הייתה עיירה של 11,000 איש בשנות ה-20 של המאה העשרים. היא נמצאת על החוף הדרומי של אנגליה בשפך נהר ארון; בעיירה נמל קטן שקיבל תעבורה ימית מצפון אירופה ושימש כנמל הבית של צי דייגים. העיירה הייתה גם אתר נופש משגשג על חוף הים. רוז וביל גודינג גרו בקוטג' שכור בווסטרן רואד 45, ליטלהמפטון. ביל היה מקנט ופגש את רוז כשעבד על דוברות על נהר אוז של סאסקס בין נמל ניוהייבן ולווס . לרוז הייתה ילדה, דורותי, ממערכת יחסים קודמת. בני הזוג נישאו בלווס ב-1913 כשרוז הייתה בת עשרים ושתיים וביל בן שלושים וארבע; הם עברו לליטלהמפטון ב-1916. בשנת 1920 כבר היה לבני הזוג בן, ויליאם. הם גרו בווסטרן רואד עם אחותה של רוז, רות ראסל וילדיה, גרטרוד, ויליאם ואלברט. אף על פי שילדיה של רות נולדו מחוץ לנישואים והיא מעולם לא נישאה, היא קראה לעצמה "גברת ראסל", והיא ורוז סיפרו לאנשים שבעלה מת במלחמה. ההיסטוריון כריסטופר היליארד מציין שבאותה תקופה, אמהות לא נשואות התייחסו לעצמן לעיתים קרובות כאלמנות.

היה ידוע כי רוז וביל נוהגים לריב, ומספר אנשים שהכירו אותה בליטהמפטון תיארו את רוז כחמת מזג. היה ידוע כי היא נוהגת לקלל, וכמה שכנים החשיבו אותה כטיפוס מוזר. שוטר במשטרת ליטלהאמפטון תיאר אותה כ"אישה אקסצנטרית למדי". ביל תואר על ידי בעלת בית אחת כ"אדם מפוכח, חרוץ, שרק פעם אחת השתכר". ביל האשים את רוז בכך שניהלה רומן עם גבר אחר בזמן שהיה בים. ביל הכה את רוז והשליך אותה מבית המשפחה. היא שהתה אצל שכנתה מספר ימים, והראתה לה את החבלות שגרם לה. בני הזוג התווכחו והיה, לדברי היליארד, "זמזום מתמשך של סכסוך" בין השניים.

משפחת סוואן היו ילידי ליטלהאמפטון והתגוררו בווסטרן רואד 47 במשך כמה שנים. אדית סוואן הייתה אחת משלושה עשר ילדיהם של אדוארד ומרי אן סוואן;  שני ההורים, אדית ושניים מאחיה, גרו בבית המשפחה. שני האחים, בני 39 ו-40, חלקו את אחד מחדרי השינה; אדית, בת 30, חלקה חדר עם הוריה, שניהם בשנות השבעים לחייהם. ב-1921 עבדה סוואן ככובסת; היא הייתה בעבר משרתת, אך פוטרה לאחר שהואשמה בגניבת בגדי ילדים. הנושא לא הועבר למשטרה. לפי ההיסטוריון המשפטי ג'יימס מורטון, אדית זכתה להערכה רבה בשכונה. היא הייתה מאורסת לברט בוקסאל, גבר מהורשאם הסמוכה; הוא היה מניח לבנים לפני שהצטרף לצבא, ובשנת 1921 שירת במסופוטמיה.

היחסים בין סוואן וגודינג היו לבביים כשבני הזוג גודינג עברו לגור ברחוב. ההיסטוריונית אמילי קוקיין מתארת את סוואן כמחפשת את קרבתה של גודינג בתחילה; סוואן כתבה עבור שכנתה מתכון לצ'אטני, מח עצם ודוגמת סריגה של גרביים. היא וגודינג היו מבקרות זו בביתה של זו ומשאילות זו לזו חפצי בית, כולל אמבט, בגדים וציוד בישול. היחסים הטובים בין השכנים נמשכו עד 4 באפריל 1920, יום ראשון של חג הפסחא.

