נאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון

**נאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון** הוא מכתב שנכתב על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון כמעין דברי סיום לחבריו ולאזרחי ארצות הברית, לאחר עשרים שנות שירות ציבורי למען המדינה. הוא חיבר אותו סמוך לסיום כהונתו השנייה כנשיא, בטרם פרש לביתו שבמאונט ורנון, וירג'יניה.

המכתב פורסם לראשונה תחת השם "**נאומו של הגנרל וושינגטון אל אזרחי אמריקה, עם ויתורו על נשיאות ארצות הברית**", בעיתון **Claypoole's American Daily Advertiser**  ב-19 בספטמבר 1796 – כעשרה שבועות לפני שהאלקטורים לנשיאות הטילו את קולותיהם בבחירות של אותה שנה.

במכתב זה כותב וושינגטון על חשיבות האחדות הלאומית, ומזהיר את העם האמריקני מפני סכנות פוליטיות כגון אזוריות (regionalism), סיעתיות מפלגתית (partisanship), והשפעות זרות – אשר יש להימנע מהן כדי להישאר נאמנים לערכי הרפובליקה. המכתב זכה לפרסום מידי, נדפס מחדש בעיתונים ברחבי המדינה, ובהמשך גם הודפס בצורת חוברת.

הטיוטה הראשונה של המכתב נכתבה במקור על ידי ג'יימס מדיסון ביוני 1792, כאשר שקל וושינגטון לפרוש בתום כהונתו הראשונה.

ואולם, הוא הניח אותה בצד והתמודד לכהונה שנייה – בעקבות סכסוכים עזים בין מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון למזכיר החוץ תומאס ג'פרסון, שהביאו אותו למסקנה כי המתחים ההולכים וגוברים עלולים לקרוע את המדינה בהיעדר מנהיגותו. הדבר כלל גם מתיחות בענייני חוץ ופילוגים בין שתי המפלגות החדשות שקמו אז – הפדרליסטים והרפובליקנים-דמוקרטים.

כשהתקרבה לסיומה כהונתו השנייה, חזר וושינגטון לטיוטה המקורית, ועדכן אותה בעזרתו של המילטון כדי לחבר גרסה חדשה של נאום פרידה, ובה הודיע על סירובו להתמודד לכהונה שלישית.

במכתב זה, הוא מתבונן בסוגיות הפוליטיות הבולטות של אמריקה בשנת 1796, מביע את תמיכתו במוסדות השלטון שמונה שנים לאחר אשרור החוקה, מגן על הישגי ממשלו, ומעניק עצות פרידה לעם האמריקני.

המכתב נועד גם לשוב ולאחד את האומה, לאחר שחלקים ממנה פנו נגד וושינגטון בעקבות האמנה השנויה במחלוקת שכרת ג'ון ג'יי עם בריטניה בשנת 1794 (אמנת ג'יי).

## תקציר
ממוזער|דיוקן של ג'ורג' וושינגטון
המחשבה על ארצות הברית ללא ג'ורג' וושינגטון כנשיא עוררה דאגה רבה בקרב אזרחים אמריקנים רבים. תומאס ג'פרסון, אף שחלק על מדיניותו של וושינגטון ואף עמד בהמשך בראש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שהתנגדה לרבות מהמדיניות הפדרליסטית, הצטרף ליריבו הפוליטי אלכסנדר המילטון – מנהיג הפדרליסטים – בניסיון לשכנע את וושינגטון לדחות את פרישתו ולכהן תקופת כהונה שנייה. השניים חששו כי המדינה תיקרע מבפנים ללא הנהגתו המאחדת. ככל הנראה לכך התכוון וושינגטון כשאמר לעם האמריקני כי רצה לפרוש עוד קודם לכן, אך שוכנע על ידי אנשים ש"זכאים לאמוני", כלשונו, שעליו להמשיך ולכהן כהונה נוספת.

כל הרעיונות שבנאום הפרידה של וושינגטון מקורם בו עצמו, אך את עיקר הניסוח ביצע אלכסנדר המילטון.

וושינגטון ביקש לשכנע את העם כי שירותו הציבורי אינו עוד נחוץ, ובכך חזר על דבריו מהשבעת הנשיאות הראשונה, שלפיהם מעולם לא ראה עצמו כשיר לתפקיד הנשיא. אם השיג הישגים כלשהם במהלך כהונתו, כך אמר, הרי שזה בזכות תמיכת העם ומאמציו להבטיח את הישרדות המדינה ושגשוגה. אף על פי שוושינגטון הביע ביטחון בכך שהמדינה תמשיך להתקיים גם בלעדיו, הוא הקדיש את רוב מכתבו למתן עצות לעם האמריקני כ"ידיד נפרד", בנוגע לסכנות הגדולות שהוא ראה המאיימות על עתיד האומה.

