טבח כפר קאסם

**טבח כַּפְר קָאסִם** היה מעשה טבח בתושבי היישוב הערבי-ישראלי כפר קאסם שבוצע על ידי יחידה של משמר הגבול, שהיה באותה עת תחת פיקודו של צה"ל, ב-29 באוקטובר 1956, היום הראשון למבצע קדש, ובמהלכו נורו למוות 43 מתושבי הכפר: גברים, נשים וילדים. עוד ארבעה מתושבי הכפר נהרגו בנפרד באותו ערב.

## הטבח
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו היישובים הערביים שלאורך הקו הירוק נתונים תחת ממשל צבאי. ב-29 באוקטובר 1956, היום הראשון למלחמת סיני (מבצע קדש), הורה פיקוד המרכז להטיל עוצר על הכפרים הערביים הסמוכים לגבול הירדני באזור המשולש. העוצר הוטל במסגרת כוננות למלחמה עם ירדן. מפקד חטיבה מרחבית 17, אלוף-משנה יששכר שדמי, החליט על דעת עצמו להקדים את שעת כניסת העוצר מהשעה 21:00 לשעה 17:00, אך הודעה על כך נמסרה למוכתרים של הכפרים הערביים רק חצי שעה לפני כניסת העוצר לתוקפו. התושבים הערבים שעבדו מחוץ לכפריהם לא ידעו דבר על העוצר, והחלו לחזור לבתיהם עם חשכה, לאחר שעת כניסת העוצר.

גדוד משמר הגבול בפיקודו של רב-סרן שמואל מָלִינקי, שסופח לחטיבה 17 של שדמי, קיבל משימה לאכוף את העוצר ב-8 כפרים ערביים בגזרה הדרומית של "המשולש הקטן". לאחר מעשה טען מלינקי שלפני הפעולה שוחח עם מפקד החטיבה ושאל כיצד יש לנהוג בתושבים ערבים שאינם יודעים על קיום העוצר. לטענתו, תשובת שדמי הייתה: "אללה ירחמו" (בערבית: "אלוהים ירחם עליהם", ברכה מוסלמית על המתים). שדמי הכחיש לימים את הדברים שייחס לו מלינקי. בסדרת פקודות שנתן מלינקי למפקדי הפלוגות והמחלקות שלו, העביר להם הוראות ברוח דומה. בתגובה לשאלות מספר קצינים, הוא הנחה אותם במפורש לירות על מנת להרוג בכל ערבי שיימצא מחוץ לביתו לאחר שעת כניסת העוצר, כולל תושבים החוזרים מעבודתם מחוץ לכפרים. כשנשאל מה בקשר לנשים וילדים, השיב: "בלי סֶנטימֶנטים" (לפי גרסה אחרת: "דינם כדין כולם").

למרות ההוראות הברורות שנתן מלינקי לקציניו, כמעט כולם הפעילו שיקול דעת, ולא פעלו בהתאם להנחיותיו. מפקד הפלוגה הצפונית של הגדוד, יהודה פרַנקֶנטַל, דחה על דעת עצמו את שעת כניסת העוצר בחצי שעה, והורה למפקדי המחלקות שלו לא לירות בכפריים החוזרים מעבודתם לאחר כניסת העוצר, אלא ללוותם לבתיהם. מפקד הפלוגה הדרומית, חיים לוי, לא שינה אומנם את פקודותיו של מפקד הגדוד, אך אישר למפקדי המחלקות שביקשו ממנו הנחיות, לפעול בהתאם לשיקול דעתם.

מתוך 8 מפקדי המחלקות של הגדוד, רק סגן גבריאל דהאן, שפיקד על המחלקה שפעלה בכפר קאסם, קיים כלשונה את הפקודה שניתנה לו. חייליו עצרו את הכפריים שחזרו לכפר מעבודתם ברגל או ברכב, ירו למוות ב-43 מתושבי הכפר, בהם 9 נשים ו-17 ילדים ונערים, ופצעו 13 נוספים. בנוסף לכך נהרגו בתוך הכפר עוד ארבעה תושבים. תושבי הכפר מונים בנספים גם אדם שמת משבץ לאחר ששמע על מות בנו בטבח, ואת עוברה של אישה הרה שנרצחה בטבח, ומגיעים ל-49 נספים.
היו גם מספר פצועים שהעמידו פני מתים וכך ניצלו חייהם.