## מהלך האירועים
### תחילת המכתבים, מאי עד יולי 1920
טקסט=refer to caption|ממוזער| (משמאל לימין) רוז גודינג, ביל גודינג, ואחותה, רות ראסל, 1921
במאי 1920 כתבה סוואן לאגודה הלאומית למניעת אכזריות לילדים (NSPCC), והאשימה את גודינג האשמה כוזבת בהתעללות באחד מילדיה של ראסל ביום ראשון של חג הפסחא. סוואן תיארה מאוחר יותר את האירוע למשטרת ליטלהאמפטון, שרשמה:[ביל גודינג] לקח ממנה את התינוק כי היא הכתה את התינוק של אחותה במקל. הוא אמר שהוא לא יאפשר לה להכות אותו במקל. היא האשימה את מר גודינג שהוא אבי התינוק האחרון של אחותה.מפקח של NSPCC חשב שהדו"ח של סוואן חשוד בגלל רמת הפירוט שהכיל, אבל ביקר בליטלהמפטון וראיין את משפחת גודינג, את סוואן ושכנים אחרים. אף אחד מהשכנים האחרים לא אישש את טענותיה של סוואן. בדחותו את ההאשמות, דיווח החוקר כי "מצא שהבית נקי ללא רבב והילדים במצב מושלם מכל הבחינות".

זמן קצר לאחר הביקור החלו להגיע מכתבים אל משפחת סוואן ואל מיודעיהם. אלה כללו את לקוחות הכביסה של סוואן, הקצב, מוכר הדגים, מנהל החנות הכללית והמחלבה. במכתבים נטען כי סוואן פרוצה ובני משפחתה שיכורים. רבים מהמכתבים נחתמו ,"RG", "בברכה מגברת גודינג" ו"גברת RE גודינג". גם לבוקסאל במסופוטמיה נשלח מכתב, בו נאמר כי השוטר ראסל, שגר בווסטרן רואד 49, "נעלם עם מיס סוואן שהייתה בהריון ממנו". בוקסאל השיב לסוואן וביטל את האירוסין. יש מחלוקת לגבי התוצאה הסופית של מערכת היחסים: היליארד ציין שהם התארסו שוב לאחר מספר חודשים, בעוד שקוקיין טענה שהקשר הגיע לסיומו.

המכתבים נמסרו במגוון דרכים. חלקם נשלחו בדואר בדרך הרגילה, אחרים נמסרו ידנית וחלקם נשלחו ללא בול דואר, כך שהנמענים נאלצו לשלם עבור משלוח ההודעות, שזה עלות המכתב בתוספת קנס מהדואר המלכותי. חלק מהמכתבים היו בצורת מכתב, בעוד שאחרים נכתבו על גבי גלויות, כך שההודעה יכולה להיקרא על ידי מספר אנשים לפני שהגיעה לנמען. גלויה נשלחה למנהל מלון החוף, בו עבד ארנסט, אחיה של סוואן. ההודעה האשימה את ארנסט בגניבה מהמלון. היליארד מציין כי המסר ודאי נקרא על ידי כמה עובדים אחרים במלון לפני שהגיע למנהל. המנהל לא האמין למסר. 
[טקסט=Cartoon postcard showing a woman in a bathing suit and the words "Some of the birds down here are going about half plucked"|ממוזער| גלויה עם איור מאת [ויליאם סטוקר שו, שנשלחה לביל גודינג באוגוסט 1920]]
המכתבים המשיכו להגיע, בין היתר לביל גודינג, שקיבל שתי הודעות במקום עבודתו. אחד אמר שגודינג נפגש עם גברים אחרים בביתו של מעסיק קודם. בשני היה כתוב "שאל את אשתך עם מי הייתה ביום שלישי אחר הצהריים בקומון"; היא הייתה חתומה "  " גלויה מחוף הים, המציגה אישה בבגד ים, ואשר מוענה לביל, נשלחה לבית המשפחה; היה כתוב עליה "מאהובתך היקרה פיליס". בני הזוג גודינג לקחו את ההשמצות ואת השפעתן על המוניטין של רוז ברצינות, וביל הלך לרבים מאלה שקיבלו מכתבים והצהיר על חפותה.

