open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
מונו (תוכנה)

**מונו** (באנגלית: **Mono**) הוא מיזם קוד פתוח שמובילה חברת נובל, ומטרתו ליצור סביבת כלי פיתוח לסביבת .NET כפי שהוגדרה בתקן ECMA. 

בין היתר, מטרת הפרויקט היא פיתוח מהדר לשפת #C ומכונה וירטואלית CLR. בשונה מסביבת הפיתוח של מיקרוסופט (הפועלת במערכת Windows בלבד) סביבת הפיתוח של מונו פועלת במערכות רבות ובהן: לינוקס, Windows, Mac OS X, UNIX, FreeBSD. במטרותיו דומה מונו לפרויקט הקוד הפתוח DotGNU Portable .NET. 

רוב המשתמשים בסביבת מונו הם מפתחי קוד פתוח המבקשים לפתח בכלי RAD (Rapid Application Development), כפי שמאפשרת סביבת .NET אך מבלי להגביל את הפיתוח למערכת Windows בלבד.

קוד הפרויקט מופץ תחת תנאי הרישיונות GPL, LGPL ו-MIT.

## היסטוריה
מונו התחיל כפרויקט של מיגל דה איקזה . כאשר החברה שבבעלותו, Ximian, חיפשה דרך לשפר את יעילות תהליך כתיבת התוכניות, הוחלט להשקיע משאבים בכתיבת כלים לכתיבת #C בלינוקס, ובשל מחסור בכוח אדם, הוכרז ביולי 2001 פרויקט הקוד-פתוח מונו. כשלוש שנים לאחר מכן ב-2004 הוכרזה גרסה 1.0 של מונו (שבספרדית משמעותו קוף).

## הסבר טכני
בבסיס מונו עומדים: המהדר של C#, המכונה הווירטואלית וספריות הבסיס (וכל אלו עומדים בתקני ECMA) לצד כלי הפיתוח שבבסיסם נועדו לסביבות: GNOME ו-GTK, הכוללים בין היתר: ספריות ממשק משתמש גרפי, אינטגרציה עם מערכת ההפעלה, תמיכה ב-XML, תמיכה במסדי נתונים ועוד. לבסוף הפרויקט כולל רכיבי תאימות מול הרחבות של מיקרוסופט לשפה (שאינם חלק מתקן ECMA) הכוללים בין היתר: תמיכה ב־ADO.NET, ASP.NET, Windows.FORMS ועוד.

## זכויות יוצרים
בשל אי-בהירות בסוגיית זכויות היוצרים עבור חלק מרכיבי .NET של מיקרוסופט, ישנם מפתחים המעדיפים להשתמש בהרחבות החופשיות שיש למנגנונים כמו GTK במקום ל־Windows.FORMS (הדבר אינו מהווה בעיה לעבודה מכיוון שיש מימושים של ספריות אלו למרבית מערכות ההפעלה, אך ייתכן וייווצרו בעיות תאימות כאשר ישתמשו בקוד שנכתב ספציפית רק למוצרי מיקרוסופט כמו למשל Visual C#).

## פיתוחים עתידיים
עם השקת Windows Vista הושקה גם .NET Framework 3 המכילה שיפורים ושינויים רבים ומשמעותיים לעומת .NET Framework 2. מפתחים רבים חוששים שפרויקט מונו שעדיין לא התאים את עצמו לגרסה 2 של .NET לא יצליח לעמוד בקצב הפיתוח של מיקרוסופט ולהתאים את עצמו לגרסה 3.

## ביקורות
כיום יש מספר בעיות טכנולוגיות שמונעות את התקדמות הפרויקט ומרתיעות מפתחים מאימוץ מלא של הפרויקט.
*פרויקט מונו נמצא כרגע בתאימות רבה יחסית ל .NET Framework 1.1. למרות שהתאימות לגרסה 1.1 טובה, עדיין היא לא בשלה להרצת אפליקציות מורכבות ותדרוש התאמה רבה.
*עקב ריבוי סביבות העבודה בלינוקס, קשה לפתח מוצר התואם את כל סביבות העבודה ומאפשר עבודה וכתיבה בצורה נוחה ובאופן רגיל לחלוטין במחלקות וכלים לתכנות חלונאי של .NET Framework.
:מפתחים אינם יכולים להשתמש ביכולות של System.Windows.Forms (מרחב השמות בו נמצאים רוב הדברים הקשורים לפיתוח חלונאי ב .NET) בצורה טבעית ולדעת בוודאות שהקוד שלהם יעבוד בלינוקס ובכל סביבות העבודה האפשריות מאחר שפרויקט מונו לא תומך בזה בצורה מקיפה דיו ודורש במקרים רבים שימוש בספריית חלונות שונה, כדוגמת GTK.
*NET Framework 2 ו־ASP.NET 2.0 לא נתמכים כראוי בפרויקט מונו.
:היות שהשינויים בגרסה זאת רבים וחשובים, מפתחים רבים החלו להשתמש בה, אך עם זאת, פרויקט מונו עדיין לא מותאם להרצת אפליקציות שפותחו ב .NET Framework 2.0 על גבי לינוקס.

## ראו גם
* מונוגיים

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:כלי תכנות
קטגוריה:תוכנה חופשית
הסטואה של אטאלוס

**הסטואה של אטאלוס** נחשבת לסטואה המרשימה ביותר מבין חמש הסטואיי שבאגורה האתונאית. הסטואה נבנתה על ידי המלך אטאלוס השני מפרגמון אשר מלך בין השנים 159 לפנה"ס ל-138 לפנה"ס. המבנה נהרס במאה השלישית אך שוקם במלואו במאה ה-20 כ"מוזיאון האגורה של אתונה".
כמאפיינת את התקופה ההלניסטית ביוון, הסטואה של אטאלוס גדולה יותר ומקושטת יותר מהסטואיי האחרות שנבנו באתונה בתקופה הקלאסית. ממדי הסטואה הם 20 על 115 מטרים והיא כוללת שתי קומות ושתי אכסדרות בכל קומה. עמודי הסטואה בנויים לפי סדרים קלאסיים שונים: בקומה התחתונה העמודים החזיתיים הם דורים והעמודים הפנימיים הם איונים, ובקומה העליונה העמודים החזיתיים הם איונים ולעמודים הפנימיים כותרות בסגנון פרגמוני. לאורך כל קומה בסטואה נמצאים 21 חדרים למטרות שונות ועם חלונות אוורור לצדה האחורי.

הסטואה נבנתה עבור האתונאים כמתנה מפרגמון. מחווה זו חקוקה בארכיטרב של המבנה. המבנה היה בשימוש עד שנת 267 לספירה עת נהרס במתקפה של ההרולים (שבט גרמאני עתיק). הריסות הסטואה הפכו לחלק מחומה שנבנתה בעיר, מה שהקל על זיהויה ושיקומה בעידן המודרני. בין השנים 1952–1956 שוקמה הסטואה על ידי המכון האמריקאי ללימודים קלאסיים במימון ג'ון רוקפלר ובסיוע ממשלת יוון שהפכה אותה למוזיאון. למבנה זה חשיבות עצומה בלימודים של תולדות האדריכלות הקלאסית משום שהוא שוחזר במלואו עד לפרטי פרטים כפי שהיה בעת העתיקה.

## קישורים חיצוניים

* הסטואה של אטאלוס באתר "Great Buildings".

סטואה של אטאלוס
סטואה
שייח' מנסור

250px|ממוזער|שמאל|שייח מנצור
**שייח' אושורמה מנסור** (ערבית: شيخ منصور; בתעתיק מדויק: שיח' מנצור; 1732- 1794), המוכר גם כאמאם מנסור ("האמאם המנצח"), היה ראשון מנהיגי ההתנגדות הצ'צ'נית לכיבוש הרוסי בקווקז.

## ביוגרפיה
שיח' אושורמה מנסור נולד באאול אלדעי ליד נהר הסונג'ה ב-1732 בצ'צ'ניה. ב-1784 נבחר לאימאם והכריז מלחמת קודש כנגד השלטון הרוסי. 
שייך מנסור נפל בשבי הרוסי באנפה, קרים  בשנת 1791, ומת בכלאו בשנת 1794. עם לכידתו, פסקה פעילות המרד לזמן מה עד 1811, תחילת מלחמת הקווקז.

שייח' מנסור מהווה סמל חשוב במאבק הצ'צ'ני בחדירה הרוסית לצ'צ'ניה, ונחשב למתווה דרכם של מנהיגי ההתנגדות במאתיים השנים האחרונות. בתקופתו של ג'וחר דודייב נקראו על שמו כיכרות בגרוזני ותמונתו הייתה תלויה במשרדו של דודייב.

## השערות בקשר למוצאו והשתייכותו הדתית
שייח' מנסור, מוסלמי שייתכן והיה סופי שהשתייך לטריקה הנקשבנדית. ישנה גרסה הטוענת שהיה נזיר איטלקי הרפתקן שהמריד את עמי קווקז כנגד הטורקים ואחר כך כנגד הרוסים.

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה של השייך בפורום הצ'צ'ני

קטגוריה:צ'צ'נים
קטגוריה:אנשי דת מוסלמים סונים
קטגוריה:ילידי 1760
קטגוריה:נפטרים ב-1794
R-60

**R-60** (קוד נאט"ו: **AA-8 אפיד**), הוא טיל אוויר-אוויר מבוית חום תת-אדום. זהו טיל קל משקל וקטן מידות (למעשה, הקטן ביותר מסוגו), שיוצר לשימוש במטוסי קרב סובייטיים. הטיל יוצא בצורה נרחבת, ועדיין בשירות בחלק מחברות חבר המדינות.

## פיתוח ודגמים
פיתוח של טיל האפיד החל בסוף שנות ה-60 עבור מטוס המיג-23. העבודה התנהלה תחת השם K-60, ונכנסה לייצור תעשייתי בשנת 1973, תחת השם R-60 (קוד נאט"ו: Aphid-A).

