אווה אילוז

**אווה אִילוּז** (נולדה ב-30 באפריל 1961) היא סוציולוגית צרפתית-ישראלית. נשיאת בצלאל בשנים 2013–2014, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה שבאוניברסיטה העברית ומופקדת על הקתדרה לסוציולוגיה על שם רוז אייזק. כלת פרס א.מ.ת בסוציולוגיה לשנת 2018.

## ביוגרפיה
אילוז נולדה בפאס שבמרוקו והיגרה עם משפחתה לצרפת בהיותה בת עשר. היא דוברת מרוקאית, צרפתית, אנגלית ועברית, ולמדה יוונית עתיקה ולטינית במשך שנים רבות בתקופת בית הספר.

היא סיימה תואר ראשון בסוציולוגיה, תקשורת וספרות בפריז, תואר שני בספרות צרפתית בפריז, ותואר בתקשורת באוניברסיטה העברית. בשנת 1991 קיבלה דוקטורט בתקשורת ולימודי תרבות מבית הספר לתקשורת של אננברג באוניברסיטת פנסילבניה. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית לארי גרוס, עסקה באהבה רומנטית ותרבות ההמונים של המאה ה-20 בארצות הברית. היא שימשה כמורה מן החוץ באוניברסיטת ניו יורק ולאחר מכן, בשנים 1991–1999, עסקה כמרצה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2000 הצטרפה לאוניברסיטה העברית ומונתה למרצה בכירה, ובשנת 2005 התמנתה לפרופסור מן המניין. היא אחת המייסדים והמנהלים של התוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית. ב-2006 הצטרפה למרכז לחקר הרציונליות. היא עמיתת מחקר במרכז סכוליון באוניברסיטה העברית. באוגוסט 2012 נבחרה אילוז לכהן כנשיאת בצלאל ובאוקטובר החלה את כהונתה. בשנת 2015 פרשה מתפקידה זה.

אילוז שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטאות נורת'ווסטרן ופרינסטון, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז (EHESS) ובמכון למחקר מתקדם בברלין (2008 - 2009), בשנת 9–2018 שהתה כחוקרת אורחת במכון למחקר מתקדם בפרינסטון. היא שימשה חברת מערכת של כתב העת "סוציולוגיה ישראלית", יושבת בוועד המייעץ של כתב העת Journal of Consumer Culture Sociological Theory, Society. משתתפת בצוות העורכים של האנציקלופדיה הבינלאומית לסוציולוגיה של בלאקוול שבאוקספורד. חברה בוועד המייעץ של פורום איינשטיין בברלין ובוועדה לבחירת הספר הטוב ביותר של האגודה הסוציולוגית האמריקנית.

בפברואר 2013 זכתה במענק מחקר בסך 250,000 יורו מקרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית.

## הוקרה
* נבחרה על ידי העיתון הגרמני "די צייט" כאחת מתריסר ההוגים שיעצבו את "עולם המחר".
* בשנת 2018 זכתה בעיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
* בשנת 2018 הוענק לה פרס א.מ.ת בסוציולוגיה.
* בשנת 2025 קבעה ועדת פרס ישראל שיש להעניק לאילוז את פרס ישראל לסוציולוגיה, אך שר החינוך יואב קיש הודיע שלא יעניק לה את הפרס, משום שב-2021 נמנתה עם חותמים על פנייה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג, שקראה שלא לסמוך על הרשויות הישראליות בחקירת האירועים ביהודה ושומרון, ולחקור זאת בעצמו. במאמר שכתבה בעקבות שלילת הפרס מתחה ביקורת על ממשלת ישראל, ובין השאר כתבה: "אנחנו יודעים שמנהיגים הם לא ראויים כשהם מעדיפים להרתיע במקום לשכנע, כשהם מנסים להחליף עקרונות מוסר באותות כבוד, כשהם מזלזלים בעצמאות המדע, כשהם משגשגים מאיבה, משנאה, ממחלוקות, ואי סדר. כשהם מעדיפים כוח על פני חוכמה." בנוסף אמרה "המקרה האישי שלי לא חשוב. מה שחשוב הוא שאנחנו עדים לקריסת שלטון החוק. משטרים אפלים תמיד מתחילים בחיסול שתי זירות: מערכת המשפט ואקדמיה. רק מחאה מאוד משמעותית תעצור את הקריסה".
* באפריל 2025 הודיעה האוניברסיטה העברית כי תעניק לאילוז פרס מפעל חיים, במקום פרס ישראל שהייתה אמורה לקבל, והפרס הוענק לה בינואר 2026.

