open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
מלחמת הבלקן השנייה

**המלחמה הבלקנית השנייה** פרצה ב-1913 בין בולגריה מצד אחד לבין יוון, רומניה, האימפריה העות׳מאנית, מונטנגרו וסרביה מהצד השני.

המלחמה הבלקנית השנייה היוותה המשך למלחמת הבלקן הראשונה שבה כבשו בעלי הברית הבלקנים (בולגריה, יוון, סרביה ומונטנגרו) שטחים שהוחזקו על ידי האימפריה העות'מאנית במקדוניה ובתראקיה.

המלחמה הבלקנית השנייה נבעה מתוצאות המלחמה הראשונה. בולגריה הרגישה מקופחת מחלוקת מקדוניה בין יוון וסרביה מבלי לתת לה חלק מהשטחים. רוסיה, המעצמה האזורית ובעלת בריתם של שני הצדדים, ניסתה לתווך בסכסוך אך ללא הועיל.

המלחמה החלה, בצורה מוגבלת, כבר ב-29 ביוני 1913, עם הפקודות שקיבל הצבא הבולגרי להתקפה מוגבלת כנגד עמדות של הצבא היווני והצבא הסרבי. המותקפים ראו עצמם כקורבנות ואת הבולגרים כתוקפן.

צבאות סרביה ויוון הדפו את המתקפה הבולגרית וכוחות צבא שלהן נכנסו במתקפת נגד לתוך בולגריה. רומניה ניצלה את חולשתה של בולגריה ואת העובדה שהצבא הבולגרי היה עסוק בלחימה נגד צבאות יוון וסרביה ואף על פי שלא הייתה שותפה למלחמת הבלקן הראשונה, ולא היו לה טענות שנבעו מסיום מלחמה זו, פלש צבא רומניה לאזור דוברוג'ה אשר לחופי הים השחור ורומניה השתלטה על חבל הארץ.

לאחר שרומניה פלשה לבולגריה מצפון והשתלטה על שטח נרחב מבלי שהיה לבולגרים כוח לעמוד נגדה, החליטו אף העות'מאנים לנצל את ההזדמנות ולהחזיר לידיהם את השטחים שאיבדו לטובת בולגריה לאחר מלחמת הבלקן הראשונה. לנוכח הצבא העות'מאני המתקרב נסוגו הכוחות הבולגרים שסבלו מנחיתות מספרית משמעותית, והעות'מאנים כבשו את העיר אדירנה (אדריאנופול) מחדש, ללא קרב. ב-20 ביולי 1913 חצו העות'מאנים את קו הגבול הישן ופלשו אל תוך בולגריה עצמה, תוך שהם כובשים חלקים מתראקיה.
הפלישה העות'מאנית, עוד יותר מאשר הרומנית, עוררה בהלה בקרב האיכרים הבולגרים ורבים מהם ברחו להרים. נטען גם כי העות'מאנים ביצעו פשעי מלחמה נגד הבולגרים בתראקיה המזרחית.

המלחמה פירקה את הברית הבולגרית-רוסית וגרמה להעתקת התמיכה הרוסית מבולגריה לסרביה, ברית שעודדה רגשות לאומיים בסרביה והייתה אחת הסיבות (אם לא העיקרית שבהן) לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.

בסיום המלחמה, בהסכם בוקרשט, נמחקו כל הישגיה של בולגריה מהמלחמה הראשונה. חלק מאזור דוברוג'ה אשר לחופי הים השחור, הקרוי הקדרילטר, עבר משליטת בולגריה לרומניה. יוון קיבלה את השטחים של אזור סלוניקי וסרביה את מקדוניה. כתוצאה מהשינויים הפכה סרביה למעצמה האזורית בבלקנים.


Image:The Balkan boundaries after 1913.jpg
Image:Serbia1913 02.png
Image: BulgariaComienzosSigloXX.svg
Map Greece expansion 1832-1947-he.svg


## קישורים חיצוניים

* תמונות ארכיון מהמלחמה .

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
בלקן שנייה
קטגוריה:ממלכת בולגריה
בלקן שנייה
בלקן שנייה
בלקן שנייה
בלקן שנייה
בלקן שנייה
בלקן שנייה
קטגוריה:תראקיה
קטגוריה:בלקן: היסטוריה
קטגוריה:מלחמות הבלקן
קטגוריה:יחסי בולגריה–רומניה
מטאליק בלוז

"**מטאליק בלוז**" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של דני ורטה (נוקיו), שצולם בהמבורג ובתל אביב ויצא לאקרנים בשנת 2004. הסרט דורג במקום השני (אחרי "הכלה הסורית") ברשימת הצפייה של סרטי הקולנוע בישראל בשנת 2005 עם כ-50,000 צופים.

## עלילה
הסרט עוסק ביחסי גרמניה–ישראל, בטראומת השואה ובזיכרון הקולקטיבי הישראלי דרך סיפור מסעם של שני סוחרי מכוניות ישראלים.
שמואל (אבי קושניר), בן לניצולי שואה, ועוזרו סיסו (משה איבגי) רוכשים מערבי המזדמן למגרש המכוניות רכב מפואר מסוג "לינקולן קונטיננטל לימוזין", וזאת לאחר שהתברר להם שהמכונית נדירה ושערכה בגרמניה רב.
השניים, שחולמים על התעשרות מהירה, נוסעים לגרמניה יחד עם המכונית. כשהם מגיעים, סיסו מתקשה להסתדר בלא שום ידע באנגלית או בגרמנית. השניים מגלים לאכזבתם שלא כל רכב שמור ומטופח יכול להיחשב לרכב אספנים, והמחיר המוצע להם עבורו נמוך משמעותית ממה שקיוו להרוויח. מנקודה זו ואילך הצרות נופלות על השניים בזו אחר זו. שמואל מאבד את הארנק שלו ורכבם מושחת בידי גנבים. כשהם נותרים כמעט חסרי כול, הם מוכנים להיפטר מהמכונית במחיר קנייתה ולו רק כדי להציל את כספם ובעיקר את כבודם.

השתלשלות האירועים מעמידה את חברותם של השניים במבחן, ומבהירה לשמואל, בן הדור השני לשואה, שהוא לא מצליח להפריד בין גרמניה של היום לגרמניה הנאצית.

## שחקנים

## פרסים ופסטיבלים

בשנת יציאתו היה הסרט מועמד לפרסי אופיר בקטגוריות הסרט, השחקן הראשי, שחקן המשנה, התסריט והעריכה הטובים ביותר. הסרט זכה בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר (משה איבגי). בנוסף, זכה הסרט בפרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים. כמו כן, הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הישראלי בפריז והוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, מונטריאול, ורשה, ליסבון, ולנסיה, מוסקבה, סן פרנסיסקו וסיאטל.

## קישורים חיצוניים

* "מטאליק בלוז" באתר קרן הקולנוע הישראלי

* דני ורטה ואבי קושניר על "מטאליק בלוז" בפודקאסט "היו זמנים בישראל"

**ביקורות**
* 
*  
## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 2004
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2004
קטגוריה:סרטי דני ורטה
קטגוריה:סרטי דרמה קומית

קטגוריה:סרטי מסע
קטגוריה:סרטים בעברית
קטגוריה:סרטים בערבית
קטגוריה:סרטים בגרמנית
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:סרטים רב-לשוניים
קטגוריה:הדור השני לשואה בתרבות ובאמנות
קטגוריה:סרטים על השואה
כיכר החלומות

**כיכר החלומות** (במקור: "כיכר המיואשים") הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של בני תורתי. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2001. הסרט זכה לתמיכה כספית מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.

באותה שנה השתתף הסרט בפרס אופיר וזכה ב-5 קטגוריות, בהן הבמאי הטוב ביותר (בני תורתי) ושחקן המשנה הטוב ביותר (יוסף שילוח). בנוסף זכה הסרט במקום הראשון בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה שבצרפת, ובפרס התסריט בפסטיבל ולנסיה בספרד. הציג באירועי תרבות רבים בישראל ובעולם ופתח בפסטיבל סרטים ישראליים בהונג קונג.

מוזיקת הסרט, אותה הלחין שם טוב לוי, יצאה לאור בדיסק.

## עלילה
הסרט מציג חיי שכונה דרומית קשת יום בתל אביב שבמרכזה פעל בעבר בית קולנוע שריכז את חיי התרבות ובעיקר את חלומות תושבי המקום.

בערב יום השנה למותו של מוריס מנדבון, בעל בית הקולנוע במקום, חולם בנו ניסים (ניר לוי) חלום שבו מצווה עליו אביו המנוח לפתוח מחדש את בית הקולנוע אותו סגר לפני 25 שנה. בעקבות כך, מחליטים האחים מנדבון, ניסים וג'ורג' (שרון רג'יניאנו), למרות התנגדותה של סניורה, אמם (יונה אליאן), להקרין במקום את הסרט ההודי הקלאסי "סאנגם", בכיכובו של אליל הקולנוע ההודי ראג' קאפור. אך לפני כן עליהם לחפש ולחקור מי מחזיק בעותק הנדיר של הסרט. כל תושבי השכונה נסחפים אל ההרפתקה, שבמהלכה האחים מגלים פרטים שלא ידעו על המשפחה ועל עברם.

