פוסטמודרניזם

[ממוזער|420x420px|דוגמה לעיצוב של "". בהשפעת הפוסטמודרניזם, צמח סגנון [אדריכלות פוסט-מודרנית|האדריכלות הפוסטמודרנית, פירוקו של מושג ה"אמת" גם באדריכלות אפשר עיצוב אקלקטי, צבעוני, הומוריסטי ומצועצע.]]
**פוסטמודרניזם** הוא מונח מקובל בקרב חוקרים והוגים רבים לציון מגמות פילוסופיות, חברתיות ותרבותיות רחבות, שהחלו במחצית השנייה של המאה העשרים, אשר בבסיסן עומדים שיח חברתי ורעיון הגותי־פילוסופי השוללים את קיומן של ודאות אפיסטמולוגית ומשמעות יציבה ומציגים גישה ספקנית כלפי האידאולוגיות והמטא־נרטיבים המודרניים. הפוסטמודרניזם מציב סימני שאלה, או מעלה ביקורת, על תפיסות עולם המשויכות לעידן הנאורות ומאופיין באירוניה, אקלקטיות, ובדחייה של קטלוג בינארי, יציב, מובחן והיררכי של המציאות, בעל תוקף אוניברסלי.

הפוסטמודרניזם מקושר לרלטיביזם ולתיאוריות המתמקדות בדרך בה אידאולוגיה מאפשרת שמירה על כוח חברתי, כלכלי ופוליטי. הפוסטמודרניים נוטים בדרך כלל להביע ספקנות לגבי הסברים כוללניים ומוחלטים אשר מתיימרים להיות תקפים לכלל הקבוצות האנושיות, התרבויות, המסורות והמוצאים השונים – ומתארים את האמת כיחסית. על פי הפוסטמודרניזם, אין אפשרות גישה ל"מציאות בלתי אמצעית" או לידע רציונלי ואובייקטיבי משום שכל הפרשנויות מותנות בפרספקטיבה ממנה הן יוצאות, המחשבה שישנן עובדות אובייקטיביות נחשבת כריאליזם נאיבי.

התפיסה הפוסטמודרנית מפרקת את המושגים והאמיתות המוחלטים של ההגות המודרנית. בין השאר, הפוסטמודרניזם חותר תחת יכולתו של המדע לגלות את האמת, מפורר מוסדות סמכות חברתיים ותרבותיים, מייחס משמעות רבה לשפה ולטקסט, תוהה על קיומן של "תרבות גבוהה" ו"תרבות נמוכה", מדגיש את הסגנון על פני התוכן, מעלה אי בהירות בנוגע לזמן ומרחב ועוד. השפעתו של הפוסטמודרניזם רחבה והשלכתו ניכרת ובתחומים רבים נוספים. הרעיונות הפוסטמודרניים ספגו בתחילה התנגדויות באקדמיה ובשיח הציבורי, אך מאז שנות ה־80 של המאה ה־20 זוכה הרעיון הפוסטמודרני להכרה הולכת וגוברת.

המחשבה הפוסטמודרנית ועקרונותיה התפשטו במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים מהשיח הפילוסופי וההגותי לעבר תחומים נוספים ומגוונים כמו סוציולוגיה, חינוך, מדעי הטבע, היסטוריה, פסיכולוגיה ועוד. בתחומי האומנויות החלו תופעות כאדריכלות פוסטמודרנית, ספרות פוסטמודרנית, וכך גם בתיאטרון, בקולנוע וביצירה הטלוויזיונית.

הרעיון הפוסטמודרני כולל בתוכו הנחה או אמירה על תקופה היסטורית חדשה הבאה לאחר המודרניות (נקראת לעיתים "**פוסטמודרניות**", "**התקופה הפוסטמודרנית**" או "**העידן הפוסטמודרני**"), כמו כן, על תפיסה תאורטית חדשה או שיח חברתי חדש (הנקרא לעיתים "**שיח פוסטמודרני**"), ועל מוצרי תרבות ומוצרי צריכה חדשים. אולם, הפוסטמודרניזם אינו יריעה הגותית אחת וישנו שוני בין ההוגים הפוסטמודרניים. בנוסף, הרעיון הפוסטמודרני אינו מייצג תאוריה שלמה ומהודקת, אלא מכלול רעיונות הקשורים למסגרת שיח משותפת בתחומי דעת שונים במדעי החברה ובמדעי הרוח.

## היסטוריה
### מקורות המונח
המונח "postmodern" הופיע לראשונה ככל הנראה בשנת 1870, כשהצייר ג'ון ווטקינס צ'פמן הציע:  (בתרגום מילולי: סגנון ציור פוסטמודרני) – אופן בו ניתן להשתחרר מסגנון האימפרסיוניזם הצרפתי. בשנת 1914 פורסם מאמר בכתב עת העוסק בתחומי הפילוסופיה ובו הביטוי "Post – Modernism" מתייחס לתיאור שינויים שהתרחשו באותה תקופה בביקורת הדת. השימוש במונח לתיאור התקופה ההיסטורית שבאה לאחר המודרניות קרה כעשור לאחר מכן, בשנת 1926, כשהסופר וההוגה הנוצרי, ברנרד אידינגס בל, הוציא לאור את: "Postmodernism and Other Essays" (בתרגום מילולי: פוסטמודרניזם ומסות נוספות). אך השימוש אפוא במונח פוסטמודרניזם ככינוי לתיאוריה רחבה, על תהליך היסטורי־חברתי, מיוחס להיסטוריון ארנולד טוינבי בשנת 1939.

בשנת 1949, נעשה שימוש במונח פוסטמודרניזם כדי לתאר חוסר שביעות רצון מהאדריכלות המודרנית; וכתגובה לזרם הבאוהאוס, המכונה גם "הסגנון הבינלאומי", התפתחה האדריכלות הפוסטמודרנית. בתחילה, התאפיין סגנון הפוסטמודרניזם באדריכלות בהופעות מחודשות של עיטורים על פני המבנים, בהתייחסות עיצובית למבנים סביב, באקלקטיזם בתכנון המבנים בזוויות ובשיפועים שונים.

הסופר פיטר דרוקר הצביע על המעבר אל עולם פוסטמודרני, שהתרחש לפיו בין השנים 1937–1957, ותיאר אותו כ"עידן חסר שם". זהו מעבר לעולם מושגי המבוסס בעיקרו על דפוס, מטרה ותהליך – יותר מאשר על קשרי סיבה ותוצאה. שינוי זה הותווה על ידי ארבע תופעות ייחודיות: התבססותה של חברה משכילה, מרכזיותו של הפיתוח הבינלאומי, שקיעתה של מדינת הלאום והתמוטטות יכולת הקיום של תרבויות שאינן מערביות. ב־1971, בהרצאה שהועברה במכון לאמנות עכשווית בלונדון, ייחס האמן מל בוכנר את תחילת הפוסטמודרניזם באמנות לאמן ג'ספר ג'ונס מכיוון שלראשונה התייחס לאמנות כאל חקירה ביקורתית. המושג "פוסטמודרניזם" הופיע לראשונה בצורה ברורה ומודעת בספר "המצב הפוסטמודרני" (1979), מאת ז'אן פרנסואה ליוטר, בין ההוגים הפוסטמודרניסטים הבולטים.

### השפעות מוקדמות
[ממוזער|[פרידריך ניטשה (1882)]]
ראשית, יש להבחין בין התקופה הפוסטמודרנית שהיא התקופה ההיסטורית העוקבת לתקופה המודרנית ובין המונח "פוסטמודרניזם" המתאר תנועה רעיונית ותרבותית, על אף החלקים החופפים בין שני המושגים. כרונולוגית, מקובל לציין את תחילת תקופת הפוסטמודרניזם בראשית שנות ה־60 של המאה ה־20, אולם ניצנים מן ההגות הפוסטמודרנית הופיעו עוד קודם בכתביהם של פילוסופים שונים.

כבר בשלהי המאה ה־18, הפילוסוף עמנואל קאנט טען שיש להפריד בין האובייקט עצמו לדרך בה אנו חווים אותו בחושינו, ואילו כבר בשלהי המאה ה־19 העלה פרידריך ניטשה, שיש הרואים בו את מבשר הפוסטמודרניזם, ביקורת נוקבת כלפי החשיבה המודרנית המערבית, למשל כשראה בשאיפה לחשיפת האמת על ידי המדע סוג של פעילות פרימיטיבית שלא שונה במהותה ממנהגי המאגיה והדת, ולטענתו, החברה אמנם טוענת למות האלוהים, אך למעשה זהו מרד בסמכותו והחלפה של הערכים הדתיים בערכים אחרים.

גם בראשית המאה ה־20 היו הוגים שעסקו בהיבטים שונים של הסוגיות והשאלות שיהיו בלב המחשבה הפוסטמודרנית, ביניהם ניתן למנות את הפילוסופים הגרמנים הוסרל והיידגר עם הפילוסופיה הפנומנולוגית שבבסיסה הדגש על תודעתו של האדם בזמן שהוא חווה את העולם, את ולודוויג ויטגנשטיין עם הפילוסופיה של השפה ואת פרדינן דה־סוסיר שהניח את היסודות לבלשנות המודרנית, אלו, אף על פי שהיו מודרניסטים במחשבתם הרעיונית – יצרו את הבסיס לתפיסה הפוסטמודרנית.

תחילת הפוסטמודרניזם מיוחסת למחצית השנייה של המאה הקודמת, ולאזור צרפת בעיקר. בשנות השישים והשבעים למשל, פעלו פילוסופים צרפתים פוסט־סטרוקטורליסטים חשובים כמו מישל פוקו ועמנואל לוינס. ז'אק דרידה, אבי זרם הדקונסטרוקציה, החל גם הוא לפרסם את כתביו בנושא באותה התקופה. וכן הוגים כמו ז'אן פרנסואה ליוטר, ז'אן בודריאר, ז'יל דלז ופליקס גואטרי. תאורטיקנים של התקשורת, כמו החוקר הקנדי הנודע מרשל מקלוהן, תרמו גם הם את תרומתם לשיח הפוסטמודרני, כך גם חוקר הספרות וההוגה האמריקאי הנאו־מרקסיסטי, פרדריק ג'יימסון, אשר עסק רבות בפילוסופיה פוסטמודרנית. דמויות משמעותיות נוספות, צרפתיות כולן, היו המבקר וחוקר הספרות רולאן בארת, הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן והפילוסוף ז'ורז' בטאיי.

