עיתונות בישראל

[שמאל|ממוזער|250px|עיתונים בישראל, [1949]]
[שמאל|ממוזער|250px|הקיר החיצוני של [בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב]]
**עיתונות בארץ ישראל** החלה ב-1863, עוד בימי היישוב הישן, כשיצא לאור **[[הלבנון]]**, העיתון העברי הראשון בארץ ישראל. חודשים ספורים אחריו החל לצאת לאור גם מתחרהו ה**[[חבצלת (כתב עת)|חבצלת]]**. שניהם יצאו לאור בירושלים.

העיתונות שימשה כלי ראשון במעלה בתחיית הלשון העברית, הן כזרז לצורך לחדש מילים לצורך דיווח על העולם המודרני והן כבמה לפרסום תחדישים. בשנת 1884 ראה אור גיליונו הראשון של **[[הצבי]]**, עיתונו של אליעזר בן-יהודה והיומון הראשון בעברית בארץ ישראל. מראשית העלייה השנייה (1904) ועד מלחמת העולם הראשונה צמחה בארץ ישראל עיתונות עברית מקורית ואידאולוגית. ב-1915 הוציא השלטון העות'מאני בארץ ישראל צו סגירה לעיתונים העבריים, פרט ל"החרות", שהמשיך להופיע עד 1917. תחילת המנדט הבריטי בישרה לראשונה על חופש עיתונות יחסי בארץ ישראל. רוב העיתונים ביישוב היו עיתונים מפלגתיים, כמות העיתונים היומיים ביישוב, שיצאו על ידי כל פלג אידאולוגי, הייתה בלתי פרופורציונלית לגדלו הזעיר. כן ראו אור עיתונים פרטיים בהם, "הארץ" (1919), "ידיעות אחרונות" (1939) ו"מעריב".

## היסטוריה של העיתונות העברית בארץ-ישראל

## כתבי עת ראשונים בארץ-ישראל
* כתב העת העברי הראשון, "הלבנון" יצא לאור, כשבועון או כירחון, בשנים 1863–1866. "הלבנון" יצא תחילה בירושלים, ואחר כך בפריז, במיינץ ובלונדון. עורכו היה יחיאל ברי"ל.
* באותה שנה, 1863, חמישה חודשים בלבד אחרי הלבנון החל לצאת בירושלים גם מתחרהו, חבצלת, שעורכו היה ישראל דב פרומקין.
*בשנת 1884 נוסד על ידי אליעזר בן-יהודה העיתון הצבי, העיתון הופיע עד שנת 1915 עם סגירה זמנית בין השנים 1902–1908.
*בשנת 1896 יסד אליעזר בן יהודה את כתב העת השקפה שהחליף את העיתון הצבי בתקופה בה נסגר זמנית. כתב העת נסגר ב-1908.
* הפועל הצעיר, תרס"ח - תר"ץ (עם הפסקה בשנים תרע"ו-תרע"ח)
* כתב העת העברי "מוריה" יצא לאור בירושלים, כשבועון או כיומון, בשנים 1910–1915. עורכו היה יצחק יעקב ילין.
* כתב העת העברי "החרות" יצא לאור בירושלים, תחילה כשבועון ובהמשך כיומון, בשנים 1909–1917. עורכו הראשון היה אברהם אלמליח והשני חיים בן-עטר.
*כתב עת" עיתון מיוחד" (1933-1954) עיתון בלתי תלוי ובלתי מפלגתי, הוצא לאור ונערך על ידי אלכסנדר זאובר יליד מונקאץ', הונגריה.
* כתב עת "הבקר" נוסד בשנת 1934. הבוקר יצא לאור בתל אביב כעיתון יומי, הופץ בארץ ישראל ובחו"ל. מערכת, רענן 23 ת"א. הנהלה, יהודה הלוי 40 ת"א. סניף בחיפה ובירושלים. המו"ל "השחר" הוצ"ל בע"מ. אחראי: אינג' ח. לווינשטין.
* כתב עת "העולם הזה" נוסד בשנת 1937. יצא לאור בתל אביב כשבועון מצויר. הופץ בארץ ישראל. מערכת והנהלה רח' לילנבלום 12, תל אביב. עורכו: אורי קיסרי.
* כתב עת "הד ירושלים" נוסד בשנת 1938. יצא לאור בירושלים כשבועון, הופץ בארץ ישראל ובחו"ל. מערכת והנהלה רח' בן יהודה ירושלים. עורכו ומוציאו לאור: שלום שווארץ בן ברוך.
* כתב עת "ים, גליונות החבל הימי לישראל, (חי"ל)" נוסד בשנת 1946. יצא לאור בתל אביב. כירחון ימאות, הופץ בארץ ישראל ובחו"ל. מערכת והנהלה ברחוב בן יהודה בתל אביב.
* כתב עת "דבר השבוע". נוסד בשנת 1946. יצא לאור כשבועון עממי מצויר. הופץ בישראל ומחוצה לה. עורכו משה בן אלול. המו"ל "דבר" בע"מ, ברחוב שיינקין 45 תל אביב.
* כתב העת העברי "הבוקר הוצאה לילדים" יצא לאור כשבועון ילדים. חלק מהכתבות הודפסו בניקוד מלא. נוסד בשנת 1943. עורכו: יעקב חורגין. המערכת שכנה בבית "הבוקר" ברחוב רענן 23 בתל אביב. המו"ל "השחר" בע"מ. האחראי: אינג' ח. לווינשטין.
* כתב עת "העולם הזה" נרכש בשנת 1950 על ידי אורי אבנרי ושלום כהן. ברכישה השתתף גם נחום איתן, אשר מכר את חלקו בשבועון בסוף שנות החמישים.
* כתב העת "רימון" החל לצאת לאור בישראל בשנת 1956 ביוזמה ובמימון של השב"כ, כשבועון מתחרה לשבועון "העולם הזה", ונסגר כעבור שנה וחצי.