## שחקנים

## קישורים חיצוניים

* 
* הסרט המלא לצפייה ישירה (בתשלום) באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים
* "כיכר החלומות" באתר קרן הקולנוע הישראלי
* 
* 
* 
* חנן חבר, תמר אלאור, נזאר חסן, יוסי יונה, מתא המסוק לבית הקולנוע: פָּניה של הישראליות בסרטים כיפור וכיכר החלומות, תיאוריה וביקורת, גיליון מס' 18, אביב 2001

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 2001
קטגוריה:סרטי דרמה קומית ישראליים
קטגוריה:זוכי פרס אופיר: סרטים
קטגוריה:תל אביב-יפו בקולנוע
קטגוריה:סרטים על קולנוע
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2001
טריאצטון

ממוזער|דגם של המבנה המולקולרי של טריאצטון
ממוזער|טריאצטון
**טריאצטון** המכונה גם (**triacetone triperoxide, peroxyacetone, אצטון פרוקסיד, TATP, TCAP**), הוא על-תחמוצת (peroxide) אורגני, המשמש כחומר נפץ ראשוני.

בתעשיית המזון הוא בשימוש בתור חומר להלבנת קמח (E929)

החומר סונתז לראשונה ב-1895 על ידי R. Wolffenstein. ראו: (Chemische Berichte 28, 2265 (1895)) ומופיע כאבקה גבישית לבנה בעלת ריח חריף וצורב.

טריאצטון מופק מתגובה של מי חמצן עם אצטון ב-pH נמוך המשמש כקטליזטור.
בתגובה מתקבלים שלושה תוצרים: המונומר שאיננו טבעתי, הדימר שנוסחתו הסטוכיומטרית C6H12O4 והטרימר C9H18O6, אך בתנאים מבוקרים ניתן לקבל כתוצר העיקרי את הטרימר. שלושת התוצרים המתקבלים אינם יציבים. בטמפ' החדר לטרימר יכולת המראה והוא מתגבש מחדש בצורת הדימר שנחשב ליציב פחות בשל המתח הטבעתי הרב שבמולקולה. 

הטרימר הוא חומר רגיש ביותר לחום, חיכוך או חשמל סטטי, ולכן הוצא החומר משימושים צבאיים. וכיום נעשה בו שימוש בעיקר בפיגועי טרור ועבור מטרות מחקר. 

הסינתזה של טריאצטון לא מצריכה מעבדה כימית מקצועית או ציוד מיוחד וניתן להכינו באמצעים ביתיים משום שהחומרים הדרושים להכנתו זמינים לשימושים ביתי ויכולים להימצא במגוון רחב של חומרים מסחריים. כיום משתמשים בחומר בעיקר ארגוני טרור ולוחמי גרילה, בישראל התגלה החומר לראשונה בשנות ה-80' בכליהם של אנשי אש"ף שנהרגו בניסיון פיגוע בחברון. בשנים האחרונות נמצאו עקבות של החומר במספר פיגועים הבולטים שבהם הם שני הפיגועים שהיו ב-7 וב-21 ביולי 2005 בלונדון. כמו כן נמצאו עקבות החומר בניסיון פיגוע התאבדות שנכשל באצטדיון הפוטבול של אוניברסיטת אוקלהומה ב-1 באוקטובר 2005, באפודי הנפץ של המחבלים מפיגועי נובמבר 2015 בפריז וכן בניסיון כושל לפוצץ מטוס של American Airlines במהלך טיסה טרנס-אטלנטית, באמצעות נעליים שהכילו בסוליותיהם את חומר הנפץ PETN כאשר TATP היה אמור לשמש כחומר נפץ ראשוני. הטרוריסט ריצ'רד ריד נתפס במטוס לאחר שנכשל להפעיל את המטען בנעליו ונשפט למאסר עולם. ה-TATP הוא חומר הנפץ המיוצר ומשמש את ארגוני הטרור הפלסטיניים בפיגועי ההתאבדות בישראל. כינויו של החומר בפי הפעילים הוא "אום אל-עבד" ו"אם השטן".

מהירות גל ההדף: 5300 מטר לשנייה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:חומרי נפץ
ג'וליה גרנט

**ג'וליה גרנט** (באנגלית: **Julia Grant**; 26 בינואר 1826 – 14 בדצמבר 1902) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית יוליסס גרנט והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1869–1877.

## ביוגרפיה
ג'וליה בוגס דנט, לימים ג'וליה גרנט, הייתה בתם של פרדריק ואלן ורנסשל דנט (Frederick & Ellen Wrenshall Dent). ג'וליה נולדה במטע וייט הייבן שבקרבת העיר סנט לואיס במיזורי.

ג'וליה התחנכה בפנימיית הגברת מאורוס (Misses Mauros' boarding school ) שבסנט לואיס, בה למדו בנות החברה הגבוהה, ופגשה את יוליסס גרנט בביתה בעת אירוע בו התארחו בבית חבריו של אחיה פרדריק, עמו למדו בוסט פוינט - האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.

ג'וליה וגרנט התאהבו בפגישה זו, והתארסו כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1844. חתונתם נדחתה בשל מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בארבע שנים נוספות.

ג'וליה הצטרפתה לבעלה בעת שירותו במוצבי ספר שונים, וחזרה לבסוף לבית הוריה בשנת 1852 כאשר גרנט נשלח לספר המערב.

גרנט לא עמד בגעגועיו לג'וליה, והתפטר מתפקידו שנתיים מאוחר יותר על מנת לשוב אליה. ניסיונותיו בגידולים חקלאיים נכשלו, והוא עבר עם משפחתו (אשתו וארבעת ילדיהם) בשנת 1860 לבית הוריו בגאלנה שבאילינוי, שם עבד בחנות מוצרי העור של אביו עת פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית. גרנט התנדב לשירות צבאי, וג'וליה שהתה עמו במחנות הצבא ככל שיכלה.

שמאל|מסגרת|ג'וליה גרנט
בשנת 1869, לאחר היבחרו לנשיא, הפכה ג'וליה לגברת הראשונה של ארצות הברית - תקופה המתוארת בזכרונותיה כתקופה המאושרת בחייה.

ג'וליה קיימה נשפים רבים בבית הלבן, ואהבה לארח את החברה הגבוהה של וושינגטון.

לאחר תום תקופת נשיאותו של גרנט בשנת 1877 יצאו בני הזוג לחופשה מסביב לעולם.

לאחר שובם לארצות הברית, בשנת 1884 נכשלו שוב עסקיו של גרנט, והוא פשט רגל. על מנת לקיים את משפחתו כתב גרנט את זכרונותיו בידיעה שהוא גוסס מסרטן, במטרה שאלמנתו תחייה מהתמלוגים של ספריו. תמלוגים אלה אכן שימשו למחייתה של ג'וליה, שנפטרה בשנת 1902 בגיל 76 - גיל מבוגר יחסית באותם ימים.

בשנת 1897 נכחה ג'וליה בטקס חנוכת אנדרטת קבר גרנט בעיר ניו יורק, ומאוחר יותר אף היא נקברה באנדרטה זו.

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה באתר הבית הלבן.
* ביוגרפיה באתר הספרייה של הגברות הראשונות
* 
* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי מיזורי
קטגוריה:סנט לואיס: אישים
קטגוריה:הגברות הראשונות של ארצות הברית
קטגוריה:יוליסס ס. גרנט
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1826
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1826
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1902
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1902
מייק מילר

**מייקל לויד "מייק" מילר** (באנגלית: **Michael Lloyd "Mike" Miller**; נולד ב-19 בפברואר 1980) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2000–2017. שיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.

מילר היה שחקן מוביל באוניברסיטת פלורידה, בה שיחק בין השנים 1998–2000 וסייע להוביל אותה לגמר טורניר ה-NCAA בשנת 2000, בו הפסידה המכללה לאוניברסיטת מדינת מישיגן. לאחר מכן בשנת 2001 נרשם לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-5 בסיבוב הראשון על ידי אורלנדו מג'יק. כבר בתחילת עונת הרוקי שלו סומן כאחד מהשחקנים הדומיננטיים המשחקים בליגה. כאשר הגיעו לקבוצה שחקנים כמו טרייסי מקגריידי וגרנט היל הוא נחשב לאחד השחקנים שיסייעו להם להתמודד על אליפות הליגה עם אורלנדו.

אבל אורלנדו התדרדרה עקב ניהול בעייתי והפציעות הרבות של גרנט היל, בהנהלה הוחלט להעביר את מילר לקבוצת ממפיס גריזליס שהייתה קבוצה חסרת ניסיון לפלייאוף. 

לאחר שנתיים שבהם תיפקד כשחקן חמישייה לא יציב, נהפך לשחקן השישי של הקבוצה, בשנת 2006 נבחר בתור ה"שחקן השישי" של העונה לאחר שהעמיד ממוצעים של 13.7 נקודות ו-5.4 ריבאונדים ו-2.7 אסיסטים למשחק. 

בשנת 2008 עבר מילר בעסקה לקבוצת מינסוטה טימברוולבס, וכעבור שנה, שוב בעסקה, עבר לוושינגטון ויזארדס. ב-15 ביולי 2010 חתם מילר על חוזה לחמש שנים עם מיאמי היט. ב-2013 חזר לגריזליז וב-2014 חתם בקבוצת קליבלנד קאבלירס על חוזה לשנתיים. בסיום עונתו הראשונה בקאבלירס הועבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, ממנה שוחרר כעבור כחודשיים. ב-1 באוקטובר 2015 חתם על חוזה לעונה אחת בדנוור נאגטס. בסיום עונת 2016/2017 פרש ממשחק.