## פועלה
עד לשנת 2013 כתבה אילוז 80 מאמרים ופרקים בספרים, ו-8 ספרים שתורגמו ל-15 שפות ובהן ספרדית, צרפתית, פולנית, טורקית ועוד. המחקר שפיתחה מאז עבודת הדוקטורט שלה מתמקד בפנייה אל המימד החסר ומנסה להבין מספר אספקטים של הצטלבות רגשות ותקשורת תרבותית:
: א. מה היה התפקיד של תקשורת ההמונים (סרטים, ספרים לעזרה עצמית, עיתוני נשים, פרסומות, טלוויזיה) בקביעה ובהגדרת אוצר המילים, המטפורות והמודלים הסיבתיים שבאמצעותם אנו תופסים, חושבים ומנהלים את חיי הרגש.
: ב. האם תקשורת ההמונים במאה ה-20 הייתה טרודה באופן בלתי פוסק בהצגת רגשות ובגיוס הצופה/הקורא דרך מנגנונים של תשלובת רגשות, האם אלו תרמו להבדל בחיי הרגש שלנו ואם כן, מהו טבעו של אותו הבדל?
: ג. באיזה אופן תרבות הרגש המיוצרת ומובנית בידי התקשורת התרבותית, קשורה לארגונים כלכליים של הקפיטליזם המאוחר?
אלו הן, באופן נרחב, השאלות הכלליות העולות מעבודתה. משום ששאלות אלה רחבות בהיקפן, שיטות המחקר שלה לוקטו ממקורות שונים והן "נעות בטווח שמהתבוננות היסטורית ועד תצפית משתתפת, מראיונות עומק ועד ניתוח סמיוטי של טקסטים". זאת על מנת למפות את ההצטלבות המורכבת של טכנולוגיות תרבותיות, רגשות וארגונים כלכליים.
באמצעות עבודה על התפר שבין לימודי תקשורת, הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה של הרגשות, הסוציולוגיה של הקפיטליזם והסוציולוגיה של התרבות, עבודתה בוחנת את הדרכים בהן תקשורת פופולרית, מערכות ידע, כלכלה ורגשות נפגשים ובאופן הדדי מזינים זה את זה.

### האוטופיה הרומנטית: בין אהבה לצרכנות
ספרה הראשון של אילוז ראה אור לראשונה בשנת 1997 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ותורגם ויצא לאור בעברית בהוצאת זמורה ביתן ואוניברסיטת חיפה בשנת 2002. הספר זכה בפרס ציון הכבוד לתרומה בולטת מטעם התאחדות הסוציולוגים האמריקאים לשנת 2000.

