דב יוסף

[שמאל|ממוזער|250px|[בית דב יוסף|ביתו של דב יוסף בשכונת רחביה בירושלים]]
**דב** (**ברנרד**) **יוסף** (21 באפריל 1899 – 7 בינואר 1980) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, ולפני כן מעורכי הדין היהודים הבולטים בארץ ישראל בתקופת המנדט והמושל הצבאי של ירושלים בעת מלחמת העצמאות. נודע בתפקידו כשר האספקה והקיצוב בתקופת הצנע, וכונה "שר הצנע".

## ביוגרפיה
דב יוסף (ברנרד ג'וזף) נולד במונטריאול שבקנדה בשנת 1899. למד באוניברסיטת מקגיל, באוניברסיטת לאוול ובאוניברסיטת לונדון. בעל תואר דוקטור לפילוסופיה ומוסמך במשפטים.

בעת מלחמת העולם הראשונה היה ממארגני ההתנדבות לגדודים העבריים בקנדה, והגיע לארץ ישראל בשנת 1918 יחד עם הגדוד האמריקני (גדוד קלעי המלך ה-39). ב-1921, לאחר שסיים את לימודי המשפטים, שב לארץ ישראל כדי להשתקע בה.

עורך הדין הוראס סמואל קיבל אותו כמתמחה במשרדו, ולאחר מכן כשותף. במרוצת הזמן היה דב יוסף לאחד מעורכי הדין היהודים הבולטים בארץ ישראל בתקופת המנדט. בשנת 1933 הוא היה עורך הדין של משפחת ארלוזורוב בהקשר לרצח ארלוזורוב. בסוף שנות השלושים היה מפרקה של הסניף הארצישראלי של פניקס, וינה, יחד עם משה דוכן.

דב יוסף היה פעיל בתנועת העבודה. הצטרף למפא"י בשנת 1933. שימש היועץ משפטי של הנהלת הסוכנות היהודית וייצג אותה בוועדת פיל ובוועדת וודהד. בהמשך שימש ממלא מקום ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בראשית 1938 שהה בשליחות הסוכנות היהודית בצפון אמריקה. בשנת 1941 יצא בשליחות הסוכנות היהודית לארצות הברית ולדרום אפריקה ובסוף 1943 נשלח למשרד המדיני בוושינגטון כדי לייצג שם את עמדת הנהלת הסוכנות היהודית בארץ ישראל.

בעת מלחמת העולם השנייה היה אחראי על גיוס מתנדבי היישוב לצבא הבריטי. היה חבר הנהלת הסוכנות משנת 1945. היה בין מנהיגי היישוב שנשלחו בשבת השחורה למעצר במחנה המעצר בלטרון.

בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית ב־4 בינואר 1947 הוחלט להקים "ועדת המוסדות לענייני ירושלים", שתנהל את ענייני העיר. יוסף מונה לחבר בוועדה, לצד משה שפירא מהסוכנות היהודית, יצחק בן-צבי מהוועד הלאומי וחיים סלומון מוועד הקהילה, ונועד להתווסף בעתיד גם איש ביטחון. יוסף הפך לאחר מכן ליושב הראש. ב־22 באפריל הודיעה הסוכנות היהודית על הקמת "רשות מרכזית" לענייני ירושלים, שהחליפה את הוועדה לענייני ירושלים. יוסף עמד בראש הרשות החדשה.

ב־2 באוגוסט 1948 חתם שר הביטחון בממשלה הזמנית דוד בן-גוריון על מנשר הממנה את יוסף למושל הצבאי בירושלים.

בתפקידו זה היה אחראי על כך שאספקת המזון, שהיה בעיר בצמצום רב, תהיה מאורגנת ושוויונית. תוך כדי המלחמה, באוקטובר 1948, נפלה בתו  בקרבות הנגב (לזכרה ולזכר חבריה הקדיש את ספרו "קריה נאמנה").

