המשבר בגבול אזרבייג'ן–ארמניה (2021)

**המשבר בגבול ארמניה–אזרבייג'ן** החל ב-12 במאי 2021, כאשר כוחות מהכוחות המזוינים של אזרבייג'ן חצו את הגבול הבינלאומי לתוך שטח ארמניה במחוזות סיוניק וגגארקוניק. חרף קריאות לנסיגה מצד הפרלמנט האירופי, צרפת, איראן וארצות הברית, כוחות אזרבייג'ן ממשיכים להחזיק בשטח של לפחות 215 קמ"ר בשטח ארמניה המוכר בינלאומית.

הסלמות חוזרות התרחשו במהלך העימות, ובהן חילופי אש לאורך גבול ארמניה–נחצ'יבאן ביולי 2021, ובאזור גגארקוניק–קלבג'אר בנובמבר 2021. באוגוסט 2021 חסמו כוחות אזרבייג'ן את הגישה לדרום ארמניה לאחר שסגרו את הכביש הראשי המקשר בין צפון המדינה לדרומה. כתוצאה מכך הוגבלה התנועה בין ארמניה לאיראן ונוצר צורך בנתיבי תחבורה חלופיים. בספטמבר 2022 התרחש עימות חמור, אשר נחשב להתקפה הנרחבת ביותר של אזרבייג'ן על מטרות בתוך שטח ארמניה מאז תחילת הסכסוך, וגרם לאבדות בשני הצדדים.

בעקבות האירועים במאי 2021 ובספטמבר 2022 פנתה ארמניה לארגון האמנה לביטחון משותף (CSTO) ולרוסיה בבקשת סיוע, אך לא התקבל סיוע מעשי בשטח. גורמים מהפרלמנט האירופי, ארצות הברית ורוסיה ציינו כי פעולות אזרבייג'ן מהוות הפרה של הסכמי הפסקת האש. במקביל, נשיא אזרבייג'ן השתמש בנאומיו במונח "אזרבייג'ן המערבית" והעלה דרישות טריטוריאליות כלפי ארמניה.

בתגובה להסלמה, הקצתה ארמניה שטחי הגנה נוספים עבור שומרי הגבול של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי. האיחוד האירופי שלח משלחת ניטור אזרחית (CSDP) במטרה לסייע בייצוב הגבול, צעד שספג ביקורת מצד גורמים רשמיים באזרבייג'ן וברוסיה. הסכסוך הוביל למיליטריזציה של הגבול והשפיע על חייהם של התושבים המקומיים, שנאלצו להתמודד עם הגבלות בגישה למשאבים, לאדמות חקלאיות ולתשתיות, וכן עם עקירת אוכלוסין.

באפריל 2024 הודיעו ארמניה ואזרבייג'ן על הסכמה ראשונית לתיחום הגבול ביניהן, בהתאם לעקרונות פרוטוקולי אלמה-אטה.

במרץ 2025 השלימו ארמניה ואזרבייג'ן את נוסח הסכם השלום. ב-8 באוגוסט 2025 חתמו שני הצדדים, בנוכחות נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, על הצהרה משותפת בוושינגטון ואישרו את טיוטת ההסכם. נכון לאפריל 2026 ההסכם טרם נחתם סופית, אך נמשכת התקדמות בתיחום הגבול (כ-12 ק"מ) ובשיחות. הרטוריקה של "אזרבייג'ן המערבית" ממשיכה מצד אזרבייג'ן, אך הסיכוי להסלמה צבאית משמעותית נחשב נמוך.

## רקע
מאז פירוק ברית המועצות בשנת 1991 והפיכתן של ארמניה ואזרבייג'ן למדינות עצמאיות, לא חתמו שתי המדינות על הסכם רשמי לתיחום גבולותיהן המשותפים. לאורך השנים התרחשו מספר סבבי לחימה ועימותים בגבול, הבולטים שבהם בשנים 2012, 2014, 2018 ו־2020.