### תהליכים היסטוריים וחברתיים
#### אירועי [[מלחמת העולם השנייה]]
התקופה המודרנית הביאה לעלייתן והתעצמותן של אידאולוגיות רחבות, מוחלטות וטוטליות, אשר בבסיסן הייתה המחשבה שיש ביכולתו של האדם לארגן את המציאות וליצור עולם אוטופי, אידאולוגיות מעין אלו היו למשל המרקסיזם או הנאציזם, ולהגשמתן קמו בראשית המאה העשרים משטרים פוליטיים דיקטטוריים, המכונים משטרים טוטליטריים. תקופת "האידאולוגיות הגדולות" הייתה אירוע טראומתי עבור האנושות כשבמהלכה פרצו שתי מלחמות עולם ומיליונים של בני אדם עונו או קיפחו את חייהם ברצח והשמדה. ההשלכות הקשות של הליכה טוטלית וחסרת ספקות אחר רעיון מסוים הביאו לרתיעה מרעיון האידאולוגיה כולו. הסכנות שעלולות להתפתח בשל הדבקות באמונה מסוימת והניסיון חסר הפשרות להגשימה, הביאו את האדם המערבי לפיתוח חשש עמוק מפני תופעות דומות והיוו מניע משמעותי בפיתוח המחשבה הפוסטמודרנית.

#### מעבר לחברה פוסט־תעשייתית

[ממוזער|250x250 פיקסלים|העידן ה[חברה פוסט-תעשייתית|פוסט־תעשייתי מאופיין בעלייתם של תחומי עיסוק מהמגזר השלישוני כמו ניהול, פיננסים, שיווק ופרסום, ייעוץ, ידע ועוד.]]
החברה הפוסט תעשייתית היא תוצר של ההתפתחויות טכנולוגיות, שאפשרו בתורן גם ביסוס של תרבות חברתית חדשה, זהו שלב התפתחות של החברה בו מגזר השירותים מייצר יותר עושר מאשר מגזר התעשייה. במהלך המאה ה־20 התרחשו בהליכי הייצור תמורות משמעותיות, לדוגמה, הפילוסוף אנטוניו גרמשי מייחס חשיבות לפיתוח שיטת הסרט הנע על ידי התעשיין הנרי פורד בתחילת המאה־20,  מה שכונה על ידו "פורדיזם". גרמשי הצביע על הניתוק בין הפועל או היוצר לבין המוצר כולו, דוגמה להמחשה היא תהליך ייצור של נעליים, אם בתקופות קודמות היה נתון תהליך הייצור מתחילתו ועד סופו בידי הסנדלר הרי שפס הייצור החדש מורכב מעובדים רבים, חסרי מומחיות, המבצעים שוב ושוב את אותה המשימה וכך מתאפשר הייצור התעשייתי ההמוני רחב ההיקף. תהליך זה למעשה מחליש את כוחו של העובד, אך מחזק את מעמדם וכוחם של בעלי ההון ובעלי הידע. המונח זכה לפופולריות בעקבות ספרו של הסוציולוג האמריקאי דניאל בל משנת 1974, "The Coming of Post Post Industrial Society".

הגדרה אחרת, אך דומה במאפייניה לחברה הפוסט־תעשייתית, היא המונח "חברת המידע" משום שמדובר בחברה בה הבעלות על ידע מקנה עוצמה, כוח והשפעה. בניגוד לתקופות הקודמות, בהן הסחורות היו בעיקר תוצרים של ייצור תעשייתי, בעידן הפוסט־תעשייתי מתרחב המסחר במוצרים "מופשטים" כמו מידע ודימוי. בשל עלייתו של ערך הידע, התמקצעות בתחום מסוים הופכת לבעלת ערך ומשמעותית בייצוב מעמדו החברתי של אותו מומחה בתחום, והוא נקרא מקצוען. החברה הפוסט־תעשייתית היא "חברת שפע", מונח שהגה הכלכלן ג'ון קנת גלבריית ומהווה כותרת ספרו משנת 1958, בחברה כזאת ניתן דגש על הצריכה של המוצר, ולא על הייצור שלו, זוהי חברה בה מונעים הצרכנים לקנייה של מוצרים שאינם מוצרי צריכה בסיסיים, כלומר מוצרי מותרות. במקביל, ככל שטכנולוגיה חדשה, רובוטית ואוטומטית מאפשרת החלפה של עבודת בן האנוש, מתווסף לאדם זמן ריק לפעילויות פנאי וכך ליצירתה של "תרבות פנאי".

שגשוגן של טכנולוגיות תקשורת חדשות, ובראשן האינטרנט, שינה לחלוטין את הדרך בה בני האדם מתקשרים וצורכים מידע, ואף הניע תהליכים חברתיים נוספים. הקלות בה ניתן לתקשר בין חלקי העולם אפשרה את המעבר של פסי הייצור ממדינות המערב אל מדינות עולם שלישי, בעלות כוח עבודה זול, מהלך נוסף אשר חיזק את שרשרת הניהול ומגזר השירותים בשל הניתוק בין תהליך הייצור, שכבר אינו כרוך במיקום גאוגרפי, לבין הבעלות על ההון, מה שמכונה כבר בשם "פוסט־פורדיזם". באופן זה, ניתן להביט על תהליכים חברתיים אשר החלו במחצית המאה ה־20 והמשיכו אל תוך המאה ה־21 כמו: ההגירה מהכפרים אל הערים, הגלובליזציה, הפרטות נרחבות והתרחבות הפערים המעמדיים.

#### הקפיטליזם המאוחר והגלובליזציה

לא במקרה ניתנת תשומת לב רבה בהגות הפוסטמודרנית על שלב ה"קפיטליזם המאוחר" בכלכלת העולם המערבי, מונח שנטבע בתחילת המאה ה־20 על ידי הכלכלן הגרמני ורנר זומבארט וצבר תאוצה עם התרגום לאנגלית בשנת 1975 של הספר "קפיטליזם מאוחר" (1972) מאת הכלכלן ארנסט מנדל. השיטה הקפיטליסטית, שהחלה לפרוח יחד עם המהפכה התעשייתית באמצע המאה ה־18, הושתתה על יסודות של ליברליזם וראיית האדם כאינדיבידואל רציונלי, הטענה היא שאם ניתן לשוק לפעול על פי כוחות של היצע וביקוש, יצמחו בהתאם הייצור, המסחר והרווחה הכלכלית של כלל הציבור – "עושר שמייצר יותר עושר". הביקורת הנוקבת על הדומיננטיות של הקפיטליזם, ועל התבססות החברה הבורגנית בעקבותיו, נשמעה לרוב מכיוונם של חוגים נאו־מרקסיסטיים.

שלב הקפיטליזם המאוחר, שתחילתו מתוארכת לאמצע המאה ה־20, מתואר במאמרו של חוקר הספרות וההוגה פרדריק ג'יימסון: "פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" (1984). על פי ג'יימסון, הפוסטמודרניזם הוא למעשה איגוד המרכיבים התרבותיים של עידן הקפיטליזם המאוחר: הכלכלה בתקופה זו היא גלובליסטית, הפעילות הכלכלית מבוזרת ללא גורם מארגן, בעלי ההון הם בעלי עוצמה פוליטית רבה ואילו עוצמתה של המדינה נחלשת, השוק הוא רב־לאומי, הגבולות הטריטוריאליים מאבדים כך את משמעותם והסחורות הנמכרות מאבדות את השיוך המקומי. הגאוגרף דייוויד הארווי הצביע על "דחיסת המרחב והזמן" משום שכל העת מתקיימות ברחבי העולם פעילויות כלכליות־תרבותיות אשר משפיעות אחת על השנייה באותו הרגע בזכות אמצעי התקשורת המודרניים. היבט נוסף של התופעה הוא עלייתם של התאגידים הרב־לאומיים, שבהם הן השליטה והן הייצור אינם מרוכזים במדינה אחת, ומיקומם תלוי בשורת הרווח של החברה.

אם בתחילה התעסק הקפיטליזם הקלאסי בייצור הסחורה, הרי שהקפיטליזם המאוחר מתעסק דווקא בצריכה. במובן זה, הסחורה הנמכרת לצרכנים היא "דימוי" ולאו דווקא מוצר ממשי, דוגמה לכך הוא המותג, שפעמים רבות איננו קונים אותו בשל ערכו הפיזי אלא בשל הדימוי התרבותי שלו. בדומה לכך, העיסוק הדומיננטי הוא דווקא במראה ופחות בתוכן, הפרסום מקבל לשם כך תפקיד משמעותי בכדי לשכנע את הצרכנים לקנות את המוצר, גם אם אינם זקוקים לו. השיח על המשמעות החברתית־תרבותית של הקפיטליזם המאוחר והשלכותיו הוא רחב יריעה, כדוגמאות נוספות ניתן לציין את הסוציולוג גי דבור שדיבר על החברה כ"חברת הראווה", על אחרים שהשתמשו בביטוי "תרבות הצריכה" או על תיאוריות שהדגישו את הפן הרגשי בכלכלה הקפיטליסטית על פני הצד הרציונלי.

### הגות רעיונית משיקה
#### פוסט־קולוניאליזם

[ממוזער|דוגמה ל[אימפריאליזם (כרזה צרפתית על כיבוש מדגסקר). המעצמות האירופיות כבשו שטחי ענק ברחבי הגלובוס ושלטו במיליונים של בני אדם מתוך אמונה על עליונותו של האדם המערבי.|376x376 פיקסלים]]
במהלך התקופה המודרנית, במקביל להתפתחות הטכנולוגית המואצת, החלו המעצמות באירופה המערבית במסע לגילוי שאר חלקי העולם, זאת תוך כיבוש והשתקעות במרחבים החדשים והעצומים שנמצאו מעבר לים. התהליך, המכונה "אימפריאליזם", כלל השתלטות ונישול של האוכלוסייה המקומית וניצול משאביה האנושיים והטבעיים לצרכיה של המעצמה הכובשת, לעיתים תוך מסע של דיכוי, רצח המוני ומחיקת התרבות המקומית (קולוניאליזם). לאימפריאליזם ניתן צידוק אידאולוגי על פיו ישנה עליונות תרבותית לאדם הלבן, ולמעשה, הקולוניאליזציה מאפשרת את התפשטותה של התרבות המערבית האירופית. את שקיעת האימפריאליזם ניתן לציין במקביל לתקופה בה פרצו ברחבי העולם מאבקים לעצמאות מהשלטון הקולוניאליסטי. במקביל, סביבות שנות השבעים של המאה ה־20, החלה ההגות המכונה בשם "פוסט קולוניאליזם" לצבור תאוצה בקרב אקדמאים וחוקרים, הוגים שונים החלו לבקר את המסורת הקולוניאלית, את האמונות הגזעניות והדיכוטומיות שבבסיסה ואת השלכות מעשיה.

הביקורת הפוסט קולוניאלית הצביעה על הנטייה של האדם המערבי לאתנוצנטריות, כלומר, תפיסת תרבות המערב את עצמה כמועדפת ועליונה על פני תרבויות אנושיות אחרות, תוך מבט גזעני וסטריאוטיפי עליהן.

#### שיח חדש של זהויות

בנייתו של המושג זהות היא פרי היצירה של המודרניזם, ובהגדרתה היא הרכב אוסף של תפיסות ואמונות בנוגע ל"עצמי", המאורגנות כסכמה קוגניטיבית. וכך, שיח הזהויות בתקופה הפוסטמודרנית יוצא כנגד הזהות המודרנית שנבנתה בהתאם לתהליכים החברתיים והגותיים שהתרחשו באותה העת. הפירוק הפוסטמודרני לא פסח על מושג הזהות, והחל משנות השבעים של המאה ה־20 ניתן היה לשמוע את הטענה שישנה זהות אחרת מהזהות המערבית המודרנית ההגמונית.

