סולם ריכטר – מידת רעש, מידת אדם (ספר)

**סולם ריכטר – מידת רעש, מידת אדם** (באנגלית: **Richter's Scale: Measure of an Earthquake, Measure of a Man**) הוא ספר ביוגרפי מאת סוזן הָאף, אודות הסייסמולוג והפיזיקאי צ'ארלס ריכטר, ממציא הסולם הראשון למדידת גודלה של רעידת אדמה – סולם ריכטר. ריכטר נולד בשנת 1900 באוברפק  הכפרית, בסמוך לסינסינטי שבאוהיו ארצות הברית, למשפחת מהגרים מגרמניה. הסבא רבא שלו היגר בשנת 1848 מבאדן באדן לארצות הברית. קטנותו וילדותו הצעירה עברו עליו בחוות סבו שבאוברפק.

## תמצית תוכן הספר
### מבוא ויקיפדיה
על ידי פיתוח הסקאלה הנושאת את שמו, צ'ארלס ריכטר לא רק המציא את מושג המגניטודה כמדד לגודל רעידת אדמה, הוא הפך את עצמו ללא פחות ממילה מוכרת ששגורה בפי הבְּרִיות בשימוש יום-יומי. הוא נשאר הסייסמולוג היחיד שסביר להניח שאדם מחוץ למעגלים מדעיים צרים, יזהה את שמו, אך מעטים מבינים את סולם ריכטר עצמו, ומעטים עוד יותר הבינו את האיש.

בהסתמך על עושר המסמכים שהשאיר אחריו ריכטר, כמו גם עשרות ראיונות עם משפחתו ועמיתיו, סוזן אליזבת הָאף, סייסמולוגית וגאופיזיקאית בעצמה, לוקחת את הקורא עמוק לתוך סיפור חייו המורכב של ריכטר, ומציבה אותו בהקשר של התקשרויותיו המשפחתיות והבינאישיות, הקריירה האקדמית שלו, וההיסטוריה של הסייסמולוגיה.

בין עמיתיו היה ריכטר ידוע כאדם שמקפיד מאוד על פרטיותו, מתעניין בלהט ברעידות אדמה ורודף פרסום. הוא היה נודיסט נלהב ואיקונוקלסטי והתעסק בשירה. אפילו מקורביו לא היו מודעים לכך, שהוא נאבק ליישב צורך עז ומתמשך בביטוי אמנותי עם תחומי העניין המדעיים שלו, או שיחסיו המתוחים לכאורה עם אשתו היו יותר לא שגרתיים, אך גם חזקים ממה שהם ידעו. יתר על כן, הם מעולם לא הבינו שחסרונותיו הידועים, **אולי** היו אפילו תוצאה של הפרעה נוירולוגית עמוקה.

בביוגרפיה זו, סוזן הָאף שוזרת את סיפורי חייו של ריכטר עם ההיסטוריה של חקר רעידות אדמה וסייסמולוגיה. בכך היא מאירה את עולם מדעי כדור הארץ עבור הקורא ההדיוט, כפי שסילביה נסאר  הביאה את עולם המתמטיקה לחיים בנפלאות התבונה.

### הקדמה <small>(עמ' XII–IX)</small>

[ממוזער|סמן (Banch Mark) ה-[הסקר הגאולוגי של ארצות הברית|U.S.G.S. שמוטבע על פסגות רכסים לצורכי טריאנגולציה, הארגון שהיווה את ביתה המדעי של המחברת, ואשר לריכטר היו לא מעט חילוקי דעות עם מדעניו מהתחום, ואשר חלקם מתואר בהמשך.]]"באביב 1981 מלאו לי (למְחָבֶּרֵת) עשרים שנה; צ'ארלס ריכטר ציין שנה קודם לכן את יום הולדתו השמונים. כסטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת ברקלי, בחרתי בהתמחות בגאופיזיקה – עם עניין ספציפי בסייסמולוגיה – בדיוק כפי שצ'ארלס ריכטר חמק מהתחום הספציפי שלו, והיה לאחר מכן לאחד ממאורותיה הבהירים ביותר במשך כמעט חצי מאה. ריכטר בילה את השנים האחרונות לחייו הרחק, לא רק מהעין הציבורית, אלא במידה רבה גם הרחק מעיני אלה שהכירו אותו. אף פעם לא הייתה לי הזדמנות לפגוש אותו; הוא מת ב-30 בספטמבר 1985, ללא ילדים, ללא קרובים כמעט שהיו מוכרים לו". לאחר תקופת פוסט דוקטורט בניו יורק, בשנת 1992, הצעת עבודה במכון הגאולוגי של ארצות הברית בפסדינה, החזירה את המחַברת לקליפורניה. כאן המסלול המקצועי שלה חפף עם ריכטר, לפחות במרחב: משרדי ה-.U.S.G.S בפסדינה נמצאים בקאלטק – הקמפוס, ממש מעבר לרחוב והבניין ששיכן את המעבדה הסייסמולוגית מאז 1974.

במהלך שנותייה במכון הגאולוגי של ארצות הברית, הפכה לדבריה לחלק מהמורשת של הסייסמולוגיה התצפיתית, ששורשיה מגיעים ישירות לצ'ארלס ריכטר ועמיתיו – חלוצי תחום הסייסמולוגיה המודרנית. לעיתים הייתה פורסת סייסמומטרים ניידים לתיעוד רעידות עוקבות ורעידות אדמה אחרות. סייסמומטרים הדומים לאלה הניידים הראשונים שעמיתיו של ריכטר תכננו, ושהוא עצמו פרס לאחר רעידות האדמה הגדולות בדרום קליפורניה. היא ניתחה סייסמוגרמות שנרשמו בשני הסייסמוגרפים הניידים וברשת הניטור הקבועה, האחרונה גם היא "צאצא" ישיר של ההתפתחויות שפּוּתחו על ידי צ'ארלס ריכטר ועמיתיו. המחברת ממשיכה לתאר את המשותף לה ולריכטר, לרבות התשוקה לכתיבת מאמרים פופולריים וספרי לימוד על רעידות אדמה, ובאקראי אמרה לעמית, שהיא מתקשה להבין כיצד עד כה, לא נכתבה כל ביוגרפיה עליו. בהדרגה היא מספרת, כיצד אט אט נכבשה על ידי הרעיון שהיא תכתוב את הביוגרפיה שלו, רעיון שכאשר חוותה את היקף המסמכים אודותיו ושלו בארכיון קאלטק, השתכנעה שאכן היא תהיה זו שתכתוב אותה.

### פרק ראשון: גודל הבעיה <small>(עמ' 1–8)</small>

[ממוזער|אזור השבירה של ניו מדריד  מועד לרעידות אדמה ונחשב כיום כאזור מועד לפורענות, למרות שאינו ממוקם בשולי [לוח טקטוני.]]
[ממוזער|6,057 רעידות אדמה דווחו ב[האזור הסייסמי של ניו מדריד|אזור הסייסמי של ניו מדריד מ-1974 עד 2011. תשומת הלב לזהות בין התפרושת המרחבית של מוקדי רעידות האדמה שם, לכֶּתֶּם האדום במפה דלעיל, שמציג את האזור הסייסמי של ניו מדריד.]] הָאף פותחת את הספר בתיאור רצף רעידות האדמה הגדולות ביותר שנרשמו עד כה בארצות הברית. מדובר ברצף
רעידות האדמה, שהתרחשו באזור ניו מדריד שבמדינת מיזורי, בשנים 1811 ו-1812, ואשר כולן היו במגניטודה משוערת של יותר מ-8. רעידות האדמה הללו התרחשו, באזור לא אופייני, בזה של מרכז היבשת, ולא לאורך הגבולות בין לוחות טקטוניים, כפי שקורה ברוב של מעל 96% מרעידות האדמה על פני כדור הארץ. מול האירועים הללו מציבה הָאף את רעידת האדמה המפורסמת ביותר בקרב האמריקאים, היא רעידת האדמה שהרסה את סן פרנסיסקו בשנת 1906, ומציגה בפני הקוראים מסקנה, שכל אחת מהרעידות של ניו מדריד הייתה גדולה יותר מהרעידה הזו, גם אם מספר הנפגעים בסן פרנסיסקו היה גדול בסדרי גודל. זה מביא אותה לדון ולהדגים, כיצד ניתן למדוד גודל של רעידת אדמה, ובאשר לגודל, היא מזכירה גם את רעידות האדמה הגדולות במיוחד שהתרחשו באמריקה בשנות ה-60 של המאה ה-20: זו של אלסקה, והגדולה ביותר שנמדדה אי פעם, זו שבצ'ילה במגניטודה 9.5, אך גם זו שבסומטרה באוקיינוס ההודי עם הגל הצונאמי החריג בגודלו. הספר הוא לא רק על רעידות האדמה והסולם המודד את גודלן, כי אם גם על האיש ריכטר כאדם פרטי, כמו גם על מערכת היחסים שלו עם העולם, כולל עמיתיו המקצועיים. אדם בודד, שהתחיל וסיים את חייו המקצועיים באותה מעבדה, במכון הטכנולוגי של קליפורניה – Caltech.

### פרק שני: השנים המכוננות <small>(עמ' 9–24)</small>
ילדותו של ריכטר באזור כפרי במדינת אוהיו אינה ממש ברורה בכל הקשור לקיומו של אביו (שמו אינו רשום בתעודת הלידה שלו), וכך גם לגבי דודנים אלה ואחרים. הוא גדל בילדותו בצִילָן של האם, שחינכה אותו בחינוך ביתי ולא בבית ספר, ואחותו למחצה (אם משותפת). חלק לפחות מקרוביו מצד אביו, היו שייכים לכת האימיש באוהיו. הוא היה ילד חלוש ונמוך למדי, לאחר שסבל ממתקפת כולרה כבר בגיל 15 חודשים. הסב, אבי אימו, היה דמות דומיננטית במשפחה, שבשנת 1909 העביר אותה ללוס אנג'לס. המשפחה הגרעינית מנתה את הסב, האם, האחות הבכורה וריכטר עצמו. הסב הזדקן, ולפי עדותו של ריכטר, אמו ואחותו "שלטו" בחייו הצעירים. בבית הספר הציבורי בלוס אנג'לס , קשה היה לריכטר להסתגל, ללא ניסיון קודם בלימודים מסודרים בבית ספר. הוא היה חלש במתמטיקה, אך התעניין מאוד באסטרונומיה, וערך תצפיות ששלח לאגודה של אסטרונומים חובבים. רעידות אדמה לא משכו את תשומת לבו, בין השאר גם מאחר ששני העשורים הראשונים של המאה ה-20 התאפיינו במיעוט רעידות אדמה בדרום קליפורניה. לאחר שאמו רשמה אותו ב-1912 לבית ספר שליד אוניברסיטת דרום קליפורניה, השתפרו ציוניו משמעותית, ובמיוחד בשפות זרות. התעניינותו המוגברת באסטרונומיה, הביאה אותו ללימודי פיזיקה, וב-1920 סיים תואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד, שם סיימה אחותו תואר ראשון באנגלית שנתיים לפניו, והייתה כנראה אחת הסיבות שריכטר בחר באוניברסיטה זו. הוא המשיך לתואר שני בסטנפורד, אך חזר הביתה לאחר שנה בעקבות בעיות פסיכוטיות. לאחר שנה התאושש, וקיבל מישרה אקדמית במכון הטכנולוגי החדש בפסדנה – קאלטק, במקביל להמשך לימודים לתואר שני במכון, שלא היו חפים מבעיות נפשיות שעליהם כתב גם ביומנו. חלק גדול מבעיותיו הנפשיות קשורות ביחסיו עם אמו, והעדר דמות גברית בסמוך לו. הדמות התומכת בחייו הצעירים היא אחותו, מרגרט רוז ריכטר, שבה יעסוק הפרק הבא.

### פרק שלישי: מרגרט רוז <small>(עמ' 25–35)</small>
מרגרט, אחות בכורה, דעתנית ומשכילה באופן חריג, חיה עם אמה באותו בית, וכשריכטר נישא ב-1928 לאשתו ליליאן, גם הוא בחר לחיות באותו בית. לפי דיווחו של ריכטר עצמו, הוא עשה בכך טעות, מכיוון שאשתו הייתה "קצת פרועה ולא יציבה באותה תקופה", אמו לא הבינה אותה, ואחותו החמירה את המצב "עם הצעות עוינות תמידיות". כמו אחיה היא סבלה מבעיות פסיכוטיות, בעיקר מפרנויה וגם מסכיזופרניה, וטופלה על ידי אותו פסיכיאטר (ד"ר מוריארטי) שטיפל באחיה. הָאף מקיימת דיון, על בסיס כתיבת השירים של מרגרט ומסמכים נוספים של אחיה, אודות מהות הבעיות הפסיכוטיות (שלהּ), ומקורן: אלצהיימר הנובעת מגנטיקה, או מתזונה לא מאוזנת. מרגרט נפטרה ב-6 באפריל 1979. היא כנראה סבלה מטרשת עורקים מוחית, לפחות בחמש השנים האחרונות לחייה.

### פרק רביעי: רותמים את הסוסים <small>(עמ' 36–50)</small>

[ממוזער|[רוברט מיליקן, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1923, והחונך של ריכטר בתחילת דרכו כחוקר, והאחראי לכך שריכטר בחר בקריירת סייסמולוג.]]
לאחר רקע קצר על קאלטק, מספרת הָאף שהגעתו למכון, בשנת 1917, של הפיזיקאי מאוניברסיטת שיקגו רוברט מיליקן (שבהמשך יזכה בפרס נובל), גרמה לריכטר להפסיק את עבודתו, ולהתחיל את לימודיו שם לתואר שני. ריכטר הושפע מאוד מפיזיקאי אחר שפקד את המכון, פאול אפשטיין , והוא זה שהדריך למעשה את ריכטר בעבודת הגמר שלו, הגם שהנושא לעבודה הוצע על ידי מיליקן – "עבודת המשך, על אטום מימן עם אלקטרונים מסתובבים" ("Further work on a hydrogen atom with spinning electrons").

בהמשך הפרק מתעכבת הָאף על יחסו של ריכטר לנשים, אהבה, אך בעיקר בהקשר לדיון באשר לקבלת נשים ללמוד ולחקור בקאלטק, כשהיא מסתמכת על קטעים מיומנו, מכתבים ומסמכים אחרים שכתב, כשחלקם שירים שנהג לכתוב. היומן שלו מסתיים ביום 8 יוני, 1928 בציון העובדה שהוא Ph.D .

שנה קודם לכן, ב-1927, זומן ריכטר לרוברט מיליקן, למעבדה הסייסמולוגית המתהווה שחיפשה לשכור עוזר מחקר במשרה חלקית עם רקע בפיזיקה. ריכטר נשאל אם הוא מעוניין? וכל השאר ... היסטוריה. חלק נכבד במערך ההתלבטויות שלו אם לקבל את ההצעה, היה השיקול שכך הוא יכול להישאר בקאלטק, ובסביבת הנוחות שלו מבחינת המגורים. למעשה זו הייתה הפעם הראשונה שריכטר החל להתעניין בסייסמולוגיה.

