open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
סינתיה בנדלין

**סינתיה בנדלין (**בספרדית: **Cynthia Bendlin)** היא פעילה נגד סחר בבני אדם בפרגוואי.

## לימודים
בלנדין למדה אדריכלות במכללה למדעים וטכנולוגיה של האוניברסיטה הקתולית "נואסטרה סניורה דה לה אסונסיון" הנמצאת בעיר אסונסיון, בירת פרגוואי. היא למדה גם תכנון ופיתוח ארגוני בתחומים ניהול אסטרטגי, גישור, משא ומתן ועסקים קטנים ו/או בינוניים (SMEs). בנוסף השתתפה בקורסים לאומיים ובינלאומיים רבים, בסוכנות השיתופית הגרמנית (GTZ), במכון הבין-אמריקאי לפיתוח חברתי (INDES), ובבנק הבין-אמריקאי לפיתוח (BID).
## קריירה
בלנדין עוסקת כיום בייעוץ בינלאומי לתכנון אסטרטגי שיתופי. היא ניהלה בעבר משרדי יועצים בפרגוואי, ארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה, בוליביה, פרו, ספרד ואיטליה, וכיום היא פעילה בולטת בנושא המאבק בסחר בבני אדם.

בשנת 2008, הייתה בלנדין מנהלת קמפיין ההסברה של ארגון ההגירה הבין-לאומי של ארגון האומות המאוחדות (IOM) נגד סחר בבני אדם באזור המשולש, בגבולות ארגנטינה, ברזיל ופרגוואי. הפרויקט פעל במימון משרד הניטור והמאבק בסחר בבני אדם (G/TIP) של מחלקת המדינה האמריקאית ובניהולה של בנדלין. היא הובילה סמינרים בנושא המאבק בסחר בבני אדם בשלושת המדינות. בלנדין הייתה רכזת פרויקט מניעת סחר בבני אדם של OIM ו-GTIP ב"טריפל פרונטרה", ויועצת בשלב השני של הפרויקט שמטרתו חיזוק הקורבנות וחיזוק פעילות המניעה המוסדית. בעקבות עיסוקה, היא ומשפחתה קיבלו איומי מוות מצד המאפיה השולטת בסחר, מה שאילץ אותם לעבור דירה.

## פרסים
בשנת 2008 בנדלין קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי. במהלך ארוחת הענקת הפרסים אמרה: "הפרס הזה אינו בשבילנו; הוא עבור כל מה שאנחנו נלחמות עליו", בשנת 2013 היא קיבלה את פרס רובי ממועדון המילניום של הסורופטימיסטים.

## הערות שוליים

קטגוריה:זוכות אות האומץ הנשי הבין-לאומי
קטגוריה:ילידות המאה ה-20
קטגוריה:פרגוואים שנולדו במאה ה-20
כלכלת מקסיקו

כלכלת מקסיקו היא כלכלה מתפתחת ומעורבת. מבחינת תוצר מקומי גולמי, היא ה-13 בגודלה בעולם נכון ל-2024. מקסיקו נמצאת במגמת שיפור מאז משבר הפסו המקסיקני  שהתקיים ב-1994. מקסיקו גם הושפעה מהמיתון הגדול אך עדיין מחזיקה בכלכלה יציבה. היא מתבססת בעיקר על מגזר השירותים (64.5%), על מגזר התעשייה (31.9%) ועל חקלאות (3.6%). אחוז האבטלה במדינה הוא 2.5%. היא משקיעה 7.5% מהתמ"ג שלה על המערכת הסוציאלית שלה. המטבע של מקסיקו הוא הפסו המקסיקני, המטבע הנסחר ביותר באמריקה הלטינית.

מקסיקו שותפה בפורום G20, בפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה – האוקיינוס השקט (APEC), בהסכם המקיף והמתקדם לשותפות טרנס-פסיפית (CPTPP), בהסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה (USMCA), בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובארגון הסחר העולמי (WTO). ענף התיירות מהווה חלק חשוב בכלכלת מקסיקו. נכון לשנת 2019 ענף התיירות היווה 8.5% מהתמ"ג המדינה. היא עברה הפרטה בשנים האחרונות.

## היסטוריה
פורפיריו דיאס, מדינאי ומנהיג מקסיקני, הנהיג את מקסיקו במהלך המהפכה התעשייתית וקידם אותה רבות, כאשר פיתח תעשיית פועלים חלשה והביא את התעשייה החקלאית להדרכת הממשלה אשר הפכה אותה בעיקרה לכלכלה שהתמקדה בייצוא. מאז המדינה החלה להשקיע בייצור תעשייתי וסחר בינלאומי. ב-1938, מקסיקו הקימה את החברה Pemex המייצאת נפט ממקסיקו ומחזיקה את תעשיית הנפט של המדינה.

היסטוריונים מכנים את מה שקרה למקסיקו בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה כ"נס הכלכלי המקסיקני" (El Milagro Mexicano). בתקופה זו נהנתה מקסיקו מצמיחה כלכלית מואצת, אך זו נעצרה בסוף שנות ה-60 בשל חוסר היציבות הפוליטית במדינה. היצוא הרחב של מקסיקו סייע לה לבלום את המיתון הכלכלי ב-1995, ועד 2002 היא צמחה בקצב מהיר של 5.1% בממוצע.

למרות ההתקדמות הרבה, מקסיקו עדיין סובלת ממספר בעיות בתחום הבירוקרטיה ורמת החיים. חלוקת העושר מאוד לא שוויונית, כאשר שני העשירונים העליונים מרוויחים כ-55% מההכנסה. המדינה מדורגת במקום ה-140 במדד תפיסת השחיתות.

## תעשייה
מקסיקו מייצרת בעיקר מאכלים, בירה, שתייה קלה, מכוניות, כימיקלים, מתכת, טקסטיל ונפט. חברות כלי רכב גדולות כגון ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר מייצרות במקסיקו מאז שנות ה-30. יש לה גם את תעשיית האלקטרוניקה השישית בגודלה בעולם אחרי סין, ארצות הברית, יפן, דרום קוריאה וטאיוואן. סה"כ הייצוא של מקסיקו הגיע ל-680 מיליארד דולר בשנת 2024 והיא מייצאת בעיקר לארצות הברית (82.7% מכלל הייצוא).

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

מקסיקו
מקזיקו
*
מבצע שפיפון

**מבצע שפיפון** היה אחד ממבצעי צה"ל במלחמת העצמאות, שנערך כחלק מהמערכה על ירושלים ותוכנית ד' באותה המלחמה. המבצע התקיים ב-13 במאי 1948, יום אחד טרם הכרזת העצמאות. הוא אירע ב ב בירושלים, ותכליתו הייתה השתלטות על עמדות בריטיות שננטשו באותה העת, כחלק ממגמתם של הבריטים לעזוב את ארץ ישראל לקראת סיומו הצפוי של המנדט הבריטי על ארץ ישראל יומיים מאוחר יותר. המבצע הוכתר בהצלחה, ולדברי מודיעין "ההגנה", הוא האיץ את מנוסתם של ערביי ארץ ישראל מירושלים. עם זאת, ימים ספורים אחרי תום המבצע, נפתח הקרב על הרובע היהודי בירושלים, שהוביל לבסוף לנפילתו. 

## הערות שוליים

קטגוריה:מבצעי צה"ל נגד ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
קטגוריה:מלחמת העצמאות: 1948
קטגוריה:מלחמת העצמאות בירושלים: קרבות ומבצעים
בחדר של דני

**בחדר של דני** היא סדרת טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הראשון בין השנים 1994- 1995.

## תוכן
בכל פרק דני מתמודד עם בעיה ומנסה לפתור אותה יחד עם חבריו הבובות פינקי הוורודה, תוק השעון המדבר ושפכטל השדון וחברו הטוב.

## דמויות
* דני (דני ארליך) - ילד אשר מתגורר בחדרו.

### הבובות בסדרה
כל הבובות בסדרה הופעלו על ידי ארליך:

* **פינקי** - שמיכה ורודה דמוית אישה המשמשת כאמו של דני.
* **תוק** - השעון המדבר של דני אשר מוודא שהוא קם בזמן.
* **שפכטל** - שדון קטן עם זנב וחברו הטוב ביותר של דני, לפעמים הוא לא מסכים עם מה שדני אומר לו.

קטגוריה:הערוץ הראשון: תוכניות וסדרות
קטגוריה:סדרות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנת 1994
קטגוריה:תוכניות וסדרות טלוויזיה ישראליות בכיכובן של בובות
משפחת סוארס

**משפחת סוארס** הייתה משפחה יהודית ספרדית שהתיישבה במצרים. שלושת האחים – רפאל, יוסף ופיליקס – בלטו בפעילות הכלכלית והפוליטית במצרים, וייסדו את "קרן סוארס" בשנת 1857. הם נודעו בהקמת בנקים רבים, וכן בשיתופי פעולה עם משפחות יהודיות אחרות בכלכלת מצרים, ובהן משפחת קטאווי ומשפחת רולו.

## משפחה
משפחת סוארס, משפחה ספרדית שמוצאה מפורטוגל, התיישבה במצרים בראשית המאה ה־19 וקיבלה אזרחות צרפתית. המשפחה כללה חמישה אחים ובניהם, ותרומתם הייתה משמעותית להתפתחות הכלכלה המצרית. למשפחה היו אחזקות רבות בחברות שונות, ורבים מבני המשפחה החזיקו בתפקידים מנהליים וציבוריים.