## עיתונות יומית
מאז תחילת המאה ה־20 החלו להופיע עיתונים בארץ ישראל. ראשון בהם היה עיתון הצבי שהחל ב-1909 לצאת כיומון. ב-1912 הצטרף אליו עיתון "החרות". במהלך השנים יצאו לאור עיתונים רבים בארץ ישראל ובמדינת ישראל, אך מספרם הצטמצם מאוד לקראת סוף המאה ה-20. ארבעת העיתונים העיקריים הפעילים עד היום במדינת ישראל (לפי סדר הקמתם) הם "הארץ", "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"ישראל היום" המופצים בשעות הבוקר.

ניסיונות אחדים להוציא לאור עיתון יומי נוסף בישראל נכשלו תוך גרימת הפסד כספי ניכר למו"ל. בין הכישלונות הללו ניתן למנות את העיתונים "היום הזה" (בעריכת משה דיין), "חדשות" (מקבוצת שוקן), ו"טלגרף". אל מול כישלונות אלה בולטת הצלחתם של העיתונים הכלכליים "גלובס" ו"כלכליסט".

## עיתונים בישראל בתחילת המאה ה-21
העיתונים העיקריים בישראל, לפי תפוצתם, הם "ישראל היום" (חינמון), "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ" ו"מקור ראשון". אליהם מצטרפים העיתונים הכלכליים "גלובס" דה מרקר ו"כלכליסט".

העיתונאי אביב לביא ניסה להעריך את משקלם של ארבעת העיתונים היומיים (לפני כניסתו של עיתון "ישראל היום"):
.

החל משנות ה-80 משגשגים גם המקומונים, עיתונים שהתמחו בחדשות מקומיות על בסיס אזורי. בין המקומונים יש הפועלים באופן עצמאי (המקומון הראשון והוותיק בישראל הוא המקומון של אילת ערב ערב באילת היוצא לאור מאז שנת 1962), אך הבולטים שבהם קשורים בשלושת העיתונים הגדולים.