### מאפיינים
* האפיד הוא אחד מטילי האוויר-אוויר הקטנים ביותר שפותחו אי פעם, עם משקל כולל של כ-44 ק"ג, וראש קרב קטן.
* לטיל שני סוגי מרעומי קרבה - התקני הוא חיישן קרבה אופטי, והשני מבוסס מכ"ם אקטיבי. הטילים בעל המרעום השני נקראים R-60K.
* ראש ביות מחפש חום תת-אדום.
* בסך הכול ישנם בטיל 12 כנפונים, כאשר ארבעת האחוריים הם זנבוני ייצוב, ארבעת האמצעיים נועדו לצורכי ניהוג רגיל, וארבעת כנפוני הקנרד על ראש הביות מיועדים לעזור בניהוג בזווית התקפה גבוהה (הקדמיים מכונים destabilizers, כלומר - "מונעי ייצוב"). התצורה הזאת חדשנית וראשונה מסוגה, ולאורה פותחו דורות מתקדמים של טילי אוויר-אוויר, כגון הווימפל R-73 והפיתון הישראלי.

בהתחשב בכך שהרוסים נהגו לפתח את מרבית טילי האוויר-אוויר שלהם עם אפשרות להחליף את ראש הביות (ממחפש חום למכ"ם חצי אקטיבי, ולהפך), הוערך בקרב נאט"ו שתהיה לאפיד גרסת מכ"ם חצי אקטיבי, אך מעולם לא נחשף דגם כזה. על פניו, ניתן להעריך שהממדים הקטנים של הטיל מנעו אפשרות הרכבת אנטנת מכ"ם על ראש הביות (שגם כך ממדיו הוקטנו בעזרת ראש ביות ללא צינון).

### Aphid A
* ראש ביות מחפש חום תת-אדום ללא צינון, מסוג קומאר (ברוסית: יתוש).
* ראש קרב של 3 ק"ג בלבד (רסס מוטות פלדה).

על פי מקורות רוסיים, טווח הפעולה היעיל של האפיד - כ-4 ק"מ, על אף שהטווח המוצהר כפול (בגובה גבוה). הטיל מהיר ובעל יכולת תמרון של 7g כנגד מטרות המתמרנות ב-8g. הטיל נדרך לאחר כ-300 מטר (שיפור לעומת טילים אחרים). המגבלה הגדולה של הטיל היא הרש"ק הצנוע שלו, שמחייב פגיעה ישירה על מנת להפיל כלי טיס, בעוד טילים בעלי רש"ק בגודל מקובל (מעל 10 ק"ג) יכולים להסתפק בפגיעה בסביבה הקרובה של כלי הטיס.

לאפיד-א' פותח דגם אימונים, המכונה UZ-62 ו-UZR-60.

### Aphid B
גרסה משודרגת, הנקראת R-60M, שהוצגה בשנת 1982.
* ראש ביות מצונן חנקן, עם זווית ראייה מוגדלת כ-±20% (חרף השיפור בראש הביות, עדיין היה לרב"ת טווח חיפוש מוגבל).
* טווח הפעולה של הטיל הוגדל, וכעת יכול להתפוצץ גם לאחר כ-200 מטר.
* מרעום קרבה חדש בעל הגנה מתקדמת נגד לוחמה אלקטרונית, אם כי עדיין ניתן היה להשתמש במרעום האופטי ובמרעום המכ"ם (דגם כזה כונה R-60KM).
* הטיל הוארך ב-42 מ"מ, ושקל כ-45 ק"ג, עקב הגדלת הרש"ק למשקל 3.5 ק"ג.
* גרסאות מסוימות נשאו רש"ק מורחב, בעל 1.6 ק"ג נוספים של אורניום מדולדל, על מנת לשפר את יכולת החדירה של הטיל.

דגם האימונים של האפיד-ב' מכונה R-60MU.

כיום משמש הטיל וימפל R73 כטיל אוויר-אוויר לטווח קצר בקרב המדינות המשתמשות בכלי טיס מתוצרת רוסיה, אך כמויות גדולות של טילי אפיד עדיין בשימוש מבצעי פעיל ברחבי העולם.

### גרסת קרקע-אוויר
ב-1999 נכנסה לשירות ביוגוסלביה מערכת נגד מטוסים מדגם M55A3B1, שאליה צורפו טילי אפיד שעברו שינוי לצורך שימוש כטיל קרקע-אוויר.

## קישורים חיצוניים

* תיאור הטיל 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טילי אוויר-אוויר רוסיים וסובייטיים
ירג דמוס

ממוזער
**ירג דמוס** (בגרמנית: **Jörg Demus**; 2 בדצמבר 1928 – 16 באפריל 2019) היה פסנתרן אוסטרי.

דמוס למד באקדמיה למוזיקה בווינה, ובעיר זו הייתה הופעת הבכורה שלו בשנת 1953. דמוס היה פעיל רבות כפסנתרן מלווה במוזיקה קאמרית לשני מבצעים. בין היתר ליווה אמנים בעלי שיעור קומה כגון הזמרים דיטריך פישר-דיסקאו ואליזבת שוורצקופף והכנר יוזף סוק. כסולן ניגן רבות הן בכלים מודרניים והן בכלים עתיקים. דמוס חבר לפסנתרן פאול בדורה-סקודה בנגינה משותפת על בימות הקונצרטים ואף בכתיבת ספר על הפרשנות לסונאטות לפסנתר של בטהובן. ירג דמוס הרבה לנגן מוזיקה מהתקופה הרומנטית בתפקיד פסנתרן מלווה ובהרכבים קאמריים. אחת מהקלטותיו הידועות ביותר היא ההקלטה משנת 1966 של מחזור השירים "מסע חורף" מאת פרנץ שוברט יחד עם זמר הבריטון דיטריך פישר-דיסקאו בחברת התקליטים דויטשה גרמופון. הקלטה היסטורית זו משווקת בסדרת "הקלטות המופת המקוריות" (Legendary recordings - the originals) של דויטשה גרמופון.
בהקלטה אחרת מ 1976 הוא מנגן את כל יצירותיו לפסנתר של רוברט שומאן.

## קישורים חיצוניים

* על ירג דמוס באתר "רמינגטון"

קטגוריה:פסנתרנים אוסטרים
קטגוריה:אוסטרים שנולדו ב-1930
קטגוריה:אוסטרים שנפטרו ב-2019
אנטואן גלן

**אנטואן גלן** (בצרפתית: **Antoine Galland**; 4 באפריל 1646 – 17 בפברואר 1715) היה מזרחן וארכאולוג צרפתי שהתפרסם בעיקר כמתרגם האירופי הראשון של סיפורי אלף לילה ולילה (שתורגמו לצרפתית כ-"Les mille et une nuits"). גרסתו של גלן למעשיות הופיעה בשנים עשר כרכים שפורסמו בין השנים 1704 ו-1717 והשפיעה במידה ניכרת על הספרות האירופית המאוחרת יותר ועל ההתייחסות כלפי העולם האסלאמי. לדברי חורחה לואיס בורחס, תנועת הרומנטיקה החלה כשתרגומו של גלן נקרא לראשונה.

## חייו
גלן נולד ביישוב רולו (Rollot). בילדותו התייתם ועבר לגור בפריז, שם גם למד בגימנסיה כשהוא מפרנס את עצמו. לאחר שעבד בקטלוג כתבי יד מזרחיים באוניברסיטת סורבון, הוא נקרא בשנת 1670 לשרת כמזכיר השגריר הצרפתי בקושטא, שם גם למד יוונית מודרנית. בשנת 1673 הוא סייר בסוריה וחקר את עתיקותיה. הוא שב לפריז עם אוסף יקר ערך של מטבעות יווניים. בשנת 1676 שב לסייר בלבנט, ובשנת 1679 כבר נשלח לשם על ידי ז'אן-בטיסט קולבר כדי לרכוש כתבי יד בערבית.

בשנת 1704 החל לפרסם את התרגום האירופי הראשון של אלף לילה ולילה. זה יצא לאור בתריסר כרכים; אחדים מהם הודפסו רק אחרי מותו. המהדורה הצרפתית מכילה גם סיפורים שאינם ידועים מכתבי היד המזרחיים, בהם מעשיות פופולריות ביותר כגון עלי באבא וארבעים השודדים ואלאדין ומנורת הקסמים. לטענתו של גלן הוא שמעם מפי מספרי סיפורים מסוריה.

## קישורים חיצוניים
* 
* 

קטגוריה:מזרחנים צרפתים
קטגוריה:ארכאולוגים צרפתים
קטגוריה:מתרגמים צרפתים
קטגוריה:פולקלוריסטים
קטגוריה:אספנים צרפתים
קטגוריה:ילידי 1646
קטגוריה:נפטרים ב-1715
ניקה המתירה את סנדלה

"**ניקה המתירה את סנדלה**" הוא תבליט שיש יווני המתוארך סביב השנים 410-409 לפנה"ס. התבליט, בגובה של כ-165 ס"מ, הוצג כחלק מלוח המעטר מעקה במקדש אתנה ניקה, ובו סדרה של תאורי האלה ניקה, אשר מוקם בקרבת הכניסה לאקרופוליס באתונה. התבליט מוצג במוזיאון האקרופוליס באתונה.  

בתבליט מופיעה ניקה, המופיעה כאישה חסרת כנפיים, עומדת על רגלה האחת ובעזרת ידה היא מנסה להתיר את הסנדל שלרגלה המורמת. החלק ובו ראשה לא נשמר. עיצוב הקומפוזיציה של הדמות הוא דינמי ומלא בתנועה. הגוף מתואר בצורה מושלמת מתחת למעטה הבגד הדק. גם עיצוב הבגד עצמו הוא דינמי ויוצר דגמים המנותקים מן התיאור האנטומי של הגוף. "עין הצופה נמשכת אל משחק התנועות וחופש הקווים שבתבליט". תיאור כזה משייך את התבליט לאמנות של סוף התקופה הקלאסית ותחילת ההלניסטית באמנות יוון העתיקה.