אב המשפחה נפטר בשנת 1848. האח הבכור, מרדך, נפטר ב־1861; האח יעקב ב־1865; יוסף ב־1900; האחות אליס ב־1902; האח אל־המאם אל־וגיה ב־1905; ורפאל סוארס נפטר בשנת 1902.

בין הבולטים בבני המשפחה:
* אליס סוארס, שנישאה ליוסף קטאווי פאשה והייתה אחת מנשות החברה הבולטות, ואף שימשה כ"עלמה ראשונה" של המלכה נזלי סברי, אשתו של המלך פואד הראשון.
* ליאון סוארס (בנו של פיליקס סוארס), שניהל את "חברת אדמות שייח' פדל" ואת "חברת ואדי קומ אומבו".

למשפחת סוארס לא הייתה מעורבות רבה בענייני הקהילה היהודית, מלבד אדגר סוארס, שכיהן כיושב ראש ועד הקהילה היהודית באלכסנדריה בשנים 1914–1917.

## תרומת המשפחה
משפחת סוארס ייסדה את "קרן סוארס" בשנת 1875 – חברה גדולה שפעלה בתחום התחבורה, בנייה, מסילות ברזל, סוכר ותחומים נוספים.

### בנקים
המשפחה ייסדה את "בנק סוארס" בשנת 1880, שהוקם מחדש בשנת 1936. מטהו הראשי היה באלכסנדריה, ולו סניפים בקהיר ובטאנטא. הוא שירת את סחר הכותנה ואת חברות הביטוח, והונו הגיע ל־100,000 לירות בשנת 1943. בין בכיריו היו קרלוס סוארס, פרדי זקס ויוסף קטאווי.

ממוזער|רפאל סוארס, 1906

רפאל סוארס, בשיתוף עם סר ארנסט קסל, ייסד את הבנק הלאומי של מצרים בשנת 1898, בהון של מיליון לירות שטרלינג.

המשפחה הייתה בין מייסדי בנק הקרקעות המצרי בשנת 1880 יחד עם מוסא קטאווי ורוברט רולו. הון הבנק בעת הקמתו היה 40 מיליון פרנק צרפתי.

כיכר "סוארס" בקהיר נקראה על שם המשפחה, ושמה שונה ב־1939 לכיכר מוסתפא כמאל.

### תחבורה
#### תחבורה יבשתית
המשפחה ייסדה את "סוארס להסעת נוסעים", הידועה בעגלות הסוארס.

#### מסילות ברזל
### מסילת מצרים–חילואן
המשפחה הייתה מהגורמים המרכזיים בבניית מסילת קהיר–חילואן (1877).

ב־1890 הוענקה זיכיון להמשך פיתוח הקו לחברת "מטרופוליטן וקו קהיר–חילואן", שבה היו שותפות משפחות מוסירי, קטאווי וסוארס.

## מסילת הדלתא
המשפחה יזמה את קווי הרכבת מאסיוט לגרגה, מדמנהור לרחמניה, משבין אל־קום למנוף, ומפיום לסינורס.

## חקלאות
המשפחה השתתפה במימון בניית סכר אסואן, רכישת אדמות ה"ע’יטא" (Sunni Circle) והקמת חברות הסוכר במצרים.

## עגלות סוארס
"סוארס" היה כינוי לעגלות שנמשכו בפרדות, ושימשו להסעת נוסעים. המחיר היה 3 מילים למסע, והעגלות נחשבו לאמצעי מרכזי בקהיר בסוף המאה ה־19.

### בתרבות
* העגלות הונצחו בסרטים מצריים, ובמיוחד במשפט המפורסם: "אל־סוארס ח'בטתני יא סי אל־סיד" – שאמרה השחקנית אמאל זאיד בסרט "בין הקסרין".

## ראו גם
* משפחת קטאווי

## מקורות
* אנציקלופדיה ליהדות ולציונות – עמ' 384
* תולדות היהודים במצרים – עמ' 240

## הערות שוליים

קטגוריה:משפחות יהודיות
קטגוריה:פוליטיקאים יהודים מצרים
קטגוריה:אנשי עסקים יהודים מצרים
קטגוריה:יהודים מצרים
קטגוריה:יהדות קהיר
טפלנה

**טפלנה** (באלבנית: **Tepelenë**, אופן היידוע באלבנית: **Tepelena**) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז ג'ירוקסטרה אשר בדרום אלבניה, לגדות הנהר ויוסה .

## גאוגרפיה
טפלנה שוכנת על רמה, לאורך הנהר ויוסה  שהוא אחד הנהרות האחרונים הזורמים באירופה ללא סכרים לאורכו. האוזור מיוער בעצי אלון ואשור. בסמוך לעיירה נמצאים המעיינות התרמיים של בֶּנְיֶה ובהם נביעה גופריתית טבעית בטמפרטורה של כ־28–30 מעלות צלזיוס. האקלים של טפלנה הוא ים-תיכוני הררי מתון. הקיץ חם ויבש, כאשר הטמפרטורות נעות 30–33 מעלות צלזיוס ביולי–אוגוסט, והחורף קריר ולח (ממוצע 6–8 מעלות צלזיוס בינואר), עם שלג קל בהרים הסובבים אך כמעט לא בעיר עצמה. הלחות מתונה בזכות זרימת הנהר, וגשמים יורדים בעיקר בין נובמבר למרץ.

## היסטוריה
מצודת דרכים הוקמה במקום בתקופה הביזאנטית. במאה ה-15 כבשו העות'מאנים את האזור. עלי פאשא נולד בכפר הסמוך לטפלנה, ושלט באזור בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19.

נסיגת האימפריה העות'מאנית הובילה לאי שקט אזורי, ב-1912 פרץ מרד אלבני  נגד העות'מאנים ובאוגוסט שוחררה העיירה מהשלטון העות'מאני, אך נכבשה בהמשך שוב. במהלך מלחמת הבלקן השנייה כבש צבא ממלכת יוון את טפלנה, והיוונים החזיקו בעיר עד 1914, עת הועברה לאלבניה העצמאית בהמשך לסיכומי הסכם לונדון. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי הצבא האיטלקי. האיטלקים שהיו חלק ממדינות ההסכמה ביקשו להבטיח אחיזה מלא בים האדריאטי, והחזיקו באזור עד 1920, מועד בו שבה העיירה לידיים אלבניות.

ב-1928 הוקמה רשמית ממלכת אלבניה. באפריל 1939 פלשו האיטלקים לאלבניה, כבשו אותה, ובהמשך פרצה מלחמת איטליה–יוון. היוונים הדפו את האיטלקים לתוך אלבניה וייצבו קו באזור פרמט הסמוכה לטפלנה. ב-1941 שבו האיטלקים וכבשו את האזור.

ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה בעקבות הסכם שביתת הנשק עם איטליה, כבש הוורמאכט את אלבניה. ב-24 במאי 1944 שוחרר האזור על ידי כוחות צבא בריטיים ופרטיזנים קומוניסטיים, אליהם הצטרפו עריקים מהצבא האיטלקי בראשות אנוור הוג'ה אשר תפס את השלטון במדינה. הגרמנים נסוגו בשיטת אדמה חרוכה והותירו נזקים כבדים בטפלנה. בתקופת שלטונו של הוג'ה הוקמו סמוך לטפלנה מחנה המעצר הגדול ביותר באלבניה, שיועד לדיסידנטים אלבנים.

סתיו העמים לא פסח על אלבניה, ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קרס השלטון הקומוניסטי במדינה. העיירה התמודדה עם אתגרים כלכליים והגירה שלילית, כפי שהתרחש במקומות רבים באלבניה. ב-1997, במהלך מלחמת האזרחים האלבנית הייתה טלפנה מוקד התנגדות נגד הנשיא סאלי ברישה. הוקם ועד עממי שהשתלט על העיירה ושחרר מכלאו את פאטוס נאנו. בראשית המאה ה-21 התפתחה באזור תיירות אקולוגית לאזורים ההרריים ולמעיינות החמים הרבים שבו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

טפלנה
בחצר של פוקס

**בחצר של פוקס** היא סדרת טלוויזיה ששודרה ברצועת השידורים חינוכית 2 בערוץ 2 בין השנים 1992–1998.

## עלילה
בחצר של פוקס, פוקס וחבריו בחצר מנסים לנהל אצלם מופע שכונתי לצד אומנים אורחים.

## דמויות ומדבבים
* **פוקס** (עמי ויינברג) - מנהיג החבורה בחצר ואחיה של ליזי
* **ליזי** (שרון בר עזר) - הזמרת בחבורה, אחותו של פוקס וחברה של חליפה
* **חליפה** (תומר יוסף) - הצעקני בחבורה, חבר של ליזי.
* **שוקה** (ז'יל בן דוד) - המפוזר בחבורה, אוהב ריגושים.
* **בלינדר** (אבי יקיר) - הממושקף בחבורה.
* **יסמין** (עירית שילה) - התימהונית בחבורה, אוהבת את פוקס.
* **מוצי** (עירית שילה) - הילד והפרחח הקטן בחבורה.
* **ג'ו** (דינה דקל) - הפסנתרן בחבורה.
* **מר ריגל** (ז'יל בן דוד) - המאפיונר, לצידו ישנם שני שומרי ראש ענקיים וקשוחים במיוחד.