סוגיית תיחום הגבול הפכה דחופה לאחר סיום מלחמת נגורנו קרבאך השנייה ב-2020, שבעקבותיה עברו שטחים שהיו תחת שליטה ארמנית לידי אזרבייג'ן. טרם המלחמה לא היה גבול מוסכם, ותושבים מקומיים חצו לעיתים את קו הגבול הבלתי-מסומן לצורכי חקלאות, נוהג שהיה מקובל עוד בתקופה הסובייטית.

מחלוקת נוספת נוגעת למובלעות טריטוריאליות משני צדי הגבול: המובלעת ארצוואשן שייכת רשמית לארמניה אך נמצאת בשליטה אזרבייג'נית, ואילו ארבע מובלעות שהיו שייכות לאזרבייג'ן בתקופה הסובייטית – קארקי, יוכארי אסקיפארה, בארכודארלי וסופולו – נמצאות בשליטה ארמנית.

בתום מלחמת נגורנו-קרבאך השנייה, החל תהליך של תיחום פיזי של הגבולות באזורים מסוימים. אזרבייג'ן פעלה לקביעת הגבול בדרום המדינה בהתבסס על מפות גוגל ועל תוואי הכביש הראשי המקשר בין צפון ארמניה לדרומה. תהליך זה הוביל לפינוי תושבים ארמנים שהתגוררו ממזרח לתוואי שנקבע, ולהקמת עמדות צבאיות אזרבייג'ניות חדשות, לעיתים בליווי כוחות רוסיים. שתי המדינות מסכימות עקרונית כי גבולות התקופה הסובייטית, כפי שעוגנו בפרוטוקולי אלמה-אטה, יהוו בסיס לתיחום, אולם קיימת מחלוקת לגבי השימוש במפות סובייטיות משנות ה-70 של המאה ה-20, שאותן אזרבייג'ן דוחה.

במקביל לתיחום הגבול, הועלו מצד אזרבייג'ן תביעות לריבונות בשטחים בתוך ארמניה, המכונים בהקשר זה "אזרבייג'ן המערבית". פרשנים קישרו דרישות אלו לניסיון להפעיל לחץ על ארמניה בסוגיית הריבונות בנגורנו קרבאך ולקידום הקמתו של "מסדרון זנגזור". באפריל 2021 התייחס נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, לאזורי ירוואן, סיוניק וגגארקוניק כאל "שטחים היסטוריים" של ארצו, והצהיר כי אם לא יוסכם על מעבר חופשי מנחצ'יבאן לאזרבייג'ן דרך מחוז סיוניק, הדבר יבוצע באמצעים אחרים. עמדה זו נתמכת על ידי טורקיה.

נציגים בהפרלמנט האירופי הביעו ביקורת על הצהרות אלו, וטענו כי התייחסות לשטחי ארמניה כאל אדמה אזרבייג'נית היסטורית עלולה לערער את היציבות האזורית. ב-12 במאי 2021, במקביל לתחילת תנועת כוחות באזור הגבול, פתחה אזרבייג'ן בתרגיל צבאי רחב היקף בהשתתפות כ-15,000 חיילים ומערכות נשק מתקדמות.

## נוכחות צבאית אזרבייג'נית בשטחי ארמניה

מאז מאי 2021, כוחות אזרבייג'נים מחזיקים בשטחים הנמצאים תחת ריבונות ארמנית המוכרת באופן בינלאומי, ומבצעים בהם עבודות הנדסה וביצור עמדות. על פי דיווחים, כוחות אזרבייג'ן השתלטו על לפחות 215 קמ"ר משטח המדינה, לרבות באזורים במחוזות סיוניק וגגארקוניק. שינויי השליטה בשטח התרחשו במספר שלבים, כאשר קידום הכוחות התבצע ביולי ובנובמבר 2021, ובספטמבר 2022. האירועים בספטמבר 2022 תוארו כעימות הנרחב ביותר בשטח ארמניה מאז תחילת הסכסוך.

### התפתחויות עיקריות

ב-12 במאי 2021: כוחות אזרבייג'ן חצו את הגבול הבינלאומי לעבר מחוזות סיוניק וגגארקוניק, תפסו עמדות וחסמו צירי תנועה מרכזיים. המהלך גרר גינויים מצד הפרלמנט האירופי, צרפת וארצות הברית, שקראו לנסיגת הכוחות. בעוד אזרבייג'ן נימקה את פעולותיה כמענה לפעולות ארמניות, טענה זו נדחתה על ידי מרבית המשקיפים הבינלאומיים.