### המשפט הראשון, יולי עד דצמבר 1920
ב-5 ביולי 1920 פנו סוואן ואמה אל שופטי השלום, אשר יעצו לה לבקש עצה מעורך דין. היא ביקרה את ארתור שלי, עורך דין מקומי, באותו יום. שלי כתב לגודינג כדי להודיע לה על מעורבותו, ואז החל בחקירתו. המכתבים המשיכו, וגם שלי החל לקבל אותם. גודינג זומנה לשימוע של המשטרה בבית המשפט. השימוע התקיים בספטמבר 1920. סוואן הביאה עד שנשבע שראה את דורותי גודינג שולחת מכתב הממוען לסוואן. סוואן טענה שראתה את גודינג מפילה מכתב אחד, שאותו אספה סוואן ומסרה לעורך הדין שלה. נקבע לגודינג משפט, ונקבעה לה ערבות של 50 פאונד,  אך בני הזוג גודינג לא יכלו לגייס את הכסף, והיא נשלחה לכלא בפורטסמות' למשך שנים עשר שבועות לפני משפטה.

המקרה של גודינג נדון בבית המשפט התקופתי של לווס בדצמבר 1920, עם אלכסנדר רוש כשופט. התביעה לא סיפקה ניתוח כתב יד כדי לחבר את המכתבים לגודינג, דבר שרוש מתח עליהם ביקורת. למרות הצהרותיה העיקשות של גודינג על חפותה, חבר המושבעים מצא אותה אשמה והיא נידונה לארבעה עשר ימי מאסר בפורטסמות'. בנוסף נקבע שעליה לשמור על השלום במשך שנתיים, או שתאבד ערבות של 20 פאונד שנאלצה להפקיד. {{ביאור|}}

### מכתבים נוספים ותביעה שנייה בבית המשפט, ינואר עד אפריל 1921
לא התקבלו מכתבי לשון הרע בזמן שגודינג הייתה בכלא, אבל שבועיים לאחר ששוחררה, הם החלו שוב. בתחילת ינואר 1921 פנתה סוואן למשטרה והתלוננה על חידוש המכתבים. המשטרה התקשרה לאדוארד וואנופ, עורך הדין של גודינג, שפגש את ביל גודינג והודיע לו על המכתבים החדשים; שני הגברים הסכימו לשלוח את רוז להתארח אצל אמה בלווס. רוז עזבה את ליטלהאמפטון באותו יום. במשך שבועיים ביל, הילדים וראסל העמידו פנים שרוז נמצאת בבית כדי לנסות להערים על הסוואנים. המשפחה הייתה קוראת לרוז, הילדים היו נפרדים ממנה ביוצאם לבית הספר, ולשליחים נאמר שהיא בקומה העליונה עם כאב ראש. כדי לבסס הוכחה שהיא בלווס, רוז קיבלה הוראה לכתוב הביתה באופן קבוע כדי שיהיה להם אוסף של מכתבים עם חותמות דואר של לווס כדי להוכיח היכן היא נמצאת.