## אומנים אורחים
*תומר שרון
*מתי כספי
*אלי לוזון
*אתי אנקרי
*מיקה קרני
*בועז שרעבי

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:הטלוויזיה החינוכית הישראלית: תוכניות וסדרות
קטגוריה:סדרות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנת 1998
קטגוריה:ערוץ 2: תוכניות וסדרות
קטגוריה:תוכניות וסדרות טלוויזיה ישראליות בכיכובן של בובות
שומקום (שיר)

"**שומקום**" הוא שיר שנכתב והולחן על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן, אותו ביצע עם להקת הרוק התעויוט. השיר יצא לאור כסינגל מתוך אלבומם "שומקום" משנת 1995.

## רקע
את השיר כתב גפן כמחאה על המצב החברתי בישראל באותה העת. בשיר מזכיר את הגעתה של כת השטן לישראל ותפוצתה בקרב ילדים ונוער (), אונס והתעללויות ().

## קבלה וביקורת
עם הוצאתו לאור, זכה השיר לפרסום רב ואחת משורותיו,, עוררה שערורייה מאחר שנתפסה כביקורת על ראש ממשלת ישראל דאז, יצחק רבין, שהרגלי השתייה שלו היו נושא נפוץ בעיתונות הצהובה באותה התקופה. עם זאת, סיפר גפן בראיונות לאורך השנים כי את השיר כתב על הממשלה ש וכי מעריץ את פועלו של רבין למען השלום. על אף הצהרת כוונות זו, נאסר השיר להשמעה בתחנות הרדיו ברחבי ישראל בעקבות תביעה פרטית. למרות איסור זה, השיר הגיע למקום השלושה-עשר במצעד הפזמונים העברי לשנת ה'תשנ"ה. רבין לא נפגע מן השורה, ואף נפגש עם גפן פעמים רבות, כאשר האחרונה בהן הייתה בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, בתומה נרצח.

## מיקומי שיא

## משתתפים

* אביב גפן - זמרה, הפקה, עיבוד

### התעויוט
* הראל בן עמי – גיטרה
* שלומי צדקי – גיטרה בס
* ערן מיטלמן – אורגן האמונד, קלידים, פעמון
* עודד שחר – תופים, קולות רקע

### משתתפים נוספים
* טל ברגר – זמרה
* אלן הודס – קולות רקע

## הערות שוליים

קטגוריה:שירי מחאה בעברית
קטגוריה:שירי אביב גפן
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי אביב גפן
קטגוריה:שירים שהולחנו על ידי אביב גפן
קטגוריה:שירים שהופקו על ידי אביב גפן
קטגוריה:שירים על אלימות במשפחה
קטגוריה:שירים על התעללות בילדים
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים על אבות
קטגוריה:שירים על תקיפה מינית
קטגוריה:שירים נגד מלחמה
קטגוריה:סינגלים בהוצאת הד ארצי
קטגוריה:מחלוקות במוזיקה
קטגוריה:יצירות שצונזרו בישראל
קטגוריה:שירי מחאה
טיפאני בריסט

**טיפאני מישל בריסט** (באנגלית: **Tiffany Michelle Brissette**; נולדה ב-26 בדצמבר 1974) היא אחות מוסמכת ושחקנית עבר אמריקאית. בריסט זכתה לפרסום עולמי כילדה-שחקנית בשנות ה-80, בזכות גילום דמותה של הילדה-רובוטית **ויקי** (V.I.C.I) בסיטקום המצליח "ילדת הפלא" (Small Wonder), ששודר בין השנים 1985–1989.

## ביוגרפיה
בריסט נולדה בעיר פרדייס (Paradise) שבקליפורניה, ארצות הברית. כבר בגיל צעיר גילתה נטייה לעולם הבמה. אמה דחפה אותה להשתתף בתחרויות יופי לילדים ובמופעי כישרונות מקומיים. בגיל שנתיים החלה להופיע בפרסומות טלוויזיה, ועבדה עבור מותגים גדולים כמו בטי קרוקר (Betty Crocker), גיבסון גריטינגס (Gibson Greetings), ופארקי השעשועים של פלורידה.

תפקידה הקולנועי הראשון היה בשנת 1983 בסרט "Heart Like a Wheel", שם גילמה את דמותה של שירלי מלדאווני (Shirley Muldowney) הצעירה, נהגת המרוצים המפורסמת. על תפקיד זה קיבלה מועמדות לפרס האמן הצעיר (Young Artist Award). בהמשך השתתפה בדיבוב בסדרת האנימציה "הרפתקאות טדי דובון" (The Adventures of Teddy Ruxpin) ובסרט הטלוויזיה Caravan of Courage: An Ewok Adventure (בתפקיד משני).

#### "ילדת הפלא" ("Small Wonder")
הפרסום העיקרי של בריסט הגיע בשנת 1985, כאשר לוהקה לתפקיד הראשי בסיטקום "ילדת הפלא" (Small Wonder). הסדרה עסקה במשפחת לוסון, שבה האב (מהנדס רובוטיקה) בנה רובוטית בדמות ילדה בת 10 בשם ויקי (ראשי תיבות של Voice Input Child Identicant), אותה אימצה המשפחה כבת.

בריסט גילמה את ויקי במשך ארבע עונות (96 פרקים). תפקידה דרש ממנה יכולת ריכוז גבוהה ושליטה גופנית יוצאת דופן: היא נדרשה לדבר בקול מונוטוני (רובוטי), להימנע מהבעות פנים רגשיות, ולא למצמץ במהלך סצנות ארוכות. דמותה הפכה לאייקון תרבותי של שנות ה-80, והסדרה זכתה להצלחה רבה בשידורים חוזרים ברחבי העולם, כולל בישראל.

#### לאחר קריירת המשחק
לאחר ביטול הסדרה ב-1989, בריסט המשיכה לשחק במספר תפקידים קטנים. היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות כמו "פרקר לואיס" (Parker Lewis Can't Lose), "ובסטר" (Webster) וסדרת הדרמה המשפטית "Equal Justice". תפקידה האחרון היה בשנת 1991, ולאחריו החליטה לפרוש מעולם המשחק כדי להתמקד בחייה הפרטיים ובלימודים.

לאחר פרישתה מהוליווד, בריסט בחרה להתרחק מאור הזרקורים. היא השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה במכללת ווסטמונט (Westmont College) בסנטה ברברה, קליפורניה.

לאחר סיום התואר בפסיכולוגיה, החליטה לעשות הסבה מקצועית לתחום הסיעוד. היא למדה בבית הספר לסיעוד והוסמכה כאחות מוסמכת. החל משנת 2007, דווח כי היא עובדת כאחות במרכז הרפואי Boulder Community Hospital בבולדר, קולורדו.

בראיונות נדירים שהעניקה כמבוגרת, ציינה בריסט כי היא מרוצה מאוד מבחירתה לעזוב את עולם הבידור לטובת עבודה מספקת בעלת תרומה לקהילה. היא תיארה את ילדותה בהוליווד כחוויה חיובית אך הדגישה שרצתה "חיים נורמליים".

בריסט היא חברה פעילה ב"מועדון וריאייטי" (Variety Club) ומשתתפת לעיתים באירועי צדקה וגיוס כספים למען ילדים חולים.

בריסט מתגוררת כיום באזור בולדר, קולורדו. היא שומרת בקנאות על פרטיותה ואינה מחזיקה בחשבונות פעילים ברשתות החברתיות המיועדים לציבור הרחב. על פי דיווחים, היא חברה בקהילה נוצרית אדוקה.

## פילמוגרפיה

## קישורים חיצוניים

* ראיון נדיר עם טיפאני בריסט בתוכנית הבוקר האמריקאית Mike & Juliet Show, באתר YouTube

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:שחקניות ילדות אמריקאיות
קטגוריה:שחקנים ילדים אמריקאים
קטגוריה:אחיות אמריקאיות
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1974
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1974
כלכלת צ'ילה

כלכלת צ'ילה היא כלכלה מתפתחת, ואחת מהכלכלות המובילות בדרום אמריקה. סנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה, היא המרכז הכלכלי של המדינה. מטבע המדינה הוא הפסו הצ'יליאני. 19.6% מהתמ"ג מושקע במערכת הסוציאלית של צ'ילה.

הכלכלה בצ'ילה מוטת יצוא. מוצר היצוא העיקרי הוא עדיין הנחושת (53.6%), ואחריו מוצרי חקלאות (8.4%), כימיקלים (5.0%), וזהב (2.1%) נכון ל-2014. בסוף המאה ה-20 החלה צ'ילה לייצא יין משובח, דגי סלמון ועץ. על פי נתוני 2022, צ'ילה היא יצואנית הענבים השנייה בעולם (1.21 מיליארד דולר).

צ'ילה שותפה בפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה – האוקיינוס השקט (APEC), בהסכם המקיף והמתקדם לשותפות טרנס-פסיפית (CPTPP), בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) ובארגון הסחר העולמי (WTO). היא גם חלק מהמרקוסור, גוש מסחרי אזורי בדרום אמריקה. אחוז האבטלה במדינה הוא 7.2% נכון ל-2022.

## היסטוריה
הספרדים הגיעו לצ'ילה לראשונה במאה ה-15, אז סחרו בעיקר במזון, חקלאות ומשאבי טבע.

במהלך המאה ה-18 התקיימה מלחמת אזרחים בצ'ילה שהביאה לעלייתה של שיטה פוליטית שבה נתן הקונגרס את הטון ואשר בה הפכו מכרות המלחת במדבר אטקמה למנוע הכלכלי של המדינה.

