זאב וולף אברך

רבי **זאב וולף אברך** (תר"ה, 1845 – י"ג בחשוון ה'תרפ"ב, 14 בנובמבר 1921) היה רב, אב בית דין ומנהיג קהילות בליטא במשך כחמישים שנה. שימש כמורה צדק וכרב בעיירות פיקלן (Pikeliai) וסיאד (Seda), והיה רבה הראשון של קהילת מז'ייק, שם ישב על כס הרבנות וכיהן כאב"ד במשך 36 שנים, עד לפטירתו. נמנה עם בכירי רבני ליטא במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, והתפרסם בעולם התורני בזכות ספרו "רביד הזהב".

## ביוגרפיה
**<big>שורשיו וייחוסו</big>**

זאב וולף אברך נולד ב-1845 למשפחת רבנים בעיר ריטובה שבחבל ז'אמוט בצפון-מערב ליטא, סמוך לגבול לטביה. אביו, הרב יצחק אייזיק אברך, יליד פלונגה (פלונגיאן), היה נכד לרב טודרוס מריטובה ונין לרב הגאון אליהו מריטובה (המכונה ריטעווער או ריטאווי), שהיה מתלמידיו המובהקים של הגאון מווילנה (הגר"א) ומבאי ביתו.

שושלת אבותיו הרבנים של רז"ו אברך ידועה שבעה דורות לפניו: סב-סבו, הרה"ג אליהו ריטעווער, היה חתנו של הרב זאב מראסיין (השיא את בנותיו ל"חמישה ארזים בישראל אבירי התורה והחסידות") שהיה נכדו של הרב דב בער אב"ד פלונגיאן והמדינה, אחד מגדולי הרבנים בליטא בתחילת המאה ה-18.

**<big>כרב וכאיש ציבור</big>**

בגיל 23 הוסמך זאב וולף לרבנות על ידי שניים מחשובי הרבנים בליטא באותם ימים: הרב יצחק אלחנן ספקטור (הגרי"א מקובנה) והרב דוד רגנשבורג מסיאד. ב-1873 עבר לעיירה פיקלן במחוז מז'ייק, ומוּנה למורה צדק בבית הדין של ר' אברהם חריף ולר"מ (ריש מתיבתא – ראש ישיבה) ביחד עם הרב חיים נתנזון. ב-1875, לאחר שנתיים בפיקלן, עבר לעיירה סיאד (שאד) שבמחוז טלז בפלך קובנה, ובמשך עשר שנים כיהן שם כראש ישיבה גדולה.

ב-1885 קיבל את משרת הרבנות בעיירה מָזֵ'ייק (מוּרַבְיוֹבָה) והעתיק אליה את מגוריו. הוא הקים בה את הישיבה הראשונה וכיהן כרב הקהילה וכאב בית דין במשך 36 שנים. המעבר למז'ייק מתואר על ידי הרב אברך (בהקדמה לספרו "רביד הזהב") כ"טלטלה גבר", כאשר מסיבות עלומות נאלץ לפתוח פרק חדש בחייו בעיר מסחר צעירה וחסרת מסורת תורנית. כך מתאר אברך בהקדמה לספרו את נסיבות המעבר למז'ייק: "...כל מצוקי הזמן ופגעי התבל פגעו בי ויטלטלוני טלטלה גבר – ואז הוכרחתי למרות חפצי לעזוב את הישיבה מחמל נפשי וחמדת לבבי אשר ברב עמל ותלאה טפחתיה ורביתיה והעמדתיה על בסיס נכון ולקבל עלי משרת הרבנות בעיר המרכולת הצעירה, היא עיר מאזייק..."

במקביל לתפקידיו התורניים כרב העיר וכראש הקהילה הוא נודע כאחד המומחים הגדולים בדיני עסקי היערות והסחר בעצים, תחום שבו עסקו רבים מיהודי ליטא, ופסקיו היו מקובלים בכל בירורי דין תורה בסוגיות אלה, כפי שכותב נינו (הקרוי על שמו), ההיסטוריון זאב איבינסקי. גם גדולי הרבנים התייעצו איתו בפסיקה בענייני מסחר, כפי שעולה מחליפת המכתבים שלו עם הרב אריה ליב פרומקין.