## הערות שוליים

קטגוריה:פיסול יווני
קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:תבליטים
קטגוריה:אתונה: פסלים
קטגוריה:ניקה (מיתולוגיה)
סולומון השני, מלך אימרתי

250px|ממוזער|החתימה של סולומון השני
**סולומון השני** מלך אימרתי (בגאורגית: **სოლომონ II**; 7 בפברואר 1772 – 7 בדצמבר 1815) מבית בגרטיוני, היה המלך האחרון של ממלכת אימרתי, אשר מלך משנת 1789 ועד להדחתו בשנת 1810, על ידי האימפריה הרוסית, ולמעשה השליט הגאורגי האחרון לבית בגרטיוני.

סולומון נולד בשם **דוד** לנסיך ארצ'יל, אחיו של סולומון הראשון, מאשתו אֶלֶנה, בתו של ארקלה השני. סולומון הראשון, אשר נפטר בשנת 1784, לא הותיר אחריו יורש זכר, וציין את שמו של דוד, אחיינו כיורשו. אולם דודנו, דוד השני, מנע את המלכתו ותפס בעצמו, לאחר הפיכת חצר, את כס המלוכה. סולומון הגיע לכס המלוכה בהתערבותו של ארקלה השני, מלך כארתלי-קאחתי, שהביס את הנסיך העושק דוד השני בקרב מַתחוֹג'י  ב-11 ביוני 1789. **דוד**, בנו של ארצ'יל, הוכתר לכס המלוכה כסולומון השני. למרות תבוסתו המשיך דוד השני במאמצים להחזיר אליו את כס המלכות עד לתבוסתו הסופית בשנת 1792. תקופת שלטונו של סולומון השני היו תחת הגנתו של ארקלה השני, סבו מצד אימו. באופן כללי הוא המשיך את מדיניות קודמו, סולומון הראשון, של התנגדות לכוחות האצולה הפיאודלית. בשנת 1795, תמך סולומון השני תמך בארקלה השני עם כוח קטן מאנשי אימרתי בקרב קרצניסי.

מותו של ארקלה השני בשנת 1798 וסיפוח כארתלי-קאחתי בשנת 1801 גרמו לחששות לעצם קיום הממלכה. הוואסלים המרדניים שלו, נסיכי נסיכות אודישי ונסיכות גוריה, שקיבלו את הגנת האימפריה הרוסית, העלו תביעות טריטוריאליות בשטחי הממלכה. סולומון ניסה מצדו לגייס את תמיכת העות'מאנים והאימפריה הפרסית כנגד הפלישה הרוסית הצפויה.

למרות זאת הוביל המפקד הרוסי בגאורגיה, פאבל ציציאנוב, את צבאו לתוך ממלכת אימרתי והכריח את סולומון השני, ב-25 באפריל 1804, בוועידת אלזנאורי, להיכנע לשעבוד הרוסי ולהכריז על ממלכת אימרתי כמדינת חסות של האימפריה הרוסית. למרות זאת, המשיכה מערכת היחסים בין סולומון השני לרוסים להיות מתוחה. ב-20 בפברואר 1810, הכריז, הממשל הצבאי הרוסי בקווקז, על הדחת סולומון השני מכס המלכות ושלח יחידות צבא להשתלט על הממלכה.

סולומון מצדו קיבץ את אנשיו הנאמנים וניסה לקבל את עזרתם של הטורקים, הפרסים והצרפתים. אולם, למרות הצלחה בתחילת הקרבות, הובס סולומון השני על ידי כוחותיהם העדיפים של הרוסים ונאלץ להימלט לטרבזון שבטורקיה, שם נפטר. ממלכת אימרתי בוטלה וסופחה לאימפריה הרוסית באותה שנה.

סולומון השני נפטר ב-7 בדצמבר 1815, וגופתו הועברה מטרבזון למנזר גלאתי שבגאורגיה בשנת 1990.

## מקורות
* רונלד גריגור סאני, **[http://books.google.com/books?id=riW0kKzat2sC&pg=PP1&dq=The+Making+of+the+Georgian+Nation&sig=tGJqarhhNgQwOQ--IhLBpLo2cfc יצירת האומה הגאורגית]**, עמ' 64, , (אנגלית)

## קישורים חיצוניים

* סולומון השני, באתר www.istoria.ge, (גאורגית)
* שושלת בגרטיוני, (אנגלית)

קטגוריה:מלכי גאורגיה
קטגוריה:שושלת בגרטיוני
קטגוריה:ממלכת אימרתי
קטגוריה:ילידי 1772
קטגוריה:נפטרים ב-1815
ביאר עדס

**ביאר עדס** (מערבית: **بِيار عدس**) היה כפר ערבי קטן בשרון (נפת יפו המנדטורית). הוקם כנראה באמצע המאה ה-19 על ידי אריסים מוסלמים שעיבדו אדמות של תושבי קלקיליה. ננטש באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ונחרב בסביבות יוני אותה שנה. על חורבות הכפר הוקמה שכונת "שיכון עולים" של הוד השרון והמושבים עדנים ואלישמע.

## היסטוריה
הכפר ישב בנקודה חשובה במערך הדרכים העתיקות בארץ ישראל, צומת הדרכים העתיקות דרך הים ודרך יפו - שכם, ומעט ממערב להרי השומרון.

ב-4 ביוני 1924 רכשה חברת "הכשרת היישוב" באמצעות נציגה, יהושע חנקין, 4,197 דונם ממערב לביאר עדס, מהשייח' של אבו כישכ, תמורת 3.5 לירות ארץ-ישראליות לדונם, ועל אדמות אלו הוקמה המושבה מגדיאל מערבית לכפר. בשנת 1926 נחתם הסכם שלום בין תושבי מגדיאל וביאר עדס. תושבי הכפר הצהירו במהלך חגיגת ההסכם שהם שמחים על ההתיישבות היהודית בקרבתם המביאה פיתוח ושיפור בבריאות.

במהלך המרד הערבי הגדול תקפו תושבי ביאר עדס את המושבה. בעקבות מידע על המצאות כנופיות בכפר פשטו 25 לוחמים של האצ"ל בפיקודו של משה מולדבסקי על הכפר ב-28 במאי 1939. הם ירו על בתים במרכז הכפר ועל פי ההודעה הרשמית הרגו גבר וארבע נשים ופצעו שלושה. בעקבות זאת פשט הצבא הבריטי על כפר סבא וביצע מעצרים. זאב ז'בוטינסקי כעס על הפגיעה בנשים ודרש להימנע מכך. ביישוב המאורגן גינו את הפעולה, אולם נשמעו גם קולות שטענו שפעולות דומות נעשו גם על ידי ההגנה. דוד בן-גוריון כתב: "לא נטמא את מלחמתינו במעשי תועבה וטירוף דעת שנתפסו להם בריונים משוסים בביר עדס ..." ואליעזר ליבנה כתב "אם יש יסוד להשערה שצעירים יהודים ביצעו את מעשה הזוועה בביר עדס - הרי זה מקרה ראשון במינו. עצם האפשרות של השערה כזאת מחייבת חשבון נפש חמור...", אולם המשיך וקבע: "ממשלת ה.מ. שכנעה במעשים בוטים, שפעולות טירוריסטיות, ותהיינה האיומות ביותר, סופן להביא כבוד ותועלת למעורריהן ... מעשה הזוועה בביר עדס ... האחריות המוסרית לו איננה מוטלת בספק: היא כולה אנגלית".

על פי סקר הכפרים 1945 נאמדו בכפר 300 נפש.

הכפר נכלל בשטח המדינה היהודית לפי תוכנית החלוקה.
בסוף פברואר 1948 נהרג יהודי מאש שנורתה ממארב בזמן שהיה בדרכו לעבודה בפרדסי מגדיאל. בעקבות זאת התפתחו חילופי אש בין כוחות ערבים שהתמקמו בכפר לבין אנשי מגדיאל וחיילי חטיבת אלכסנדרוני, בהם נהרגו שני יהודים וכתשעה ערבים.

בלילה שבין 4 ל-5 במרץ 1948, תחת גשם שוטף ובאזור בוצי, תקפו חיילי אלכסנדרוני את הכפר הרגו כ-15 איש ופוצצו בו עמדות ירי, אולם הכוונה לפוצץ בתים שולטים בכפר לא הושגה. חיילי אלכסנדרוני לא כבשו את הכפר מחשש להתערבות של הבריטים. לחיילי אלכסנדרוני היו מספר פצועים, אחד מהם מת לאחר מכן מפצעיו. למחרת נמשכו חילופי האש ושניים ממגיני מגדיאל נהרגו. אולם בעקבות הקרב נטשו הלוחמים הערבים את ביאר עדס ותושבי המקום עזבו עמם. לאחר הקרב הושג הסכם הפסקת אש ותושבי הכפר שבו לבתיהם. אולם הפסקת האש לא האריכה ימים. אנשי הלח"י תקפו את הכפר ופוצצו בו כ-30 בתים והכפר ננטש שוב ב-12 באפריל. הקרן הקיימת לישראל, בהוראתו של יוסף ויץ, הרסה את בתי הכפר ביוני 1948.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:קהילות ויישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות
קטגוריה:השרון: קהילות ויישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות
קטגוריה:עדנים
קטגוריה:אלישמע (מושב)
ורמוט

**ורמוט** (**Vermouth**) הוא יין לבן מחוזק ומתובל בתבלינים, במתכונים שהם בדרך כלל סוד מסחרי. ורמוט מכיל לרוב 16-18% אלכוהול.

השם ורמוט שאוב מהמילה Wormwood (לענה), נותן הטעם העיקרי של המשקה בעבר. המילה Wermut בגרמנית מודרנית משמעה גם לענה וגם ורמוט. בעבר, הועבר היין מיבשת ליבשת במסעות ארוכים ובתנאי אחסון שלא תמיד היו ראויים, ולעיתים הגיע היין ליעד כשטעמו פגום. במקורו היה תפקיד הלענה להסוות טעמים רעים ביין זול או מקולקל.
נהוג לייחס את המצאת הוורמוט לאיטלקי **אנטוניו בנדטו קרפאנו** מטורינו בשנת 1786.