קצב הגידול הכלכלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 הגיע ל-7% עד 12%. לגידול זה אחראים מספר שינויים מהותיים שבוצעו בכלכלת המדינה החל מסוף שנות ה-70. חלק משינויים אלו היו כה משמעותיים עד כי מדינות שונות ברחבי העולם החלו לחקור אותם ואף לנסות לאמץ אותם. מקרה אחד של שינוי כזה בשוק הפנסיוני הצ'יליאני עורר התעניינות רבה בעולם והוא מכונה המודל הצ'יליאני. משבר הכלכלה באסיה שהחל ב-1997 האט את קצב הגידול ל-3% בשנה.

בשנת 2019 החל במדינה גל מחאות ענק על רקע כלכלי.

## תעשיות
### כרייה
תעשיית הכרייה היא תעשייה מרכזית בכלכלה של צ'ילה. היא יצרנית הנחושת הגדולה בעולם. מגוון חברות צ'ילאניות עוסקות בתחום הכרייה, כגון קודלקו, BHP, גלנקור ועוד. ישנם 7 אזורי כרייה עיקריים בתחומי המדינה: אל טניטה, לוס פלמברס, אלטונורטה, פאיפוטה, אסקונידד, רדומירו וקולההואסי.

### חקלאות
צ'ילה היא אחת מיצרניות הדובדבנים והחמוציות הגדולות בעולם. היא גם מייצאת ענבים, תפוחים, קיווי, אגסים, אגוזי לוז ושזיפים. רוב תעשיית החקלאות במדינה ממוקמת בעמק המרכזי של צ'ילה.

### סלמון
צ'ילה היא יצרנית הסלמון השנייה בגודלה בעולם. בעשורים האחרונים, תעשייה זו גדלה אודות לסחר בינלאומי. בנובמבר 2018, החברה הסינית Joyvio Group רכשה את יצרנית הסלמון הצ'ילאנית "Australis Seafood" ב-880 מיליון דולר, החברה מייצאת כ-30% מהסלמון המיוצר במדינה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

צ'ילה
צ'ילה
*
יעקב קופ

**יעקב קופ** (1937 – 27 באוקטובר 2020) היה כלכלן, פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מנהל כללי של המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל (לימים מרכז טאוב). מומחה למדיניות כלכלית ושירותים חברתיים.

## קורות חיים
יעקב קופ בנם של אברהם וחוה. נולד ב-1937. למד כלכלה. היה פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

קופ מילא תפקידים שונים, בין היתר היה יו"ר המועצה המייעצת של עמותת כן לזקן, לקידום זכויות הקשישים בישראל.

### פעילות במרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל
היה פעיל בעיצוב מדיניות כלכלית וחברתית ושירותים חברתיים. קופ היה ממייסדי המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל (לימים מרכז טאוב), ומנהל המחקר לאחר הקמתו.

בשנת 1991 עם פרישתו מתפקידו של ד"ר ישראל כץ כמנכ"ל המרכז, מונה קופ לתפקיד המנכ"ל. הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 2008.

תקופת כהונתו של קופ התאפיינה בשינויים משמעותיים באבני הדרך של המרכז, ועיצוב פעילותו. המבנה הארגוני של המרכז שונה, מעבר לתחומי התמחות במקום הסתכלות רב תחומית כוללת. המבנה הארגוני החדש כלל חמישה תחומי התמחות: מקרו-כלכלה, שוק העבודה, חינוך, בריאות ורווחה.

בשנת 2003 נערך מסע תרומות בהובלת הג'וינט, והוקמה קרן תרומות. היקף התרומות אפשר את העצמאות והקיימות לאורך שנים של המרכז.

ב-2003 שונה גם שם המרכז ל"מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל", כהוקרה להנרי טאוב וזאת בשל תרומתו הרבה למרכז דרך תרומות כספיות מקרן טאוב ודרך תפקידו במשך שנים רבות כיו״ר מועצת המנהלים של המרכז. בזמן כהונתו של קופ, בשנת 2007, עבר המכון למבנה קבע ברחוב האר"י בשכונת רחביה בירושלים.

## חיים אישיים
קופ היה נשוי לאסתר לבית וינוגרד, עד לפטירתה בספטמבר 2020. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, נכדים ונינים.

נפטר בט' בחשוון תשפ"א (2020), ביום השלושים לפטירת אשתו. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.

## פרסומים נבחרים
* יעקב קופ, 'המשק הישראלי בעשור החמישי: בעקבות "המשק הישראלי בעשור הראשון" של דן פטינקין', בתוך: אבי בראלי, דניאל גוטוויין, טוביה פרילינג (עורכים), **חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי**, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, תשס"ה, כרך א, עמ' 33–69.
* יעקב קופ, ההיסטוריה שלי פלורליזם בישראל: מכור היתוך ל״מעורב ירושלמי, המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל, 2000.
* יעקב קופ, הקצאת משאבים לשירותים חברתיים 1998, המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל

## קישורים חיצוניים
* משימה, היסטוריה, באתר מרכז טאוב
* יעקב קופ, באתר הספרייה הלאומית
* יעקב קופ, סופר, באתר סימניה

## הערות שוליים

קטגוריה:כלכלנים ישראלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1937
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2020
איגנץ צולשן

**אִיגְנַץ צוֹלְשַׁן** (בגרמנית: **Ignaz Zollschan**; ) היה רופא ואנתרופולוג אוסטרי-בריטי.

## קורות חיים
איגנץ צולשן נולד ב שבאוסטריה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית) כבן למשפחה יהודית; היו לו שני אחים ששניהם נמלטו מן השואה. הוא למד רפואה באוניברסיטת וינה. הוא עבד כרדיולוג בקרלובי וארי (קרלסבאד) ונשאר שם גם לאחר הקמת צ'כוסלובקיה ב-1918, שאת אזרחותה קיבל.

צולשן היה ציוני. ב-1921 פרסם את ספרו "Krise und Sezessionsgefahr im Zionismus und deren Ursachen" (משבר ואיום פרישה בציונות וסיבותיהם) שבו דרש שהציונות תתמקד רק בבניין ארץ ישראל. הוא קידם את הקמת שירות הרנטגן הרפואי במרכז רפואי הדסה בירושלים והחזיק במעמד של יועץ ב (WJC) שנוסד ב-1936.

החל מ-1910 פרסם כתבים בנושא שכונה "שאלת הגזע", בניסיון להדוף את הפרסומים האנטישמיים בעלי ההשפעה של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, בהם "Das Rassenproblem. Unter besonderer Berücksichtigung der theoretischen Grundlagen der jüdischen Rassenfrage." ("בעיית הגזע. תוך התייחסות מיוחדת ליסודות התאורטיים של שאלת הגזע היהודי", 1910) ו-"Revision des jüdischen Nationalismus" (בחינה מחדש של הלאומיות היהודית, 1919). ב-1937 ייסד "חברה לחקר מדעי של שאלת הגזע". צולשן נישא ב-1938 למתרגמת רות וולשטיינר (Ruth Wollsteiner; 1904–1993), שהייתה עורכת-שותפה של כתב העת "" (המחברת הכחולה).

ב-1938, בעקבות הסכם מינכן, הופרד חבל הסודטים מצ'כוסלובקיה וסופח לגרמניה הנאצית. צולשן נאלץ לוותר על המרפאה שלו בקרלובי וארי ונמלט דרך הונגריה לזאגרב שבממלכת יוגוסלביה. ב-1939 המשיך עם אשתו לאנגליה.

בלונדון היה מעורב במהלך מלחמת העולם השנייה בארגוני עזרה עצמית בקרב הפליטים הצ'כוסלובקים. הוא השתתף בתוכניות הרדיו בשפה הגרמנית של ה-BBC. ב-1942 קיבל צולשן מעמד אורח ב.

צולשן נפטר ב-1948 ונקבר בלונדון.

## מבחר מכתביו

[ימין|ממוזער|250px|[הרמן שטרוק: דיוקן של ד"ר צולשן]]

* *Das Rassenproblem. Unter besonderer Berücksichtigung der theoretischen Grundlagen der jüdischen Rassenfrage.* Braumüller, Wien u. a. 1910, (Mehrere, teils verbesserte, Auflagen).
* *Revision des jüdischen Nationalismus.* R. Löwit, Wien u. a. 1919, (Digitalisat).
* *Aktionsplan gegen den „wissenschaftlichen“ Antisemitismus.* = *Zwei Denkschriften über die Notwendigkeit einer Stellungnahme zum wissenschaftlichen Antisemitismus.* Als Manuskript gedruckt. Graphia, Karlsbad 1933.
* *Die Bedeutung des Rassenfaktors für die Grundfragen der Kulturmorphologie.* Reinhold, Wien u. a. 1934, (2. Auflage. ebenda 1934, Digitalisat).
* *Der Rassenwahn als Staatsphilosophie.* s. n., London 1940, (Typoskript, Digitalisat)
** *Der Rassenwahnsinn als Staatsphilosophie.* Vorwort Julian Huxley. Lambert Schneider, Heidelberg 1949.
* *Racialism against civilization.* With a preface by Julian Huxley. The New Europe Publishing Co., London 1942.