ראשית, הזהות המודרנית הייתה כרוכה במרכיב הלאומיות, אולם חלק זה התערער כשהחלה לחלחל התפיסה הפוסט־לאומית הפוסטמודרנית וככל שהפך העולם גלובליסטי יותר ויותר. יתר על כן, הזהות המודרנית שהושפעה מהליברליזם וההומניזם התבססה על האוטונומיות של הפרט, על האינדיוודואליזם שלו ועל תבונתו (הסובייקט המערבי), אולם ההגות הפוסטמודרנית מערערת גם על תפיסות אלו, למשל, כפי שטען מישל פוקו – שהזהות נרקמת אל מול זהות אחרת שמדגישה את השונות שלה. זהותו של האדם היא תוצר של יחסי גומלין והבניה חברתית מלאכותית.

פוליטיקת הזהויות בעידן הפוסטמודרני היא כזאת אשר לא מביטים בה רק על האדם היחיד אלא על היותו חלק מחברה ותרבות, שינוי כיוון מהאופן בו נתפס האדם החל מעידן הנאורות, אינדיבידואל ותבוני. אם אכן ההבדל בין בני האדם הוא עניין של תרבות, שהיא דבר נזיל ודינמי, הרי שלא ניתן לדבר באשר לזהות שהיא עליונה על פני אחרת, ועל פי כן יש לנקוט בגישה רב תרבותית המאפשרת לכל קבוצה לנהוג לפי ערכיה האישיים. במסגרת שיח הזהויות, טוענים המצדדים, ניתן לשים לב לזהויות שונות שלא קיבלו את מקומן בשל השליטה של הרוב ההגמוני. דוגמה בולטת לפוליטיקת הזהויות היא הגל השלישי של הפמיניזם. החל משנות השבעים של המאה ה־20 החלה להישמע ביקורת על הפמיניזם הליברלי על כך שגם בזמן מאבקו באפליית נשים, הוא ממשיך את האפליה כלפי נשים שאינן חלק מהתרבות המערבית־לבנה־ההגמונית, בדרך זאת קמו תתי תנועות כמו הפמיניזם השחור והפמיניזם הלסבי והתבסס המושג "קוויר".

## רעיונות מרכזיים

העמדה הפוסטמודרנית במהותה כופרת ביצירתן של הגדרות מוחלטות ואובייקטיביות, ועל כן מתוך כך עולה הקושי להגדיר את עקרונותיו ומאפייניו של הפוסטמודרניזם עצמו. אולם, ניתן בכל זאת לתאר אפיון משותף לרעיונות העולים בשיח הפוסטמודרני, כמו על ידי ההשוואה בין התפיסה המודרנית והביקורת הפוסטמודרנית עליה. בדרך זאת, לדוגמה, פועל הפילוסוף וההיסטוריון עדי אופיר כשבמאמר בו הוא מפרט תשעה אפיונים של הפוסטמודרניזם, הוא מדגיש את הקשר בין שתי התפיסות:

אם כן, ההגות הפוסטמודרנית טומנת בחובה ביקורת קשה על עקרונות המודרניזם ועל ההנחות הערכיות אשר נמצאות בבסיסו. התודעה המודרנית החלה להתגבש עוד במאות ה־17 וה־18, במעבר בין ימי הביניים והרנסאנס. ההתקדמות הטכנולוגית המואצת, עלייתה של הנאורות ותהפוכות חברתיות כמו המהפכה הצרפתית הביאו את החשיבה המודרניסטית לצדד בדבר בסיס אוניברסלי ושכלתני של החברה האנושית, כלומר, המודרניזם קידש את תבונת האדם והרציונליות האנושית וטען, בהתאם לפריחת הנאורות, על גאולתו של המין האנושי כולו ושחרורו, זאת כשתנועת ההיסטוריה היא למעשה התקדמות ושחרור התודעה. החשיבה הפוסטמודרנית לעומת זאת נוטה לתפיסה רלטיביסטית, רב־תרבותית, "אנטי־רציונליסטית" וניהיליסטית של המציאות האנושית.

### ביקורת על תפיסות מודרניסטיות
#### ביקורת על תפיסת הקדמה המערבית
[ממוזער|'''[איגניקה** היא דוגמה בה נעשה שימוש במדע כדי להצדיק תורות גזעניות ודילול אוכלוסייה. שימוש מנוגד לתפיסה המודרניסטית הרואה במדע ככלי לשחרור האדם.|250x250 פיקסלים]]
אירועי [[המאה ה-20|המאה העשרים]], ובראשם [[השואה]] ו[[מלחמות העולם]], ערערו את יסודות התפיסה ש[[האנושות]] בהכרח נעה קדימה בכל המובנים, הן ה[[טכנולוגיה|טכנולוגיים]] והן ה[[מוסר]]יים. בשם "[[רציונליזם|רציונליות]]" ו"[[מדע]]יות", מושגים חשובים בתפיסה ה[[מודרניזם|מודרנית]], נעשו עוולות קשות ורחבות היקף, ועל כן טוענים הפוסטמודרניים כי יש להתייחס למושגים אלו ב[[חשדנות]], כך שהשיח הפוסטמודרני מבקר את רעיון הקדמה המערבית ודוחה את ה[[מוסכמה]] המודרנית לפיה בזכות ההישגים המדעיים והטכנולוגיים האנושות בהכרח מתקדמת.

על עצם אופן [[פילוסופיה מערבית|המחשבה המערבית]] העלה [[ביקורת]] ה[[פילוסוף]] [[ז'אק דרידה]], בין ההוגים הפוסטמודרניים הבולטים והמשפיעים, כשביקש לחשוף את [[מבנה חברתי|מבני הכוח]] הקיימים בתוך ה[[ידע]] וזיהה במסורת הפילוסופיה המערבית מה שמכונה "מטאפיזיקה של נוכחות" (הידועה גם כ"[[לוגוצנטריות]]"), כלומר ערעור האמונה שניתן על ידי ה"[[לוגוס]]", על ידי שימוש ב[[שפה]] ו[[לוגיקה|היגיון]], לייצג [[משמעות]] שלמה, קיימת ונוכחת של דבר מה.

עם זאת, בפועל, רוב ההוגים המרכזיים הנמנים עם הזרם הפוסטמודרני, ביקרו אפוא את [[הנאורות]] וה[[מודרניזם|מודרנה]], אך הודו כי לא ניתן לעשות זאת אלא מתוך ועל גבי ההבנות שיצרה המודרנה. בדרך זו, טוען למשל ה[[פילוסוף]] [[מישל פוקו]], שהפוסטמודרניזם הוא הפניית הביקורת שכוננה את המודרניזם – כלפי ה[[מודרניות]] עצמה. בכך, נבדלת הביקורת הפוסטמודרנית מביקורת מוקדמת יותר על המודרניזם דוגמת זו ה[[רומנטיקה|רומנטית]] שהעלתה על נס את ה[[אותנטיות]] והביטוי האישי של האדם.
====מות הסובייקט המודרני====
[[מושג]] מרכזי בעל חשיבות עמוקה לאורך [[פילוסופיה מערבית|הפילוסופיה המודרנית]] הוא ה"[[סובייקט]]", ששורשיו בהגותו של ה[[פילוסוף]] [[רנה דקארט|רנה דקראט]]. בהגדרתו, ניתן לתאר את הסובייקט על פי ההגות המודרנית כ[[ישות]] שהיא בעלת חוויה ו[[הוויה (פילוסופיה)|הוויה]], ישות [[חשיבה|חושבת]], הפוכה לעולם הדומם שמחוץ ל[[קוגניציה|הכרתה]]. התפיסה הפוסטמודרנית מערערת על החלוקה החדה (האופיינית לחשיבה המודרנית) בין הסובייקט ובין מה שסביבו ומבקשת לטשטש את ההבדלים ביניהם. על כן, סוגיית עליית הסובייקט המודרני מצויה בבסיס הביקורת הפוסטמודרנית, וקיבלה ביטוי מרכזי אצל הוגים כמו הפילוסוף [[מישל פוקו]] בחוקרו את המצאת הסובייקט, ועל כמיהתו להיעלמותו של מושג זה, או למשל בכתיבתו של [[רולאן בארת]] על "[[מות המחבר]]", כאשר הוא מבקש להתייחס אל ה[[טקסט]] במנותק מה[[מחבר]] שלו.

=== שיח של יחסיות ולא של אמת ===
====התנערות מהאמת המוחלטת====
לאורך תולדות [[פילוסופיה מערבית|הפילוסופיה המערבית]] נערך הדיון עד כמה יש באפשרותנו להכיר את ה[[מציאות]] ולדעת על [[קיום|קיומה]] של [[אמת]] [[אובייקטיביות|אובייקטיבית]] ומוחלטת ([[תורת ההכרה]]). בנושא זה, החשיבה הפוסטמודרנית מתנערת מקיומה של [[אמת ושקר (פילוסופיה)|אמת מוחלטת אחת]] ומפנה את תשומת הלב אל עיקרון ה[[רלטיביזם]]. בבסיס הרעיון הרלטיביסטי (בתרגום: "יחסי") עומדת ההשקפה שהפילוסופיה איננה יכולה לשקף את הקיים במציאות ולמעשה אמיתות של דבר תהיה תלויה ב[[תפיסה]], נסיבות ו[[ערך (סוציולוגיה)|ערכים]] משתנים. משמעות האמת היחסית היא שאין כל נקודת שיפוט תקיפה [[אפריורי]]ת, כלומר, אין [[עובדה]] או בסיס במציאות שעליהם ניתן לומר ב[[ודאות|וודאות]] מוחלטת שהם [[נכונות|נכונים]]. משום כך, אם מאמין אדם בתפיסת עולם מסוימת, אין לו את הבסיס המוסרי לשאוף שאותה השקפה תהיה תקיפה באופן כלשהו על אדם אחר. לפי רעיון זה, על כל אדם למצוא מכלול אמונות התקפות אך ורק לדידו, וכי לא ניתן להשליך כלל [[מוסר]]י כלשהו על פרט אחר.

====פלורליזם וריבוי קולות====
הגישה הפוסטמודרנית שמה את אצבעה על [[פלורליזם|ריבוי הקולות]] וה[[רב-תרבותיות|גיוון התרבותי]] של [[האנושות|החברה האנושית]], היא טוענת שהמציאות האנושית היא מורכבת ומרובת [[סיפר|נרטיבים]] וקוראת להחליף את התפיסה המערבית ה[[ליברליזם|ליברלית]] על ה[[אוניברסליזם|אוניברסליות]] של ה[[אנושיות]] באחת כזו שדווקא מתמקדת ב[[הבדלים בין-תרבותיים|הבדלים בין החברות האנושיות]], תוך התייחסות לא [[היררכיה|היררכית]] ולא [[שיפוט תפיסתי|שיפוטית]] לאף אחת מן ה[[תרבות|תרבויות]]. באופן זה, כתחליף לרעיון ה[[הגמוניה|הגמוני]] ה[[מודרניזם|מודרניסטי]] המערבי הוצבו ערכי ה[[סובלנות]] והפלורליזם ככאלו המקיימים את אורח המחשבה הפוסטמודרני, ובשיח האקדמי והציבורי החלו לדון על מושגים חדשים כמו: "[[אחר (פילוסופיה)#פוסט-סטרוקטורליזם וה'אחר'|אחרות]]", [[אימפריאליזם לשוני]] ו[[אימפריאליזם תרבותי]].

