ג'ואנג דזה (ספר)

**ג'וּאַנְג דְזֶה** (בסינית: 莊子; פין-יין: Zhuāngzi; באלפבית פונטי: [ʈʂwàŋ.tsɹ̩̀], בתרגום ישיר: **החכם ג'ואנג**) הוא טקסט סיני עתיק מסוף שנות תקופת המדינות הלוחמות, המכיל סיפורים ואנקדוטות המדגימות את אופיו נטול הדאגות של החכם הדאואיסטי האידיאלי. הספר נקרא על שמו של **[[ג'ואנג דזה]],** "החכם (או המאסטר) ג'ואנג", הלוא הוא ג'ואנג ג'ו (או ג'וֹאוּ), לו מיוחסת כתיבת הספר במסורת הסינית. ג'ואנג דזה הוא אחד הטקסטים החשובים בדאואיזם, ושני רק לדאו דה ג'ינג. הספר תורגם לעברית על ידי דן דאור ופורסם בעברית תחת השם "**הספר האמיתי של פריחת הדרום**".

הג'ואנג דזה מורכב מאוסף גדול של אנקדוטות, אלגוריות, משלים ואגדות, חלקם הומוריסטיים וחלקם סתומים. הנושאים העיקריים בהם עוסק הם פעולה ספונטנית ללא מאמץ (וו-ווי) וחופש מעולם האדם ומוסכמותיו. רבים מהמשלים והאנקדוטות בטקסט עוסקים בכשל הברירה הכוזבת בין טוב ורע, גדול וקטן, חיים ומוות, מלאכותי וטבעי. בדומה לדאו דה ג'ינג, הספר מתנגד ומבקר את תורת הקונפוציאניזם והוגיה, בעיקר את גישתם הנוקשה, הטקסית וההיררכית. בניגוד אליהם, הג'ואנג דזה מציג נדודים חסרי דאגה והשתלבות עם הטבע כאידיאל, המביאה לאיחוד האדם עם הדאו.

אף על פי שהוא ידוע בעיקר כיצירה פילוסופית, ג'ואנג דזה נחשב לאחת היצירות הספרותיות הגדולות בהיסטוריה הסינית, וכונה "הטקסט החשוב ביותר לפני שושלת צ'ין לחקר הספרות הסינית".הספר הוא יצירת מופת של מיומנות פילוסופית וספרותית, שהשפיעה באופן משמעותי על סופרים במשך יותר מ-2000 שנה משושלת האן ועד להווה. סופרים ומשוררים סיניים מרכזיים רבים בהיסטוריה – כמו סה-מה שיאנגרו (בתעתיק פין-יין: Sima Xiangru) וסה-מה צ'יין בתקופת שושלת האן, רואן ג'י וטאו יואנמינג בשש השושלות (222–589), לי באי בתקופת שושלת טאנג (618–907) וסו שי ולו אתה בשושלת סונג (960–1279) – הושפעו מאוד מה**ג'ואנג דזה**.

## מחבר הספר

חיבור הספר או לפחות חלקים ממנו מיוחס לפילוסוף סיני ג'ואנג דזה, שנולד בסביבות שנת 369 לפני הספירה.

ג'ואנג דזה הכיר את הספרות הפילוסופית של ימיו ומתוך מה שהכיר העדיף את תפיסת העולם של לאו דזה. מאז ימי קדם, שבעת הפרקים הראשונים של הספר, המכונים 'הפרקים הפנימיים' (Nei Pian內篇), נחשבו ליצירתו האמיתית של ג'ואנג דזה, וחלק מהחוקרים מאששים טענה זו, אם כי רובם מאמינים כי לא ניתן לפענח מה נכתב על ידו ומה על ידי תלמידיו.חוקרים סינים הכירו כבר בזמן שושלת סונג (960–1279) כי חלקים מהספר לא היו יכולים להיכתב על ידי ג'ואנג דזה. כיום מקובל כי פרקי ג'ואנג דזה האמצעיים והמאוחרים יותר הם תוצאה של תהליך של "צבירה והסבה" של מחברים אחרים "המגיבים לברק המבריק" של הפרקים הפנימיים.על אף חוסר הוודאות ביחס לזהות המחברים של הפרקים הבאים, חוקרים טוענים כי כל הפרקים ששרדו מהספר נכתבו בין המאה ה-4 לפני הספירה למאה ה-2 לפני הספירה.

