ניסיון ההפיכה בוונצואלה (פברואר 1992)

ממוזער|250x250 פיקסלים|חיילי MBR-200 רצים מחוץ לחומות ארמון מיראפלורס**ניסיון ההפיכה בוונצואלה בפברואר 1992** היה ניסיון צבאי לתפיסת השלטון במדינה, שבוצע ב-4 בפברואר 1992 על ידי תנועת בוליבר המהפכנית – 200 (MBR-200), בראשותו של הוגו צ'אווס. ההפיכה כוונה נגד הנשיא המכהן, קרלוס אנדרס פרס, ונערכה על רקע יישום רפורמות כלכליות ליברליות שנועדו לצמצום החוב הלאומי, אך עוררו מחאות נרחבות ואי-שקט חברתי.

על אף שכשלו בהפלת ממשלתו של פרס, האירועים סימנו את פריצתו של צ'אווס לזירה הציבורית והפוליטית בוונצואלה, והפכו אותו לדמות מרכזית בדעת הקהל. במהלך העימותים נהרגו לפחות 143 בני אדם – וישנם דיווחים המצביעים על מספר גבוה אף יותר.

## רקע
ונצואלה נהנתה מיציבות דמוקרטית מאז 1958, וכן ממדרגה מסוימת של שגשוג. שגשוג זה התעצם בשנות ה-70, כאשר מחירי הנפט עלו משמעותית, וונצואלה, יצואנית נפט גדולה, קיבלה הכנסות ניכרות שהעלו את ההכנסה לנפש בכ-40%. ונצואלה חוותה מודרניזציה והגיעה לאחת מההכנסות לנפש הגבוהות בתולדותיה, עם שער חליפין של 4 בוליברים לדולר אמריקאי אחד.

עם זאת, בשנות ה-80, יצרניות נפט אחרות (במיוחד ערב הסעודית) הגדילו את תפוקתן, ומחירי הנפט צנחו. הכנסות הנפט של ונצואלה ירדו באופן משמעותי, וההכנסה לנפש ירדה בכ-25%. מצב זה סיכן את היציבות הכלכלית והחברתית הכללית. הוצאות הממשלה המופרזות על תוכניות שונות גרמו לחובות כבדים, לעוני, לאינפלציה ולעלייה באבטלה, בעוד ההכנסות ירדו. השחיתות הייתה נפוצה, והפשיעה עלתה מדי שנה, מה שהביא לזעם בקרב הציבור הוונצואלי, במיוחד בקרב העניים שחשו מוזנחים במיוחד.

## מקורות
רבים ממשתתפי ההפיכות היו חברים ב-Partido de la Revolución Venezolana (PRV) בשנות ה-70. ה-PRV נוסד על ידי לוחם גרילה וקומוניסט לשעבר דאגלס בראבו, שביקש לחדור לכוחות המזוינים של ונצואלה כדי להגיע לשלטון לאחר שנכשל בהתקוממות מזוינת. לפיכך, ההכנות להפיכה החלו יותר מעשור לפני שפרס נבחר מחדש ב-1988.

מארגני ההפיכה דחו את הדו-מפלגתיות השלטת בוונצואלה בין פעולה דמוקרטית ו-COPEI, אותה ראו כממסד מושחת וקליינטליסטי.

ה-Movimiento Bolivariano Revolucionario 200 (MBR-200) נוסדה ב-1982 על ידי סגן-אלוף הוגו צ'אווס פריאס, שאליו הצטרף מאוחר יותר פרנסיסקו אריאס קרדנאס. הם אימצו את גיבור העצמאות הוונצואלי סימון בוליבר כסמל הקבוצה. תלונתם העיקרית הייתה השחיתות של קרלוס אנדרס פרס, וכן הקשיים הכלכליים המתמשכים והתסיסה החברתית בוונצואלה. לדעתם של שני אנשים אלה, היה צורך לשנות את המערכת הפוליטית כולה כדי לאפשר שינוי חברתי.

זמן קצר לפני הקראקסו בפברואר 1989, נטען כי נשיא קובה פידל קסטרו הציב סוכנים רדומים בוונצואלה כדי ליצור אי-שקט. עם כניסת קובה ל וחוויית קשיים כלכליים כתוצאה מפרסטרויקה של ברית המועצות, נטען כי קסטרו ביקש ליצור בעלת ברית בוונצואלה כדי שקובה תוכל ליהנות מהכנסות מנפט. עם התרחשיות סתיו העמים במדינות סובייטיות, נטען כי קסטרו החל לארגן הפיכה בסוף 1989 שהשתמשה בעקיפין בסוכנים רדומים שהשתתפו בקראקסו. קסטרו, שנטען כי היה אחד המארגנים העיקריים לפי מייג'ור ונצואלי אורלנדו מדריס בניטס, השתמש בצ'אווס כחזית לפעולה צבאית-אזרחית כדי למנוע תגובות נגד מארצות הברית.