בשונה מהאירוע בכפר קאסם, בגזרות אחרות של הגבול הניחו חיילי צה"ל ושוטרי מג"ב כמעט לכל מפירי העוצר לעבור דרך המחסומים ולשוב לבתיהם.

## פרסום הטבח ותגובת הממשלה
בליל הטבח הגיעו סא"ל דב נשרי ורס"ן שמעון פורסט מפיקוד המרכז, לעריכת תחקיר על האירוע. בהמשך הלילה התקיים דיון בהשתתפות נשרי ומלינקי ואחרים אצל מפקד פיקוד המרכז, צבי צור, ובבוקר הגישו נשרי ופורסט את דו"ח התחקיר שקיימו. הדו"ח מתח ביקורת חריפה על התנהלותו של רס"ן מלינקי, ואת מעשיו של אחד החיילים הגדיר כ"רצח לשמו".

תגובתה הראשונית של ממשלת ישראל שבראשות דוד בן-גוריון לטבח הייתה ניסיון להסתירו באמצעות מניעת הכניסה לכפר ובאמצעות הצנזורה הצבאית. ב-1 בנובמבר 1956 מינה בן-גוריון ועדת חקירה בראשות הנשיא התורן של בית המשפט המחוזי בחיפה, בנימין זֹהר, ראש עיריית חיפה אבא חושי והפרקליט הצבאי הראשי לשעבר אהרן חטר-ישי. כשבוע לאחר הטבח, ב-6 בנובמבר הגישה הוועדה את הדו"ח שלה לבן-גוריון, ובו קבעה כי יש להעמיד לדין את מפקד הגדוד וכמה מפקודיו, וכן קבעה פיצוי כספי למשפחות הקורבנות. בעקבות זאת נמסרה הודעה רשמית לעיתונות על האירוע.
לבסוף פיצתה המדינה את המשפחות השכולות ב-5,000 ל"י על כל הרוג.

פעיל מפ"ם לָטיף דוֹרי וחברי הכנסת מאיר וילנֶר ותופיק טובי (מטעם מק"י) גבו עדויות מהפצועים והביאו את דבר האירוע לידיעת הציבור. וילנר וטובי אף השתמשו בחסינותם הפרלמנטרית וסיפרו על האירוע מעל דוכן הכנסת. חברת הכנסת אסתר וילנסקה (מק"י) הזכירה את הטבח באחד מנאומיה, אך נדרשה להפסיק ודבריה נמחקו מהפרוטוקול.

כתוצאה מכך ומהלחץ מצד העיתונים לפרסם פרטים על האירוע, ב-12 בדצמבר 1956 מסר ראש הממשלה במליאת הכנסת הודעה על המקרה, שאמרה כי "בכפרים נפגעו על ידי משמר הגבול כמה כפריים, ולכן מינה ראש הממשלה ועדה לברר מידת אחריותם של אנשי משמר הגבול, ואם יש להעמידם לדין". ראש הממשלה תיאר את האירוע כ"מעשה זוועה הפוגע ביסודות הקדושים ביותר של המוסר האנושי השאוב מתורת ישראל" והוסיף כי "אין עם בעולם שמחשיב יותר מהעם היהודי יקר חיי אדם, אנו למדנו כי אדם נברא בצלם אלוהים ואין איש יודע מה היה צבע עורו של האדם הראשון". הודעה זו נמסרה כשישה שבועות לאחר האירוע, כאשר רוב תושבי ישראל עדיין לא ידעו במה מדובר. הכנסת כיבדה את זכר החללים בקימה לדקת דומייה.

## המשפט, נאשמיו ועונשיהם
250px|ממוזער|שמאל|11 נאשמי טבח כפר קאסם. קיצוני משמאל: שמואל מלינקי
בינואר 1957 הועמדו לדין 11 קצינים וחוגרים שהיו מעורבים בטבח בכפר קאסם. התובעים במשפט היו התובע הצבאי הראשי, משה דוד, ולצדו המשפטן קולין גילון. פסק הדין ניתן באוקטובר 1958 בבית הדין הצבאי המחוזי בירושלים בראשותו של בנימין הלוי. בפסק דינו קבע השופט בנימין הלוי מהי "פקודה בלתי חוקית בעליל", שעל החייל לסרב לציית לה כאשר היא ניתנת לו:
:.

