הנוקמים (ציידי נאצים)

[ממוזער|שמאל|250px|לוחמי גטו וילנה שחלקם הצטרפו לקבוצת הנקם. [אבא קובנר עומד במרכז, ויטקה קמפנר ניצבת מימין, יצחק (פשה) אבידב כורע ובידיו מקלע.]]
**הנוקמים** הוא שם כולל לקבוצות של יהודים ניצולי השואה, פרטיזנים ואנשי הבריגדה היהודית, שהתארגנו בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה ולאחריה, לבצע מעשי נקם בנאצים.

הרקע להתארגנות היה רצונם לבוא חשבון עם הנאצים, על השמדת רוב יהודי אירופה בשואה. במסגרת התארגנויות אלו הוקמה בקרב אנשי הבריגדה היהודית "חוליית המוציאים לפועל" שפעלה מאיטליה, וחבריה הרגו עשרות אנשים שהיו מעורבים ישירות ברצח יהודים. בולטת בקיצוניותה הייתה קבוצה "הנקם" שתכננה הרעלה המונית, ופגעה בשבויים מן האס אס. הקבוצות שיתפו פעולה ביניהן. בנוסף להן, עסקו גם יחידים בפעולות נקם פרטיות.

## מן הבריגדה היהודית
שמאל|ממוזער|150px|מאיר זורע
שמאל|ממוזער|150px|שמעון אבידן

עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 התארגנה בקרב חיילי הגדוד השני של הבריגדה היהודית קבוצה שנודעה בשם "הנוקמים" או "חוליית המוציאים לפועל".
היחידה הוקמה בבסיס הבריגדה בטרוויזיו בידיעתם של מעטים מקציני הבריגדה היהודים, ותוך מידור שאר חיילי הבריגדה ומפקדי ההגנה בה. היחידה פעלה בעיקר בצפון איטליה, אוסטריה ודרום גרמניה.

גרעין הקבוצה מנה כעשרה אנשים, וכארבעים שותפי סוד התלוו למקצת הפעולות. בין מוביליה היו מאיר זורע שפיקד על מרבית הפעולות, מרדכי גיחון - קצין המודיעין, ישראל כרמי איש הארגון והמבצעים שהקים רשת הטעייה בכינויי TTG (ערבית ויידיש: טילכס טיזי געשעפטן, עסקי שק לי בתחת), יאנוש (יוחנן) פלץ, חיים לסקוב, משה תבור ויהודה קלאוז. כמו כן פעלו בה רוברט גרוסמן, דב גורן, שייקה וינברג, מרסל טוביאס, משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק), ישראל טל, אריה עצמוני, חיים מילר, פנחס תנכי ואחרים.

לקבוצה זו הצטרפו מאוחר יותר כמה מבוגרי המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, בהם שמעון אבידן וסגנו יהודה בן חורין ששלטו בגרמנית.

שיטת הפעולה כללה:
* איסוף מודיעין תוך הסתמכות על פרטיזנים לשעבר, הדלפות מיחידות מודיעין בריטיות, הלשנות, וחקירה תחת איומים של נאצים לפני הוצאתם להורג.
* זיהוי נאצים ומשתפי פעולה שהשתתפו ישירות בגילוי, הסגרה, מיון, משלוח או רצח של יהודים בשואה
* הצלבת ידיעות מודיעיניות משני מקורות לפחות כדי להשיג זיהוי וודאי
* תנועה בלילה בחוליות של שלושה או ארבעה אנשים תוך שימוש בכלי רכב, מסמכים מזויפים ומדים של יחידות בריטיות שונות
* מעצר דמה של המטרות, על ידי חברי חוליה דוברי אנגלית הלבושים לרוב במדי משטרה צבאית
* הכנסת המטרות לרכב והוצאתם להורג בחניקה, ללא דין ודברים, על ידי שני "אורבים" שהמתינו להם
* וידוא הריגה ביריה והשלכת הגופה באגם או בחלקת יער

מוערך שקבוצה זו הוציאה להורג כמה עשרות או מאות בודדות של נאצים בפרק זמן של חצי שנה - רובם מפקדים נאצים זוטרים ומשתפי פעולה עם הנאצים.

פעילות הנוקמים, ביחד עם פעולות הבריגדה בארגון הרכש, הבריחה ועלייה ב', היו בין הסיבות להעברת הבריגדה מאיטליה להולנד בסוף 1945.