ב-12 בפברואר 1921 סוואן טענה כי קיבלה שני מכתבים, האחד ממוען ל"ראסל הזקן הארור המציק", השני ל"זונה הזקנה הארורה מיס סוואן". היא נתנה את הראשון לשוטר ראסל ולקחה את השני לעורך הדין שלה. שלושה ימים לאחר מכן נעצרה גודינג והובאה לבית המשפט התקופתי של מרץ בליווס; ערבות לא ניתנה. השופט בתיק היה הוראס אבורי. כאשר חבר המושבעים פרש לשקול פסק דין, הם חזרו לאחר שמונה דקות כדי לבקש דוגמה מכתב ידה של גודינג; אבורי אמר שהם לא יוכלו לקבל כזו בשלב זה של התיק. לאחר דיון נוסף, חבר המושבעים סיפק פסק דין של אשמה במה שקוקיין מתארת כ"ראיות נסיבתיות חלשות". גודינג נידונה לשנים עשר חודשי מאסר עם עבודת פרך. מנהל התביעה הציבורית, סר ארצ'יבלד בודקין אמר מאוחר יותר שלדעתו החלטתו של אבורי לסרב לבקשה בנוגע לכתב יד היא "מדהימה", בהתחשב בכך שזה היה "תיק שמתחילתו ועד סופו היה מקרה של כתב יד".

באפריל גודינג ניסתה לערער על פסק הדין, אך הבקשה נדחתה מאחר שלא היו ראיות חדשות. ביל גודינג כתב מספר פעמים לשר הפנים וביקש לפתוח מחדש את התיק ורוז מחתה בפני מושל הכלא שהיא חפה מפשע. ניסיונותיהם לא השיגו התקדמות - לא בהשגת שחרורה או במשפט נוסף.

### מעורבות הסקוטלנד יארד, אפריל 1921 עד יולי 1921
טקסט=Three head shots of policemen in uniform|ממוזער| (''משמאל לימין'') השוטרים האצ'ינסון ומיי והמפקח תומאס, ממשטרת ליטלהאמפטון
באפריל 1921 נמצאה מחברת המכילה מילים גסות בסלבורן רואד, המקביל לווסטרן רואד. המחברת נשלחה בעילום שם למפקח תומאס ממשטרת ליטלהאמפטון. כתב היד היה זהה לזה של המכתבים. באותו שבוע נמצאה מחברת בית ספר אדומה בליטהמפטון; היא הכילה את שמה של בתה בת האחת-עשרה של גודינג בכמה מקומות, והיו בה, לפי תיאורו של בודקין, "ביטויים מטונפים בקשר למיס סוואן ובאותו כתב יד כמו ספר ההשמצות הקרוע". תומאס שלח את שתי המחברות לבודקין, שהגיע למסקנה שהואיל וגודינג בכלא, לא סביר שהיא אחראית לשתי המחברות. הוא שקל את האפשרות שגודינג "ארגנה כך שכאשר נכלאה בפעם האחרונה, הספר הקרוע והספר האדום יתגלו כך שיולידו את התובנה שמישהו אחר היה אחראי למעשים ולא היא עצמה".  כדי לוודא שזה לא המקרה, נשאל מושל כלא פורטסמות' אם גודינג יכולה היה להבריח את הספרים מהכלא; התשובה הייתה לא, והמושל הוסיף הערה שהוא לא חושב שהיא אשמה.

בודקין העביר את התיק של גודינג לעורך הדין של משרד הפנים, סר ארנלי בלקוול, שציין "יש לי מעט מאוד ספק שהאישה הזו הורשעה פעמיים באופן שגוי".  התכתבות בין ניצב פיל ממשטרת ווסט סאסקס לבין א"ס ויליאמס, השוטר הראשי של ווסט סאסקס, הראתה שמשטרת סאסקס עדיין רואה בגודינג את האשמה; בפרט, הם לא הסכימו לשקול שום הצעה שסוואן יכולה להיות אשמה. ביוני 1921 פיל דיווח לוויליאמס כדלקמן:עשיתי בירורים לגבי דמותה של מיס סוואן וגיליתי שיש לה אופי טוב מאוד, היא אישה שעובדת קשה מאד, וממה שהתרשמתי ממנה אני לא חושב שהיא תכתוב דברים כאלה על עצמה ותשלח אותם דרך הפוסט בגלויות שכל אחד יראה, גברת גודינג ואחותה... שתיהן ילדו ילדים לא חוקיים.בודקין, שנזקק לחוקר נטול פניות בעניין, ביקש סיוע ממחלקת החקירות הפליליות של הסקוטלנד יארד, שסיפק את המפקח ג'ורג' ניקולס.  ניקולס ראיין עשרים ותשעה אנשים הקשורים למקרה, ושוחח עם רבים אחרים. הוא נסע לוורת'ינג - לשם עבר השוטר לשעבר ראסל לאחר פרישתו. הוא גם נסע ללווס, כדי לבדוק האם גודינג שהתה שם בינואר 1921; הוא ווידא כי היא שהתה שם שבועיים רצופים. מאוחר יותר אמר ניקולס על סוואן שהיא "לא רק אישה מוזרה במראה ובהתנהגות, אלא נראה שיש לה זיכרון יוצא דופן - במיוחד עבור ביטויים מטונפים - כי נראה שהיא זוכרת את המכתבים הללו בעל פה והיא מסוגלת לדקלם אותם ללא כל היסוס".

