open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
שארטר

שמאל|ממוזער|250px|איור של העיר מהמאה ה-17
**שָארְטְר** (בצרפתית: **Chartres**) היא עיר בצרפת, בירת מחוז אר ולואר. העיר, השוכנת כ-80 ק"מ דרום-מערבית לפריז, מונה כ-40,000 תושבים (1999).

## היסטוריה
העיר הייתה מוקד חשוב בתקופה הגאלו-רומית בצרפת. ב-858 היא נשרפה על ידי ויקינגים. תושביה גברו עליהם בשנת 911 אחרי ניסיונם להטיל על העיר מצור. בימי הביניים פרחה העיר כמוקד תרבותי וכלכלי, בעיקר הודות לשריד קודש שהנוצרים מאמינים שהוא טוניקה שהייתה שייכת למרים, אם ישו, שריד שהפך את העיר למרכז צליינות. אז גם נבנתה בעיר קתדרלת שארטר הגותית (1134–1145 ו-1194–1260) אשר עמה מזוהה העיר.

במאה ה-15 נכבשה העיר על ידי האנגלים לתקופה של כ-15 שנים. במאה ה-16 היא הותקפה על ידי הפרוטסטנטים, ללא הצלחה, במסגרת מלחמת הדתות הצרפתית. במלחמת צרפת–פרוסיה הייתה שארטר תחת מצור ב-1870 והיוותה מוקד מרכזי בהמשך המערכה. במלחמת העולם השנייה ספגה העיר פגיעות קשות ביותר כמו ערים רבות נוספות בצפון-מערב צרפת.

## אתרים מרכזיים
העיר ידועה בשל קתדרלת שארטר הגותית, שהוכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1979. מבנה חשוב נוסף הוא כנסיית סן-פייר, שנבנתה במאה ה-13 בסגנון גותי קורן.


File:Facade cathedral.jpg|קתדרלת שארטר
קובץ:Notre Dame de Chartres.jpg|קתדרלת שארטר
File:Église Saint-Pierre de Chartres 06.JPG|כנסיית סן-פייר
File:Flickr - nojhan - IMG 3441.jpg|כנסיית סן-פייר


## ערים תאומות

* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 

* אתר התיירות הרשמי של העיר
* 
* 

קטגוריה:סאנטר-עמק הלואר: ערים
קטגוריה:צרפת: אתרים ארכאולוגיים
תא צורב

שמאל|ממוזער|450px|אופן פעולת התא הצורב
**תא צורב** (Cnidocyte או Nematocytes) הוא תא המשמש להגנה ולתפיסת טרף וקיים בכל הפרטים במערכת הצורבים (אלמוגים, מדוזות וכדומה). זהו אחד התאים המורכבים ביותר בבעלי חיים, המסוגל לשגר "קליע" לעבר יצור סמוך ולהזריק לתוכו ארס.

התאים הצורבים נמצאים ברקמת האפידרמיס (שכבת העור החיצונית) של הצורב, כאשר התא מגורה, הוא משגר את צינורון הארס שבו אל המטרה. תהליך השיגור עצמו הוא אחד התהליכים המהירים ביותר בעולם החי ואורך אלפיות שנייה בודדות בלבד. במהלך התהליך נפתח תא הצריבה, צינורון הארס הארוך שמגולגל בתוכו נורה בעזרת לחץ אוסמוטי אל מחוץ לתא, חודר את עור הטרף ומחדיר לתוכו את חומרי הארס. הלחץ האוסמוטי נוצר כתוצאה ממאגר של סידן הנמצא בתוך התא ומשוחרר אל הציטופלזמה שלו בזמן הגירוי.

התא הצורב מסוגל לפעול פעם אחת בלבד, ולאחר שהוא נורה הוא מוחלף בתא אחר. בשל כך חייב התא להיות בעלי מנגנון זיהוי לטרף ולאויב, כדי לא לבזבז תאי צריבה וכדי שלא יירה אותם על עצמו. הזיהוי נעשה בעזרת תאי עצב הקשורים אל התא הצורב ומסוגלים לחוש את סביבתו הקרובה. תהליך הזיהוי הוא מורכב מאוד וירי תא צורב יתבצע רק לאחר שתאי העצב חשו בתנאים כימיים ופיזיקליים מתאימים (כמו מגע או תנועה). יעילותם של תאים אלו היא גבוהה מאד: נבדק כי תא בודד מסוגל להביא לשיתוק של פרוק רגליים קטן כדוגמת פגית של הזבוב דרוזופילה.

האדם נתקל בתאים ייחודיים אלו בעיקר במגע עם מדוזות בחוף הים. צריבה של מרבית זני המדוזה גורמת לנפיחות ולתחושת צריבה באזור שנפגע. ברוב המקרים הצריבה מהווה אי נעימות בלבד ואינה מהווה סכנת חיים לאדם. זנים מסוימים נחשבים לקטלניים יותר ועלולים לגרום למוות כתוצאה מהצריבה.

## סוגים של תאי צריבה
ישנם מעל שלושים סוגים שונים של תאים צורבים, שאותם ניתן לקטלג לארבע קבוצות מרכזיות בהתאם לתפקודם:
#**חודרים**: בעלי מבנה דמוי צלצל, חודרים את העור ומשמשים לציד והגנה מטורפים.
#**נדבקים**: נדבקים אל הטרף מבלי לחדור את העור ולוכדים אותו. בזנים מסוימים גם מסייעים לתנועה.
#**עוטפים**: צורתם מזכירה לאסו, הם נכרכים סביב הטרף ולוכדים אותו.
#**חופרים**: מסייעים בהתחפרות של זנים מסוימים של צורבים.

בכל מין צורב יכולים להופיע מספר סוגים של תאי צריבה, בהתאם לצורך של אותו המין.

## קישורים חיצוניים

* 
## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
צורב
קטגוריה:צורבים
אסטוניאן אייר

[שמאל|ממוזער|250px|בואינג 737 של החברה בצביעה מיוחדת לרגל בחירתה של טאלין כ[בירת התרבות של אירופה לשנת 2011]]
**אסטוניאן אייר** (באנגלית: **Estonian Air**) הייתה חברת התעופה הלאומית של אסטוניה. בסיסה של החברה היה בנמל התעופה הבינלאומי על שם לנארט מרי, שבטאלין, בירת אסטוניה.

ב-7 בנובמבר 2015 החברה הכריזה על הליך פירוק והפסקת פעילותה עקב החלטה שלילית של הנציבות האירופית באשר לחוקיות הסיוע הממשלתי שקיבלה בעבר.

## תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1991 מיד עם קבלת העצמאות של אסטוניה. החברה החלה לטוס עם מטוסים רוסיים שהיו שייכים לפני כן לחברת אארופלוט הסובייטית. יעדה הראשון היה פרנקפורט, גרמניה.

בשנת 1995 חכרה החברה שני מטוסי בואינג 737-300 ובשנת 1996 שני מטוסי פוקר 50 והוציאה משירות את מטוסיה הרוסיים הישנים.

## צי המטוסים




## מניות החברה
בעלי המניות של החברה עד לפירוקה היו:
* סקנדינביאן איירליינס - 49% 
* הבנק האסטוני קרסקו - 17% 
* ממשלת אסטוניה - 34%.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא אסטוניאן אייר באתר Airliners.net

קטגוריה:אסטוניה: תחבורה
קטגוריה:חברות אסטוניות
קטגוריה:חברות תעופה לאומיות
קטגוריה:חברות תעופה שנסגרו
פינאייר

ממוזער|250px|שמאל|מטה החברה, יוני 2015
[ממוזער|250px|שמאל|[אמבראר E-190 של החברה בצביעת Oneworld]]
[ממוזער|250px|שמאל|מטוסי החברה ב[נמל התעופה הלסינקי ואנטה]]

**פינאייר** (בפינית: **Finnair**) היא חברת התעופה הלאומית של פינלנד. בסיסה נמצא בנמל התעופה ואנטה שליד הלסינקי.

## תולדות החברה
החברה נוסדה ב-1 בנובמבר 1923. וטיסתה הראשונה התקיימה בתאריך 20 במרץ 1924 מהלסינקי לטאלין.

מלחמת העולם השנייה הייתה קשה מאוד לחברה, עם תחילת המלחמה "גויס" חצי מצי המטוסים של החברה לרשות חיל האוויר הפיני וכשמלחמת החורף החלה מחצית מנוסעי החברה היו ילדים שהוטסו למקלט בשוודיה.
בשנת 1946 עם סיום המלחמה השתלטה על החברה ממשלת פינלנד וארגנה אותה מחדש. הטיסות לאירופה חודשו בנובמבר 1947.

בשנת 1953 אומץ השם פינאייר כשם החברה, ובשנת 1961 קיבלה החברה את מטוס הסילון הראשון שלה מסוג קרוול. בשנת 1969 ביצעה החברה את הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה שלה בקו לניו יורק. בשנת 1975 קנתה החברה את מטוסה רחב הגוף הראשון מסוג מקדונל דאגלס DC-10. בשנת 1983 הייתה לחברה האירופאית הראשונה שמבצעת טיסות ישירות ליפן כשחנכה את קו הלסינקי-טוקיו וכמה שנים מאוחר יותר גם הייתה לראשונה לטוס בין אירופה לסין. בשנת 1990 קיבלה החברה את ראשוני מטוסיה מדגם מקדונל דאגלס MD-11. בשנת 1999 הצטרפה החברה לברית חברות התעופה Oneworld.

החברה נהגה לקשט את חלק ממטוסיה בדמויות הסדרה ״המומינים״.

## פעילות החברה בישראל
החברה מפעילה בין 2 ל-4 טיסות שבועיות בין נמל התעופה הלסינקי ואנטה לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מבוצעות במטוסי איירבוס A320.