## מן הפרטיזנים
קבוצה קיצונית יותר בגישתה נקראה 'הנקם' או 'דין'. היא מנתה כ-60 יהודים מקרב הפרטיזנים לשעבר ויהודים אחרים ששרדו את המלחמה. מנהיגות הקבוצה התבססה על פרטיזנים יוצאי המחתרות הציוניות בגטאות מזרח אירופה. הקבוצה הוקמה בלובלין, העיר הפולנית הגדולה הראשונה שנכבשה על ידי הצבא האדום, והתגבשה בהדרגה תוך כדי מעבר המטה שלה לבוקרשט, לצפון איטליה, ולבסוף לפריז. חוליות של אנשיה הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה. כוונתם הייתה להשיג נקמה של ממש בעם הגרמני, לעורר הד בינלאומי רחב, וללמד לקח היסטורי את אויבי העם היהודי בעתיד.

מנהיג הקבוצה והאידאולוג שלה היה אבא קובנר, ממנהיגי הפרטיזנים של גטו וילנה, וכסגנו שימש יצחק (פשה) אבידב. בקבוצה היו חברים גם ויטקה קמפנר (לימים אשתו של קובנר), שמחה (קאז'ק) רותם, אליעזר ואברהם לידובסקי, בצלאל מיכאלי, יוסף חרמץ, ראובן (רובקה) שניידר ואחרים.

שלוש דרכי פעולה הועלו בדיוני הקבוצה:
***תוכנית א**': להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים. תוכנית זו סוכלה.
***תוכנית ב**': להרעיל את מקורות המזון של מחנות שבויים גרמניים ולגרום למותם של אלפי חיילי אס אס וורמאכט גרמניים. תוכנית זו יצאה לפועל באופן חלקי.
***תוכנית ג**': להוציא להורג פושעים נאציים ספציפיים. תוכנית זו לא בוצעה.

### כישלון תוכנית א'
בניסיון להוציא את תוכנית א' לפועל, הוחדרו אנשי הקבוצה למכוני המים של המבורג ונירנברג כעובדים. בתיווך חיים ויצמן וארנסט דוד ברגמן הצליח אבא קובנר להשיג מן האחים אפרים ואהרן קציר רעל (שזהותו לא הובהרה) בטענה שישתמש בו לצורך תוכנית ב'. הרעל סופק לקובנר ארוז בשפופרות של משחת שיניים ובקופסאות שימורים של חלב. ההגנה סיפקה לו מסמכים מזויפים של חייל בבריגדה היהודית החוזר ליחידתו מחופשת מולדת, והוא עלה על ספינה בריטית בנמל חיפה. קובנר קיבל מהתעשיין הנס מולר כסף, שאותו המיר לזהב שהסתיר בשפופרות של משחת שיניים. מההגנה קיבל גם איש מלווה, לסייע לו בשעת צרה. בדצמבר 1945, כשהתקרבה הספינה לנמל טולון בצרפת, גילו הבריטים (ייתכן שעקב הלשנה של גורמים ציוניים שחששו מהשלכות התוכנית) שתעודותיו של קובנר מזויפות. קובנר שמע שקוראים את שמו ברמקול של האנייה ונצטווה להתייצב בפני הקברניט. קובנר סיפר למלווה שלו על משימת הנקם שלו ומסר לידיו את הרעל. הוא ביקש ממנו שבמקרה וקורה לו משהו, יעביר את החומר ליעד מסוים, ואם לא - שישמיד אותו בכל דרך שהיא. קובנר מסר לו גם את הזהב, אולם החליט לשפוך מחצית מהחומר בעצמו, מבעד לחלון בית השימוש אל הים. כשעלה אל הסיפון, נעצר מיד. המלווה חשש להחזיק ברעל והשליך אותו גם הוא לים, אולם את הזהב מסר ליעדו. יש הטוענים כי קובנר וקבוצתו הכשילו בעצמם את התוכנית כי חששו לפגוע בכוחות בעלות הברית בתוך הערים הגרמניות.

הבריטים העבירו את קובנר לכלא צבאי בקהיר והוא הוחזק במאסר כארבעה חודשים, ללא ידיעתם על הרעל. הפיקוד על הקבוצה עבר לידי סגנו, יצחק (פשה) אבידב. אנשיו עדיין עבדו, תוך שהם מתחזים לגרמנים, במפעלי המים המרכזיים בהמבורג ובנירנברג, בחברת גרמנים שאותם זממו לרצוח, ולכן במתח נפשי רב, מתוך חשש שזהותם תיחשף. בנירנברג הם כבר איתרו את ברזי הצינורות שהובילו אל השכונות בהן התגוררו משפחות אנשי הצבא האמריקאים, מכיוון שהתכוונו להימנע מלהרעיל אותם. הם חיכו לחומר כדי להרעיל 6 מיליון גרמנים, אולם אבידב החליט להפעיל את תוכנית ב, לא לפני שהציע לאנטק צוקרמן להחליף את קובנר בראש הנוקמים, אך הוא סירב.