## סטטיסטיקת קריירה ב-NBA
### בעונה הסדירה

### בפלייאוף

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי דקוטה הדרומית
קטגוריה:כדורסלנים אמריקאים
קטגוריה:כדורסלני אורלנדו מג'יק
קטגוריה:כדורסלני ממפיס גריזליס
קטגוריה:כדורסלני מינסוטה טימברוולבס
קטגוריה:כדורסלני וושינגטון ויזארדס
קטגוריה:כדורסלני מיאמי היט
קטגוריה:כדורסלני דנוור נאגטס
קטגוריה:כדורסלני אוניברסיטת פלורידה
קטגוריה:כדורסלני קליבלנד קאבלירס
קטגוריה:בחירות דראפט של אורלנדו מג'יק
קטגוריה:דקוטה הדרומית: כדורסלנים
קטגוריה:כדורסלני נבחרת ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1980
פרמננטה

באלגברה ליניארית ובקומבינטוריקה, ה**פרמננטה** של מטריצה היא גודל מספרי, המחושב על-פי נוסחה דומה לזו של הדטרמיננטה. בעוד שבחישוב הדטרמיננטה, הנפוץ בהרבה, יש לחבר ולחסר את המכפלות של אברי המטריצה לסירוגין, הפרמננטה מוגדרת כסכום של כל המכפלות, ללא חיסור:
:  per(A) = \sum_{\sigma \in S_n} \prod_{i=1}^n A_{i, \sigma(i)},
כאשר הסכום הוא על-פני התמורות \ \sigma \in S_n בחבורת התמורות. בפרט, הפרמננטה של מטריצה שרכיביה חיוביים, גם היא חיובית. הפרמננטה הופיעה לראשונה במאמר שכתב אוגוסטן לואי קושי, ב-1812.

בעוד שלדטרמיננטה יש משמעות גאומטרית והיא קשורה ישירות בפתרון משוואות ליניאריות (על-פי נוסחת קרמר), הפרמננטה שימושית בהקשרים שונים לחלוטין, כגון חישובי הסתברויות וספירת מסלולים בגרפים. שימוש נוסף הוא בעיית מציאת מספר השידוכים המושלמים בגרף דו צדדי. הבדל בולט אחר הוא העבודה שנדרש להשקיע בכל חישוב. למרות שבשני המקרים התוצאה תלויה ב-n עצרת מכפלות, את הדטרמיננטה אפשר לחשב בכ- \ n^3 פעולות באמצעות דירוג המטריצה המדוברת (ואף מהר יותר, באמצעות כפל מטריצות מהיר). לעומת זאת, לא ידועה שיטה מהירה לחישוב הפרמננטה. סיכום כל המכפלות השונות בזו אחר זו יהיה כרוך ב \ {n!} פעולות וסיבוכיות האלגוריתם המהיר ביותר הידוע היא \ {O(n2^n)}. יתירה מזאת, לזלי ואלינט הראה שזו בעיה NP-קשה. כלומר אם קיים אלגוריתם עם סיבוכיות פולינומית לחישוב של הפרמננטה, ינבע מכך כי P=NP, והדבר נכון אף למטריצות שאבריהן הן \ 0 או \ 1. בעיית חישוב הפרמננטה שייכת למחלקת הסיבוכיות P# והיא שלמה עבורה. מאידך ידוע אלגוריתם פולינומי אקראי לקירוב הפרמננטה. **בעיית פוליה** מבקשת למצוא, עבור מחלקות מסוימות של מטריצות, העתקה T {:} \operatorname{M}_n(F) \rightarrow \operatorname{M}_m(F) כך ש-\operatorname{per}(A) = \det(T(A)).

בערכים שיכולה הפרמננטה לקבל עוסקת **השערת ואן דר ורדן**, שהוצגה ב-1926. לפי ההשערה, הפרמננטה של מטריצה דו-סטוכסטית שרכיביה חיוביים נמצאת בין \ \frac{n!}{n^n} (שהוא הערך שלה עבור מטריצה שכל רכיביה \ 1/n) ל-1. את ההשערה הצליחו להוכיח רק ב-1981, ופותריה זכו בשנה שלאחר מכן בפרס פולקרסון.

פרמננטה של *n*×*n* כל המטריצה של 1 היא מספר סידורים אפשריים של *n* צריחי שחמט שאינם תוקפים הדדית בעמדות הלוח בגודל *n*×*n*.

## דוגמאות

\operatorname{perm}\begin{pmatrix}a&b \\ c&d\end{pmatrix}=ad+bc, ו-\operatorname{perm}\begin{pmatrix}a&b&c \\ d&e&f \\ g&h&i \end{pmatrix}=aei + bfg + cdh + ceg + bdi + afh..

## לקריאה נוספת

*H. Minc, **Permanents**, Addison-Wesley, Reading, MA, 1978
* Leslie G. Valiant (1979). "The Complexity of Computing the Permanent". Theoretical Computer Science 8: 189-201
* Mark Jerrum, Alistair Sinclair, Eric Vigoda (2004) "A polynomial-time approximation algorithm for the permanent of a matrix with nonnegative entries", *Journal of the ACM,* Volume 51, Pages 671--697

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:קומבינטוריקה
קטגוריה:אלגברה ליניארית
קרקס פלשתינה

**קרקס פלשתינה** הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אייל חלפון שיצא לאקרנים בשנת 1998, ואשר דן בצורה אלגורית ביחסי ישראלים ופלסטינים ובסכסוך הישראלי-ערבי. הסרט הופק על ידי חברת פרלייט-טרנספקס.

באותה השנה בה הוא הופק הוא זכה בחמישה פרסי אופיר לסרט הטוב ביותר וכן בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, המוזיקה המקורית הטובה ביותר וכן לתסריט הטוב ביותר.

## עלילה
קרקס כושל מרוסיה, אשר נקלע לחובות ועומד לפני סגירה, מובא על ידי יזם בשם איברהים סוס, משתף פעולה פלסטיני, להופיע בכפר ערבי בשומרון, אשר תושביו נודעו בעיקר כגנבי מכוניות. במהלך הופעות הבכורה של הקרקס בכפר, נמלט האריה שווייק (האטרקציה המרכזית וסמלו של הקרקס) מהכלוב ומבריח את הצופים. הקצין עוז (עמוס לביא) ממנה את בלייברג (יורם חטב), מש"ק התרבות של הפיקוד, על חיפושו של האריה. במהלך הסרט, מתאהב בלייברג במריאנה אדומת השיער (יבגניה דודינה), מאלפת האריות ולוגאסי (רינאן חיים), גנב המכוניות במרגלית המתנחלת מהיישוב הסמוך, "מעלה אל".

לחיפושי האריה מסייע בנו הקטן של היזם איברהים, פתחי (אשר קורא לעצמו פתחי דיין, על שם משה דיין) והוא זה שבסופו של דבר מוצא את האריה ומוביל את בלייברג ומריאנה אליו. כאשר האריה נתפס, הוא מוחרם על ידי עוז המפקד ומוצג לראווה בחצר לשכת הפיקוד והקרקס מגורש מהארץ. בלייברג מתכנן בעורמה כיצד לשחרר את האריה, על-מנת להרשים את מריאנה המאלפת. בסוף הסרט, הקרקס מופיע בהופעת פרידה בכפר, להופעה מגיעים גם המתנחלים מהיישוב היהודי הסמוך, אשר עד כה התנגדו ללכת לצפות בהופעה. בתום ההופעה, משוחרר שווייק האריה לחופשי.

## שחקנים

## קישורים חיצוניים

* "קרקס פלשתינה" - הסרט המלא לצפייה בתשלום באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים
* הסרט המלא לצפייה ישירה באתר וואלה VOD
* "קרקס פלשתינה" באתר חברת ההפקה "טרנספקס"
* "קרקס פלשתינה" באתר "קרן הקולנוע הישראלי"

קטגוריה:סרטי דרמה ישראליים
קטגוריה:סרטים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:זוכי פרס אופיר: סרטים
קטגוריה:סרטים בעברית
קטגוריה:סרטים ברוסית
קטגוריה:סרטים רב-לשוניים
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 1998
קטגוריה:סרטי איל חלפון
קו (ציור)

שמאל|ממוזער|200px|שרטוט המורכב מקווים בלבד
באמנות, **קו** הוא סימן - ישר, עקום, מסולסל או מפותל - המחבר בין שתי נקודות. אחת מתכונות הקו היא עוביו, שיכול להיות קבוע או משתנה, זאת בניגוד לקו בגאומטריה, המתאר עצם חד-ממדי שלו אורך בלבד. בחיי המעשה, לקו המצויר יש שלושה ממדים, אך הרוחב והגובה שלו זניחים לעומת האורך שלו. בקו המצויר בעיפרון חד על גבי נייר, הרוחב והגובה כמעט אינם מורגשים. בקו המצויר באמצעות מכחול, לעומת זאת, ניכר רוחבו של הקו, אך עודנו זניח לעומת אורכו, והוא משמש גם כאמצעי סגנוני.

בתקופות מוקדמות, כאשר השימוש בפרספקטיבה בציור עדיין לא הובן דיו, הקו שימש כתוחם לדמויות ועצמים, והיה מאפיין הכרחי בציור. קו זה נקרא קו מתאר (קונטור). הדבר מובחן למשל בציורים ממצרים העתיקה. גם בציור ריאליסטי טרם-מודרני, למשל בציור של ימי הביניים לא ניתן היה לוותר על הקו כתוחם. האמנות המודרנית אתגרה מוסכמה זו, כך למשל הראו ציירי הזרם האימפרסיוניסטי כי ניתן לצייר במשיכות מכחול בלבד, או אף לבסס את הציור כולו על נקודות צבע. קו מתאר מאפיין גם ציורי קומיקס ואנימציה בהם קו המתאר יוצר השטחה של הדמות והפשטתה.