בנוסף, החברה מפעילה טיסת שכר שבועית אחת בעונת החורף בין נמל התעופה הלסינקי ואנטה לנמל התעופה רמון ונמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מבוצעות במטוסי איירבוס A320.

## צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון ליולי 2020:

## קישורים חיצוניים

* 

*  מדיה וקבצים בנושא פינאייר באתר Airliners.net

## הערות שוליים

קטגוריה:חברות תעופה לאומיות
קטגוריה:Oneworld
קטגוריה:פינלנד: תעופה
קטגוריה:חברות פיניות
קטגוריה:אירופה: חברות תעופה
קלטניסטה (נפה)

**נפת קָלְטָנִיסֶטָה** (באיטלקית: **Provincia di Caltanissetta**) היא נפה בדרום מחוז האוטונומי סיציליה שבאיטליה.

## היסטוריה
נפת קלטניסטה בממלכת שתי הסיציליות התקיימה בין השנים 1818 - 1860. היא שכנה בדרום-מערב של האי סיציליה, וגבלה בנפת קטניה ממזרח, בנפת נוטו מדרום-מזרח, בנפת פלרמו מצפון, בנפת אגריג'נטו ממערב. בשנת 1840 התגוררו בה 22,513 נפש. בירת נפת קלטניסטה הייתה העיר קלטניסטה.

שמה של הממלכה ניתן לה בידי המלך פרדיננד השישי אשר לאחר שינוי שמה נודע כ"פרדיננד הראשון של ממלכת שתי הסיציליות". ב-1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי. בעקבות כך, סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.

 KingdomoftheTwoSicilies.png|ממלכת שתי הסיציליות

Provincie duosiciliane con confronto.png|ממלכת שתי הסיציליות 
Provincia di Caltanissetta Two Sicilies map.png|נפת קלטניסטה בממלכת שתי הסיציליות **באדום**


## גאוגרפיה
הנפה משתרעת על שטח של 2,128 קמ"ר. בירת הנפה בעיר קלטניסטה, והיא גובלת בעיר המטרופולינית של פלרמו מצפון, בנפת אנה ממזרח, בנפת אגריג'נטו ממערב, ובים התיכון ממערב.

הגידולים החקלאיים בנפה הם זיתים, דגנים, שקדים, תאנים, הדרים, גפנים, כותנה ועוד. משק החי כולל גידול כבשים, עזים ובקר. בנפה מחצבי מלח מאובן, גופרית, ושיש.

## אוכלוסייה
נכון לשנת 2006 התגוררו בה 272,918 תושבים. להלן מפורטות הערים והקהילות בנפה עם יותר מ-10,000 תושבים:

ג'לה (74,075 תושבים)

קלטניסטה (61,311 תושבים)

ניסקמי (26,274 תושבים)

סן קטאלדו (21,859 תושבים)

מזרינו (11,445 תושבים)

רייסי (11,110 תושבים)

מוסומלי (10,262 תושבים)

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:סיציליה: נפות
ז'אן רוסטאן

**ז'אן רוסטאן** (בצרפתית: **Jean Rostand**; 30 באוקטובר 1894 – 4 בספטמבר 1977) היה ביולוג וסופר צרפתי.

## ביוגרפיה
ז'אן רוסטאן היה בנם של המחזאי אדמון רוסטאן ושל המשוררת רוזמונד ז'ראר. הוא בילה את ימי ילדותו בעיירה קאמבו לה בין שבחבל אקיטן בצרפת. כבר בגיל עשר גילה את ספרו של המדען ז'אן פאבר "תורת החרקים". רוסטאן גמר את חוק לימודיו במדעים בפקולטה למדעים של אוניברסיטת פריז. בשנת 1920 נשא רוסטאן לאישה את אנדראה מאנט. ב-1922 אחרי מות אביו התגורר בפרבר של פריז ויל ד'אבריי. הוא השתתף בהקמת המחלקה הביולוגית ב"ארמון התגליות" במוזיאון הגרנד פלה בפריז, וב-1936 הקים את מעבדתו בויל ד'אבריי. 

רוסטאן התעניין מאוד בשאלת "מקורם של החיים". הוא התמסר למחקר הדו-חיים (קרפדות וצפרדעים) וגילה עניין בתורת התורשה.

רוסטאן החל את דרכו הספרותית בפרסום של מסות פילוסופיות, ומאז חילק את זמנו בין מחקר לבין כתיבה. מטרתו הייתה להביא את הביולוגיה אל ההמונים, ולגרום למודעות לבעיות האנושות שהוא הציג. הוא הזהיר מפני שימוש לא נכון בתורת הגזע. רוסטאן היה פציפיסט והתנגד לנשק אטומי ולעונש המוות. הוא היה אתאיסט מושבע ודגל בחופש המחשבה. ב-1959 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית למדעים. באותה שנה גם זכה בפרס קלינגה.

ז'אן רוסטאן נפטר בפריז ב-1977.

## ספרים
בין ספריו החשובים של רוסטאן:
* הרהוריו של ביולוג (1938)
* דפיו של איש מוסר (1952)
* תורשת האדם (1952), יצא בעברית בתרגומו של חיים בן-עמרם, בהוצאת מ. מזרחי, 1964.
* יומנו של ביולוג (1954)
* תקוותיו וחרדותיו של ביולוג (1959)

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:ביולוגים צרפתים
קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:אתאיסטים צרפתים
קטגוריה:פציפיסטים צרפתים
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית למדעים
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פריז
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1894
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1977
גן אנגלי

[שמאל|ממוזער|250px|גשר ב[סגנון פלדיאני בפארק פריור בעיר באת']]
[שמאל|ממוזער|250px|מבנה [מונופטרלי בסגנון יווני בגן האנגלי במינכן]]
**גן אנגלי** הוא סגנון **[[גן (נוי)|גן]]** שהתפתח ב**[[אנגליה]]** במאה ה-18 ונפוץ מאוד בעיקר בה. המושג הוא גישה באדריכלות נוף המבדיל בין שני סגנונות גנים אירופאים נוספים – הגן האיטלקי שהתפתח ברנסאנס והגן הצרפתי הרשמי שהיה נפוץ מאוד בבארוק הצרפתי.

עיקר תפישת התכנון של הגן האנגלי הוא ניסיון לייצר חיק טבע ארכאי ורומנטי, שלו מראה טבעי אך מושלם מבחינת התחושה לאדם הנמצא בו. הגנים האנגליים מאופיינים במרבצי דשא גדולים, שתילת עצים בלתי סדורה, הקמת בריכות נוי בעלות מראה טבעי וייצור מלאכותי של טופוגרפיה אשר מתוכנת בקפידה על אף שלא נראית ככזאת. עקרונות התכנון כללו יצירה של נופים מלאכותיים בעלי מראה טבעי המעצימים את יופיו של הטבע, שילוב הרמוני של צמחייה ובינוי עם מרחבים פתוחים ומבטים מתוכננים בכיוונים מסוימים החושפים מקומות שונים דרך עצים או דרך גבעות קטנות. על מנת לשמור על מראהו הטבעי של הגן אך במקביל למנוע חדירת חיות בר אליו שעלולות לסכן את בני האדם, בגנים רבים נחפרו תעלות מים קטנות שהוסתרו בין העצים ומנעו את כניסתן.

בתקופת הרומנטיקה של המאה ה-19, ועל רקע תנועת התחייה הגותית באירופה, בגנים אנגליים רבים הוצבו במכוון הריסות מזויפות של מבנים גותיים עתיקים כביכול אשר כוסו חלקית בצמחייה והפכו לחלק מהנוף. גם הריסות של מבנים קלאסיים עתיקים הוצבו בגנים שונים ונבנו הרוסים במכוון.

גנים אנגליים רבים נמצאים בלונדון, באת' ומקומות רבים נוספים באנגליה. אדריכלי נוף אנגליים בולטים אשר תכננו גנים רבים הם סטפן שוויצר (1682–1745), ויליאם קנט (1685–1748), צ'ארלס ברידג'מן, קאפביליטי בראון (1716–1783), ג'ון ואנברו (1664–1726) ולוקאס פיטרס רודבארד. גנים רבים מהמאה ה-19 תוכננו גם על ידי דסימוס ברטון (1800–1881).

הגן האנגלי הוא מאפיין חשוב של התרבות האנגלית והוא מהווה תפאורה ביצירות אמנות, ספרות וקולנוע אנגליות רבות.

הגן האנגלי במינכן הוא אחד הגדולים והמפורסמים בעולם המתאפיין באדריכלות נוף מסוג זה. הדוגמה הקרובה ביותר לגן אנגלי הקיימת בישראל היא פארק הירקון בתל אביב.

## ראו גם
* גן צרפתי
* גן סיני
* גן יפני
* עיר גנים
* פארקים בלונדון
* אדריכלות הבארוק

## קישורים חיצוניים

* 

אנגלי
קטגוריה:עיצוב נוף
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: תרבות
פרטיק ת'יסל

**מועדון הכדורגל פרטיק ת'יסל** (באנגלית:  הוא מועדון כדורגל מקצועני המייצג את העיר גלאזגו שבסקוטלנד. למרות שמו של המועדון, הוא לא שיחק בפרטיק מאז 1908. הקבוצה משחקת כיום בצ'מפיונשיפ הסקוטי לאחר שירדה מהליגה הבכירה בעונת .