למרות שאין אישור רשמי, מעורבות קובנית והקלה על ניסיונות ההפיכה נטענו על ידי מקורות מרובים. אנליסט ה-CIA, בריאן לאטל, הציע כי סוכנות הביון הקובנית מינהל הביון (DGI), אולי גייסה את צ'אווס כסוכן או סיפקה סיוע קריטי לתוכניות ההפיכה שלו. לדעת לאטל, קובה עסקה בעבר במאמצים לערער את היציבות בוונצואלה על ידי סיוע לגרילות בשנות ה-60. לפי הגנרל קרלוס חוליו פניאלוסה בספרו El Delfín de Fidel, גם פידל קסטרו וגם הנשיא הבא של ונצואלה, רפאל קלדרה, ידעו על תוכנית ההפיכה של צ'אווס. נטען כי קסטרו סיפק סוכנים כדי לשכנע את הנשיא פרס כי אין איום של הפיכה. לאחר ההפיכה, קלדרה, שהושפע מקסטרו וצ'אווס, היה אמור לקחת את השלטון לאחר הסרת פרס מהנשיאות.

## ניסיונות ההפיכה
### ניסיון ההפיכה בפברואר 1992
שמאל|ממוזער|250x250 פיקסלים|מתקן הצבאי סן קרלוס, שבו הוחזק הוגו צ'אווס לאחר ניסיון ההפיכה ב-1992
לאחר תקופה ממושכת של חוסר שביעות רצון עממית וירידה כלכלית תחת ממשלו של קרלוס אנדרס פרס, צ'אווס ערך הכנות נרחבות להפיכה צבאית-אזרחית. בתחילה תוכננה ההפיכה לדצמבר 1991, אך צ'אווס דחה אותה לשעות הדמדומים המוקדמות של 4 בפברואר 1992. באותה עת, צ'אווס החזיק בנאמנות של כ-10% מהכוחות הצבאיים של ונצואלה. באותו תאריך, חמש יחידות צבאיות תחת פיקודו של צ'אווס נעו לעבר קראקס העירונית כדי לתפוס מתקנים צבאיים ותקשורתיים מרכזיים ברחבי העיר, כולל מעון הנשיא (ארמון מיראפלורס), משרד ההגנה, שדה התעופה הצבאי לה קרלוטה, והמוזיאון הצבאי. המטרה הסופית של צ'אווס הייתה ליירט את פרס, לקחת אותו למשמורת ולהוציאו להורג, ככל הנראה, לפני שיחזור למיראפלורס ממסע בחו"ל, תוך תכנון ללכוד את הנשיא בנמל התעופה הבין-לאומי סימון בוליבר.
ימין|ממוזער|250x250 פיקסלים|חיילים ברחובות לסיוע בהגנה על הנשיא פרס
ניסיון ההפיכה תוכנן במקור להתבצע על ידי אדמירל הרנן גרובר אודרמן, הקצין הבכיר ביותר בקרב הקושרים, שהיה אמור ללכוד את הנשיא פרס עם שובו מדאבוס, שווייץ. עם זאת, הוא סירב לאחר שגילה כי רפאל קלדרה אמור לעמוד בראש המועצה השלטונית לאחר ההפיכה. ניסיון שני ללכוד את פרס התבצע שעות לאחר מכן על ידי קפטן הצבא דאז, מיגל רודריגס טורס. מאחר שפרס ידע על ההפיכה, הנשיא נסע ברכב ללא אורות והרכב האיץ בכביש המהיר. טורס, מופתע, הורה לאנשיו לירות לעבר הרכב הנמלט של הנשיא פרס.

הניסיון האחרון בהפיכה התרחש 30 דקות לאחר מכן בארמון מיראפלורס, שם ניסו המורדים לצור על הארמון ולהרוג את הנשיא פרס. התוקפים נאמר להם כי הדלתות ייפתחו על ידי שומרי הארמון שהיו כביכול חלק מההפיכה. עם זאת, כאשר התוקפים התקרבו למיראפלורס ברכב משוריין, הם הותקפו על ידי שומרי הארמון שידעו על ההפיכה. חילופי האש סיימו את ההתקפה של צ'אווס והותירו שלושה ממאבטחיו של פרס מתים, בעוד פרס הסתתר תחת מעיל והצליח לחמוק ממעצר. לאחר מכן הצליח הנשיא לברוח מהארמון ולהתקשר לגנרל אוצ'ואה, ואמר: "בלי משא ומתן. תן להם כדורים. אני רוצה לחזור בקרוב". פרס השתמש בתחנת טלוויזיה מקומית כדי לגייס את שאר הצבא נגד התוקפים שלו. בעלי בריתו של צ'אווס גם לא הצליחו לשדר את הקריאה המוקלטת מראש של צ'אווס להתקוממות אזרחית המונית נגד פרס.