=== שלילה של הסבר מאחד וכללי של המציאות ===
====ההתנערות מסיפורי העל====
השיח הפוסטמודרני מצביע על כך שה[[מודרניזם|מודרנה]] ביקשה למצוא הסברים כוללניים ל[[כאוס]] הסובב אותנו, דרך מחשבה זאת הביאה הוגים רבים לפתח [[תאוריה|תאוריות על]] או [[פרדיגמה|פרדיגמות]] אשר באמצעותן ניתן יהיה להבין את ה[[מציאות]] בכללותה על שלל מרכיביה. הפוסטמודרניזם תוהה האם בכלל יש באפשרותו של האדם לחקור את מה שיש בעולם ([[אונטולוגיה]] – חקר ה[[קיום]]), אולי למעשה כל ה[[מחקר|חקר]] ה[[מדע]]י נשען גם הוא על תפיסות [[סובייקטיביות]].

התמוטטות האידאולוגיות הישנות מותירה את האדם [[בדידות|בודד]], חסר כלים [[מוסר]]יים ו[[ערך (סוציולוגיה)|ערכיים]] לנסח את השינוי אותו הוא מבקש לממש בעולמו. ניתן לתאר את "קץ האידאולוגיה" כניתוק בין החיים הפרטיים לבין חיי הכלל, בשל העדרן של [[השקפה|השקפות]] או [[אמונה|אמונות]] המאחדות את האנשים היחידים לכלל [[חברה (סוציולוגיה)|חברה]]. במונחים של מחשבה הבאה לאחר מות האידאולוגיה, האדם נתפס כפרט בודד ותלוש, העומד עם מכריו ומעגליו המצומצמים אל מול "המערכות" הגדולות והאטומות.

==== דחיית הרצף ההיסטורי ====
החשיבה הפוסטמודרנית דוחה את הרעיון ה[[מודרניזם|מודרני]] בדבר תהליך [[היסטוריה|היסטורי]] [[רציפות (פילוסופיה)|רציף]], כוללני ו[[רציונליזם|רציונלי]], ב[[היסטוריציזם|דבר מגמה היסטורית אחת]], או בקיומה של [[תאוריה]] אבסולוטית המשתמשת בשפה של [[סיבה ותוצאה]]. החל בסביבות [[שנות ה-70 של המאה ה-20|שנות השבעים]] של [[המאה ה-20|המאה ה־20]], התעוררה והתעצמה ביקורת רעיונית ואקדמית על ה[[היסטוריוגרפיה]] ה[[העולם המערבי|מערבית]] אי לכך שסיפרה את הסיפור ההיסטורי מנקודת מבטה הבלעדית. דוגמה לכך היא פריצתה של [[אסכולה|אסכולת]] ה־"[[היסטוריציזם]] החדש" שדגלה בעיקרון שה[[מחקר]] ההיסטורי הוא למעשה פעולה [[הרמנויטיקה|פרשנית]] ו[[סובייקטיביות|סובייקטיבית]] ומשויכת ל[[כוח חברתי|בעלי הכוח בחברה]]. התפיסות החדשות ביקשו להאיר את ה[[נרטיב]]ים והחלקים ההיסטוריים ש[[הדרה חברתית|הודרו]] בהיסטוריוגרפיה המערבית כמו חייהם של [[מיעוטים]] במארג החברתי ועולמן של [[תרבויות]] אחרות (למשל [[עם|עמים]] ש[[כיבוש|נכבשו]] ונשלטו תחת ה[[קולוניאליזם]] האירופי), ודרשו להקדיש תשומת לב רבה יותר דווקא לסיפורים הקטנים – [[חיי היום-יום|חיי היום היום]] של [[מעמד חברתי|האדם הפשוט]].

ה[[דילמה]] עד כמה ביכולתם של ה[[היסטוריון|היסטוריונים]] למצוא "[[אמת]] היסטורית" הייתה מושא עיסוק להוגים פוסטמודרניים רבים. לדוגמה, ההיסטוריון הפוסטמודרני [[היידן וייט|היידן ווייט]] סבר שיש לחקור את הדרך בה ההיסטוריונים כותבים את ההיסטוריה, לפי ווייט, המבנה ה[[עלילה|עלילתי]] של ההיסטוריה הוא בכלל פרי מעשי ידיהם. הוגים אחרים סוברים שלא ניתן על פי ה[[טקסט]]ים ההיסטוריים שברשותנו להכיר את ההיסטוריה כפי שהייתה ומבקשים לטשטש את הגבול שבין הכתבים ההיסטוריים ובין הכתבים ה[[ספרות]]יים.

=== פירוק הטקסט, השפה והמשמעות ===
[[קובץ:Bilbao - Guggenheim aurore.jpg|ממוזער|364x364 פיקסלים|המחשבה ה[[דקונסטרוקציה|דקונסטרוקטיבית]] של [[ז'אק דרידה|דרידה]] היוותה השראה ל[[סגנון אדריכלי]] חדש – ה[[דה-קונסטרוקטיביזם|דה־קונסטרוקטיביזם]]. בדומה לאופן הקריאה הדקונסטרוקטיבי של הספרות, גם בייצוג האדריכלי מתרחשים פירוק וקריאה מחודשת – של המוסכמות ה[[אדריכלות|ארכיטקטוניות]]. בתמונה, [[מוזיאון גוגנהיים בילבאו]] ל[[אמנות מודרנית|אומנות מודרנית]] אשר בספרד.]]
העיסוק ההגותי בקשרים שבין [[שפה]] ו[[משמעות]] החל סביבות ראשית [[המאה ה-20|המאה ה־20]] על ידי הוגים כמו [[רומן יאקובסון]] ו[[פרדינן דה-סוסיר|פרדיננד דה־סוסיר]]. דה סוסיר, לדוגמה, היה פורץ דרך במחקר ה[[בלשנות|בלשני]] כשהבחין בין [[מסמן]] לבין [[מסומן]], בעוד המסמן הוא ה[[מילה (בלשנות)|מילה]] או ה[[משפט (בלשנות)|משפט]], המסומן הוא פריט [[מנטליות|מנטלי]] הנמצא ב[[תודעה|תודעתנו]], צירוף השניים יוצר את ה"[[סימן (סמיוטיקה)|סימן]]", ובאופן זה נוצרת משמעות. בהתאם לחשיבה החדשה הזו, החל תופס דומיננטיות זרם ה[[סטרוקטורליזם]], על פיו מתן משמעות ל[[תופעה|תופעות]] או לאובייקטים כרוך במבנים ([[סטרוקטורה|סטרוקטורות]]) בתוכם הם נמצאים או מתרחשים, הסטרוקטורליזם אם כן סובר שישנה משמעות אחת לסימן מסוים, תלויה בשוני ובדמיון שלו עם סימנים אחרים באותה המערכת בה הוא נמצא בהתאם ל[[הקשר]] תרבותי או חברתי, לפי הסטרוקטורליסטים, ניתן לחקור ולמצוא את משמעותה של יצירת [[ספרות]] בניתוח [[סמנטיקה|סמנטי]] נכון.

זרם ה"[[פוסט-סטרוקטורליזם|פוסט־סטרוקטורליזם]]", אשר מזוהה עם הפוסטמודרניזם, התבסס על הרעיונות הסטרוקטורליסטיים ופיתח אותם לתפיסה חדשה וחדשנית – אם ה[[שפה|לשון]] היא אכן איננה מייצגת את ה[[מציאות]], וכל סימן משמעותו תלויה ביחסי הגומלין עם סימנים אחרים, הרי שהלשון היא זאת המבססת את [[תפיסה|תפיסת העולם]] ה[[אדם|אנושית]], ולמעשה באופן זה היא מכשיר בידי [[כוח (סוציולוגיה)|בעלי הכוח]] לשליטה על ה[[המון]] ול[[הפנמה]] של [[ערך (סוציולוגיה)|ערכים]] חברתיים בקרבם. ואכן, ההגות הפוסט־סטרוקטורליסטית מתמקדת בקשרים שבין [[אידאולוגיה]], [[כוח (סוציולוגיה)|כוח]] ושפה. בולטת בדיון היא ה"[[דקונסטרוקציה]]", דרך קריאה [[הרמנויטיקה|פרשנית]] שפיתח ה[[פילוסוף]] [[ז'אק דרידה]] ועל פיה בכל [[טקסט]] ניתן למצוא הן את האידאולוגיה הדומיננטית אליה הוא מכוון אך גם את המשמעויות החתרניות והמושתקות הנמצאות בו. על פי דרידה: "אין מאומה מחוץ לטקסט", כלומר, בטקסט עצמו ניתן למצוא גם משמעות אחת ויחד עמה גם את המשמעות ההפוכה לה, בדומה לכך, גם הלשון היא נזילה ובעלת משמעויות רבות, משתנות ולא יציבות.

ההגות הפוסט־סטרוקטורליסטית הייתה רק יריית הפתיחה לצמיחתן של [[תאוריה|תיאוריות]] רבות ומגוונות כשהמשותף לכולן הוא עיסוק חוזר ונשנה ב[[הבניה חברתית|הבניה החברתית]] בקרב [[החברה האנושית]], ובייחוד זאת המערבית. השפעות של המחשבה הפוסט־סטרוקטורליסטית ניתן למצוא בין השאר בתורות כמו ה[[פוסטקולוניאליזם]], ה[[פוסט-פמיניזם|פוסט־פמיניזם]], ה[[תאוריה קווירית|תיאוריה הקווירית]] ועוד. את ההשלכות של תיאוריות אלו על החברה כיום ניתן להדגים על ידי ה[[תאורטיקן|תאורטיקנית]] [[ג'ודית באטלר]], לטענתה, אפילו החלוקה [[בינאריות מגדרית|המגדרית הבינארית]] ל[[נשיות]] ו[[גבריות]] היא למעשה הבניה [[תרבות]]ית וחברתית ולא חלוקה [[מהותנות|מהותנית]], כלומר, גם משהו שנראה ב[[תפיסה]] האנושית טבעי וברור מרגע בואנו לעולם, הוא לדעתה תוצר הפנמתה של אידאולוגיה מסוימת.