ביולי 2021: חלה הסלמה לאורך הגבול עם מובלעת נחצ'יבאן. כוחות אזרבייג'ן חסמו את הכביש הראשי המחבר בין צפון לדרום ארמניה, פעולה שהביאה לשיבושים באספקה ובקשר היבשתי עם איראן.

בנובמבר 2021: התרחשו חילופי אש באזור גגארקוניק–קלבג'אר, שגרמו לאבדות בנפש בשני הצדדים ונחשבו לאחד העימותים הקשים מאז סיום מלחמת נגורנו קרבאך השנייה.

בספטמבר 2022: החל מבצע צבאי נרחב בשטחי ארמניה, שכלל תקיפות בקרבת יישובים אזרחיים. הלחימה הובילה לעקירת תושבים מבתיהם ולנזק לתשתיות. האירוע הוגדר על ידי גורמים בקהילה הבינלאומית כהפרה של הסכמי הפסקת האש.

## השפעות על האוכלוסייה המקומית
נוכחותם של כוחות צבאיים לאורך קו הגבול והתקריות המזוינות השפיעו על מרקם החיים של האוכלוסייה הארמנית באזורי העימות:

גישה למשאבים ולפרנסה: חקלאים מקומיים דיווחו על קושי בגישה לשטחי עיבוד ומרעה עקב חילופי אש באזור. מצב זה הוביל לירידה בתפוקה החקלאית ולפגיעה במקורות ההכנסה של התושבים.

הגירה פנימית: תושבים ביישובים הסמוכים לקו הגבול, בהם הכפרים שורנוח וורישן, עזבו את בתיהם בעקבות המצב הביטחוני. חלק מהתושבים נאלצו למכור או לשחוט את מקנה הבהמות שברשותם.

שיבושים בתשתיות ובחופש התנועה: חסימת צירים, ובהם הכביש המקשר בין גוריס לקפאן, הצריכה את רשויות ארמניה לסלול נתיבים חלופיים. שינויים אלו הגבירו את בידודן של קהילות מקומיות מסוימות.

## תגובות בינלאומיות

**[[ארגון האמנה לביטחון משותף]] (CSTO) ו[[רוסיה]]**: על אף פניותיה של ארמניה לקבלת סיוע צבאי מכוח חברותה בארגון, ה-CSTO ורוסיה נמנעו מהתערבות ישירה בעימות.

**[[האיחוד האירופי]]**: בינואר 2023 פרס האיחוד האירופי משלחת ניטור אזרחית (EUMA) לאורך הגבול, במטרה לתרום ליציבות באזור. המהלך ספג ביקורת מצד גורמים רשמיים באזרבייג'ן וברוסיה, שטענו כי מדובר בהתערבות חיצונית המערערת את הריבונות האזורית.

**גינויים רשמיים**: נציגים מהפרלמנט האירופי, ארצות הברית ורוסיה הביעו הסתייגות מפעולותיה של אזרבייג'ן, וכינו אותן הפרה של הסכמי הפסקת האש ופגיעה ביציבות האזורית.

## תביעות טריטוריאליות ואירדנטיזם
נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, התייחס בנאומיו לשטחים הנמצאים בריבונות ארמניה, ובהם ירוואן, מחוז סיוניק ומחוז גגארקוניק, תוך שימוש במונח "אזרבייג'ן המערבית". הצהרות אלו תוארו על ידי חוקרים כחלק ממהלך שנועד להפעיל לחץ על הממשל בארמניה בסוגיית הריבונות בנגורנו קרבאך, וכן כקידום הדרישה להקמת "מסדרון זנגזור" – נתיב תחבורה שיחבר בין מובלעת נחצ'יבאן לשאר שטחי אזרבייג'ן דרך שטח ארמניה. טורקיה הביעה תמיכה בעמדות אלו, המקנות לה דריסת רגל והשפעה במחוז סיוניק.