### אחדות אזרחית ואזוריות
וושינגטון הביע את מחויבותו לעקרונות הרפובליקניזם, תוך הדגשה של שלטון העם ואזהרה מפני איומים על "החירות הרפובליקנית". הוא פתח את דבריו בהדגשת התלות ההדדית בין עצמאות, שלום פנימי וחיצוני, ביטחון, שגשוג וחירות – לבין האחדות בין המדינות.

הוא התריע מפני אויבים מבית ומחוץ שינסו ללא הרף לערער את האיחוד החוקתי בין המדינות. הוא קרא לציבור לחשוד בכל מי שמנסה לפרק את האיחוד, לנתק ממנו אזורים או להחליש את קשריו. כדי לחזק את האיחוד, עודד את האזרחים לראות עצמם בראש ובראשונה כאמריקנים – ולא כתושבי מדינה, עיר או מחוז – ולשים את טובת המדינה מעל לאינטרסים מקומיים.

וושינגטון הזכיר כי בין אזרחי ארצות הברית קיימים הבדלים קלים בלבד בדת, מנהגים והרגלים, וכי עצמאותם וחירותם הושגו כתוצאה משיתוף פעולה ואחדות.

הוא המשיך ותיאר כיצד האיחוד כבר הניב פירות: שיתוף הפעולה בין האזורים והאזרחים תורם לביטחון מפני אויבים, ומאפשר להימנע ממלחמות אזוריות כמו אלו שמתרחשות לעיתים קרובות באירופה. ביטחון זה, אמר, חוסך את הצורך בהקמת צבא גדול מדי – אשר, לדעתו, מהווה איום חמור על חירותם של אזרחי רפובליקה.

עוד הזהיר וושינגטון את העם מלטעות בטענות כי מדינה כה רחבת-ידיים אינה יכולה להתקיים כרפובליקה אחת, טענה שצצה למשל בדיון על רכישת לואיזיאנה. הוא קרא לתת הזדמנות לניסוי הזה של רפובליקה רחבת-ידיים בטרם ימהרו להסיק שהוא נידון לכישלון.

לבסוף, הוא התריע מפני סכנת האזוריות (sectionalism), כאשר מניעיה האמיתיים – כך טען – הם זריעת חשד ומדנים בין אזורים ואזרחים כדי לצבור כוח ולשלוט בשלטון. הוא הצביע על חוזה ג'יי וחוזה פינקני , אשר הסדירו את גבולות המערב בין מקסיקו הספרדית וקנדה הבריטית, כראיה לכך שהממשל הפדרלי ומדינות החוף המזרחי פועלים למען טובת כל אזרחי המדינה, ושבכוחו של איחוד חזק להשיג תנאים הוגנים גם מול מעצמות זרות.

### החוקה וסיעות פוליטיות
ממוזער|דיוקן של תומאס ג'פרסון, מנהיג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
ממוזער|אלכסנדר המילטון, מנהיג המפלגה הפדרליסטית, והכותב העיקרי של הנאום
וושינגטון הצהיר על תמיכתו בממשל החדש שהוקם לפי חוקת 1787, שהוא לדעתו שיפור מהותי על פני ממשל הקונפדרציה הקודם. הוא הדגיש כי זכות העם לשנות את מבנה הממשל, אך אך ורק באמצעות תיקונים חוקתיים. הוא קרא להימנע בכל מחיר מהפיכות אלימות, והבהיר כי כל אזרח מחויב לציית לחוק ולחוקה עד אשר ישונו באופן חוקתי.

וושינגטון הזהיר מפני סיעות פוליטיות (factions) שעלולות לשבש את יישום החוק או למנוע מהרשויות לפעול לפי סמכויותיהן החוקתיות. אף שסיעות עשויות לטעון כי הן מייצגות את רצון העם, מטרתן האמיתית היא לרכז כוח בידיים לא צודקות.

אומנם וושינגטון קרא לשנות את החוקה רק באמצעות תיקון חוקתי, אך הוא גם הזהיר מפני שימוש לרעה בתהליך זה עצמו, כאשר גורמים עוינים עלולים לנסות לחולל תיקונים שיחלישו את הממשלה עד שלא תוכל להגן על עצמה או על זכויות האזרחים. הוא הפציר בעם להעניק לממשלה זמן להבשיל ולממש את הפוטנציאל שלה, ולבחון כל שינוי חוקתי לא מתוך דחף רגעי או דעה חולפת, אלא רק לאחר שיקול דעת מעמיק.