== החברה בראי הפוסטמודרניזם ==
[[קובץ:Modern Zamanlar Filmi.jpg|ממוזער|364x364 פיקסלים|על אף שעיקר יצירתו הייתה טרום התקופה הפוסטמודרנית מהווה [[צ'ארלי צ'פלין]] דוגמה לייצוג של החברה המודרנית, הקפיטליסטית, המנוכרת והאטומה. בתמונה, פריים מהסרט "[[זמנים מודרניים]]" (1936)]]
[[קובץ:GILL, James, 797 Integrated New Vision with Photo (2014).jpg|ממוזער|364x364px|זרם ה[[פופ ארט]], שצמח החל משנות ה־50, ביקש בין השאר להצביע על היחסים שבין האומנות הנחשבת "גבוהה" ובין [[התרבות הפופולרית]]. בתמונה, יצירה של האומן .]]
הכתבים הפוסטמודרניים גדושים לרוב ב[[אנליזה (מדע)|ניתוח]], [[ביקורת]] ותיאור המצב התרבותי־[[חברה (סוציולוגיה)|חברתי]] של [[העת החדשה|החברה האנושית המודרנית]]. פעמים רבות נוטים ה[[פילוסוף|הוגים]] הפוסטמודרניים לברר ולפרק את היחסים בין [[מושג]]ים שונים כמו [[ידע]] ו[[כוח (סוציולוגיה)|כוח]], [[מציאות]] ו[[דימוי]], [[אליטיזם|אליטיסטי]] ו[[פולקלור|עממי]], צורה ותוכן ועוד – ואף ניתן לזהות אפוא הקבלות בין ההגות הפוסטמודרנית ותמורות חברתיות שאכן מתרחשות בתקופה הפוסטמודרנית. בנוסף לכך, השאלה המשיקה לנושא: "כיצד נראית חברה על פי ההשקפה הפוסטמודרנית?" – מכילה בליבתה [[סוגיה חברתית|סוגיות]] תאורטיות ומעשיות בתחומים רבים; לדוגמה, ההתנערות הפוסטמודרנית מה[[אמת]] המוחלטת היא גם שלילה של [[ערך (סוציולוגיה)|ערכים]] או [[תרבות]] "נכונים" ועלייתו של הדיון [[פילוסופיה של החינוך|מה נכון ללמד את התלמידים]] בבתי הספר.

=== ניהיליזם, אינדיבידואליזם, ייאוש וניכור ===
[[קובץ:Physical world map in Hellerick triaxial boreal projection - shallow.jpg|ממוזער|דוגמה מעניינת לערעורו של סמכות המדע בציבור היא [[אגודת הארץ השטוחה|מודל כדור הארץ השטוח]], [[תאוריית קשר]] שתחילתה מאמצע המאה ה־20. על אף הוודאות המדעית באשר להיותו של [[כדור הארץ|כדור הארץ עגול]], טיעונים פסאודו־מדעיים, האשמות קונספירטיביות ושימוש רחב במדיה חברתית אפשרו התפשטות של התיאוריה אל אלפי מאמינים. |250x250 פיקסלים]]
[[קובץ:הכיכר הפנימית בדי סיטי.jpeg|ממוזער|250x250px|דוגמה ל[[סימולאקרה]]: רחבה ממבנה המתחם "[[די סיטי]]" בעיר [[מעלה אדומים]] שעיצובה הוא הרכב של [[דימוי]]ים וייצוגים חוזרים ומוכרים, העתקים לאובייקט מקורי שאינו קיים במציאות. שכפולם של ההעתקים שוב ושוב זהו ה"היפר מציאות".]]

[[חברת המונים|חברת ההמונים]] שעוצבה בעקבות ה[[מודרניות]] מתוארת בקרב חלק מהאינטלקטואלים הפוסטמודרניסטים כ[[ציניות|צינית]], [[ניכור|מנוכרת]], אטומה ו[[אדישות|אדישה]]. ה[[מבנה חברתי|מבנים]] [[מיסוד|החברתיים והאנושיים]] אשר הקנו ל[[אדם]] תחושות של שייכות ויציבות עוברים פירוק, והאדם ה[[בדידות|בודד]] נשאר תלוש ומנותק, והמציאות בה הוא חי הופכת לסתמית ו[[משמעות החיים|חסרת משמעות]]. על אף שלכאורה הביאה המודרניות את האדם ל[[חירות האדם|חירות]] מוחלטת, לאחר שהשתחרר מכבלים חברתיים, כמו דת או אידאולוגיה, הוא נותר במצב של [[חרדה]] מהעצמאות הגדולה שזכה לה פתאום. ה[[פילוסוף]] [[ז'אן-פול סארטר|ז'אן פול סארטר]] היטיב לנסח זאת:



דוגמה לכך היא כיצד בחברה המודרנית תשומת הלב הציבורית מתמקדת יותר ויותר בפרט ובצרכיו האישיים על פני האינטרסים החברתיים, תוך שימת דגש על פילוסופיה [[אינדיבידואליזם|אינדיבידואליסטית]]. ה[[היסטוריון]] [[כריסטופר לאש]] תיאר בספרו "תרבות הנרקיסיזם" (1979) תופעה תרבותית חברתית בה גוברת ההתמקדות הציבורית, עד כדי [[פולחן]], בפרט ובהנאותיו.

עם זאת, השתקפות של תהליכים חברתיים כגון אלו קיימת בחלקים מהמחשבה הפוסטמודרנית, הכוללים שלילה מוחלטת של [[מוסר אוניברסלי|ערכים אוניברסליים]], התנערות מסיפורי־על וטשטוש גבולות; כך גם בהיבטים מהתפיסה ה[[ניהיליזם|ניהליסטית]] הקיימים בפוסטמודרניזם. רעיונות ניהיליסטיים היו קיימים עוד לפני העידן הפוסטמודרני (אצל [[פרידריך ניטשה|ניטשה]] לדוגמה) כשבסיס הניהיליזם עומד העיקרון שאין [[אמת]] [[אובייקטיביות|אובייקטיבית]] ובשל כך אין מטרה או כיוון יחידים ל[[היקום|יקום]], בוודאי לא בדמות הגעה ל[[מימוש]] או ל[[גאולה]] כלשהי. באופן זה נשללת אמיתותם של [[ערך (סוציולוגיה)|ערכים]], [[אמונה|אמונות]] ואת קיומם של המוסדות המסורתיים – והשארות ה[[אדם]] היחיד ב[[בדידות]]ו.

=== טשטוש הבחנות היררכיות ===
ההגות הפוסטמודרנית נוטה לקרוא תיגר על ה[[ריבוד חברתי|היררכיה החברתית]] ועל החלוקה ה[[דיכוטומיה|דיכוטומית]] האופיינית ל[[מודרניזם]]. אובדן האמונה בערכים [[אוניברסליזם|אוניברסליים]] משותפים או בתפיסות עולם [[אבסולוטיזם מוסרי|מוחלטות]] הביא בהכרח לתפיסת העולם שהמציאות מורכבת מ[[נקודת מבט (פילוסופיה)|נקודות מבט]] רבות ושונות ללא עדיפות בין אחת לשנייה. השיח הפוסטמודרני אשר מבקש לחשוף את [[כוח (סוציולוגיה)|מוקדי הכוח החברתיים]] החל מערער את [[מיסוד|מקורות]] ה[[סמכות]] האנושיים תוך שימוש גובר בשיח [[פוסט-סטרוקטורליזם|פוסט־סטרוקטורוליסטי]] ושימוש במונחים של [[דיכוי]] ו[[הכפפה]]. במילים פשוטות יותר, מתפתחת הטענה שתבניות המחשבה ותפיסות העולם שלנו אינן הדרך בה גילינו והבנו את העולם אלא הן תוצר של [[קונסטרוקטיביזם חברתי|תהליך הבנייה חברתי]] שאין אנו מודעים אליו, ה[[פילוסוף]] [[לואי אלתוסר]] מדגים זאת על ה[[תיאטרון]]:


באופן זה, מתפרקות ההגדרות המודרניות על ה[[אמת]], ה[[טוב|נכון]], ה[[מוסר]]י, הראוי וכדומה. היציבות של המחשבה ה[[הגמוניה|הגמונית]] ה[[תרבות המערב|מערבית]] בתשובה לדיון מהו העיקר ומהו הטפל עברה זעזוע, וקולות חדשים החלו קוראים להפנות את הזרקור אל מה שנחשב כ"אחר", כשוליים. התופעה בולטת במיוחד בעולם ה[[אמנות|אומנות]], שנטה לבצע חלוקה בין "[[תרבות גבוהה|גבוה]]" ו"נמוך", בספרו משנת 1979, "La Distinction: Critique sociale du jugement", מפרט ומנתח הסוציולוג [[פייר בורדייה]] את הקשר בין [[תרבות]] הנחשבת גבוהה לבין ההשתייכות ל[[מעמד חברתי]] מסוים ("[[הון תרבותי]]"), בהגותו הוא מרחיב היריעה בטענה שההיררכיה החברתית, בכל תחום ותחום, היא למעשה תוצר של [[הבניה חברתית|הבנייה]] ומשחקי כוחות ([[שדה (סוציולוגיה)|שדה]], [[הביטוס]]).

=== פקפוק באובייקטיביות המדעית ===
כשהפוסטמודרניזם מערער את ה[[רציונליזם]] ה[[פילוסופיה מערבית|מערבי]], הוא למעשה גם מערער את ה[[פילוסופיה של המדע|יסודות הפילוסופיים של הממסד המדעי]], מה שמעורר הדים ומשפיע על התפיסה והמבנה החברתיים המוכרים. הלך המחשבה הפוסטמודרני ניתן להמחשה על ידי תמורות חברתיות המתרחשות בתקופה הפוסטמודרנית – על אף שכיום נגיש לכל אדם [[מידע]] [[אמינות|אמין]] ומקצועי מאשר בכל תקופה היסטורית אחרת קודמת, מתפתחת תופעה בה ה[[אמון]] בממסד ה[[מדע]]י פוחת, ואילו תפיסות [[פסאודו-מדע|פסאודו־מדע]]יות ו[[אנטי-מדע|אנטי־מדע]]יות צוברות קהל מאמינים. ניתן לקשר זאת אל ירידת קרנו של [[מושג]] ה[[סמכות]] עצמו, המתרחש באופן כללי בעת הפוסטמודרנית, כשבנוסף, עלייתן של [[רשתות חברתיות|הרשתות החברתיות]] והשימוש ההולך וגובר ב[[אינטרנט]] מקשים על היכולת להבדיל בין מידע נכון לבין [[מידע כוזב|מידע כזב]]. ערעור ה[[אמת]] הפוסטמודרני, יחד עם גישות שרואות במדע חלק מ[[מבנה חברתי|מערך חברתי]] של שליטה ו[[כוח (סוציולוגיה)|כוח]], מפחיתים את אמינותו ואת תפיסת ה[[אובייקטיביות]] לגביו. עיסוק רחב בנושא מגיע מכיוונו של ה[[אסטרונום]] האמריקאי, [[קרל סייגן]], שבספרו "[[עולם רדוף שדים|עולם רדוף שדים: המדע כנר בעלטה]]" (1995) מצביע על כוחותיו המצטברים של הפסאודו־מדע בסוף המאה ה־20.