## הספר
### מבנה הספר ואופיו
הספר כפי שהוא מוכר לנו כיום הוא פרי עריכתו של המלומד גוּאוֹ שיאנג, שחי כ-600 שנה אחרי ג'ואנג ג'ו. הוא קיבל טקסט שהכיל 52 פרקים, מהם זרק 19 כחסרי ערך. הטקסט כפי שהוא ערך ופירש הוא הבסיס לכל המהדורות והפרשנויות שהופיעו מאז.

שבעת הפרקים הראשונים של הספר, המכונים "הפרקים הפנימיים" (Nei Pian, 內篇), נחשבו ליצירתו האמיתית של ג'ואנג דזה.

לא לגמרי ברור על ידי מי נכתבו 26 הפרקים הנותרים המחולקים באופן מסורתי לשתי קבוצות – "הפרקים החיצוניים" (wài piān, 外篇) ו-"פרקים שונים" (zá piān zá, 雜篇雜). כיום מקובל מיון אחר של הפרקים, לחמש קבוצות, על פי מחבריהם המשוערים (אמנם אין הסכמה מלאה בעניין זה):

# פרקים שחיבר ג'ואנג דזה עצמו, שהם הפרקים הפנימיים בחלוקה המסורתית (1–7), ועוד קטעים בודדים מפרקים אחרים.
# דברי תלמידיו, ככל שהיו כאלה, והקרובים לו ברוחם: רוב הקטעים בפרקים 17–27 וכן פרק 32, המספר בין היתר על מותו של ג'ואנג דזה.
# פרקים שכתבו ממשיכי דרכו של לאו דזה: בעיקר פרקים 8–11 וכן פרק 16.
# פרקים משל חסידי הפילוסוף הסיני יאנג ג'ו, הדומים לקבוצה הקודמת אך בלי כמיהה לעבר או עניין פוליטי: פרקים 28–31.
# פרקים "סינקרטיסטיים" המשלבים רעיונות לא דאואיסטיים של הפילוסופים מו דזה, קונפוציוס ואחרים, ובהם רעיונות על המדינה המתוקנת כפי שזו צריכה להיות: פרקים 11–15, וכן הפרק המסיים 33 המהווה סקירה ביקורתית של כמה פילוסופים סיניים מרכזיים, ובהם לאו דזה וכן ג'ואנג דזה עצמו, הזוכה לשבחים אך גם לביקורת. שילוב הרעיונות בקבוצת פרקים זו היה מקובל כנראה על מי שערכו את הספר באמצע המאה ה-2 לפנ"הס.
למרות קרבת הרעיונות בין ספר הדרך והסגולה (דאו דה ג'ינג) לבין הג'ואנג דזה, עולמם של שני הספרים שונה עד מאד. לפי הדימוי של דן דאור, מתרגמם לעברית של שני הספרים, מסעות הרוח שלהם שונים כפי שטריפ רע נבדל מטריפ טוב. לאו דזה רואה את היקום בעין של צופה מרוחק ופסימי, בעוד שג'ואנג ג'ו רואה אותו "כמו מטייל סקרן ושמח. העולם של לאו דזה קפוא ויש בו מעט דברים. העולם של ג'ואנג ג'ו כולו תנועה וצבע, הרים ונהרות ועצים ושיחים, וציפורים קטנות וגדולות, קופים ודגים וצפרדעים, וגם הרבה אנשים עם שמות משונים וסיפורים מוזרים, דמויות היסטוריות ומיתולוגיות, חות וויכוחים, מעשיות ומשלים, ספקות ושאלות".