ישנם שלושה סוגים בסיסיים של ורמוט, מהיבש ביותר למתוק:
# דריי/יבש, שצבעו שקוף לבנבן והוא בעל טעם של יין לבן יבש מאוד עם מתקתקות עדינה.
# רוסו/אדום, שהוא בעל גוון ענברי (מהתבלינים) והוא מתוק עם אקצנט מרירות.
# ביאנקו/לבן, שצבעו זהבהב בהיר והוא בעל טעם מתוק.

על פי המנהג נלגמים כל סוגי הוורמוטים כאפריטיף נקיים בכוס מרטיני מקוררת, או בכוס אולד פאשן עם קרח ולימון. הוורמוט האדום משמש גם בקוקטיילים כגון מנהטן, נגרוני ורוב רוי, והוורמוט היבש (יחד עם ג'ין) משמש בקוקטיילים מרטיני וגיבסון. 

המדינה הראשונה בה יוצר ורמוט היא איטליה, ועד היום היא מחזיקה בפלח הגדול ביותר בשוק. בתחילת המאה ה-19 החלו לייצר ורמוט גם בצרפת, שהיה יבש יותר מהאיטלקי המוכר. תהליך ייצור הוורמוט בשתי המדינות שונה - הצרפתים מייצרים תחילה את תערובת התבלינים ומשרים אותה בתירוש, ולאחר מכן מוהלים את תערובת התבלינים המושרה בתערובת של יינות לבנים ומחזקים בברנדי. האיטלקים לעומת זאת, קודם מערבבים את היינות ואחר כך עוברים לתהליך ההשריה. ככלל, לוורמוט האיטלקי יש דימוי של ורמוט מתוק ולצרפתי יש דימוי של ורמוט יבש, למרות שהדבר לא תמיד כך. 

**המותגים המוכרים ביותר של ורמוט הם:**
* Martini & Rossi (איטליה)
* Cinzano (איטליה)
* Punt e Mess (איטליה)
* Riccadonna (איטליה)
* Distillerie Stock (איטליה)
* Bartissol (איטליה)
* Noilly Prat (צרפת)
* Dubonnet (צרפת) - מתויג לעיתים כביטר

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:יינות איטלקיים
כד פרנסואה

ממוזער|שמאל|200px|
"**כד פרנסואה**" (באנגלית: François Vase) הוא כד יווני בגובה של כ-66 ס"מ מטיפוס קרטר, המתוארך לשנת 570 לפנה"ס. הכד, אשר נקרא על שם מגלו, אלסנדרו פרנסואה (Alessandro François), מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי בפירנצה, איטליה. הכד נמצא בשנת 1844 בקבר אטרוסקי בנקרות של פונטה רוטלה (Fonte Rotella), ליד העיר קיוזי (Chiusi), איטליה. בשנת 1900 נופץ הכד ל-638 חתיכות חרס על ידי אחד משומרי המוזיאון, אשר זרק שרפרף על ארון התצוגה שהכיל את הכד. הכד שוחזר בשנת 1904. שיחזור נוסף נערך בשנת 1974. 

כד פרנסואה מעוטר בסגנון קדרות הדמות השחורה. עיטוריו מציגים מעל 200 דמויות שונות. הכד נושא את הכתובת "ארגוטימוס (Ergotimos) עשה [אותי]; קליטיאס (Kleitias Κλειτίας) צייר [אותי]". למרות שאי אפשר לזהות בציורי הכד נראטיב עקבי, הדמויות המוצגות בו קשורות לסיפורי המיתולוגיה היוונית הקשורים למיתוס חתונתם של פלאוס (ביוונית: Πηλεύς) ותטיס (ביוונית: Θέτις), הוריו של אכילס ולמלחמת טרויה. 

סגנון תיאור הכד מראה עדיין את ההשפעה המזרחית על עיצוב הקדרות היוונית במילוי כל משטח הכד. אופי מילוי כזה נקרא בידי חוקרי האמנות כ"אימת הריק". הכד מחולק לרצועות לכל אורכו. רצועות אלו מלאות בדמויות. בפס העליון מצויר סצנת ציד מורכבת ורבת משתתפים של ציד חזיר הבר על ידי פלאוס ומלאגרוס. בצידו האחר של הכד מופיעים בני אתונה היוצאים משבי בכרתים אל דלוס. בפס השני מתואר מרוץ מרכבות אשר התקיים בהלווית פאטרוקלס וכן קרב לאפיתים וקנטאורים. הפס השלישי מתוארים האלים הבאים לחתונתם של תטיס ופלאוס ואילו הרביעי מציג אכילס הרודף אחר טרואילוס ואת החזרתו של הפיסטוס להר האולימפוס.

מיכאל אבי-יונה, ההיסטוריון וחוקר תולדות האמנות, מוצא בתאורי הכד ביטויים של סדר חברתי כמו בתיאור בתהלוכת האלים באולימפוס, לצד ביטויים סאטיריים בהוספת דמויותיהם של דיוניסוס והסילאנים בסצנת החזרתו של הפיסטוס לאולימפוס.

## קישורים חיצוניים

* מיכאל לאנס, על "כד פרנסואה", כולל תמונות תקריב של הכד (באנגלית)
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:קדרות יוון העתיקה
קטגוריה:יצירות קרמיות
פרנסואה
בית האחוזה

שמאל|ממוזער|300px|חזית המבנה
**בית האחוזה** (באנגלית: **Mansion House**) הוא מעונו הרשמי של הלורד ראש העיר של לונדון. המבנה גם משמש את עיריית לונדון לצרכים שונים, בין היתר עבור הנאום השנתי של שר האוצר הבריטי (Chancellor of the Exchequer), העוסק במצבה של הכלכלה הבריטית.

## היסטוריה
תוכנית לבניית מבנה רשמי שישמש לצורכי מגוריו ועבודתו של לורד ראש העיר וגם לצרכים טקסיים של העירייה תוכננה לאחר השרפה הגדולה ב-1666. מסיבות שונות הבנייה התעכבה עד 1739.

בית האחוזה נבנה בין השנים 1739 - 1752 בסגנון פלדיאני שהיה אופנתי באותם ימים. המשימה לתכנון המבנה הוטלה על המודד והאדריכל של עיריית לונדון, ג'ורג' דאנס האב.

בית האחוזה כולל שלוש קומות, הבנויות מעל מרתף. בחזית המבנה פורטיקו מרשים, הכולל שישה עמודים קורינתיים.

מארק טוויין הזכיר את המבנה בספרו ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור.

בית האחוזה הוא מבנה היסטורי רב חשיבות, אך הוא אינו פתוח לציבור באופן חופשי. יש אפשרות לערוך סיור מודרך במקום, בתיאום מראש בלבד.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* דף העוסק במבנה, באתר האינטרנט הרשמי של העיר לונדון

קטגוריה:לונדון: מבנים היסטוריים
אחוזה, בית ה-
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: מעונות רשמיים
קטגוריה:אדריכלות פלדיאנית
קטגוריה:לונדון: ממשל
התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית

**התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית** הוא תיקון לחוקת ארצות הברית שהוצע בשנת 1788 ונתקבל בשנת 1992, שמגביל את יכולתם של חברי הקונגרס לשנות את המשכורות שלהם. נכון להיום, התיקון ה-27 הוא התיקון האחרון שנתקבל בחוקת ארצות הברית.

## תוכן התיקון

*No law, varying the compensation for the services of the Senators and Representatives, shall take effect, until an election of Representatives shall have intervened.*


### תרגום
"שום חוק המשנה את משכורותיהם של סנאטורים וחברי בית הנבחרים לא יכנס לתוקף לפני קיום בחירות לחברי בית הנבחרים."

## היסטוריה
ההצעה לדחות את תחולתן של העלאות במשכורות של חברי הקונגרס עד לאחר קיום בחירות הועלתה עוד בימי הדיונים על קבלת חוקת ארצות הברית בשנת 1788. בעת אשרור החוקה, נציגי צפון קרוליינה, וירג'יניה וניו יורק ביקשו כי תיקון ברוח זו יוכנס לחוקה. בשנת 1789 העלה ג'יימס מדיסון את ההצעה בפני בית הנבחרים של ארצות הברית, וב-25 בספטמבר 1789 אושרה ההצעה על ידי הקונגרס, ביחד עם מגילת הזכויות ועוד הצעת החלטה שעד היום טרם אושררה. עשר הצעות התיקון שהיוו את מגילת הזכויות אושררו על ידי הרוב הנדרש של המדינות (שלושה רבעים ממדינות ארצות הברית) עד ה-15 בדצמבר 1791, אך התיקון ה-27 לחוקה אושרר עד אותה שנה רק על ידי שש מדינות: מרילנד, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה, דלאוור, ורמונט ווירג'יניה, פחות ממספר המדינות הנדרש על מנת שהתיקון ייכנס לתוקף.

בשנים 1816 – 1818 ביקשו נציגי המדינות מסצ'וסטס, קנטקי וטנסי מהקונגרס להעלות תיקון דומה לתהליך אשרור, למרות שההחלטה כבר הועברה לאשרור לפני למעלה מ-27 שנים.