בספר טוענת אילוז כי אהבה רומנטית היא אחד הנושאים המתאימים ביותר לבחינת המורכבות התאורטית ולבחינה אמפירית של נקודות ההשקה המבלבלות בין רגשות, תרבות וארגונים כלכליים, מפני שבניגוד לרגשות אחרים, האהבה הרומנטית השתנתה עם התפתחות הקפיטליזם. בספרה אילוז חקרה היסטורית וסוציולוגית את הדרכים בהן כלכלה, ארגונים חברתיים ותרבות הקפיטליזם המאוחר פועלים באינטראקציה זה עם זה כדי ליצור דרכים חדשות לארגון מפגשים רומנטיים. לדעתה רחוק הדבר מלהיות מנוגד לאינטרסים ואסטרטגיות כלכליות – כפי שטענו לעיתים תכופות היסטוריונים – אהבה רומנטית הייתה לווקטור צריכה של מוצרי פנאי, שיוצרו על ידי התעשייה המתרחבת של הפנאי. הרעיון המשתנה של ה"רומנטיקה" – אווירה שהתפשטה על פני משמעויות של תחושות מיוחדות לעומת אחרות – הובנתה כאסוציאציה למשמעויות של מוצרי פנאי כגון "סעודת מותרות", "מתנה מקורית", או "טיול אקזוטי". התסריטים הרגשיים דרכם אנשים חווים את תחושותיהם ותחושות של אחרים כרומנטיים, הם לכן בו זמנית כלכליים ותרבותיים, ורומזים כי ארגונים כלכליים ותרבותיים מזינים זה את זה באופן הדדי. ספר זה מתכוון למלא את המרווח בספרות אודות רגשות ותרבות ההמונים בכך שהוא מראה איך ולמה צמח קוד רגשי (רומנטי), מה היה התפקיד של תרבות התקשורת בת זמננו בהבניית, מתן לגיטימציה, והפצת קוד תרבותי ורגשי חדש, ואיך ההפצה של הקוד הרומנטי החדש מיצבה עצמה באופן אשר תאם את המבנה המעמדי.

### תרבות הקפיטליזם
ספרה השני של אילוז יצא לאור בעברית בהוצאת אוניברסיטה משודרת בשנת 2002. בספרה חקרה אילוז את הקשר בין תרבות וקפיטליזם ואת הדרכים השונות בהן הקשר הזה הומשג בספרות הסוציולוגית. בפרט, מתייחס הספר לשתי שאלות: הראשונה עוסקת בסיבה לצמיחה של הספירה התרבותית, כאוטונומית מפטרונות של המדינה או הכנסייה במהלך המאה ה-17 ולהתפתחותה לאחר מכן כספירה ציבורית במאה ה-18. אחת ממטרות הספר היא לזהות את הסוכנים החברתיים (בורגנות, בירוקרטיה מדינתית, אריסטוקרטיה) האחראים לאוטונומיזציה של הספירה התרבותית. השאלה השנייה עוסקת בשאלת ההשפעה של הקפיטליזם על ספירות של משמעויות ובפרט על הספירות הפרטית והציבורית. באופן מפורש יותר, הבעיה היא להבין כיצד הקפיטליזם בו זמנית נעל נשים באידאולוגיות מהותניות של מגדר ואהבת חיי המשפחה ובמקביל, כפי שהציעו אדם סמית', דייוויד יום ואחרים גם טיפח הקפיטליזם סנטימנטים "עדינים" כגון חברות, חמלה, ואהבה רומנטית, החיוניים להתפתחות חברה מתורבתת.