## היסטוריה
פרטיק ת'יסל נוסדה בשנת 1876 באזור פרטיק, אשר הפך ב-1912 לחלק רשמי מהעיר גלאזגו. הקבוצה שיחקה בתחילת דרכה בשטח בו נמצאת כיום תחנת הרכבת פרטיק. מאז עברה הקבוצה מספר מגרשים בפרטיק לפני שהתמקמה לבסוף באצטדיון פירהיל באזור מאריהיל בגלאזגו בשנת 1909.

המועדון זכה בגביע הסקוטי בשנת 1921 אחרי ניצחון בגמר על גלאזגו ריינג'רס בתוצאה 0-1. בשנת 1971 זכתה פרטיק ת'יסל בגביע הליגה הסקוטית לאחר ניצחון 1-4 על סלטיק בגמר. הקבוצה לא זכתה מעולם באליפות סקוטלנד, אך סיימה מספר פעמים במקום השלישי בטבלה. הקבוצה נחשבה באופן מסורתי לאחת מקבוצות הצמרת בסקוטלנד, אך הידרדרה החל ממחצית שנות ה-80.

ב-1998 היה קרוב המועדון לפירוק בשל קשיים כלכליים ונראה היה כי פשיטת רגל היא בלתי נמנעת. אוהדי הקבוצה פתחו אז בקמפיין להצלתה והצליחו "להשאירה בחיים", על אף שהיא ירדה באותה עונה לליגה הסקוטית השנייה.

ב-2001 עשתה הקבוצה את דרכה בחזרה לליגה הראשונה ובעונה לאחר מכן הצליחה לעלות לליגת העל הסקוטית. עם זאת, בשנים 2004 ו-2005 ירדה הקבוצה פעמיים ליגה, והייתה בכך לקבוצה הסקוטית הראשונה שיורדת מליגת העל לליגה השנייה בשתי עונות רצופות.

## שחקנים חשובים
* אלן האנסן
* מו ג'ונסטון
* ביל שאנקלי

## תארים והישגים
***אליפות הליגה הסקוטית הראשונה** (2): 1975-76, 2001-02

***אליפות הליגה הסקוטית הראשונה** (4): 1896-97, 1899-00, 1970-71, 2000-01

***הגביע הסקוטי** (1): 1920-21

***[[גביע הליגה הסקוטית]]** (1): 1971-72

***[[גביע גלאזגו]]** (6): 1934-35, 1950-51, 1952-53, 1954-55, 1960-61, 1980-81

***[[שישיות טננט]]** (1): 1993

## קישורים חיצוניים

* 

* תמונות ממשחקי המועדון

קטגוריה:קבוצות כדורגל סקוטיות
קטגוריה:גלאזגו: מועדוני כדורגל
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1876
אייר בלטיק

[ממוזער|[בומברדיה דאש 8|בומברדיה Q400 של אייר בלטיק.]]
[ממוזער|[בואינג 737-300 של אייר בלטיק]]
**אייר בלטיק** (בלטבית: **airBaltic**) היא חברת התעופה הלאומית של לטביה. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של ריגה. החברה מבצעת גם טיסות מווילנה שבליטא ומטאלין שבאסטוניה. החברה מוגדרת כחברת תעופה זולה.

## תולדות החברה
החברה נוסדה באוגוסט 1995 וביצעה את טיסתה הראשונה בתחילת אוקטובר של אותה שנה במטוסה הראשון מדגם SAAB 340. בשנת 1996 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מדגם AVRO RJ-70. בשנת 1999 הוחלפו כל מטוסי הסאאב 340 במטוסי פוקר 50. בשנת 2003 הגיע המטוס הראשון מדגם בואינג 500–737.

בשנת 2004 החלה החברה לטוס גם מנמל התעופה בווילנה. בדצמבר 2006 קיבלה החברה את מטוסה הראשון מדגם בואינג 300–737.

עד ינואר 2009 החזיקה חברת התעופה סקנדינביאן איירליינס בחצי ממניות החברה. בעקבות קשיים פיננסיים שכמעט הובילו לסגירתה, השקיעה ממשלת לטביה בחברה כספים רבים וכיום היא מחזיקה ב-99.9 אחוזים ממניותיה.

בסוף שנת 2016 נכנס לשירות בחברה המטוס הראשון מדגם איירבוס A220-300, אשר עתיד עד שנת 2020 להחליף את כלל סוגי המטוסים האחרים שבשירות החברה.

## צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון לאוגוסט 2020.

## קישורים חיצוניים

* 

 מדיה וקבצים בנושא אייר בלטיק באתר Airliners.net

קטגוריה:חברות לטביות
קטגוריה:חברות תעופה לאומיות
קטגוריה:לטביה: תעופה
קטגוריה:אירופה: חברות תעופה
גביע גלאזגו

**גביע גלאזגו** היה תחרות כדורגל בה השתתפו מועדונים כדורגל מהעיר גלאזגו, סקוטלנד. התחרות נערכה מדי שנה בין השנים 1887 ו-1988, למרות שהתחרות האחרונה לא הושלמה.

עם הקבוצות שהשתתפו בתחרות נמנות גלאזגו ריינג'רס, סלטיק, קלייד, פרטיק ת'יסל, קווינס פארק, ת'רד לאנארק וקאמבוסלנג.

בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ההתחזקות במעמדם של הגביעים האירופיים כמו גביע האלופות וגביע אופ"א הובילה לירידה בערכו של גביע גלאזגו, ובכמה משנותיו האחרונות, התחרות לא הושלמה או כלל לא התקיימה.

## הזוכות בתחרות

## קישורים חיצוניים
*היסטוריית התחרות

גלאזגו
קטגוריה:תחרויות כדורגל לא פעילות
קני נגד ספני

**קני נגד ספני** (באנגלית: **Kenny vs. Spenny**) היא תוכנית מציאות קומית קנדית, הסובבת סביב שני חברים, קנת' "קני" הוץ וספנסר "ספני" רייס, המתחרים זה בזה בתחרויות שונות בארגונם.
כל פרק בסדרה מתאר בדרך כלל תחרות אחת. המפסיד בתחרות נאלץ לבצע מעשה משפיל לבחירתו של המנצח בסיום הפרק. הוץ ורייס הם יוצרי הסדרה, והוץ משמש גם כבמאי ומפיק הסדרה. 

שידור התוכנית החל במקור ברשת CBC, אולם בסתיו 2005 התוכנית עברה לכבלים.
התוכנית משודרת ברחבי העולם, לרבות בערוץ "טי וי 2 זולו" בדנמרק, "טי וי 6" בשוודיה, "צ'אלנג'" בבריטניה, "ערוץ הקומדיה" באוסטרליה, "סיק רדיקל" בפורטוגל ו"אקסטרה הוט" בישראל.

בשנים 2005 ו-2006 הייתה הסדרה מועמדת לפרס ה"ג'מיני", כקומדיה הקנדית הטובה ביותר. הסדרה זכתה בפרס "ורד הזהב" השווייצרי על היותה "הקומדיה הבינלאומית הטובה ביותר".

הפורמט של "קני נגד ספני" הוא הנמכר ביותר בתולדות הטלוויזיה הקנדית. "אד נגד ספנסר", גרסתה הבריטית של התוכנית, משודרת בערוץ "סקיי 1". כמו כן קיימת מקבילה גרמנית המבוססת על התוכנית, העונה לשם "אלטון נגד סיימון".

## מהלך התוכנית

כל פרק נפתח בהצהרה על מטרת התחרות.
חוקי התחרות נקבעים על ידי קני וספני, ולרוב קיימת שיטת שיפוט שנועדה להכתיר את המנצח והמפסיד.
בחלוף הזמן, נעשו החוקים וההגבלות מפורטים יותר, כדי למנוע ניסיונות חוזרים ונשנים של הצמד למצוא בהם "חורים" ולהפר אותם. חייהם האישיים של הצמד באים לידי ביטוי בפרקי התוכנית, לרבות חבריהם ובני משפחותיהם.
המנצח מטיל על המפסיד בתחרות לבצע משימה מבזה (המכונה בתוכנית כ"השפלה"). 

מרכיביה הקומיים העיקריים של התוכנית הם התחרויות המשונות, והניגוד החריף באישיויותיהם של קני וספני. ניגוד זה משפיע לרוב על האופן בו הם מתמודדים עם האתגר הגלום בתחרות.
הטקטיקה של קני מאופיינת לרוב בגישה נועזת יותר, לפיה "המטרה מקדשת את האמצעים" (לרבות רמאות).
אף על פי שלעיתים קני אינו מפר את חוקי התחרות, הוא תמיד מגלה נכונות "לכופף" אותם ומוצא דרך לבצע את המשימות המוטלות עליו באופן בלתי שגרתי. קני סבור כי לרוב אין הוא מסוגל לנצח בתחרות, אלא אם הוא משדל את ספני לפרוש ממנה.

לעומתו, ספני נוטה לציית באדיקות לחוקי התחרות ולערכי המוסר שלו.
לא זאת בלבד שספני שומר על החוק במובן הפורמלי, אלא גם על מה שמשתמע ממנו.
עם זאת, לעיתים מוצא ספני פרצות בחוקים המסייעות לו להביס את יריבו.
ספני מרבה ליפול קורבן למזימותיו של קני, ומגלה פרנויה שלעיתים מחבלת במאמציו שלו.
קני, מצידו, מנצל את החששות של ספני לטובתו.

התוכנית מתרכזת יותר בשאלה "כיצד כל מתמודד ינסה לנצח בתחרות" ופחות בשאלה "מי ינצח".
ולראיה ניתן לראות כי לפעמים המפסיד בתחרות איננו המפסיד הטכני, אלא הפסיד בה משום שלא היה מודע לחוקים שהופרו על ידי יריבו. 