## קישורים חיצוניים

*איגנץ צולשן, הספרייה הלאומית

* Books by Ignaz Zollschan, Goodreads site
* Sonali Thakkar, The Reeducation of Race, Jewishness and the Politics of Antiracism in Postcolonial Thought
* Zollschan, Ignaz, Encyclopedia.com


קטגוריה:רופאים מהמאה ה-20
קטגוריה:אנתרופולוגים
קטגוריה:חוקרי האנטישמיות
קטגוריה:פעילים ציונים
קטגוריה:פליטי רדיפות הנאצים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה
קטגוריה:ילידי 1877
קטגוריה:נפטרים ב-1948
משירי הבן האובד

מחזור השירים **משירי הבן האובד** של לאה גולדברג כולל שלושה שירים ליריים שנכתבו בשנותיה המאוחרות, ופורסמו בקובץ **מוקדם ומאוחר** (1959). גולדברג בוחרת לעסוק במשל הבן האובד מהברית החדשה, אך מעניקה לו פרשנות מודרנית וחילונית: במקום סיפור של פיוס וחזרה לחיק המשפחה, היא מציגה חוויה של ניכור, שתיקה ואי־יכולת אמיתית לשוב אל הבית.

## הרקע
גולדברג מרבה לשלב ביצירתה דמויות סמליות-אוניברסליות – מן המקרא, מן התרבות האירופית ומן הספרות הקלאסית – כדי לבחון מצבים נפשיים אנושיים. המשל המקורי מתאר בן שחוזר אל אביו לאחר שנכשל, ומתקבל באהבה ובשמחה. אצל גולדברג, לעומת זאת, החזרה אינה מלווה במחילה אלא בתחושת ניכור וזרות מתמשכת, ביטוי לקושי לגשר על פערי הזמן והדורות.

## מבנה המחזור ותוכנו
שלושת השירים של המחזור מתארים שלושה שלבים כרונולוגיים בסיפור:
* **בדרך** – שיר המתאר את מסע החזרה של הבן. הנוף יבש ועוין, וההליכה נעשית מתוך כורח, קושי רב וייסורי נפש.
* **בבית** – שיר המתאר את רגע ההגעה. האב אינו יוצא לקראת הבן. פרט לאם - בני המשפחה מפגינים ניכור והתעלמות. הבית נשאר סגור, ואין שמחה או חגיגה על חזרתו של הבן.
* **בתשובתו** – סיום המחזור בתחושת ריקנות. האם מקבלת את הבן אך החזרה לא מביאה נחמה, והבן נותר זר גם בתוך ביתו שלו.

## פרשנות
הטקסט של גולדברג מבוסס על המוטיבים של המשל המקורי בברית החדשה, אך מתאר תמונה הפוכה: במקום פיוס, שיח ושמחה, מתקבלת חוסר סליחה, שתיקה ודממה מעיקה.
* במשל: האב רץ לקראת הבן, מנשק אותו ומצווה להלבישו בגלימה היפה ביותר, לענוד על ידו טבעת ונועל נעליים לרגליו. אצל גולדברג: "לא יצא איש לקראתו".
* במשל: נערכת חגיגה גדולה לכבוד חזרת הבן ונשחט העגל המפוטם. אצל גולדברג: דממה מעיקה.
* במשל: הבן חוזר בתשובה מלאה מהתנהגותו הנלוזה. אצל גולדברג: הבן מודה בחטאו אך לא מתנער ממנו "כי אשוב ואמעל ה מעל,כי עודני הבן האובד"

במחזור השירים האב אינו דמות אלוהית סולחת אלא אדם זקן וחסר כוח, והבן אינו חוטא המבקש מחילה אלא אדם שהשתנה עד שאינו יכול להשתלב מחדש. בכך מציעה גולדברג קריאה פסיכולוגית ואקזיסטנציאלית, המשקפת גם את חוויותיה האישיות של הגירה ותחושת זרות.

חוקרת הספרות עפרה יגלין מצביעה על כך שגולדברג מפרקת את המיתוס של "שיבה הביתה": החזרה הגופנית אפשרית, אך לא השיבה הנפשית.

## השפעות
במחזור ניכרת השפעתו של ריינר מריה רילקה. כמו רילקה, היא מציגה את הבן האובד כדמות שאינה מוצאת נחמה באהבה, אלא נותרת בודדה מול הזמן והטבע. אולם גולדברג מעבירה את הניכור הזה אל נוף ישראלי־מדברי, חשוף ויבש.

## עיבודים
הזמרת מורין נהדר הלחינה וביצעה את השיר השני במחזור, "משירי הבן האובד - ב. בבית".
## לקריאה נוספת
* **טוביה ריבנר**, *לאה גולדברג: מונוגרפיה*, הוצאת ספרית פועלים, 1980.
* **אריאל הירשפלד**, "רישומים של התגלות – על שירתה המאוחרת של לאה גולדברג", בתוך: *פגישות עם משוררת*, הוצאת מכון בן-גוריון, 2000.
* **עפרה יגלין**, "הבן האובד והבת הנאמנה", *מחקרי ירושלים בספרות עברית*, תשנ"ד.

## הערות שוליים

קטגוריה:שירי 1959
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי לאה גולדברג
קטגוריה:הברית החדשה בתרבות ובאמנות
פקין (אלבניה)

**פקין** (באלבנית: **Peqin**, אופן היידוע באלבנית: **Peqini**) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז אלבסן אשר במערב-מרכזה של אלבניה.

## גאוגרפיה
פקין שוכנת בעמק בין הערים דורס ואלבסן, לאורך הגדה הצפונית של הנהר שקומבין, על אחד מנתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. בפקין שורר אקלים ים-תיכוני, בסביבתה אזורים חקלאיים ובה מגדלים גידולים רב-עונתיים, ובעלי חיים. ב-2015 במסגרת רפורמה שבוצעה בשלטון המקומי האלבני, הוכללו בשטח הרשות המקומית עוד חמישה יישובים בסביבתה, ב-2023 התגוררו בכל ישובי הרשות 16,580 תושבים, ובפקין עצמה התגוררו בשנה זו 4,753 תושבים.

## היסטוריה
מצודת דרכים הוקמה במקום במהלך העת העתיקה ומאוזכרת בכתבים איליריים . בהמשך, נשלט המקום על ידי הקיסרות הרומית והיישוב התפתח לכדי עיר משום ששכן על הוויה אגנטיה. במהלך המאה ה-15 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית ובמקום שכן חיל מצב עות'מאני. היישוב והמצודה תוארו בכתביו של אבליה צ'לבי. הווזיר העות'מאני עבדורחמן עבדי פאשה ארנבוט יליד המקום, פעל לפיתוח היישוב וב-1666 הקים בו מסגד מפואר , אשר במהלך המאה ה-19 שוקם, ובצמוד אליו הוקם מגדל שעון.

בהמשך, בדצמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה פקין על ידי כוחות הארמייה השנייה הסרבית ומתוארים מעשי טבח של הסרבים באוכלוסייה הכפרית המקומית באזור. ב-1913, לאחר חתימת הסכם לונדון, הפכה אלבניה למדינה עצמאית ובתוכה העיירה פקין. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי, ובהמשך על ידי כוחות צרפתיים ואיטלקיים. האיטלקים החזיקו באזור גם לאחר המלחמה וזאת עד ל-1920 עת הוחזר לאלבניה.

ב-1928 הוקמה רשמית ממלכת אלבניה, ובאפריל 1939 פלשו האיטלקים לאלבניה וכבשו אותה ובכלל זה את פקין. ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה בעקבות הסכם שביתת הנשק עם איטליה, כבש הוורמאכט את אלבניה. בנובמבר 1944 שוחרר האזור על ידי כוחות צבא בריטיים ופרטיזנים קומוניסטיים בראשות אנוור הוג'ה אשר תפס את השלטון במדינה. ב-1947 נחנך קו הרכבת מפקין לדורס, ובהמשך לאלבסן. במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 יושמה בפקין תוכנית בניין עיר חדשה, ובמסגרתה בוצע פיתוח תשתיות ונהרסו מבני ציבור ומסגדים שונים מהתקופה העות'מאנית.

סתיו העמים לא פסח על אלבניה, ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קרס השלטון הקומוניסטי במדינה, והעניין הוביל למשבר כלכלי והגירה שלילית מפקין. בין השנים 2001–2023 קטן מספר תושבי העיירה ב-34.6 אחוזים, מ-7,267 ל-4,753.

בפקין פועלת קבוצת הכדורגל שקומביני פקין  אשר נכון ל-2025 משחקת בליגה האלבנית השלישית , ומשכנה באצטדיון שקומביני  המאכלס 9,000 מקומות ישיבה.

## יהודים
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו פליטים יהודים לאזור. קיימות עדויות לקבוצת יהודים שהוסתרה במנזר ארדניצה  השוכן באזור, וכן על פרטיזנים יהודים שנפלו בקרבות בסביבת העיירה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

פקין
נפילת הארורים

**נפילת הארורים** (באנגלית: **The Fall of the Damned**) הוא ציור שמן שיצר פטר פאול רובנס בסביבות שנת 1620. זהו ציור דתי בסגנון הבארוק המאופיין בממדיו הגדולים ובתנועה דרמטית המתוארת בו. רובנס, מן האמנים הבולטים של תנועת הבארוק בפלנדריה, נודע כצייר אלטארים, נופים ודיוקנאות, וכמי שהפעיל סטודיו גדול באנטוורפן והפיק יצירות שנועדו לפטרונים ברחבי אירופה. הוא היה גם מלומד והומניסט, דיפלומט, ויצר מאות ציורים ורישומים הכוללים סצנות דתיות ומיתולוגיות.

ב־1959 השליך משחית אמנות חומצה על הציור. הוא טען שלא השמיד את היצירה באופן ישיר, משום שהחומצה "פוטרת אדם מעבודת ההשמדה".

