אווסטית

**אָוֶסְטִית** היא שפה איראנית מזרחית הידועה רק משימוש כשפת כתבי הקודש הזורואסטריים, כלומר האווסטה, ומשם גם קיבלה את שמה. האזור בה כתבו את האווסטה היה, לכל הפחות, ארכוסיה/סיסתאן, הראט, מרב ובאקטריה. באופן כללי, מתייחסים לתרבות היאז כשיקוף ארכאולוגי סביר של התרבות האיראנית המזרחית המוקדמת כמתוארת באווסטה. מעמדה כשפה קדושה הבטיח את השימוש המתמשך בה לכתיבת חיבורים חדשים הרבה אחרי שהשפה הפסיקה להיות שפה מדוברת.

## גנאלוגיה
אווסטית, המזוהה עם צפון־מזרח איראן ועם הפרסית העתיקה, השייכת לדרום־מערב, יחד עם לשון הג'אתה או האווסטית העתיקה (שפתם של הג'אתות, המזמורים של זרתוסטרה – האלף השני לפני הספירה) הן השפות היחידות (מתוך ככל הנראה מבחר רחב) שהשאירו עקבות כתובים; הם יחד מרכיבים את מה שנקרא השפות האיראניות העתיקות. משפחת השפות האיראניות העתיקות היא ענף של משפחת השפות ההודו־איראניות, שהיא בעצמה ענף של משפחת השפות ההודו־אירופיות.

את השפות האיראניות מסווגים באופן מסורתי כ״מזרחיות״ או ״מערביות״, ובמסגרת זו האווסטית מסווגת כשפה איראנית מזרחית. עם זאת, הבחנה זו היא בעלת משמעות מוגבלת עבור האווסטה, משום שההתפתחויות הלשוניות שאחר כך מבחינות בין השפות האיראניות המזרחיות לבין השפות האיראניות המערביות עוד לא קרו. האווסטית לא מראה אף סימן טיפוסי של השפות האיראניות ה (דרום־)מערביות שכבר ניתן למצוא בפרסית העתיקה, ולכן במובן זה ״מזרחית״ משמעותה ״לא מערבית״. אין זה אומר שהאווסטית אינה מראה מאפיינים חדשניים משלה, לדוגמה ההגייה השורקת של העיצור ב־aša, המקבילה ל־/rt/ המקורי שהשתמר בצורה הפרסית־עתיקה (arta) וגם בסנסקריט (rta)

אווסטית עתיקה קשורה קשר הדוק לפרסית עתיקה וקשורה באופן די הדוק בטבעה לסנסקריט ודית, ולדיאלקט הקדמון האיראני מזרחי עתיק של הפשטו.

## צורות ההתפתחות ושלביה
ישנן עדויות לשפה האווסטית בשתי צורות גסות, הידועות כ״אווסטית עתיקה״ (או ״אווסטית גאת'ית״) או ״אווסטית צעירה״. האווסטית הצעירה לא התפתחה מן האווסטית העתיקה; אלו שני דיאלקטים שונים, ויש מומחים הטוענים שהן בכלל בנות אותו הזמן.
כל טקסט אווסטי, ללא קשר לניב בו הוא חובר, עבר מספר שינויים. קרל הופמן איתר את השלבים הבאים באווסטית כפי שנמצאו בטקסטים הקיים. להלן השלבים בסדר כרונולוגי גס:
*שפתם הטבעית של מחברי ה״גאת'ות״, ה״יסנה הפטנהאיטי״ וארבע התפילות הקדושות (יסנה 27 ו־54).
*שינויים שזורזו בשל זִמרה אטית.
*שינויים באווסטית העתיקה שנגרמו בשל מעבר הדוברים לאווסטית צעירה.
*שפתם הטבעית של מחברי הטקסטים בעלי דקדוק־תקין של אווסטה צעירה
*שינויים מכוונים נכנסו דרך תִּקְנוּן
*שינויים שנכנסו על ידי מעבר לאזורים בהם לא הייתה האווסטה מדוברת
*עיבוד/תרגום קטעי טקסטים מאזורים אחרים
*חיבור טקסטים בעלי דקדוק שגוי באווסטית
*סימון פונטי של הטקסטים באווסטה באב־טיפוס הסאסאני
*רעיעות של העברת הטקסטים הכתובים בתקופה הפוסט־סאסאנית עקב הגייה שגויה
*שגיאות והשמטות עקב העתקה