קני מנצל לעיתים את מעמדו כמפיק התוכנית כדי לאיים על אנשי הצוות שיסייעו לו, או יחבלו במאמציו של ספני. נראה, כי לעיתים לקני יש שליטה רבה יותר על התחרות בשל מעמדו. לעיתים נדמה כי בפרקיה הראשונים של הסדרה הוצג קני באור מחמיא יותר לעומת ספני. ברוח זו, נראה שהתוכנית נוטה להעדיף את הרמאות על פני ערכי היושר. נראה כי הגורם לכך נעוץ בעובדה שברוב פרקי התוכנית קני זוכה לזמן מסך רב יותר ונוטה לתפקד כמנחה, או דובר התחרות.

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:סדרות טלוויזיה קנדיות
קטגוריה:תוכניות מציאות
דמעת שחרזאדה

**דמעת שחרזאדה** הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויו של יהודה ג'אד נאמן, שיצא לאקרנים בשנת 2006.

## תקציר העלילה
הסרט מתאר את מסע להקת הריקוד של הכוריאוגרפית אירינה ג'מאל לפסטיבל בעיר מוצאה של ג'מאל - קייב שבאוקראינה. אירינה, אשר חיה בישראל ונשואה לפלסטיני בחיפה, היא מייסדת ומנהלת של להקת הריקוד "שחרזאדה" הפועלת בכפר ראמה שבגליל. בלהקה רוקדים יחד רקדנים יהודים וערבים, אולם הביקור בקייב ובבאבי יאר מערער את היחסים בין חברי הלהקה. ג'מאל יוצרת מחול על הגבול בין ריקוד פופולרי לריקוד מודרני. הכוריאוגרפית מתמודדת בסרט עם הסכסוך הישראלי-ערבי ועם הזיכרון ההיסטורי של באבי יאר.

## קישורים חיצוניים
* הסרט המלא לצפייה ישירה (בתשלום) באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים
* תיאור הסרט באתר "הבמה"
* תיאור הסרט באתר האקדמיה הישראלית לסרטים
* 

קטגוריה:סרטים תיעודיים ישראליים
קטגוריה:סרטי יהודה ג'אד נאמן
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2006
למבורגיני מורצ'יילאגו

שמאל|ממוזער|250px|למבורגיני מורצ'יילאגו
ממוזער|250px|שמאל|Lamborghini Murcielago LP640
**למבורגיני מורצ'יילאגו** (איטלקית: **Lamborghini Murciélago**; מורצ'יילאגו – עטלף) היא מכונית-על שייצרה חברת למבורגיני האיטלקית.

## היסטוריה
המכונית תוכננה על ידי לוק דונקרוולקה. למורצ'יילאגו מנוע מרכזי בתצורת V-12 ובנפח 6.2 ליטר המנוע מניע את הסרן האחורי ובעת החלקה מועבר הכח גם לגלגלים הקדמיים באמצעות דיפרנציאל מרכזי מסוג ויסקוזי. תיבת ההילוכים ידנית בת שישה הילוכים, עם אופציה למערכת תפעול אוטומטי, נשלט מההגה שנקראת E-GEAR. המורצ'יילאגו מצוידת בספוילר אחורי שיכול להתרומם לזווית של 70 מעלות, מראות צד עם אפשרות קיפול לשיפור האווירודינמיקה, וכונסים מאחור שנפתחים אוטומטית לגודל המתאים כדי לאפשר לכמות אוויר מסוימת להיכנס ולקרר את המנוע.

כאשר המורצ'יילאגו יצאה לשוק ב-2001 כמחליפתה של הלמבורגיני דיאבלו, היא הייתה בין המכוניות המהירות בעולם כאשר רק הפרארי אנזו והמקלארן F1 היו מהירות יותר. היא תרמה למכירותיה של למבורגיני והוציאה אותה מן השפל הכלכלי שפקד אותה.

בשנת 2006 הוחלף המנוע של המרצ'יאלגו למנוע חזק יותר בעל נפח מנוע של 6.5 ליטר אשר נתן למכונית 640 כוחות סוס ב-8,000 סל"ד, האצה ל-100 קמ"ש ב-3.4 שניות (0.8 שניות יותר מהיר מהמרצ'יאלגו הרגילה) מהירות של 340 קמ"ש במקום 330 ומומנט מרבי של 660 ניוטון-מטר. ב-2006 יצאה גרסת ה-LP640, ולה ניתן להוסיף בין היתר מכסה מנוע עם תריסי זכוכית שמאפשרים הצצה למנוע.

ב-23 בדצמבר 2007 הצהירה חברת למבורגיני על ייצור המורצ'יילאגו ה-3,000. ב-2010 נודע שייצור ושיווק המורצ'יילאגו יופסק ובמקומה יוצג דגם חדש. הדגם שהחליף את המורצ'יילאגו הוא למבורגיני אוונטאדור.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מכוניות על
קטגוריה:דגמי מכוניות שהושקו ב-2002
מורצ'יילאגו
קטגוריה:כלי רכב איטלקיים
קטגוריה:מכוניות מנוע מרכזי
צנטריול

[250px|ממוזער|צילום של צנטריול (מסרטן חוף מצוי) ב[מיקרוסקופ אלקטרוני, הגדלה פי  100,000]]
**צנטריול** (באנגלית: Centriole) הוא מבנה חלבוני המצוי בציטופלזמה של תאים ביולוגיים, בסמיכות לגרעין התא. שני צנטריולים הסדורים בצורת האות L, מהווים את מרכז ארגון המיקרוטובולים (MTOC בפרוקריוטים) של התא, הצנטרוזום (באאוקריוטים) הצנטריול עשוי כצינור, המורכב מעשרים ושבעה מיקרוטובולים, הסדורים בתשע שלשות בהיקפו. הצנטריולים מהווים את נקודת ההתחלה של המיקרוטובולים, סיבי הכישור של התא, המהווים חלק מהציטוסקלטון - השלד התאי. לצנטריול תפקיד חשוב בחלוקת התא, בהעברת חלבונים תוך-תאית, בתנועת התא ובכל שאר התהליכים התאיים בהם מעורבים המיקרוטובולים.

המיקרוטובולים מעבירים חלבונים ומולקולות אחרות בתוך התא כשהם מקובצים בבועיות, הנישאות לאורך המיקרוטובולים באמצעות חלבוני עזר מוטוריים. הצנטריולים מהווים בסיסי ונקודת התחלה בבניית המיקרוטובולים, בעוד ממברנת התא מהווה עבורם עוגן שני ונקודת קצה. כך נוצרים מבנים רדיאליים, שבסיסם בצנטריולים. בזמן חלוקת התא הצנטרוזום מכפיל עצמו, ושני עותקיו נעים לעבר קטבים מנוגדים בתא. לאחר שהתמקמו בקטבים, שולחים הצנטריולים מיקרוטובולים הקושרים את הכרומוזומים באזור צר הנקרא קינטוכור, ומושכים אותם אל הקטבים, כך שכל קוטב יקבל בדיוק חצי מהחומר הגנטי, וממספר שווה של עותקים לכל כרומוזום. תקלות בתהליך הקריטי הזה, עלולות לקרום לאנאפלואידיה - חוסר איזון במספר הכרומוזומים בתאי הבת, אשר בדרך-כלל תוצאותיה קטלניות או גורמות למחלות גנטיות קשות.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אנטומיה תאית
רונגו-רונגו

שמאל|ממוזער|100px|כתב הרונגו-רונגו
**רונגו-רונגו** הוא כתב הירוגליפי, שבו כתבו ילידי אי הפסחא.

בשנת 1864 דיווח המיסיונר אז'ן אירו במכתב לממונה עליו כי הוא ראה ב"כל הבתים" שבאי הפסחא, מאות לוחיות עץ ומוטות חקוקים באלפי סמלים הירוגליפיים. שנתיים אחר כך אותרו רק קומץ מהם. רובם נשרפו, הוחבאו או שימשו לבנייה. הכתב שקיבל את השם רונגו-רונגו (ככל הנראה, "שלום-שלום") הוא הכתב המקורי היחיד באוקיאניה שלפני המאה העשרים. כיום נותרו בעולם רק 24 דוגמאות לכתב זה. הן מפוזרות במוזיאונים ברחבי העולם, מסנקט פטרבורג ועד סנטיאגו דה צ'ילה, אך אף אחת מהן לא נותרה באי הפסחא עצמו. כל הניסיונות לפענח כתב זה לא צלחו, אם כי מדי פעם מתפרסמים מאמרים של בלשנים הטוענים כי הצליחו. הכתב התחיל כנראה כתוצאה מהמפגש עם הספרדים בשנת 1770. הספרדים החתימו את ראשי הילידים על מסמך (הכרה בשלטון ספרד על האי), שאותו לא ידעו לקרוא. נראה כי עצם הכתיבה קסמה לילידים. תוך זמן קצר המציאו כתב משל עצמם עשוי מציורים (הירוגליפים). הידע נשמר במשך שלושה דורות ואז נעלם.

המסורת המקובלת טענה כי העץ ששימש מקור ללוחיות עליהם חקקו את הכתובות בכתב הייחודי לאי הפסחא היה טורומירו, עץ שמאז נכחד מהאי, אבל מחקר מודרני גילה שכל לוחיות העץ עליהם חקוק כתב הרונגו-רונגו מקורן בעץ תספזיה צפצפנית (*Thespesia populnea*) .

## ראו גם
*כת מטען

## לקריאה נוספת

*Orliac, Catherine. 2005. "The Rongorongo Tablets from Easter Island: Botanical Identification and 14C Dating." *Archaeology in Oceania* 40.3.


## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אי הפסחא
קטגוריה:מערכות כתב של עמים שלא פוענחו
קטגוריה:צ'ילה: ארכאולוגיה
היומנים של יוסף נחמני

"**היומנים של [[יוסף נחמני]]**" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויה של דליה קרפל, שיצא לאקרנים בשנת 2005, והוקרן בערוץ הראשון בשנת 2007.

## תקציר העלילה
הסרט עוקב אחרי ראשיתה של הציונות בארץ ישראל ומאמצי ההתיישבות בארץ מנקודת מבטו של אחד הפעילים ברכישת הקרקעות מטעם הקק"ל באמצעות חשיפת יומניו של סוכן קרקעות של הקק"ל שרכש אדמות בגליל בשנות ה-40. היומנים הנחשפים לראשונה בסרט, מציגים את העימות שבין היהודים והערבים בתקופה זו בשל ניסיונות רכישת הקרקעות באזור הגליל וטבריה.

## קישורים חיצוניים
* הסרט המלא לצפייה ישירה (בתשלום) באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים
*תיאור הסרט באתר "הבמה".
* 

קטגוריה:סרטי 2005
קטגוריה:סרטים תיעודיים ישראליים
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2005
הכבשה הכחולה

"**הכבשה הכחולה**" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימוים של דני דותן ודליה מבורך, שיצא לאקרנים בשנת 2005.

הצלם איציק פורטל קיבל את פרס צילום סרט תיעודי במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2006 על צילומיו בסרט זה.

## תקציר העלילה
הסרט עוקב אחרי חייו ועבודתו של האמן, הפסל והצייר מנשה קדישמן, חתן פרס ישראל בן ה-73 (בעת עשיית הסרט). הסרט מתאר את סדר יומו, השחייה בבריכת גורדון בתל אביב בשעת בוקר מוקדמת, העבודה בסטודיו שלו וציור הכבשים שהפכו להיות סמלו המסחרי.

## קישורים חיצוניים

* תיאור הסרט באתר "הבמה"
* תיאור הסרט  באתר סינמטק ירושלים
* 

קטגוריה:סרטי 2005
קטגוריה:סרטים תיעודיים ישראליים
קטגוריה:מנשה קדישמן
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2005
בוגאטי ויירון

**בוגאטי ויירון (Bugatti Veyron)** היא מכונית-על מהמהירות בעולם, אשר יוצרה על ידי חברת בוגאטי שבבעלות תאגיד המכוניות האירופי פולקסווגן בין השנים 2006–2015. שמו המלא של הדגם הוא Veyron EB 16.4. 

ויירון הוצגה ב-2005 והייתה המכונית הסדרתית הראשונה שעברה את מחסום 1,000 כוחות הסוס ואת מחסום ה-400 קילומטר לשעה (מהירותה המקסימלית עמדה על 407 קמ"ש). היא החזיקה בתוארי המכונית הסדרתית המהירה ביותר לכביש והמכונית החזקה ביותר ביצור סדרתי עד הצגתן של בריסטול פייטר T ב-2006 עם 1,012 כוח סוס ושלבי אולטימייט אירו מ-2007 שהיא בעלת מהירות מקסימלית של 417 קמ"ש.

קבוצת פולקסווגן אינה מרוויחה ואפילו מפסידה כסף ממכירת הוויירון למרות המחיר של 1,250,000 דולר בגרסת הבסיס, כאשר עיקר תפקידה הוא להגדיל את המוניטין ואת תודעת הציבור לבוגאטי. המכונית נבחרה למכונית השנה 2005 ומכונית העשור 2000–2010 של תוכנית הרכב הפופולרית טופ גיר.

גרסה מיוחדת של בוגאטי ויירון בשם בוגאטי ויירון סופר-ספורט הוצגה ביוני 2010 עם מנוע בהספק של . היא שברה את שיא המהירות עם 434.2 קילומטר לשעה ונכנסה לספר השיאים של גינס.

בשנת 2016 הוחלפה הבוגאטי ויירון בבוגאטי שירון, אף היא מכונית-על שוברת שיאי מהירות: .

## נתונים טכניים
ימין|ממוזער|200px|מנוע ה-W16 של הווירון
הוויירון מונעת במנוע בתצורת W16 בעל נפח שמונה ליטר וארבעה מגדשי טורבו. היא מאיצה מ-0 ל-96 קמ"ש ב-2.46 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 408.48 קמ"ש, למרות משקלה הכבד יחסית של 1,888 קילוגרם (משקל כולל נוזלים עומד על כ-2,300 קילוגרם). 

ויירון היא מכונית כביש ואינה מכונית מסלול. היא נעזרת במערכות רבות התומכות בכל מכלולי הרכב כדי לספק ביצועים מעולם המרוצים. לדוגמה, על מנת שהמכונית לא תתרומם מעלה במהירויות גבוהות, היא מצוידת בכנף אחורית נשלפת בעלת מנגנון הידראולי כדי לייצר כוח עילוי הפוך לטובת אחיזת כביש טובה יותר. הוויירון מצוידת במכל דלק בן 100 ליטרים, המספיק בנסיעה רצופה במהירות המקסימלית לתנועה במשך כ-18 דקות בלבד, כיוון שצריכת הדלק עומדת על 5.3 ליטר בדקה.

## קישורים חיצוניים

* 
* סקירה על המכונית, מאת ג'רמי קלארקסון, מנחה בטופ גיר

## הערות שוליים

קטגוריה:מכוניות על
קטגוריה:דגמי מכוניות שהושקו ב-2005
קטגוריה:מכוניות מנוע מרכזי
ויירון
קטגוריה:כלי רכב המיוצרים בצרפת
שמואל עובדיהו

**שמואל עובדיהו** (1892 – 9 בפברואר 1963) היה צייר ישראלי יליד האימפריה הרוסית.

## ביוגרפיה

שמואל עובדיהו נולד בשנת 1892 באוקראינה, בעיירה ברשאד, פלך ברסלאב בשם שמואל אובודובסקי. את דרכו האמנותית החל בוורשה ב"אקדמיה לאומנות יפה" ולאחר מכן התקבל כתלמיד באקדמיה הממלכתית במינכן אותה סיים בהצטיינות בהיותו בן 20.

עובדיהו השתקע בלודז' ושימש כמורה לציור בגמנסיה העברית מיסודו של ד"ר בראודה.
ממוזער|שמאל|250 פיקסלים|צפת העתיקה
בשנת 1924 עלה עובדיהו לארץ ישראל (בשלב זה עיברת את שמו מאובודובסקי לעובדיהו) ומצא בארץ חולות לוהטים ומדבר שממה, נוף שונה בתכלית מזה לו הורגל אליו בארץ מוצאו. בתארו את חוויותיו הראשונות על אדמת ארץ ישראל, עם הגיעו לחוף יפו, נראה לו עתידו, כצייר, חסר סיכוי לחלוטין: 
סבלו של עובדיהו גדל והלך, משעמד על ההבדל המהותי שבין הנוף באוקראינה מכורתו לבין הנוף במולדתו החדשה.

קצב הבנייה בתל אביב דאז, הווי החלוצי של הבונים – "בלויים-יחפים וזיק משובת נעורים בעיניהם" – שבו את ליבו של עובדיהו ועוררו בו את התשוקה להטות, על פי דרכו, "שכם לעבודת העם". אותה תקופה מרבה עובדיהו לצייר את "תל אביב בהתהוותה": מובילי זיפזיף ומלבני לבנים, סוללי כבישים ורוקדי "הורה". ועוד "גילוי" היה לו לעובדיהו באותם ימים – הים. שני נושאים אלה – שירת העמל ושירת הים – כבשו את לב עובדיהו כליל וברית עולם נכרתה ביניהם. ברבות הימים התחילה עינו של עובדיהו להבחין במיוחד שבנוף הארץ-ישראלי. הבתים החבויים בצל העצים, הירקון הרגוע, שתכלת רקיעו כתכלת מימיו, מעוררים בעובדיהו רגשות שלא ידעם וצבעיו מתבהרים-מתרוננים בשיר הלל והודיה למופלא שבטבע ולשגב הווייתו.

עובדיהו תופס מקום בשורה הראשונה של הציירים בארץ ישראל של אותה תקופה. הוא זכה להיות נערץ על ביאליק (עד היום תלויות מתמונותיו בבית המשורר הלאומי) ועל מאיר דיזנגוף. תמונותיו הוצגו במוזיאונים ובמיטב הגלריות בארץ ובחוץ-לארץ. בשנים 1933 ו-1942 הציג תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.

בט"ו בשבט 1963 נפטר שמואל עובדיהו בתל אביב.

## השכלה

* אקדמיה לאמנות, ורשה, פולין
* ?-1913 אקדמיה לאמנות, מינכן, גרמניה

## פרסים

* 1938 פרס דיזנגוף לציור ופיסול

## לקריאה נוספת

* אליאס ניומן, Art in Palestine, ניו יורק, Siebel Company, 1939.
* קרל שוורץ, **האמנות היהודית החדשה בארץ-ישראל**, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1941.
* רות קלינגר, **אמנות ואמנים בארץ-ישראל**, הוצאת יבנה, תל אביב, 1946.
* חיים גמזו, **ציור ופסול בישראל**, הוצאת "אשכול", תל אביב, 1951. מהדורה שנייה מורחבת: **ציור ופיסול בישראל**, הוצאת דביר, תל אביב, 1957.
* בצלאל ססיל רות (עורך), אויגן קולב, **האמנות היהודית**, הוצאת מסדה, 1961.
* גבריאל טלפיר, **100 אמנים בישראל**, הוצאת גזית, תל אביב, 1971.
* בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, **סיפורה של אמנות ישראל**, הוצאת מסדה, 1980.
* מארק שפס (אוצר), גילה בלס, יגאל צלמונה, מיכה בר-עם, מיכאל לוין, **שנות העשרים באמנות ישראל**, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1982.
* בתיה דונר, **לחיות עם החלום**, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1989.
* אליק מישורי, **מ"אפקים חדשים" ל"רוח אחרת" אמנות ישראלית 1988-1948**, למדא הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2019.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:אנשי העלייה הרביעית
קטגוריה:תל אביב-יפו: אישים
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס דיזנגוף
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1892
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1963
מועדון בית הקברות

"**מועדון בית הקברות**" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויה של טלי שמש, שיצא לאקרנים בשנת 2005.