כשסיים את חקירתו, היו לניקולס שלושה חשודים עיקריים: סוואן, אביה ורות ראסל. הוא השיג דוגמאות כתב יד מכולם והשיג את טפסי הרישום הלאומי שלהם (טפסים שאזרחים בריטים היו מחויבים למלא במהלך מלחמת העולם הראשונה). ניקולס גם חיפש בבתי משפחות סוואן וגודינג, ומצא בבית סוואן כמה גיליונות של נייר סופג. אחד מהם הכיל את המילה "מקומי" באותו כתב יד כמו ההשמצות; כשניקולס שאל את סוואן על כך, היא אמרה שגודינג וראסל שאלו ממנה נייר סופג. ביל גודינג וראסל הכחישו שניהם שאי פעם שאלו נייר סופג ממנה. ניקולס השווה את הנייר עם כמה מהדוגמאות של ההשמצות, ומצא חלק תואם של כתובת במכתב מ-1 בינואר 1921; זה היה שישה חודשים לאחר שסוואן השאילה איזה שהוא נייר לגודינג. ניקולס דיווח בחזרה לבודקין שכתב ידו או האיות של גודינג לא היו דומים לאלה שבמכתבי ההשמצה; הוא לא הציע האשים את סוואן.

ביולי 1921 נדון ערעור בפני בית המשפט לערעורים פליליים ; טראוורס האמפריז היה עורך הדין שייצג את גודינג. הוא אמר לבית המשפט כי הוא מופיע לאחר שהונחה אישית על ידי התובע הכללי וכי הערעור קיבל את אישורו של שר הפנים; בית המשפט ביטל את שתי הרשעותיה של גודינג מבלי לשמוע אף אחת מהראיות. גודינג קיבלה פיצוי של 250 פאונד. 

### מכתבים נוספים וההתמקדות בסוואן, יולי 1921 עד דצמבר 1921

[טקסט=Two women in their thirties, both with black h שתי נשים בכובעים ומעילים|ממוזער| סוואן (מימין) ואמה הקשישה (משמאל), לבושות מעילים וכובעים, ב 28 באוקטובר 1921, ליד בית המשפט, בתצלום מתוך ה[דיילי מירור]]

[טקסט=Two women in their thirties, both with black hair. אישה בכובע משטרה עם מצחיה|ממוזער| השוטרת גלדיס מוס ב 28 באוקטובר 1921, ליד בית המשפט, בתצלום מתוך ה[דיילי מירור]]

לאחר שהשוטר ראסל פרש ועבר לוורת'ינג, קוטג' המשטרה שלו הושכר לוויולט ולשוטר ג'ורג' מיי; ויולט ואדית התיידדו. בספטמבר החלו בני הזוג מיי לקבל מכתבי נאצה. אחת מהן הופנתה "לזונה הזקנה המזדיינת מאי ווסטרן רואד 49, מקומי" ובהודעה נכתב "את והשחנה [כך במקור] הזונה המזדיינת שלך יכולות להריץ כמה דחקות שאתן רוצות אבל אלוהים יעניש אתכן שועלות תחת כפריות זונות מושתנות." באחר נכתב "יא זונות מזדיינות ארורות כפריות מושתנות לכו תזיינו את הכוס שלכן. זה הביוב שלכן שמסריח לא ארגז הדגים שלנו. יו מזדיינות מלוכלכות דפוקות. את גרועה כמו השחנה הזונה שלך."  סוואן אמרה לוויולט שגודינג אחראית, אבל ויולט פקפקה בכך; היא העבירה את הפתקים לבעלה. משטרת ליטלהאמפטון הקצתה את השוטרת גלדיס מוס לחקור את הנושא.