## הסכם תיחום הגבול (אפריל 2024)
ב-19 באפריל 2024, הגיעו ארמניה ואזרבייג'ן להסכם ראשוני על תיחום קטעים מהגבול המשותף ביניהן, בהתבסס על פרוטוקולי אלמה-אטה משנת 1991, המכיר בשלמותן הטריטוריאלית של המדינות על בסיס הגבולות המנהליים של ברית המועצות לשעבר.

במסגרת ההסכם, נקבע כי השליטה בארבעה כפרים באזור מחוז טבוש (באגניס איירום, אשע'י אסקיפארה, ח'יירימלי וקיזילהאג'ילי), שהיו בשליטת ארמניה אך שויכו מנהלית לאזרבייג'ן בתקופה הסובייטית, תועבר לידי אזרבייג'ן. ההסכם עורר מחאות בקרב תושבים מקומיים בארמניה, שהביעו חשש מפני השלכות ביטחוניות ושיבוש הגישה לתשתיות באזור הגבול.

## סוגיית המובלעות
סוגיית המובלעות (או אנקלבות) היא אחת הסוגיות המורכבות והשנויות במחלוקת בתהליך הסדרת הגבול בין ארמניה לאזרבייג'ן. המובלעות נוצרו בעיקר בתקופה הסובייטית, כאשר הגבולות בין הרפובליקות נקבעו על בסיס שיקולים מנהליים, אתניים וכלכליים, ולעיתים תוך יצירת "אי" טריטוריאלי בתוך שטחה של הרפובליקה השכנה. לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 ומלחמת נגורנו קרבאך הראשונה (1988–1994), רוב המובלעות עברו לשליטה דה-פקטו של המדינה "המארחת", אך מעמדן דה-יורה נותר שנוי במחלוקת.

ארמניה שולטת בדה-פקטו בארבע מובלעות שהוכרו רשמית כשטח אזרבייג'ני בתקופה הסובייטית, ואילו אזרבייג'ן שולטת בדה-פקטו במובלעת אחת שהוכרה כשטח ארמני. היעדר הסכמה על מנגנון חילופי שטחים, הסדרת גישה או החזרת המובלעות מהווה גורם מעכב מרכזי בתהליך התיחום והדמוקציה של הגבול, וממשיך להוות מקור למתיחות ביטחונית ופוליטית בין שתי המדינות.

### המובלעות האזרבייג'ניות בשליטה ארמנית
ארמניה מחזיקה בשליטה דה-פקטו על ארבע מובלעות אזרבייג'ניות לשעבר, כולן באזור הגבול הצפוני (מחוז טבוש הארמני ומחוזות סמוכים באזרבייג'ן):

קארקי מובלעת קטנה (כ-19 קמ"ר) צפונית לגבול, ליד נחצ'יבאן. נמצאת בשליטה ארמנית מאז מאי 1992, כחלק ממחוז אררט. היא חוסמת חלקית את הגישה בין אזרבייג'ן לנחצ'יבאן.

יוכארי אסקיפארה מובלעת כפרית באזור הגבול.

בארכודארלי (Barxudarlı / ברחודארלי)  מובלעת נוספת באזור הצפוני.

סופולו (Sofulu)  מובלעת רביעית, קטנה יחסית, הגובלת לעיתים עם בארכודארלי.

מובלעות אלו נמצאות בתוך שטח ארמניה, אך הן היו חלק אינטגרלי מהרפובליקה הסובייטית של אזרבייג'ן. מאז סיום מלחמת נגורנו קרבאך השנייה (2020), אזרבייג'ן דורשת את החזרתן כחלק מתהליך התיחום, ורואה בהן סמל לפגיעה בריבונותה.

### המובלעת הארמנית בשליטה אזרבייג'נית
ארצוואשן מובלעת ארמנית שנמצאת בתוך שטח אזרבייג'ן, באזור הגבול הצפוני-מזרחי (מחוז גדאבאי). היא נכבשה על ידי כוחות אזרבייג'ן במהלך מלחמת נגורנו-קרבאך הראשונה, ונשארה בשליטתה מאז. ארמניה רואה בה חלק משטחה הריבוני ודורשת את החזרתה או הסדרה מיוחדת.