## סקיצה
ימין|ממוזער|סקיצה לקראת "נפילת הארורים", בערך 1614–1618
השרטוט של נפילת הארורים נעשה בגירי פחם אדום ושחור, עם שטיפה בצבע אפור, והוא שמור במוזיאון הבריטי. מקובל להניח שהוא נעשה בידי אחד מעוזרי הסטודיו, ולאחר מכן עבר רובנס עליו במכחול ובצבעי שמן.

## תיאור היצירה
הציור מציג מפולת של גופות ושדים הצונחים מטה מתוך אור שמיימי המופיע בפינה העליונה השמאלית. המלאך מיכאל, לבוש טוניקה כחולה וגלימה אדומה, נראה מחזיק נשק ומגן וממטיר את פגיעתו על הארורים. הקומפוזיציה המורכבת, המבוצעת בגוונים מונוכרומטיים של חום אדמדם, אוכר וכחול אפרפר, יוצרת תחושת תנועה סוערת. חלק מהדמויות משדרות חטאים כגון זלילה ותאווה, וביניהן נראות ישויות מכונפות בעלות כנפיים דמויות עור, ואחרות בעלות מאפיינים מיתולוגיים המזכירים יצורים קרניים וטורפים. בחלק התחתון מופיעה אפלה מעורערת שבה שדים קורעים את בשר הנופלים.

## פרשנות והשוואות
הציור מציג רגע דרמטי שזוהה הן כנפילת הארורים ביום הדין האחרון והן כנפילת המלאכים המורדים. לפי פרשנות אחת, הדמויות אינן מביעות פחד אלא קבלה של גורלן, ולעיתים אף נראות כמי שמתחילות להפוך לשדים עצמם. פרשנות זו מצביעה על תהליך של שינוי והפיכה של חסידי לוציפר ליצורים שטניים. בנוסף, ייצוגם של שדים הדומים ליצורים פגאניים מצביע על מסר ברור של עימות בין אמונות קדומות לבין הנצרות. שימושו של רובנס בקיארוסקורו מחזק את תחושת המפל האנושי הצונח מטה, ומדגיש את האלימות והכוח של הסצנה.

## תולדות היצירה
הציור המקורי של רובנס נוצר בסביבות שנת 1620 ומוצג במוזיאון הפינקוטק הישן במינכן. בשנת 1959 ניזוק הציור כאשר פילוסוף שפך עליו חומצה בניסיון למשוך תשומת לב לספר שכתב. הוא נידון לקנס ולמאסר, והציור שוחזר ושב לתצוגה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מלאכים באמנות
קטגוריה:פטר פאול רובנס: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורי עירום
קטגוריה:ציורים בפינקוטק הישן
ואלס אופוס 69

**ואלס אופוס 69** (בצרפתית: **Valse de l'adieu**) היא יצירה שהלחין פרדריק שופן. היא כוללת שניואלסים. הראשון בלה במול מז'ור הולחן ב־1835 ופורסם 20 שנה אחר כך, לאחר מות המלחין, בעוד שהשני, בסי מינור הולחן ב־1829 כשהיה שופן בן 19, ופורסם ב־1852.

## הוואלסים
### ואלס מס' 1 בלה במול מז'ור
ממוזער|ואלס מס' 1ואלס מס' 1 בלה במול מז'ור הולחן ב־1835 ופורסם לאור 20 שנה לאחר מכן. הואלס מכונה "ואלס הפרידה", והוא הוקדש בהתחלה למריה וודז'ינסקי, ארוסתו לשעבר של שופן. שופן ומריה נפגשו לראשונה זמן קצר לאחר שחזר לפולין אחרי גלות ממושכת והציע לה נישואין, אז הייתה בת 17. האירוסים לא צלחו משום שהוריה התנגדו לקשר עקב מצבו הבריאותי הירוד, והפרידה הייתה כואבת במיוחד עבור שופן והשפיעה עליו נפשית.
ממוזער|ואלס מס' 2
### ואלס מס' 2 בסי מינור
ואלס מס' 2 בסי מינור הולחן בשנת 1829 כשהיה שופן בן 19. יצירה זו יצאה לאור במקור יחד עם ואלס אופ' 70 מס' 2 בפה מינור.

## הערות שוליים

קטגוריה:ואלסים
קטגוריה:יצירות מאת פרדריק שופן
הבן האובד בבית הבושת

**הבן האובד בבית הבושת** (בגרמנית: **Zelfportret als de verloren zoon**) הוא ציור של רמברנדט משנת 1635 שנמצא במוזיאון הציירים הגדולים בדרזדן. היצירה מציגה גבר ואשה שזוהו לאורך השנים כרמברנדט עצמו וכאשתו ססקיה ואן אוילנבורך. בתקופה הפרוטסטנטית היה סיפורו של הבן האובד נושא נפוץ באמנות בשל אופיו המוסרי.

## תיאור היצירה
הציור מתאר רגע של אושר עילאי המבטא את שמחתו של רמברנדט בנישואיו. הוא מחזיק את ססקיה על ברכיו ומרים כוסית לעבר הצופה. רמברנדט, לבוש בהידור, יושב כשססקיה בחיקו, ומושיט דגלון של בירה תוך פנייה החוצה מן התמונה בחיוך רחב ומעט גס. מבטה של ססקיה מגלה מבוכה מסוימת לנוכח צחוקו הרועש של בעלה. הסצנה נקשרה גם למשל הבן האובד, שבזבז את רכוש אביו בהוללות, אך תחושת האושר האמיתית המוקרנת מהציור סותרת כל כוונה להציג מסר מוסרני.

## פרשנות והשוואות
הציור מופיע בשלב שבו יצירתו של רמברנדט נעשתה לרוב רצינית יותר, עם דרמטיות מוגברת שאינה תמיד גלויה לעין. על רקע זה, הציור הנוכחי מתבלט כפורטרט עליז, מוחצן וסוער במיוחד. איכותה המאושרת של התמונה, וביטחונה ואלגנטיותה של ססקיה, כפי שניכרת גם בדיוקנה בכובע הקש, מרמזות כי רמברנדט עבר בתקופה זו פרק משמעותי של הצלחה ואושר. האופי המוחצן של הציור מנוגד לדמותו הדמות המתבוננת בעצמה של הצייר המזדקן בטרם עת שהחלו לצפות ממנו בשלב זה של חייו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:רמברנדט: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:גברים בציור
קטגוריה:דיוקנאות עצמיים
קטטת המוזיקאים

**קטטת המוזיקאים** (בצרפתית: **Rixe de musiciens**) הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ז'ורז' דה לה טור, המתוארך לשנים 1625 עד 1630 ושמור במרכז גטי בלוס אנג'לס. היצירה מתארת סצנת רחוב אלימה המתרחשת בלורן במחצית הראשונה של המאה ה-17, ומשקפת את עולמם של מוזיקאים נודדים החיים בשולי החברה.

## תיאור היצירה
הציור מתאר מאבק אלים בין שני מוזיקאים על מקום נגינה. המוזיקאי משמאל, עיוור הנושא הארדי גארדי, מגן על עצמו באמצעות סכין וידית הסיבוב של כלי הנגינה. יריבו מכה בו בעזרת שׁוֹם וסוחט לימון לעיניו כדי לבדוק אם עיוורונו אמיתי. מימין נראים שני מוזיקאים נוספים הצוחקים למראה הקטטה, בעוד משמאל ניצבת אישה זקנה האוחזת מטאטא ומביעה תחינה שיפסיקו את המריבה. הדמויות נדחסות בחלל רדוד ויוצרות תחושת מחנק המגבירה את המיידיות של הסצנה. המרקמים השונים, ובהם עץ, בד ושיער, צוירו בריאליזם מדויק.

## פרשנות והשוואות
היצירה שייכת לתקופת הציורים היומיים של דה לה טור, שקדמה לציוריו הליליים המוארים בנרות. היא משתייכת למסורת הקרוואג'יסטית שפעלה בצרפת באותה עת. דה לה טור מציג ללא אידיאליזציה את עולמם של קבצנים ומוזיקאים נודדים, ומדגיש את קשיי הקיום של בני המעמדות התחתונים. הקטטה משקפת את מאבקי ההישרדות של החיים ברחוב, שבהם כל נקודת נגינה הייתה משמעותית כלכלית. היצירה ממחישה את יכולתו של האמן להיות צופה מדויק של מציאות חברתית ולתאר אותה באופן ישיר וללא ריכוך.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:כלי נגינה באמנות
קטגוריה:ז'ורז' דה לה טור: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
תיאטרון העץ הירוק

[שמאל|ממוזער|320px|קהל הצופים בתיאטרון יידיש "העץ הירוק" של [אברהם גולדפאדן, מייסד התיאטרון היידישאי, ביאשי, רומניה]]
**תיאטרון העץ הירוק** (ברומנית: **Pomul verde**), שפעל בגן קיץ ביאשי, רומניה, היה תיאטרון היידיש המקצועני הראשון בעולם. התיאטרון נוסד על ידי המשורר והזמר אברהם גולדפאדן ונפתח לראשונה ב-1876.

גולדפאדן הגיע ליאשי, בה היה ציבור יהודי גדול, במטרה לייסד עיתון ביידיש. הוא פנה לנכבד יהודי מקומי, בעל חנות ספרים, כדי לבקש את עזרתו למפעל שתכנן. רעייתו של בעל חנות הספרים השיבה לו שבעלי עיתון ביידיש מתים מרעב והציעה לו במקום זאת לארגן מופע בו יופיע וישיר משיריו הנודעים.