החל משנת 2006 החלו לצאת חינמונים יומיים. הראשון בהם היה "ישראלי" שנסגר בתחילת 2008. ביולי 2007 החל לצאת לאור "ישראל היום", חינמון בבעלות המיליארדר היהודי שלדון אדלסון שגייס מספר כתבים ישראלים בולטים כגון מרדכי גילת, עמוס רגב ודן מרגלית. ב-5 באוגוסט 2007 החלה יציאתו של החינמון השלישי, "מטרו ישראל", ששינה שמו ל"ישראל פוסט". תקופה קצרה, בין ינואר 2008 ועד לסגירתו ביוני 2009, יצא גם חינמון בשם "24 דקות", מבית ידיעות אחרונות, שנחשב לצהובון.
### עיתונות  מקצועית  בישראל
עיתונות מקצועית היא תחום עיתונאי המתמקד בפרסום חדשות, מאמרים וניתוחים בתחומים ספציפיים, כגון חקלאות, מים, תעשייה, טכנולוגיה, בריאות וכלכלה. חשיבותה רבה, שכן היא מספקת מידע עדכני, מקצועי ומעמיק לעוסקים בענף, לגורמי ממשל ולציבור המתעניין בנושאים אלו.

בישראל קיימים עיתונים מקצועיים מובילים בתחומי החקלאות והחקלאות הטכנולוגית, אשר מספקים חדשות, מחקרים, סיקורים על מגמות, פרויקטים וחידושים בענפים השונים. בין העיתונים המקצועיים הבולטים ניתן למנות את:
	•	משוב חקלאות – עיתון מרכזי בתחום החקלאות בישראל, מסקר תעשיות חקלאיות, טכנולוגיות חקלאיות, חקלאים צעירים ויוזמות לקידום ענפי החקלאות.
	•	מים והשקיה – עיתון מקצועי המתמקד בנושאי מים, השקיה חכמה וניהול משאבי מים בישראל.
	•	משק החלב – עיתון ייעודי לענף החלב, הכולל חדשות, טכנולוגיות ייצור, רגולציה וניתוח מגמות בענף החלב המקומי והעולמי.

עיתונות מקצועית מסוג זה מהווה כלי מרכזי לפיתוח הענפים, קידום חדשנות, שיתוף ידע וקידום מדיניות ציבורית, תוך מתן במה למומחים ולחקלאים להציג את תובנותיהם וניסיונם.
### עיתונות חרדית

לצד העיתונות הכללית פועלת בישראל עיתונות סקטוריאלית, בעיקרה חרדית, כמו "המבשר", "המודיע", "הפלס", "יתד נאמן", השבועון "בשבע" למגזר הדתי, השבועונים "הדרך","משפחה", "יום ליום", "בקהילה", בעיקר לציבור החרדי וכן עיתונות מגזרית-חסידית, כגון "כפר חב"ד" ו"בית משיח" בחסידות חב"ד ועוד.

העיתונות החרדית מופקת על ידי עיתונאים חרדים ובדרך כלל כפופה לכללי צנזורה ולפיקוח רבניים.

## חופש העיתונות בישראל

[ממוזער|טקסט=שמעון אגרנט| שופט בית המשפט העליון, [שמעון אגרנט פסק הדין שלו בבג"ץ קול העם, משנת 1953, התבסס על מגילת העצמאות, וביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל]]
חופש העיתונות בישראל אינו מעוגן בחקיקה ראשית או משנית. ההגנה הרשמית היחידה שיש בישראל היא בפסיקות בית המשפט העליון, מאז בג"ץ קול העם שניתן בשנת 1953. שופט בית המשפט העליון שמעון אגרנט התבסס על מגילת העצמאות, ובפסק דין מנומק ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו מאז את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים. בפסק הדין נקבע "מבחן הוודאות הקרובה", לפיו כאשר חופש הביטוי מתנגש עם אינטרס מוגן אחר, ייסוג חופש הביטוי רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית באינטרס האחר.