### פרק חמישי: חקר רעידות אדמה <small>(עמ' 51–61)</small>

[ממוזער|נזק ל[בית משפט|בית המשפט של מחוז אָלַאמֶדָה  עם שיבוץ תמונה (למעלה משמאל), המראה את המבנה לפני רעידת האדמה של שנת 1868 .]] אומנם סיפורו של ריכטר הוא סיפור חקר רעידות האדמה (מעתה ואילך, עקב ריבוי השימוש במונח זה, להלן: רע"א בלשון רבים ויחיד כאחד) בדרום קליפורניה, אך כשהוא נכנס לתחום זה, הסצנה של החקר הזה כבר נפתחה, והיא ראשית חקר רעידות האדמה בדרום קליפורניה, שבה יש להתחיל. הָאף חוזרת לרעידות אדמה היסטוריות בארצות הברית בכלל, ובניו מדריד, מיזורי (שאותן תיארה בפרק הראשון) בפרט. לעת סיום המאה ה-19, למבינים בדבר, היה ברור שלקליפורניה חלק נכבד בהתרחשותן ותפוצתן של רעידות האדמה ביבשת. תרמה לכך רעידת האדמה המשמעותית של הייוורד בשנת 1868  שסיפקה טלטלה חברתית, מכה בלב מרכז כלכלי מתפתח! מחד מדענים הזהירו מעמידות נמוכה של מבנים בפני רעידות אדמה, אך מאידך בעלי אינטרסים כלכליים, אחרי: 2 עשורים של הבהלה לזהב; הפיתוח המואץ; והגידול באוכלוסייה; נטו להמעיט ואף להסתיר מסקנות קשות. מכאן עוברת הָאף לתיאור הרעידה הגדולה של 18 באפריל 1906, שמכיוון שעיקר הנזק נגרם מדליקות, אותם גורמים שהמעיטו בחומרת הסיכון מרע"א בקליפורניה, המשיכו לטעון לכך, שהבעיה היא באש המתפשטת ולא בעמידות המבנים בפני מה שהיום אנו מכנים תאוצת הקרקע המקסימלית (PGA). הָאף מתארת את הגוף שהיה אחראי אז על ניטור רע"א (לשכת מזג האוויר), ואת המחקרים שנעשו על רעה"א של היווארד ועל זו של 1906. הארגון שהיום הוא ה-.U.S.G.S, לא היה מעוניין אז לנטר רע"א, אך סקר החוף והגיאודזיה (the Coast and Geodetic Survey – להלן ה-CGS ), ששורשיו בשנת 1807, כן היה מעוניין בכך. פעילותו הנמרצת של ה-CGS הביאה לכך שהקונגרס העביר את האחריות לניטור רע"א וחקירתן מלשכת מזג האוויר ל-CGS וכך היה עד שנת 1965. הארי או. ווד (שמוזכר במוטו של תחילת הפרק), הקים בשנת 1910 את המעבדה הסייסמולוגית הראשונה של המדינה שהחלה לפעול באוניברסיטת ברקלי, בהנחיית המחלקה לגאולוגיה של האוניברסיטה. מאוחר יותר, היה ווּד פעיל בהקמת המעבדה הסייסמולוגית בקאלטק, ועל כך נכתב בפירוט בספר על ההיסטוריה של המכון הטכנולוגי של קליפורניה, שנקרא "בית הספר של מיליקן". בולטת במיוחד תרומתו של ווּד בפיתוח סייסמומטר ווּד-אנדרסון החדשני, שנחשב אמין, קומפקטי, ואפילו נייד, אך גם לכך גורסת הָאף בסיום הפרק, שתרם לגיוסו של ריכטר, למדע הסייסמולוגיה.

### פרק שישי: עידן הקרסגי <small>(עמ' 62–81)</small>
[ממוזער|[סייסמוגרף ווד-אנדרסון עם מנוע AC סינכרוני המניע את התוף שלו במהירות קבועה של 1 מילימטר לשנייה.]]

קְרֶסְגִי הוא שם המעבדה הסיסמולוגית שנבנתה בקאלטק. במהלך השנים הראשונות של המעבדה, הסייסמומטר של ווּד-אנדרסון קבע במהירות את הסטנדרד לתיעוד של רעידות אדמה מקומיות. בשנת 1926 החלה המעבדה בפרויקט שיתופי, עם חטיבת הגאולוגיה של קאלטק, להתקנת הרשת הראשונה של תחנות ניטור רעידות אדמה ברחבי דרום קליפורניה. יעברו עוד שש שנים, עד שלהארי ווּד ולצוות שלו תהיה רשת של שישה מכשירים כדי להתחיל להשתמש ברשומות מהמכשירים האלה, כדי להפיק עלון (בולטין) רגיל. הישג נוסף למעבדה היה מַדֵי המתח (strainmeters) שהוגו בניוף פיתח. הָאף מתעכבת גם על תרומת אנשי הדת הישועים שטיפחו תחנות סייסמוגרפיות ברחבי העולם, ובראשם האב הישועי האמריקאי ג'יימס ב. מקלוואן .

הָאף מתארת את ההליכים המייגעים לקליטת ורישום האותות מהסייסמומטרים במעבדה, ובתהליך האיסוף המייגע של הרישומים מהתחנות ברחבי קליפורניה, אך זאת בצד חיי חברה תוססים של צוות המעבדה. עוד מתארת הָאף את הגלגולים השונים שעברה המעבדה מהמבנים הראשונים, למבנים חדשים יותר, והניסיונות להימנע מ"רעשים תרבותיים" שמפריעים לרישום האותות (סיגנלים) שמתקבלים במעבדה.

### פרק שביעי: בנו גוטנברג <small>(עמ' 82–101)</small>

[ממוזער|[בנו גוטנברג|בֶּנוֹ גוטנברג]]
הפרק מתחיל בתיאור סדנאות וסיורים מקצועיים של צוות המעבדה ואורחים, לאזורי המקטעים (סגמנטים) השונים של העתק סן אנדראס. זה המונח המקובל ובמיוחד אלה שמציגים ביטוי של קריעה על פני השטח מרעידת האדמה של שנת 1906. במעבדה הצטברו נתונים רבים שחיכו לאנליזות, ורוברט מיליקן וצוותו נטו למצוא את הפתרון לבעיה אצל בֶּנוֹ גוטנברג, ולא אחר. גוטנברג הגיע לסדנאות מגרמניה, והיה גם על הכוונת של אוניברסיטת הרווארד. הצעת מינוי רשמית נשלחה לגוטנברג בינואר 1930, והציעה לו פרופסורה מלאה בגיאופיזיקה ומטאורולוגיה בקאלטק. לאחר משא ומתן בעניין השכר, שהועלה ב-20% ביחס להצעה הראשונית, אישר גוטנברג בן ה-31, ואחד הסייסמולוגים המוערכים ביותר בעולם, את ההצעה ביוני 1930, ובספטמבר הגיע לפסדינה עם אשתו ו-2 ילדיו. מלבד העניין המקצועי בקליפורניה, עובדת יהדותו של גוטנברג, החלה להוות גורם שלילי בקידומו ושרידותו המדעית בגרמניה, וכן ההיפר אינפלציה הנוראית בגרמניה, שהשפיעה דרמטית על רמת החיים של המשפחה. כל אלה דחפו את גוטנברג לזרועות קאלטק.

### פרק שמיני: רעידת אדמה! <small>(עמ' 102–111)</small>

[ממוזער|מנזר [סנטה ברברה שניזוק ברעה"א של שנת 1925 .]]
המוטו של הפרק הזה, "מתכתב" יפה עם הטענה שמופיעה בפרק החמישי, שמספר גורמים אינטרסנטיים, טרחו להפיץ המְעָטַה ברמת הסיכון הנובעת מרעידות אדמה בקליפורניה.
[ממוזער|[מוקד רעידת אדמה|מוקד רעידת האדמה של שנת 1933 בלונג ביץ' על קו החוף של קליפורניה ועל מקטע העתק ניופורט-אינגלווד , עם סימון מוקדים של רע"א מאוחרות יותר. גם רעה"א של שנת 1884 (ראו בפרק 18) התרחשה על אותו מישור העתק.]]
רעידת האדמה הראשונה שריכטר חש כבוגר התרחשה בסנטה ברברה בשנת 1925 . בתים עם מסגרת עץ באזור הצליחו להתגבר על הרעידות בצורה טובה יחסית, אך רעידת האדמה גבתה מחיר כבד בהרבה, במבנים המסחריים באזור מרכז העיר. הרעד הורגש (באופן חלש) עד ווֹטסוֹנְוִויל  מצפון (כ-390 ק"מ מסנטה ברברה) וסן ברנרדינו ממזרח (כ-240 ק"מ מסנטה ברברה). בעוד שמנהיגים עסקיים השתדלו לצייר את אסון 1906 בסן פרנסיסקו כאירוע של שרפה ולא רעידת אדמה, לא ניתן היה לעשות את אותו הדבר ב-1925. רעידת האדמה בסנטה ברברה לא יצרה שריפה: את 8 מיליון דולר הנזק לרכוש ו-13 ההרוגים ניתן היה לייחס רק לתנודות ההרסניות של רעידת האדמה עצמה, וכשל המבנים לעמוד בה. חברות הביטוח מצאו את עצמן מתמודדות עם חובות כבדים. חברות רבות העלו מיד את התעריפים על פוליסות עתידיות; אחרים הפסיקו להציע ביטוח רעידות אדמה לחלוטין. רעידת האדמה גם חשפה סכנה פחות ברורה: הפוטנציאל של מבנים צמודים, אך נפרדים, לגרום נזק זה לזה, כאשר כל אחד מהם הגיב באופן עצמאי לתאוצת הקרקע המקסימלית ברעידת האדמה. רעידת האדמה בסנטה ברברה הייתה פרק מוקדם חשוב בפיתוח תקני הבנייה בקליפורניה – עניין מרכזי בקריירה ובחייו המאוחרים של ריכטר.

רעידת האדמה של 1925 אולי מצאה את דרכה למודעות של ריכטר לאחר מעשה, אבל רק עד שהתרחשה רעידת האדמה בלונג ביץ' ב-10 מרץ 1933 בשעה 17:54. ריכטר ובניוף היו בזמן רעה"א במעבדה הסייסמולוגית, על כל המשתמע מכך שהמעבדה לא רחוקה מאוד מהמוקד. ילדי דרום קליפורניה ניצלו במידה רבה ברעידה הזו, שהכתה שעות ספורות בלבד לאחר סיום הלימודים, ובתי ספר רבים קרסו, אך 120 בני אדם נהרגו בכל זאת ברעידת האדמה, כולל 5 ילדים שנהרגו בבנייני אולמות ספורט בית סִפְרִיִים. הרעידה גרמה נזק לרכוש המוערך ב-50 מיליון דולר – בדולרים של תקופת השפל הגדול. ההרס הגדול במיוחד במבני בתי הספר, הותיר רושם בל יימחה. יש שהעלו את שאלת תקני הבנייה: מספר מבני בית ספר חדשים ויקרים יחסית, ספגו ככל הנראה נזקים חמורים יותר ממבנים מודרניים אחרים. ב-10 באפריל 1933, חודש אחד בלבד לאחר רעידת האדמה, התקבל "חוק פילד". על פי חוק זה, מדינת קליפורניה הייתה מוסמכת לבדוק ולאשר את כל תוכניות בתי הספר הציבוריים לפני הבנייה, עם פיקוח קפדני מאוד לאחר מכן במהלך הבנייה. חוק פילד  נותר כיום אחד מהוראות הבנייה המחמירות ביותר של רעידות אדמה בכל מקום בעולם. רעידת לונג ביץ של 1933 חיזקה את התודעה, שדרום קליפורניה היא אזור מועד ומסוכן לרעידות אדמה הרסניות, וחיזקה את נחישותו של ריכטר להילחם בצורך לחזק מבנים שמועדים לפורענות.

### פרק תשיעי: סולם ריכטר <small>(עמ' 112–131)</small>

מלבד שלל תרומותיו המדעיות, שיעור קומתו של ריכטר בזירה הציבורית נובעת בבירור ולחלוטין מהסקאלה שלו: סקאלת סולם ריכטר - מונח ביתי יום-יומי, הגם שרבים עדיין לא מבינים את עצם טבעו של הסולם, למרות שלמעשה הוא הורחב – אחרים יגידו שהוּדח – לפני שנים בתוך קהילת הסייסמולוגים.

הביוגרפיות טוענות שהסקאלה הומצאה בשנת 1935. למעשה ריכטר השתמש בסולם שלו לקבוע את גודל רעידות האדמה בדרום קליפורניה כבר ב-1932. רעידת האדמה בלונג ביץ' ב-1933 הייתה בין האירועים הגדולים המוקדמים ביותר שהוא חישב. הסולם, יתר על כן, לא "הומצא" ב-1935; אלא המאמר המתאר אותו פורסם באותה שנה: "סולם מגניטודה אינסטרומנטלית של רעידת אדמה", שתפס את 32 העמודים הראשונים של ינואר 1935, בגיליון הבולטין של החברה הסיסמולוגית האמריקאית . עצם המילה "המצאה" מעבירה רושם של מכשיר מכני שהומצא לכאורה, שכפי שנראה בהמשך, הוא לא!

בקריאת הסיפור של סולם ריכטר, מַחְשֵבִים, כפי שאנו מכירים אותם היום, היו רחוקים עשרות שנים מהמצאות תחילת שנות ה-30. חישובים אריתמטיים בסיסיים היו מייגעים מאוד; ייצור גרף פשוט דרש מאמצים עמלניים ביד. ריכטר הסתמך על ניתוח סייסמוגרמות של רעידות אדמה בדרום קליפורניה, כדי לפתח את הסולם שלו. היום הניתוח המקביל יכול להיעשות על ידי סטודנט מוסמך מוכשר. בשנות ה-30 זה דרש, בנוסף להשראה, גם יזע ("ודמעות") ומאמץ ממוקד. זה דרש, למעשה, את סוג האנרגיה והעקשנות הבלתי פוסקים שהיו לריכטר, שסיפקו פורקן יעיל לתכונות האלה – תכונות שבאופן נטול רסן, נהגו בבירור להמיט הרס על הנפש הפגיעה שלו.

הָאף סוקרת קודם את ראשית הכימות של רעה"א באמצעות התפתחות סולמות העוצמה הסייסמית (Seismic Intensity), ורק אז עוברת לסולם ריכטר. עבודתו על מיקומים של רע"א, הובילה אותו להציע כי ניתן להשוות ביניהן באמצעות משרעות השיא, של רעידות שנרשמו על ידי אותם סייסמומטרים. העניין היה להקליט את כל רעידות האדמה על סוג סטנדרטי של סייסמומטר, ולמדוד אותן בצורה מסוימת, שישקפו את הגדלים היחסיים שלהם בצורה הגיונית. עוד נקודה ראויה לדגש: הגדלים אינם מְטוּוָחִים בסולם של 1 עד 10 או עד 12 כמו סולמות העוצמות הסייסמיות למיניהם. במקום זאת, הם ערכים מחושבים, המבוססים על המשרעת הגדולה ביותר של התְּנוּדוֹת שנרשמו על הסייסמוגרף של ווד-אנדרסון. גודל התנודות בכל סייסמוגרמה, היה תלוי גם עד כמה רחוקה רעידת אדמה מהסייסמומטר שתיעד אותה. לפיכך, כל תוכנית סיווג, חייבה הכללת תיקון למרחק.

אבן הנגף הבאה כללה טווח גדול מאוד של גודלי רעידות אדמה. ערכת סיווג שימושית לגודלי רעידות אדמה, מחייבת להשתמש בטווח ערכים שניתן לניהול, אך הטווח שבין האמפליטודות הגדולות ביותר לקטנות ביותר הנרשמות על הסייסמוגרף, נראה גדול בצורה בלתי ניתנת לשליטה. בנו גוטנברג הציע לריכטר לתכנן את טווח האמפליטודות על סקאלה לוגריתמית, כך שניתן יהיה לשלוט בגדלים הללו. כך רע"א במגניטודה 5 גדולה פי 30 מרע"א במגניטודה 4, ורע"א במגניטודה 6 גדולה מזו שבמגניטודה 4 פי 900. כלומר; הבסיס לגבי השוואת כמות האנרגיה הוא של 30, אבל הבסיס לגבי השוואת המשרעות בכל רע"א, הוא בסיס רגיל של 10.

תוך שימוש טוב בהצעתו של גוטנברג, ריכטר המשיך בעבודתו. הלוגריתם אכן "ממוטט" את טווח המספרים הבלתי ניתן לניהול שלו, כך שניתן לניהול, ואִפְשֵר לריכטר "הסתערות" נוספת על הבעיה: צמצום טווח המספרים היה שלב מרכזי בפיתוח הסקאלה, אך נדרשו שלבים נוספים אחרים. בפרט, צריך היה להסתכל על רעידות אדמה בודדות שתועדו ממרחקים גדולים, כדי להבין את תיקון המרחק. היום אפשר לפנות לספרות הסייסמולוגית ולמצוא ספרות רבה מאוד, כולל הדוקטורט של הָאף (המחברת), תזה המתייחסת לנושא של תיקוני ניחות, שמתארים כיצד רעידות נוחתות, או מוחלשות, עם המרחק. המאמצים של ריכטר בשנות ה-30 היו כמעט ללא תקדים.
[ממוזער|הסבר מאויר איך נקבע [סולם ריכטר.]]
ריכטר בחן "ערמות" של סייסמוגרמות מרעידות אדמה בגדלים שונים. הוא הכין גרפים של משרעותיהם כפונקציה של מרחק והבין, שבעוד שעקומות מרעידות בודדות היו גבוהות יותר או נמוכות יותר בהתאם לגודל רעידת האדמה, הצורות שלהם היו זהות. על ידי הזזה של המשרעות זו על גבי זו, הוא קיבל עקומה "חלקה" אחת, שתיארה איך התנודות פוחתות ככל שמתרחקים ממוקד רעה"א. זה אומר שכדור הארץ הוא מערכת ליניארית: הקצב שבו הרעידה פוחתת אינו תלוי ברמת הרעד הראשונית. אם במרחק נתון רעידת אדמה אחת חמורה פי שניים מחברתהּ, היא תישאר פעמיים חמורה יותר בכל המרחקים (רק בשנים האחרונות סייסמולוגים למדו, שהלינאריות הזו לא תופסת את רמות הרעד הכי חזקות, אבל זה החומר שממנו עשויים המאמרים הסייסמולוגים לעת ההיא). [ממוזער|הדגמה כיצד משתמשים ב[סולם ריכטר.]] הסופרפוזיציה של ריכטר של המשרעות המוסטות, סיפקה אפוא את מה שהוא היה זקוק לו: דרך פשוטה לתקן מדידות משרעת עבור המרחק ממוקד רעידת האדמה לסייסמומטר (ריכטר הגדיר את הסולם כך שכל המשרעות תוקנו למרחק ייחוס של מאה קילומטרים).