### מפלגות פוליטיות
וושינגטון העמיק את אזהרתו מהתפרקות פנימית, והתריע גם מפני הסכנות שמביא עמו קיומן של מפלגות פוליטיות. הוא כתב את הדברים על רקע עלייתן של שתי מפלגות יריבות: הדמוקרטים-רפובליקנים בראשות ג'פרסון, והפדרליסטים בהובלת המילטון.

בעת מלחמת המעצמות בין בריטניה וצרפת, שאירעה בעקבות המהפכה הצרפתית, ניסה וושינגטון לשמור על נייטרליות, אך שתי המפלגות ניסו להטות את מדיניות החוץ – האחת לטובת צרפת (ג'פרסון), והשנייה לטובת בריטניה (המילטון).

וושינגטון הכיר בכך שטבע האדם מוביל לארגון בקבוצות, אך טען שכל ממשלה הכירה במפלגות כאויב מסוכן וניסתה לדכאן – בשל נטייתן לרכז כוח ולנקום ביריביהן.

לדבריו, מחלוקות בין מפלגות מחלישות את הממשל. הן מובילות למעשי נקמה, יוצרים פחדים שווא ומסיתים למהומות, ובכך מסייעות לגורמים זרים לחדור למערכת השלטון ולהשפיע עליה מבפנים.

הוא הזהיר מפני "שליטה מתחלפת" של מפלגות זו בזו – תהליך שבסופו עלול להוביל ל**עריצות של ממש**. לדבריו, כאשר הציבור מאבד אמון במערכת הפוליטית ונשלט על ידי שנאה בין מפלגות, הוא מתחיל לבקש הגנה דרך "כוח יחיד מוחלט" – תהליך שמוביל בהכרח לדיקטטורה.

### בלמים ואיזונים והפרדת רשויות
וושינגטון ממשיך להגן על החוקה, ומציין כי מנגנוני האיזונים והבלמים והפרדת הרשויות המוגדרים בה הם אמצעים חיוניים למניעת השתלטות של אדם או קבוצה אחת על המדינה. הוא מייעץ לעם האמריקני כי אם יחשוב שיש לשנות את סמכויות השלטון כפי שהוגדרו בחוקה, יש לעשות זאת באמצעות תיקונים חוקתיים – ולא בכוח.

### דת, מוסר וחינוך
אחת הפסקאות המצוטטות ביותר במכתבו של וושינגטון היא תמיכתו הנחרצת בחשיבות הדת והמוסר בקידום האושר הפרטי והציבורי ובשגשוג הפוליטי של האומה.

לדבריו, עקרונות דתיים מעודדים שמירה על רכוש, מוניטין, חיים וכבוד – אבני היסוד של הצדק.

הוא מזהיר מפני האמונה כי מוסר חברתי יוכל להתקיים ללא דת:“מכל ההרגלים והתכונות המובילים לשגשוג מדיני, הדת והמוסר הם עמודי התווך שאי אפשר בלעדיהם. לשווא יתיימר מי שינסה להיחשב פטריוט בעודו חותר תחת עמודים אלה של אושר אנושי, תומכי החובה האנושית והאזרחית. גם הפוליטיקאי, כמו האדם הדתי, חייב לכבדם ולשמרם. כרך שלם לא יוכל לפרט את שלל קשריהם לאושר פרטי וציבורי. נשאל פשוט: היכן ביטחון לרכוש, למוניטין או לחיים – אם תחושת החובה הדתית תיעלם מהשבועות המשמשים לבירור עדויות בבתי המשפט? עלינו להיזהר מההנחה שמוסר ציבורי יכול להתקיים ללא יסוד דתי. גם אם יימצא חינוך מעודן שיפעל על מוחות יוצאי דופן, הן התבונה והן הניסיון מורים כי אין לצפות למוסר לאומי שיתקיים תוך שלילה של עיקרון דתי.”וושינגטון מתייחס לעיקרון הדתי כאל יסוד הכרחי לחברה מתורבתת. הוא גם טוען כי על ממשלת ארצות הברית להבטיח את "הפצת הידע הכללית" בכל רחבי המדינה, שכן הממשל נוסד כדי לייצג את דעת הציבור – ולכן דעת הציבור חייבת להיות נאורה ומבוססת ידע.