בישראל נהגה פקודת העיתונות שנחקקה בשנת 1933 חייבה לקבל רישיון ממשלתי לפני הוצאה לאור של עיתון, ואפשרה לממשלת ישראל לסגור עיתונים כמעט ללא התראה. הפקודה בוטלה ב־2017 בעקבות עתירה לבג"ץ שהוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח שהביאה את הכנסת לתקן את החקיקה בעניין.

בנוסף, תקנות ההגנה (שעת חירום) משנת 1945 כוללות, בין היתר, הענקת סמכויות רחבות לצנזורה הצבאית. כדי למנוע חיכוכים בלתי פוסקים בין אמצעי התקשורת לצנזורה, התקבל בשנת 1949 "הסכם הצנזורה" בין נציגי התקשורת לנציגי צה"ל. על פי הסדר זה, כלי התקשורת החתומים על ההסכם ביצעו מעין צנזורה עצמית בנושאים הקשורים לביטחון המדינה. בתמורה הצנזורה הצבאית התחייבה שלא להפעיל את הסמכויות הנרחבות שמקנה לה החוק, אם הדבר לא היה נחוץ. הסכם זה עודכן כמה פעמים, האחרונה שבהן בשנת 1996. בעקבות פרשת "שניצר" בשנת 1988, שבה חידד בג"ץ את מטרתה של הצנזורה למנוע פרסום של ידיעות רק כאשר יש "ודאות קרובה" לפגיעה בביטחון המדינה, נכלל כלל ה"ודאות הקרובה" שקבע בג"ץ גם בהסכם הצנזורה.

בשנת 2023 ישראל ירדה ב-11 מקומות במדד חופש העיתונות ממקום 86 ל-97 מתוך 180 המדינות. הציון שקיבלה הוא 57.57 מתוך 100. צוין בדו"ח כי התקשורת הישראלית התערערה בעקבות עלייתה לשלטון של ממשלה המאיימת על חופש העיתונות. בשנת 2024, מדינת ישראל ירדה ארבעה שלבים נוספים במדד חופש העיתונות מוקמה במקום 101. בעקבות הירידה שונתה לרעה הגדרת מעמד חופש העיתונות בישראל מ"בעייתי" ל"קשה". הירידה במדד הובילה גם לכך שישראל איבדה את *תואר* מובילת חופש העיתונות באזור המזרח התיכון וצפון אפריקה. בדו"ח מוזכרים גורמים שהובילו לירידה זו במדד - התגברות הלחץ על עיתונאים הפועלים בישראל, מסעות השפעה על הציבור, חקיקה המגבילה את חופש הביטוי, הסתמכות מרבית התקשורת על מסרי התעמולה של הממשלה והתמעטות קולות ביקורתיים בקרב התקשורת. בשנת 2025 ירדה ישראל ב-11 מקומות נוספים ודורגה במקום ה-112. זאת בעקבות קמפיינים של דיסאינפורמציה, התגברות לחץ על עיתונאים התרבות חוקים שמדכאים את חופש העיתונות והרג עיתונאים בעזה.

מאז הוכללה ישראל במדידת חופש העיתונות (בשנת 2013) ועד לשנת 2022, היה ציונה של ישראל במדד קבוע ונע בין ציון 67 ל-70 מתוך 100, ציון המוגדר כבעייתי (ציון 55–70) אך קרוב לגבול התחתון של קטגוריית "חופש עיתונות משביע רצון" (ציון 70–85). החל משנת 2022 הציון התדרדר במידה רבה והגדרתו ירדה מקטגוריית "חופש עיתונות בעייתי" ל"חופש עיתונות קשה" (ציון 40-55). בשנת 2022 ציון 59.62, בשנת 2023 ציון 57.57, בשנת 2024 ציון 53.23, ובשנת 2025 ציון 51.06.