לסקאלה של ריכטר אין גבול תחתון ולא גבול עליון. דרגת האפס בסקאלה היא מגניטודת רעה"א הסטנדרטית/הקטנה ביותר האפשרית לרישום לעת ההיא, שנקלטת במרחק של 100 קילומטר מהמוקד. כל רעידות האדמה מתייחסות לרעידה הסטנדרטית הזו, בדיוק כמו שהטמפרטורות בסולם צלזיוס מתייחסות לנקודת האפס, שהיא טמפרטורת קפיאת המים, ובסולם ריכטר היא המגניטודה של אותה רע"א סטנדרטית. 1 בסקאלה של ריכטר אנרגטית פי 30 מאפס, 2 פי 900 וכך הלאה. ריכטר בחר את "רעידת האפס" כמספיק קטנה, כך שרוב מכריע של הרעידות שיְרַשמו יקבלו ערכים חיוביים. עם זאת, ניתן להניח שריכטר חשב על העתיד שיביא עימו סייסמומטרים רגישים יותר, ואשר יהיו מסוגלים לרשום רעידות אדמה קטנות יותר מרעידת האפס, והם יקבלו ערכים שליליים בסולם שלו. האמפליטודה של 1 אכן תהיה גדולה פי 10 מהאמפליטודה של הרעידה הסטנדרטית, ו-2 פי 100 וכך הלאה. לגבי הגבול העליון, תאורטית הוא לא קיים, כי תמיד ניתן יהיה לקלוט רע"א גדולה יותר מהגדולה ביותר שנרשמה עד כה. אך קרום כדור הארץ אינו יכול לאֵצוֹר בתוכו אנרגיה, בכמות שתספיק לחולל רע"א בגודל 10 בסולם ריכטר. האנרגיה תשתחרר הרבה לפני כן ברע"א קטסטרופלית בגודלה, או בכמה רעידות קטנות יותר.
הָאף דנה בסוגיה, האם שֵם הסולם עושה עוול לבנו גוטנברג, כאילו הסקאלה היא מעשה ידיו של ריכטר לבדו, ומה עשה ריכטר, או לא עשה, כדי לתת מִזְכֶּה נאות לגוטנברג, כשותף להמצאה. הָאף מביאה צילום מכתב של גאולוג מברקלי בשם Perry Byerly שכותב בשנת 1966 במכתב רשמי, שהוא בזמן אמיתי, באמצע שנות השלושים, הודיע למועצת העיתונות בסן פרנסיסקו, ש"סולם ריכטר הוא של ריכטר, וכך יש להתייחס אליו", והביא עוד עדות מהישיבה האחרונה של שנת 1966 של החברה הגאולוגית של ארצות הברית שדיברו שם על "... רעידת אדמה של 5 ריכטר ..." - מכתב "המזכה" את ריכטר מ"אשמת" הדרת גוטנברג משם הסולם. היא ממשיכה לדון בקשר שבין הסולם לסוג הסייסמומטרים המודדים, ולכך שסולם המגניטודה על פי המומנט, שעושים בו שימוש הסייסמולוגים המודרניים, לא "תפס" בקרב הציבור, שהמשיך להתייחס לסולם ריכטר, וכך גם כלי התקשורת, שתרמו להמשך התייחסות הציבור לסולם ריכטר.
ממוזער|עקומות המתארות השוואה (כיול), בין ערכים שונים של סולמות מגניטודה. הגרף מראה שסביב 6.3 - 6.5 רוב הסולמות מציגים ערך דומה של גודל רע"א.
גלי רעידת אדמה אופייניים שאנשים מרגישים הם בעלי זמן מחזור של בדרך כלל עשירית שנייה עד עשר שניות. כאשר כוכב הלכת רוטט כמכלול, במה שסייסמולוגים מכנים Normal Modes או אופני תנודה עצמיים, זמן המחזור יכול להיות באורך שעה. הגלים המוזרים האלה, כמעט מתריסים את הדמיון האנושי: רעידות אדמה גדולות מאוד, יכולות להיות בעלות משרעת מאוד גדולה, אך עדיין בלתי מורגשות לבני אדם, כי הגל חולף כל כך לאט. בעקבות רעידת האדמה ההרסנית בגודל 9 של סומטרה ב-26 בדצמבר 2004, הסיסמולוגית ת'ורן ליי  חישבה שסרי לנקה נעה למעלה ולמטה (אנכית) בעוצמה של תשעה סנטימטרים, כתוצאה מאורכי הגל הארוכים של הרעידה. הקצב התזזיתי של הגלים האלה, נע משיא לשפל, וחזרה לשיא בטווח של שעה, והיו עדינים מכדי להרגיש אותם. ובכל זאת, תשעה סנטימטרים הם מרחק מרשים למדינת אי לנוע מעלה ומטה.

סוגיית גודל רעה"א יצרה בלבול, מכיוון שגופים שונים השתמשו בסולמות שונים, ואליהם נוסף סולם "חדש", שבנו גוטנברג הגיע אליו "בדרך" לייסוד סולם המגניטודה על פי המומנט, והוא הגודל על פי המשרעת המקסימלית של גלי השטח (סוגים של גלים סייסמיים), סקאלה שמוּטֵית לצד הגבוה ברעידות אדמה שאינן עמוקות במיוחד. כך גם סולם ריכטר בעייתי לשימוש לרעידות אדמה מעל 6.5, שכשעיתונאים התעקשו לקבל ערך בסולם ריכטר לרע"הא בנורת'רידג' שבלוס אנג'לס ב-1994 שהייתה בגודל ממונט סייסמי של 6.7, סולם ריכטר הצביע על 5.7. זה הביא לכך שסייסמולוגים מאזכרים מספר בלבד כגודל, מבלי להתייחס לפי איזה סולם הוא נמדד. גם הניסיון להעריך מגניטודות לרע"א היסטוריות, מהעידן הפרה-מכשירני, הוסיפו לבלבול (למשל אודות רעידות האדמה בניו מדריד בשנים 1811–1812, כשכל מחקר התייחס לגודל שונה).

הָאף מסיימת את הפרק בתחושה שבסופו של דבר, "המידה האלמותית" של צ'ארלס ריכטר עלולה לדעוך, מכיוון ש"סולם ריכטר" והסולמות האחרים מתרחקים יותר ויותר מהמכנה המשותף שלהם, וגודלי רעידת אדמה מדווחים פשוט כ"מגניטודות". ברם לדעתה, בהמצאת סולם ריכטר והשימוש בו, הוא אכן תרם תרומה בעלת ערך אלמותי.

### פרק עשירי: צ'ארלי <small>(עמ' 132–152)</small>

מי היה צ'ארלי ריכטר? הָאף מתארת אותו פיזית ונפשית. מרואיין מוצלח, שלהבדיל מבֶּנוֹ גוטנברג למשל, מסוגל להעביר לקהל עממי נושאי מדע מורכבים. התעניינותו באסטרונומיה הייתה בולטת. המונח מגניטודה למעשה שאוּל מהאסטרונומיה, מונח, שהערך שלו מצביע על מידת בהירותו של כוכב. ריכטר, היה צופה אדוק בפרקי הסדרה מסע בין כוכבים, ובעל זיכרון פנומנלי לפרטים. בסוף שנות השבעים לחייו, הוא ניהל יומן יום יומי של פרקי הסדרה, שכולל מאות ערכים הקשורים בה, במדע הבדיוני ובאסטרונומיה. בנוסף לאסטרונומיה, שיחק שחמט, הקשיב למוזיקה קלאסית, ועם אשתו ליליאן הרבה לבקר בתיאטרון.
אם לשפוט מהעיתונים שבארכיון בקאלטק, הוא כתב שני רומנים, מסה פילוסופית אחת, ו"הָרִים" של שִׁירָה. הוא כתב וכתב מחדש, סיים שירים ונאבק לאסוף יחד כתבי יד עלילתיים שלו, או עיוניים. התלהב כילד כאשר התרחשו רעידות אדמה רבות, כמו בקיץ 1952, ואדם שהתקשר כבר בפעם השלישית לריכטר לאחר סדרה של רע"א ושאל אותו אם הוא אופטימי, ריכטר ענה "בהחלט כן, יהיו עוד הרבה רעידות עוקבות". הוא היה טייל מובהק, ותיעד לפרטי פרטים כל טיול ומסע שלו.

"ספר הלימוד שכתב 'סייסמולוגיה אלמנטרית' נשאר על מדף הספרים של סייסמולוגים רבים, משם הוא עשוי למצוא את עצמו לפעמים נשלף, ומשמש כאסמכתא. הערך המתמשך של הספר, הגם שהוא קַָדַם לתאוריית טקטוניקת הלוחות, וכן לפיתוחים סייסמולוגיים רבים ומשמעותיים של סוף המאה העשרים, עדיין מהווה אנציקלופדיה שלא תסולא בפז של רעידות אדמה, כזו שנותרת שימושית כמעט חצי מאה מאוחר יוֹתר. כל כך הרבה מעבודתו המוקדמת של ריכטר, ושל עמיתיו, הוחלפו כבר על ידי מחקרים עדכניים יותר, עם נתונים ממוחשבים רבים, והתוצאות הבסיסיות שבספר, החזיקו מעמד בצורה יוצאת דופן. עמידות זו מעידה על זהירות יוצאת דופן שננקטה במחקרים המוקדמים הללו." כך הָאף! הוא קיבל מכתבים רבים ממתעניינים, ואף ממעריצות וממעריצים רבים, והוא השיב לכמות "מסחררת" של מכתבים, בין השאר גם בעזרת תלמידיו.

ריכטר לא היסס להודות בטעויות כאשר העירו לו על כך, אפילו סטודנטים, ולקראת סיום הפרק חוזרת הָאף שוב לסוגיית העוול לכאורה שנעשה לגוטנברג בכך שסולם ריכטר לא נקרא "סולם גוטנברג–ריכטר". איש צוות מעבדת הסייסמולוגיה שפגש לראשונה את ריכטר בשנות ה-70, העיר באומרו, "בניגוד לרוב האנשים, אהבתי אותו". לעמיתיו של ריכטר אולי היו דעות שונות על האיש, אבל הם נטו להסכים על דבר אחד: כולם ראו אדם שעבורו סייסמולוגיה הייתה תשוקה בוערת בחייו. "הוא היה מסור לחלוטין למדע שלו", כתב עמיתו הצעיר קלרנס אלן, "כמעט בלי כל דבר אחר". עמית אחר נזכר גם בשעות הארוכות של ריכטר במעבדה: הרבה בקרים מוקדמים ומאוחר בערבים, בסופי שבוע וגם במהלך השבוע. זה היה ידוע שהוא חלק מהידע ב-Caltech. מעבר לכך, ריכטר התקין סייסמומטר בסלון ביתו. עמיתיו ראו את כל הדברים האלה, אבל הם לא ראו כמעט שום דבר מחייו הפרטיים. מעטים אפילו ידעו שיש לו בן חורג; אפילו פחות ידעו שהייתה לו אחות. אותם עמיתים שהכירו את ריכטר הכי טוב, התחילו לראות ולהעריך את החום שמתחת לחיצוניות המוזרה ולפעמים הדוקרנית שלו, ההומור מתחת לרגישויות, החמלה מתחת לשכחה. אלה שהכירו היטב את צ'ארלס פרנסס ריכטר הכירו אותו בתור צ'ארלי – לא צ'ארלס ובוודאי לא ד"ר ריכטר. אלה במעבדה הסייסמולוגית שהיו הכי קרובים אליו, פיתחו תחושת חיבה בסיסית ומתמשכת, כבוד לעמית החבר החידתי שלהם - אבל לאהוב אותו לא היה בהכרח להבין אותו.

### פרק אחד עשר: ליליאן <small>(עמ' 153–180)</small>
ליליאן, האישה השלישית (אחרי אימו אנה ואחותו רוז), שסביב שלוש הנשים הללו, נסבו חייו הבלתי מוכרים של ריכטר. הָאף טוענת ששלוש הנשים האלה יצרו את "הקונסטלציה" הקבועה של היקום של ריכטר לאורך כל חייו. לליליאן, בוגרת תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת קליפורניה ברקלי משנת 1921, הייתה אחות בשם אתל שהקימה משפחה. אימן של ליליאן ואתל הצעירה ממנה, נפטרה כשהשתיים היו צעירות. האב נישא בשנית לאישה נוצריה אדוקה, שהפעילה משטר שמרני מאוד על הבנות, שהיום היה נחשב לגובל בהתעמרות. ייתכן שנישואיה של ליליאן לריכטר ששחררו אותה מכבליה הנוקשים של האם החורגת, הם ההסבר וההבנה לדרכיה הפרועות של ליליאן, שהיוו מקור לסכסוכים עם אמו ואחותו של ריכטר (ראו הרישא של הפרק השלישי לעיל). לליליאן היה בן מנישואיה הראשונים ושמו רג'ינלד פלויר סונדרס הבן. ריכטר תיאר את יחסיהם ההדדיים כקרובים, והיו נפגשים לעיתים קרובות לטיולים רגליים ולמשחקי שחמט. כפי שהוזכר כבר, רבים מעמיתיו הקרובים של ריכטר לא היו מודעים כלל לקיומו של בן חורג. הבן שלח יד בנפשו, עובדה שהיוותה מהלומה קשה לליליאן, אך גם לריכטר.

הָאף מרחיבה מעט על 2 הבתים שרכשו וגרו בהם, כשליליאן היא המובילה בבחירת הארכיטקט והעיצוב. בבית השני שהיה באלטאדנה , כ-22 ק"מ מדאונטאון לוס אנג'לס, ששם הותקן הסייסמוגרף הביתי שלו, ומְגֵרות בבית היו עמוסות בסייסמוגרמות. ריכטר אהב את הבית באלטאדנה, כי היה קרוב להרים, ומתאים לטיולי הבוקר שלו רחוק מההמון הסואן, ולא פחות חשוב, קרוב להעתק סיירה מָאדְרֶה .

ליליאן הרחיבה את אופקיה בדרכים שהוא כנראה מעולם לא היה מדמיין לעצמו כאדם צעיר יותר. בשנת 1935 הפכו בני הזוג לחברי אחוות אליסיה, ארגון נודיסטי שמרכזו בקניון לה טונה 9804. נודיזם מאורגן יובא לארצות הברית מגרמניה פחות מעשור קודם לכן. אחוות אליסיה המקורית, הממוקמת בגבעות ליד אגם אלסינור , הייתה רק מחנה הנודיסטים המאורגן השלישי בארצות הברית. "והנה הגענו לאחד מבין הטיפים האישיים הבודדים המוכרים בדרך כלל בחוגי הסיסמולוגיה: 'הוא היה נודיסט, אתה יודע?' החיוך לא נוטה להצטמצם כשנזכרים בתצלומים של ריכטר, שגדל מצעיר מסורבל ורזה למגושם ופחות רזה בגיל העמידה. עם זאת, נודיסטים יגידו שנודיזם אינו על מין או אקסהיביציוניזם, אלא על קבלה של עצמך וקִרבה לטבע. כך או כך, בתוך המסדרונות הקבועים של אמצע המאה העשרים של קאלטק, רבים התייחסו לסייסמולוג נודיסט עם אי נחת אם לא סלידה". כך הָאף. "פרשיית" הנודיזם של הזוג הסתבכה כאשר מארגנת הקבוצה, בת זוגו של המארגן הראשון שנהרג בתאונה, הועמדה לדין על פעילותה, וריכטר היה פעיל, לפחות בכתיבה, במחאה שהפגינו הוא וחבריו, שלדעתם המדינה פגעה בזכויות האזרח שלהם. הפרשייה הופקה לסרט שנקרא "ללא בושה" (The Unshamed). הָאף מרחיבה למדי בנושא, לרבות בכך שהזוג ריכטר יישם נודיזם גם בביתם, למרות שהיו בו חלונות גדולים ושקופים, ואפילו מתוארת כניסה של ליליאן למטבח המלא בבני משפחה כשהיא ערומה לחלוטין, ונסוגה משם ללבוש משהו לאחר הערות בני המשפחה. גם בטיולים המשותפים של הזוג בשטח הפתוח מחוץ לביתם, יישמו נודיזם, כפי שנכתב במאמר קצר במגאזין "Nude and Natural" ש-1,000 מטרים של פילם מתעדים את הטיולים בעירום של הזוג בחיק הטבע. אלה הושמדו בדליקה בעקבות רעה"א של נורת'רידג' בשנת 1994.