בשנת [[1962]] פרסם ה[[היסטוריון]] וה[[פילוסוף]] [[תומאס קון]] את ספרו "[[המבנה של מהפכות מדעיות]]", שם העלה ספקות על הרציונליות המדעית ועל האובייקטיביות של הידע המדעי. קון מתאר את התהליך המדעי כתהליך מחזורי, ומשתמש במונח "[[פרדיגמה]]" לשם כך. הפרדיגמה היא רעיון חדש ומהפכני המאפשר לעולם המדעי הסתכלות מגובשת וכוללת על העולם, והמחקר המדעי נעשה תחת תפיסה זאת. בשלב מסוים, יורדת קרנה של הפרדיגמה הנוכחית, בשל סתירות רבות וגוברות בין הפרדיגמה לבין ה[[ניסוי]]ים שמבצעים ה[[מדען|מדענים]], זהו שלב "משבר" אשר לאחריו יקום רעיון חדש ויהיה לפרדיגמה החדשה. רעיונות דומים ניתן למצוא בספרו של הפילוסוף [[מישל פוקו]], "[[הארכאולוגיה של הידע]]" (1969), שם הוא סוקר את השונות בדרך שבה [[תרבויות]] שונות ארגנו את ה[[ידע]] שלהן על ה[[מציאות]].

===עולם של "היפר מציאות"===

חלק מן ההגות הפוסטמודרנית עוסק בניתוח המציאות החברתית, לרוב ממבט ביקורתי, תוך כדי סקירה של המאפיינים הכלכליים, התרבותיים, התקשורתיים והאנושיים של העת הנוכחית. [[פילוסוף]] בולט בנושא היה [[ז'אן בודריאר]] שתיאר בספרו "סימולקרות וסימולציה" ([[1981]]) כיצד על ידי [[תרבות הצריכה]] וטכנולוגיות ה[[אמצעי תקשורת|מדיה]] החדשות החליפה החברה האנושית את המציאות ומשמעויותיה ב[[סימן (סמיוטיקה)|סימנים]] וב[[סמל]]ים, המחקים את המציאות באופן הגורם להיווצרותה של מציאות חדשה, אותה הוא מכנה "היפר מציאות". על פי בורדיאר הפכה החוויה האנושית ל[[סימולציה|הדמיה]] של המציאות, המונח סימולאקרה מתאר העתק שהוא רק תחליף בדיוני למקור שלא באמת קיים, [[פילוסופיה בקולנוע ובטלוויזיה#המטריקס|מושג זה הודגם]] בסרט הקולנוע "[[המטריקס]]" בו בני האדם כלואים בתוך תוכנת מחשב כשהם חושבים שזאת המציאות האמיתית.

== תופעות ייחודיות לעידן הפוסטמודרני ==
[[קובץ:Siete chakras.jpg|ממוזער|336x336 פיקסלים|למונח "[[צ'אקרה]]" יש שימור נרחב בתרבות [[העידן החדש]] וב[[רפואה אלטרנטיבית]]. שורשי הצ'אקרה ב[[הודו]] העתיקה, ב[[הינדואיזם]] ומאוחר יותר ב[[בודהיזם טיבטי|בודהיזם הטיבטי]], [[פילוסופיה מזרחית|המיסטיקה והדתות המזרחיות]] ועד לתרבויות נוספות בעולם. בתמונה: איור של שבע הצ'אקרות.|ימין]]
הפוסטמודרניזם הוא אמנם מכלול של תפיסות פילוסופיות ורעיוניות שאינן קשורות בהכרח למציאות היום יומית, אולם ניתן לזהות בעולם של התקופה הפוסטמודרנית תופעות מתאימות לשיח ההגות הפוסטמודרני.

=== "העידן החדש" ===

"[[העידן החדש]]", או בשמו הנוסף "ניו־אייג'", גם הוא תופעה פוסטמודרניסטית, זוהי [[תרבות]] חדשה בעלת מגוון רחב של [[תורה (לוגיקה מתמטית)|תורות]] ו[[אמונה|אמונות]] [[רוחניות]] או דתיות אשר מבוססות ברובן על מסורות או פילוסופיות ממקורות שונים כמו תרבויות עתיקות, דתות [[פגאניות]], פרקטיקות [[מטאפיזיקה|מטאפיזיות]] ועוד.

הפילוסופיה הפוסטמודרנית שקראה תיגר על ה[[אמת]] ה[[אוניברסליזם|אוניברסלית]], יצרה למעשה חלל [[ריק]] וכך אפשרה לחלופות כמו תרבות עידן החדש לצבור תאוצה ולשגשג.

העידן החדש, בדומה לפוסטמודרניזם, אינו בעל עמוד תווך רעיוני מרכזי, אלא הוא אסופה של תפיסות עולם, כשהבסיס המשותף הוא התנגדות או [[חלופה|אלטרנטיבה]] לתפיסה ה[[רציונליזם|רציונלית]] המערבית ה[[מודרניזם|מודרנית]] והמיקוד הוא בחוויה האישית ה[[רוחניות|רוחנית]] של ה[[אינדיבידואליזם|אינדיבידואל]] או ב[[גאולה|גאולתו]] האישית, במאפייניו, הניו אייג' מאמין בקידושה של האמת האישית הנמצאת בכל אחד ואחד. תנועת העידן החדש הולכת יד ביד עם המאפיינים ה[[קפיטליזם|קפיטליסטיים]] של החברה הפוסטמודרנית, ולמעשה מציעה בפני האדם שוק ססגוני של "מוצרים רוחניים" שמטרתם להסב לו [[אושר]].

=== פוליטיקה של פוסט אמת ===

[[קובץ:EU referendum leave poster, Belfast, June 2016 - geograph.org.uk - 4990237.jpg|ממוזער|250x250px|לקראת [[משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי (2016)|משאל העם הבריטי]] על [[ברקזיט|היציאה מהאיחוד האירופי]], נערך קמפיין בו נאמרו עובדות שקריות באופן מכוון והצהרתי, כמו בשלט המופיע בתמונה. מאפיין לתופעת פוליטיקה של פוסט־אמת.]]
הטיית ה[[אמת]] לצרכים [[פוליטיקה|פוליטיים]] אינה דבר חדש והייתה קיימת גם טרום העידן הפוסטמודרני, אולם הייחוד של הפוסטמודרניזם, בשונה מתקופות קודמות, הוא הערעור על קיומה של האמת עצמה, וקריסת ה[[אמון]] כלפי אלו שתפקידם "לספר" את האמת, כדוגמת אנשי המקצוע. הדגש שניתן בתפיסה הפוסטמודרניסטית על [[נקודת מבט (פילוסופיה)|נקודת המבט]] ה[[סובייקטיביות|סובייקטיבית]], פרץ את הדרך לתפיסה שלא ניתן לדבר כלל על אמת [[אובייקטיביות|אובייקטיבית]] מבוססת [[עובדה|עובדות]] משום שתמיד תהיה איזושהי מידה של [[פרשנות (פסיכולוגיה)|פרשנות]] אישית, באופן זה, עומד ה[[מדע]] תחת סימן שאלה על יכולתו לבצע [[מחקר]] אובייקטיבי. במובן זה, הבחירה בין שתי עובדות גם היא תהליך [[סובייקטיביות|סובייקטיבי]], ושיקול הדעת יהיה נקודת המבט האישית ולאו דווקא בסיס עובדתי.

תהליך התרחבות הפוסט־אמת קשור גם להתקדמות הטכנולוגית והתקשורתית של תחילת [[המאה ה-21|המאה ה־21]], עלייתו של ה[[אינטרנט]] ופריחת ה[[רשתות חברתיות|רשתות החברתיות]] אפשרה לכל אדם להיות [[יוצר תוכן]], ואפשרה לכל אחד לבחור לקבל מידע מכמויות עתק של מקורות שונים. המונח "פוסט אמת" (Post-Truth) נקשר לתהליך ה[[פוליטיקה|פוליטי]] כשחלק ניכר מהשיח הציבורי מבוסס על [[פנייה אל הרגש]] ועל דעות אישיות, במקום שהאמת וה[[עובדה|עובדות]] יעצבו את [[דעת קהל|דעת הקהל]], ובלי להתייחס באופן קונקרטי לפרטיה של [[מדיניות ציבורית|המדיניות הציבורית]]. בדרך זאת פורחת בעידן הפוסטמודרני תופעת הפצת ה[[פייק ניוז]] אשר לרוב משלבת פנייה אל הרגש יחד עם הפצה רחבת היקף ברשתות החברתיות.

== התרבות הפוסטמודרנית ==
[[קובץ:(2005) Crossroads of the World (96905377).jpg|ימין|ממוזער|364x364 פיקסלים|ה[[פרסום]] מהווה חלק מרכזי בחברה ובתרבות. בתמונה: פרסומות ב[[כיכר טיימס]] בעיר [[ניו יורק]].]]
לפוסטמודרניזם השפעה כבירה על הפעילות והיצירה ה[[תרבות]]ית, הן מכיוון שהגות פוסטמודרנית רבה עוסקת בפירוק וניתוח של [[מושג]]ים תרבותיים והן מכיוון שהתפיסות העומדות בבסיס הפוסטמודרניזם באות לידי ביטוי ביצירה ובעשייה התרבותית התקופתית. תרבותה של החברה הפוסטמודרנית כוללת מאפיינים ייחודיים לה ב[[אמנות|אומנות]], ב[[מוזיקה]], ב[[תיאטרון]], ב[[ספרות]], ב[[קולנוע]] וב[[אדריכלות]], כך גם בתחומי השקה כמו תחומי ה[[טלוויזיה]], [[תקשורת המונים|תקשורת ההמונים]], ה[[אופנה]] וה[[פרסום]].

בניגוד ל"כובד הראש" והרצינות של ה[[מודרניזם]] בעולם ה[[אמנות|אומנות]], היצירה הפוסטמודרנית נוטה ל[[קיטש]]יות, צבעוניות, [[אקלקטיזם באדריכלות|אקלקטיות]] תוך שילוב של סמלים ו[[דימוי]]ים משוכפלים מ[[העת החדשה|החברה המודרנית]], הקפיטליסטית וה[[תרבות הצריכה|צרכנית]], ומכיוון שהפוסטמודרניזם קורא תיגר על היכולת לייצג [[משמעות]], הרי שהדימוי הפוסטמודרני הוא למעשה חלול, שטוח ונטול [[רגש]], כשהתוכן אינו עומד בפני עצמו אלא תלוי כולו בצורה. בין ההוגים שביקשו להסיט את המיקוד מהתוכן אל הערוץ (ה[[מדיום דיגיטלי|מדיום]]) נמצא חוקר ה[[תקשורת]] [[מרשל מקלוהן]], בעל האמירה המפורסמת: "[[המדיום הוא המסר]]". לפי מקלוהן, האופן בו התוכן עובר (למשל, [[כתבה]] ב[[טלוויזיה]] או כתבה ב[[עיתון]]) משמעותי יותר ומשפיע יותר מאשר התוכן עצמו. מנקודת מבט זו, אין דרך בה ניתן לשקף את ה[[מציאות]] האמיתית, וממילא הדיון על שיקוף המציאות בעיתונות או בקולנוע הוא עקר, אלא מתחלף בדיון על היחס שבין המדיום ובין האדם הקולט אותו. דוגמה מתאימה לכך מתחום אחר היא [[אדריכלות פוסט-מודרנית|האדריכלות הפוסטמודרנית]], שבין תוצריה ניתן לראות ערבוב של [[סגנונות באדריכלות|סגנונות אדריכלות]], השפעות [[גלובליזציה|גלובליסטיות]] וקווי מתאר ייחודים ומקוריים (כמו זרם ה[[דה-קונסטרוקטיביזם|דה־קונסטרוקטיביזם]]), [[פרדריק ג'יימסון]] טוען שלמעשה ה[[אדריכלות]] הפוסטמודרנית מנסה להוות אלטרנטיבה למציאות האמיתית. היבט זה גם מתקשר לעשייה הטלוויזיונית, ב[[סוגה|סוגת]] תוכניות ה[[תוכנית מציאות|ריאליטי]], שמתיימרות לשקף מציאות, אך למעשה מטשטשות את הגבול בין ההתרחשות המציאותית לבין הדימוי הבדיוני ה[[טלוויזיה|טלוויזיוני]].