דו"ח מדד התקשורת החופשית בישראל, שפורסם בסוף 2025, מנתח את מצב חופש העיתונות ואת מפת הבעלויות בתקשורת. על פי הדו"ח, המדיה בישראל נתונה ללחץ רב־מערכתי המוביל לשחיקה מצטברת של התנאים החיוניים לקיומו של חופש עיתונות בדמוקרטיה תקינה. שוק התקשורת מאופיין בריכוזיות גבוהה ובמבני בעלות מורכבים הפוגעים בשקיפות, כאשר מספר מצומצם של אילי הון שולטים בערוצי הטלוויזיה והחדשות המרכזיים. בכנסת ה-25 חלה עלייה במספר ובהיקף הכספי של תביעות דיבה נגד גופי תקשורת, לעיתים קרובות בסכומים מופרזים, במטרה ליצור "אפקט צינון" ולעודד צנזורה עצמית.

דו"ח מדד התקשורת החופשית בישראל, מציין שבכנסת ה־25 חלה עלייה דרמטית ביוזמות חקיקה המגבילות את התקשורת, כאשר כ־76% מהצעות החוק סווגו כפוגעניות. כמחצית מהן עסקו בניסיונות להחליש, להפריט או לסגור את השידור הציבורי או חלקים ממנו. הדו"ח קובע כי תאגיד השידור הציבורי מהווה גורם מרסן מרכזי נגד ריכוזיות יתר, וכי בלעדיו רמת הריכוזיות בשוק התקשורת הייתה עולה לרמה מסוכנת עוד יותר. נמצא דפוס של חקיקה ורגולציה המעניקים הטבות ופטורים לכלי תקשורת המזוהים עם השלטון דוגמת ערוץ 14, באופן הפוגע בעיקרון השוויון ומחליש את עצמאות התקשורת.

## העיתונים והאינטרנט
משקלו הגובר והולך של האינטרנט כאמצעי תקשורת וכפלטפורמה לפרסום הביא לכניסתם של העיתונים היומיים לתחום זה. במהלך זה ננקטו גישות אחדות:
* הצגת התוכן המערכתי של העיתון המודפס (כולו או חלקו) באתר אינטרנט. המיידיוּת של האינטרנט מביאה לכך שבאתר מתפרסמות גם ידיעות שרק למחרת יופיעו בעיתון המודפס. בדרך זו הלכו "הארץ" כולל חטיבת הכלכלה שלו דה מרקר "גלובס", כלכליסט, וישראל היום.
* הקמת אתר אינטרנט נפרד, הפועל לצד העיתון המודפס אך לו מערכת נפרדת, המייצרת חלק ניכר מהתוכן המערכתי שלו, אך מציגה גם חלק מידיעות והמאמרים שהופיעו בעיתון המודפס. בדרך זו הדוגמה הבולטת "ידיעות אחרונות" עם ynet אך גם "מעריב" עם nrg. בהמשך זנח מעריב מודל זה מסיבות כלכליות ואיחד את מערכות הדפוס והאינטרנט.
* הצגת העתק אלקטרוני, נאמן למקור, של העיתון המודפס. שירות זה ניתן, למנויים בלבד, על ידי "ידיעות אחרונות".

מרבית אתרי האינטרנט של העיתונים פתוחים לעיון באופן חופשי, ומתפרנסים מפרסום. "הארץ" והחטיבה הכלכלית שלו TheMarker, מגבילים את הגישה לחומר אותו הם מפרסמים תמורת רכישת מנוי (למעט ידיעות חדשותיות "יבשות"). וכך גם עושה מקור ראשון.

## עיתונים יומיים במדינת ישראל
### עיתונים שנסגרו
רשימת כל העיתונים העבריים שראו אור במדינת ישראל, כולל עיתונים זעירי-תפוצה וקצרי ימים, ממויין לפי שנת הסגירה.