ב-27 בספטמבר מוס ביצעה מעקב מסככה כשראתה את סוואן מפילה מכתב לחצר המשותפת למשפחות סוואן, מיי וגודינג. ויולט השיגה את הפתק, שנראה כאילו נכתב לכאורה על ידי גודינג; הוא הכיל גסויות והאשמות לגבי סוואן ואחד מאחיה. מוס התעמתה בנוגע למכתב עם סוואן, שהכחישה שהוא שלה. מוס הלכה לתחנת המשטרה. עשר דקות לאחר מכן הגיעה סוואן ושינתה את הסיפור שלה, ואמרה שהיא הרימה אותו, ראתה את הכיתוב וזרקה אותו שוב. מוס זכרה שבזמן שחיכתה שהמפקח יחזור, סוואן "הזיזה את פיה כאילו היא מדברת לעצמה כל הזמן". כשהמפקח הגיע, סוואן שינתה שוב את סיפורה ואמרה שראתה את הנייר, אבל לא ידעה שיש עליו משהו כתוב. המשטרה לא נקטה פעולה באותו זמן.

במהלך הלילות בשבועות שלאחר מכן, בני הזוג מיי מצאו כי הפחים שלהם נהפכו וחלקת הגן שלה הושחתה. מוס המשיכה במעקב שלה, אך לא צוינו אירועים חדשים במהלך השבועיים הבאים. ב-8 באוקטובר נסעו מוס, תומאס וויליאמס ללונדון לפגישה עם ניקולס ובודקין. לאחר מכן נסע ניקולס לליטלהמפטון וראיין כמה אנשים הקשורים למקרה, כולל בני הזוג מיי ומוס. הדיווח של ניקולס לבודקין הוביל לכך שסוואן הואשמה ב-21 באוקטובר בהוצאת דיבה מגונה על "כתיבה ופרסום שלא כדין של עלילה שקרית, שערורייתית ומשמיצה של מישהי בשם ויולט מיי" 

השימוע של סוואן התרחש ב-27 באוקטובר בבית העירייה של ארונדל ; נקבע לה משפט בבית המשפט התקופתי של לווס ב-8 בדצמבר 1921 עם סר קלמנט ביילהאצ'ה כשופט; האמפריז היה עורך הדין התובע.  חלק מההגנה של סוואן היה שלמוס הייתה רק ראות מוגבלת של האזור ממקום המחבוא שלה, וייתכן שצד שלישי יכול היה לזרוק את הנייר לחצר. בחקירת ההגנה נאמר כי סוואן מעולם לא נודעה בכך שניבלה את פיה. השופט קטע את האמפריז במהלך התשאול כדי לשאול אם בכוונתו להמשיך, ואמר "אם הייתי בחבר המושבעים, הייתי צריך לסרב להרשיע". בהינתן הכוונה כזו מצד השופט, האמפריז לא המשיך והתיק קרס. היליארד מציין שלמרות כל הראיות נגדה, ביילהאצ'ה בוודאי השתכנע לזכות את סוואן מכיוון שנראה היה שהיא לא מסוגלת לבצע פשע כזה.