### אופרה וינפרי וזהרו של הסבל: חיבור על תרבות פופולרית
ספרה השלישי של אילוז ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קולומביה בשנת 2003 וזכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם התאחדות הסוציולוגים האמריקאים בשנת 2005. הספר מנתח את אחת התופעות המעניינות ביותר של שנות ה-90 לדעת אילוז, תופעת תוכניות אירוח טלוויזיוניות. לדעת אילוז תופעה זו חשובה במיוחד לסטודנט של תרבות ורגשות מפני שהיא מצביעה על שינוי הצורה המעמיק של הספירה הציבורית, כלומר העובדה שהיא הפכה נשלטת בידי החשיפה של האינטימיות והרגשות. היא ניסתה להבין את התופעה הזו בהתייחס לדמות בעלת העוצמה הרבה ביותר בתחום תוכניות האירוח: אופרה וינפרי. בעוד שבספרה הראשון בחנה את הדרכים בהן העולם הפרטי של האהבה והטקסיות עוצב בידי סמלים ודימויים של תרבות הצריכה, בספר זה, היא בוחנת את הדרכים בהן העולם הציבורי של הטלוויזיה שינה צורתו על ידי ההצגה המתמדת של החיים הפרטיים, רגשות ומערכות יחסים אינטימיות. בפרט, היא מנתחת את המבנים התרבותיים המונחים ביסוד הפקת האוטוביוגרפיה של אופרה וינפרי, ההבניה של סיפורי האורחים שלה, התערבותם של מומחים בזירה של תוכניות האירוח, מועדון החברים של הספר ומאות ההודעות והסיפורים המפורסמים באתרי האינטרנט הרבים הקשורים לתוכניתה. המחקר אודות האנסמבל המורכב הזה מנתח את התהליך בו חיים פרטיים מומרים לסחורה ציבורית דרך הפריסה של מבנה השיח הטיפולי, אשר מוסד בכל רחבי העולם במדינת הרווחה ובשוק. כאן, היא מנתחת גם את הדרכים בהן סדרים תרבותיים ורגשות נפגשים וניזונים זה מזה באופן הדדי.

### אינטימיות קרה: עלייתו של הקפיטליזם הרגשי
אילוז הוזמנה להעביר את הרצאות אדורנו היוקרתיות בגרמניה. הרצאות אלה פורסמו על ידי סורקמפ הוצאה לאור (2006) ותורגמו במספר בתי הוצאה לאור נבחרים (Le Seuil, Feltrinelli, Alejandro Katz, Polity Press, Gefühle in Zeiten des Kapitalismus ובעברית הקיבוץ המאוחד).

ספרה הרביעי התפרסם בהוצאת פוליטי בשנת 2007, וראה אור בעברית בשנת 2008 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. ספר זה מציג אלטרנטיבה להשקפה (הסוציולוגית) השכיחה, כי הקפיטליזם יצר עולם א-רגשי הנשלט בידי רציונליות ביורוקרטית; כי ההתנהגות הכלכלית מצויה בקונפליקטים עם אינטימיות ומערכות יחסים אותנטיות; כי הספירות הציבורית והפרטית מנוגדות האחת לשנייה באורח חסר תקנה; וכי אהבת אמת עומדת בניגוד לתחשיבים ואינטרסים אישיים.

במקום זאת, טוענת אילוז כי תרבות הקפיטליזם טיפחה תרבות רגשית עוצמתית – במקום העבודה, במשפחה, וביחסים שלנו עם עצמנו. יחסים כלכליים הפכו רגשיים, בעוד מערכות יחסים קרובות ואינטימיות הפכו יותר ויותר מוגדרות על ידי מודלים כלכליים ופוליטיים של הבורגנות, הבורסה, והון עצמי. התהליך הדואלי שבאמצעותו מערכות יחסים רגשיות וכלכליות מגדירות ומעצבות זו את זו נקרא: "קפיטליזם רגשי". אילוז מוצאת ראייה לקיומו של תהליך הקפיטליזם הרגשי באתרים חברתיים שונים: סרטים, ספרות לעזרה-עצמית, עיתוני נשים, תוכניות אירוח, קבוצות תמיכה, סדנאות למטרות רווח, ובצורה הבולטת ביותר באתרי היכרויות באינטרנט. ספר זה טוען, כי הספירה הציבורית הפכה רוויה במופעים של רגשות פרטיים, כי הזהות המודרנית רוויה בסבל נפשי וכי אתרי היכרויות אינטרנטיים מסמנים שינוי צורה משמעותי במסורת הרומנטית, בשל הדרך בה רציונליות ורגשנות הפכו שזורות זו בזו.