יש תכונות רבות שלא ניתן לשייך בוודאות לשלב מסוים כיוון שיש יותר מאפשרות אחת. כל צורה פונטית שניתן לשייך לאב־טיפוס הסאסאני לפי הערכה ביקורתית של הראיות בכתב היד חייבת הייתה לעבור דרך השלבים שנזכרו מעלה, כך ש״אווסטית עתיקה״ ו״אווסטית צעירה״ באמת אומרת ״אווסטית עתיקה ואווסטית צעירה של התקופה הסאסאנית.

## אלפבית

מערכת הכתב שבה השתמשו כדי לכתוב את האווסטה פותחה במאה השלישית או הרביעית לספירה. עד אז הייתה השפה מתה כבר מאות רבות, ושימושה נשאר למטרות ליגטוריות של האווסטה. בדיוק כמו בימים אלו, שיננו הכמרים את הליטורגיה ודיקלמוה לפי הצורך.

הכתב שבו נכתבה האווסטית ידוע כדין דבירה (״כתיבה דתית״). הכתב מכיל 53 תווים נפרדים והיא נכתבת מימין לשמאל. בין 53 התווים, יש כ־30 אותיות שהן, דרך תוספות של לולאות ושל קישוטים, וריאציות של 13 הגרפמות של הכתב הפהלווי הרהוט (כלומר הכתב בו כתבו ספרים בפהלווי) הידוע מהטקסטים הפוסט־סאסאניים של המסורת הזורואסטרית. סמלים אלו, כמו אלו בכל שיטות הכתב הפהלוויות, מבוססים על סמלים מהאלפבית הארמי. אותיות מעטות היו המצאות חופשיות, כך גם היו הסמלים שבהם השתמשו לפיסוק. בנוסף, הכתב האווסטי כולל בו אות אחת שלה אין צליל מתאים בשפה האווסטית; התו המייצג את הצליל /`l`/, שאינו קיים באווסטית, נוסף כדי לכתוב טקסטים בפאזנד.

הכתב האווסטי הוא אלפביתי, ומספר האותיות הגדול מרמז שעיצובו המקורי קרה בשל הצורך להעביר לכתב טקסטים שדוקלמו בעל־פה בדיוק פונטי גבוה. הגייה נכונה של הליטורגיות נחשב להכרחי ליעילות התפילות.

הזורואסטרים בהודו, הנחשבים לאחת הקהילות הזורואסטריות העתיקות יותר בעולם, מתעתקים את האווסטית לכתבים מבוססי בראהמי. זו התפתחות יחסית חדשה שנראתה לראשונה בטקסטים של סביבות המאה ה־12, בעיקר בכאלו שנכתבו על ידי נריוסנג ד'אבל ושל תאולוגים פרסי־סנסקריטיסטים אחרים של התקופה, שהם פחות־או־יותר בני־זמנם של הטקסטים העתיקים ביותר ששרדו בכתב האווסטי. היום נכתבת האווסטית לרוב בכתב גוג'ראטי (גוג'ראטית היא השפה המסורתית של הזורואסטרים ההודים). לחלק מהאותיות האווסטיות שלהם אין סימן מקביל מוסיפים סימנים דיאקריטיים נוספים, למשל ה־/z/ ב־zaraϑuštra נכתבת עם /j/ ונקודה מתחתיה.