## גלריה

קובץ:Maler der Grabkammer der Nefertari 002.jpg|הקו כתוחם בציור מצרי של נפרטיטי
קובץ:Woman teaching geometry.jpg|הקו כתוחם בציור מהמאה ה-14, "אישה מלמדת גאומטריה" מתוך הספר "יסודות"
קובץ:Albrecht Dürer 017.jpg|הקו כתוחם בציור מהמאה ה-16, "המדונה והילד" של אלברכט דירר
קובץ:Claude Monet Water Lilies 1908.jpg|"חבצלות המים", ציור אימפרסיוניסטי של קלוד מונה, משנת 1908, משיחות מכחול ללא קווים
קובץ:MNCARS Lichtenstein 02.jpg|פסל המושפע מאמנות הקומיקס של רוי ליכטנשטיין העושה שימוש בשפה הקווית בטכניקה תלת ממדית
קובץ:Leonardo self.jpg|דיוקן עצמי של לאונרדו דה וינצ'י, שבו נעשה שימוש נרחב בקווים


## קישורים חיצוניים
* איך להתבונן בציור - קו וצבע, באתר מט"ח

קטגוריה:ציור
קטגוריה:טכניקות ציור
אלקלואיד

[שמאל|ממוזער|250px|המבנה הכימי של [קוקאין, אלקלואיד נפוץ ממשפחת הטרופאנים]]
[שמאל|ממוזער|250px|המבנה הכימי של [קפאין, אלקלואיד נפוץ ממשפחת הפורינים]]

**אַלְקָלוֹאִידים** (באנגלית ביחיד: **Alkaloid**) הם קבוצה של תרכובות אורגניות המכילות בסיס חנקני.

משפחת האלקלואידים כוללת למעלה מ-15,000 תרכובות שונות. רוב האלקלואידים מיוצרים כמטבוליטים משניים בצמחים, אך גם יצורים מממלכות אחרות מייצרים אלקלואידים. לאלקלואידים רבים השפעות פיזיולוגיות ולעיתים קרובות פסיכואקטיביות על בני אדם ובעלי חיים; חלק גדול מהם אף רעילים. אלקלואידים כאלה מהווים בדרך-כלל אגוניסטים או אנטגוניסטים של קולטן או משפחת קולטנים מסוג ספציפי, והאינטראקציה שלהם עם הקולטן היא העומדת בבסיס המנגנון שמביא בסופו של דבר לתגובה הפיזיולוגית הנצפית.

כל האלקלואידים מכילים אטום חנקן אחד לפחות. בדרך כלל מהווה החנקן חלק מטבעת הטרוציקלית - טבעת המורכבת ממספר אטומי פחמן ומאטום אחר אחד לפחות. אלקלואידים רבים מכילים מספר טבעות; אלקלואידים אחרים מכילים קבוצות לא-חנקניות, כגון טרפנים ופחמימות.

בעבר הוגדרו האלקלואידים כתרכובות בסיסיות (ולכן שמן נגזר מן המונח אלקלי), חנקניות, בעלות השפעות פיזיולוגיות על בעלי חיים ואשר מקורן בצמחים. מהגדרה זו נותר כיום רק נוכחות החנקן; במשך השנים התגלו אלקלואידים שמקורם אינו בצמחים, חסרי השפעה פיזיולוגית ובעלי תכונות חומציות או נייטרליות.

כחמישית מכל הצמחים הווסקולריים מסנתזים אלקלואידים. מקורם של כמעט כל אלפי האלקלואידים בחמש חומצות אמינו: טריפטופן, טירוזין, פנילאלנין, ליזין ואורניתין. במקרים רבים מאבדת חומצת האמינו את קבוצת הקרבוקסיל שלה (**COOH**) כצעד ראשון בדרך לסינתזת האלקלואיד. במשך שנים רבות לא היה ידוע תפקידם של האלקלואידים בצמחים; אט אט התברר כי הם משמשים כחומרי הגנה נגד בעלי חיים. לאלקלואידים רבים טעם מר המרתיע בעלי חיים מלאכול את הצמח; אלקלואידים אחרים רעילים וגורמים לנזק בריאותי ואף למוות.

## סיווג האלקלואידים

אלקלואידים מסווגים על ידי המבנה המולקולרי הכללי שלהם, לפי המגיבים שמהם הם מופקים.
בעבר, כאשר לא היה ידוע הרבה על הדרך בה מסנתזים אלקלואידים, היה נהוג לתת להם שמות של תרכובות מוכרות, אפילו כאלה שאינן מכילות חנקן (מכיוון שהמבנה הסופי של האלקלואידים הכיל קבוצות של המולקולות הללו), או לפי הצמח או בעל החיים שמהם הם הופקו. כאשר נודע יותר על אלקלואיד השתנה הסיווג כדי לשקף את הידע החדש, בדרך כלל על ידי מתן שם הקשור לחומצת אמינו ידועה אשר קשורה בתהליך הפקת האלקלואיד.

דוגמאות לאלקלואידים ומשפחות אלקלואידים (ישנם חומרים השייכים לשתי משפחות או יותר):
*פירידין: פיפרין, קוניאין, טריגונלין, ארקאידין, קובקין, פילוקרפין, ציטיזין, ניקוטין, ספרטאין, פלטירין.
*פירולידין: היגרין, ניקוטין
* טרופאן: אטרופין, קוקאין, אקגונין, סקופולאמין.
*קווינולין: קווינין, קווינידין, דיהידרוקווינין, דיהידרוקווינידין, סטריכנין, ברוכין, ורטרין, קוואדין.
*איסוקווינולין: האלקלואידים האופיאטים: מורפין, קודאין, הרואין (דיאצטילמורפין), תבאין, פפאברין, נרקוטין, נרקאין.
*פנטילאמין: אמפטמין, מתאמפטמין, אפדרין, "אקסטזי" (מתילנדיאוקסימתאמפטמין), אדרנלין.
*אינדול:
**טריפטאמינים: די-אמ-טי, אן-אם-טי, פסילוסיבין, סרטונין, מלטונין.
**ארגולין: ארדין, ארגוטמין, החומצות הליסרגיות, LSD.
**בטא-קרבולין: הרמין, רסרפין, אמטין.
*פורין: קפאין, תאוברומין, תאופילין.
## קישורים חיצוניים

* 
* 

*
מאט קמרון

שמאל|ממוזער|250px|מאט קמרון, 2013
**מת'יו (מאט) קמרון** (אנגלית: **Matthew D. Cameron**; נולד ב-28 בנובמבר 1962, בסן דייגו, קליפורניה), הוא מוזיקאי אמריקאי, והמתופף לשעבר של להקת הגראנג' פרל ג'אם. מאט ניגן בהרכבים רבים, אך ידוע במיוחד בשל תקופת נגינתו כמתופף בלהקת הגראנג' סאונדגארדן, שהתפרקה בשנת 1997.

## ביוגרפיה
מאט התחיל לנגן בתופים בגיל צעיר מאוד. הוא ידוע כמתופף בעל סגנון יצירתי, מעניין ומגוון, המאפשר לו לעבוד עם להקות ומוזיקאים מסגנונות המוזיקה השונים.

בגיל 20 עבר מאט לסיאטל, וניגן בלהקת סקין יארד. בספטמבר של שנת 1986 הצטרף מאט ללהקת סאונדגארדן, בה ניגן עד פירוקה בשנת 1997. במקביל ניגן במיזמים שונים, כמו המיזם לזכרו של אנדרו ווד - טמפל אוף דה דוג, (בו היו שותפים גם כריס קורנל, אדי ודר, סטון גוסארד), והשתתף בהרכבים טון דוגס, הייטר, ואילבן. מיזם צד נוסף שיסד מאט יחד עם שותפו ללהקת סאונדגארדן, בן שפרד, הוא להקת Wellwater Conspiracy, שקיימת עד היום.

לאחר פירוקה של סאונדגארדן, ניגן מאט עבור להקת הסמאשינג פאמפקינס לצורך הקלטת אלבומם Adore (מתופף הלהקה המקורי - ג'ימי צ'מברלין - פוטר אז מהלהקה בגלל התמכרותו לסמים), ותקופה קצרה עבור קווינס אוף דה סטון אייג'. הוא השתתף גם באחד משירי אלבום הסולו של חברו כריס קורנל - Euphoria Morning, ולאחר מכן הצטרף ללהקת פרל ג'אם עמה ניגן עד פרישתו מהלהקה ביולי 2025.

## דיסקוגרפיה
### הקלטות עם סאונדגארדן

### הקלטות אחרות
*ראו פרל ג'אם

## פרסים ומועמדויות

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מוזיקאי רוק
קטגוריה:מוזיקאי גראנג'
קטגוריה:מתופפים אמריקאים
קטגוריה:פרל ג'אם
קטגוריה:טמפל אוף דה דוג
קטגוריה:סאונדגארדן
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1962
קייטנו ולוזו

**קָייטנו ולוזו** (בפורטוגזית: **Caetano Veloso**; נולד ב-7 באוגוסט 1942) הוא מלחין, גיטריסט וזמר ברזילאי, מהפופולריים והמשפיעים שבהם.
נולד בבאהיה, ברזיל, כחמישי מבין שבעה אחים - אחת מהם הזמרת מריה בתניה.