#### שמות הפרקים
הטבלה נלקחה מתוך ספרו של Mair, Victor H.
 נוספו עליה שמות הפרקים בתרגום העברי של דן דאור.

### היסטוריה טקסטואלית
פרטים של ההיסטוריה הטקסטואלית של הג'ואנג דזה לפני שושלת האן אינם ידועים ברובם. יש סימנים המעידים כי בתקופת המדינות הלוחמות המאוחרת (475–221 לפני הספירה) לטקסטים פילוסופיים כגון הג'ואנג דזה, Han Feizi, Huainanzi, ו-Lüshi Chunqiu הייתה השפעה במדינות צ'י, (באנגלית: Qi) וצ'ו במאה ה-3 לפני הספירה.

הרשומות של ההיסטוריון סה-מה צ'אן מתייחסות לספר ג'ואנג דזה, שבו 100,000 מילים, ומפנות למספר פרקים שעדיין נמצאים בטקסט.

## תוכן הספר
הג'ואנג דזה מורכב מאוסף גדול של אנקדוטות, אלגוריות, משלים, אגדות ואנלוגיות רטוריות (אנלוגיות רטוריות, באנגלית: "goblet words" הן כלי רטורי ייחודי לתרבות הסינית), שלעיתים קרובות הם הומוריסטיים או לא רלוונטיים.

רוב סיפורי הג'ואנג דזה הם קצרים ופשוטים למדי, כמו "ליקטי" ו"ספליט "קידוח שבעה חורים ב"וונטון " (פרק 7) או שג'ואנג דזה התגלה יושב ומתופף על כיור לאחר שאשתו מתה (פרק 18).סיפורים מעטים ארוכים ומורכבים יותר, כמו סיפורו של המאסטר שקר והקסמים (פרק 14) וחשבון המוזיקה של הקיסר הצהוב (פרק 14).

שלא כמו הסיפורים והאלגוריות האחרים בטקסטים אחרים שלפני תקופת שושלת צ'ין, בג'ואנג דזה האלגוריות מהוות את עיקר הטקסט. הן אינן חלקים מזדמנים בטקסט. האלגוריות הן תמיד שנונות, רגשיות ואינן מוגבלות על ידי המציאות.

בניגוד ליצירות סיניות עתיקות אחרות, אשר האלגוריות שלהן התבססו בדרך כלל על אגדות היסטוריות ופתגמים, נראה כי רוב סיפורי הג'ואנג דזה הומצאו על ידי ג'ואנג דזה עצמו. דוגמה לכך הוא התיאור המוזר של האבולוציה מ"תרסיס ערפילי "דרך סדרת חומרים וחרקים ועד סוסים ובני אדם (פרק 18).בעוד שנראה כי כמה קטעים אחרים הם "שטות שובבה צרופה" המזכירה את ג'ברווקי של לואיס קרול.

הג'ואנג דזה מלא בדמויות משונות ופנטסטיות, כמו "מטורף שטאמרר", "מלומד Fancypants", "סר מחרשה", ואיש שמתחשק שזרועו השמאלית תהפוך לתרנגול, זרועו הימנית תפנה לתוך קשת, והישבן שלו יהפוך לגלגלים.

כאמן השפה, ג'ואנג דזה עוסק לעיתים בלוגיקה ובהסקת מסקנות, אך אז הופך את תהליך ההיסק הלוגי על פניו ומביא את הטיעונים לידי אבסורד. הוא עושה זאת כדי להדגים את מגבלות הידע האנושי והעולם הרציונלי.

חלק מהנימוקים של ג'ואנג דזה, כמו הטיעון הנודע שלו עם חברו הפילוסופי הויזי (מאסטר הוי) על שמחת הדגים (פרק 17), הושוו למסורות הדיאלוג הסוקראטיות והאפלטוניות, והפרדוקסים של חואיזי לקראת סיום הספר הוגדרו כ"דומים בצורה מדהימה לאלה של זנון מאליאה".

### קטעים בולטים
#### "חלום הפרפר"
[ממוזער|ג'ואנג דזה חולם על [פרפר, מאת הצייר היפני מהמאה ה -18 איק נו טייגה]]
הסיפור המפורסם ביותר מבין כל הסיפורים בספר ג'ואנג דזה הוא "ג'ואנג דזה חולם להיות פרפר". הסיפור מופיע בסוף הפרק השני, "על שוויון הדברים".