בשנת 1873 הייתה אוהיו המדינה ה-7 שאשררה את הצעת התיקון. הצעת התיקון שוב נשכחה עד 1982, כאשר סטודנט למשפטים מטקסס בשם גרגורי ווטסון גילה את הצעת ההחלטה ויצא למסע ציבורי לעידוד קבלת הצעת התיקון. הוא ארגן משלוח מכתבים לנציגי מדינות שונות בארצות הברית, והצליח להביא לאשרור התיקון. באפריל 1983 התיקון אושרר על ידי מיין, ובאפריל 1984 על ידי קולורדו. בהמשך אושרר התיקון על ידי מדינות רבות נוספות, ובמאי 1992 אושרר על ידי אלבמה שהייתה המדינה השלושים ושבע שאשררה אותו ובכך התקבל התיקון סופית. הארכיונאי הראשי של ארצות הברית אישר את כניסת התיקון לתוקף ב-18 במאי 1992, וב-19 במאי 1992 פורסם התיקון ברשומות. למרות ביקורת על הארכיונאי הראשי שלא המתין לאישור הקונגרס שהתיקון אכן אושרר כדין, בייחוד לאור העובדה שמעל מאתיים שנים עברו בין הצגת התיקון לאשרור עד אשרורו, הצהירו שני בתי הקונגרס ב-20 במאי 1992 שהתיקון נכנס לתוקפו כתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.

## תחולה
בשנת 1995 הוגשה תביעה משפטית נגד הקונגרס על כך שהוא מעדכן את משכורות חבריו בהתאם לעליית המדד, בניגוד לתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית. מגישי התביעה הפסידו בערכאות הנמוכות, שקבעו כי הצמדה למדד איננה שינוי במשכורת שאליו מתייחסת התיקון לחוקה. בקשה לשמיעת התיק על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית נדחתה בטענה של העדר זכות עמידה.

## קישורים חיצוניים

* 

* National Archives: Twenty-seventh Amendment
* Congressional resolutions recognizing ratification:
* Certification of the 27th Amendment at National Archives Online Public Access
* The Unlikely Story of the 27th Amendment, interview of Gregory Watson by the Dallas County Community College District on YouTube


קטגוריה:תיקונים לחוקת ארצות הברית
קטגוריה:1992 בארצות הברית
קטגוריה:1992 בפוליטיקה
אנטון שמיד (מדפיס)

**אנטון שמיד** (בגרמנית: **Anton von Schmid**; 23 בינואר 1765, צווטל (Zwettl), אוסטריה - 27 ביוני 1855, וינה) היה מדפיס אוסטרי נוצרי שהוציא לאור ספרים עבריים.

## ביוגרפיה

אביו שלח אותו ללמוד במנזר וייעד אותו לכמורה, אך הוא ויתר על עתיד זה ועזב את לימודיו. ב-1785 נעשה שוליה של המדפיס הרשמי של קיסר אוסטריה, יוזף קורצברק. הוא למד מדעי המזרח ולכן הופקד על הדפסת הספרים העבריים. בהמשך, פתח בית דפוס עצמאי להדפסת ספרים עבריים, ולאחר מאמצים קיבל רישיון להדפסה מהקיסר פרנץ השני, בתנאי שיפקיד עותק מכל ספר בספרייה הקיסרית. שמיד הצליח מאוד בבית הדפוס שלו, והאיסור שהטילו השלטונות על יבוא ספרים עבריים מחוץ לאימפריה האוסטרית סייע לו מאוד בכך. בסופו של דבר, רכש את בית הדפוס של קורצברק. לאחר מותו ירש את בית הדפוס בנו, פרנץ שמיד.

שמיד העסיק בבית הדפוס שלו כמה מאנשי תנועת ההשכלה כמגיהים וכעורכים. לכל אחד מן המשכילים שהועסקו אצל שמיד הייתה השפעה רבה על בחירת הספרים שיודפסו בבית הדפוס ואף על תוכנם, וכמה מהם אף הדפיסו את ספריהם שלהם בבית הדפוס. עובדי בית הדפוס של שמיד זכו לרווחה כלכלית וגם להקלות כגון זכות ישיבה בווינה (שרוב היהודים לא קיבלו אותה). בין המועסקים אצל שמיד היו יהודה ליב בן-זאב, שמואל רומאנלי, שמשון בלוך הלוי, שלמה לויזון, שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, ומנדל שטרן. בין הספרים שהדפיס היו המקרא עם הביאור של מנדלסון, משנה, תלמוד, כתבי הרמב"ם, סידורים, מחזורים, קינות וסליחות, וכן ספרי השכלה, לרבות כתבי העת "ביכורי העתים" ו"כרם חמד".

## לקריאה נוספת
* משה פלאי, "המלבה"ד הנוכרי אנטון שמיד - מדפיס ספרי קודש וספרי השכלה", בתוך: שמואל פיינר, זהר שביט, נטלי ניימרק גולדברג, טל קוגמן (עורכים), **הספרייה של תנועת ההשכלה**, עם עובד, 2014, עמ' 130–151

## קישורים חיצוניים

* 
* קהילת וינה, באתר "דעת"
* , 

קטגוריה:מו"לים
קטגוריה:מדפיסים
קטגוריה:אוסטרים
קטגוריה:מדפיסים עבריים
קטגוריה:ילידי 1765
קטגוריה:נפטרים ב-1855
פייר קוליפור

**פייר קוליפור** או **פייר קאליפורד** (בצרפתית: **Pierre Culliford**), המכונה **פיו** (**Peyo**; 25 ביוני 1928, בריסל - 24 בדצמבר 1992, בריסל) היה צייר וקומיקסאי בלגי שתרם רבות לעולם הקומיקס בלגי.

את הכינוי "פיו" נתן לו בן דודו, אשר כילד קטן לא היה מסוגל לבטא נכון את השם פיירו (Pierrot). פיו המציא בחייו דמויות רבות, חלקן הפכו למפורסמות בעולם הקומיקס הדובר צרפתית, וכן את הדרדסים, שהפכו לסדרה מפורסמת בכל העולם.
בין הדמויות שהמציא: "ז'והאן ופירלואי" (Johan et Pirlouit) או בשמם המאוחר "יוהאן ופיוויט", "בנואה בריספר" (Benoît Brisefer) ועוד. כן השתתף בכתיבת סיפורים עבור דמויות קומיקס צרפתיות נוספות של עמיתיו למקצוע.

## חייו
פיו התחיל לעבוד לראשונה בתור מקרין סרטים בבית הקולנוע הקטן "לה מיראנו" (Le Mirano) בעקבות מות אביו. לאחר לימודים באקדמיה המלכותית לאמנויות בבריסל, החל פיו לחפש עבודה. בתחילה הוא כמעט נשכר לעבוד כעוזרו של רופא, אך לבסוף התחיל לעבוד בסדנה לאנימציה. הסדנה נסגרה תוך זמן קצר לאחר פשיטת רגל, אך פיו הספיק להכיר בה חלק מאלה שהמשיכו איתו במהלך השנים, כגון אנדרה פרנקן (André Franquin), מוריס ואדי פאפ (Eddy Paape). תוך כדי עבודתו בתחום הפרסום, פרסם פיו את סדרת הקומיקס הראשונה שלו: ז'והאן. לאחר מספר שינויי דמות ומעבר מעיתון אחד לאחר, הגיעה דמותו של ז'והאן אל "העיתון של ספירו" (Le Journal de Spirou) (מגזין קומיקס צרפתי משנות ה-50) והפכה לסדרה פופולרית מאוד בשם "ז'והאן ופירלואי", העוסקת בזוג חברים צעירים היוצאים להרפתקאות בימי הביניים ופוגשים ננסים קטנים כחולים באחד ממסעותיהם. סדרה זו פורסמה בהמשכים במגזין "העיתון של ספירו".

הדרדסים הופיעו לראשונה בסיפור הקומיקס של ז'והאן ופירלואי "החליל בעל ששת הדרדסים" (La flute a six SCHTROUMPFS), שבשנת 1975 גם עובד לסרט קולנוע: בעמוד 38 דרדס מופיע ומתלונן בפני ז'והאן שהוא כמעט דרך עליו. הדמויות הקטנות זכו לפופולריות רבה משל עצמן, ועורך המגזין בזמנו, איוואן דלפורט (Yvan Delporte), שכנע את פיו ליצור סדרה מקבילה עבורם: "הדרדסים". תחילה (החל מ-1959) התפרסמו הסיפורים כקבצים קצרים נספחים לעיתון של ספירו, אך עד מהרה הפכו לפופולריים מאוד, והסדרה הפכה לסדרה מן המניין בעיתון.

בשנות ה-60 המשיך פיו לעבוד על מגוון דמויותיו, אך החל משנות ה-70 החל להזניח את רובן ולהמשיך לעבוד רק על הדרדסים. בעקבות התפתחות הדמויות ותעשייה שלמה מסביבן, פתח פיו סטודיו לציור ויצירה משלו, שם לימד חלק מהציירים שהפכו לאחר מכן למוכרים בעולם הקומיקס הדובר צרפתית. בשנות ה-80 הופקה סדרת טלוויזיה על הדרדסים באולפני האנה ברברה בארצות הברית, שהופצה לכל העולם וגם שודרה בישראל.

ב-24 בדצמבר 1992 נפטר פיו מהתקף לב.

## [[קומיקס|עלילונים]] שיצר

* **[[הדרדסים]]** (Les Schtroumpfs)
* **[[ז'והאן ופירלואי]]** (Johan et Pirlouit)
* **בנואה בריספר** (Benoît Brisefer)
* **פוסי** (Poussy)
* **ז'קי וסלסטין** (Jacky and Célestin)
* **פיארות**' (Pierrot)
* **ספירו ופנטסיו** (Spirou & Fantasio)
* **בנימין** (Benoît)

## סדרות לפי [[קומיקס|עלילונים]] שיצר פיו
הדרדסים של האנה ברברה

בנואה בריספר (הסדרה מ-2017)

הדרדסים (הסדרה מ-2021)

## סרטים לפי [[קומיקס|עלילונים]] שיצר פיו
בנואה בריספר: המוניות האדומות

הרפתקאות הדרדסים

הדרדסים באים

הדרדסים וחליל הקסם

חג מולד מדורדס

הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי

הדרדסים

הדרדסים 2

דרדסים: הכפר האבוד

דרדסים

## קישורים חיצוניים

* 
* 

* 

קטגוריה:קומיקסאים בלגים
קטגוריה:בלגים שנולדו ב-1928
קטגוריה:בלגים שנפטרו ב-1992
קרקינובה

**קרקינובה** (בליטאית: **Krekenava**, קרקנבה; ביידיש: **קראַקינאָווע**) היא עיירה בת כ-2,100 תושבים במחוז פוניבז' שבליטא, השוכנת על גדת נהר נבז'יס (Nevėžis).