## מוזיקה
ולוזו החל את הקריירה שלו כזמר בוסה נובה, בהשפעת המוזיקאים ז'ואאו ז'ילברטו ודוריבאל קאיימי.

מאוחר יותר, יחד עם זמרים ברזילאים כז'ילברטו ז'יל, גל קוסטה, שיקו בוארקי ואחרים ובהשפעת יצירות מאוחרות של הביטלס, פיתח את סגנון ה**[[טרופיקליה]]**: שילוב של פופ ברזילאי, רוק'נ'רול ומוזיקה אמנותית מתקדמת, שהביא לסגנון בינלאומי יותר בעל גוון פסיכדלי ומסרים חברתיים.

בשלבים מאוחרים יותר בקריירה שלו, שילב ולוזו מוטיבים אפרו-ברזילאיים מובהקים.
ז'ואאו ז'ילברטו העיד עליו כמי ש"הוסיף מימד אינטלקטואלי לפופ הברזילאי".

## פעילות פוליטית
כבעל עמדה פוליטית שמאלית נחרצת, זכה ולוזו ליחס עוין מצד השלטון הדיקטטורי הצבאי ששלט בברזיל עד לשנת 1985. שיריו צונזרו לעיתים תכופות וחלקם אף נאסרו להשמעה. גם מהשמאל הסוציאליסטי הוחרם כי בחר לשלב השפעות חוץ-ברזילאיות (כמו רוק'נ'רול) ביצירתו.

בשנת 1968 בילה מספר חודשים בכלא יחד עם ז'ילברטו ז'יל בעוון "פעילות נגד השלטון" ומיד אחר כך הוגלו שניהם ללונדון. בגלותו הקליט שני אלבומים, האחד הנושא את שמו, והשני, '''טרנזה'''. עם חזרתו לברזיל בשנת 1972 החל לשלב בשיריו מוטיבים אפרו-ברזילאיים נשכחים מבאהיה, מוטיבים מבניים וקצביים.

## קריירה בינלאומית
בשנת 1980 צמחה מאוד הפופולריות של ולוזו מחוץ לברזיל, במיוחד בישראל, פורטוגל, צרפת ומדינות באפריקה. הוא שר לא רק בשפה הפורטוגזית אלא גם באנגלית (בעיקר ג'אז) ובספרדית.
כמו כן השתתף בפסקול הסרט "פרידה" ובפסקול סרטו של פדרו אלמודובר "דבר אליה" בו הופיע בתפקיד עצמו, מבצע את השיר "קוקורוקוקו פלומה" (Cucurrucucú Paloma). ב-2015 ביקר בישראל יחד עם ז'ילברטו ז'יל ופגש את נשיא המדינה שמעון פרס.

## פרסים ומועמדויות

## קישורים חיצוניים

* 

* רשימת הקלטות מלאה
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מלחינים ברזילאים
קטגוריה:זמרים ברזילאים
קטגוריה:גיטריסטים ברזילאים
קטגוריה:זוכי פרס גראמי
קטגוריה:זוכי פרס גראמי הלטיני
קטגוריה:מגורשים ממולדתם
קטגוריה:ברזילאים שנולדו ב-1942
אזניה

**אזניה** הוא שם ששימש לתיאור חלקים שונים באפריקה שמדרום לסהרה. האזכור המוקדם ביותר של השם היה ההתייחסות לקרן אפריקה וכל חופה של סומליה דהיום כולל אלו של קניה וטנזניה לצד האוקיינוס ההודי. בסוף המאה ה-20 השם שימש את מתנגדי משטר האפרטהייד בדרום אפריקה לתיאור המדינה.

## מקור השם

הכתובות המתייחסות לשם זה לא מסבירות מה מקור השם. החוקר ג'ון הילטון המציג אפשרות למקור השם והוא מילה בערבית או בפרסית המתארת את תושביה שחורי העור של אפריקה אך חוקר זה מציג את ההתייחסות הקולוניאלית באותה התקופה כלפי תושבי אפריקה.

החוקר האנטינגפורד לעומת זאת הציג מספר אפשרויות לשם הראשון הוא מהמילה הערבית עז'אם שפירושו לא-ערבי, **זר**. השני הוא היותר סביר והוא במילה היוונית אזניאין שפירושו מיובש מילה המתאימה לתיאור חופה של סומליה היבשה.

## אזניה העתיקה

פליניוס הזקן בספרו היסטוריה טבעית מזכיר את הים האזני שמתחיל באזור אדוליס וממשיך לעבר חופה המזרחי של יבשת אפריקה. הספר השיוט בים האריתריאי מפרט יותר על האזור בפרקים 15,16 ו-18. על פי החוקר האנטינגפורד פרק 15 בספר השיוט בים האריתריאי מדבר על חופה של סומליה במזרח, גבולה של אזניה הייתה העיר רהפטה שהייתה הדרומית ביותר וממקמת בטנזניה של היום ובכך אפשר לזהות את אזניה עם האזור המכונה בערבית זנג', אזניה מוזכרת גם בכתבים סיניים מהמאה ה-3 בשם זאסאן (澤散). יותר מאוחר אזניה הוזכרה על ידי תלמי וקוסמס אינדיקופלוסטס וקוסמס הזכיר שאזניה הייתה תחת שלטון ממלכת אקסום.

חוקרים מסוימים אומרים שאזניה הייתה מחוז בסומליה, וששמה השתמר היום בשם "זנזיבר".

## שימוש מודרני בשם
### דרום אפריקה

ב-1958 השם אזניה הופיע שוב כתחליף לשמה של דרום אפריקה בכינוס העממי הכלל-אפריקאי שהתרחש באקרה בירת גאנה על ידי קוואמה נקרומה.

השימוש הראשון שנעשה בהתייחס לדרום אפריקה היה על ידי לאומניים שחורים והחל להיות נפוץ ב-1979, השם אזניה החל להיות חלק משמות ארגוני הגרילה בדרום אפריקה כמו כן לאחר פירוק משטר האפרטהייד מספר אנשים הציעו את השם כתחליף לשם המדינה הנוכחי אך שם זה לא זכה לאהדה ציבורית. ב-1930 התגלה הקשר בין אזניה לדרום אפריקה כאשר נתגלו שרידי אדם שנראה שהגיע מאזור אזניה ובכך מספר ארגונים ראו את מוצאם של תושבי דרום אפריקה מאוכלוסייה שהגיע מאזור סומליה. ההתייחסות הדיפלומטית הרשמית של הרפובליקה הסינית כלפי דרום אפריקה כאשר שתי המדינות היו ידידות היה בשם "אזניה".

## הערות שוליים

קטגוריה:האימפריה האקסומית
קטגוריה:קניה: היסטוריה
קטגוריה:האוקיינוס ההודי
קטגוריה:סומליה: היסטוריה
קטגוריה:טנזניה: היסטוריה
איגור מרקביץ'

**איגור מרקביץ**' (27 ביולי 1912 - 7 במרץ 1983) היה מלחין ומנצח יליד האימפריה הרוסית.

מרקביץ' נולד בקייב, אך משפחתו היגרה לשווייץ בשנת 1914, כשהיה בן שנתיים. הראשון שעמד על כשרונותיו המוזיקליים היה הפסנתרן אלפרד קורטו, שלקח אותו לפריז בשנת 1926 להשתלם כמלחין ופסנתרן. הוא זכה להכרה בשנת 1929, עם ביצוע הקונצ'רטו גרוסו שלו בפריז.

הופעתו הראשונה של מרקביץ' כמנצח הייתה בגיל 18, עם תזמורת הקונצרטחבאו. הוא השתקע באיטליה וקיבל אזרחות איטלקית. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועת הפרטיזנים. הוא עקר ללונדון בשנת 1953 ומאז 1965 ניצח על תזמורת RTVE הספרדית. הוא מת באופן פתאומי באנטיב, ב-7 במרץ 1983. 

בנו של מרקביץ' מאשתו השנייה, דונה טופזיה קטאני, הוא המנצח אולג קטאני. אשתו הראשונה הייתה קירה, בתו של הרקדן ואצלב ניז'ינסקי.

## חיבורים
### יצירות מוזיקליות

* פרטיטה (1931) לפסנתר ותזמורת קטנה.
* L'Envol d'Icare בלט לתזמורת (1932).
* גן העדן האבוד (1934-35) אורטוריה לסולנים, מקהלה ותזמורת.
* לורנצו הנהדר (1940) לסופרן ותזמורת.

### תאוריה
"מחקרים היסטוריים, אנליטיים ומעשיים בסימפוניות של בטהובן", בהוצאת פיטרס, לייפציג.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מנצחים רוסים
קטגוריה:פסנתרנים רוסים
קטגוריה:מלחינים רוסים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת מוצרטיאום
קטגוריה:ילידי 1912

קטגוריה:נפטרים ב-1983
פאול שפיגל

**פאול שפיגל** (בגרמנית: **Paul Spiegel**; 31 בדצמבר 1937 וארנדורף (מינסטרלנד), גרמניה - 30 באפריל 2006 דיסלדורף), עיתונאי ויזם גרמני שהיה נשיאה של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.

## ביוגרפיה
שפיגל נולד למשפחה של סוחרי בקר בנורדריין-וסטפאליה. לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלטה משפחתו לבריסל. שפיגל שרד את השואה בפלנדריה, שם החביאה אותו משפחת איכרים. אחותו, אשר נעצרה לפני כן בפשיטה של הנאצים בבריסל, נרצחה במחנה ריכוז. את האירועים האלה תיאר בספרו "?Wieder zu Hause" (שוב בבית?). 