הדימוי הידוע של ג'ואנג דזה התוהה אם הוא היה אדם שחלם להיות פרפר או פרפר שחולם להיות אדם הוא כל כך מדהים, שנכתבו דרמות שלמות בנושא זה. בו ג'ואנג דזה "משחק עם התמה של טרנספורמציה", הממחיש כי "ההבחנה בין ערות לחלום היא עוד דיכוטומיה כוזבת.

אם [אחד] מבחין ביניהם אותם, כיצד [אחד] יכול לדעת אם [אחד] עכשיו חולם או ער?"

יתר על כן, על פי פרשנו הגדול גואו שיאנג, משמעותו היא כי "החלוקה לערות וחלום אינה שונה מההתפלגות למוות וחיים..."

#### "מות וונטון"
סיפור ג'ואנג דזה ידוע נוסף – "מות וונטון" – ממחיש את הסכנות שג'ואנג דזה ראה בנתנגדות לאופי הטבעי המולד.

ג'ואנג דזה האמין כי ניתן להשיג את האושר האנושי הגדול ביותר על ידי הבנה מעמיקה יותר של טבע הדברים, ועל מנת להתפתח באופן מלא הוא צריך להביא לידי ביטוי את היכולת המולדת שלו. [20] באנקדוטה זו, מאיר מציע כי ג'ואנג דזה משתמש בהומור ובאבסורד ב"וונטון". השם מתאר הן את התפיסה הסינית של תוהו ובוהו ראשוני והן, באנלוגיה פיזית, גם מרק וונטון (אשר, אין עדויות על מרק זה עד שושלת האן לכל המוקדם). לדעתו, נועד השימוש בשם זה כדי להדגים את אמונתו שלהתנגדות לטבעם המולד של הדברים יש ההשלכות הרות האסון.

#### "הוויכוח על שמחת הדגים"
סיפור "הוויכוח על שמחת הדגים" הוא אנקדוטה ידועה שהושוותה למסורת הדיאלוג הסוקרטי של יוון העתיקה.

הטענה המדויקת שהעלה ג'ואנג דזה בדיון זה אינה ברורה לחלוטין. נראה שהסיפור מעלה את הנקודה ש"ידיעה" על דבר היא פשוט מצב נפשי, וכי לא ניתן לקבוע אם לידיעה זו יש תוקף אובייקטיבי כלשהו. סיפור זה הובא כדוגמה לשליטה הטובה של ג'ואנג דזה בשפה, שכן הוא משתמש באופן מתוחכם ומעודן בהיגיון כדי להעלות נקודה אנטי-רציונליסטית.

#### "מתופף על אמבטיה ושיר"
סיפור ג'ואנג דזה ידוע נוסף - "תיפוף על אמבטיה ושירה". הסיפור מתאר כיצד ג'ואנג דזה לא ראה במוות דבר שיש לחשוש ממנו. בפרק השני הוא מצביע על כך שלפי מה שכל בני האדם יודעים, המוות עשוי להיות טוב יותר מהחיים: "איך אני יודע שאהבת החיים אינם אשליה? איך אני יודע שבשנאת המוות אני אינני כמו אדם שעזב את הבית בצעירותו, ושכח את הדרך חזרה?"

כתביו מלמדים כי "האיש או האישה החכמים מקבלים את המוות בשוויון נפש ובכך משיגים אושר מוחלט."

#### מותו של ג'ואנג דזה
סיפור מותו של ג'ואנג דזה, הכלול בפרק 32 לטקסט, מדגים את ההילה הססגונית שצמחה סביב ג'ואנג דזה והרעיונות שלו בעשורים שלאחר מותו, כמו גם את פירוט הרעיונות הפילוסופיים המרכזיים הכלולים ב"פרקים הפנימיים "המופיעים הפרקים "החיצוניים" וה"שונים האחרים".