### גאולת הנפש המודרנית: פסיכולוגיה, רגשות ועזרה עצמית

ספרה החמישי של אילוז יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בשנת 2008 וראה אור בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2012. הספר יצא לאור בגרמנית ב-2011 והיה ברשימת רבי-המכר של הדר שפיגל.

הספר הוא המשך ישיר והארכה של הרצאות אדורנו ושל העניין המתמשך של אילוז באינטראקציות בין רגשות, קפיטליזם ותרבות פופולרית (או תקשורתית). הספר הזה חוקר את הדרך בה שפת הטיפול, אשר פותחה בידי מדענים בעולם האקדמיה, עברה פופולריזציה דרך פרסום המוני, הפצה רחבה של מגזינים, ספרות פופולרית, ותוכניות אירוח טלוויזיוניות. עבור הסטודנטים לתרבות, לשפה הטיפולית יש מעלה נדירה בהיותה שפה איכותנית חדשה של העצמי לדעת אילוז. אף על פי שהיא נשענה על השקפה עתיקה אודות נפש האדם, לשפה זו אין למעשה הנחות מראש בתרבות האמריקאית או האירופאית. בהמשך לכך, היא מייצגת באופן ייחודי אפשרות טהורה להבנה כיצד צומחות צורות תרבותיות חדשות, ואיך שפה חדשה, מרגע ששולבה במוסדות מרכזיים של החברה האמריקאית - המדינה, התאגיד, המשפחה, בית הספר ותקשורת ההמונים – שינתה את המבנה הרגשי שלנו. באותו עניין, הספר הזה חוקר את מערכת היחסים המורכבת מידע, מוסדות, ותרבות האירוח בתקשורת אל מול החיים הרגשיים.

### מדוע האהבה כואבת
ספרה השישי של אילוז יצא בהוצאת פוליטי בשנת 2012, ותורגם ויצא לאור בעברית בהוצאת כתר בשנת 2013. הוא זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם אגודת אלפין לפילוסופיה בצרפת בשנת 2013, וכן בפרס 2014 Sociology of Emotions Outstanding Recent Contribution.

### פרסומים נוספים
*2014. **Hard Core Romance: Fifty Shades of Grey, Best Sellers and Society**, University of Chicago Press.
*2015. Israel - Soziologische Essays, suhrkamp.
* תרגום: **סופה של האהבה: סוציולוגיה של יחסים שליליים**, בן שמן: כתר, 2020.
* תרגום: **שלטון האושר: איך מדע האושר שולט בחיינו** (יחד עם אדגר קבאנאס), בן שמן: כתר, 2022.
* **רגשות נגד הדמוקרטיה**, נכתב יחד עם אביטל סיקרון, הקיבוץ המאוחד, 2024.

## חיים אישיים
אילוז הייתה נשואה לאלחנן בן פורת, פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, ולהם שלושה ילדים.

### עמדות פוליטיות
בריאיון שנערך בעיתון הגרמני "דר שפיגל" באוגוסט 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הציגה פרופ' אילוז את דעתה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ואת אבחנותיה על החברה הישראלית: "איפה שאתה רואה בני אדם, ישראלים רואים אויבים. ישראל היא מדינה מפוצלת, סכיזופרנית". לשאלת המראיין על כך שישראל נעשתה חברה מיליטנטית יותר ויותר היא משיבה ש"ישראל היא כוח צבאי קולוניאליסטי. הצבא שולט בפלסטינים על ידי רשת של כלים קולוניאליסטים". כשנשאלת אילוז כיצד היא מסבירה את השינויים בישראל היא משיבה ש"תנועות משיחיות ימניות התחזקו בישראל והפכו למיינסטרים". לפי דבריה "לאנשים חילונים בתל אביב יש מכנה משותף גבוה יותר עם אזרחי ברלין מאשר עם הציבור הדתי ימני בישראל". כמסקנה קראה אילוז להקמת תנועה ש"תתמוך בדמוקרטיה ותגן עליה. הקול של קיצונים ימנים חזק וברור יותר מאשר בעבר. גזענים ימנים לא מתביישים בעצמם. הסכנה האמיתית לישראל מגיעה מבפנים. האלמנטים הגזעניים והפשיסטיים מסכנים את הביטחון של ישראל לא פחות מאשר האיומים שבחוץ".