הסרט פתח את פסטיבל דוקאביב 2006, וזכה לשבחים רבים. "מועדון בית הקברות" קיבל את "פרס ראש העיר ת"א" ו"פרס הצילום" לצלם שרון דה-מאיו, את הפרס הראשון בקטגוריה התיעודית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשאנגחאי, הסרט הוצג בפסטיבל קאן, היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריה התיעודית, וזכה בפרס "יונת הזהב" בפסטיבל לייפציג. הסרט גם זכה להצלחה קופתית מרשימה לסרט תיעודי, שכ-30 אלף איש צפו בבתי הקולנוע בישראל.

## תקציר העלילה
הסרט עוקב אחרי קבוצת של אנשים מבוגרים, ניצולי השואה שעלו לארץ מפולין ונוהגים להיפגש מדי שבוע, במשך 20 השנים האחרונות בבית הקברות שעל הר הרצל, ולקיים שם מפגש הכולל דיונים והקראת כִתביהם. למועדון תקנון והוא קורא לעצמו "האקדמיה של הר הרצל".

הבמאית תיעדה את הקבוצה ובהם את סבתה מיניה ואתה דודתה לנה, בתקופה בה חלק מחברי המועדון נפטרים, דבר המשפיע על מרקם היחסים בין חברי המועדון ומציף זכרונות מתקופת השואה.

## קישורים חיצוניים

* הסרט המלא לצפייה בתשלום באתר ארכיון ישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים
* 
* תיאור הסרט באתר "הבמה"
* ליאת שטייר-לבני, שתי פנים במראה – ייצוג ניצולי השואה בקולנוע הישראלי 1945 - 2008, ירושלים: הוצאת מאגנס – אשכולות, 2009, עמ' 150-155.
* תיאור הסרט באתר "סרט"
* תיאור הסרט  באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 2005
קטגוריה:סרטים תיעודיים ישראליים
קטגוריה:סרטים על ניצולי השואה
קטגוריה:ירושלים בקולנוע
קטגוריה:הר הרצל
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2005
קטגוריה:סרטי טלי שמש
גביע מונגו הקדוש

**גביע מונגו הקדוש** (באנגלית: **Saint Mungo Cup**) היה תחרות כדורגל חד-פעמית שהתקיימה בגלאזגו, סקוטלנד לציון פסטיבל בריטניה בשנת 1951. בתחרות השתתפו כל שש-עשרה הקבוצות מליגת העל הסקוטית. סלטיק זכתה בגביע אחרי ניצחון 2-3 בגמר על אברדין, בו צפתה כמות שיא של 81,000 צופים באצטדיון האמפדן פארק.

תאגיד גלאזגו אשר יזם וארגן את התחרות, בחר לקרוא לה על שמו של מונגו הקדוש, הפטרון הקדוש של העיר גלאזגו. כאשר בחנו שחקני ומאמן הקבוצה הזוכה את הגביע מקרוב, התגלה כי הוא קושט בדמויות של בתולות ים וגלגלי הצלה. הסתבר כי הגביע לא היה חדש, אלא למעשה מיד שלישית - כאשר שימש ב-1894 כפרס בתחרות יאכטות וב-1912 כפרס במשחק כדורגל בין נבחרת משטרת גלאזגו לבין נבחרת של חברת גז מקומית. בתחילה דרשה סלטיק גביע חדש, אך הגביע המקורי עודנו עומד בארון הגביעים של המועדון.

## ראו גם
* גביע התערוכה הבינלאומית בגלאזגו

קטגוריה:גלאזגו: תחרויות כדורגל
קטגוריה:תחרויות כדורגל ב-1951
קטגוריה:תחרויות כדורגל לא פעילות
מוזיאון אסירי המחתרות - עכו

ממוזער|מבט פנורמי של עכו העתיקה מגג מוזיאון אסירי המחתרות
**מוזיאון אסירי המחתרות - עכו** הוא מוזיאון הנצחה לזכרם ופועלם של חברי המחתרות העבריות בתקופת המנדט הבריטי, שנכלאו בכלא עכו. המוזיאון מספר את המאורעות ההיסטוריים שהתרחשו במקום, וממחיש את חייהם של אסירי המחתרות ואת הפריצה לכלא עכו באמצעות חיזיון אור-קולי. באתר מוקדשים חדרי הנצחה לתשעת הנופלים בפריצה ולתשעת עולי הגרדום.

המוזיאון משוכן במבצר עכו אשר נבנה בתקופה העות'מאנית. המבצר שימש בתקופת השלטון העות'מאני כבסיס צבאי, מעון מושל עכו ואף בית סוהר.

ראשוני אסירי המחתרות שנכלאו במקום, בשנת 1912, היו חיים שטורמן וצבי ניסנוב, חברי ארגון השומר.

עם כיבושה של עכו בידי הבריטים, בשנת 1918, הפך המקום לבית הסוהר המרכזי בארץ ישראל לתקופת המנדט הבריטי. בתחילה עיקר אוכלוסיית הכלא הייתה מורכבת מאסירים ערבים, רובם פושעים פליליים. בשנת 1920 נכלא במקום זאב ז'בוטינסקי יחד עם 19 מחבריו שהיו מגיני ירושלים במאורעות תר"פ. תא כלאו של ז'בוטינסקי פתוח למבקרים במוזיאון. בתקופת המנדט הבריטי לכל אורכה נכלאו בכלא עכו מאות מחברי המחתרות, ההגנה, אצ"ל ולח"י.

שמונה מעולי הגרדום מצאו את מותם בתליה בכלא עכו: שלמה בן-יוסף, דב גרונר, יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס.

ביום 4 במאי 1947 פרצו לכלא עכו לוחמי האצ"ל ושחררו 41 מחבריהם שהוחזקו במקום. בפריצה נפלו תשעה לוחמים ובהם דב כהן גונדר "שמשון" מפקד הפעולה.

לאחר קום המדינה שימש המקום כבית חולים פסיכיאטרי. 

ב-1963, במלאת 25 שנים להוצאתו להורג של איש האצ"ל שלמה בן-יוסף, נחנך במקום מוזיאון אסירי המחתרות.

ביולי 1981, לאחר שהושג הסכם עם ועד העובדים, פונה בית החולים ובכלא הוקם מוזיאון אסירי המחתרות. עוד משמש המקום כיעד לעולי רגל בהאים. לאחר 15 שנות מחקר בעזרת מומחים מהטכניון, שומר המבנה, וכחלק מכך שוחזר מראהו הפנימי לזה של שנת 1920, ומעטפתו החיצונית הושבה לצורתה בעת המאבק במנדט הבריטי ב-1947. העבודות, במימונו של המרכז הבהאי העולמי, החלו בשנת 2003 והסתיימו ביוני 2004.

כיום משמש המבנה כמוזיאון אסירי המחתרות, אחד מעשרת המוזיאונים של משרד הביטחון. המוזיאון מציג את סיפורם של אסירי המחתרות העבריות בתקופת המנדט הבריטי - "ההגנה", אצ"ל ולח"י, בהתמקדות על שנתיים ספציפיות מתקופת המנדט, 1946–1947. כמו כן, המוזיאון מספר על חיי היום יום של האסירים, העבודות, התאים בכלא, התנאים ואת סיפור הפריצה מכלא עכו.

המוזיאון מופעל על ידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון. מול המוזיאון ממוקמת אנדרטת פורצי כלא עכו שנבנתה בצורת לפיד-אש. האנדרטה הוקמה לצורך הנצחת שמותיהם של לוחמי האצ"ל והלח"י שנהרגו בעת הפריצה לכלא ובעקבותיה.

## ראו גם
* כלא עכו
* הפריצה לכלא עכו
* מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים

## קישורים חיצוניים

* 
* מוזיאון אסירי המחתרות - עכו, באתר משרד הביטחון

## הערות שוליים

קטגוריה:מצודת עכו
קטגוריה:מוזיאוני משרד הביטחון הישראלי
קטגוריה:עכו: מבנים לשימור
אסירי המחתרות
קטגוריה:אתרי מורשת במחוז צפון
קטגוריה:הנצחת עולי הגרדום
קטגוריה:מבנים ואתרים המנציחים את חללי מערכות ישראל
קטגוריה:עכו: מוזיאונים
קטגוריה:עכו העתיקה
1122

## אירועים

## נולדו
* 1122 - פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נפטר ב-1190)

## נפטרו

## לוח שנה

## קישורים חיצוניים
בית הכנסת של ארד

בית הכנסת הראשון של ארד, רומניה, נבנה מעץ בשנת 1742 על חלקת קרקע שנתרמה על ידי אישה בשם **נחומה**.
## היסטוריה
שמו של הרב הראשון היה יוחנן והוא התחיל לנהל את עבודת הקודש בשנת 1764. אחריו כיהנו הרבנים יהודה ליב ברוידא, שטרמניץ והירש.