## ראו גם
* דאו דה ג'ינג
* צִ'ינְגְגִ'ינְג גִ'ינְג

## לקריאה נוספת

* ג'ואנג דזה. **הספר האמיתי של פריחת הדרום**. תרגום מסינית לעברית, כולל הערות ומבואות: דן דאור, הוצאת חרגול / עם עובד, תל אביב 2010.
* **קולות האדמה**: קטעים נבחרים מכתביו של החכם הסיני צ'ואנג טסה, תרגום: יואל הופמן, מודן הוצאה לאור, 1977

* Goldin, Paul R. (2001). "The Thirteen Classics". In Mair, Victor H. (ed.). The Columbia History of Chinese Literature. New York: Columbia
* University Press. pp. 86-96. .
* Graham, A. C. (1981). Chuang-tzu, The Seven Inner Chapters and Other Writings From the Book Chuang-tzu. London: George Allen and Unwin. .
* Idema, Wilt; Haft, Lloyd (1997). A Guide to Chinese Literature. Ann Arbor: Center for Chinese Studies, University of Michigan. .
* Idema, Wilt (2010). "Prosimetric and Verse Narrative". In Chang, Kang-i Sun (ed.). The Cambridge History of Chinese Literature, Volume II: From 1375. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 343–412. .
* Kern, Martin (2010). "Early Chinese Literature, Beginnings through Western Han". In Owen, Stephen (ed.). The Cambridge History of Chinese Literature, Volume I: To 1375. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 1–115. .
* Knechtges, David R. (2014). "Zhuangzi 莊子". In Knechtges, David R.; Chang, Taiping (eds.). Ancient and Early Medieval Chinese Literature: A Reference Guide, Part Four.
* Leiden: Brill. pp. 2314–23. .
* Li, Wai-yee (2010). "Early Qing to 1723". In Chang, Kang-i Sun (ed.). The Cambridge History of Chinese Literature, Volume II: From 1375. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 152–244. .
* Mair, Victor H. (1994). Wandering on the Way: Early Taoist Tales and Parables of Chuang Tzu. New York: Bantam Books. . (Google Books)
* Mair, Victor H. (1998). "Chuang-tzu". In Nienhauser, William (ed.). The Indiana Companion to Traditional Chinese Literature, Volume 2. Bloomington: Indiana University Press. pp. 20–26. . (Google Books)
* Mair, Victor H. (2000). "The Zhuangzi and its Impact". In Kohn, Livia (ed.). Daoism Handbook. Leiden: Brill. pp. 30–52. .
* Nivison, David Shepherd (1999). "The Classical Philosophical Writings". In Loewe, Michael; Shaughnessy, Edward (eds.). The Cambridge History of Ancient China. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 745-812. .
* Puett, Michael (2001). "Philosophy and Literature in Early China". In Mair, Victor H. (ed.).
* The Columbia History of Chinese Literature. New York: Columbia University Press. pp. 70–85. .
* Roth, H. D. (1993). "Chuang tzu 莊子". In Loewe, Michael (ed.). Early Chinese Texts: A Bibliographical Guide. Berkeley: Society for the Study of Early China; Institute of East Asian Studies, University of California, Berkeley. pp. 56–66. .
* Shang, Wei (2010). "The Literati Era and Its Demise (1723–1840)". In Chang, Kang-i Sun (ed.). The Cambridge History of Chinese Literature, Volume II: From 1375. Cambridge: Cambridge University Press. pp. 245–342. .
* Watson, Burton; Graham, A. C. (1999). "The Way of Laozi and Zhuangzi — Transformation and Transcendence in the Zhuangzi". In de Bary, Wm. Theodore; Bloom, Irene (eds.). Sources of Chinese Tradition, Vol. 1: From Earliest Times to 1600 (2nd ed.). New York: Columbia University Press. pp. 95–111. .
* Watson, Burton (2003). Zhuangzi: Basic Writings (3rd ed.). New York: Columbia University Press. .
* Wilkinson, Endymion (2015). Chinese History: A New Manual (4th ed.). Cambridge, Mass.: Harvard University Asia Center. .

## קישורים חיצוניים

* 
* ''Zhuangzi'' Bilingual Chinese-English version (James Legge translation)
* Selection from ''The Zhuangzi'', translated by Patricia Ebrey
* ''The Complete Works Of Chuang Tzu'', translated by Burton Watson
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרות סינית
קטגוריה:חיבורים פילוסופיים
קטגוריה:פילוסופיה סינית
קטגוריה:ספרות של העת העתיקה
קטגוריה:דאואיזם