בעל קונדיטוריה מקומי, שמעון מארק, פתח בגינה שלו מסעדה באוויר הפתוח בשם "העץ הירוק". הכניסה הייתה בתשלום אחיד והנכנסים קיבלו מזון תמורת התשלום בכניסה. במסעדה זו הופיעו בערבים, להנאת המסובים, זמרים וקומיקאים שונים, מברודי ומאודסה. בעל המקום הציע לגולדפאדן להופיע עם שיריו ושילם לו מאה פרנקים. גולדפאדן הופיע במועד שנקבע והקריא משיריו בסגנון זמרי ברודי, אך בלי הצלחה יתירה.
שמאל|ממוזער|180px|אנדרטת זיכרון ביאשי, במקום שבו עמד תיאטרון העץ הירוק
גולדפאדן גייס לעזרתו שחקנים נוספים וחיבר כמה הצגות והפעם ההצלחה האירה לו פנים. בין הצופים היה גם גדול משוררי רומניה, מיכאי אמינסקו, שראה את המחזות "העולם כגן עדן" (שיר סטירי), "הפילוסוף המאוהב והחסיד הנאור", "אבי הכלה והחתן" ו"פישל העגלון ומשרתו סידר". הביקורת האוהדת פורסמה בעיתון המקומי באוגוסט 1876.

הקיץ חלף ומזג האוויר התקרר וביאשי היה רק אולם אחד ובעליו סירב לאפשר הופעות התיאטרון. באין מנוס יצאה הלהקה למופעים בערים אחרות, בבוטושאן, בגאלאץ, בבראילה ולבסוף בבוקרשט.

בלהקה שייסד גולדפאדן היו כמה שחקנים קבועים והבולט בהם היה ישראל גרודנר, עד להופעתו של זיגמונד מוגולסקו. את התפקידים הנשיים גילם סוכר גולדשטיין, עד שהלהקה קיבלה לתוכה את שרה סגל, שלאחר נישואיה עם סוכר גולדשטיין תהיה סופי גולדשטיין ולאחר מות בעלה ונישואיה החדשים תתפרסם כסופיה קרפ.

בנובמבר 2009 היו גולדפאדן ותיאטרון העץ הירוק נושאהיה של סדרת בולים, שהוציאו במשותף ישראל ורומניה.
## הערות שוליים

קטגוריה:יהדות יאשי
קטגוריה:תיאטרון יהודי
קטגוריה:תיאטרון יידיש
קטגוריה:תיאטרון רומני
קטגוריה:יאשי: תיאטראות
כלכלת ערב הסעודית

**כלכלת ערב הסעודית** היא כלכלה מפותחת שמתבססת בעיקרה על תעשיית הנפט. כ-22.3% מהתמ"ג הסעודי מגיע מייצור וייצוא של נפט וגז, והממשלה הסעודית משקיעה 55% מהרווחים שלה בסקטור הנפט כל שנה. מטבע המדינה הוא הריאל הסעודי. מלבד נפט, ערב הסעודית עשירה בפוספט, מחצבי ברזל, נחושת, זהב, אורניום וגז טבעי.

הממלכה היא השנייה בגודלה בתעשיית הנפט והרביעית בגודלה בתעשיית הגז הטבעי. היא גם יצואנית הגז הגדולה בעולם. עראמקו הסעודית היא החברה הממשלתית העיקרית העוסקת בחיפוש ובהפקה של נפט וגז טבעי ובזיקוקו בערב הסעודית. היא הרוויחה 604 מיליארד ריאל סעודי (161 מיליארד דולר) נכון לשנת 2022.

ערב הסעודית חברה בפורום G20, בארגון הסחר העולמי (WTO), בארגון המדינות המייצאות נפט (אופ"ק) ובמועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC).

## היסטוריה
עד שנות ה-30, ערב הסעודית הייתה כלכלה שולית באופן יחסי. באמצע שנות ה-30, ערב הסעודית החלה למצוא משאבי נפט, כשהראשון ביניהם היה ה-Dammam No 7. ב-1949, ייצור הנפט של ערב הסעודית הגיע ל-500,000 קופסאות ביום, והמספר הגיע לכמיליון ב-1954.

הממשל עושה מאמצים לפתח את התעשייה המקומית. כך למשל בשנת 2003 נבנה מכונית יוקרה ראשונה מתוצאת מקומית Al Araba 1, אך הדבר לא עבר לייצור סדרתי.

ב-2016, ממשלת סעודיה הוציאה לאור את הפרויקט Saudi Vision 2030 אשר מטרתה היא למצוא מקורות רווח נוספים מעבר לנפט וגז. עם זאת, נכון לשנת 2022, המדינה עדיין תלויה רבות במשאבי הנפט והגז שלה. ערב הסעודית מייצאת לסין (21.5%), להודו (11.6%), ליפן (11.6%), לארצות הברית (5.5%) ולטורקיה (4.5%) נכון לשנת 2022 ו-2023. במדינה יש כ-7.5 מיליון עובדים זרים נכון לשנת 2013.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
ערב הסעודית
כלכלת קרואטיה

**כלכלת קרואטיה** היא כלכלה מפותחת ומעורבת המתבססת בעיקרה על ייצור כימיקלים, מנועים, אנרגיה מתחדשת וציוד תחבורה. קרואטיה היא כלכלה פתוחה הסוחרת ביבשת אירופה. היא חברה באיחוד האירופי (EU), באזור הכלכלי האירופי (EEA) ובארגון הסחר העולמי (WTO). מטבע המדינה הוא האירו. המרכז הכלכלי של קרואטיה היא בבירה זאגרב. הפערים הכלכליים במדינה נמוכים על פי מדד ג'יני, אך 21.7% מאזרחי המדינה בסיכון לעוני נכון ל-2024.

אחוז האבטלה במדינה 4.1% נכון למאי 2025 והמדינה מדורגת במקום ה-57 במדד תפיסת השחיתות.

## היסטוריה
לפני המהפכה התעשייתית, קרואטיה עסקה בעיקר בתעשיית החקלאות, העצים והטבק. מאז המאה ה-19, החלה לבנות רכבות ומפעלים. בתחילת המאה ה-20, קרואטיה הפכה למדינה סוציאליסטית עם כלכלה מתוכננת, וב-1941, הפכה למדינה קומוניסטית עם כלכלה ריכוזית. במהלך מלחמת העולם השנייה, עברה המדינה עיור.

במלחמת העצמאות של קרואטיה שנערכה בין 1991 ל-1995, המדינה הפסידה 21-25% מהתמ"ג שלה, שהושקע במלחמה. אחריה, כלכלת קרואטיה הפכה לכלכלת שוק חופשי בהדרגה.

ב-2000 היא הצטרפה לארגון הסחר העולמי, ביולי 2013 קרואטיה הצטרפה כחברה ה-28 של האיחוד האירופי ולאזור הכלכלי האירופי.

## מגזרים
קרואטיה מייצאת כימיקלים, מוצרי אלקטרוניקה, פלדה, אלומיניום, נייר, מוצרי עץ, טקסטיל, ספינות, מוצרי נפט ומוצרי מזון. החקלאות תורמת 10% מהתל"ג. הגידולים העיקריים הם חיטה, תירס, סלק, סוכר, חמניות, זיתים, פרי הדר, ענבים, ירקות, חזירים, בקר ועופות. קרואטיה עשירה באוצרות טבע ובהם נפט, פחם, ברזל וגז טבעי וכן יהלומים. הכוח ההידרואלקטרי של הנהרות מספק כ-60% מתצרוכת החשמל והיא מתמחה בזיקוק של גז טבעי ואנרגיה גאותרמית, וסוחרת בציוד תחבורה חשמלי.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
קרואטיה
האישה עם הפרעוש

**האישה עם הפרעוש** (בצרפתית: **La Femme à la puce***)* היא יצירת שמן על בד מאת ז'ורז' דה לה טור, שנוצרה בין 1632 ל־1638. מידותיה 121 × 89 ס"מ והיא שמורה באוסף מוזיאון לוריין, ארמון דוכסי לורן בנאנסי. היצירה, שנרכשה בשנת 1955, נחשבת לאחת מיצירותיו הבולטות והמיוחדות ביותר של האמן, בשל אופייה החריג וההיעדר המוחלט של מקבילה נושאית ביצירתו.

## תיאור היצירה
הציור מציג אישה צעירה בעלת לבוש פשוט וצנוע, היושבת בחדר חשוך ומוארת בנר אחד מרכזי. היא תופסת בין אגודליה פרעוש שהסירה זה עתה מגופה, ופרעוש נוסף נראה על בטנה. דה לה טור מציג אותה בגוף נפוח מעט, תבנית גוף המופיעה גם ביצירות אחרות שלו ולכן אינה בהכרח מעידה על היריון. צמיד ג'ט שחור על פרק ידה מקשר אותה אל מעמד משרתות העניות של לורן במאה ה-17. הבגד, התנוחה ומיעוט הפרטים סביב הדמות יוצרים סביבה של עמל יומיומי, רגע של שקט לאחר יום עבודה.

## פרשנות והשוואות
לאורך השנים הוצעו לזהותה של הדמות כמה פרשנויות: דמויות מקראיות ובהן הגר, מרים, אם ישו ומריה מגדלנה, וכן האפשרות שמדובר באחת הנשים ההרות שנקלטו במקלטי הנשים בננסי במאה ה־17. עם זאת, מרבית ההשערות נדחו, וההבנה היא שמדובר במשרתת פשוטה העוסקת בפעולה יומיומית של מחיצת פרעוש נושא שהופיע גם אצל אמנים נוספים במאות ה־17–18, אך אצל דה לה טור הוא מתורגם לרגע של איפוק, ניקיון והיטהרות. מרכזיותם של שלושת האלמנטים: להבת הנר, מבטה של האישה והפרעוש, שבידה מעצבים קומפוזיציה המכוונת להתבוננות פנימית, המחברת את היצירה אל סדרת המדלינות של האמן ואל נושאי הכאב וההיטהרות שביצירתו הדתית.