המפקד הצבאי של ירושלים, שהיה אחראי על ניהול המערכה הצבאית, היה מפקד חטיבת עציוני דוד שאלתיאל (שלאחר מלחמת העצמאות זכה לדרגת אלוף). דב יוסף חלק על החלטותיו של שאלתיאל ומהלכיו. בספרו "קריה נאמנה" (1960), שבו תיאר את אירועי מלחמת העצמאות בירושלים, ביקר בחריפות את התנהלותו הצבאית של שאלתיאל ועל כך שלא דיווח לו על המצב האמיתי בעיר העתיקה ערב נפילתה. לטענת יוסף, לו היה נודע לו על המצב היה פונה לדוד בן-גוריון בדרישה להזעקת כוחות תגבורת. פרסום הספר עורר סערה ציבורית עזה ואף הגיע לדיון בכנסת, כשסיעת חרות הגישה הצעה למינוי ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת נסיבות נפילתה של העיר העתיקה. ההצעה נפלה בהצבעה.

### לאחר מלחמת העצמאות
[ממוזער|שר התחבורה דב יוסף והרמטכ"ל [יגאל ידין מבקרים בחיל הים, מלווים על ידי מפקד החיל מרדכי לימון וסגנו שמואל טנקוס.]]
יוסף הוצב במקום ה־9 ברשימת מפא"י בבחירות לאספה המכונתת בינואר 1949. 

הממשל הצבאי בירושלים בוטל ב־1 בפברואר 1949. בסוף החודש התפזר הממשל.

עם הקמת ממשלת ישראל הראשונה ב־10 במרץ 1949 מונה לשר האספקה והקיצוב והיה אחראי על מדיניות הצנע שהופעלה באפריל 1949. התפקיד ניתן לו לאור הצלחתו כמושל הצבאי של ירושלים בזמן המצור להנהיג בה סדר בחלוקת מצרכי המזון חרף המחסור החמור. תפקיד זה לא הוסיף על אהדתו של הציבור ליוסף, והוא זכה לכינוי "שר הצנע". הוא כונה גם "יוסף המשביר". כדי לנסות להתגבר מעט על המחסור, הודיע דב יוסף על קיצוץ בנייר לעיתונים וכן המליץ לעירוניים, לנצל כל פיסת קרקע ולגדל בה ירקות ותרנגולות מטילות. רעייתו, גולדי, הקפידה לשמש דוגמה ולבצע את ההמלצה בחצר ביתה ברחוב אלחריזי 22 בירושלים. בלחץ דעת הקהל בוטל בשנת 1951 משרד האספקה והקיצוב, ויוסף נתמנה לשר התחבורה.

דב יוסף כיהן בכנסת מהכנסת הראשונה ועד לכנסת השלישית, וכן כשר שאינו חבר כנסת בתקופת כהונת הכנסת החמישית. יוסף כיהן בתפקידים מיניסטריאליים שונים: שר החקלאות, שר התחבורה, שר המשפטים, שר המסחר והתעשייה, שר הבריאות ושר בלי תיק.

בשנת 1952, בהיותו שר המסחר והתעשייה, שימש ד"ר ישראל קסטנר דובר המשרד. כאשר הואשם קסטנר בעלונו של מלכיאל גרינוולד בשיתוף פעולה עם הנאצים בהשמדת יהודי הונגריה בעת השואה, אילץ אותו דב יוסף להגיש תלונה, שבעקבותיה הוגש על ידי המדינה כתב אישום נגד גרינוולד (במשפט זה נערך בירור מקיף על שואת יהודי הונגריה ועל תפקידו של קסטנר בשואה, עד כי המשפט הפך לידוע כ"משפט קסטנר").

במהלך כהונתו בתפקיד שר המשפטים בממשלת ישראל העשירית, התגלעה מחלוקת חריפה בינו לבין היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר בדבר חלוקת הסמכויות ביניהם בתחום הפלילי. יוסף סבר כי העובדה שלשר המשפטים נתונה הסמכות החוקית ליטול לעצמו את סמכויותיו של היועץ במקרה של חילוקי דעות ביניהם, מלמדת על כפיפותו של היועץ לשר. לעומתו סבר האוזנר כי כל עוד לא נטל השר את הסמכויות לידיו, נהנה היועץ מעצמאות מלאה ועליו לפעול לפי שיקול דעתו בלבד. המחלוקת הגיעה לישיבת הממשלה, שם התקבלה הצעתו של יוסף להקים ועדת משפטנים שתחווה את דעתה בפני הממשלה בנושאים שבמחלוקת. הוועדה כונתה ועדת אגרנט על שם שמעון אגרנט שעמד בראשה.