ליליאן ברנד ריכטר הייתה למעשה לא רק סופרת אלא גם מורה כותבת לשיעורי חינוך מבוגרים במספר בתי ספר תיכוניים מקומיים ומכללות, והָאף מביאה כמה עדויות חיוביות מאוד על ההוראה שלה מפי סטודנטים ואחרים. הָאף גם מנתחת מספר שירים שכתבה ליליאן, ואשר לדעתה משקפים עליות ומורדות בחייה, בעיקר הזוגיים. אהבה לטייל בחו"ל, וככל הידוע הייתה האישה הראשונה שטיילה לבדה בטימבוקטו שבמאלי. הזוג התכתב במהלך המסע הזה מדי יום. לפי עדות כמה מבני משפחתה, ליליאן הייתה אישה שהקדימה את זמנה בעצמאותה, תחומי התעניינותה והתנהגותה. היא לקחה על עצמה את תפקיד מנהלת התרבות של המשפחה, ולקחה את קרוביה לעיתים קרובות לקניות, ויצאה לרקוד במשך שנים עם בן זוג גבר, מבלי שניתן היה להבחין בשמץ של קנאה מצדו של ריכטר, שקשה היה לראות אותו במסורבלותו, רוקד על רחבת ריקודים. היא הייתה עצמאית בשאיפותיה, ולא ביטלה אותן מול שאיפותיו והקריירה של בעלה, כפי שהיה מקובל בעת ההיא בקרב נשות אנשי אקדמיה. הָאף, מהצד השני, מנתחת בהקשר זה שיר של ריכטר עצמו משנות ה-60, שמראה לכאורה שהוא היה קשור מאוד לאישה אחרת.

גם ריכטר יצא לטיולים לבדו, שהיו למעשה סיורי שדה למחנה סקויה, אך היו הרבה פחות נועזים מטיוליה של ליליאן לבד או עם חברה מחוץ למדינה, לברמודה למשל. ואז עולה נושא כאוב של חשש ממחלת מעיים חריפה, שהיא למעשה סרטן המעי הגס אצל ליליאן, דבר שהשפיע בכיוון של התמעטות הטיולים המשותפים בשטח. ייתכן שביטויים מוקדמים של המחלה הזו מנעו מליליאן לגדל את בנה מנישואיה הראשונים, וגם להביא ילד בנישואיה השניים לריכטר, למרות ששניהם אהבו ילדים.

ובכל זאת, מכתב של ריכטר מ-1949 לדוקטור מוריארטי, חושף מתחים משמעותיים בין ריכטר לאשתו. מכתב זה מוביל לפרק נוסף של חייו של ריכטר: אחד הפרקים היותר מסובכים של סיפור החיים המסובך שלו; אחד גם בנפרד וגם רלוונטי לסיפור של מערכת היחסים האניגמטית שלו עם ליליאן. ולכן הפרק הבא יעביר את הקוראים מסיפור אהבת חייו של צ'ארלס ריכטר, לסיפור המורכב יותר שהוא סיפור אהבות חייו.

### פרק שנים עשר: נשות ריכטר <small>(עמ' 181–191)</small>

העמוד האחרון של מכתבו של ריכטר משנת 1949 לד"ר מוריארטי, מודפס על מכונת כתיבה אחרת מקודמיו, וככל הנראה התווסף רק לאחר "דחיפה" מפורשת, התמודדות עם עניינים הקשורים למין: "חלק מההתנהגות המינית שלי", כתב, "נשלטת על ידי פחד – הפחד להתמודד עם מצב שעלול לעלות על הדעת להתקיים, אבל אני לא יכול להאמין שהוא נכון במידה חשובה כלשהי. יכול להיות שהתחתנתי עם ליליאן לא משום שהייתה חשובה לי, אלא בגלל שהייתי צריך אישה והיא רצתה אותי; שמעולם לא אהבתי אותה באמת; שבסופו של דבר, עשר שנים לאחר מכן, התאהבתי באמת ובתמים במרגרט, שלא אכפת לה ברצינות ממני ... סוֹף פָּסוּק. הפעל סרט אחורה".

מרגרט! "רק אדם בודד בשם זה מופיע בעבר במכתב, ואת מרגרט ההיא כבר פגשנו. זה נראה מאוד מסוכסך עם כל שאר הביטויים שלו לרגשות נאותות של אחים: דאגה, חובה, מטרד מדי פעם – להניח שהוא חש מידה חזקה של רומנטיקה, אהבה רומנטית כלפי אחותו שלו? מרגרט אחרת אכן מופיעה במסמכים של ריכטר: מרגרט מרפי, חברה בקבוצת גלסי (הנודיסטית). אוּלָם מוקדם יותר במכתב לרופא שלו הוא מתייחס למרגרט, מציין אותה במפורש כאחותו, מה שנראה שמשאיר מעט מקום לספק למי החלק המאוחר יותר של המכתב מתייחס. אפשר היה לחשוב שאם מרגרט השנייה הייתה שונה מהראשונה, ריכטר היה מקפיד לציין זאת", כך הָאף.

אז אנו עומדים בפני השאלה: האם הוא יכול היה להתאהב באחותו שלו? ידוע שהתופעה קיימת. "החוויות המשותפות של ילדות ואסוציאציות הדדיות... עלולות ליצור קשר חזק וסימפתי, אהבה, ערבוב משותף של רגשות ארוטיים בין אחים, אשר אנחנו חייבים להכיר כסוג של גילוי עריות". אין ספק שהילדות המשותפת של צ'ארלס ומרגרט הייתה סרוגה באופן חזק, הרבה יותר מאשר רוב היחסים בין אח צעיר ואחות בוגרת יותר. הוא כינה אותה ביומנו משנת 1927 כ"סוג האישה שלי". הוא לא הזכיר ולוּ ברמז לעמיתיו הקרובים, את יחסו הקרוב במיוחד לאחותו. לאחר מותה של מרגרט ב-1979, ריכטר נעזר בעמית כדי לפנות את החפצים שלה מחוץ לדירתה, ולַבָּחוּר לא היה ידוע כלל לפני כן, על קיומה. כך גם לגבי ברוס וולפורט, אחיינה של ליליאן, שהירבה לבלות בביתם של הריכטרים. הוא נזכר שפגש את מרגרט פעם או פַּעֲמַיִם בלבד. "הנושא לא עלה", אמר. זכור גם שריכטר הלך בעצם בעקבות מרגרט לסטנפורד.

מכתבו של ריכטר משנת 1949 מצביע על כך שהוא התאהב במרגרט עשר שנים לאחר נישואיו לליליאן, בסביבות 1937, זמן לא רב לאחר שמרגרט חזרה הביתה מארקנסו. הוא המשיך וכתב, "יש מקרים שבהם הלוואי שיכולתי להיות מאוהב בליליאן במקום במרגרט."

אבל איזו מרגרט? והאם התחושות היו הדדיות? אפשר לחפש בשירים של מרגרט ריכטר רמזים אפשריים. אחד משנת 1937 מציע שהייתה מאוהבת במישהו, והָאף מצטטת ממנו. השיר הוקלד על כרטיס לבן קטן ללא תאריך או מידע אחר. אם לשפוט מהניירות שריכטר החזיק אצלו, השיר נכתב ככל הנראה סביב אותו זמן, וכשהופכים את העמוד הראשון, מוצאים כתובת בכתב יד: "צ'ארלס, ממרגרט". אפשר אולי להתווכח על משמעות השיר, אבל הטון שלו לא משכנע לחלוטין את הקורא שמדובר באחות. בסיפורו המורכב והאניגמטי של חייו, שום דבר אינו כה חידתי כמו עומק הקשר בינו לבין אחותו. מצד אחד בלתי מתקבל על הדעת, מצד שני, אולי לא. ואם מעיזים לחשוב שזה מתקבל על הדעת, מגיעים לפרשנות אפשרית נוספת שאליה התייחס ריכטר כשכתב על "האהבה המרה ההיא". המסמכים של ריכטר אינם כוללים שום התכתבות אישית עם מרגרט, אבל דבר אחד ברור: היא מעולם לא התחתנה. הָאף מוסיפה עוד פרטים שמעלים תהיות, וגם מכתבים לנשים אחרות בעלות נופך רומנטי, או לפחות בעלוֹת תכנים דו משמעיים, בחלקם תוך ציון שמן של הנשים. לא ברור אם כולן או חלקם שמות אמתיים, ובכמה נשים מדובר.

### פרק שלושה עשר: סתיו <small>(עמ' 192–211)</small>

הרמזים שיש לנו על ענייני הלב של ריכטר כאדם צעיר יותר, הם בעיקר מהתכתבויות אישיות: מכתבים שנכתבו והתקבלו מנשים, שהשתמשו רק בשמות הפרטיים שלהן. חיי האהבה שלו נותרו מסובכים גם בשנות השישים לחייו. בשלב זה של חייו המשיך לכתוב לנשים, אלא שהוא עשה זאת באמצעות שירה, וזה היה ידוע בקרב עמיתיו הסייסמולוגים. המסמכים שלו בארכיון קאלטק מגלים שריכטר לא הפסיק לכתוב במשך כמעט כל חייו. יתר על כן, הוא כתב לא רק שירה אלא גם פרוזה: בדיוני, מדע בדיוני ופילוסופיה. הָאף מביאה שיר שנכתב מעט אחרי נישואיו, ב-1928, ואשר מהווה דוגמה לביטוי סערות הנפש שלו בשירתו (השיר מוצג בשפת המקור משמאל). ב-1932 פרסם חמישה שירים קצרים בַּאנתולוגיה "משוררי קליפורניה", שגם אחותו מרגרט תרמה לה; הוא קיבל תשלום כולל של 16 דולר בעבורם, סכום לא זניח לעת ההיא.

ריכטר לקח על עצמו את "המשימה ההֶרקוליאנית" לפתח את הסולם שלו במהלך שנות הנישואים הראשונות. כשתקופה זו בחייו הסתיימה (1935), הוא שוב הזרים אנרגיה חסרת גבולות, לעיתים קרובות חסרת שליטה בפראות, לתוך כתיבתו. ב-1937 יצר את מה שנראה כמו כתב יד בענייני פילוסופיה בנוסף לשירתו. הוא המשיך בכתיבת שירה ש"הוקדשה", ככל שמבינה המחברת, להתאהבויותיו השונות. הָאף ממשיכה וסוקרת את כתביו, ואת פרשנותה לגבי הדמויות המיוצגות בהם. היא מכנה כסיכום, את רוב כתביו לעת ההיא (סוף שנות ה-30 עד שנות ה-50), כ"פיתוח רופף של רעיונות רבים". מדען כזה, שפיתח את "סולם ריכטר", היה צריך מידה רבה מאוד של ריכוז, משמעת ויכולת לקיים תצפיות מדעיות וחישובים, ובו בזמן לבטא את עצמו בצורה ספרותית. הָאף ממשיכה להביא מיצירותיו שנכתבו במהלך חייו, תוך פרשנות על משמעותן, והֶקשרים לחייו הפרטיים והמדעיים, לרבות תהיות מי זו נֶריסה למשל, ג'וליה או רות.

שיר אחר מיום 1 בנובמבר 1964, מצביע ביתר שאת על דמות חדשה. שם השיר כשם הפרק – "סתיו". ושנתיים אחר כך, באוקטובר 1966 שיר דומה נוסף ללא כותרת. "בשירים אלה", כותבת הָאף, "חוזרים לתחושת עמימות טורדנית. צ'ארלס וליליאן בילו רבים מחגי המולד שלהם בנפרד; נראה ש-1966 היה אחד מהם.... השיר שנכתב לאישה נעדרת, שריכטר מבין שהוא מתגעגע אליה מאוד? או אולי 'חברה הוותיקה' שנכנסה שוב לחייו בשנים האחרונות? השיר מבטא את כמיהתו של אדם מבוגר לשקט, לחברות: "שריפה עדינה של לב במקום שקט,/ בלי בולי עץ שואגים, לא גחלים מתלקחות." קשה לדעת בוודאות למי ריכטר מתכוון, אך אנחנו יודעים ש"יש לה שיער ערמוני, חיוך ביישן ועיני לוז קסומות." הָאף סבורה שלמרות רצונו של ריכטר להיות מאוהב בליליאן, הדמות בשיר היא מרגרט, אך עדיין הסוגיה נשארת חידתית בעיניה. עם זאת מכתבים בין השניים במהלך טיולי הסולו קיץ שלו, חושפים כנראה תחושת חיבה חזקה ואמיתית.

ראיות זמינות מצביעות על קיום התקשרות לליליאן, על אף התקשרויות רציניות אחרות בחייו. לאחר עליות ומורדות בקשר בין השניים, ובעיקר עליות לאחר שמחלת הסרטן חזרה אליה, בריאותה קיבלה במהרה תפנית חדה לרעה, והצריכה חזרה סופית לבית החולים. ב-5 בנובמבר 1972 בשעה 17:30, ליליאן ברנד ריכטר מתה. במחברת שירים מסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, ריכטר הכניס דף בודד שנקרא בפשטות: "שירים לאחר מכן, דצמבר 1972". קומץ השירים שבאו אחריו קצרים וקורעי לב. השירים מביעים את אהבתו הגדולה לליליאן, את העובדה שהיה תלוי בה הרבה יותר ממה שהיה מוכן להודות בעבר, כמו גם את העובדה שהיו לו אהבות לנשים אחרות במהלך הזוגיות שלהם. הָאף מביאה כמה וכמה שירים שמצביעים על הדברים הללו. שלושה חודשים לאחר מותה הוא כותב: "לא הרגשנו שאנחנו תלויים מדי אחד בשני – ליליאן הייתה אדם מאוד עצמאי – ובכל זאת אני מרגיש את האובדן יותר ממה שאני יכול לומר...". הָאף מסיימת את הפרק באמירה, שלאחר שקראה את הכתבים האינטימיים ביותר של ריכטר, על כל התלאות של ארבעים וארבע שנות נישואיהם ... ליליאן הייתה, בסופו של דבר, האישה שבה מצא את הזיווג שלו, האישה שחלקה את חייו, האישה ששברה את ליבו. כך הָאף.

### פרק ארבעה עשר: <small>סינדרום אספרגר (עמ' 212–240)</small>

ראינו עד כה, שאפילו כשהוא עמל על כמה מהבעיות המרכזיות בתצפיות הסייסמולוגיות שלו, ואפילו שהוא תרם תרומות חשובות, כולל, אך לא רק, סולם ריכטר המפורסם, מוחו המשיך להסתובב ללא לאות, על הבעיות והתשוקות האחרות שמכילות אותו.