## משמעות ומעמד אמנותי
ייחודה של היצירה נובע הן מהנושא היומיומי וה"פשוט" והן מהעומק הרוחני שמעניק לו דה לה טור. בניגוד לטיפול הגס ולעיתים ההיתולי שנושא זה קיבל אצל אמנים אחרים, כאן נוצרה אווירה של רצינות, איפוק ומדיטציה. העירום החלקי מטופל ללא כל שמץ ארוטיות; הבדידות, הדממה והאור האחד היוצא מן הנר יוצרים רגע של התכנסות נפשית. הפשטות הקיצונית, הגאומטריזציה של הצורות והאחדות הצבעונית הופכים את היצירה לאחת השיאים של סגנונו היומי של האמן, הרבה לפני מפנה היצירות הליליות המפורסמות שלו.

## תולדות היצירה
מקור היצירה התגלה מחדש בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר הגנרל דלבייז רכש אותה באורליאן כשהיא משויכת בטעות לצייר אחר. בשנת 1955 פנו יורשיו למומחי מוזיאון רן, ובעקבות זיהויו של החוקר פרנסואה־ז'ורז' פאריזה והצעתו לשקם ולהציג את היצירה, נרכשה היצירה למוזיאון הלוריין באמצעות מגבית ציבורית. מאז לא הועמד ייחוסה לדה לה טור בספק, חרף היעדר חתימה. בתקופת שיפוץ ארמון דוכסי לורן מוצגת היצירה במוזיאון בוז־אר של ננסי.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ז'ורז' דה לה טור: ציורים
קטגוריה:נשים בציור
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:בעלי חיים באמנות
המלך שותה (יורדאנס, וינה)

**המלך שותה** או **מלך השעועית** הוא ציור מאת יאקוב יורדאנס המתאר את המנהג העממי הפלמי הנהוג ביום חג ההתגלות, שבו נבחר "מלך החג" על פי מציאת שעועית שהוסתרה בעוגה. הציור משלב בין תיאור פולקלור לבין מסר מוסרני המשתקף בכתובת הלטינית הכלולה בו. הציור מוצג בהמוזיאון לתולדות האמנות בווינה.

## תיאור היצירה
הציור מתאר את המנהג הפלמי העממי הנהוג ביום חג ההתגלות (ערב שלושת המלכים), שבו נבחר "מלך החג": בתוך עוגה נאפתה שעועית אחת, והאורח שמוצא אותה מוכרז כמלך. מלך החג בוחר את האישה היפה ביותר כמלכה, ושאר המשתתפים מקבלים "תפקידי חצר" שונים. יורדאנס ממקם את הדמויות בצפיפות רבה ובתנועה סוערת: מעל ראשו של המלך נראה ה"טועם המלכותי" ממלא את תפקידו, ובשמאל הציור נראה "הרופא" כשהוא מתפנה בסמיכות מדאיגה לאוכל. בקדמת הציור מופיע "משרת האורוות" שאיבד את הפתק המגדיר את תפקידו. ברקע מופיעה כתובת בלטינית: "nil similius insano quam ebrius" – "אין דומה לשוטה יותר מן השיכור", המעניקה לסצנה החגיגית נימה מוסרנית.

## סגנון והקשר אמנותי
הציור מבטא את עיסוקו של האמן בהשפעותיהם של פטר פאול רובנס, קארוואג'ו והציור ההולנדי. מתוך מקורות שונים אלה פיתח האמן סגנון ייחודי לו, המשלב בין תיאור חי ודינמי של מנהג עממי לבין מבנה ציורי בעל גוון אישי ומובהק.

.

## באותו נושא

קובץ:Jacob Jordaens - The Bean King (Israel Museum).jpg|המלך שותה, מוזיאון ישראל
קובץ:Jordaens_King_Drinks_1638-40.jpg|קישור=Fichier:Jordaens_King_Drinks_1638-40.jpg|טקסט=Version du Louvre|הלובר
קובץ:Jacob_Jordaens_-_The_Bean_King_(Hermitage).jpg|קישור=Fichier:Jacob_Jordaens_-_The_Bean_King_(Hermitage).jpg|טקסט=Version du musée de l'Ermitage|ארמיטאז'
קובץ:Jacob_Jordaens_-_The_Bean_King.jpg|קישור=Fichier:Jacob_Jordaens_-_The_Bean_King.jpg|טקסט=Version du musée de Cassel|מוזיאון קאסל
קובץ:Koningdrinkt.jpg|קישור=Fichier:Koningdrinkt.jpg|טקסט=Version des musées royaux des beaux-arts de Belgique|המוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:יאקוב יורדאנס: ציורים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורי ז'אנר
קטגוריה:ילדים בציור
קטגוריה:כלבים באמנות
קטגוריה:המוזיאון לתולדות האמנות בווינה: ציורים
הבנק האסייתי לפיתוח

**הבנק האסייתי לפיתוח** (באנגלית: **Asian Development Bank**; בקיצור: **ADB**) הוא בנק אזורי לפיתוח שמטרתו לקדם פיתוח כלכלי  וחברתי באסיה. מטה הבנק ממוקם בעיר מנדלויונג, שבמטרופולין מנילה, הפיליפינים. הבנק מחזיק ב-31 משרדים ברחבי העולם.

הבנק הוקם ב-19 בדצמבר 1966 וכיום מקבל גם את חברי הוועדה הכלכלית והחברתית של האו"ם עבור אסיה והפסיפיק (UNESCAP), ומדינות מפותחות שאינן ממוקמות באסיה. כיום 69 מדינות חברות בבנק האסייתי לפיתוח.

הבנק האסייתי לפיתוח הוקם בהשראת הבנק העולמי ומשתמש במערכת הצבעה שבה הקולות מחולקים ביחס להון החברים. הבנק מפרסם דוח שנתי המסכם את פעילותו, תקציבו וחומרים אחרים לעיון הציבור.

## הארגון
גוף המדיניות העליון של הבנק הוא מועצת הנגידים, המורכבת מנציג אחד מכל מדינה חברה. מועצה זו בוחרת 12 חברי דירקטוריון ואת נשיא הבנק, המכהן כיו"ר הדירקטוריון ומנהל את הבנק לכהונה של חמש שנים עם אפשרות לבחירה מחדש.

## היסטוריה
הבנק האסייתי לפיתוח הוקם בדצמבר 1966 בידי ראש הממשלה היפני אייסאקו סאטו. בסוף 1972, יפן תרמה 173.7 מיליון דולר לבנק (כ-22.6% מסה"כ התרומות) וארצות הברית תרמה 1.25 מיליון דולר. בתחילת דרכו, הבנק עסק בפיתוח אזורים כפריים. באותה התקופה, אסיה הייתה ענייה משמעותית ממה שהיא כיום.

בתחילת שנות ה-2000, הבנק הרחיב את הסקטורים הפיננסיים שלו, וב-2003 החל לטפל בהתפרצויות של סארס ואיידס. ב-2004, הבנק תרם מיליארד דולר לקורבנות רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי.

ב-2020, תרמה 2 מיליון דולר לממשלת ארמניה במטרה להילחם בהתפרצות נגיף הקורונה במדינה.

## מטרה
ה-ADB מגדיר את עצמו כבנק אזורי לפיתוח המוקדש לצמצום העוני באסיה ובאוקיינוס השקט באמצעות קידום אינטגרציה אזורית בין מדינות היבשת. הדבר מתבצע באמצעות השקעות בצורה של הלוואות, מענקים ושיתוף ידע בתשתיות, שירותי בריאות, מערכות פיננסיות ומנהל ציבורי.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אוקיאניה: פוליטיקה
קטגוריה:אסיה: פוליטיקה
קטגוריה:בנקים
השושלת העשרים ואחת של מצרים

**השושלת העשרים ואחת של מצרים** (המסומנת **שושלת XXI**) מסווגת בדרך כלל כשושלת הראשונה של תקופת הביניים השלישית של מצרים העתיקה ונמשכה בין השנים 943-1077 לפנה"ס.

## היסטוריה
לאחר שלטונו של רעמסס השלישי, חלה ירידה ארוכה ואיטית בכוח המלוכה במצרים. הפרעונים של השושלת העשרים ואחת שלטו מטאניס, אך היו פעילים בעיקר רק במצרים התחתונה, בה שלטו. שושלת זו מתוארת כ"טאנית" משום שבירתה הפוליטית שכנה בטאניס. בינתיים, הכוהנים הגדולים של אמון  בתבאי שלטו למעשה במצרים התיכונה והעליונה, מלבד בשמה. הכומר המצרי המאוחר יותר, מנתון מסבניטוס, קובע בספרו "אפיטום על ההיסטוריה המלכותית המצרית" כי "השושלת ה-21 של מצרים נמשכה 130 שנה".

## שליטים

## לקריאה נוספת

* Jaroslav Černý, Studies in the Chronology of the Twenty-First Dynasty, JEA 32 (1946), 24-30


## קישורים חיצוניים


* XXIst Dynasty 1070 - 945 (Tanis)


## הערות שוליים

*
קטגוריה:מצרים העתיקה
קטגוריה:פרעוני מצרים
מצרים