### תיק המשפט השני של סוואן, ינואר 1922 עד דצמבר 1923
טקסט=Refer to caption|ממוזער| גודינג ביולי 1923
אף על פי שהייתה הפסקה במכתבי הנאצה שנשלחו בליטהמפטון, הם החלו מחדש בתחילת 1922. עד אוקטובר 1922 התקבל מספר רב של מכתבים כאלה; הנמענים כללו רבים מאלה שהייתה להם נגיעה לתיקים בבית המשפט, כולל שופט, פקידי בית המשפט, שוטרים ומי שסיפקו ערבות עבור סוואן וגודינג. הפתקים הופנו גם לתושבים אחרים של ליטלהאמפטון. אחת הנמענות, קרוליין ג'ונסון, הואשמה בהיותה זונה. ג'ונסון תקפה את גודינג, משכה בשערה והכתה אותה בפניה, והפילה אותה מחוסרת הכרה לרצפה. ב-17 באוקטובר היא נקנסה ב-1 ליש"ט בגין התקיפה, סכום שהיליארד מתאר כצנוע, אף על פי שהיה כפול מהסכום בו נקנסה אישה אחרת בגין עבירה דומה באותו יום.  פרדריק פיל, המפקח לשעבר, אך אז כבר סגן השוטר הראשי של ווסט סאסקס, נכח בתיק וביל גודינג שמע אותו אומר שהוא עדיין מאמין שרוז אחראית למכתבים.

עד אמצע 1923 החליטו המשטרה ומשרד הדואר הכללי (GPO) לפעול.  בלשי הדואר פיתחו אסטרטגיה כדי ללכוד את סוואן. הם סימנו בולים בדיו בלתי נראה, שאותם סיפקו לסניף המשנה המקומי; הבעלים קיבלו הוראה למכור אותם רק לסוואן, מה שהם עשו ב-23 ביוני. תיבת דואר שנחשבה בשימוש על ידי סוואן נשמרה תחת מעקב וצוות משרד הדואר קיבל הוראה לחפש כל דואר שסוואן שולחת בתיבה הפנימית. לבלשי הדואר היה מה שהיליארד מתאר כ"מראת פריסקופ" שאפשרה למשתמש להציץ לתוך תיבות דואר כדי להסתכל על כל המכתבים שנשלחו; הם יכלו גם לצפות בכניסה לסניף הדואר כשהם נשארים מחוץ לטווח הראייה. ב-24 ביוני נראתה סוואן שולחת שני מכתבים בתיבת הדואר הפנימית. מנהל הדואר תפס את המכתבים כשהם נשלחו ומסר אותם לבלש. בעוד אחד היה לאחותה של סוואן, השני הופנה למפקח המקומי על התברואה המקומי; הוכח שהוא מכיל מילים מגונות. בלש דואר שני הלך לביתה של סוואן והחזיר אותה לסניף הדואר. סוואן הוזהרה ותוכן המכתב והחותמת המסומנת הוצגו בפניה; היא ענתה "אין לי הסבר להציע מלבד זה שאני לא אשמה בכתיבה או שליחה של מכתבים למפקח התברואה".  ב-4 ביולי 1923 הלכו פיל ותומס לביתה של סוואן והאשימו אותה לפי סעיף 63 לחוק הדואר ב"ניסיון לשלוח חבילת דואר שהכילה מילים בעלות אופי מגונה, מגונה ופוגעני במיוחד".
טקסט=Swan being escorted from court, overseen by a police officer|ממוזער| סוואן (''משמאל'') עוזבת את בית המשפט ביולי 1923; אביה של סוואן מוצג בעיגול
השימוע של סוואן נערך בבית העירייה של ארונדל ב-11 ביולי 1923. סוואן בחרה ללהגן על עצמה; נקבע לה משפט. הערבות נקבעה כ-25 ליש"ט ושתי ערובות בסך 25 ליש"ט. מאחר שאלו לא שולמו, הוחזקה סוואן במעצר עד למשפט. התיק של סוואן נפתח בבית המשפט התקופתי של לווס ב-18 ביולי. האמפריז הופיע שוב לתביעה ואבורי שוב היה השופט. סוואן נשבעה לחפותה לאורך כל המשפט, למרות הראיות נגדה. סיכום שלושים הדקות של אבורי היה לטובת של סוואן, הוא ציין שהיא אישה נקייה וישרה, אך חבר המושבעים מצא אותה אשמה. היא נידונה לשנים עשר חודשי מאסר. בזיכרונותיו מ-1946, האמפריס תיאר את סוואן בתור...העדה המושלמת. נקיה ומסודרת במראה, מנומסת ומכבדת בתשובתה, עם המדקרות המדויקות של אותה תחושה המצופה מאדם שיודע שהוא קורבן הנסיבות... היא כבשה לחלוטין שלושה חברי מושבעים ושני שופטים.עד מהרה ערערה סוואן, והערעור נערך ב-13 באוגוסט 1923 בבית המשפט לערעורים פליליים בלונדון. הנושא נשקל על ידי לורד היוארט, הלורד צ'יף השופט; סר ארתור סלטר וסר ריגבי סוויפט. הם דחו את הערעור. בדצמבר 1923 סוואן עתרה למשרד הפנים הן להפחתת העונש והן לשחרורה בטענה שהיא חפה מפשע. ארבעה ימים לאחר מכן הגיב משרד הפנים ואמר שלא תינקט כל פעולה וסוואן ריצתה את מלוא עונשה.