בשנת 1958 התחיל להתנדב ב"Allgemeine Jüdische Wochenzeitung" (השבועון היהודי הכללי) בדיסלדורף, שבו נשאר כעורך עד 1965. בשנות השישים עבד גם בשירותם של עיתונים אחרים. 

בשנת 1964 נישא לגיזלה שפאץ, ולבני הזוג נולדו שני ילדים.

מאז שנת 1986 ניהל שפיגל סוכנות אמנים ותקשורת בדיסלדורף. 

בשנת 1993 הצטרף לוועד הפועל של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, אחר כך היה למשנה לנשיא המועצה, ובעקבות מותו של איגנץ בוביס ב-13 באוגוסט 1999 מונה ב-9 בינואר 2000 לנשיא המועצה. ב-11 בפברואר 2004 העניקה לו אוניברסיטת היינריך היינה בדיסלדורף תואר דוקטור לשם כבוד. עיר הולדתו וארנדורף (Warendorf) העניקה לו אזרחות של כבוד. שפיגל היה דמות מוכרת בציבוריות הגרמנית, ונחשב לאחרון נשיאי המועצה המרכזית של יהודי גרמניה שחווה את אימי השואה. 

בשנת 2001 קרא לצמצם את מספר המהגרים בגרמניה ולבחון את "רמת הגרמנית" של מהגרים יהודים מחבר המדינות.

נפטר ב-30 באפריל 2006 לאחר אשפוז בן חודשיים בעקבות התקף לב, שבמהלכו הורדם. כלי התקשורת בגרמניה הבליטו את הידיעות על מותו בכותרות הראשיות. שרלוטה קנובלוך החליפה אותו בתפקיד נשיאת המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.

## ספריו
* ?Wieder zu Hause (הוצאת Ullstein, שנת 2003)
* ?Was ist koscher (הוצאת Ullstein, שנת 2003)

## קישורים חיצוניים

* פאול שפיגל בוויקיציטוט בגרמנית

## הערות שוליים

קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:עיתונאים יהודים גרמנים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1937
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-2006
מחלף גהה

**מחלף גהה** הוא מפגשם של כביש 4 ושל כביש 481 (ציר ז'בוטינסקי). המחלף נקרא על שם המרכז לבריאות הנפש גהה, שעמד בעבר בסמוך לצומת זה ופונה לטובת בניית המחלף שנפתח לתנועה ב-30 במרץ 1981.

## מבנה
בשנת 1967 הותקנה בצומת מערכת רמזורים. בשנת 1970 הוחל בעבודות ליצירת המחלף. במסגרת העבודות נחסמה דרך עפר שחיברה את שכונת גני גד בבני ברק עם כביש 481 והתושבים החילונים נותרו ללא מוצא משכונתם בשבת. ביולי 1970 פנו התושבים לבג"ץ אשר הוציא צו על תנאי בעניין. בדצמבר 1970 הושגה פשרה זמנית, על פיה העבודות במחלף גהה הוקפאו עד לדיון ומתן היתר של רשויות התכנון.

המחלף מאפשר נסיעה רצופה ללא רמזורים או צמתים בכביש 4 בלבד, העובר בגשר מעל ציר ז'בוטינסקי. כמו כן מאפשר המחלף את כל שמונת כיווני המעבר האפשריים בין הדרכים.

המחלף מהווה את הגבול בין פתח תקווה לבני ברק ומשמש כאחת הכניסות העיקריות של שתי ערים אלו. טרם בניית המחלף היה במקום צומת, ולכן המחלף נקרא בפי רבים עד היום "צומת גהה" וכן "גשר גהה".

ב-25 בדצמבר 2003 התרחש במקום פיגוע התאבדות של החזית העממית לשחרור פלסטין בו נרצחו 4 אנשים ועשרות נפצעו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בני ברק: מבנים
קטגוריה:כביש 4: מחלפים
גהה
קטגוריה:פתח תקווה: צמתים ומחלפים
קטגוריה:בני ברק: תחבורה
גהה
אפונסו החמישי, מלך פורטוגל

**אפונסו החמישי** (בפורטוגזית: **Afonso V**; 15 בינואר 1432 - 28 באוגוסט 1481) היה מלך פורטוגל מגיל 6 עד יום מותו. כונה גם **האפריקאי**, על שם כיבושיו באפריקה.

## חייו
אפונסו החמישי נולד בסינטרה, ליד ליסבון בפורטוגל ב-15 בינואר 1432, בן בכור לדוארטה, מלך פורטוגל ואשתו הנסיכה לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל. בשנת 1438 מת אביו, ואפונסו ירש את כס המלכות. בהיותו קטין מונתה אמו כעוצרת הממלכה, על פי צוואה מאוחרת של אביו. עקב היותה אישה וזרה (מאראגון), לא זכתה האם לפופולריות רבה, ולבסוף הוחלפה בפדרו, נסיך פורטוגל, שהיה דודו המבוגר של אפונסו. פדרו חוקק חוקים שנועדו לחזק את השלטון המרכזי על חשבון האצילים, דבר שיצר סכסוכים שהעיבו על תקופת השגשוג בממלכה. דוד אחר של המלך הצעיר אפונסו, רוזן ברסלוש, שגם שמו היה אפונסו, עשה מאמצים למצוא חן בעיני המלך ולהתיידד עמו, וב-1442 נתמנה על ידי המלך לתפקיד הדוכס מברגנסה שנתן לו מעמד בכיר בממלכת פורטוגל. על מנת להגן על מעמדו כעוצר הממלכה, חיתן פדרו את בתו איזבל מקוימברה למלך אפונסו החמישי.

ב-9 ביוני 1448 הגיע אפונסו לגיל הנדרש ונטל לעצמו את השלטון בממלכה. ב-15 בספטמבר באותה שנה ביטל אפונסו את כל החוקים שחוקקו בתקופת שלטון דודו כעוצר. שנה לאחר מכן, מולך על ידי מצגות שווא, הכריז אפונסו על פדרו כמורד והכניע אותו בקרב אלפרובירה. לאחר קרב זה הפך אפונסו הדוכס מברגנסה לשליט בפועל של פורטוגל.

אפונסו החמישי השקיע מאמצים רבים בהרחבת שלטונו בצפון אפריקה. צבאות פורטוגל כבשו את אלקאסר סגואר (1458), טנג'יר (מספר פעמים בין 1460 - 1464) וארזילה (1470). בעקבות כיבושים אלו קיבל אפונסו החמישי את הכינוי "האפריקאי".

בשנת 1475, בהיות אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה על ערש דווי, ביקש אפונסו לרשת אותו. אנריקה הרביעי היה נשוי לז'ואנה, נסיכת פורטוגל, אחותו של אפונסו אשר בתה, חואנה, נסיכת קסטיליה, הייתה הצאצא היחיד לנשותיו של אנריקה הרביעי. הטענה הרווחת בקסטיליה הייתה שחואנה אינה בתו של אנריקה הרביעי ועל כן איזבלה הראשונה מקסטיליה נקבעה כיורשתו. אפונסו לא קיבל זאת, נשא את חואנה נסיכת קסטיליה לאישה וביקש לרשת את ממלכת קסטיליה, בסיוע אצילי אקסטרמדורה. במלחמת הירושה הקסטיליאנית הובס אפונסו על ידי צבא פרננדו השני מאראגון, בעלה של איזבלה מקסטיליה. ניסיונותיו להשיג עזרה בצרפת עלו בתוהו והוא חזר לארצו במצב רוח ירוד ושקע במלנכוליה.

בשנת 1477 העביר את ממלכת פורטוגל לידי בנו ז'ואאו, הסתגר במנזר בסינטרה ומת ב-28 באוגוסט 1481 ממחלת הדבר. בפורטוגל התאבלו על מות המלך, העם אשר אהב אותו והאצילים אשר פחדו מבנו.

רבי יצחק אברבנאל ואביו שימשו כסוכני כספים בחצרו של המלך אפונסו החמישי.

## משפחתו
בשנת 1447 התחתן אפונסו עם איזבלה מקוימברה, בתם של פדרו, דוכס קוימברה ואיזבלה מאראגון, רוזנת אורחל, ממנה היו לו 3 ילדים:
* ז'ואאו (1451)
* ז'ואנה, נסיכת פורטוגל (1452–1490)
* ז'ואאו השני, מלך פורטוגל (1455–1495)

בשנת 1475 התחתן אפונסו עם חואנה, נסיכת קסטיליה, בתם של אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה וז'ואנה, נסיכת פורטוגל, אך לא היו לו ילדים ממנה.

## אילן יוחסין

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מלכי פורטוגל
קטגוריה:מסדר הבירית: אבירים וגבירות זרים
קטגוריה:בית אביש
קטגוריה:ילידי 1432
קטגוריה:נפטרים ב-1481
סמואל אדמס

**סמואל אדמס** (באנגלית: **Samuel Adams**; 27 בספטמבר 1722 – 2 באוקטובר 1803) היה ממנהיגי המהפכה האמריקנית, מארגן מסיבת התה של בוסטון ומחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. בן דודו של ג'ון אדמס, נשיאה ה-2 של ארצות הברית.

## קורות חייו
סמואל אדמס נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. אביו היה בעל מבשלת שיכר מצליחה ואיש מעורב בפוליטיקה של בוסטון. כשהיה סמואל נער צעיר כל השקעותיו של אביו הפכו בן רגע לבלתי חוקיות, מתוקף צו בריטי, והאב ירד מנכסיו. נהוג לחשוב כי הייתה זאת סיבה מכרעת בעיצוב שנאתו העזה של סמואל אדמס לשלטון הבריטי בפרט ולשלטון ריכוזי ככלל.