טשטוש הגבולות מתרחש גם כשהפוסטמודרניזם מבקש לראות גם את תרבות ההמונים ומרכיביה כ[[תת-תרבות|תת־תרבות]] לגיטימית מתוך [[רב-תרבותיות|מארג תרבויות]] רחב והטרוגני, כשהוא חותר תחת ההפרדה ה[[מודרניזם|מודרנית]] בין [[תרבות גבוהה|תרבות הנחשבת עילית]] לבין [[תרבות פופולרית|התרבות הפופולרית]]. ניתן להביא כדוגמה את זרם ה"[[דאדא]]", [[תנועה אמנותית|תנועה אומנותית]] [[אוונגרד]]ית שביצירותיה יש [[רדי מייד|שימוש בחפצי יום־יום]] (כמו "[[מזרקה (דושאן)|מזרקה]]" של [[מרסל דושאן|דושאן]]). זרם אומנתי אחר הוא ה[[פופ ארט]], שעשה שימוש ב[[סמל]]ים של החברה המודרנית ה[[קפיטליזם|קפיטליסטית]], כמו [[פרסומת|פרסומות]], [[אריזת מזון|אריזות מזון]] ותמונות של [[ידוען|ידוענים]]. בתחומי המוזיקה והקולנוע, ניתן לראות השפעה דומה גם ביחס אל [[סוגה|סוגות]] [[מוזיקה|מוזיקליות]] ו[[קולנוע]]יות שה[[ביקורת]] והמחקר נטו להתעלם מהם, כמו [[מוזיקה פופולרית|מוזיקת הפופ]] או הסרטים המסחריים הבידוריים של [[קולנוע אמריקאי|הוליווד]], יותר מכך, גם החלוקה המסורתית ל[[ז'אנר]]ים עברה טשטוש, כך ש[[סרט קולנוע]] לדוגמה, יכול להכיל מספר [[סוגה קולנועית|ז'אנרים]] שונים יחדיו. זווית אחרת היא מהמדיום ה[[טלוויזיה|טלוויזיוני]], בו מקובל להשתמש במחקר התקשורת במונח "[[אינפוטיינמנט]]", שהוא הלחם של המילים Entertainment ([[בידור]]) ו־information ([[ידע]]), בשל התופעה בה הגבול בין [[חדשות (תקשורת)|חדשות]] ובין בידור מתטשטש בערוצי ה[[ערוץ ברודקאסט|ברודקאסט]].

הנטייה להעדפת ה[[דימוי]] הריק על פני המקור והתוכן, התבססות [[תרבות הצריכה]] והעלייה במגוון וה[[ביזור]] ה[[תקשורת המונים|תקשורתי]] היוו בסיס להתעצמות עולם ה[[פרסומת|פרסום]] וה[[שיווק]]. אורח החיים הפוסטמודרני כולל עומס רב של מידע פרסומי ושיווקי אשר לרוב נוטה להיות צבעוני, מושך, קליט ומבוזר, בשל הצורך לבצע בידול בין הסחורות השונות של חברת השפע, פרטיקת ה[[מותג|מיתוג]] היא אחת הדרכים הבולטות לשם כך, משום שהיא מבקשת להקנות למוצר הממותג תכונות ייחודיות בשונה משאר המוצרים המתחרים לו. הפרסום בעידן הפוסטמודרני אינו משמש רק כפעולה של [[קידום מכירות|קידום]] או [[מכירה]] אלא מהווה חלק מה[[תרבות]] החברתית. בעולם בו עצם הצריכה מהווה את ה[[סיפוק]], הרי שהפרסומת היא הכלי המחבר בין ה[[צרכן]] ל[[סחורה]]. הפרסום מאפשר יצירה של עולם המורכב מדימויים וייצוגים של מציאות נוצצת ומושכת, שלמעשה אינה קיימת, חוקרת התקשורת [[ג'ודית ויליאמסון]] טוענת שעל ידי כך הפרסומת מאפשרת לצרכן להיות פעיל, זאת כשהוא מציב את עצמו במקום ה"[[אני]]" ה[[אידיאליזם|אידיאלי]] בפרסומת.

אובדנה של ה[[אמת]] האובייקטיבית חייב את [[אמצעי תקשורת|אמצעי התקשורת]] המסורתיים להתאים עצמם לעולם החדש, עולם פוסטמודרני שמאופיין באי רציפות, רב משמעיות, מורכבות וגלובליות. [[תקשורת המונים|תקשורת ההמונים]] צריכה הייתה לשנות את גישתה, והתכנים התקשורתיים נדרשו להיות יותר [[מהירות|מהירים]], [[רגשות ותרבות|רגשיים]], [[ויזואליזציה של מידע|וויזואליים]] ו[[בידור]]יים בכדי לשמור על [[קהל]] הצופים, המאזינים או הקוראים המוצף בכמות אינסופית של תכנים נוספים. במקביל לכך, [[מרחב ציבורי|המרחב הציבורי]] והתקשורתי החל מושפע יותר ויותר מ[[חברה (תאגיד)|חברות]] ותאגידים כלכליים, בשליטה תרבותית רחבה שלהם, כשמניעיהם הם למטרות רווח. התפתחות מואצת של [[תעשיית הבידור|עולם הבידור]] גם השפיעה על [[ערך (סוציולוגיה)|ערכי החברה]], והעלתם על נס של ערכים כמו זוהר, [[ידוען|פרסום]], [[עושר]], [[תרבות הצריכה|צרכנות]], בין השאר על ידי שימוש בסלבריטאים ו[[גיבור תרבות|גיבורי תרבות]] דומים. ניתן לומר שגם בהקשר זה, כפי שסובר ה[[פילוסוף]] [[ז'אן בודריאר|ז'אן בורדיאר]], האדם המודרני מוצף ללא הרף ב[[סימן (סמיוטיקה)|סימנים]], והעולם שהוא חי בו, הוא עולם של ייצוגי מציאות ולא המציאות עצמה.

העידן הפוסטמודרני, שכלל עמו פירוק מושגים כמו ה[[סובייקט]], ה[[זמן]] וה[[מרחב-זמן|מרחב]] היווה בסיס לתופעות חברתיות והגותיות חדשות. פירוק ה[[טקסט]] ה[[פונקציה ליניארית|ליניארי]] וההיררכי הביא ליצירת ה[[היפרטקסט|היפר־טקסט]], שהוא אוסף רב של טקסטים שונים המקושרים בינם לבין עצמם באופן [[אסוציאטיבי]] - ה[[אינטרנט]] הוא דוגמה בולטת לכך. פירוק המציאות, הביא גם לפירוק ה[[פרודיה]], ההוגה [[פרדריק ג'יימסון]] קרא לתופעה זאת "[[פסטיש]]" טכניקה [[אמנות]]ית שמחקה באופן קליל את המקור, ומבלי שלחיקוי זה תהיה חשיבות פרשנית. ה[[קיטש]] הוא תופעה תואמת לתרבות הפוסטמודרנית משום שהוא למעשה תרכובת סימנים שמטרתם להגביר את התגובה הרגשית של הצופה או הצרכן. את פירוק ה[[סובייקט]] ניתן להראות בדמותה של ה"[[סכיזופרניה]] התרבותית", כשהייצוג שלה באומנות יהיה למשל בפירוק הרצף (כמו רצף הזמן) או בפירוק [[משמעות]] של דבר מה לאוסף סימנים לא מאוחדים. [[סוגה]] ייחודית ובולטת שהתפתחה יחד עם התרבות הפוסטמודרנית היא ה[[וידאו קליפ|וידאו־קליפ]]. הקליפ הוא טשטוש שבין יצירה אומנותית ובין פרסומת ובין אומנות גבוהה ונמוכה, פעמים רבות יהיו בקליפים [[עריכה (קולנוע)|מונטאז'ים]], [[רצף (קולנוע)|קפיצות בזמן]] ועלילה לא ליניארית, מה שמבחין אותו כז'אנר פוסטמודרני ייחודי.

==ביקורת על הפוסטמודרניזם==
כשם שה[[פילוסופיה|הגות]] הפוסטמודרנית אינה מקשה אחת אלא מארג של [[תפיסה|תפיסות עולם]], דעות וכתבי הגות, כך גם ה[[ביקורת]] על הפוסטמודרניזם. יש לציין שהביקורת אינה שוללת את עצם הפוסטמודרניזם, זאת משום שבהקשר ה[[היסטוריה|היסטורי]], חלק מן המחשבה הפוסטמודרנית צמח בשל פערים אמתיים שהיו בין [[מודרניזם|ההגות המודרנית]] לבין [[העת החדשה|המציאות המודרנית]], כך גם בהקשר ה[[מדע]]י, כשההגות הפילוסופית הפוסטמודרנית תואמת בחלקה את השלכות ה[[תגלית|גילויים]] המדעיים של [[המאה ה-20|המאה ה־20]] (כמו [[מכניקת הקוונטים]]), ובהקשר הפילוסופי, כשהפוסטמודרניזם אכן הצליח להצביע על פערים מהותיים – פילוסופיים, [[אונטולוגיה|אונטולוגיים]], [[תורת ההכרה|אפיסטמולוגיים]] ו[[אתיקה|אתיים]] – שנמצאו ב[[פילוסופיה מערבית|הגות המערבית המודרנית]]. על כן, ברובה, הביקורת על הפוסטמודרניזם מקבלת את היות הפוסטמודרניזם נקודת אל־חזור ועוסקת בדרכי ההתמודדות עם המציאות החברתית והתפיסתית החדשה.