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1372, ומאז שנת 1409 מהווה מרכזו של מחוז אופיטה (Upytė). בשנת 1419 נבנתה ביישוב כנסיית עץ ראשונה. בשנות ה-60 של המאה ה-19 פעלו ביישוב כמה ממורדי מרד ינואר.

## יהודי קרקינובה
בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,505 יהודים. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ופעל בה בית ספר עברי. בתקופה הסובייטית, מיוני 1940, נאסרה פעילות זו, והולאמו בתי העסק ביישוב.

עם פרוץ מבצע ברברוסה ניסו רבים מיהודי העיירה להימלט ממנה, אך אלו הוחזרו אליה בידי הליטאים. בשלב זה כלאו הליטאים את הצעירים היהודים מהעיירה, ולאחר מכן, הוציאו אותם להורג לאחר עינויים. בד בבד, חטפו הליטאים נערות יהודיות מהעיירה, אנסו אותן, ואז עינו אותן למוות.

את היהודים שנותרו בעיירה ריכזו הליטאים בבית המדרש המקומי. כעבור מספר ימים הוצאו מהמקום הגברים היהודים לעבודות כפייה, בהן נרצחו כולם. הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו קטן שהוקם סביב בית הכנסת המקומי, בו הוחזקו בתנאי מחיה קשים ביותר. ב-27 ביולי 1941 נלקחו כל יושבי הגטו לסביבת שדה התעופה בפיוסט, ושם נורו למוות.

### מרבני קרקינובה
* רבי משה מישל לוריא
* רבי נתן נטע לוריא - מחבר "אלף המגן" על מסכת הוריות במשותף עם גיסו הרב מרדכי גימפל יפה
* רבי משה חסקין (ה'תר"ס, 1900 - ה'תרע"ה, 1905) - הוא החזיק בעיר גם ישיבה, נאלץ להימלט בשל מלחמת העולם הראשונה
* רבי בנימין צבי מובסס - נהרג בשואה

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:ליטא: עיירות
קטגוריה:מחוז פוניבז'
קטגוריה:ליטא: עיירות יהודיות
קטגוריה:שואת יהודי ליטא
הצלה ללא גבולות

**הצלה ללא גבולות** (בראשי תיבות בלועזית **SSF**; נקרא בעבר: **הצלה [[הגדה המערבית|יו"ש]]**) הוא ארגון התנדבותי המתמחה במתן עזרה ראשונה מיידית בישראל ובעולם. הארגון שם לעצמו כמטרה עיקרית לקצר את זמן ההגעה של צוותי הרפואה למקום אירוע ובכך להציל חיים. כ-1600. מתנדבים מקצועיים, בהם רופאים, אחים, פרמדיקים וחובשים, פרוסים בכ-70 יישובים ומוכנים להגיש עזרה ראשונה בכל רגע נתון – מתוכם 450 בחו"ל. המתנדבים של הצלה ללא גבולות מצוידים במיטב הציוד הרפואי ובאפשרותם להגיע תוך דקות מועטות מקבלת הקריאה למקום אירוע, ולהעניק את הסיוע הרפואי הנדרש.

## היסטוריה
הארגון הוקם בשם **הצלה יו"ש** באוקטובר 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, כהתארגנות קטנה של מתיישבים ביו"ש שמטרתה הייתה להקים מערך רפואי חדש, שיספק מענה רפואי מיידי לנפגעי הירי הבלתי פוסק בדרכים.

בתחילה הקים הארגון מערך מתנדבים, המצוידים בציוד רפואי ואמצעי תקשורת, שהיו זמינים לסייע לנפגעים ביו"ש. בהמשך הוקמו צוותים גם בתוך ישראל.

בשנת 2004, לאחר רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי, הוציא הארגון משלחת לסרי לנקה, ושם טיפלו במאות נפגעים.

## פעילות
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם מערכת הביטחון, מגן דוד אדום, קציני ביטחון ביישובים וגורמים ממשלתיים.

בשנת 2016 הוציא הארגון יישום מובייל להתרעה על אירועי חירום.

לארגון ניידת סימולציה רפואית המדמה אירועי אמת לשיפור מקצועיות המתנדבים.

מתנדבי הארגון מטפלים בנפגעים ובחולים בישראל וב-14 מדינות נוספות בעולם.

## ראו גם
* הצלה (ארגוני רפואת חירום)
* מד"א
* איחוד הצלה
* הצלה ישראל

## קישורים חיצוניים
* 

* ערוץ הטלגרם של הארגון
* אתר רשמי נוסף של הארגון
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:יהודה ושומרון
קטגוריה:ארגוני רפואת חירום בישראל
יורבורג

250px|ממוזער|שמאל|בית הכנסת בעיר במאה ה-19
**יורבורג** (ליטאית: , יורברקס; גרמנית: **Georgenburg**, גאורגנבורג; ביידיש: **יורבורג**) היא עיר בליטא במחוז טאורגה (טאווריג).

## היסטוריה
יורבורג תועדה לראשונה ב-1259 כטירה בשם גאורגנבורג ("הטירה של גיאורג") של האבירים הטבטוניים. הטירה ננטשה על ידי האבירים לאחר תבוסתם בקרב גרונוולד בשנת 1410, ואז החלה העיירה להתפתח, כעיירת גבול ונקודת מכס על נהר הניימן.

בשנת 1795 סופחה יורבורג לאימפריה הרוסית בעקבות חלוקת פולין.

## היהודים ביורבורג
יהודים החלו להתיישב ביורבורג באמצע המאה ה-16. על פי מפקד האוכלוסין הראשון של ליטא בשנת 1923, חיו בעיר 1,887 יהודים, שהיו 43% מהאוכלוסייה המקומית. בשנת 1940 מנתה העיר כ־2,000 יהודים; מרביתם התפרנסו ממסחר. ביולי 1940, בעקבות סיפוח ליטא לברית המועצות, הולאם הרכוש הציבורי והפרטי, יחד עם מוסדות חינוך ותרבות יהודיים. הצבא הגרמני כבש את העיירה ב-22 ביוני 1941, וכעבור ארבעה ימים נורו כמה יהודים מקומיים, יחד עם כמה חשודים בפעילות קומוניסטית. בחודשים יולי-ספטמבר 1941 רצח האיינזצקומנדו טילזיט שהיה חלק מאיינזצגרופה א', בראשותו של הנס יואכים בוהם, את כל האוכלוסייה היהודית ביורבורג, בסיוע משטרת העזר הליטאית. ב-14 בספטמבר 1941 נרצחו היהודים האחרונים של יורבורג במקום לא ידוע.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:ליטא: ערים
קטגוריה:מחוז טאורגה
סאמוס

**סאמוס** (ביוונית: **Σάμος**) הוא אי יווני במזרח הים האגאי, הממוקם מול חופי איוניה, ומהווה יחידה אזורית ורשות מוניציפלית נפרדת של יוון במחוז צפון הים האגאי. סאמוס שייך לקבוצת האיים האגאיים הצפון מזרחיים, והוא בין הדרומיים בקבוצה. האי ממוקם בדרום מפרץ קושדסי, ומופרד מהחוף הטורקי שבמזרחו על ידי מצר ים שרוחבו הוא כ-1.6 ק"מ. מנהלתית, היחידה האזורית של סאמוס גובלת בטורקיה בצפון ובמזרח, קלימנוס בדרום, ואיקריה במערב.

## אטימולוגיה
לפי סטראבון, שם האי הגיע מהמילה הפיניקית ל"גבוה".

## היסטוריה
המשורר אסיוס איש סאמוס  מספר בשירתו האפית שלפויניקס נולדו אסטיפלאיה  ואירופה הפיניקיות, שאמם הייתה פרימדה בת אוינאוס . אסטיפלאה הולידה מפוסידון את אנקאיוס  ששלט על הללגים , והוא לקח לאישה את סאמיה , בתו של נהר מאיאנדרוס, והוליד איתה בת אחת וארבעה בנים, ביניהם סאמוס.

בעת העתיקה נולדו באי אפיקורוס, אריסטרכוס ופיתגורס (ממוצא פיניקי). סאמוס הייתה מרכז תרבות יווני שהגיע לשיא פריחתו בתקופתו של פוליקרטס, במאה ה-6 לפנה"ס, עת הוקמו בה מקדש ההראיון הענק והפיתגוריון. לפי פאוסניאס (המאה ה-2), העץ המקודש  העתיק ביותר בעולם היווני היה עץ וויטקס בהראיון של סאמוס.

במהלך ההיסטוריה נשלט האי בידי אימפריות רבות (פרסים, סלוקים, רומאים, ביזנטים, עות'מאנים), וצורף ליוון רק במרץ 1913. בתחילת יוני 1925 התחוללה באי מרידה אשר הובילה לתפיסת השלטון ביוון על ידי הגנרל פנגלוס. האי נתפס על ידי המורדים במרד הכושל של מרץ 1935.

במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האי על ידי גרמניה הנאצית.

## גאוגרפיה
שטח האי הוא 468 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה, נכון ל-2011, 32,977 נפשות. היישוב הגדול ביותר באי, המשמש כבירת היחידה האזורית, הוא עיר הנמל סאמוס. העיר השנייה בגודלה היא ואת'י, הצמודה לעיר סאמוס.

האי היה במוקדן של מספר רעידות אדמה חזקות. ביולי 1875 נהרסו ברעידת אדמה 150 בתים ועשרה אנשים נהרגו. רעש אדמה נוסף פקד את האי בשנת 1904.