### יומונים ישראלים קיימים
ממויין לפי שנת ייסוד.

## רשימת עיתונים בישראל
להלן רשימת העיתונים המודפסים היוצאים לאור בישראל בשפות שונות ובתדירויות שונות. בסוגריים מופיעה העיר שבה נמצאת מערכת העיתון.

## עיתונים שחדלו להופיע
### עברית

## שיעור חשיפה
להלן שיעור החשיפה של חלק מהעיתונים היומיים משנת 2008. הנתונים הם על פי סקר TGI המתפרסם מדי חצי שנה.

## לקריאה נוספת
* עוזי בנזימן, **איפה טעינו? עיתונאים מתבוננים על עצמם**, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2007.
* אורי רוזן, **העורך העירום - איך תורת המשחקים קובעת על מה כולם ידברו מחר**, דביר, 2015.
*
*יחיאל לימור ועמוס בלובשטיין-נבו, "מלחמות הנייר" של העיתונות הישראלית בשנות המדינה הראשונות, **[http://in.bgu.ac.il/bgi/iyunim/Pages/default.aspx עיונים]** 28, 2017, הוצאת מכון בן-גוריון, אונ' בן-גוריון, עמ' 283 - 315.
*עמוס בלובשטיין-נבו ויחיאל לימור, 'הרומנים הפוליטיים' של **ידיעות אחרונות** ו**מעריב** בעשור הראשון למדינה, **[http://in.bgu.ac.il/bgi/iyunim/Pages/default.aspx עיונים]** 30, 2018, הוצאת מכון בן-גוריון, אונ' בן-גוריון, עמ' 64 - 89. כתבה על המאמר ב'העין השביעית'.
*מרדכי נאור, "התקשורת", בתוך צ.צמרת וח.יבלונקה (עורכים), **העשור השני: תשי"ח-תשכ"ח**, הוצאת יד יצחק בן צבי, 2000, עמ' 60-47.
* מרדכי נאור, **רבותי, העיתונות - פרקים בקורות התקשורת הכתובה בארץ**, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004
* דן כספי ויחיאל לימור, **המתווכים - אמצעי התקשורת בישראל 1948–1990**, עם עובד, 1992
* יוסף פונד, מיתוס או מציאות: אגודת ישראל בעיני העיתונות הישראלית, ירושלים: ראובן מס, תשפ"ו

## קישורים חיצוניים

* עיתונות יהודית היסטורית, באתר הספרייה הלאומית. באתר צילומים של 62 עיתונים יהודיים היסטוריים כולל "חבצלת", "הלבנון", "המגיד", "המליץ", "הצבי" ו"הצפירה".
* לקסיקון לעיתונות ותקשורת בישראל, באתר "העין השביעית"
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* מי שולט על החדשות שלנו? : דוח מיוחד לרגל שנת השבעים בוחן את התפתחות העיתונות המודפסת בישראל משנת הקמתה ועד היום, באתר הספרייה הלאומית
* 
*
* עמוס בלובשטיין - נבו, המאבק בעיתונות הלועזית בארץ ישראל בשנות השלושים ובשנות הארבעים של המאה העשרים, פורסם בכתב העת קשר מספר 49, בחורף 2017
* יחיאל לימור, עמוס בלובשטיין - נבו, 'מלחמות הנייר' של העיתונות הישראלית בשנות המדינה הראשונות, פורסם בכתב העת עיונים בתקומת ישראל, כרך 28 עמ' 283-315, בשנת 2017
* פרופ' ענת בן-דוד, ד"ר קרן צוריאל, שוקי טאוסיג, חן אגרי, שבי גטניו פרופ' חגי בועז, מדד התקשורת החופשית בישראל - על סף תהום, פרויקט משותף של "העין השביעית", חוקרות מהאוניברסיטה הפתוחה ומכון ון ליר בירושלים, 06.01.2026

## הערות שוליים

קטגוריה:עיתונות
קטגוריה:ישראל: תקשורת
*