בגידות, עריקות, טעויות ונסיבות בלתי צפויות הותירו את צ'אווס וקבוצה קטנה של מורדים מנותקים לחלוטין במוזיאון הצבאי, ללא כל אמצעי להעביר פקודות לשותפיהם. עם זאת, כוחות המורדים בחלקים אחרים של ונצואלה התקדמו במהירות והשתלטו על ערים גדולות כמו ולנסיה, מרקאיבו, ומרקאי בסיוע אזרחי ספונטני. כוחותיו של צ'אווס, לעומת זאת, לא הצליחו להשתלט על קראקס מאחר שהוא נשאר בתוך המוזיאון הצבאי. זמן קצר לאחר מכן, צ'אווס מסר את עצמו לממשלה. הוא הורשה להופיע בטלוויזיה הלאומית כדי לקרוא לכל יחידות המורדים שנותרו בוונצואלה להפסיק את פעילותן. כאשר עשה זאת, צ'אווס התבטא בצורה מפורסמת בטלוויזיה הלאומית כי הוא נכשל "בינתיים" ("por ahora"):
ימין|ממוזער|250x250 פיקסלים|צ'אווס מדבר לערוצי התקשורת לאחר מעצרו

באלימות שנוצרה, 18 חיילים נהרגו ו-51 חיילים נפצעו, בעוד רוב ההרוגים במהלך ההפיכה היו אזרחים, עם 49 הרוגים וכ-80 פצועים בחילופי האש.

למרות כישלונו הצבאי של צ'אווס, הוא זכה מיד לפרסום לאומי בשל פעולתו, כאשר וונצואלים עניים רבים ראו בו דמות שהתנגדה לשחיתות הממשלתית וקלפטוקרטיה. לאחר מכן, צ'אווס נכלא במתקן הצבאי סן קרלוס.

### ניסיון ההפיכה בנובמבר 1992
ב-27 בנובמבר 1992, הושק ניסיון הפיכה שני. הוא הובל על ידי קצינים מחיל האוויר והצי, כולל הטייס. לקבוצה היו קשרים עם צ'אווס בכלא, והם למדו לקחים מטעויות ההפיכה בפברואר, כולל השקה בשעה 4:30 לפנות בוקר במקום בחצות, והשגת ציוד תקשורת כדי להבטיח שלא יישארו מבודדים.

## תגובת הממשלה
במהלך התנגדות לניסיונות ההפיכה, דווח כי סוכני הממשלה הרגו 40 אנשים, אזרחים ומורדים שנכנעו, בין כהוצאות להורג מחוץ לחוק ובין בכוח מופרז. מעצרים שרירותיים הגיעו למאות, נמשכו זמן מה לאחר האירועים, וכללו מנהיגי סטודנטים ומנהיגים אזרחיים אחרים שלא היו קשורים לניסיונות ההפיכה. בנוסף, חופש הביטוי הושעה לשלושה חודשים במקרה של פברואר ולשלושה שבועות במקרה של נובמבר, עם צנזורה על התקשורת. סדרת הפגנות במרץ/אפריל שקראו להתפטרותו של הנשיא פרס ולהחזרת הערבויות החוקתיות נתקלו באלימות ממלכתית, כולל ירי משטרתי חסר הבחנה לעבר קהלים, עם סך של 13 הרוגים. מספר חברי עיתונות שסיקרו את ההפגנות נפצעו קשה על ידי המשטרה.

משתתפי ניסיון ההפיכה בפברואר נשפטו במסגרת מערכת הצדק הצבאית הרגילה. אך בתגובה לניסיון ההפיכה בנובמבר, הממשלה יצרה בתי דין מיוחדים על בסיס קוד החוק מ-1938 של אלאסר לופס קונטררס, שנוסח 20 שנה לפני המעבר לדמוקרטיה. בית המשפט העליון פסק בסופו של דבר כי בתי הדין אינם חוקתיים, אך לא מטעמי הליך הוגן שבהם הם זכו לביקורת. במקום זאת, בית המשפט קבע כי הנשיא הזניח להשעות את הזכויות החוקתיות הרלוונטיות (זכות להגנה, זכות להישפט על ידי שופט טבעי).

## הערות שוליים

קטגוריה:הפיכות ומהפכות שלטוניות
קטגוריה:ונצואלה: היסטוריה
קטגוריה:ונצואלה: פוליטיקה
קטגוריה:1992 בפוליטיקה