### רקע היסטורי ומשמעות
בתקופה הסובייטית, המובלעות אפשרו קשרים חוצי-גבולות בין קהילות אתניות, אך עם פרוץ הסכסוך האתני-טריטוריאלי בשנות ה-80 וה-90, הן הפכו לנקודות חיכוך. לאחר 1994, רובן נשארו בשליטה דה-פקטו של הצד השולט בשטח הסובב, אך ללא הסכם רשמי.

המלחמה השנייה (2020) וההסכם המשולש (שנחתם בתיווך רוסיה) שינו את הסטטוס קוו באזור נגורנו-קרבאך, אך לא פתרו את סוגיית המובלעות בגבול הבינלאומי. מאז מאי 2021, עם פרוץ המשבר בגבול, אזרבייג'ן העלתה את הנושא כתנאי מרכזי להסכם שלום, כולל דרישה להחזרת ארבע המובלעות. ארמניה, מצדה, מתעקשת על דיון מקביל גם בסוגיית ארצוואשן ועל החזרת שטחים שנכבשו על ידי אזרבייג'ן ב-2021–2023.

### השלכות על תהליך השלום
סוגיית המובלעות מקשה על התקדמות בוועדות התיחום המשותפות (שפועלות בתיווך רוסי, אירופי ואמריקאי).

אזרבייג'ן רואה בהחזרת המובלעות צעד הכרחי לשיקום ריבונותה המלאה ומתנגדת לחילופי שטחים רחבים.
ארמניה חוששת שהחזרת המובלעות ללא פיצויים או הבנות תחליש את ביטחונה, במיוחד באזור טבוש, ודורשת שהדיון יתקיים רק לאחר תיחום כללי של הגבול.

בשיחות שנערכו ב-2024–2025 (כולל בבריסל ובאבו דאבי), הוזכרה האפשרות לדון במובלעות רק לאחר שלב ראשוני של תיחום, אך אין הסכמה על סדר העדיפויות. חלק מהמומחים רואים בחילופי מובלעות פתרון אפשרי, אך אחרים מזהירים כי הנושא עלול להסלים למתיחות צבאית חדשה.

באפריל 2024 הסכימה ארמניה להחזיר לאזרבייג'ן ארבעה כפרים גבוליים נוספים באזור טבוש-גזאך, כחלק מתהליך תיחום ראשוני של כ-12.7 ק"מ. עם זאת, הדיון על המובלעות "הקלאסיות" (האנקלבות הסובייטיות) נדחה והוא נותר פתוח, תוך שימוש במנוף לחץ מצד שני הצדדים.

מאז 2024 ועד תחילת 2026 התקדם תהליך התיחום של הגבול, אך סוגיית המובלעות נותרה ללא פתרון סופי. באפריל 2024 ביצעה ארמניה את החזרת ארבעת הכפרים הגבוליים בטבוש, מה שהיווה פריצת דרך ראשונית. במהלך 2025 נערכו פגישות נוספות של ועדות התיחום, והצדדים הסכימו להתחיל את התיחום מהחלק הצפוני של הגבול ולהמשיך דרומה. ביולי-אוגוסט 2025 הושגה התקדמות משמעותית עם אישור טיוטת הסכם שלום (באמצעות תיווך אמריקאי), אך החתימה הסופית נדחתה. שר החוץ האזרבייג'ני הצהיר בסוף 2025 כי סוגיית המובלעות והאנקלבות תידון ותיפתר כחלק מתהליך התיחום ב-2026. ארמניה, מצדה, מדגישה כי התהליך חייב לכלול גם את החזרת ארצוואשן ואת שטחים נוספים הנמצאים בשליטה אזרבייג'נית.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אזרבייג'ן: היסטוריה
קטגוריה:ארמניה: היסטוריה
קטגוריה:נגורנו קרבאך
קטגוריה:גבול אזרבייג'ן–ארמניה
קטגוריה:שינויים בכוח הפוליטי