## אתרי מורשת
כחלק ממורשתו של פיתגורס יליד האי נהוגה באי עד היום מכירה לתיירים של מה שידוע כגביע פיתגורס (או כוס ה'צדק'), הנחשב כהמצאה של פיתגורס. ההראיון והפיתגוריון הם אתרי מורשת עולמית מאז שנת 1993.
## ראו גם
* איקריה

## לקריאה נוספת
* ברכה ריבלין, "סמוס", בתוך: הנ"ל (עורכת), **[[פנקס הקהילות]]: (10) יוון**, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 299–300.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* לירון בונאנו שטרן, הכירו את סאמוס: השילוב היווני המושלם בין טבע לים, באתר למטייל, 25 באפריל 2018
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:איי הים האגאי
קטגוריה:יוון: איים
קטגוריה:יוון: יחידות אזוריות
קטגוריה:פיניקים: מושבות
קלימנט ארקדייביץ' טימיריאזב

**קְלִימֶנְט ארקדייביץ' טִימִירְיַאזֶב** (ברוסית: **Климент Аркадьевич Тимирязев**; 22 במאי (3 ביוני) 1843 – 28 באפריל 1920) היה חוקר בפיזיולוגיה של הצמחים וחלוץ הדרוויניזם ברוסיה.

## ביוגרפיה
טימיריאזב נולד בסנקט פטרבורג ולמד באוניברסיטת פטרבורג. כבר בנעוריו היה מקורב לזרמים השמאלניים בחברה הרוסית, והשקפותיו הליברליות בענייני המשטר הביאוהו לידי התנגשויות עם שלטון הצאר. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, קיבל עליו את התפישה הדארוויניסטית המקורית, זו המושתתת על ההנחה של הורשת התכונות הנרכשות (לאמארקיזם), ובה דבק כל ימיו. לפיכך, הוא לא נטל כל חלק בהתפתחות הנאו-דרוויניזם. הוא גם היה אחד מן הראשונים שהכריז במפורש על אי מדעיותה ועקרותה של תורת הפאנגנזה - תורת התורשה השגויה שהציע דרווין.

בשנת 1867 כשהיה במחוז סימבירק, התבונן בהכלאה בין שני מיני אספסת – אספסת תרבותית (*Medicago sativa*) עם אספסת צהובה (*Medicago falcata*), והסב את תשומת הלב לתועלת המרובה שאיכרי רוסיה יכולים להפיק מכך. משנת 1877 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת מוסקבה ותבע במפגין את החופש המדעי. הייתה זו תקופה שבה שיסו בניצני ההתפתחות המדעית גורמים שונים, ובהם הכמורה, בעלי האחוזות, המשטר והצנזורה. אלה תבעו לשעבד את המדע אך ורק לצרכיהם, ולא לאפשר למדענים חירות בבחירת מושא המחקר.

טימיריאזב היה מרצה פופולרי על תורת דרווין. חלק מהרצאותיו הועלו על הכתב ונתפרסמו בכתב העת "רוסקאיה מיסל" (המחשבה הרוסית). כמו כן חיבר ערכים בביולוגיה במילון האנציקלופדי של גאראנט. בשנת 1911 אולץ להתפטר מן האוניברסיטה, משום שהביע התנגדות מפורשת לקו של משרד ההשכלה. הוא הוחזר למשרתו לאחר הפיכת אוקטובר בשנת 1917, והיה מראשוני אנשי המדע שהשלימו עם המהפכה הרוסית.

טימיריאזב היה זה שהוכיח כי הכלורופיל הוא שותף פעיל בתהליך הפוטוסינתזה. הוא גילה התאמה בין קטעי הספקטרום שבהם חלים שיאי קליטת גלי האור בכלורופיל, ובין הקטעים הממריצים ביותר את הפוטוסינתזה. כמו כן, חישב את ניצול אנרגיית האור על ידי הצמח, וקבע שהאנרגיה המצטברת בצמח בצורת החומר האורגאני, מגיעה מקליטת אנרגיית האור, ומכאן שגם בתהליך הפוטוסינתזה מתקיים חוק שימור האנרגיה.

## כתביו שתורגמו לעברית
* **חיי הצמח** / מאת ק. א. טימירייאזב (תרגום: ש. סבוראי; עריכה מדעית: מ. אבן-ארי, מ. זהרי, א. קוניס), עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ב-1941–תש"ה.
* **צ' דרווין ותורתו** / ק"א טימירייאזוב; מרוסית: ש' הרברג; עריכה מדעית: ד' זיצק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"י.
* **השיטה ההיסטורית בביולוגיה**: עשר הרצאות פופולריות / ק"א טימיריאזב; מרוסית: ש[רגא] פ[יבל] קלעי, בהשתתפות מ' אבנארי, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ביולוגים רוסים
קטגוריה:בוטנאים רוסים
קטגוריה:עמיתים זרים בחברה המלכותית
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1843
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1920
פרנצ'סקו צ'ילאה

**פרנצ'סקו צ'ילאה** (באיטלקית: **Francesco Cilea**; 23 ביולי 1866 - 20 בנובמבר 1950) היה מלחין איטלקי.

## ביוגרפיה
צ'ילאה נמשך למוזיקה מאז ששמע בגיל ארבע את האופרה "נורמה" של בליני. הוא למד בקונסרבטוריון בנאפולי ולקראת סיום לימודיו חיבר את האופרה "ג'ינה", שזכתה להצלחה. בעקבות הצלחה זו חיבר את האופרה LA TILDA בסגנון אופרות הוריזמו.

ב-1897 כתב את האופרה "הארלזיינית" לפי מחזה של אלפונס דודה (למחזה זה כתב ז'ורז' ביזה את המוזיקה המפורסמת שלו "הנערה מארל"). את התפקיד הראשי שר הטנור הצעיר אנריקו קארוזו. האופרה לא זכתה להצלחה, אולם צ'ילאה לא התייאש, ובשנת 1902 חיבר את האופרה המפורסמת ביותר שלו, "אדריאנה לקוברר", עם קארוזו בתפקיד הגברי הראשי. האופרה מבוססת על חייה של השחקנית הצרפתייה אדריאנה לקוברר (1692–1730), שמתה בנסיבות מסתוריות, כנראה על ידי הרעלה בידי אחת מהידידות של מאהבה. העלילה "הותאמה" למדיום האופראי. האופרה זכתה להצלחה עצומה, ולמעשה זו היצירה היחידה של צ'ילאה המבוצעת עד ימינו. זמרות רבות שרו את התפקיד הראשי, ובהן רנאטה טבאלדי ומונסראט קאבאייה.

בשנת 1907 העלה את האופרה האחרונה שלו, "גלוריה", בניצוחו של ארתורו טוסקניני. האופרה לא זכתה להצלחה, וצ'ילאה הפסיק לחבר אופרות. הוא התרכז בהלחנת מוזיקה קאמרית ובהוראה בקונסרבטוריונים של פאלרמו ונאפולי. הסונאטה שלו לפסנתר ולצ'לו, יצירה רומנטית בסגנון המזכיר את בראהמס, עדיין נשמעת מדי פעם בקונצרטים. בשנת 1950 נפטר בעיר ואראצה, בגיל 84.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:מלחיני אופרה איטלקים
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-19
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-20
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1866
קטגוריה:איטלקים שנפטרו ב-1950
ז'אן-כריסטוף ריפן

**ז'אן-כריסטוף רופין** (בצרפתית: **Jean-Christophe Rufin**; נולד ב-28 ביוני 1952) הוא רופא וסופר צרפתי, כיהן כשגריר צרפת בסנגל ובגמביה בין השנים 2007 עד 2010.

רופין הוא יושב ראש הארגון פעולה נגד הרעב ואחד ממייסדי הארגון רופאים ללא גבולות.

בשנת 2003 כתב רופין, על פי בקשת ממשלת צרפת, דו"ח מקיף על האנטישמיות בצרפת, שבו המליץ על צעדים נגד האנטישמיות ועל איסור בחוק של השוואת פעולות ישראל לאפרטהייד או לגרמניה הנאצית. רופין הוא זוכה פרס גונקור ליצירת ביכורים לשנת 1997. בשנת 2008 נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית.

ספרו **החבשי** תורגם לעברית ויצא בהוצאת כנרת בשנת 2005.

## קישורים חיצוניים

* מאמר על "החבשי" באתר אימגו
* 

קטגוריה:קצרמר סופרים
קטגוריה:קצרמר דיפלומטים
קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:שגרירי צרפת
קטגוריה:שגרירים בסנגל
קטגוריה:רופאים צרפתים
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:זוכי פרס גונקור
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לאוול
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1952
קטגוריה:זוכי פרס הים התיכון
התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית

שמאל|ממוזער|300px|התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית
**התיקון ה-26 ל[[חוקת ארצות הברית]]** הוא תיקון אשר מעניק לכל אדם בן 18 ומעלה זכות בחירה בבחירות הפדרליות וגם בבחירות של המדינות עצמן. לפני קבלת התיקון בשנת 1971 היה גיל המינימום להשתתפות בבחירות 21, ברוב מדינות ארצות הברית.

## התיקון
### מקור

**Section 1.** The right of citizens of the United States, who are eighteen years of age or older, to vote shall not be denied or abridged by the United States or by any State on account of age.

**Section 2.** The Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.


### תרגום
 **סעיף 1** 

:זכותם של אזרחי ארצות הברית בני 18 ומעלה להצביע, לא תישלל או תוגבל על ידי ארצות הברית או על ידי אחת המדינות בגלל גיל.

 **סעיף 2** 

:לקונגרס תהיה סמכות לאכוף תיקון זה על ידי חקיקה מתאימה.