ב-1743 סיים אדמס את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, והחל לעסוק במסחר ועסקים. לאורך אותה תקופה היה אדמס מעורה בפוליטיקה המקומית והיה חבר במועצת העיר של בוסטון. כשעסקיו כשלו בשנת 1764 החל אדמס לעסוק בפוליטיקה במשרה מלאה ובתוך זמן קצר נבחר אדמס לבית המחוקקים של מסצ'וסטס. אדמס החל, כמעט מיד, בריכוז מאמץ להקמת ועדת התיאום שפרסמה את "הכרזת הזכויות של המושבות", אותה ניסח אדמס.

אדמס היה מהמתנגדים העזים ביותר למספר חוקים שהעביר הפרלמנט הבריטי. חוקים שמטרתם הייתה השגת רווח כספי מן המושבות. עד שנת 1773 הצליחו אדמס ושותפיו למאבק לדחוק כמעט את כל החוקים, חוץ מאשר את החוק שקבע מס על התה. ההתנגדות לחוק הגיע לשיאה ב-16 בדצמבר 1773, כשמספר מתנגדים מבוסטון עלו על ספינת סוחר בריטית באשון לילה והחלו לזרוק את מטען התה שלה לים. אירוע שכונה מסיבת התה של בוסטון.

תגובת הבריטים הייתה חקיקת סדרת חוקים, שהמרכזיים שבהם היו חוקים שציוו על סגירת הנמל של בוסטון והגבלת ההתכנסויות של מועצת העיר. תגובתו הנגדית של אדמס הייתה ארגון חרם על סחורות הבריטים.

ב-1774 התמנה סמואל אדמס, ביחד עם עוד ארבעה, לנציג מסצ'וסטס בישיבתו הראשונה של הקונגרס הקונטיננטלי. אדמס המשיך את שירותו בקונגרס לכהונה שנייה והיה לאחד התומכים הקולניים בהכרזה לעצמאות המושבות. ב-1776 היה אדמס אחד מהחותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.

אדמס המשיך את שירותו בקונגרס עד שנת 1781. בתחילה היה אדמס ממתנגדי החוקה החדשה, אך לבסוף התרצה ותמך בהצטרפות מסצ'וסטס כמדינה לאיחוד. בשנת 1793 נבחר אדמס לתפקיד מושל מדינת מסצ'וסטס וכיהן בתפקיד עד שנת 1797.

אדמס נפטר בגיל 81, כנראה מסיבוך של מחלת פרקינסון בה לקה, ונקבר בבית הקברות הישן של בוסטון (בו קבור גם ג'ון הנקוק).

על שמו הוקמה בבוסטון מבשלת בירה - סמואל אדמס והיא אחת המבשלות המצליחות בארצות הברית.

## ביאור

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי מסצ'וסטס
קטגוריה:בוסטון: אישים
קטגוריה:מושלי מסצ'וסטס
סמואל
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית ב-1796
קטגוריה:האבות המייסדים של ארצות הברית
קטגוריה:חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:מועמדים לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ארצות הברית
קטגוריה:אישים שפסליהם הוכנסו לאוסף היכל הפסלים הלאומי
קטגוריה:אמריקאים שנולדו במאה ה-18
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1803
סנונית (מפרשית)

[שמאל|ממוזער|250px|סנונית בהפלגה. ה"רהב" של [צופי-ים הרצליה במהלך מחנה קיץ, מפליגה מול חוף פלמחים, צולם בקיץ 2006.]]
שמאל|ממוזער|250px|שייטת סנוניות מול נתניה. צולם אוקטובר 2006[ממוזער|הסנונית "פגסוס" של [צופי ים הרצליה שהיא הסירה הכי טובה בצופי ים ישראל ולוקחת מקום ראשון בהרבה שיוטים, לוקחת מקום ראשון בשיוט על שם זהר מינץ שהתקיים בחיפה 2019.|248x248 פיקסלים]][ממוזער|247x247px|מפרשית בהפלגה. "יסטרוב" של כפר הנוער הימי "[מבואות ים" במהלך הפלגה לשדות-ים מול ארובות חדרה, צולם 2014.]]
**סנונית** היא סוג של מפרשית חד תרנית פתוחה. שמה של המפרשית נגזר משמה של הציפור סנונית. היא בנויה מעץ או מפיברגלס. אורכה הוא כ-7.6 מטרים, וגובה התורן שלה הוא 8.5-9.5 מטרים.

בשנות השלושים, תחת המנדט הבריטי, התחיל השיט לתפוס תאוצה בארץ ישראל. בתחילת הדרך, מטרות השיט העיקריות היו כיבוש הים (דיג, מסחר ולוחמה) וההעפלה הבלתי חוקית לישראל. בתחילה כלי השיט ששימשו את היהודים היו סירות דיג ערביות וסירות הצלה בריטיות, ובהמשך פותחו בארץ סירות הלווייתנית. הלווייתנית שימשה בעיקר להורדת מעפילים מהספינות הגדולות ולחינוך הימי. השימוש בלווייתנית קטן, ובה בעת החלו בייצור הסנונית. תחילה היא יוצרה מעץ, ומאוחר יותר מפיברגלס.

ישנם שני סוגים של סנונית - סנונית עבד וסנונית עמירם. סנוניות העמירם (סנונית ישראלית) הן סנוניות קלות וצרות יותר. התחתית שלהן שטוחה יותר, והן מהירות יותר ברוחות חדות. סנוניות העבד (סנונית בינלאומית) רחבות יותר, כבדות ובתחתיתן בולטת השדרית לאורך כל הסירה.

הסנוניות משמשות את שבטי צופי הים השונים, כפר הנוער הימי "מבואות ים", בית הספר לקציני ים עכו וכן את המרכזים הימיים. המקום היחיד בו עדיין בונים סנוניות הוא "מספנת האחים חמאדי" שבעכו.

## ממדים
* אורך כולל: 7.6 מטר
* גובה התורן: 8.5–9.5 מטר
* משקל גוף מינימלי: 300 ק"ג
* אורך מנור: 3.6 מטר

## חלקי הסירה
* תורן: עמוד אלומיניום הקבוע בקדמת הסירה, אליו מחוברים המפרשים.
* מנור: קורת אלומיניום, המחוברת לתורן באופן ניצב, ומקבעת את שפתו התחתונה של המפרש הראשי.
* מפרש ראשי: צורתו משולש עשוי בד חזק, ממוקם מאחורי התורן ומעל המנור, ומחובר לשניהם.
* מפרש חלוץ: קטן יותר מהמפרש הראשי וקדמי יותר ממנו. גם צורתו משולש ותפקידו להוריד את הסירה ביחס לרוח.
* מיתר ראשי: חבל באמצעותו ניתן למתוח ולשחרר את המפרש הראשי, בהתאם לכיוון הרוח ועוצמתה.
* מיתרי חלוץ: חבל באמצעותו ניתן למתוח ולשחרר את המפרש החלוץ, וכן להעבירו מדופן לדופן בהתאם לכיוון הרוח.
* הגה: לוח עץ היורד לתוך המים מירכתי הסירה, ומכוון את כיוון התנועה של הסירה.
* רומפל: מוט המחובר להגה, באמצעותו ניתן לכוון את הגה הסירה.
* חרב: עשויה לוח עץ גדול ומאסיבי יותר מההגה, ממוקמת במרכז הסירה, וניתנת לשליפה החוצה או דחיפה מתוך הסירה אל המים, משמשת למניעת סחף ברוחות קדמיות וצד.

## קישורים חיצוניים
* חוברת לימוד – סנונית מפרש, באתר בית הספר לחינוך וספורט ימי מכמורת

## הערות שוליים

קטגוריה:מפרשיות
אדם גרינברג

**אדם גרינברג** (באנגלית: **Adam Greenberg**; 11 באפריל 1936 – 30 באוקטובר 2025) היה צלם קולנוע אמריקאי-ישראלי שפעל בהוליווד והיה מועמד לפרס אוסקר.

## ביוגרפיה
גרינברג נולד בקרקוב שבפולין במשפחה בת ארבעה ילדים. גדל בתל אביב ובנעוריו שימש כעוזר באולפני גבע.
ב-1958 הצטרף ל-"גבע" כטכנאי וצלם עבור יומני גבע. בשנת 1963 צילם את סרטו הקצר של דוד פרלוב "בירושלים". בשנת 1966 צילם את הקומדיה העממית "שני קוני למל", והחל בקריירה של אחד הצלמים הבולטים בקולנוע הישראלי. גרינברג עמד מאחורי המצלמה ברבות מן הקלאסיקות של הקולנוע הישראלי בשנות ה-60 ובשנות ה-70. החל משיתוף פעולה עם הבמאי משה מזרחי בסדרת "אני אוהב אותך רוזה" (1972) ו"הבית ברחוב שלוש" (1973), ובמאים כדוד פרלוב ("הגלולה", 1972), וכלה בסרטים עממיים וקומדיות עממיות כ"אני ירושלמי" של יהורם גאון משנת 1971, או המשכי אסקימו לימון. גרינברג היה הצלם בסרטו של אורי זוהר "מציצים" (1972) וסדרת הטלוויזיה "לול".

