דלועיים

ממוזער|250px|דלועיים
**דלועיים** (שם מדעי: *Cucurbitaceae Juss*) היא משפחת צמחי פרחים מסדרת הדלועאים, הכוללת צמחי תרבות רבים וחשובים כדוגמת המלפפון. זוהי משפחה בינונית בגודלה, המונה כ-101 סוגים וכ-1,061 מינים. בצמחיית הבר של ארץ ישראל מיוצגת המשפחה על ידי שבעה מיני צמחים.

תפוצתם בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים. באופן כללי בני משפחה זו חובבי טמפרטורות ובתי גידול חמים. מיני משפחה זו נפוצים, באופן שווה, בעולם הישן (היבשות אסיה, אפריקה ואירופה) ובעולם החדש (יבשות אמריקה). המשפחה התפתחה לפני 55 מיליון שנים בתקופת האאוקן.

## תיאור המשפחה
על פי המיון המודרני משפחה זו היא אחת משבע משפחות בסדרת הדלועאים. לעומת זאת, על פי החלוקה המסורתית נהגו לראות בדלועיים כמשפחה היחידה בסדרה.

על אף שחלק מהצמחים ממשפחה זו מהווים צמחי מאכל עבור האדם, רוב מיני משפחה זו רעילים עבור חרקים ובעלי חיים אחרים, ורק מינים שהסתגלו לרעל זה מסוגלים לאכול אותם. בכך מצטרפת משפחה זו למשפחות המצליבים וסולניים - משפחות שנפוצים בהם חומרי רעל, ולמרות זאת מרובים בהם צמחי מאכל ותרבות עבור האדם.

העדפתם של מיני משפחה זו למקומות ואזורים חמים באה לידי ביטוי בכך שבארץ ישראל נחשבים הדלועיים לגידולי קיץ, והם מגודלים גם מחוץ לעונתם בחממות.

בין הסוגים המתורבתים קיימים:
* דלעת – דלעת, דלורית, קישוא
* אבטיח  – אבטיח פשוט (אבטיח תרבותי)
* קרא  – קרא פשוט
* מלפפון  – מלפפון, מלון
* לעוסית – מלון מר
* לופה

## מאפיינים מורפולוגיים של המשפחה
צמחי משפחה זו הם לרוב עשבים חד שנתיים או רב שנתיים. מינים מועטים הם שיחים או עצים. מינים רבים ממשפחה זו הם צמחים מטפסים, המשתרגים על עצמים אחרים בעזרת קנוקנות. מינים רבים אחרים הם צמחים שרועים.

העלים של בני משפחה זו גזורים במקרים רבים לחמש אונות, בצורה הדומה לכף יד. עורקי העלה ניכרים. בסוגים רבים העלים גדולים או גדולים מאוד. במיני הצמחים המטפסים התפתחה במהלך האבולוציה קנוקנת – איבר מטמיע, דק וארוך, שבאופן טבעי מתפתל בצורה סלילית. הוא רגיש למגע של עצמים אחרים, ומסתלסל עליהם. בכך הצמח מטפס על גבי עצם אחר כדוגמת עץ אחר, סלעים וכן הלאה.

תכונת הטיפוס מסייעת לצמח להגיע למקור אור, והיא חשובה במיוחד ביערות וחורשים שבהם אור השמש מוסתר על ידי צמחים אחרים. כמו כן הצמח 'חוסך' לעצמו אנרגיה הכרוכה ביצירת גזע מרכזי, בכך שהוא נשען על עצמים אחרים.

העלים מסודרים באופן מסורג על הגבעול.

הפרח האופייני לבני משפחה זו הוא פרח שצבע כותרתו צהוב. מספר עלי הכותרת ושאר איברי הפרח – חמישה. הפרחים לעיתים קרובות יחידים ובמקרים אחרים מקובצים בכמה פרחים.

תכונה המאפיינת את רוב סוגי המשפחה הוא היות הפרחים חד־מיניים, כלומר בעלי איברים נקביים בפרח אחד, וזכריים בפרח אחר. חלק מהמינים הם דו־ביתיים, כלומר כל פרחי הפרט הם מזוויג מסוים (זכר או נקבה) וחלק מהמינים הם חד־ביתיים, כלומר על אותו הצמח מתקיימים פרחים זכריים ונקביים.