בשנת 1789 מונה לרב היישוב אהרן חורין, שהיה אז בן 23; הוא החזיק בתפקיד עד מותו בגיל 78. בתקופתו של חורין הונהגו בהדרגה סדרים חדשים אשר ביטאו את נטיותיו של חורין לרפורמה: בוטלה תפילת כל נדרי, נאסר לירוק בעלינו לשבח או לרקוע ברגליים בעת הזכרת המן הרשע בקריאת המגילה. כמו כן, בוטל השימוש בטעמי המקרא בעת קריאת התורה. חורין התיר לקהילות בברלין ובהמבורג להתפלל ללא כיסוי ראש ב-1818, אך עמדתו זו לא התקבלה בקהילתו. אבן הפינה למבנה חדש לבית-הכנסת הונחה ב-13 ביוני 1828, אך מכשולים ששמה העירייה עיכבו את סיום הבנייה עד שנת 1834.

שנתיים לפני מותו של הרב חורין, ב-1842, הוכנס באישורו עוגב לבניין. היה זה העוגב הראשון שהופעל בבית-כנסת בהונגריה. הוא הביע אז את תקוותו כי הקהילה תעבור בקרוב להתפלל לפי הנהוג בהיכל בהמבורג. יורשו יעקב שטיינהרדט היה רב נאולוגי חשוב, והקהילה הצטרפה ללשכה הארצית הנאולוגית מיד עם הקמתה.

## לקריאה נוספת
* יצחק פרי (פרידמן), **תולדות היהודים בהונגריה**, כרך שלישי.
* מיכאל מאיר, **בין מסורת לקדמה – תולדות תנועת הרפורמה ביהדות**, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל.
## קישורים חיצוניים

* מאמר על יהודי ארד ותצלומים של בית הכנסת ברומנית
* תצלום חלקי מבחוץ
* תצלום של חזית בית הכנסת תצלום בית הכנסת של ארד הוא ה-23 מלמעלה.

## הערות שוליים

קטגוריה:רומניה: בתי כנסת נאולוגיים
קטגוריה:ארד: מבנים
קרי-קרי

**קְרִי-קְרִי** (שם מדעי: *Capra aegagrus creticus*), או **עז הבר הכריתית** (מלשון כריתים), הוא תת-מין ממשפחת עז הבר. הקרי-קרי הוא פרסתן גדול יותר משאר הפרסתנים החיים במזרח הים התיכון. כיום הקרי קרי נפוץ אך ורק במספר מצומצם של איים יווניים, אך תפוצתו העיקרית היא בכרתים.

## מאפיינים
צבעה של פרוות הקרי-קרי הוא חום-זהוב, ורגליו צבועות בשחור ולבן. פניו שחורות למחצה וכך גם זנבו. הקרי-קרי בעל מראה מרשים במיוחד ביחס ליתר תת-מיניו של עז הבר. בטבע הקרי-קרי ידועים בביישנותם. הם נחים במשך רוב היום כמו זכרי האריות. הקרי-קרי לא נחשב לבעל חיים אנדמי לכרתים, שכן הוא יובא על ידי התרבות המינואית. בעקבות הכחדות ממקומות מחייתו הטבעיים, הקרי-קרי לא נפוץ בשום מקום אחר חוץ מכרתים והאיים הסובבים לו.

הקרי קרי אינה עז ילידית של כרתים, ומניחים שהאדם ייבא אותה לאי בסביבות התקופה המינואית. ארכאולוגים מצאו ציורי קיר שבהם מופיעות העזים ומשערים כי תושבי האי סגדו להן כאלים. שם זכרי הקרי-קרי באי הוא אגרימי שפירוש השם ה"פראי". שם נקבות הקרי-קרי הוא סאנאדה. לקרי-קרי משמעות תרבותית עצמאות בכרתים והוא נחשב לסמל האי, בדומה לכך שהקנגורו מסמל את אוסטרליה.

בשנת 1960 ירד מספר הקרי-קרי העולמי אל מתחת ל-200 פרטים. מספר נמוך זה היה אחת הסיבות להפיכתו של קניון סאמריה שבכרתים לשמורת טבע בשנות ה-60. כיום חיים באי כ-2,000 עזים, ומצבם עדיין מוגדר כפגיע. למרות המאמצים הרבים שמושקעים בשימור תת-המין, ישנם מספר גורמים המקשים על התאוששות הקרי קרי, כמו ציד שמטרתו השגת בשרם ועורם.

פרטים של העז נמצאים בחי בר כרמל. הם לא שוחררו לטבע.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1838
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי היינריך רודולף שינץ
קטגוריה:יעלים
קטגוריה:יוון: יונקים
ג'ון פרספר אקרט

**ג'ון פרספר אקרט** (באנגלית: **John Presper Eckert**; 9 באפריל 1919 – 3 ביוני 1995) היה חלוץ בתחום מדעי המחשב.

## ביוגרפיה
אקרט למד בבית הספר מור באוניברסיטת פנסילבניה וקיבל תואר ראשון בשנת 1941 ותואר שני בשנת 1943. באפריל 1943 קיבלה האוניברסיטה אור ירוק לפרויקט ה"אניאק", אשר פותח בין השנים 1943–1946 בהובלתם של ג'ון מוקלי ואקרט כמהנדס ראשי, והיה למחשב האלקטרוני הדיגיטלי הראשון.

על פי ההסכם שלהם עם האוניברסיטה, אקרט ומוקלי החזיקו בזכויות על פיתוח האניאק, אבל האוניברסיטה הייתה רשאית לתת זיכיונות לשימוש במחשב לממשלה ולארגונים שפועלים ללא מטרות רווח. במרץ 1946 בקשה האוניברסיטה לשנות את ההסכם כך שכלל הזכויות על המחשב שפותח במימונה יהיו בידיה ובעקבות זאת עזבו אקרט ומוקלי את בית הספר מור (Moore) להנדסת אלקטרוניקה של אוניברסיטת פנסילבניה.

אקרט ומוקלי הקימו חברת אלקטרוניקה (בשם Electronic Control Company) שבנתה את המחשב הבינארי האוטומטי (בינאק). אחד השיפורים העיקריים של מחשב זה, שפעל החל מאוגוסט 1950, היה שהמידע נאגר על סרט מגנטי. החברה נהפכה במהרה לתאגיד המחשבים אקרט-מוקלי והוא קיבל הזמנה ממכון התקנים לבנות את המחשב האוטומטי האוניברסלי (יוניוואק). בשנת 1950, תאגיד המחשבים אקרט-מוקלי סבל מבעיות כלכליות ונרכש על ידי התאגיד רמינגטון ראנד. בניית יוניוואק הסתיימה בדצמבר 1950.

אקרט נשאר בתאגיד רמינגטון ראנד והפך למנהל בכיר בו. הוא המשיך לעבוד ברמינגטון ראנד בעוד שהתאגיד התמזג עם התאגיד בורוז, שבשנת 1986 הפך לחברת יוניסיס. בשנת 1989 אקרט פרש מחברת יוניסיס, אבל המשיך לשמש כיועץ לחברה. אקרט נפטר מסרטן הדם ב-3 ביוני 1995 בעיר ברין מאוור פנסילבניה, ארצות הברית.

כמה מההיסטוריונים של מדעי המחשב – וכן אקרט בעצמו – סבורים שהמונח "ארכיטקטורת פון נוימן" ראוי להיקרא "ארכיטקטורת אקרט", מפני שעיקרון התוכנה האגורה בזיכרון, שהוא חלק מרכזי מארכיטקטורת פון נוימן, פותח כבר בבית הספר מור, קודם שג'ון פון נוימן החל לעסוק בתחום המחשבים.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי פנסילבניה
קטגוריה:פילדלפיה: אישים
קטגוריה:מדעני מחשב אמריקאים
קטגוריה:חלוצי המחשוב
קטגוריה:זוכי המדליה הלאומית למדעים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פנסילבניה
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1919
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1995
קנטרברי (ניו זילנד)

**קנטרברי** (**Canterbury**) הוא חבל בניו זילנד, בחלקו המזרחי של האי הדרומי הכולל את מישורי קנטרברי והאזורים ההרריים שסביבם. שטחו הוא 42,200 קמ"ר והוא החבל הגדול ביותר בניו זילנד. בירתו היא העיר קרייסטצ'רץ' ובה נמצאים גם מוסדות השלטון האזורי ואוניברסיטת קנטרברי. חבל קנטרברי מונה 526,300 תושבים אשר יותר ממחצית מהם מתגוררים בקרייסטצ'רץ'. גבולות החבל הם נהר קונווי (Conway) בצפון, האוקיינוס השקט במזרח, נהר ואיטקי (Waitaki) בדרום והאלפים הדרומיים במערב.

פרובינציית קנטרברי (Canterbury province) הוקמה בשנת 1853 וכללה שטחים נרחבים מהאי הדרומי כולל חבל קנטרברי כיום ואף שטחים בחוף המערבי של האי. הפרובינציה בוטלה והפכה לחבל כפי שהוא מוגדר כיום בעת שבוטלה החלוקה לפרובינציות בריטיות בניו זילנד בשנת 1876.

## חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית החבל מחולק לעשר רשויות אזוריות: תשעה מחוזות ועיר אחת. את חבל ואיטקי קנטרברי חלוקת עם אוטגו שמדרום.

## דמוגרפיה

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ניו זילנד: חבלים
קטגוריה:קנטרברי (ניו זילנד)
קטגוריה:האי הדרומי
בנטון טרוויזו

**פלקנסטרו טרוויזו** (באיטלקית: **Pallacanestro Treviso**), שנודע מטעמי חסות מסחרית בתור **בנטון באסקט** (באיטלקית: **Benetton Basket**) היה מועדון כדורסל איטלקי מהעיר טרוויזו, שהתמודד בסרייה א' עד פירוקו בשנת 2012. לאחר פירוקו נוסד מועדון אוניברסו טרוויזו.