## [[פונולוגיה|הגיית השפה]] וכתיבתה
האווסטית נבדלת משאר השפות ההודו־איראניות כיוון ששימרה את השורקים הקוליים שלה, ומשום שיש לה חוככים ולא עיצורים מנושפים. גם פרסית על גלגוליה איננה שפה המכילה מנושפים, מלבד פרסית חדשה שפיתחה נישוף בחלק מהעיצורים. ישנן מילים בודדות בשפה בהן קיים נישוף.

לפי ביקס, [ð ɣ] הם אלופוני /θ x/ בהתאמה (באװסטית עתיקה).

#### ''š'' מול ''rt''
ה־**Š** האווסטית ממשיכה את ה־**-rt-* ההודו־איראנית. ערכה הפונטי ומעמדה הפונולוגי (פונמה אחת או שתיים) אינן ברורות במידת־מה. התנאים שתחת קיומם משתנה ה־"-rt-" ל־"-š-" מוגדרים באופן לקוי. לדוגמה, "ərəta"/"arəta" (גאת'ית/צעירה) הוא גרסה של aša, אך כותבים אותו בעקביות עם /r t/. באופן דומה כך גם ניתן למצוא את "arəti" ו־aši, אך לעומת זאת "aməša" נכתב באופן עקבי עם /š/ בעוד ש־"marəta" נכתב עם /r t/. במקרים מסוימים השינוי מתרחש רק באווסטית חדשה. לדוגמה, המלה באווסטית עתיקה לגר היא "pərətūm", בעוד שבחדשה המלה היא "pəšūm". בשני המקרים מדובר בצורות ביחסת האקוזטיב ביחיד, אך כשהמלה היא ביחסת הנומינטיב ביחיד, הגרסה באווסטית חדשה הוא פעם נוספת (ובכל הפעמים מלבד פעם אחת) עם /r t/.

בנבניסן הציעה ש־*š* היא רק דרך נוחה יותר לכתוב /rt/ ואין להחשיבה כרלוונטית מבחינה פונטית. לפי גריי, אנו קוראים את ה־*š* שגוי, ובעצם עלינו לקרוא /r r/ שערכו הפונטי אינו ידוע, אך "ככל הנראה" מייצג /r/ אטומה.

מילר ממשיך את ההצעה שה־״Š״ האווסטית מייצגת פונמה משלה, לה הוא נתן את הסמל "Ř" ומזהה אותה מבחינה פונטית כ־[r̝̥] (האלופון האטום של "Ř" צ'כית.) הוא ממשיך ומציע שבכתיבה שחזרו את ה־״-rt-״ כשהדובר היה מודע לקשר המורפמות בין /r/ לבין /t/.

### תעתיק
יש תקנים רבים לתעתיק דין דבירה, להלן השיטה שננקטת בערך זה וברוב הערכים האחרים.

תנועות:
:a ā ə ə̄ e ē o ō å ą i ī u ū
עיצורים:
:k g γ x xʷ č ǰ t d δ ϑ t̰ p b β f
:ŋ ŋʷ ṇ ń n m y w r s z š ṣ̌ ž h

חצי התנועות "y" ו־"w" לרוב מתועתקים כ־"ii" ו־"uu" על מנת לדמות את האורתוגרפיה של הדין דבירה. האות המתועתקת ** מציינת אלופון של /t/ עם מעצור בלתי־משוחרר בסוף מילה ולפני עיצורים סותמים מסוימים.

## דקדוק
### שמות עצם

### פעלים

## לקריאה נוספת


* .
* 
* 
* 
* 



## קישורים חיצוניים

* 
* 

* שפות איראניות עתיקות (כולל אווסטית עתיקה וצעירה) באוניברסיטת טקסס
* אווסטית עתיקה ואווסטית צעירה באוניברסיטת הרווארד
* טקסטים לדוגמה וקורפוס אווסטי ב־TITUS

## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:שפות הודו-איראניות
קטגוריה:שפות איראניות מזרחיות
קטגוריה:זורואסטריות
קטגוריה:שפות קודש