מסקנות הוועדה נתפסו כהישג של האוזנר מאחר שבנושא המרכזי שהיה במחלוקת, סמכויות התביעה, צידדה הוועדה בהאוזנר וגרסה כי ליועץ יש עצמאות מוחלטת בהחלטותיו. עם זאת ציינה הוועדה חובת היוועצות של היועץ בשר המשפטים ובממשלה, וכן חובת מסירת דין וחשבון קבוע לשר. בנושא שהיה שולי יותר בוויכוח, סמכויות הייעוץ של היועץ המשפטי לממשלה, הבדילה הוועדה בין רשויות מנהליות לבין הממשלה, אשר רשאית לפעול גם כנגד חוות דעת היועץ. מסקנות הוועדה אומצו על ידי הממשלה, כאשר יוסף נמנע בהצבעה לאחר שהודה כי אינו מרוצה מהן ואף הצהיר על כוונתו להביא לשינוי החוק.

דב יוסף היה מתומכיו הנאמנים של דוד בן-גוריון. בעת משבר "הפרשה", בראשית שנות ה-60, צידד בעמדת בן-גוריון כי בשאלה "מי נתן את ההוראה" תכריע ועדת חקירה משפטית ולא ועדת שרים, שאינה נקייה מנטיות פוליטיות. בעת פילוג מפא"י והקמת רפ"י על ידי בן-גוריון בשנת 1965, לא הצטרף לרפ"י ונשאר במפא"י, אך הורחק בידי ראש הממשלה לוי אשכול מרשימת מועמדי המערך לכנסת השישית ולא נכלל בממשלת אשכול שקמה לאחר הבחירות.

בשנת 1975 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "יונה וחרב".

ב-5 בינואר 1980 בעת שהתארח בבית בנו בבאר שבע, פונה לבית החולים סורוקה ושם נפטר, ככל הנראה מדום לב. דב יוסף הובא למנוחות ביום ב', י"ח בטבת תש"מ, 7 בינואר, בבית העלמין סנהדריה בירושלים. שמות רחובות על שמו קיימים בירושלים, נתניה ובאר-שבע.

## כתביו

**Nationality: Its Nature and Problems*, George Allen & Unwin (London), 1929.

***השלטון הבריטי בארץ ישראל: פרשת כישלונו של משטר**, ירושלים: מוסד ביאליק, 1948.
***קריה נאמנה: מצור ירושלים 1948**, ירושלים: שוקן, תש"ך-1960.
***יונה וחרב**, גבעתיים; רמת גן: מסדה, 1975.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* הארכיון של דב יוסף באתר ארכיון המדינה
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מקגיל
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת לונדון
קטגוריה:ישראלים ילידי קנדה
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם מפא"י
קטגוריה:לוחמי הגדודים העבריים
קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:חברי הנהלת הסוכנות היהודית
קטגוריה:ירושלים: חברי הכנסת
קטגוריה:יהודים הקבורים בבית הקברות סנהדריה
קטגוריה:יועצים משפטיים ישראלים
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים
קטגוריה:מושלים צבאיים ישראלים
קטגוריה:שרים בלי תיק בממשלות ישראל
קטגוריה:שרים שכיהנו בעת שלא היו חברי כנסת
קטגוריה:חברי הכנסת הראשונה
קטגוריה:חברי הכנסת השנייה
קטגוריה:חברי הכנסת השלישית
קטגוריה:עורכי דין ביישוב
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-1
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-2
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-3
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-5
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-6
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל ה-10
קטגוריה:שרי ממשלת ישראל השתים עשרה
קטגוריה:אזרחי כבוד של דימונה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת לאוול
קטגוריה:אבות שכולים: חללי צה"ל
קטגוריה:נציגי הממשלה בוועדה לבחירת שופטים
קטגוריה:עצורי השבת השחורה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1899
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1980