הפרי הוא עסיסי, מטיפוס ענבה. קליפת הפרי לעיתים קשיחה ולעיתים רכה.

## דלועיים כצמחי תועלת
### מאכל
עיקר ערכה של משפחה זו עבור האדם הוא בצמחי מאכל רבים, שהאדם אוכל את פריים. על משפחה זו נמנים הפירות המכונים מלפפון, קישוא, דלעת, דלורית, אבטיח ומלון. השם העממי אינו חופף ברוב המקרים לשייכות המדעית של הצמח, וחל בלבול, בציבור כמו גם במקורות מדעיים, באשר לסיווגם הסיסטמטי של זני המאכל לסוגים השונים. ליתר פירוט, מומלץ לקרוא בערכי המאכלים עצמם.

האדם נהנה מהפירות העסיסיים של משפחה זו, שהם מטיפוס ענבה. יש ונהוג לאכול את הפרי נא, כמו במלון, ויש שנהוג לבשלו, כמו דלעת. לעיתים הפרי טעמו נייטרלי, כמו בדלורית ולעיתים טעמו מתוק ולכן הוא משמש כדבר מתיקה, כמו אבטיח.

קיימים שימושים משניים נוספים בפירות משפחת הדלועיים. הנפוץ שבהם הוא שימוש בזרעים כחטיף אפוי או קלוי. אלו נקראים בשפה העממית "פיצוחים", ולרוב נמכרים לאחר המלחה מאסיבית. לצורך זה משמשים גרעיני דלעת, הקרויים 'גרעינים לבנים', לעומת גרעיני החמנייה ממשפחת המורכבים הקרויים "גרעינים שחורים". במידה פחותה משמשים לכך גם גרעיני אבטיח.

שימוש נפוץ נוסף הוא בפרחי משפחה זו לצורך מאכל. הנהוג ביותר הוא שימוש בפרח הענק של הקישוא לצורך מילויו במאכלים שונים. מאכל זה נחשב למזון משובח, בשל טעמו ובשל המחיר של חומר הגלם, שכן פרח הקישוא הוא בעל חיי מדף קצרים במיוחד.

### כלים ונוי
שימושים נוספים נהוגים בעיקר בחברות מסורתיות. לדוגמה, תוכן הפרי הספוגי של הסוג לופה משמש לרחצה; שימוש זה הוא נפוץ, והפרי נמכר בהיקף מסחרי גם בימינו.

מינים וזנים שונים של דלעת משמשים למטרות נוי, בהיותם קלים לפיסול וחריטה, ונהוג לשרטט עליהם בעבודת יד איורים שונים, או לדמותם לראש אדם. אחת ממסורות החג הנוצרי ליל כל הקדושים, הוא יצירת דמות כזו. כמו כן, בחברות מסורתיות משתמשים בפרי הקשיח של זני דלעת מוארכים לאגירת מים, כבקבוק.

## דלועיים בתרבות
מיני דלועיים שונים מיוצגים במקרים רבים בתרבות הפופולרית, בעיקר משום גודלם העצום של הפירות. לדוגמה, שיר האיגיון "אישה באבטיח", שכתבה נורית זרחי ושרה חוה אלברשטיין, מתאר אישה הגרה בתוך אבטיח.

הסיפור "הדלעת המופלאה" מאת לנרט הלסינג (Lennart Hellsing) מתאר דלעת ענקית המשמשת למגורים והיא מסוגלת להמריא.

הביטוי עונת המלפפונים הוא מונח תקשורתי המתאר את שיאו של הקיץ, שבו אין ידיעות מרעישות והתקשורת עוסקת באירועים שוליים.

המנהג העממי לפצח את זרעי משפחת הדלועיים גורר איתו ביטויים והקשרים תרבותיים רבים, בעיקר כאלה הלועגים למנהג, הנחשב לוולגרי בשל היותו זול ומלכלך. ספרה הרביעי של יוכי ברנדס קרוי 'גרעינים לבנים'.