המועדון נחשב לאחד הבכירים בכדורסל האיטלקי בשנות ה-90 וה-2000, כשזכה בחמש אליפויות ובשמונה גביעים. כמו כן הגיע המועדון ארבע פעמים לשלב הפיינל פור של גביע אירופה, ופעמיים אף עלה לגמר. לזכות הקבוצה שתי זכיות בגביע ספורטה.

## היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1954, ונמכר בשנת 1982 לחברת הביגוד וההלבשה "בנטון". למרות זאת, נותר השם הרשמי של המועדון פלקנסטרו טרוויזו. בשנים שבין היווסדות המועדון לקנייתו על ידי בנטון לא הייתה לקבוצה הרבה הצלחה באיטליה. הפריצה של בנטון טרוויזו התרחשה בשנות ה-90, ומאז זכתה הקבוצה בחמש אליפויות.

### ההצלחה באיטליה
האליפות הראשונה של בנטון טרוויזו הייתה בעונת 1991/92, אז הוחתם בקבוצה טוני קוקוץ' מק.ק. ספליט, שזכתה בגביע אירופה לאלופות שלוש עונות ברציפות, שנחשב לאחד מהשחקנים הטובים ביבשת. בנטון העפילה לגמר, בו ניצחה 3–1 את סקאבוליני פזארו. בעונת 1996/97 זכתה באליפות שנייה, לאחר שגברה על טים סיסטם בולוניה 3–2 בסדרת פלייאוף מותחת. בעונת 2001/02 שיחקה פעם נוספת מול בולוניה והביסה אותה 3–0. גם העונה הבאה נפגשו שתי הקבוצות בגמר הפלייאוף האיטלקי, וגם הפעם ניצחה בנטון, 3–1. באותה עונה זכתה בנטון גם ב אחרי ניצחון 86–77 על פלקנסטרו קאנטו, והשלימה דאבל ראשון בהיסטוריה של הקבוצה.

ב-2005, לאחר שתי עונות שבהן זכתה רק בגביע ולא באליפות, הגיע לקבוצה המאמן הישראלי דייוויד בלאט. בלאט הוביל את טרוויזו לאליפות החמישית בתולדותיה, לאחר שגברה על קלימאמיו בולוניה 3–1 בסדרת הגמר.

שנה לאחר מכן זכתה הקבוצה בגביע השמיני בתולדותיה, אולם שיתוף של שחקן שלא כדין גרם להורדת נקודות ממאזנה לירידה לתחתית הטבלה. כתוצאה מכך איבדה הקבוצה את מקומה ביורוליג.

בסיום עונת 2011/12 ירדה הקבוצה לליגה השלישית בכדורסל באיטליה בעקבות בעיות כלכליות בשל עזיבת משפחת בנטון את הקבוצה, והיא התפרקה. במקומה הוקם בעיר מועדון אוניברסו טרוויזו.

### באירופה
בנטון הצליחה להגיע ארבע פעמים לפיינל פור של הסופרוליג בשנים  ו- ושל היורוליג בשנים  ו-, והישגי השיא שלה היו שני משחקי גמר אליהם העפילה: הראשון ב-1993, בו הפסידה 55–59 ללימוז', והשני ב-2003, בו הפסידה 65–76 לברצלונה.

בנוסף זכתה בנטון פעמיים במפעלים אירופיים – בגביע האירופי בשנת , כאשר גברה על טאו ויטוריה הספרדית בתוצאה 94–86 בגמר, ובגביע ספורטה ב-, אז גברה 64–60 על ולנסיה.

## שחקני עבר מפורסמים

**לרשימה המלאה ראו** כדורסלני בנטון טרוויזו

## תארים והישגים
;סרייה A
***זכייה (5)**: 1992, 1997, 2002, 2003, 2006
**סגנות (4): 1993, 1995, 1999, 2000
;הגביע האיטלקי בכדורסל
***זכייה (8)**: 1993, 1994, 1995, 2000, 2003, 2004, 2005, 2007
**סגנות (2): 1992, 1998
;הסופר קאפ האיטלקי בכדורסל
***זכייה (4)**: 1998, 2001, 2002, 2006
;גביע ספורטה
***זכייה (2)**: , 
;יורוליג
*סגנות (2): , 

### מאמנים מפורסמים
* מייק ד'אנטוני
* ז'ליקו אוברדוביץ'
* אטורה מסינה
* דייוויד בלאט

## קישורים חיצוניים

*
* מידע באתר היורוליג

## הערות שוליים

*
קטגוריה:קבוצות כדורסל איטלקיות
אלמנך (כתב עת)

**אלמנך** הוא כתב עת ספרותי עברי. גיליונו הראשון ראה אור בסתיו 2006. עורכי כתב העת הם אור גראור ויעל טומשוב (מייסדי כתב העת), וכן פאר פרידמן.

בגיליון הראשון הופיעו בין היתר שירים מאת רוני סומק, לידור יעקב, סלי מצוינים ויחזקאל נפשי. כמו כן הופיעו סיפורים מאת יחזקאל רחמים, בלה שייר ופרק מתוך "הרביניסט האחרון", ספרו של הסופר והמבקר רן יגיל, שיצא לאור כחודש לאחר הופעת הגיליון. את הגיליון הראשון מלווים צילומיו של גלעד בנארי.
הגיליון השני של כתב העת יצא כחצי שנה מאוחר יותר (מרץ 2007), וכלל מסה מאת אורי הולנדר על שיר של המשורר הוותיק טוביה ריבנר, כמו גם שירים מאת עודד פלד, סיון בלס, נדב ליניאל, פאר פרידמן ולירז מושיוב, וסיפורים מאת ירון אביטוב, שמעון מרמלשטיין, ונועה סיון. בגיליון זה פורסמו גם טקסטים בפרוזה ושירה מאת העורכים. את הגיליון הקדים מוטו בסינית מאת ג'ואנג-דזה, וליווה אותו האמן גידי לנדן. ביוני 2006, לאחר הפוגה ארוכה, ראה אור הגיליון השלישי של כתב העת, בליווי האמן אריק ונונו. לקראת פרסום הגיליון השלישי הצטרף למערכת המשורר והעיתונאי פאר פרידמן.
את כתב העת מעצבת מיכל אליש.

## מטרות וביקורת
בדבר העורכים המופיע בפתח הגיליון הראשון, כתבו העורכים, בין היתר:

בהמשך דבר העורכים, שאלו בשם הקוראים: "איפה השירים והסיפורים? למה אני לא רואה אותם בחנויות?"; וענו:

בפתח הגיליון השני הכריזו העורכים על מהדורה אלקטרונית מורחבת לכתב העת. כמו כן הודיעו כי אחד הגיליונות הבאים יוקדש כולו ליצירות מתורגמות.

לאחר צאת הגיליון הראשון זכה כתב העת לביקורות מעורבות, לרוב במסגרת מאמרים שדנו בגל כתבי העת הצעירים שראו אור באותה תקופה, ביניהם כתם, דקה, אורבניה ומאגמה.

## קישורים חיצוניים
* 
*כתבה ב-106FM מאת תומר ספירשטיין
*כתבה ב"היקום של אלי אשד" מאת אלי אשד
*[הגלריה של [גלעד בנארי]]
* אלי הירש, על אלמנך, גיליון 3/ מאי 2010, ידיעות אחרונות 25/6/10

קטגוריה:ישראל: כתבי עת ספרותיים
קטגוריה:ישראל: כתבי עת לשירה
פרס קלרמונט

**פרס קלרמונט** הוא מענק הניתן אחת לשנתיים למוזיקאים ישראלים צעירים בתום תחרות הנושאת את שם הפרס.

התחרות אינה פתוחה בפני כל אחד, ורק רשימת מצומצמת של מועמדים אשר הומלצו על ידי ועדה המורכבת בין השאר מאנשי קרן התרבות אמריקה-ישראל רשאים להגיש מועמדותם. בתחרות מוענק פרס הכולל מענק כספי וכן האפשרות להקליט דיסק לצורכי הזוכה. מקור הפרס בתרומת המלחין והנדבן השווייצרי מרסל (מוריס) קלרמונט בראשית שנות ה-80. בנוסף לפרס הראשי, מוענק פרס מיוחד על ביצוע יצירה מאת קלרמונט.
תחרויות פרס קלרמונט, כמו תחרויות אחרות, נערכות בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה של אוניברסיטת תל אביב.

בתחרויות הראשונות הוענקו פרסים עבור פסנתר, כינור, צ'לו וקומופוזיציה, וכיום ניתן הפרס לכנרים ופסנתרנים בלבד. 

בין הזוכים בפרס בפסנתר: אסף זהר, מיכל טל, רן צמח, ארנון ארז, תומר לב, דניאל גורטלר, דוראל גולן, בוריס גילטבורג (2004), טל חיים סמנון (2006), ישי שאער (2008), תומר גבירצמן (2010), יבגני יונטוב (2012), דניאל בורוביצקי (2014) ואיתי נבון (2016). בשנת 2018 חולק הפרס לראשונה בין שני פסנתרנים, אלמוג סגל ותום בורו.                                                    

בין זוכי הפרס לכינור ניתן למנות את חגי שחם, איתי שפירא, רועי שילוח, קרן טננבאום, איתמר זורמן (2004), סמיון גבריקוב (2006), הדר רימון (2008), יובל הרץ (2010), דמיטרי דניאל אסקרוב (2012), אורי ויסנר-לוי (2014) ויקטוריה גלמן (2018) ונעמה בן זקן 2025). 

## קישורים חיצוניים
* פרס קלרמונט באתר בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה
* פרס קלרמונט לשנת 2018

## הערות שוליים

קלרמונט
*
*