היליארד מציין כי העניין הקטן של מכתבים מעליבים שנשלחים בליטלהמפטון הביא לארבעה משפטים ושני ערעורים, וכלל את מנהל התביעה הציבורית והלורד צ'יף השופט. זה, טוען היליארד, היה בגלל ההנחות שנעשו על בסיס הערכים החברתיים של רבים מהפקידים המעורבים. ערכים אלה הצילו את סוואן מהרשעה, למרות עדות ראייה ממוס. היליארד סבור כי "אדית סוואן גילמה את הקורבן המכובד והמכבד של הנסיבות; ה'חספוס' של רוז גודינג, הילדה הבלתי חוקית שלה והמשפחה הלא אורתודוקסית שלה הרשו לאנשים לחשוב שהיא מסוגלת לכתוב את המכתבים הפוגעניים".

## תוצאות ומורשת
טקסט=Gooding with her arms on the shoulders of her two children|ממוזער| גודינג וילדיה, 1923
לדברי קוקיין, רוז השתנתה לאחר החוויה הקשה שעברה. היא סבלה מנדודי שינה ו"לא הצליחה להרים את חוט חייה". גם לאחר הרשעתה של סוואן, גודינג המשיכה להיתקל בעוינות והודחה לשוליים על ידי הקהילה. בני הזוג גודינג עברו מווסטרן רואד למרכז ליטלהאמפטון, שם מת ביל מת ב-1947, בן שישים ושמונה. רוז חיה עד דצמבר 1968, אז מתה בביתה של בתה באיסט דין, כפר ליד איסטבורן, איסט סאסקס. סוואן מתה בבית מגורים בניהול המועצה - בית עבודה לשעבר - במרץ 1959, בגיל שישים ושמונה.  

באוגוסט 1975, רבים מהבתים בווסטרן רואד, כולל המספרים 45, 47 ו-49, הוגדרו בניינים רשומים בדרגה II, וקיבלו הגנה מפני הריסה בלתי מורשית או שינוי אחר.

הסרט מכתבים קטנים מרושעים יצא לאקרנים ב-2023. בסרט, המבוסס על האירועים בליטלהאמפטון, מככבות אוליביה קולמן בתור סוואן וג'סי באקלי בתור גודינג. בשנת 2024 דווח על מקרה דומה של מכתבים פוגעניים או מגונים שנשלחו בעילום שם חוו חלק מתושבי שיפטונטורפ, מזרח יורקשייר; נרשמו הקבלות לאירועים בליטלהמפטון. ב-שיפטונטורפ, המכתבים נשלחו על פני תקופה של שנתיים.

## לקריאה נוספת
;ספרים

* 
* 
* 
* 
* 
* 

;כתבות

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 


## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 


## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:מכתבים
קטגוריה:לשון הרע