שמונה מהנאשמים הורשעו ונידונו לתקופות מאסר ממושכות (7 עד 17 שנה). המורשעים ערערו על פסק הדין, והרכב בית הדין הצבאי לערעורים בראשות שופט בית המשפט העליון משה לנדוי קבע בחודש אפריל 1959 הקלה מסוימת בעונשם: מ-17 ל-14 שנה לרב-סרן שמואל מלינקי, מ-15 ל-10 שנים לסגן גבריאל דהאן ולטוראי ראשון שלום עופר, ומ-7 ל-3 שנים לחמשת הטוראים המורשעים.

250px|ממוזער|שמאל| יששכר שדמי בתום משפטו, מחזיק במטבע של 10 פרוטות, כגובה הקנס שהוטל עליו
חמשת הטוראים ריצו את עונשם, בניכוי שליש מתקופת המאסר. ואולם איש משלושת בעלי הדרגות הבכירות לא ריצה את מלוא תקופת מאסרו. זמן קצר לאחר גזר הדין החליט הרמטכ"ל חיים לסקוב להמתיק את עונשם של שלושת המורשעים שנותרו במאסר: עונשו של מלינקי הופחת ל-10 שנים, של דהאן ל-8 שנים, ושל עופר ל-7 שנים.
בנובמבר 1959 סיים שלום עופר לרצות את עונשו בעקבות חנינה מנשיא המדינה. מיד לאחר מכן החליט נשיא המדינה יצחק בן-צבי להמתיק עוד את עונשם של שני האסירים הנותרים, מלינקי ודהאן, ל-7 ו-5 שנות מאסר, בהתאמה.
גבריאל דהאן שוחרר במרץ 1960, בתום ארבעים חודשי מאסר.
ימים ספורים אחריו שוחרר ממאסר שמואל מלינקי, אחרון האסורים, מטעמים רפואיים. לאחר שחרורו חזר לשרת בכוחות הביטחון, היה לקצין ביטחון בקריה למחקר גרעיני – נגב וסיים את שירותו ב-1964 בדרגת אלוף-משנה.

תחילה החליטה הפרקליטות הצבאית שלא להעמיד לדין את מפקד החטיבה יששכר שדמי, אולם לאור דברי בנימין הלוי כי הוא מקבל את דברי מלינקי כי קיבל פקודה משדמי (אך היה עליו לסרב לבצעה, לפי הלוי) הועמד שדמי לדין בנפרד באשמת רצח וחריגה מסמכות. שדמי זוכה מאשמת הרצח, לאחר שהשופטים לא קיבלו את עדות מלינקי, והורשע בסעיף החריגה מסמכות בהטלת העוצר. בגזר הדין ננזף והוטל עליו קנס סמלי של עשר פרוטות. בעקבות עונש זה, הפך הביטוי "הגרוש של שדמי" למטבע לשון ברחוב הערבי המצביע על עיוות הדין. שדמי המשיך בשירותו הצבאי לאחר המשפט.

בקיץ 2017 טען שדמי, בפני ההיסטוריון אדם רז, שמשפטו היה משפט ראווה שהתקיים כדי למנוע את התרחבות הפרשה כלפי הדרגים שמעליו.

בשנת 2017 הגיש רז בקשה לעיין בפרוטוקול המשפט ובמסמכים שהוגשו במהלכו. המדינה התנגדה לבקשה בנימוק שקיים חשש שחשיפת הפרוטוקולים תפגע בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה או בפרטיות ובביטחון של אנשים מסוימים. בשנת 2022 לאחר הסרת התנגדות המדינה, התיר בית הדין הצבאי לערעורים, בראשות האלוף דורון פיילס, את פרסום הפרוטוקולים, אך אסר את פרסום מסמכי תוכנית חפרפרת ותמונות מזירת הטבח.

## בעקבות הטבח
שמאל|ממוזער|250px|אנדרטה בכפר קאסם לנספים בטבח
ב-7 בדצמבר 1956 הקדיש נתן אלתרמן את "הטור השביעי" לטבח כפר קאסם, ונמנה עם הראשונים לגנותו. בין השאר כתב:

שמאל|ממוזער|250px|הסולחה ההמונית שנערכה בכפר בנובמבר 1957
ביום השנה לטבח, תושבים ערבים באזור המשולש, יחד עם פעילים של המפלגה הקומוניסטית, הנהיגו שביתה של שעתיים לזכר הטבח כמחאה על המדיניות של הממשל הצבאי. מדובר באחת מפעולות המחאה המאורגנות הראשונות של האוכלוסייה הערבית בישראל כנגד הממשל הצבאי.