### כישלון תוכנית ב'
ממוזער|upright=1.3|תוכנית ב, הניסיון להרעיל אסירי אס אס - קצין אמריקאי ואיש משטרה גרמני בודקים את המאפייה ואת מקום המסתור של אריה דיסטל|טקסט=
בעקבות כישלון תוכנית א', הוחלט על ביצוע תוכנית ב'. המשימה הייתה הרעלת שבויי אס אס ששהו במחנה השבויים האמריקאי סטלאג 13 ליד העיר נירנברג. היא הוטלה על חוליה בפיקוד יוסף חרמץ שהתמקמה בעיר. אחד החברים, אריה דיסטל, התקבל בעזרת שוחד לעבודה במאפייה שסיפקה לחם למחנה. בתום מספר חודשים קיבלה הקבוצה כמות גדולה של הרעל ארסן שנקנתה בפריז והוברחה להם על ידי חייל בבריגדה. בליל ה-13 באפריל 1946, הבריח דיסטל את אחד מחבריו למאפיה, והם מרחו בארסן מעורב בדבק כ-3,000 כיכרות לחם. כתוצאה מן ההרעלה חלו כ-9,000 משבויי המחנה, רבים מהם חיילי אס אס לשעבר. בעיתונות התקופה לא דווח על מקרי מוות בהרעלה, והרעל כנראה רק גרם למחלה ולא הרג אף שבוי.

כישלון המבצע גרם לאנשי קבוצת הנוקמים לדכדוך עמוק וחלקם אף שקלו להתאבד. לאחר שקובנר שוחרר ממעצרו, דרש מהם להגיע לארץ ישראל. הם התיישבו בקיבוץ עין החורש. חלקם חזרו לאירופה. מהם היו שסירבו לחזור לארץ ישראל ואחרים השתלבו ב"תוכנית ג" - מבצע שנעשה בידיעת המפקדה העליונה של ההגנה.

מתוך חששות פוליטיים, ביטלה הנהגת היישוב בארץ ישראל את פעולתם המתוכננת של אנשי החוליה בראשות שמחה רותם שהתמקמה בדכאו והתכוננה לפגוע במחנה השבויים הגרמניים שם.

## במחנות הריכוז וההשמדה

מלבד הנוקמים המאורגנים, נמצאו גם יהודים שנקמו בגרמנים בשיטתיות באופן עצמאי. כזה היה למשל יהודה מייטרמן, שסיפורו פורסם לראשונה לקראת יום השואה ב-2007.

## פירוק
במהלך שנת 1946 עברו רוב אנשי הבריגדה במחתרת לעסוק בענייני הרכש (קנייה, גנבה והברחה של נשק להגנה), הבריחה וההעפלה, והמנגנון המחתרתי TTG הוקדש למשימות אלו, שנתפסו כחיוניות יותר. עם התגברות התכונה בארץ ישראל לקראת הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות, עזבו כמעט כל הנוקמים (רובם אנשי ההגנה וכמה מהם אנשי אצ"ל) את אירופה. רבים מהם השתלבו בצה"ל ובמערכת הביטחון הישראלית.
אחד מהם היה הרמטכ"ל, חיים לסקוב. כעבור שנים אמר על כך: "לא היו אלה מעשים 'יפים'. היו אלה מעשי נקם. אנחנו למעשה הפסדנו במלחמה. הפסדנו שישה מיליון יהודים. ומי שלא ראה את המקומות האלה, מחנות הריכוז והכבשנים – לא יבין מה עשו לנו... לא חיסלנו הרבה, לצערי".

פעילות הנקמה נותרה סודית שנים רבות והחלה להחשף רק בסוף שנות השישים של המאה העשרים. משימת רדיפת הנאצים והעמדתם לדין עברה לידי המוסד ומשטרת ישראל.

## בתרבות
[ממוזער|200px|[פיסול|פסל של יהודה קלאוז, אחד הנוקמים, מאת האמן נתן רפופורט בסדרת 'הנוקמים']]הנוקמים זכו לתיעוד ולייצוג נרחב בתרבות, בספרות ובקולנוע. התיאור התיעודי המפורט ביותר של פעילותם מופיע בספרו של מיכאל בר-זוהר, "הנוקמים" (1969). האמן נתן רפופורט, שיצר את הפסלים הנודעים לזכר השואה, יצר גם פסל המוקדש לנוקמים בסדרת עבודות שנקראה בשם זה, ואחד מן הפסלים מתאר את יהודה קלאוז, שהיה מחברי הקבוצה.