**<big>ספרו "רביד הזהב"</big>**

ב-1898 הוציא לאור את ספרו "רביד הזהב" – ספר שאלות ותשובות (שו"ת) על ארבעת חלקי השולחן ערוך, שראה אור לאחר כעשר שנות עבודה. הרב אברך השלים את כתיבת ספרו בשנת תרנ"ו (1896), ובמשך השנתיים שחלפו עד להדפסת הספר בוורשה הביא את חיבורו לאישורם של רבנים ידועי שם – ביניהם הרב אליעזר גורדון מטלז, הרב משה דנישבסקי מסלובודקה, הרב חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק והרב צבי הירש רבינוביץ' מקובנה. הסכמותיהם של רבנים אלו מובאות בפתיחת הספר, שגם בימינו נחשב בחוגים תורניים כאחד מספרי הפירושים המשפיעים על המשפט העברי.

בשנים שלאחר מכן עמל הרב אברך על כתיבת ספרו השני, אולם לא זכה להביאו אל מכבש הדפוס. במשך השנים פרסם אברך גם מאמרים, תשובות וחידושי תורה בכתבי עת שונים ביניהם "שערי תורה", "יגדיל תורה", "המאסף" ועוד. כמו כן ניהל חילופי מכתבים רבים עם רבנים ידועים בני דורו, ובהם פלפולי תורה ודיונים הלכתיים שחלקם ראו אור בספריהם.

**בימי מלחמת העולם**

בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בגל הגירוש הגדול של יהודי האזורים הסמוכים לחזית הקרבות (1915), עזב הרב את מז'ייק ונדד עם משפחתו לעומק רוסיה. לאחר המלחמה הוא שב למז'ייק שנחרבה כמעט כליל, יחד עם חלק מילדיו ומנכדיו הבוגרים, ולקח חלק בשיקום העיירה ומוסדות הקהילה.

הרב אברך נפטר במז'ייק בגיל 76. לאחר מותו ב-1921 התמנה לרב העיירה חתנו הרב יוסף זאב ממיָפֶה, בעלה של בתו הינדה, שנשא בתפקיד כ-20 שנה עד לחורבן הקהילה בשואה ונספה ב-1941 יחד עם משפחתו.

## משפחתו וילדיו
ב-1862, בהיותו בן 17, נשא זאב וולף אברך לאישה את מינה רחל לבית קוּלֶר. בין השנים 1863–1893 נולדו להם 11 ילדים – שני בנים (אליעזר שלמה ושמואל) ותשע בנות (שרה רבקה, מרים, דנה, הינדה, לאה, הניה טויבה, חנה, ביילה ובת-שבע רייזה).

בתום מלחמת העולם הראשונה, לאחר ששב למז'ייק, עברו חלק מבנותיו להתגורר עם משפחותיהן במקומות אחרים בליטא ובלטביה, ואחת מהן השתקעה במוסקבה.

הבן הבכור אליעזר מת ב-1920, עוד בחיי אביו. הבן שמואל, שחי בברלין ונמלט ממנה ערב מלחמת העולם השנייה, מת בצרפת הכבושה ב-1943; צאצאיו מפוזרים כיום ברחבי העולם. שתיים מבנות הרב, שרה זילברט והניה טויבה קולר, עלו לארץ בראשית שנות השלושים של המאה ה-20, וצאצאיהן חיים כיום בישראל.

הבנות מרים טיגר, הינדה ממיָפה, חנה מנדלקורן, ביילה בצופן ובת-שבע רייזה רבינוביץ' נספו בשואה עם מרבית בני משפחותיהן. גם כמה מילדיהם של אליעזר, שמואל ושרה רבקה – נכדיו של הרב אברך – נרצחו עם בני משפחותיהם על ידי הנאצים ועוזריהם.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:רבנים ליטאים
קטגוריה:ילידי 1845
קטגוריה:נפטרים ב-1921