ועדה לבירור תביעות נפגעי הטבח בראשות "זקן השומרים" אברהם שפירא מונתה על ידי ראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש, ובעקבות פרסום מסקנותיה נערכה בנובמבר 1957 בכפר קאסם סולחה שבה נכחו כ-800 אורחים. על פי המסורת היו אמורים 11 הנאשמים להגיע לטקס, אך שלטונות צה"ל סירבו לאפשר להם להשתתף, בין השאר מחשש שהגעתם בעת המשפט שנערך להם עלולה להביא לטענות על עיוות דין. את הצד היהודי ייצגו יו"ר הוועדה אברהם שפירא, שר המשטרה בכור שטרית, אלוף פיקוד המרכז צבי איילון, ראש הממשל הצבאי מישאל שחם וראש עיריית פתח תקווה פנחס רשיש, כשבראש הצד הערבי עמד מוכתר הכפר ודיע אחמד צרצור.

בשנת 1958 כתב דן אלמגור, לתוכנית "תן חיוך" של תיאטרון סמבטיון, את השיר "הכומתה", המתייחס לטבח, אך השיר נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.

בשנת 1994 הוצג בתיאטרון "הבימה" מחזהו של רוביק רוזנטל, "מלינקי", העוסק בטבח כפר קאסם.

באוקטובר 1991 פרסם העיתונאי רוביק רוזנטל מאמר שבו טען כי טבח כפר קאסם היה חלק מתוכנית חפרפרת – תוכנית מדינית כוללת לגירוש ערביי המשולש לירדן. טענה זו שבה ועלתה במהלך השנים, בין השאר במאמר מ-2009 של ההיסטוריון גדי אלגזי. טענות אלה הוכחו כנכונות לאחר שהפרוטוקולים ממשפט הטבח הותרו לפרסום ב-2022, ותוכנית חפרפרת אכן הוזכרה בהם.

בדצמבר 2007 אמר נשיא מדינת ישראל שמעון פרס בעת ביקור בכפר, כי "קרה כאן בעבר אירוע קשה ביותר, שאנחנו מצטערים עליו מאוד".
ב-2014 השתתף לראשונה נשיא המדינה, רובי ריבלין, בטקס לציון הטבח בכפר קאסם.

ב-29 באוקטובר 2021 השתתף נשיא המדינה, יצחק הרצוג, בטקס לזכר ההרוגים, במלאת 65 שנים לטבח, וביקש סליחה בשם מדינת ישראל.

בשנת 2024 יצרה אילת הלר את הסרט התיעודי "דגל שחור", העוסק בטבח כפר קאסם.

## לקריאה נוספת
* אדם רז, **טבח כפר-קאסם: ביוגרפיה פוליטית**, כרמל, ירושלים, 2018
* רוביק רוזנטל (עורך), **כפר קאסם: אירועים ומיתוס**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000 () ()
* יגאל עילם, **ממלאי הפקודות**, פרק שלישי: "פקודה בלתי חוקית בעליל", בית הוצאה כתר, 1990
* משה קורדוב, **11 כומתות ירוקות בדין**, ע. נרקיס - הוצאת ספרים, תל אביב, 1959
* משה אלעד, **סָעַרְתְּ עָלַי, ארצי: אירועים שהסעירו את ישראל**, הוצאת צמרת, תל אביב, תשפ"א 2021, עמודים 273–306
* דניאל פרידמן, **קץ התמימות: משפט ושלטון בישראל**, ידיעות ספרים, 2019, הפרק "מהומות בוואדי סאליב", עמ' 203–214

## קישורים חיצוניים

* מאיר וילנר, מלחמת סיני וטבח כפר קאסם, "ערכים", 4/96 (אוקטובר 1996), באתר הפורום הקומוניסטי הישראלי
* 
* 
*  - עדויות סרבני הפקודה שנכחו בטבח
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* פרוטוקולים ממשפט כפר קאסם בבית הדין הצבאי, באתר הארץ, 29 ביולי 2022
* [״המעבדה״: אי ציות במצבי קיצון פרק 4 (ראיון עם פרופ׳ [דני אורבך] על טבח כפר קאסם])

## הערות שוליים

כפר קאסם
קטגוריה:משמר הגבול
קטגוריה:ערביי ישראל
קטגוריה:מלחמת סיני
קטגוריה:1956 בישראל
קטגוריה:פסקי דין של בית הדין הצבאי
קטגוריה:צה"ל: פשיעה
קטגוריה:כפר קאסם
כפר קאסם
כפר קאסם
כפר קאסם
קטגוריה:אלימות פוליטית בישראל