[[מחלוקת|פולמוס]] רחב עם ההגות הפוסטמודרנית שייך לעולם ה[[מוסר]] וה[[אתיקה]]. בהתחשב בכך שהפוסטמודרניזם חותר תחת [[מושג]]ים משמעותיים כמו [[טוב]] ו[[רע]] או ראוי ופסול, הוא למעשה מאפשר [[חברה (סוציולוגיה)|חברה]] [[אגוצנטריות|אגוצנטרית]], [[נהנתנות|נהנתנית]], שיש בה [[רוע]] וחוסר [[צדק (מוסר)|צדק]]. לפי הפוסטמודרניזם, אשר מצדד ב[[רלטיביזם מוסרי]], אמורה [[אנושות|החברה האנושית]] לקבל ב[[הכלה (פסיכולוגיה)|הכלה]] כל [[ערך (אתיקה)|ערך]] וכל [[מוסכמה]] [[תרבות]]יים ובהכרח ליצור מציאות בה [[אכזריות]] ו[[פשע]] יהיו [[לגיטימציה|לגיטימיים]]. במובן זה, דווקא רעיונות פוסטמודרניים אשר נשענים על תשתית [[ליברליזם|ליברלית]] וקוראים לשים לב אל [[אמונה|אמונותיו]] ותרבותו של האחר, עלולים בגישה ה[[רדיקלי]]ת הזו להביא להרס וחורבן בקרב החברה האנושית. יש לציין שישנה הגות פוסטמודרנית אשר מציעה פתרונות לקשיים האתיים והמוסריים העולים מן הפוסטמודרניזם, לדוגמה, הצעה של גישה מתונה יותר של ה[[רלטיביזם מוסרי|רלטיביזם המוסרי]] בה כן ניתן לדון על ערכים מקובלים ו[[אוניברסליזם|אוניברסליים]]. טענות נוספות דווקא יוצאות מתוך הנחה על נכונות השיח הפוסטמודרני, אך מעלות את העובדה שמדובר בהגות בעייתית במישור הפרקטי. [[מושא]] מרכזי בביקורת זאת הוא ריסוק היסודות המאפשרים [[חינוך]] כלשהו ב[[בית ספר|בית הספר]].

במישור ה[[מדע]]י, ניתן לציין מאבק אינטלקטואלי שהתרחש בשלהי המאה הקודמת הקרוי "[[מלחמות המדע]]" כשבמהלכו נכתבו מאמרים וספרים על סוגיית ה[[אובייקטיביות]] המדעית, אירוע בולט באותה תקופה היה "[[פרשת סוקל]]", בו המדען [[אלן סוקל]] הצליח לפרסם ב[[כתב עת מדעי]] נחשב מאמר [[פסאודו-מדע|פסאודו־מדעי]] מופרך מיסודו ורווי בטעויות והבלים. ב-[[2018]] נחשפה [[פרשת מדעי המרמור]], [[מתיחה]] [[אקדמיה|אקדמית]] דומה לזו של סוקל, בה 3 פרופסורים פרסמו ב[[כתב עת מדעי|כתבי עת מדעיים]] של [[מדעי החברה]], [[מדעי הרוח]], [[לימודי מגדר]], [[תיאוריה קווירית]] ו[[תיאוריה ביקורתית]] מאמרים מופרכים ורווי שטויות שכתובים בז'רגון המחמיא לאידאולוגיה ה[[פרוגרסיביות|פרוגרסיבית]]. לא מן הנמנע לומר ש[[דיסציפלינה|תחומי]] ה[[מדעי המוח|רוח]] וה[[מדעי החברה|חברה]] היו הנפגעים המשמעותיים של הפוסטמודרניזם בשל היותם [[אידאולוגיה|אידאולוגיים]] ו[[פוליטיקה|פוליטיים]]. על אף התרומה של הוגים פוסטמודרניים לתפיסה המדעית בתחומים כמו [[סוציולוגיה]] ו[[בלשנות]], נמתחת ביקורת על ערעור היציבות המדעית של אותם התחומים. בראש ובראשונה, אפשר לטעון שה[[אמת]] ה[[היסטוריה|היסטורית]] אינה יציבה ומוחלטת, אך תהיה זאת הגזמה למחוק לאלתר את [[פילוסופיה של ההיסטוריה|המסורת של חקר ההיסטוריה]]. בנוסף, למרות האמירות הפוסטמודרניות, כן ניתן לראות איך איסוף העדויות והנתונים ההיסטוריים מאפשר ליצור תמונת מציאות היסטורית הגיונית ו[[סיבתיות|סיבתית]]. בהקשר לסוציולוגיה, הביקורת על הפוסטמודרניזם נעוצה בתמונת העולם השטחית והפשטנית שהוא מציג, תוך חלוקה [[דוגמטיות|דוגמטית]] כמו [[דיכוי|למדוכאים ולנדכאים]], או בחיפוש אחר [[פשע|עוול]] מוסרי או היסטורי בכל מחיר ללא התייחסות מספקת ל[[הקשר]]ים היסטוריים וחברתיים. סערה בהקשר זה שהתרחשה בישראל הייתה בשל [[תזה|עבודת תזה]] בה עלתה הטענה ש[[טנטורה#הטענות על טבח במלחמת העצמאות|חיילי חטיבת אלכסנדרוני ביצעו טבח]] בתושבי הכפר הערבי טנטורה במלחמת העצמאות, לאחר עתירת הלוחמים ודיון בבית המשפט נפסלה סופית העבודה בשל ליקויים [[מתודולוגיה|מתודולוגיים]] חמורים ו[[שכתוב ההיסטוריה|שכתוב]] העדויות. הפרשה עוררה הדים ודיון ציבורי על משמעות כתיבת ה[[היסטוריה של מדינת ישראל|היסטוריוגרפיה הציונית]].

חלק מהביקורת על הפוסטמודרניזם מופנה אל ה[[תופעה|תופעות]] החברתיות שהגיעו בעקבותיו כמו: [[תקינות פוליטית]], [[פרוגרסיביזם]], [[לאומיות|פוסט־לאומיות]] ו[[פוליטיקת זהויות|פוליטיקת הזהויות]].בנוסף, ביקורת נוספת נמתחה מגורמים שונים על אופן הכתיבה המסובך, המורכב וה[[אליטיזם|אליטיסטי]] של ההגות הפוסטמודרנית, לעיתים מתעוררת התהייה על כך שרעיונות פוסטמודרניים חותרים תחת השימוש ב[[שפה]] לתיאור המציאות כשבו בעת עושים זאת בעצמם. במובן זה גם עולות הטענות על האפשרות שדווקא הפוסטמודרניזם, שמבקר בחריפות את ה[[קפיטליזם מאוחר|עידן המודרני־הקפיטליסטי]], הוא עצמו חלק מ[[שיח (מדעי החברה)|שיח]] הרעיונות של אותה התקופה. ובסופו של דבר, מול הביקורת הפוסטמודרנית על ה[[תבונה]] האנושית ועל המחשבה המודרנית המערבית, לא ניתן להתעלם מהפריחה האנושית, החברתית, ה[[טכנולוגיה|טכנולוגית]] וה[[כלכלה|כלכלית]] שהן אפשרו. אם יוצאים מנקודת הנחה שהתפיסה המודרנית אינה מושלמת, ואף גם הייתה מקור בהיסטוריה האנושית [[פשע נגד האנושות|לעוולות, חורבן והרס]], עדיין ניתן להסיק ולומר שיש באפשרותה גם להועיל ולקדם את האנושות על ידי ה[[מדע]], החידושים הטכנולוגיים והערכים ה[[הומניזם|הומניסטיים]]. יש להביט בצורה מורכבת על החשיבה המודרנית ולא לשלול אותה על הסף.

==פוסטמודרניזם והיהדות==
ככל שה[[פילוסופיה]] הפוסטמודרנית משתרשת ב[[תרבות]] החברתית, מתעצם הצורך לתגובה מצד ה[[פסיקת הלכה|סמכות הרוחנית והרבנית]] וה[[מחשבת ישראל|מחשבה היהודית־דתית]]. המתח בין ההגות הפוסטמודרנית ו[[הדת היהודית|העולם היהודי הדתי]] ניכר בהיבטים כמו: פער בין התפיסה ה[[רלטיביזם מוסרי|רלטיביסטית]] הפוסטמודרנית ובין ה[[אמונה]] ש[[חוק]]י ה[[אל]] הם [[אמת]] [[אבסולוטיזם מוסרי|יחידה ומוחלטת]], ערעור ה[[היררכיה]] הדתית (כמו סמכות הרב או [[קדושה (דת)|קדושת]] [[ארון הספרים היהודי|הכתבים הדתיים]]), טשטוש הגבולות שבין [[הרמנויטיקה|פרשנות הטקסט]] הקדוש ובין יציקת תוכן חדש, ועוד. הדיון אף מתגבר כשעולה ה[[דילמה]] כיצד ניתן ל[[חינוך|חנך]] לאורח חיים דתי במשולב עם העולם הפוסטמודרני סביבו או למחויבות לקיום ה[[מצווה|מצוות]], הפרקטיקה הדתית.

בין העוסקים בדיון ה[[הלכה|הלכתי]] והאמוני בנושא, ובכלל זה גם ניסיונות לגישור הפער, ניתן לציין את [[הרב שג"ר]] שבספריו "[[כלים שבורים]]" ו"[[לוחות ושברי לוחות]]" עוסק בנושא באופן מעמיק, ואת הרב [[מיכאל אברהם]] שנוהג לגשת לנושא במבט ביקורתי, במאמרים רבים, ובייחוד בספרו "[[שתי עגלות וכדור פורח]]".

כמו כן הרב [[יגאל לוינשטיין]] עוסק רבות בהסברה של מהי הפוסט-מודרנה וביקורת כלפי תפיסתה והשלכותיה על המציאות, ואף הוציא מספר חוברות ושיעורים בנושא.

במהלך הזמן מתרבים הניסיונות למצוא חיבורים בין המחשבה היהודית ובין התרבות הפוסטמודרנית כמו בתורת רבי [[נחמן מברסלב]], בהגות [[הרב קוק]] או בפילוסופיה של [[ישעיהו ליבוביץ]]. כמו כן, נכתבת ספרות הכוללת אפשרויות לגישור פערי התרבות ופתרונות מעשיים לדילמות הלכתיות או חינוכיות.

==ראו גם==




==לקריאה נוספת==
* .
*, ().
*.
* .
*.
*. .
* . 
*.
*.
*. .
*. .
*. .

==קישורים חיצוניים==

* .
*.
* [https://www.ynet.co.il/home/0,7340,L-7184,00.html מדור שאלת מחקר] עם [[דוד גורביץ']], באתר [[ynet]].
*
*
*מתן קמינר, [https://hazmanhazeh.org.il/post/ הזמן שאחרי ה"פוסט"], **הזמן הזה: כתב עת למחשבה פוליטית, תרבות ומדע''', מאי (2021).
*איתמר ברנר, ההסכת "ברוח השעה", חמישה פרקים להאזנה על פוסטמודרניזם (יש לחפש את המונח פוסטמודרניזם במנוע החיפוש באתר).
* 

## ביאורים

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סוציולוגיה
קטגוריה:אידאולוגיות
קטגוריה:גלובליזציה
קטגוריה:ויקיפדיה - ערכים מומלצים לשעבר