### אשראי לאומי והלוואות ממשלתיות
וושינגטון מביע תמיכה נחרצת בתקציב מאוזן, ומסביר כי האשראי הלאומי הוא מקור חשוב לעוצמה וביטחון. הוא מפציר באמריקנים לשמר את האשראי הלאומי בכך שיימנעו ממלחמות והלוואות מיותרות, וישלמו את חובות המלחמה במהרה בעת שלום – כדי שהדורות הבאים לא יישאו בנטל. עם זאת, הוא מדגיש כי לעיתים הכרחי להוציא כסף כדי למנוע סכנות או מלחמות יקרות יותר בעתיד, ובמקרים אלה על הציבור לשתף פעולה ולשלם מיסים לכיסוי ההוצאות. הוא מדגיש את חשיבות הזהירות בבחירת תחומי המיסוי, אך מציין כי לעולם לא יהיה מס שלא יכביד על המשלם.

### יחסי חוץ וסחר חופשי
ממוזער|אדמונד ג'נה, המוכר גם כאזרח ג'נה, אשר התערב רבות בפוליטיקה האמריקאית, עד שלבסוף גם תומאס ג'פרסון יצא נגדו
וושינגטון מקדיש חלק נרחב ממכתבו לדיון במדיניות החוץ, ובמיוחד לסכנה שבהתקשרויות קבועות עם מדינות זרות – מה שהוא מכנה "סיבוכים זרים". הוא תומך במדיניות של יושר וצדק כלפי כל האומות, תוך הישענות על עקרונות מוסריים ודתיים. הוא קורא להימנע מיחסים ממושכים – בין אם חיוביים ובין אם עוינים – עם כל אומה, שכן יחס כזה עלול לעוות את שיקול הדעת של הממשלה. לדבריו, איבה ממושכת עלולה להוביל למלחמות מיותרות, עקב נטייה להפריז בכל עוולה מצד אומה הנתפסת כאויבת.

ברוח זו, הוא מתנגד לבריתות קבועות, אשר עשויות לסבך את ארצות הברית במלחמות לא מוצדקות שאין להן תועלת ישירה – רק הגנה על מדינה מועדפת. בריתות כאלה עלולות גם לעורר תרעומת מצד מדינות אחרות ולהוביל להשפעה זרה על קבלת ההחלטות האמריקנית. בהקשר זה הוא רומז לפרשת **[[אדמונד ז'נה]]** , השליח הצרפתי שהתערב בפוליטיקה האמריקנית.

וושינגטון מזהיר מפני כל מדינה – גם ידידות וגם עוינות – שתנסה להשפיע על הציבור והממשל, ולעיתים אף תציג את משרתיה כבני ברית אמיתיים, בעוד שלמעשה הם "כלים ונלכדים" בידי אינטרסים זרים, המקדמים מטרות שאינן אמריקניות. הוא קורא לעם לנצל את מיקומו הבדלני של ארצות הברית, ולהימנע ממעורבות בענייני אירופה – שלדבריו אינם רלוונטיים לאינטרסים האמריקניים. הוא ממליץ להימנע מכל ברית קבועה, אם כי מאפשר יצירת ברית זמנית בשעת סכנה. חוזים קיימים יש לכבד, אך אין להרחיבם.

לסיום, הוא תומך בסחר חופשי עם כל האומות, תוך שהממשל נדרש להבטיח סחר יציב, להגן על זכויות הסוחרים האמריקנים ולשמור על כללים מוסכמים של מסחר הוגן.

### מטרת המכתב
וושינגטון מציין כי אין הוא מצפה שעצותיו יטביעו חותם עמוק או ישנו את מהלך הפוליטיקה, אך הוא מקווה שיזכרו את שירותו המסור למדינה.

### הגנה על מדיניות הנייטרליות
הוא מסביר את מדיניות הנייטרליות שנקט בעת המלחמות המהפכניות בצרפת, למרות הברית הקיימת עם צרפת. הוא טוען כי לארצות הברית הייתה זכות להישאר נייטרלית – וכי כל האומות למעשה הכירו בכך בדיעבד. לדבריו, הצדק והאנושיות חייבו נייטרליות, והיא גם אפשרה לממשל החדש להתייצב ולהתחזק.

### מילות סיום
וושינגטון חותם את מכתבו בבקשה למחילה על כל כישלון שקרה בעת כהונתו, ומבטיח כי לא נעשה בזדון, אלא מתוך מגבלות אנוש. הוא מביע שמחה על כך שיצטרף לשוב ולהיות אזרח פרטי במדינה החופשית שנבנתה יחד עם בני עמו – לאחר 45 שנות שירות ציבורי.