בשנת 1980 הוזמן גרינברג לצלם את סרטו של הבמאי סמואל פולר "האדומה הגדולה ה-1". עבודתו של גרינברג בסרט זה, שהיה סרט מלחמה רב תקציב, פתחה בפניו את הדלת לאולפנים הגדולים בהוליווד. גרינברג היה הצלם הראשי בכמה מהלהיטים הגדולים של הקולנוע המסחרי בהוליווד החל משנות ה-80, לרבות סדרת "שליחות קטלנית" של הבמאי ג'יימס קמרון בהשתתפות ארנולד שוורצנגר, ולהיטים כ"רוח רפאים" בהשתתפות פטריק סווייזי, "טרנר והוץ'" בהשתתפות טום הנקס, או "הנזירות בלוז" בהשתתפות וופי גולדברג. רבים מהסרטים אותם צילם, כגון סרטי "שליחות קטלנית" או "ספרה", הם סרטים עתירי פעלולים. עבור תפקידו כצלם ב"שליחות קטלנית 2: יום הדין" היה גרינברג מועמד לפרס אוסקר בשנת 1991. בשנת 1986 קיבל גרינברג אזרחות אמריקנית.

### חייו האישיים ומותו
גרינברג התגורר בברנטווד. היה נשוי לוורדה ולהם שלושה ילדים. נפטר ב-30 באוקטובר 2025, בגיל 89.

## פילמוגרפיה חלקית

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:צלמי קולנוע ישראלים
קטגוריה:צלמי קולנוע אמריקאים
קטגוריה:מהגרים מישראל לארצות הברית
קטגוריה:מועמדים ישראלים לפרס אוסקר
קטגוריה:ישראלים ילידי פולין
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1936
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2025
קנטבריה

**קנטבריה** (בספרדית: **Cantabria**) היא קהילה אוטונומית בצפון ספרד. שטחה הוא בסביבות 5,000 קמ"ר, מה שהופך אותה לאחת משלוש הקהילות האוטונומיות הקטנות ביותר בשטחן (השתיים האחרות הן לה ריוחה והאיים הבלאריים). הפארק הלאומי פיקוס דה אירופה נמצא בחלק משטחה של קנטבריה. 

קנטבריה נתחמת מצפון על ידי הים הקנטברי, ממזרח על ידי חבל הבסקים, ממערב על ידי אסטוריאס ומדרום על ידי קסטיליה ולאון. 

קנטבריה כוללת מחוז (פרובינציה) אחד בלבד, הנקרא גם הוא קנטבריה. 
בירתה של קנטבריה היא סנטנדר, בה מתגוררים כ-185,000 תושבים. העיר השנייה בגודלה בקנטבריה היא טורלבגה (Torrelavega) (כ-56,000 תושבים). 

עוד לפני הכיבוש הרומי של ספרד כונו תושבי אזור קנטבריה בשם "קנטבריאנים". לגבי מקור השם הועלו מספר השערות. יש המשערים שמקור השם במילה cant שמשמעותה "אבן" בקלטית ומשמעות "קנטבריה" היא "שוכני ההרים". הקנטבריאנים היו ידועים כשכירי חרב ובין השאר שרתו בצבאו של חניבעל במלחמה הפונית השנייה. בשל המאפיינים הלשוניים והתרבותיים הקלטים ששרדו בקנטבריה, היא נחשבת לאחת מהאומות הקלטיות.

במאה הראשונה לפני הספירה, בין השנים 29–19 לפני הספירה, איחד קורוקוטה את הקנטברים ללחימה עיקשת נגד הפולשים הרומאים. הרומאים, אשר היו מעוניינים בזהב באזור אסטוריאס ובנחושת שנמצאת בקנטבריה, ביקשו לכבוש את קנטבריה, אולם נתקלו בהתנגדות של הקנטבריאנים.

בשנת 26 לפני הספירה הגיע הקיסר אוגוסטוס לאזור לנהל את הקרבות בעצמו. בתחילה הצליח למשוך את האסטוריאנים לצדו, אולם בהמשך הם העדיפו להילחם ביחד עם הקנטבריאנים. על פי דיו קסיוס, השתמשו הקנטבריאנים והאסטוריאנים בלוחמת גרילה בגלל נחיתותם המספרית לעומת הצבא הרומאי, שכלל מעל שמונה לגיונות ואת הצי הרומאי. הלחימה ארכה כעשר שנים. הרומאים לא לקחו שבויים מהקנטבריאנים, בין השאר בגלל שהקנטבריאנים העדיפו להתאבד ולא ליפול בשבי, ועל כן תוצאות הלחימה היו חיסול הגברים בגילאי הלחימה בקרב הקנטבריאנים.

הלחימה העיקרית נסתיימה בשנת 19 לפני הספירה, אך כיסי התנגדות קנטבריאנים המשיכו להתקיים עד שנת 16 לפני הספירה. גם לאחר הניצחון לא הצליחו הרומאים להשליט את חוקיהם בקנטבריה באופן מלא, ושני לגיונות הוצבו בקנטבריה דרך קבע למשך למעלה מ-70 שנה.

בשנת 1981 הוכרזה כקהילה אוטונומית.

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* החי והצומח בקנטבריה ואסטוריאס
* 

*
קטגוריה:ספרד: קהילות אוטונומיות
המכה ה-81

**המכה ה-81** הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 1974. זהו חלקה הראשון של טרילוגיית סרטים של חיים גורי, ז'אקו ארליך ודוד ברגמן, העוסקת בשואה ובעלייתם של ניצולי השואה לארץ ישראל. שני הסרטים הנוספים הם "הים האחרון" (1979) ו"פני המרד" (1985).

הסרט עוסק באירועי השואה, החל מעליית הנאצים לשלטון ועד להשמדת היהודים. שם הסרט לקוח מעדותו של מיכאל גולדמן-גלעד, ניצול השואה, שהולקה על ידי הנאצים שמונים מכות שוט. לדבריו, המכה השמונים ואחת שספג הייתה כאשר סיפר את הסיפור לקרוביו לאחר המלחמה, על שלא האמינו לו, הקרובים ששוחחו ביניהם שעה שחשבו שנרדם, אמרו איש לרעהו כי הוא "מדמיין והוזה בהקיץ".

הסרט כולל קטעים מצולמים מתוך משפט אייכמן (1961).

הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1975.

מיכאל גולדמן-גלעד נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות התשע"א–2011.

## קישורים חיצוניים
ריאיון עם בנו של ז'אקו ארליך, אצל גואל פינטו, גם כן תרבות, 21.8.2024.

* הסרט המלא לצפייה בתשלום באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים
* ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009, עמ' 77-81.
* 
* , 
* 
*  (ביקורת)
* 
* 
* יעל נובוגרוצקי ולימור בר-אילן (מראיינות), "במשפט אחד, הרגשתי כאילו אני עובר את השואה עוד פעם": ריאיון עם מיכאל גולדמן-גלעד, רב פקד לשעבר קצין חקירות בלשכה 06, "זיקה", 11 (2007), באתר "יד ושם"

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 1974
קטגוריה:סרטים תיעודיים ישראליים
קטגוריה:סרטים ביידיש
קטגוריה:סרטים תיעודיים על השואה
קטגוריה:סרטים ישראליים מועמדים לפרס אוסקר
קטגוריה:חיים גורי
בסאם זועמוט

**בסאם זועמוט** (בערבית: **بسام زعمط**; 27 במרץ 1951 – 16 באוקטובר 2004) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ערבי-ישראלי.

## ביוגרפיה
זועמוט נולד בירושלים. בשנת 1976 סיים את לימודי התיאטרון ב"בית רוטשילד" בחיפה.

עם סיום לימודיו שיחק בתיאטרון בלהקת "תיאטרון החאן" ושיחק בעשרות הצגות : "סוחרי גומי", "אנטיגונה", "מידה כנגד מידה" ובהצגת היחיד "סיפורי אבו נימר", המבוססת על ספר שכתב דן בן אמוץ.

היה חבר קרוב של ג'ורג' איברהים, מנהל תיאטרון אל-קסבה ושיחק בהצגות "רומיאו ויוליה", "המהגרים", "מלאך ירד אל בבל", "בית הזכוכית", "נישואי פיגרו", "בת הטוחן" ו"הלילה וההר". שיחק גם בתיאטרון בית ליסין ב"חצוצרה בואדי".

בשנים 1985–1989 שיחק בטלוויזיה בתפקיד "הטבח חכים" בסדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה", כך נחשף לקהל הרחב והפך את הדמות לדמות פולחן מקומית. השתתף גם בסדרות הטלוויזיה "שכנים", "משפחה דה לוקס", ו"סיפורי ח'ליל". זועמוט עזב את הטלוויזיה הישראלית למספר שנים כמחאה על דלות שירות החירום שהיא הגישה בערבית במהלך מלחמת המפרץ הראשונה.

בקולנוע גילם מחבל לבנוני בסרט "גמר גביע" (1991) של ערן ריקליס, וכן שיחק בסרט "קרקס פלשתינה" (1998) של אייל חלפון, ב"בחודש התשיעי" של עלי נאסר ובסרטים נוספים אחרים.

באמצע ובסוף שנות התשעים כתב תסריט בערבית לקומדיית מצבים. התסריט הוצע לרשות השידור, שמינתה את ויקטור קמר לבמאי. קמר ליהק את זועמוט עצמו לתפקיד הראשי, וכך נוצרה לה "משפחה דה לוקס".

זועמוט התגורר עד מותו בשועפאט שבירושלים. הוא נפטר בשנת 2004 ממחלת כליות. במותו היה בן 53. הותיר אחריו אישה, לידיה, ובת.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:שחקני תיאטרון פלסטינים
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה פלסטינים
קטגוריה:שחקנים פלסטינים
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1951
קטגוריה:פלסטינים שנפטרו ב-2004