## הדלועיים בצמחיית הבר של ארץ ישראל
שמאל|ממוזער|250px|דלעת-נחש סורית בפריחה
שבעה מינים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל, והם מסווגים לחמישה סוגים בסדר סיסטמטי:
*לעוסית (*Momordica*), המיוצגת על ידי המין הפולש "לעוסית מטפסת"
*דלעת-הנחש (*Bryonia*), המיוצגת על ידי המינים "דלעת הנחש המצויה" ו"דלעת הנחש הסורית"
*ירוקת (*Ecballium*), המיוצגת על ידי המין "ירוקת-חמור מצויה"
*אבטיח (*Citrullus*), המיוצג על ידי המין "אבטיח הפקועה" - צמח שרוע הגדל בערוצים במדבריות חמים
*מלפפון (*Cucumis*), המיוצג על ידי המינים "מלפפון הנביאים" ו"מלפפון משולש"

## דלועיים באומנות
דלועיים ממין יחיד או מכמה מינים שונים עוצבו על 23 פסיפסים מתוך 134 הפסיפסים מארץ ישראל בהם מעוטרים כלל הגידולים חקלאיים, בשכיחות גבוהה ומפתיעה (17%). הדלועיים עוצבו בדגמים מקוריים וייחודיים וללא העתקות, ולכן יש בכוחם לשקף ריאליה חקלאית מקומית עשירה. מרבית העיטורים הוצגו על פסיפסים מאיכות גבוהה, שהאבנים המרכיבות אותם קטנות והרזולוציה של התמונה שלהם גבוהה. בפסיפסים איכותיים אלו, המעידים על עושרם ורווחתם הכלכלית של תושבי האתר, מוצג גם המגוון הגבוה ביותר של מיני הגידולים החקלאים בכלל, וניכר שאיכות הפסיפס מהווה פקטור חשוב לעיטור באמצעות פירות הדלועיים.

[ממוזער|250px|מלונים עגולים מחורצים ומפוספסים ופירות מוארכים של מלוני עג'ור בפסיפס שב[כורסי|כנסיית כורסי]]
בפסיפסי ארץ ישראל מיוצגים שישה גידולים המשתייכים לארבעה מינים שונים של דלועיים: המלון (מלון עגול, פקוס ועג'ור), האבטיח, הקרא, והלופה. הנפוצים ביותר הם המלון העגול, מלון הפקוס, האבטיח, והלופה, לעומתם הקרא ומלון העג'ור מוצגים כל אחד בפסיפס אחד בלבד. מגוון הדלועיים ושכיחותם בפסיפסי ארץ ישראל גבוהים ביחס להופעותיהם בפסיפסים מרחבי האימפריה הביזנטית. נתונים אלו משקפים הורטיקולטורה מפותחת ומגוונת והעדפות קולינריות ותעשייתיות מקומיות לגידולם של פירות דלועיים ממגוון רחב בתקופה הביזנטית בארץ ישראל. ניצולם של פירות הלופה הבוגרים כספוגים לרחצה מרמזת גם על התפתחות ההגיינה האישית בארץ ישראל.

## לקריאה נוספת

* דפני, אמוץ; ויזל, יואב; דנין אבינעם. (1983). **[[החי והצומח של ארץ ישראל]]** כרך 11, עמודים (121–124), הוצאת משרד הביטחון, תל אביב.
* פינברון-דותן, נעמי ודנין, אבינעם. (1991). **המגדיר לצמחי בר בארץ-י**שראל, (653-655). ירושלים, הוצאת כנה. 
## הערות שוליים

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* ענת אביטל והרי פריס, דלועיים בפסיפסי ארץ ישראל מן התקופה הביזנטית	, מתוך: "**[[יבול שיא]]**" - גיליון 105, אפריל 2015, עמ' 82–86
* מילון למונחי מיני דלועים (2006), באתר האקדמיה ללשון העברית

*
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1789
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי אנטואן-לורן דה ז'יסייה
קטגוריה:משפחות צמחים