יוֹתֵר מאשר רק כמה סייסמולוגים צעירים תהו אם ריכטר לא היה קצת "קוקו", אפילו בסטנדרטים של מדענים. הגיגים כאלה התבססו בעבר על קטעי מידע שהפכו ידועים: שהוא התעסק בשירה, שהוא היה נודיסט נלהב בתקופה שבה העיצוב האקדמי לא נטה לכיוון הבוהמי. נשאלת השאלה, האם "שטויותיו וחולשותיו" של ריכטר היו תוצאה של בעיה אורגנית, כלומר הפרעה נוירוביולוגית? הקורא עשוי להגיע למסקנה, שהמוזרויות של ריכטר רומזות לכיוון אחד מסוים: תסמונת אספרגר. תסמונת זו תוארה לראשונה, כסוג של אוטיזם, במאמר מדעי בגרמנית בשנת 1944, אך תורגמה לאנגלית רק ב-1991. אוטיזם הוא הקצה הקיצוני של הספקטרום הזה: ליקוי נוירו-ביולוגי הרסני, שלעיתים קרובות מותיר אנשים שאינם מסוגלים לתפקד בחברה, אם כי לא תמיד, עם פגיעה קשה ב-IQ. ילדים מפגינים "תגובות חריגות לגירויים תחושתיים, לכאורה חוסר התעניינות באנשים אחרים, התעקשות חריגה וקיצונית על שגרה וזהות, ומשיכה יוצאת דופן לאובייקטים ספציפיים או לחלקים של אובייקטים. אנשים עם תסמונת אספרגר (AS) מתוארים לפעמים כ"קצת אוטיסטים". הם לא מתפקדים כמו ילדים אוטיסטים, אך ללא ספק הם מפגינים "שונוּת" ניכרת מגיל צעיר. בתור ילדים הם יכולים ליצור תחושת תסכול עצומה בקרב הורים, מטפלים, ומורים. ילד AS צפוי להתמודד עם קשיים רציניים בבית הספר, להיות נתפס כקשה, ויש להם מעט חברי ילדות קרובים. הם מתוארים לעיתים כפריקים (של מחשבים) או "חנונים". מחקרים ייחסו את העלייה במקרי אוטיזם ואספרגר במהלך המאה ה-20 לחיסונים נגד חזרת ואדמת, וכמות הכספית הגדֵלה באוויר. ממצאי מחקרים אלו ואחרים הותקפו, ועדיין לא ברורה הסיבה ממש. למרות שהסיבות והנוירוביולוגיה של אספרגר אינן ברורות, התסמינים שלה מבוססים היטב. לכל מי שגר עם או ליד AS אינדיבידואלי, הסימפטומים מתאחדים ויוצרים "חבילה" מוכרת, לרבות התחושה שהתופעה שכיחה יותר בקרב בנים/גברים. היחס בין בנים לבנות שנשלחים לאבחון הסינדרום הוא 1:10 – חוסר איזון דרמטי. צ'ארלס ריכטר הציג רבים מהסימפטומים הסטריאוטיפיים של AS. ריכטר נולד מוקדם מדי בשביל לגדול עם מחשבים. הוא הפנה את תשומת לבו לכוכבים, ולאחר מכן למתמטיקה ומדעים. ניתן לחשוב שאם הוא היה נולד חמישים ומשהו שנה מאוחר יותר, הוא היה חנון מחשבים ברמה עולמית. ואכן, כאשר פרופסור מקאלטק השקיע כמה אלפי דולרים כדי לקנות את אחד מהמחשבים השולחניים הראשונים, ריכטר התנפל על ההזדמנות להשתמש בו. ניתן לדמיין איך תפוקת הכתיבה שלו הייתה נראית, אם היה עומד לרשותו מעבד תמלילים.
[ממוזער|אנשים עם [תסמונת אספרגר נוטים להתעניין בצורה אינטנסיבית בתחומי עניין מסוימים. הילד שבתמונה מתעניין במדעים, והרכיב מולקולות ריבופלאבין מצעצוע מגנטי.]]
למחַברת אין כמעט ספק שכל התיאורים הללו נכונים לצ'ארלס ריכטר לאורך כל חייו. היא ממשיכה לאורך דפי הפרק הזה, לתאר מקבילות מחייו של ריכטר, למאפיינים הידועים של הנערים והגברים שלוקים בתסמונת אספרגר. לצורך איתור המאפיינים, היא נעזרת בספרן של פטרישיה רומנובסקי באש וברברה ל. קירבי, "מדריך OASIS לתסמונת אספרגר". מדובר החל מהקשיים ביחסים חברתיים שתוארו לעיל; המשך ברגישות לאור ולצלילים; עיסוק קיצוני בעניין מיוחד; שיחות נוקשות, פדנטיוּת וחד-צדדיוּת; חוסר אמפתיה לכאורה; בעיות בשימוש חברתי בשפה; נטייה לפעולות בלתי מובנות; סרבול מוטורי; בעיה בארגון; חוסר מיקוד; קושי במעברים, שינויים בשגרה והפתעות; חרדה כללית והתפרצויות מזג; והפרעות טיקים.

ריכטר היה פחות מפריע או מתריס מחלק מהסובלים מ-AS בשל טמפרמנט מופנם עמוק. כישורים חברתיים מוגבלים, פחות מטרידים אדם שהיה נוטה מִמֵילָא לחיות בתוך עולמו. עם זאת, גם אם ריכטר לא התנהג כעבריין צעיר, התנהגויותיו ומעשיו הבוגרים היו בבירור לא מובנים על ידי הסובבים אותו. חוסר היכולת שלו לצחוק על עצמו, לפחות בסוגים מסוימים של בדיחות, לא שיקפו, כפי שהניחו, היעדר חוש הומור. חוסר היכולת של ריכטר להביא פרויקטים מקצועיים לידי סיום, לא הצביעה, כפי שאולי הניחה הרטה גוטנברג, על עצלות או פשוט על חוסר בכוח רצון. מוחו של ריכטר, למרות שהיה מבריק בפני עצמו, היה לא מאורגן באופן מובנה, בניגוד למשל למוחו של בֶּנוֹ גוטנברג; היה לו קשה להתמודד עם אנשים – כיתות מלאות בסטודנטים הותירו אותו מבולבל: הוא היה ידוע בהעברת הרצאות שלמות בדיבור ישירות אל הלוח. לעולם לא מסתובב כדי להתמודד עם תלמידיו; בעלי חיים היו עניין אחר: מטרה בטוחה יותר של חיבה מאשר אנשים. משק הבית של ריכטר היה רק לעיתים רחוקות ללא חתול (והָאף מונה את שמותיהם). עם זאת, ריכטר לא היה חסר עניין בחברוּת אנושית. הוא התענג באופן חיובי, בעירום. לא פחות! הוא, כפי שראינו, היה ממש לא חסר עניין בנשים. חיי האהבה של ריכטר היו יותר מסובכים מהמקובל, ואולי כללו גם את אחותו שלו. מיניות יכולה להיות קשה מאוד עבור כל אדם עם AS.

שירה, סיפקה לא רק מוצא יצירתי מרכזי עבור ריכטר, היא סיפקה את המדיום שבאמצעותו הוא התחבר לאנשים אחרים. הוא שיתף את שירתו וחשף את נשמתו בפני סופרים עמיתים, לנשים שהכיר כחלק מסיפר חייו כסופר, כמה מהנשים האלה הפכו למאהבות. לגבי מערכת יחסים אפשרית עם מרגרט, שבני האדם נמנעים מלהתייחס אליה, נראה שהיא שונה מהותית מהנורמה. ריכטר חי, במידה רבה, חיים נפרדים מהמוסכמות החברתיות הרגילות.

### פרק חמישה עשר: הנה זה בא שוב <small>(עמ' 241–252)</small>

חייו ומחקריו של כל סיימולוג יעוצבו באופן עמוק על ידי רעידות האדמה שהתרחשו במהלך הקריירה שלו. במקרה של ריכטר מדובר בשני אירועים שהיו ללא ספק בעלי חשיבות עליונה: רעידת האדמה בלונג ביץ' בשנת 1933 והרעידה של סן פרננדו בלוס אנג'לס בשנת 1971.

למרבה האירוניה, אף אחת מאלה לא הייתה הגדולה ביותר שפגעה בדרום קליפורניה במהלך הקריירה של ריכטר. זו הייתה רעידת האדמה במגניטודה 7.5 שפקדה לפני עלות השחר ב-21 ביולי 1952 את צפון לוס אנג'לס, זו שקרויה רעידת האדמה של מחוז קרן  בצפון לוס אנג'לס, ושגרמה לנזקים לרכוש בשיעור של חמישים מיליון דולר, וגבתה 12 קורבנות בנפש. לרעה"א הזו הייתה גם כן השפעה ארוכת טווח על חייו.

רעידת האדמה בלונג ביץ' גררה אחריה מספר רב של רעידות עוקבות. הגדולה שבהן התרחשה 30 דקות אחרי הרעידה העיקרית  וגודלה היה 6.4, ויומיים אחר כך רעידה בגודל 6.1 לאמור, רעידות עוקבות יכולות להיות קטלניות גם כן, והן רעידות אדמה לכל דבר מבחינת הערכת הסיכונים.

הרעידה העיקרית של מחוז קרן, ושתי הרעידות המקדימות הגדולות יחסית, אירעו באזור דליל אוכלוסין, אחרת הנזק ואובדן חיי אדם היו גדולים בהרבה.

ב-22 באוגוסט 1952, חודש לאחר הרעידה העיקרית, הכתה רעידת עוקבת צנועה יחסית בגודל 5.8, קרוב יותר למרכז אוכלוסין, ליד העיירה בייקרספילד. רעידת אדמה מתונה זו גרמה לשני הרוגים ונזק לרכוש נוסף (בעיקר לבנייני לבנים באזור מרכז העיר), של עשרה מיליון דולר. רעידה בגודל 7.5 היא מדאיגה במיוחד, ובממוצע היא מתרחשת בקליפורניה רק אחת לכמה עשרות שנים. מחקרי שדה באמצעות סייסמומטרים ניידים, שעקבו אחרי רעידות עוקבות, מאפשרות בדרך כלל למפות את קו ההעתק שעליו התרחשה רעה"א. כך מופה הקו של העתק "הזאב הלבן" . התנועה היחסית לאורכו חתכה ישירות את פני המנהרות בתוואי מסילת הרכבת של מעבר תֵּהָאצָ'אפִּי , והוציאה את קו הרכבת משירות למשך 3 שבועות.

כאשר רעידת אדמה כמו זו של 1952 מתרחשת בפינה רחוקה יחסית של דרום קליפורניה, השפעתה על סייסמולוגים עולה בהרבה על השפעתה על רוב האנשים באזור לוס אנג'לס רבתי. מקרה דומה התרחש כמעט ארבעים שנה מאוחר יותר, בשנת 1992, כאשר רע"א בגודל 7.3 (של לאנדרס) קרעה אזור מדברי מרוחק עוד יותר. עבור רוב תושבי דרום קליפורניה רעידת לנדרס הייתה אירוע זניח. עבור הסייסמולוגים זה היה "אירוע משנה חיים". בעקבות רעידת האדמה הזו התברר, שהגלים הסייסמיים שמשוגרים מרעידות אדמה גדולות, עלולים להוות טריגר להתרחשות רע"א קטנות יותר במרחק רב ממוקד הרעידה הגדולה.

במאי 1955 ריכטר הקליד את מה שכנראה לא פורסם מעולם:

*"The reverse effect—a major earthquake triggering minor shocks is most probably [sic] within the immediate aftershock are [sic], but essentially by elastic waves propagation it may set off action at a greater distance"*

הוא המשיך וכתב:

"*If the (triggered earthquake) is large enough, it may itself act as a trigger, so that there may be relay action, in which some of the later events are larger.*"

ריכטר לא רק זיהה אז את מה שסייסמולוגים זיהו רק אחרי 1992, אלא גם היה לו ההסבר הנכון לכך. אפשר לתהות אילו רצפים של רעידות אדמה הובילו אותו להבנה הזו: אולי זו הייתה רעידת האדמה של מחוז קרן עצמה, ואחריה כחמש שעות לאחר מכן, פרץ קטן של רעידות אדמה ליד ריברסייד – יותר ממאה קילומטרים משם.

ריכטר נפטר שבע שנים לפני "לאנדרס", שקטעה "בצורת" של רע"א גדולות באזור לוס אנג'לס מאז 1933. ברעידת עמק סן פרננדו ב-1971 הוא כבר פרש מקאלטק, אך היה לו את הסייסמוגרף הביתי שלו בסלון. לדבריו, הרעד הראשוני שנקלט אצלו היה חזק מספיק וארוך מספיק כדי שיבין שזו יכולה להיות תחילתה של רעידת אדמה גדולה. עם זאת, מילותיו "לאחר שלושים שניות הרעד המורגש והתנודות המתועדות בסייסמוגרמה לא גדלו, אז זה היה ברור (לו) שאנחנו חווים אירוע נוסף בגודל בינוני, אולי אסון מקומי". המינוח של ריכטר עלול להיחשב כהערכת חסר בעיני מי שחווה את התנודות החזקות בעמק סן פרננדו, את הנזקים בשיעור של חצי מיליארד דולר, ואת 65 הקורבנות בנפש. אך חישובים מאוחרים יותר הראו שמדובר בגודל 6.7 שבמונחים קליפורניים, מדובר בהחלט באירוע בינוני ורק כמעט גדול.

בהמשך הפרק הָאף מתארת אפיזודות הקשורות ביחסי סייסמולוגים – תקשורת, בכל הקשור לחוות הדעת שלו אודות רעה"א הגדולה הבאה; האם רע"א קטנות תורמות לשחרור אנרגיה, ולדחיית הרעידה הקטסטרופלית הבאה; הישגיו של ריכטר כיועץ וככזה שחשב ודיבר על נושאים, שרק אחרי מותו התגלו על ידי אחרים; ותרומתה של הרעידה בסן פרננדו, כמו גם זו של לונג ביץ ב-1933, למסקנותיו, רעיונותיו וראיונותיו של ריכטר באשר הם.

### פרק שישה עשר: לחזות את הבלתי ניתן לחיזוי <small>(עמ' 253–268)</small>
הָאף פותחת את הפרק הזה בציטוט של ארנסט רתרפורד חתן פרס נובל מ-1908, ובפרשנות עליו שיכולה להוות תסכול לכל סייסמולוג. את פרשנותה לדבריו של רתרפורד היא מבטאת כ"אם יש מבחן לקמוס יחיד למדע המודרני, זה האם ההבנה שלנו מספקת לא רק לתאר את אירועי העבר, אלא גם להבין את הבסיס לחיזוי העתיד." היא מתארת את התסכול הזה בשאלה שלא מעט אנשים שואלים לאחר כל רעידת אדמה הרסנית: "מה מועילים סיסמולוגים אם הם לא יכולים לחזות רעידות אדמה?"

הָאף "מתגוננת" וכותבת שעדיין, ניתן לחזות את תאוצת קרקע מקסימלית בכל אתר בעת רעידת אדמה בגודל נתון; אנו יכולים גם לחזות במידה רבה של ודאות כמה רעידות אדמה בדרגות שונות יפגעו בממוצע באזור נתון ובפרק זמן נתון; הָאף טוענת שהמושג חיזוי רעידת אדמה הוא חמקמק, ו**נתפס** ככזה שמציין, בתוך חלונות זמן צרים ושימושיים, את זמנה המדויק, מיקומה וגודלה של רעידת אדמה עתידית, ומשמש לעיתים שרלטנים וטיפשים. הציבור מבקש חיזוי ברמה של חיזוי מזג אוויר קונקרטי, או התרעה ספציפית, ומתעלם מהשלכות כלכליות וחברתיות של שיפור משמעותי ביכולת החיזוי.
[ממוזער|סדרת רעידות האדמה ב[פארקפילד על ציר הזמן עם נקודת החיזוי לשנת 1993. הגרף פורסם בסוף שנות ה-60]]
בארצות הברית, הפופולריות של מחקרי חיזוי רע"א ירדה עם השנים, וריאיון עם ריכטר בנושא משנת 1979, סיפק רטרוספקטיבה על תחום זה במחצית הראשונה של המאה ה-20. עד שנות ה-80 לא בוצע מחקר רציני בנושא החיזוי, למעט הניסיון להתחקות אחר רעידות האדמה בפארקפילד, שגם הוא לא נשא פרי של ממש. ריכטר באותו ריאיון יצא כנגד כמה עמיתים מקאלטק, שלכאורה ניצלו את הבהלה שנוצרה בציבור אחרי רעה"א באלסקה בשנת 1964 במגניטודה 9.2, ודרש (הציבור) לקיים מאמצים להגיע ליכולת חיזוי.
[ממוזער|מוקדי [רעידה עוקבת|רעידות עוקבות (11 באוקטובר 2004) על העתק סן אנדראס שעובר דרך העיירה פארקפילד.]]
הערותיו של ריכטר התייחסו לפחות בחלקן למקרה הבליטה של פלמדייל, כשמחקר פגום של מדען מהמכון הגאולוגי האמריקאי ה-.U.S.G.S טען שגילה התרוממות של 45 סנטימטרים על פני עשרות אלפי קמ"ר לצד העתק סן אנדריאס, אשר רימזה להתקרבות מאיימת של רעידת אדמה גדולה מאוד, ולאחר שנים התבררה טעותו, לאחר שהתברר בחישובים של מדידות לווייניות שמדובר בהתרוממות של סנטימטרים ספורים, ובאזור הרבה יותר מקומי ליד ההעתק. הָאף מאזכרת גם את המקרה של הגאולוג המפורסם ביילי ויליס משנות ה-20, שהסתמך על מדידות שגויות דומות של מדידות מוקדמות ("טריאנגולציה") שפורסמו ב-1924 על ידי סקר החוף והגיאודזיה. המדידות הראו שלכאורה שני הצדדים של שבר סן אנדראס, החליקו האחד ביחס לשני בקצב מדהים של עשרים וארבע רגל בשלושים שנה. מזה השתמע שכמות עצומה של מתח, או אנרגיה, הצטברה על דרום העתק סן אנדראס בשנים האחרונות. למעשה, נתונים מודרניים הראו שהתנועה היחסית שם משני צידיו של ההעתק היו בשיעור של כשלושה רגל בשלושים שנה. הָאף כותבת על הנזקים הכלכליים של התחזיות לכאורה לרעידת אדמה גדולה בקרוב בשנות ה-20 ובשנות ה-70, ותוקפת את הגאולוג ביילי וויליס שלכאורה ייחס לתחזית שלו מאמצע שנות ה-20, את הרעידה של לונג ביץ' במרץ 1933. ריכטר בעצמו יצא בעת ההיא נגד הסברה שרע"א קטנות או גדולות, משחררות חלק מהאנרגיה שהצטברה, ומרחיקה את הגדולה שממנה חוששים. להפך הוא כתב, זה רק מהווה זרז לרע"א גדולה.