 מאוחר יותר ציינה: "האמת היא שאחרי 7 באוקטובר, אני יותר ספקנית לגבי בתי המשפט הבינלאומיים. אני לא רואה בהם יותר כמוסדות שמייצגים יושרה ללא פגם. כאשר כל כך הרבה מדינות מבצעות פשעים מזוויעים אינן נשפטות, מדוע ישראל, מדינה קטנה מאוימת מצד כל כך הרבה גבולות וחזיתות, היא דווקא זאת שהוגש נגדה כתב אישום?"

במאמר דעה אותו פרסמה בעיתון הארץ בנובמבר 2023 מתארת אילוז מפנה שחל בגישתה למחנה השמאל העולמי: "בעבר גם חשבתי שאני שייכת למחנה השמאל, זה שרגישותו הפוליטית תתקומם מן הסתם נגד הזוועות... המחנה שלי. כבר לא. [...] השמאל לעג, נטש, התעלם וסימן באות קין יהודים מאוימים ברחבי העולם.". באותו החודש פרסמה אילוז בכתב העת הזמן הזה מאמר קצר בשם "תודעה תועה בחשכה" כחלק מאסופת מאמרים העוסקת בשינויי תפיסות בעקבות השבעה באוקטובר. במאמר זה כתבה "ביום שישי בערב חשבתי על הסכסוך הישראלי־פלסטיני במונחים מסודרים של מאבק קולוניאלי להשגת שליטה על טריטוריה. ביום שבת, רוח הרפאים הישנה של האנטישמיות החלה לרדוף את הקטגוריות הללו."

## קישורים חיצוניים

* אווה אילוז, באוניברסיטה העברית
* דף הבית של פרופ' אווה אילוז, באתר המרכז הבינתחומי הרצליה
* 
* 
* 
* על זכייתה בפרס פולק ע"ש יורם בן-פורת, אתר האוניברסיטה העברית בירושלים, 27 באוגוסט 2008
* שוקי טאוסיג, ריאיון עם אווה אילוז על ספרה "תרבות הקפיטליזם", כל העיר ב-10 בינואר 2003
* 
* 
* 
* 
* 
* 

**על יצירתה**:
* 
* 
* 
* 
* 
* גלעד סרי-לוי, על הספר אינטימיות קרה של אווה אילוז, בלוג באתר "רשימות", 6 באפריל 2008
* 
* Zur Person, Frankfurter Buchmesse, דר שפיגל, 11 באוקטובר 2011 
* קובי מידן, חוצה ישראל - שיחה עם אווה אילוז על ספרה "גאולת הנפש המודרנית", החינוכית, 23 באפריל 2012
* 
* 
* 

**מכּתביה**:
* אווה אילוז ואיתן ווילף, בין הרחם ללב: ביקורת תרבותית על ביקורת הפמיניזם הרדיקלי על האהבה, תיאוריה וביקורת 25, סתיו 2004

## הערות שוליים

קטגוריה:סוציולוגיות ישראליות
קטגוריה:סוציולוגים ישראלים
קטגוריה:בעלות תואר דוקטור מאוניברסיטת פנסילבניה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת פנסילבניה
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: סוציולוגיה ואנתרופולוגיה
קטגוריה:פעילות פמיניזם מזרחי
קטגוריה:עולות בשנות ה-1990
קטגוריה:עולים בשנות ה-1990
קטגוריה:מנהלי ונשיאי בצלאל
קטגוריה:ישראליות ילידות מרוקו
קטגוריה:ישראלים ילידי מרוקו
קטגוריה:בית הכרם: אישים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1961
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1961