הרומן של חנוך ברטוב, "פצעי בגרות" (1965), מתאר את הדילמה המוסרית של אנשי הבריגדה שהגיעו לגרמניה עם תום המלחמה. הספר מציג את המתח בין רצונם העז לנקום לבין צו מצפונם שמנע פגיעה בחפים מפשע. חיילי הבריגדה הוזהרו ערב כניסתם לגרמניה כי "נקמת הדם היא נקמת הכלל; כל מעשה בלתי אחראי מכשיל את הכלל", ומתאר כי לבסוף הכריע המצפון, והחיילים כבודדים נמנעו ממעשי נקם פרטיים.

פעילות הנוקמים זכתה לתיעוד קולנועי נרחב. דני סיטון תיעד את עדויות הנוקמים בסרטו הדוקומנטרי, "נקמה" (1995). ירין קימור יצר את הסדרה הדוקומנטרית "הנוקמים", סדרה בת שבעה פרקים העוסקת בנקמה היהודית בנאצים לאחר המלחמה. בנוסף, בשנת 2021 יצא הסרט "תוכנית א'", העוסק בניסיון הרעלת המים על ידי קבוצת "נקם", שהייתה חלק מן הנוקמים.

מעבר לתיעוד, הנוקמים שימשו השראה ליצירות בדיוניות: סרטו של קוונטין טרנטינו, "ממזרים חסרי כבוד", שאב השראה מפעילות הנוקמים מהבריגדה. בספרו של משה יזרעאלי, "משפט הצל הכללי", מתוארות פעולות נקם בנאצים שמבצעים אב ובנו. קבוצת הנקם מאוזכרת גם בסדרת הדרמה הפוסט-מלחמתית "המובסים" מבית נטפליקס, בכיכובו של טיילור קיטש. 

## להאזנה
* 

## ראו גם
* נקמת שחרור דכאו
* תוכנית א' (סרט)

## לקריאה נוספת
* דינה פורת, **[[לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר]]**, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה והוצאת פרדס, 2019
* מיכאל בר-זוהר, **הנוקמים**, תל אביב, הוצאת א. לוין אפשטיין, תשכ"ט
* מיכאל בר-זהר, **ביום נקם: פרשת הנקם היהודי בנאצים**, הוצאת טפר־מגל, 1991
* לוי אריה שריד, **במבחן הענות והפדות: התנועות החלוציות בפולין בשואה ולאחריה 1939-1949**, הוצאת מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', תשנ"ז 1997.
* דינה פורת, **מעבר לגשמי : פרשת חייו של אבא קובנר**; תל אביב : עם עובד ; יד ושם, 2000, עמ' 224–253.
* חנוך ברטוב, **[[פצעי בגרות (ספר)|פצעי בגרות]]**, הוצאת עם עובד, 1965.
* מרדכי נאור, **לסקוב : לוחם, אדם, חבר**, הוצאת משרד הביטחון, 1988, פרק 11 - "הנוקמים".

## קישורים חיצוניים
* ניר מן, נקמתו של מייטרמן  (קובץ וורד)
* 
* [ריאיון עם [מאיר זורע] על פעולות הנקם בנאצים]
*  כתבה על ישראל כרמי לאחר פטירתו
* 
* 
* ניוזוויק, המשימה האחרונה 
* [תמונותיהם של אנשי קבוצת הנקמה](http://resources.ushmm.org/inquery/uia_query.php?noframes=x&page_len=25&max_docs=all&db_group=ushmm&db_name=photos&db_name=wlc&db_name=fvarchive&db_name=website&query=Nekama&query_append=type(photo+or+histphoto+or+instphoto)) מוזיאון השואה בוושינגטון
* [ראיונות עם [ישראל טל]]
* נחמן גלבוע, הזמן הירוק: אחרוני הנוקמים, כתבה על חיים מילר.
* משה יזרעאלי, משפט הצל הכללי, הוצאת הקיבוץ המאוחד ספריית פועלים, 2011.
* ירין קימור, הנוקמים - צברים מא"י סוגרים חשבון עם נאצים בתום מלחמת העולם השנייה, רשות השידור, 1999
* 
* 
* 
* אלכס גתמון - נוקם לאחר השואה, באתר יד ושם

## הערות שוליים

*
קטגוריה:נקמה
קטגוריה:ציידי נאצים
קטגוריה:הבריגדה היהודית