## מורשת
נאום הפרידה של וושינגטון נחשב לאחד המסמכים החשובים ביותר בתולדות ארצות הברית, ולבסיס אידאולוגי מרכזי של המפלגה הפדרליסטית.

למרות הצהרותיו הברורות על רצונו לפרוש מהשירות הציבורי, וושינגטון קיבל לבסוף מינוי מנשיא ארצות הברית ג'ון אדמס, לשמש כקצין הבכיר (Senior Officer) בצבא זמני שהוקם כדי להגן על המדינה מפני פלישה צרפתית אפשרית במהלך "המלחמה הבלתי רשמית" (*Quasi-War*).

גם לאחר שהקדיש חודשים לארגון סגל הקצונה בצבא הזמני, נותר נאמן לעקרונות שהציג בנאום הפרידה – ודחה הצעות לשוב לתפקיד ציבורי בבחירות לנשיאות בשנת 1800.

הצהרותיו על חשיבות הדת והמוסר בפוליטיקה האמריקנית, ואזהרותיו מפני בריתות חוץ מסוכנות, המשיכו להשפיע על השיח הפוליטי האמריקני גם במהלך המאה ה-20, וזכו להתייחסות מיוחדת כעצות מפי גיבור לאומי.

### בריתות עם מדינות זרות
תקוותו של וושינגטון כי ארצות הברית תפסיק לקיים בריתות קבועות עם מדינות זרות התממשה בשנת 1800, עם חתימת אמנת מורטפונטיין (Treaty of Mortefontaine), אשר סיימה רשמית את אמנת הברית של 1778 עם צרפת. בתמורה, הסתיימה המלחמה הבלתי רשמית, והוסדרה מערכת סחר של "האומה המועדפת ביותר" עם צרפת הנפוליאונית.

בשנת 1823, מדיניות החוץ של וושינגטון קיבלה מימוש נוסף בדמות דוקטרינת מונרו, שהתחייבה לאי-התערבות בענייני אירופה, כל עוד המדינות האירופיות לא ינסו לבצע קולוניזציה או התערבות במדינות העצמאיות החדשות של מרכז ודרום אמריקה.

ארצות הברית לא הצטרפה לאף ברית צבאית קבועה עם מדינה זרה עד האמנה הצפון-אטלנטית (NATO) בשנת 1949.

### הקראת הנאום בקונגרס
בינואר 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, חתמו תושבי פילדלפיה על עצומה שקראה לקונגרס לציין את יום הולדתו ה-130 של וושינגטון בהקראת נאום הפרידה באחד מבתי הקונגרס. הנאום הוקרא לראשונה בבית הנבחרים בפברואר 1862, ועד שנת 1899 הפכה ההקראה למסורת בשני הבתים. בית הנבחרים חדל ממנהג זה בשנת 1984, אך הסנאט שומר על המסורת עד היום. ביום הולדתו של וושינגטון, נבחר סנאטור מקרב המפלגות לסירוגין לקרוא את הנאום באולם המליאה. לעיתים, מוסיפים הסנאטורים הערות קצרות טרם ההקראה. עם סיום הקריאה, הסנאטור נרשם ביומן עור שחור השמור בידי מזכיר הסנאט. במהלך הפיליבסטר המפורסם שערך הסנאטור סטרום ת'ורמונד נגד חוק זכויות האזרח של 1957, הוא הקריא את נאום הפרידה של וושינגטון כחלק מדבריו.

### במיתולוגיה הלאומית האמריקנית
על פי העיתונאי הפוליטי ג'ון אבלון, נאום הפרידה נחשב בעבר ל"כתבי הקודש האזרחיים" של ארצות הברית, ופורסם בהיקף רחב אף יותר ממגילת העצמאות. עם זאת, לדבריו, כיום הוא כמעט נשכח. אבלון טוען כי הנאום נדחק מהזיכרון הלאומי עד שהוצג מחדש בתודעה הציבורית בזכות המחזמר **"המילטון"**, שבו מושר שיר בשם "One Last Time" – בו מושמעים ציטוטים מהנאום בקולם של וושינגטון והמילטון.

## קישורים חיצוניים

* 
* נאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון, באתר ויקיטקסט

## הערות שוליים

קטגוריה:ג'ורג' וושינגטון
קטגוריה:נאומים
קטגוריה:1796 בארצות הברית