הָאף חוזרת לדון במאמצי חיזוי רעידות האדמה בקרב המדענים, מזכירה את ההצלחה המסוימת של הסינים בחיזוי רעה"א של שנת 1975 , ואת התייחסותו של ריכטר ל"נסיבות המקלות" של המקרה, מכדי שייחשב כהצלחה גדולה של חיזוי הרעידה, ופעולות פינוי אלפי התושבים מהעיר שחייהם ניצלו. היא גם דנה באופי הבעייתי של הסתמכות על התנהגות חריגה של בעלי חיים כסמן דטרמיניסטי במסגרת הניסיונות שמתקיימים להגיע לרמה מסוימת של חיזוי. עוד מזכירה המחברת, ששנה לאחר מכן, התרחשו אותם סימנים מעידים לפני רעידת האדמה בטאנגשאן (1976), והסינים נכשלו בחיזויה – רע"א שגרמה רשמית לרבע מיליון הרוגים, ורבים מאנשי המקצוע מאמינים שהיקף ההרוגים היה פי שלושה.

ההצלחה המסוימת של הסינים בחיזוי רעידות אדמה על בסיס אינדיקטורים דטרמיניסטיים שתוארו לעיל, הפיחה גל של אופטימיות בקרב כמה מחוקרי מדעי כדור הארץ, ששינויים פיזיים בקרום כדור הארץ עשויים להעיד על רע"א גדולה שמתקרבת. הופיעו מספר מחקרים של סייסמולוגים אמריקאים ורוסים כאחד, שמצאו שלפני רעידת אדמה גדולה, תכונות הסלעים המקיפות את אזור מישור ההעתק שצפוי להפעיל רעידת האדמה השתנו, באופן שמשתנה היחס בין המהירות של גלי P לזו של גלי S (סוגים של גלים סייסמיים). ניסויים במעבדה של מהירויות גלים בדגימות סלע, סיפקו בסיס פיזיקאלי לתצפית זו: כאשר סלעים נמצאים תחת לחץ הולך וגובר, ככל שהם עשויים להיות לפני רעידת אדמה גדולה, נוצרים סדקים קטנים בתוך הסלע, מה שגורם לנפחן לגדול מעט (דיליטציה; Dilitancy ). לתהליך כזה תהיה השפעה על המהירות של הגלים סייסמיים. המהירות של גלי P וגלי S יושפעו בצורה שונה, ולכן היחס בין השניים ישתנה. כתוצאה מכך, גם שינוי במפלס מי התהום יתרחש. ריכטר מצא עצמו בוויכוח עם מדעני .U.S.G.S שמיהרו להצהיר הצהרות לציבור אודות סימנים מעידים מהסוג המתואר לעיל לרעידת אדמה, ובמיוחד עם הגאולוג בוב קאסל ועמיתיו, שמחד פרסמו את דוחותיהם באיחור ניכר, זמן רב לאחר הצהרותיהם לתקשורת, וגרמו בהצהרותיהם להוצאת כספים גדולה מאוד ומיותרת, ומבלי שהתאפשרה בזמן אמיתי ביקורת עמיתים. ואכן, מאוחר יותר התבררו הטעויות. חלק מהערותיו של ריכטר נגעו למקרה הבליטה של פלמדייל שמוזכר לעיל, והוא מכנה בציניות את הפולמוס סביב העניין, שקיבל ממדים מכוערים ואישיים, כהקרב על הבליטה.

מכאן עוברת המחברת לדון ברעידות חוזרות (repeaters). הקרע החוזר על עצמו של קטע/סגמנט בודד של העתק, נתפס במודלים פיזיקליים כ"טלאי תקוע" על פני ההעתק, שסביבו מצטברת אנרגיית מתח. כאשר הטלאי נקרע, המתח משתחרר, ותהליך צבירת האנרגיה מתחיל שוב. אם קצב הצבירה (תנועת הלוחות) קבוע, התזמון של רעידות האדמה יהיה קבוע. ה-.U.S.G.S מביא כדוגמה את רעידות האדמה בפארקפילד. לטענת המחברת, ריכטר הבין את זה לפני כולם, אך לא האריך ימים בקריירה שלו ובחייו, כדי לכוון את התופעה למחקרי חיזוי רעידות אדמה.

במכתב מ-1958 למשל, הוא הזכיר את אפשרות שתנועה של מסות אוויר גדולות עשויה להשפיע על פעילות רעידת אדמה, אם כי הוא גם ציין שלא היה מתאם מוכח שכזה. "יש", הוא כתב, "נטייה ברורה שמספר רעה"א הקטנות בדרום קליפורניה, יעלה מעט בסוף חודשי הקיץ, בערך בזמן הגשמים הטובים הראשונים. באופן כללי ייחסתי את זה יותר להעברת מסות האוויר דרומה מאשר לגשם ממשי". האפשרות שלחץ אטמוספירי גדול משתנה עשוי למלא תפקיד בהפעלת רעידות אדמה, אינו מחוץ לתחום אֶפשָׁרוּת, כותבת הָאף ומסבירה מדוע.

תחום הסייסמולוגיה ראה התפתחויות רבות וחשובות בעשרות השנים שלאחר מותו של ריכטר. בין הבולטים ביותר היא הבנה טובה יותר של האינטראקציה בין רעידות אדמה: לא רק של רעידות עיקריות ועוקבות, אלא הדרך שבה רעידת אדמה אחת גדולה יכולה להשפיע על תזמון של אחרת. כמו כן, יש לנו הבנה טובה יותר, או יש הסבורים כך, של מה שנקרא "מחזור רעידת אדמה". עם זאת, חיזוי רעידת אדמה לטווח קצר הוכיח עצמו כ"אגוז קשה לפיצוח". וכאן מתארת הָאף מספר מחקרים שתכליתם לחתור לחיזוי רעידות אדמה – חיזוי שריכטר לא האמין שהוא אפשרי. למעשה, מבחינה זו, אנו נמצאים באותו מצב שריכטר מצא את עצמו בו לפני עשרות שנים.

### פרק שבעה עשר: הגדלת הסכנה מרעידת אדמה <small>(עמ' 269–275)</small>
אף סייסמולוג לא יכול היה לראות לעת ההיא את ההשלכות של רעה"א בסנטה ברברה ב-1925  ובלונג ביץ' ב-1933, ומבלי להבין את מה שיסכם מאוחר יותר הסייסמולוג ניק אמברייסיס באופן תמציתי וכדלקמן: "רעידות אדמה לא הורגות אנשים, בניינים כן!" בדיעבד כולנו מבינים את מה ששתי רעה"א הללו בדרום קליפורניה "שידרו", כמו גם רעידות אדמה בינוניות ביותר בכל רחבי העולם, ועד היום: בניינים המתוכננים באופן גרוע, ו/או עתיקים מידי, גורמים לנפגעים בנפש בעת התרחשות רע"א, ולו בינונית למדי. הָאף מתארת כמה מן המקרים בארצות הברית ובאסיה.

היא מתייחסת לסכנה (Hazard) הסייסמית ולסיכון (Risk) הסייסמי ומסבירה. הסכנה להתרחשות רע"א בקליפורניה מעסיקה את המדענים, אבל מה שרלוונטי לתושבים הוא הסיכון, כלומר פגיעוּת המבנים שיש לקחת בחשבון. ריכטר כתב לאחר רעידת האדמה של 1971, "(המראה) היה בעל אופי מוכר. בניינים לאורך הרחוב הראשי בסן פרננדו הציגו מראה שהתאים מאוד לרעידות 1933, או 1940, או 1952. כפי שקרה בבייקרספילד לאחר רעידת 1952, מבני לְבֵנים בעלי שלוש וארבע קומות, הצטמצמו לקומה אחת או שתיים." בעלי בתים, במיוחד של מבנים מסחריים, מעדיפים להתעלם מהצורך לחזק מבנים על חשבונם, ומקווים שאחד מן השניים יקרה: או שלא תתרחש רע"א הרסנית שתיפגע בבית או בעסק שלהם, או שאם זה אכן יקרה, הם מקווים לקבל סיוע מהמדינה. בקליפורניה תקן הבנייה המחמיר מחייב רק בנייה חדשה. לגבי בנייה וותיקה, מעולם לא חוקק שם חוק רלוונטי, ותוכנית הדומה לתמ"א 38 בישראל, לא קוימה שם מעולם. עלות חיזוק היא לפעמים זניחה ביחס לערך הרכוש, אך אזרחי קליפורניה מייצגים נתק מהותי בין האינטרס העצמי של בעלי הבתים הבודדים, לבין האינטרס הקולקטיבי של החברה.

הביקורת הנלהבת של ריכטר לכל ניסיונות המחקר על חיזוי רעידת אדמה, בשום פנים ואופן לא שיקף חוסר עניין ברעיון של חיזוי רעידות אדמה, אלא הבנה של כמה עלוב תחום מדע הסייסמולוגיה בעניין זה, וכמה מימון הוסט כתוצאה מכך, למאמץ חסר טעם, והסחת הדעת של מקבלי ההחלטות מפעולות שנדרשות להפחתת סיכונים יעילה.

הקריירה של ריכטר הסתיימה כמה שנים מוקדם מִדי, מכדי להספיק לראות את אחת התפתחויות החשובות במחקר הסייסמולוגי הקשור לסיכונים באַרצוֹת הַבְּרִית. ב-1984, שניים מעמיתיו לשעבר ב-Caltech, טום היטון  והירו קאנאמורי, פרסמו מאמר שכותרתו "פוטנציאל סייסמי הקשור להפחתה בצפון-מערב ארצות הברית". מאוחר יותר מצאו שרעידות אדמה כה גדולות התרחשו שם בעבר בממוצע אחת ל-500 שנה. הָאף מוסיפה, ש"למי שנוטה להתנחם בעובדה שעברו 'רק' שלוש מאות (עשרים וחמש) שנים מאז האחרונה, שאל ירגיש בנוח יותר מדי: התיעוד הגאולוגי מגלה שרעידות האדמה אינן חוזרות על עצמן כמו שעון...".

חששותיו של ריכטר למבנים ישנים ופגיעים בקליפורניה, שיקפו את ההתמקדות שלו לאורך הקריירה ברעידות אדמה ובסכנת (Hazard) רעידת אדמה קרובה לבית. עם כל "מסעות הצלב" שלו להפחתת סיכונים, לריכטר אכן הייתה הערכה לסוגיות של סיכון יחסי. האדם יכול להיות די לא הגיוני לגבי עניינים כאלה, למשל מחשש להתרסקות מטוס הרבה יותר מהסיכון לתאונת רכב. בשנה ממוצעת, למעלה מארבעים אלף אמריקאים מאבדים את חייהם כתוצאה מתאונות דרכים, בעוד שהרוגים כתוצאה מהתרסקות מטוס בשנה ממוצעת היא בשיעור זניח.

ריכטר הבין את מושג הסיכון היחסי. "אני לא יודע למה אנשים בקליפורניה או בכל מקום אחר דואגים כל כך מרעידות אדמה", הוא אמר פעם. "הם מהווים מפגע כל כך קטן בהשוואה לדברים כמו תנועה (בכביש)." אך זה לא המצב במדינות אחרות (נחשלות). שם רמת הסיכון הסיימי (Seismic Risk להבדיל מ-Seismic Hazard) הרבה יותר גבוהה, עקב איכות המבנים הכושלת. אומנם, טוענת הָאף, לפני סוף 2004, רוב הסיסמולוגים היו אומרים שרעידת אדמה במגניטודה של 9.0 לאורך הקצה המזרחי של האוקיינוס ההודי איננה סבירה, וחברה מכינה את עצמה למאורעות סבירים, אך לעיתים הבלתי סביר אכן קורה. בקליפורניה חוקי הבנייה והתקנים מחמירים מאוד מזה הרבה מאוד זמן. אפילו כשהוביל את "מסע הצלב" לשיפור המצב עוד יותר, ריכטר ידע זאת. אפשר לקוות שהוא היה חש מידה רבה של סיפוק אישי, לנוכח הסיכון הסייסמי שהתברר בעשרות השנים האחרונות אודות מערב ארצות הברית. זה היה, אחרי הכול, בעיקר בזכות המאמצים החלוציים של הראשונים, דור של סייסמולוגים מדרום קליפורניה – בתוכם ריכטר עצמו – ש"ארץ רעידות האדמה" היא היום בטוחה כמו שהיא.

### פרק שמונה עשר: הסכנה (Hazard) בעידן הגרעיני <small>(עמ' 269–285)</small>

[ממוזער|מפה המתארת את היקף מערכת [העתקי Ramapo בניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה.]]במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, סייסמולוגים מצאו את עצמם ככאלה שמומחיותם נדרשת לשני נושאי מדיניות ציבורית מרכזיים בעידן הגרעיני: האחד האמנה למניעת ניסויים גרעיניים, והשני הסוגיה אודות בטיחותן של תחנות כוח גרעיניות. הנושא הראשון הוכיח את עצמו כבְּרָכַה למחקרי רעידת אדמה גלובליים. קובעי המדיניות הבינו שהדרך הטובה ביותר לפקח על ניסויים גרעיניים, היא לתעד את הגלים שהם מייצרים בתוך כדור הארץ. רשתות גלובליות לניטור רעידות אדמה הפכו למועדפות בסדר היום, לא רק של מדענים אלא גם של פוליטיקאים. במהלך שנות ה-60 העולם כולו רושת בסייסמוגרפיה סטנדרטית (WWSSN) במימון הסוכנות למיזמי מחקר מתקדמים – זרוע המחקר של משרד ההגנה. סייסמולוגים נדרשו כתוצאה מכך להירתם למחקרים ממומנים בשני התחומים: ניטור רע"א, וסוגיית בטיחות תחנות כוח גרעיניות כה סמוך להעתקים פעילים. סוגיית הבטיחות מימנה מחקרים גאולוגיים רבים שנועדו למפות העתקים שיש חשד שהם פעילים, או היו פעילים במאות השנים האחרונות, ואפילו באלפי השנים שחלפו. ככל שהמתקן היה רגיש יותר, כך נדרשו לחקור פרק זמן ארוך יותר מהעבר. גם מיזמים של תחנות כוח גרעיניות בקרבת המטרופולין של ניו יורק, כמו זו של תחנת הכוח הגרעינית אינדיאן פוינט, זכו בתשומת לב מיוחדת, למחקרים ממומנים בנושא, ולהעלאת תשומת הלב לרמה הסייסמית של העיר ניו יורק וסביבתה. גם מאבקים משפטיים אפיינו את הסוגיות הללו. באחד מהעימותים המשפטיים הללו, העיד ריכטר (שהיה חסיד של אנרגיה גרעינית כתחליף לדלק הפוסילי שהולך ואוזל בעולם), אודות הסיכון שנובע ממערכת ההעתקים של ראמאפו  במדינות ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה. הוא העיד ב-20–21 ביולי 1976 שהעתקי ראמאפו לא יכולים להיחשב ככאלה בעלי יכולת לייצר רעידת אדמה גדולה מספיק, בגודל 6 ומעלה, שתוכל לגרום לקריעה של פני השטח. לאחר שהצביע על היעדר ראיות גאולוגיות ישירות, רוב עדותו, ודבריו בחקירה הנגדית שלאחר מכן, התמקדו באופן שבו יש לפרש את העדויות הסייסמולוגיות. ריכטר טען שאף אחד לא יכול לדעת בדיוק היכן פקדו רעידות האדמה ההיסטוריות את האזור, וכי למיטב ידיעתו, מידע זמין על הרעש המתון האחרון (בשנת 1884), הצביע על מיקום רחוק מהעתק ראמאפו. הוא תיאר עוד תוצאות מרעידות אדמה קטנות יותר ועדכניות יותר, כבלתי חד משמעיות במקרה הטוב: נראה לו שהמיקומים שמתקבצים ליד ההעתק לא הצביעו על כך שהוא עצמו היה פעיל. הָאף מציגה כיצד ריכטר, אפילו בגיל שבעים ושש, ואפילו כסייסמולוג שכל הקריירה שלו הייתה בעיקרה ממוקדת בקליפורניה, דיבר על הנושאים הללו שמוֹקְדָם בניו יורק, בתובנה ובהירות, שמיקדו את תשומת הלב של בית המשפט באופן ישיר אליו, וסייע בכך לבעלים של תחנת הכוח הגרעינית לזכות במשפט.