## היסטוריה
גיל המינימום לקבלת זכות בחירה במדינות ארצות הברית היה 21. בשנת 1941 הציע חבר בית הנבחרים ג'נינגס רנדולף ממערב וירג'יניה את התיקון לחוקה. לטענתו, אנשים אשר מבוגרים מספיק כדי להילחם ולמות למען המדינה זכאים לזכות הצבעה. רנדולף עזב את בית הנבחרים בשנת 1947, אך בשנת 1959 נבחר לסנאט והמשיך במאמציו להביא לתיקון החוקה בעניין גיל ההצבעה. תמיכה בזכות הצבעה מגיל 18 נהייתה עם השנים יותר פופולרית וזכתה לתמיכה של הנשיאים דווייט אייזנהאואר ולינדון ג'ונסון. חוק בנוסח דומה לתיקון לחוקה עבר בקונגרס בשנת 1970, אולם עתירה של מדינת אורגון נגד החוק בהתייחס לבחירות הפנימיות שלה, נתקבלה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. בפסיקתו קבע בית המשפט שהקונגרס יכול לכפות גיל לגבי בחירות פדרליות, אולם הוא אינו יכול להתערב בענייני הבחירות של המדינות. התוצאה הייתה שהמדינות שהיו מעוניינות בכך נדרשו לנהל ספרי בוחרים שונים עבור בחירות מדינתיות ועבור בחירות פדרליות. במקביל, לפעילות במישור הפדרלי החלו חלק מהמדינות להוריד את גיל המינימום להצבעה אצלן. ג'ורג'יה וקנטקי קבעו את 18 כגיל המינימום, אלסקה קבעה את גיל 19 והוואי וניו המפשייר קבעו את גיל 20.

מלחמת וייטנאם בה צעירים רבים מתחת לגיל ההצבעה לחמו ואף נהרגו, הביאה ללחץ ציבורי להוריד את גיל ההצבעה. בשנת 1968 ביקש הנשיא ג'ונסון מהקונגרס להעלות את הצעת התיקון לאשרור המדינות, אולם הדבר לא צלח ובמקום זאת עבר החוק של 1970. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון על התחולה החלקית של החוק, רנדולף חזר והעלה את התיקון לחוקה בפני הקונגרס והפעם ההצעה זכתה לרוב. תהליך האשרור של התיקון היה המהיר ביותר אי פעם בארצות הברית. כבר ביולי 1971 נכנס התיקון לחוקה לתוקף לאחר שאושר בשלושה רבעים ממדינות ארצות הברית.

## השפעות

בעקבות הורדת גיל המינימום של זכות הבחירה, הורידו רוב המדינות את גיל המינימום לפעילויות אחרות של מבוגרים, כנישואין וחתימה על חוזים ל-18. עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, הורד גיל המינימום לקבלת מחויבויות חוקיות ל-18 בכל מדינות ארצות הברית. אולם בעניינים אחרים, נשארו בתוקף בחלק מהמדינות גילים אחרים. ביוטה, גיל המינימום לשימוש בטבק הוא 19, בנבדה ובמדינות אחרות גיל המינימום להימורים הוא 21 וחוק פדרלי של ארצות הברית קונס מדינות אשר אינן אוסרות מכירת אלכוהול לצעירים מתחת לגיל 21.

## קישורים חיצוניים

* 

*National Archives: Twenty-sixth Amendment
*CRS Annotated Constitution: Twenty-sixth Amendment
*Eric Fish, The Twenty-sixth Amendment Enforcement Power


קטגוריה:תיקונים לחוקת ארצות הברית
קטגוריה:ארצות הברית: בחירות
קטגוריה:1971 בפוליטיקה
סיוואספור

**סיוואספור** (בטורקית: **Sivasspor**, או **סיבאספור**) הוא מועדון כדורגל טורקי, שממוקם בעיר סיוואס. המועדון נוסד בשנת 1967 ומשחק בליגת המשנה הטורקית. המועדון העפיל לראשונה בתולדותיו לליגה הבכירה בעונת 2005/06. הקבוצה משחקת ב"אצטדיון ה-4 ביולי" בסיוואס, שמכיל 27,532 מקומות ישיבה. כבר בעונתו הראשונה בליגה העליונה, הפך המועדון להפתעת העונה בטורקיה כשהגיע למקום ה-8 בעונתו הראשונה בהיסטוריה בליגה זו, מקום באמצע הטבלה המבטיח עונה נוספת בליגה זו.

עונת 2007/08 הייתה העונה המוצלחת ביותר של המועדון. בעונה זו הייתה מועמדת לזכייה באליפות במשך רוב העונה, אך סיימה אותה במקום הרביעי, עם אותו מספר נקודות כמו המקומות השלישי והשני.

במאי 2022 זכתה הקבוצה בגביע הטורקי בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר 2–3 על קייסריספור לאחר הארכה. בעקבות הזכייה השתתפה ביולי 2022 לראשונה במשחק הסופר קאפ הטורקי, בו הפסידה 0–4 לאלופה טרבזונספור.

בעונת 2024/2025 נשרה הקבוצה לליגת המשנה.

## שחקנים מפורסמים
*  פיני בלילי
*  יאניק קאמנן
*  גוראן גורסוי
*  גונדוז גורול אזר
*  סרבט צ'טין
*  מחמט ילדיז
*  סימון קולוסימו
*  מייקל פטקוביץ'
*  איוון צבטקוב
*  נורדין ווטר
*   איברהים אידמיר
*  ריימונד קאלה
*  דוגלאס פריירה
*  רוביניו

## תארים
* הגביע הטורקי: 2022

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:קבוצות כדורגל טורקיות
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1967
צדק סביבתי

**צדק סביבתי** הוא שוויון חברתי בנוגע לצריכת משאבי טבע ולהשפעה של הסביבה על היחיד ועל תתי הקבוצות השונות בחברה. המושג לקוח ממדעי החברה.

הבסיס התאורטי למושג הצדק החברתי קשור בצורה הדוקה לתנועה למען צדק חברתי. המושג עצמו נשמע לראשונה בתחילת שנות ה-80 בארצות הברית. לא ניתן להצביע על נקודת מסוימת בה התחיל הרעיון, אלא יש לראותו כהתפתחות איטית מתוך עשרות מאבקים של ארגונים סביבתיים וחברתיים. המונח מבטא קפיצת מדרגה אידאולוגית של התנועה הסביבתית ומעבר ממאבקים של שמירה והגנה על טבע מקומי להכרזת מלחמה כוללת כנגד "חוסר השוויון והפוגענות הבאים לידי ביטוי בתרבות הצריכה המערבית הקפיטליסטית".

ב-1993 הרשות להגנת הסביבה בארצות הברית (EPA) הגדירה אותו כך:

"מתן טיפול הוגן ומעורבות בעלת משמעות של כלל האוכלוסייה ללא קשר למוצא, צבע, לאום או הכנסה; בהתייחס לפיתוח, יישום ואכיפה של חוקים סביבתיים, תקנות ומדיניות.

**טיפול הוגן** פירושו שאף קבוצת אוכלוסין, כולל קבוצות מיעוטים אתניות או סוציו-אקונומיות, צריכה לשאת בחלוקה לא פרופורציונלית של השלכות סביבתיות שליליות הנגרמות מפעולות תעשייה, רשויות מקומיות או מביצוע תוכניות ומדיניות ברמה המקומית, האזורית והלאומית.

**מעורבות משמעותית** פירושה:
#מתן הזדמנות ממשית לתושבי הקהילות הנפגעות לקחת חלק בהחלטות בנוגע לפעילות המשפיעה על סביבתם ועל בריאותם.
#תרומת הציבור יכולה להשפיע על החלטות הרשויות.
#דאגות של כל השותפים המעורבים יילקחו בחשבון בתהליך קבלת ההחלטות.
#מקבלי ההחלטות יסייעו למעורבותם של הנפגעים.

צדק סביבתי הוא מטרה שיש להשיגה עבור כל יחיד וקבוצות אוכלוסייה ברחבי המדינה. צדק סביבתי יושג כאשר כל אדם, ללא קשר למוצאו, תרבותו או הכנסתו, ייהנה מאותה מידה של הגנה מפני סיכונים סביבתיים ומגישה שווה לתהליך קבלת ההחלטות להיות זכאים לסביבה בריאה בה חיים, לומדים ועובדים".

## ביקורת
באופן מסורתי, ארגונים להגנת הסביבה התעסקו בעניינים אקולוגים טהורים, כגון, שימור חיות בר ושמורות טבע, התפוצצות אוכלוסין, עיור וצריכת אנרגיה. מבקריו טוענים כי מושג הצדק החברתי מטה את תשומת הלב של הארגונים הירוקים מהמטרות האקולוגיות אל שיקולים אנתרופומורפיים של גזענות, פערי מעמדות, וסקסיזם, כל זאת מפני ששיקולים אלו גורמים לחוסר שוויון בנטל הסביבתי. לשיטת המבקרים הטיית תשומת הלב הזו נובעת מרצון להיות "פוליטיקלי קורקט" וגורעת מהמשאבים המופנים למטרות הסביבתיות ה"אמיתיות". נשמעו גם טענות נגד גישה בלתי מדעית שרווחת בארגוני הצדק הסביבתי לגבי טיב הקשר בין פגיעה סביבתית לבריאות קבוצות מעוטי יכולת למיניהן. לדוגמה, אודות המתאם שנמצא בין שכבות חברתיות חלשות למפגעים סביבתיים נטען כי הגורם הוא לא הקלות בה הממסד יכול לפגוע בשכבות אלו אלא כי השכבות החזקות יותר פשוט מצליחות לברוח או להתגבר על הפגיעה.

ישנה גם ביקורת מכיוון חסידי האקולוגיה העמוקה הטוענים כי כדי לפתור את משבר הסביבה מן השורש יש להתנער כליל מההתמקדות האנתרופוצנטרית בבני האדם והבעיות שלהם.

## ראו גם
*אקולוגיה חברתית

## קישורים חיצוניים
*הרשות להגנת הסביבה בארצות הברית
*
*עמית ברכה, פרקטיקה מעשית של צדק סביבתי, *[[מעשי משפט]]*, ינואר 2008
* 

קטגוריה:שמירת הסביבה
סביבתי
קטגוריה:חשיבה מקיימת