מכאן עוברת המחברת לסקור בקצרה סוגיות של בטיחות בתחנות כוח גרעיניות, וביכולת של הוועדה לרגולציה גרעינית (NRC)  לפקח ביעילות על הבטיחות במתקנים אלה, ועל אכסון נאות של פסולת רדיואקטיבית שהם מייצרים. צ'ארלס ריכטר היה בחיים עדיין, כדי לחזות בכמעט אסון "תאונת אי שלושת המילין", וההתחלה של פרויקט אכסון פסולת גרעינית ב-1978 בהר יוקה שבסמוך ללאס וגאס. כמצדד נלהב של אנרגיה גרעינית, ייתכן שהוא היה מחבק את פרויקט יוקה כפתרון האולטימטיבי לסוגיית הפסולת. הוא כנראה לא יכול היה לדמיין שהחקירות והוויכוחים על המיזם יימשכו במשך עשרות שנים, מותירים פסולת גרעינית להצטבר הרבה מעבר לציפיות המקוריות. העתיד הנוצץ של המדע הבדיוני של אתמול הוחלף על ידי "מתנה מוכתמת ומחר מפוקפק". הוא מילא שם תפקיד קטן, ונעלם תוך כדי הדרמה הגדולה הזו. אבל את התפקיד שהיה עליו לשחק, הוא שיחק היטב. כַּמָה סייסמולוגים שהיו מודעים רק מרחוק לשימועים (המשפטיים) של תחנת אינדיאן פוינט, התרשמו שריכטר לא היה במיטבו שעה שהוא חשף לכאורה חוסר מומחיות לגבי רעידות אדמה מחוץ למולדתו קליפורניה. למעשה, מתקשים היום להצביע על אמירה כלשהי במהלך עדותו בת היומיים, שלא עמדה במבחן הזמן.

### פרק תשעה עשר: סופרנובה <small>(עמ' 286–308)</small>

סופרנובה היא היא תופעה שבה כוכב מסיבי מאוד מתפוצץ, ואז אור מרהיב בוהק בבהירות, אך לזמן קצר, בקֶרֵב הכוכבים המוכרים בשמי הלילה. עבור הָאף, זו מטאפורה ראויה לתיאור ריכטר, שזרח לפרק זמן קצר מאוד (במונחים קוסמולוגיים), ומסבירה מדוע. היא לא פוסחת על המוזרויות שלו, על כתיבתו הנמרצת, על משיכתו לנשים כמו גם לפרסום, ועל איך כל אלה מקבלים ביטוי בכתיבתו.

אחרי פרישתו המשיך לעבוד על מאמרים "לא גמורים" שלו, שאחד מהם אף פורסם ב-Science, וכן העיר על אחד מהמאמרים הראשונים שעסקו בתיאוריה הגלובלית החדשה אז: טקטוניקת הלוחות. התיאוריה של טקטוניקת הלוחות לא פותחה על סמך נתונים סייסמולוגיים. זה היה המאמר הראשון, ששילב תוצאות ממדידות סייסמולוגיות לתוך הפרדיגמה החדשה. הוא כתב ביקורת חיובית מאוד, והציע שישה דפים של הערות בונות מפורטות על עניינים כמו: האופי של חגורות והעתקים סייסמיים ברחבי העולם. לא כל מדען בכיר באותה תקופה מיהר לאמץ את הרעיונות החדשים הללו.

במהלך שנות השישים החל להתלונן בפני כמה עמיתים על עייפות וחולשה. זאת ועוד, לא רק דעתו הובעה בעניין זה. כבר באמצע שנות החמישים, עמית וראש המחלקה בוב שארפ  ציין כי "בנו גוטנברג זקן, יש לו בעיות לב" וכי "ריכטר לא במצב הרבה יותר טוב, ובניוף הוא לא בחור בריא". מכתבו של שארפ המשיך להביע דאגה שהתכנית הסייסמולוגית ב-Caltech עלולה להיעלם ברגע, או ליתר דיוק תוך שלוש פעימות לב, ועל כך שהמחלקה צריכה לשקול להביא מדען צעיר יותר לסיפון. בסופו של דבר הם עשו זאת, ובחרו בפרנק פרס. הָאף עוברת על כמה אנקדוטות של עמיתים שדיברו על מצבו הבריאותי של ריכטר בעת ההיא, לרבות קייט האטון  הצעירה (לעת ההיא) שהייתה הכוכב החדש של המעבדה הסייסמולוגית, וקיימה שיחות מקצועיות עם ריכטר וסיפרה למחברת על חיבתה העזה לאיש.

לקראת סוף הפרק, הוא הופך ליותר ויותר בעל אופי של "דברים לדמותו", על בסיס ראיונות עם עמיתים ושכנים, שבמהלך העשור השמיני של חייו, התפנה הרבה יותר להכירם ולבקרם. ריכטר המשיך בהתנגדותו להשקעה במחקרים שתכליתם למצוא דרך לשפר את האפשרות לחזות רעידות אדמה, והמשיך לעשות נפשות להתנגדות זו. הוא הספיק להיווכח בהצלחת מאמציו עם אישורה של התוכנית הלאומית להפחתת סכנות רעידות אדמה , תוכנית שמימונה תמך בהיקף זניח של מחקרים שעסקו בניסיונות לשפר את יכולות חיזוי רעה"א. התנגדותו ל"מחקרי חיזוי", וגישתו "שחור לבן" בעניין זה, יצרה לעיתים מתח בינו לבין עמיתיו בקאלטק, שראו במימון מחקרי חיזוי של משרד ההגנה דרך, לחקור בשוליהן גם סוגיות מדעיות מובהקות. הָאף תוהָה עד כמה העצימו המחלוקות בינו לבין עמיתיו הצעירים, שהביאו לידי כך שבמעבדה הסייסמולוגית יש "חדר הישיבות בניוף" ו"ספריית גוטנברג", אבל אף חדר או מתקן על שמו של ריכטר – האור המואר ביותר של המעבדה בזירה הציבורית. קיימת א-סימטרייה בין ההערכה אלין בציבור, להערכה שזכה מעמיתיו. חבריו מעולם לא בחרו בו לאקדמיה הלאומית למדעים; רבים עדיין מצביעים דווקא על ספר הלימוד האנציקלופדי שלו Elementary Seismology כתרומתו החשובה ביותר, ולא סולם הגודל. כמה סייסמולוגים מרחיקים לכת ואומרים שריכטר היה באמת "קצת יותר מהעוזר של בנו גוטנברג". לצד ביקורות אלה טוענת הָאף, שבפיתוח סולם הגודל, הוא עשה את מה שהיה הכי נחוץ בזמנו, והוא עשה זאת בצורה מבריקה: הוא הניח את היסוד הדרוש לסייסמולוגיה להתקדם כמדע כמותי וקפדני. למרות שהוא לא כתב מספר מאמרים שאולי היה כותב – מאמרים שבקלות יכלו להיות תרומות ציון דרך – "מדד הציטוטים" שלו, ברומטר אחד שלפיו נמדדים הישגים מדעיים, עולה על זה של גוטנברג. מאמרי המחקר המצוטטים ביותר של גוטנברג, בינתיים, הם אלה שהוא כתב יחד עם ריכטר. "בנו גוטנברג תרם תרומות מכוננות רבות למדע רעידות האדמה, צ'ארלס ריכטר התפרסם!" אין תשובה פשוטה אחת שמסבירה את הפרדוקס, אבל בהחלט חלק מהתשובה קל: הציבור הכיר את צ'ארלס ריכטר כי הוא דיבר עם הציבור. באלבום בן ארבעים עמודים של כתבות עיתון שלאחר רעה"א של שנת 1933 באוסף ספריית הנטינגטון , מופיעים רק 3 מדענים: ביילי ויליס מסטנפורד, מנהל מעבדת הסייסמו הארי ווד וצארלס ריכטר – אף לא אחד מהאחרים.

בנוסף לכישרון והתעניינותו של ריכטר לתקשר מדע לקהל רחב, אחת האירוניות בחייו הייתה, שלמרות האמביוולנטיות כלפי תחום שמעולם לא בחר בו, הוא היה במקום הנכון בזמן הנכון. או כפי שאמר אחד מעמיתיו לקייט הולידיי בשנת 1971, "הזרע נפל על האדמה הנכונה בזמן הנכון". במחצית הראשונה של המאה העשרים, סייסמולוגיה נחשבה על ידי המדענים שמחוץ לתחום כמדע פנומנולוגי ברובו, כלומר, שעָסַק בתיאורים בסיסיים ובכימות של תופעות רעידות אדמה, יותר מאשר בהבנה אמיתית של הפיזיקה של רעידות אדמה. כאשר מדענים מדברים על מדע פנומנולוגי, הם מתכוונים למדע שמתאר יותר ממה שהוא מסביר. תחום הסיסמולוגיה לא יכול היה להתקדם ללא הבנה של תופעות בסיסיות של רעידות אדמה, כפי שכתב הסייסמולוג פרימן גילברט  לאחר מותו של ריכטר: הסייסמולוגיה הייתה "באמת לא כל כך אלמנטרית": היא הייתה חלק מרכזי במאמצים המוקדמים לבסס את הסייסמולוגיה כמדע כמותי. קאי אקי תיאר את ריכטר כ"צופה נלהב, איש אותיות, בלשן מצוין". ריכטר לא היה חסר כבוד בארצו, למרות שחלק מעמיתיו התרעמו על התהילה הציבורית שלו. ב-1976 קיבל ריכטר את המדליה של האגודה הסייסמולוגית של אמריקה , הכבוד הגבוה ביותר שניתן על ידי החברה הבולטת של סייסמולוגים מחקריים בארצות הברית. ב-2004 החברה כיבדה את ריכטר עוד יותר, על ידי יצירת פרס Charles F. Richter לקריירה מוקדמת.

קשייו היום-יומיים של ריכטר, שחי לבדו בוילה מאז מותה של ליליאן, החלו להטריד. זה התבטא בתאונות קלות בעת נהיגה ברכב, ובשכחה היכן החנה אותו. לאחר תאונה עצמית שחולץ ממנה לאחר זמן רב, ואושפז בבית חולים במשך שבועיים החל להסתמן סופו של ריכטר. אבל, לא לפני שמצבו השתפר מעט, הוא נענה להצעת נשיא אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז לקרוא למעבדה הסייסמולוגית שלהם על שמו, ובמרץ 1983, מלווה בחבר, השתתף באירוע הציבורי האחרון בחייו, טקס קריאת המעבדה לכבודו. שוב הוא היה ביחד עם עמיתים צעירים ומפורסמים כמו: קארן מקנאלי, רֹאשת המעבדה שנקראה על שמו ויוזמת המהלך; הירו קאנאמורי מקאלטק; ברוס בולט  מברקלי ואחרים. ביולי 1984 הוא שרד בקושי התקף לב, אך ללא יותר משנה, וב-30 ספטמבר 1985 הוא נפטר. גופתו נשרפה, ואפרו נטמן בבית הקברות מאונטיין-וויו באלטאדנה , עיירת מגוריו. ריכטר מת פחות משבועיים לאחר רעידת האדמה ההרסנית במגניטודה 8.0 במדינת גררו, מקסיקו. רעידה זו, בה נהרגו עשרות אלפים, כתוצאה מבנייה לקויה בבירה מקסיקו סיטי, הייתה סמן דרך בהבנת הכוחות הפועלים ליצירת תגובת אתר סייסמית, שפעלה על כל הרובע המודרני בבירה המקסיקנית, שהיה בנוי על משקעי אגם מיובש.

המורשת של ריכטר היא הרבה יותר עמוקה ומתמשכת מהתרומה של המצאת הסולם הנושא את שמו, חשובה ככל שהייתה גם בימיו. במילותיו של עמיתו תומאס הנקס, "אני מבין את זה שהייתה סייסמולוגיה והיו סייסמולוגים ואפילו רעידות אדמה לפני צ'ארלס ועמיתיו. אבל הקבוצה הקטנה של אנשים שפעלה בשנות ה-20 ושנות ה-30 מקבלות את הקרדיט, אני חושב, על כך שהעלו את הסייסמולוגיה על המפה כדיסיפלינה מדעית אמיתית." בכך, קבוצה זו הובילה את המטען המדעי שלה ישירות למאמצים להפחתת סיכונים מרע"א בקליפורניה. המדינה חייבת היום חוב של הכרת תודה לריכטר ועמיתיו על מאמציהם הבלתי פוסקים והממצים להבין את סכנת רעידות האדמה (מבלי לעשות זאת באופן סנסציוני), ולהעביר את הבנתם לַציבור ולקובעי המדיניות. בנכונותו לתקשר ארוכות עם העיתונות, ריכטר היה כמעט ללא עמיתים. כשמתקרבים לסוף הסיפור, שאלה אחת נותרה קשה לתשובה: באיזו מידה השתוקק ריכטר וחיפש תשומת לב ואישור מהציבור והתקשורת, ועד כמה זה נבע מהרצון המתמשך שלו להעניק את הידע שלו על רעידות אדמה? כך או כך, מורשתו של ריכטר מתקיימת. הוא ועמיתיו, במיוחד ווּד, גוטנברג ובניוף, ייסדו מסורת של מצוינות במחקר סיימולוגי תצפיתי, שנמשך היום עם מדענים צעירים שמעולם לא פגשו אותו, אך ממשיכים את דרכו. הרשת הסייסמית שהקימו ריכטר ועמיתיו התפתחה במידה ניכרת, והיא מנוהלת כעת במשותף על ידי קאלטק וה-.U.S.G.S שממשיכים לייצר את הקלטות רעידות האדמה הטכנולוגיות ביותר, שמניעות את מדע רעידות האדמה המתקדם. הרשת הסייסמית של דרום קליפורניה הייתה משאב מחקר ברמה עולמית, שאת ערכו זיהה מיליקן בבירור, כשהביא מומחיוּת סייסמולוגית ברמה עולמית בצורה של גיוסו של בנו גוטנברג, כדי לנצל באופן מלא יותר נתונים מהרשת המתהווה.

ווד, אנדרסון  ובניוף מילאו תפקידי מפתח בפיתוח מכשירים אמינים, ניידים ומתאימים לשדה. ריכטר לא היה גאון מכני, אבל באמצעות התובנות החישוביות שלו, וההסתערות הממצה והבלתי פוסקת שלו על הנתונים, הפך לאבן יסוד במאמצי הניטור והקִטלוג של רעידות האדמה בדרום קליפורניה. המורשת הזו נשארת חיה מאוד. הקטלוג של רעידות האדמה בדרום קליפורניה, שראשיתו ב-1932 – השנה הראשונה בה החל ריכטר לבצע את המדידות הדרושות להערכות המגניטודה, נותר אחד הקטלוגים הארוכים והטובים ביותר של רעידות אדמה, הזמינים עבור כל אזור בעולם. הכוכב של ריכטר אולי דעך בהדרגה, אבל למעשה הוא זרח בצורה הטובה והעצומה ביותר, למשך זמן קצר בלבד. העבודה שבגינה הוא מפורסם, נעשתה במידה רבה בטווח של עשור בודד. וכמו סופרנובה, האור מהפיצוץ הזה, ממשיך לזרוח יותר ויותר בשמיים הרחוקים. למילה גודל יש משמעות בסייסמולוגיה רק משום שריכטר הציג אותה. סולם ריכטר הוא הסולם של צ'ארלס ריכטר: מידה של רעידת אדמה, מידה של אדם יוצא דופן ביותר!

### נספח א' פרידה מאוחרת <small>(עמ' 309–312)</small>

בנספח זה מביאה הָאף את הנאום של ריכטר באירוע הפרישה שלו מקאלטק. נאום שנראה שנקטע באמצעו. הוא מצטט את המשורר האנגלי אלפרד טניסון בן התקופה הוויקטוריאנית (ראו הטקסט המתורגם משמאל). הָאף טוענת שאירוע הפרישה היה בדיוק מסוג האירועים שריכטר השתדל להימנע מהם לאורך הקריירה שלו. בשיחה עם אלה שהכירו את ריכטר במהלך הקריירה הארוכה שלו במעבדה הסייסמולוגית, עולה הרעיון שהנאום שלו היה משהו כמו פצצה: אמירה פילוסופית מהורהרת ומורחבת של אדם שכמעט ולא שיתף משהו בעל אופי אישי עם עמיתיו. אמירה שהמוטו של פרק זה מאפיינת את ההרהור הפילוסופי שלו.

ריכטר ממשיך ואומר (לאחר הקראת הטקסט של טניסון) שכיום הוא "תוהה מדוע טניסון חשב שזה נפלא. המציאות של הובלה אווירית, לוחמה אווירית והאו"ם הם לא מה שאנחנו הכי שמחים עליו. הניסיון שלי היה שיר שונה במקצת באותה מנגינה. כסטודנט התעניינתי .....(המשך במוטו לפרק 18) ..... התפתחות מה שאנו מכנים כיום ביולוגיה מולקולרית. כל הדברים האלה התרחשו, אבל עם הבדלים מהציפיות." הוא ממשיך בעקבות הרברט ג'ורג' ולס, הסופר והוגה הדעות האנגלי בן זמנו, ובעל רקע במדע, שמת מאוכזב עקב אי התגשמות חזונו לגבי העידן הקרוב של אנרגיה גרעינית. "אני לא צריך להגיד לכם שכרגע יש את כל האמצעים הדרושים ליצירת עולם הגון. המכשולים העיקריים הם בּוֹרוּת; חַמדָנוּת; מיליטריזם; לאומיות; והאלימות הנובעת מדחף פסיכוטי להרס, או מתחושת נחיתות ורצון לנקמה." הוא מביע את אכזבתו שלו מאי למידת הלקח מהאירועים שהביאו לשתי מלחמות עולם, וששוב מנשבות אותן רוחות, עם שקרים וחצאי אמיתות ...." (המלחמה הקרה?). הוא כולל בסוגיה זו את קאלטק, והפיכתה לאוניברסיטה, ומקווה שתדע להישמר מהסכנות הללו. הוא מקווה שהמעבדה הסייסמולוגית תדע להתגבר על עזיבת חלק מהכישרונות שצמחו בה. הוא מסיים עם התנגדותו לבזבוז משאבים במחקר לחיזוי רע"א, שמשאיר תחומים חיוניים אחרים מוזנחים, כי הציבור והתקשורת מובלים "כמו חזיר אל השוקת" לעבר ניסיונות שווא "להתקדם" לעבר חיזוי אמין לכאורה, ו"לשכוח את העובדה שלמען בטיחות הציבור איננו זקוקים לתחזית – ניתן להסיר את הסיכון של רעידת אדמה, כמעט לחלוטין, על ידי בנייה ורגולציה נכונה." וכאן מסתיים הנאום!

### תודות <small>(עמ' 325–329)</small>
רוב מכריע של הדמויות שהָאף מודה להם הם אנונימיים לחלוטין (בוודאי לרוב מכריע של קוראי העברית). דמויות שהיא פגשה לאורך דרכה במחקר הביוגרפי, וששיחקו תפקיד זה או אחר במסלול חייו של ריכטר, הכירו אותו, או סייעו לה בדרך זו או אחרת באיסוף החומר ובכתיבה. אזכיר רק את המפורסמים, ואת אלה ששיחקו תפקיד זה או אחר בחייו, גם אם תפקיד מינורי.

ראשית הָאף מודה לריכטר עצמו, שהשאיר את כל ארכיונו בקאלטק, ושמטופל על ידי הארכיונאית ד"ר יהודית גודשטיין וצוותה; היא מודה לסייסמולוגים העמיתים של ריכטר שפגשה: קלרנס אלן, הירו קאנאמורי, דון אנדרסון , תום היטון , וקייט האטון , ולמומחי המכשור הבכירים: דייב ג'ונסון, בוב טיילור ושוב קלרנס אלן. לתלמידיו לשעבר: שלטון אלכסנדר, טום ג'ורדן, בוב גלר, תומאס הנקס, ג'ון גרדנר, דייוויד היל, בארי קלר, ג'ון לט, אלכסנדר גץ, הארמוט ספצלר, טא-ליאנג טנג , אמיל אוקל, בוב פיני ונפי טוקסוז, כמו גם לבטי שור  וג'ורג' שור . לעמיתים נוספים של ריכטר: פרימן גילברט , ג'ים ברון, פרנק פרס, ליאון קנופוף, ושוב בוב טיילור. ללין סייקס, אריק לינדוול וקארן מקנאלי, מנהלת המעבדה הסייסמולוגית על שם ריכטר באוניברסיטת קליפורניה סנטה קרוז, ויוזמת ההקדשה הזו, ולמנהל הנוכחי (לעת מחקרה) של מעבדת הסייסמו בקאלטק ג'רואן טרומפ. לאחייניתה ואחיינה של ליליאן ריכטר: דורותי קרוז וברוס וולפורט וגם לבני משפחה אחרים: לורי וולפורט, מרי ווייט וקתי האג. לשכן של הריכטרס מווילה זניטה, לורנס פושה. לאביה של הָאף, ג'רי הָאף, לבעלה של המחברת לי סלייס, ולילדיה: שרה, ג'ושוע ופול.

## ביקורות
* "סוזן הָאף עשתה את עבודתה בצורה יוצאת דופן, והפכה סיפור סבוך של אדם שכמעט ולא מובן על ידי אחרים לביוגרפיה מרתקת מאוד." **<small>Pawel Wiejacz, ''Pure and Applied Geophysics''</small>**
* "קנה המידה של ריכטר יימשך כל עוד כדור הארץ הזה קיים, וכך גם הסיפור הזה מאת סוזן הָאף. עבודתה המופתית שכמותה איננו רואים לעיתים קרובות, הן מבחינת תוכן והן מבחינת גישה אנושית ומודעת, היא בעלת חשיבות רבה לתקופתנו הנוכחית. אומנם זה היה צריך להיכתב מוקדם יותר, אבל לא יכול היה להיכתב טוב יותר. כמעט מתאהבים בסוזן האו בגלל הניסיון המוצלח להפליא הזה להחזיר את ריכטר לחיים ולגרום לו לעמוד מולנו. תודה רבה, סוזן הָאף! אנו נזכור אותך על המתנה המופלאה הזו לבעלי הדעה המדעית ולרוב רבים אחרים שלא.... המבט הזה מאחורי הקלעים של ריכטר, האיש, הוא שזירה אמנותית של סיפורי חייו של ריכטר עם ההיסטוריה של חקר רעידות אדמה וסייסמולוגיה. הספר המהורהר והנחקר הזה חוקר שאלה מרכזית: מדוע ריכטר – מדען מוזר ופשוט – הפך להיות כל כך מוכר יותר מכמה מעמיתיו היותר מוכשרים... יכולתו של ריכטר לתקשר את ממצאיו עם הקהל הרחב דרך העיתונות, מדגימה הָאף, העניקה לו את סוג הפרופיל הציבורי שביסס את מעמדו בלקסיקון הפופולרי". **<small>''Juliet Eilperin,'' ''Washington Post Book Wor''</small>''ld***
* <small>"זהו דיוקן מאחורי הכותרות של האיש הפרטי... הדיוקן שמתגלה הוא של מדען שהתעניין בתחילה הרבה יותר באסטרונומיה ובצפייה בכוכבים מאשר בסייסמולוגיה; שהיה בעל כמיהות פואטיות עוצמתיות, ומעל הכול, הגינות מתמשכת." ***Steven Carroll, The Age***</small>
* <small>כותרות של האיש הפרטי... הדיוקן שמתגלה הוא של מדען שהתעניין בתחילה הרבה יותר באסטרונומיה ובצפייה בכוכבים מאשר בסייסמולוגיה; שהיה בעל כמיהות פואטיות עוצמתיות, ומעל הכול, הגינות מתמשכת." ***Steven Carroll, The Age***</small>
* "<small>ביוגרפיה זו של צ'ארלס ריכטר (1900–1985), שנכתבה על ידי סיסמולוגית על הסייסמולוג המפורסם ביותר, היא הראשונה שנחקרה ממאמריו של ריכטר... הבדיקות של הָאף בנפשו של ריכטר עשויות להרחיב את קהל הקוראים שלה מעבר לזה שמתעניין ברעידות אדמה... ריכטר, ככל שיהיה קשה לאהוב אותו בחיים – היו לו מעט חברים, לפי הָאף – מוכיח שהיו לו חיים פנימיים סוערים ומאבקים עם העולם החיצוני שממנו עשויות ביוגרפיות משכנעות.</small>" ***Gilbert Taylor, Booklist***
* "<small>הָאף מסתמכת על שפע של מסמכים שהשאיר אחריו ריכטר... כדי לתעד את עלייתו לתהילה ולהסביר את מקומו בהיסטוריה של הסייסמולוגיה... המחברת מתארת את חינוכו הסוער של ריכטר, את נטייתו לנודיזם ואת כתיבתו הפורה של שירים רבים הכלולים בספר...[ספר זה] חושף צד לא מוכר של המדען המפורסם בפיתוח סולם הגודל הראשון לרעידות אדמה ב-1935... רוב הקולגות של [ריכטר] לא נותרו מודעים להיקף מחשבותיו ותחומי העניין שלו. סולם ריכטר ישנה זאת. זה מגלה את ריכטר כאדם עם יותר מחלקו בפגמים, אבל גם כאיקונוקלסטיק, מדען ראוי לתהילתו ולהערצה שלנו</small>." <small>***Gregory C. Beroza'', ''Nature***</small>
* "<small>ביוגרפיה מאירה</small>."<small>***Emily Banham, Nature***</small>
* "<small>דבר אחד שהספר הזה, שנכתב על ידי מדען מקצועי אחד על אחר, מתקשר בצורה ברורה מאוד, הוא איך זה בעצם להיות מדען – תרומה מבורכת.</small>" <small>***Roger M. W. Musson, Times Higher Education Supplement***</small>
* "<small>הערך האמיתי של קנה המידה של ריכטר טמון בהנצחה הבלתי-מדוברת של דרך שכמעט נכחדה של עשייה מדעית</small>." <small>***Claudio Vita-Finzi, Times Literary Supplement***</small>
* "<small>אם אי פעם היה נושא שזעק לביוגרפיה טובה זה צ'ארלס ריכטר, שאת שמו אנחנו שומעים לעיתים קרובות מדי בחדשות, רעל של קטסטרופה. אם אי פעם היה האדם האידיאלי לכתוב את הסיפור שלו זו סוזן הָאף, הסיסמולוגית שהפכה את משימתה לפופולרית האינטליגנטית של הייעוד שלה ללא תחרות – זה סיפור נפלא, מסופר ללא דופי להיות סולם ריכטר לביוגרפיה, זה בוודאי ראוי לציון 9.5 לכל הפחות.</small>" <small>***Simon Winchester, author of A Crack in the Edge of the World: America and the Great California Earthquake of 1906***</small>
* "<small>סו הָאף מחייה את צ'ארלי ריכטר, ואיתו את מייסדי הסייסמולוגיה בדרום קליפורניה. יותר מסתם ממציא סולם הגודל, ריכטר היה מדען מבריק, גם אם היה מוטרד, ומשורר שאולי סבל מ[[תסמונת אספרגר]]. הָאף מראה כיצד ה"סיסמולוג המקרי" הזה (הדוקטורט שלו היה בפיזיקה תאורטית) השפיע על תחום מתפתח של מדע רעידות אדמה והתפיסה הציבורית לגבי סכנה וסיכון רעידות אדמה בקליפורניה ובעולם.</small>"<small>***Robert S. Yeats, author of "Living with Earthquakes in California"***</small>
* "<small>הסיפור של צ'ארלס ריכטר הוא סיפור מרתק, אם כי מעט מטריד. סוזן האו עשתה עבודת מחקר יוצאת דופן, וסגנון הכתיבה שלה הופך את זה לקריאה מושכת מאוד.</small>" ***<small>Clarence Allen, Professor of Geology and Geophysics, Emeritus, California Institute of Technology</small>***
* "<small>סולם ריכטר הוא הביוגרפיה הראשונה של הסיסמולוג המפורסם בעולם. היא מספרת סיפור ששווה קריאה ומלא הפתעות. הספר מספק פרספקטיבה יוצאת דופן על האופן שבו הקריירה של מדען חשוב יכולה להתפתח בצורה די רחוקה מלהיות תהליך קו ישר. בו בזמן הוא מציג סיפור מרתק ועצוב למדי על המאבקים האישיים של האיש מאחורי סולם ריכטר.</small> "***<small>Clifford H. Thurber, University of Wisconsin, Madison</small>***
* "<small>זוהי חתיכת ביוגרפיה מדעית יוצאת דופן. למרות ששמו של צ'ארלס ריכטר מוכר בכל בית, אפילו מדעני כדור הארץ יודעים מעט על האיש. הביוגרפיה הראשונה הזו של ריכטר, נותנת מבט מהורהר ומלא תובנות על האדם, המדע שלו, תפקידו המכריע בפיתוח הסייסמולוגיה, מודעות ציבורית לרעידות אדמה בדרום קליפורניה, ומדיניות לצמצום סכנות רעידות אדמה באמצעות בנייה בטוחה יותר, בתקופה שבה הפחתת אסונות טבע נמצאת מאוד בתודעה הציבורית.</small>" ***<small>Seth Stein, Northwestern University</small>***
* "<small>סוזן האף כתבה ספר מדהים. קלרנס אלן כינה את זה 'מטריד', קליפורד ת'רבר 'משכנע" ו"מלא הפתעות', סת' סטיין 'יוצא דופן' ו'מתחשב'. זאת ועוד. סוזן חפרה ומצאה את מסמכי ריכטר מארכיון קאלטק ו- הפתעה! - היה אדם מאחורי סולם ריכטר.... אם מעבדת הסייסמו הייתה האי ב"[[הסערה]]", ו[[בנו גוטנברג]] היה [[הסערה#פרוספרו|פרוספרו]] הקוסם, אז ריכטר היה [[הסערה#אריאל|אריאל]] ו[[הסערה#קאליבן|קאליבן]] בתורם. הוא היה "רוח אוורירית" אבל הוא גם יכול היה להיות שובב ורוטן. אולם בניגוד לפרוספרו, גוטנברג מעולם לא שחרר את ריכטר לחופשי. מותו קרה לבסוף, אבל בינתיים קרו דברים מוזרים רבים. ראשית, ריכטר - לא גוטנברג - הפך לסייסמולוג המפורסם ביותר בעולם. אולם סולם ריכטר היה הפחות מקורי מבין תרומותיו. הפיזיקאי היצירתי הזה שהפך לסייסמולוג, המשיך לדאוג לכל החיים .. הוא דחה את חיזוי רעידת אדמה מכיוון שהוא פקפק אם הראיות לגבי הריבאונד האלסטי היו מוצקות מספיק, וכמובן שהוא צדק!" ***Cinna Lomnitz, Seismological Research Letters**''

## <small>ביאורים</small>

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרים ביוגרפיים
קטגוריה:ספרי 2007