אין שמחה אלא בבשר ויין

[שמאל|ממוזער|250px|ארוחת חג ב[סוכה במסגרתה מוגשים בשר ויין. תחריט משנת 1722, אמסטרדם, על ידי ברנאר פיקאר.]]
**אין שמחה אלא ב[[בשר]] ו[[יין]]** הוא דין הלכתי המוזכר בתלמוד, שעניינו הוא שבימים שמצווים לשמוח בהם כגון בשלוש הרגלים, חובה להגיע לשמחה זו על ידי סיפוק צורכי הגוף והנפש של האדם.

דין זה משקף את התפיסה של היהדות, שהנאות הגוף אינן פסולות, אם הן מועלות על נס, ואפשר להשתמש בהן כדי להגיע לשמחה.

## מקור ההלכה
מקורו של הדין בתלמוד:

הביטוי המקורי הוא בדברי רבי יהודה בן בתירא ולפיו בזמן בית המקדש השמחה הייתה בבשר הקורבנות, ובהיעדרו היא בשתיית יין. אולם הרמב"ם במשנה תורה כותב ששמחת יום טוב כוללת גם אכילת בשר וגם שתיית יין, בין בזמן בית המקדש ובין בהיעדרו:

הביטוי המלא כורך את הבשר והיין ביחד. כך, למשל, בספר חכמת אדם לרבי אברהם דנציג – קונטרס מצבת משה: 

מקור נוסף המדבר על שמחה בבשר (ללא תזכורת ליין) מופיע במדרש במדבר רבה (וילנא). בהפטרה של פרשת נשא מסופר על מלאך שמגיע אל מנוח ואשתו (הוריו של שמשון), ומבשר להם על לידת בנם. מנוח הסובר שמדובר באדם רגיל, אומר  המדרש מסביר מדוע דווקא גדי עיזים: 

## הבשר והיין כסמלים לשמחה
בהלכה היהודית, אכילת בשר שלמים מהווה גורם לשמחה; ממילא בשר עוף, שאינו קרב לקורבן שלמים, אינו נחשב לגורם שמחה. בשל היקשרות הבשר והיין עם השמחה, חכמים אסרו לאוכלם בסעודה המפסקת שלפני תשעה באב. ברוב העדות איסור זה התרחב למנהג שלא לאוכלם מתחילת השבוע או מראש חודש אב. גם בימים בהם מותר ואף רצוי לאכול בשר יש הגבלות על אכילתו כגון איסור אכילת בשר בחלב והקפדה על כשרותו.

גם היין נחשב לסמל שמחה בולט ביהדות. נהוג לשתות יין לשם ציונם של ימים קדושים ליהדות ולשם חגיגתם של אירועים משמחים. היין הוא המשקה היחיד אשר זכה לברכה פרטית משלו, שיש לומר לפני השתייה:

אם מביאים יין יותר משובח מהקודם אף מברכים:

על דרך הלצה נהוג לומר על פי רש"י על פרשת נח: "יי"ש מרבותינו דורשים אותו לשבח, ויי"ש דורשים אותו לגנאי", כלומר קבלת משקה מהאדמו"ר או הרב הוא מנהג משובח; אולם סתם שתייה ללא מטרה תורנית היא מגונה. גם לשתיית היין יש הגבלות כשרות.

ככל הנאות הגוף, המסורת היהודית מזהירה מפני התמכרות לאכילת בשר ולשתיית יין. אחד המקורות הברורים לכך קיים בדיון אודות בן סורר ומורה במסכת סנהדרין שחייב לאכול בשר ולשתות יין כדי להעשות כזה. לפי ההלכה בן זה מתחייב במוות רק כאשר אכל בשר (זולל) ושתה יין (וסובא):

כשהפרשנים השונים (כרש"י והתוספות) זיהו את התמכרותו לבשר וליין כגורמי תסיסה בעייתיים, שיהפכו אותו לגורם מסוכן בחברה. לעומת זאת, יש הסוברים כי יש להמשיך את החיים ובכללם אכילת היין והבשר גם בימי אֵבֶל, כמו בסיפור הבא:

## משמעות תפיסתית ופרשנויות
פתגם זה, שנטבע בהלכה היהודית בקשר לדרכי השמחה בחגים, ככל הנראה מצביע למעשה על כך שהיהדות היא דת ארצית ופרקטית המתייחסת בעין יפה לשמחה המגיעה מהנאות הגוף, ורואה בהן מנוף עיקרי ומרכזי להגיע אל השמחה. זאת, בניגוד לתפיסות הרוחניות, הסגפניות והפוריטניות, שסוברות כי הדרך לשמחה היא בהתעלות רוחנית מעל לצורכי הגוף ובפיתוח התבונה והמודעות העצמית ובקשת קרבת האלוהות, וכל שמחה אחרת, ובמיוחד גופנית, היא רעה חולה או לפחות מהווה סיכון רוחני. היהדות, שאיננה מחבבת במיוחד את הנזירות, סוברת כי הדרך לשמחה שאמורה להיות בחגים, אך לא רק בהם, היא גם באמצעים חיצוניים וממשיים כמו בשר, יין ובגדים יפים.

מפשטות לשון הגמרא נראה כי השמחה היא בבשר קרבנות שלמים, וכיום שאין קרבנות, אין דין שמחה בבשר, אלא רק ביין.
אולם, הרמב"ם לא למד כך את הגמרא ופוסק שגם כיום מצוות השמחה היא דווקא בבשר ויין ויש לאכול ולשתות, כמובא לעיל.

גם הרמב"ן, המשנה ברורה ופוסקים נוספים הלכו בדרכו של הרמב"ם, וסברו שיש לאכול בשר ולשתות יין, אך הזהירו על הגזמה ועל סביאה וזלילה.

## העמדות שלא מחייבות אכילת בשר כמעשה שמחה

אומנם יש הרואים בביטוי זה אב טיפוס שמתווה היהדות כדי להגיע לתחושה של שמחה, להשתמש באמצעים חיצוניים כשרים כסולם לטפס אל השמחה שנחשבת למעלה טובה במיוחד. לשיטתם אין חיוב להשתמש בבשר וביין כאמצעי בלעדי להגיע אל השמחה, אלא המטרה היא תחושת השמחה כשלעצמה, וכל אדם צריך לבחור את האמצעים שיביאו אותו לידי כך; ומי שאכילת בשר או שתיית יין מצערת אותו ואינה גורמת לו להגיע אל השמחה צריך לחפש דרכים אחרות שיביאו אותו לידי כך. כפי שכתב הרמב"ם, שהשמחה היא "כראוי לכל אחד ואחד", שמשמחים נשים בקניית בגדים ותכשיטים וילדים באמצעות מגדנות וממתקים, לכל אדם יש דרכים משלו לשמוח.

בשולחן ערוך השמיט המחבר, רבי יוסף קארו, את דין אכילת בשר ביום טוב ופסק שהחובה היא שתיית יין בלבד. הביאור הלכה מסביר שבניגוד לכתוב ברמב"ם, השמיט מחבר השולחן ערוך את דין חובת אכילת בשר כי הוא פוסק כמו הגמרא בפסחים שהובאה לעיל, דהיינו שבזמן הזה אין חובה לאכול בשר:  אף על פי כן המשנה ברורה פסק שחובה לאכול בשר.

## ניתוח צורני
הביטוי "אין X אלא ב-Y", היא צורה רווחת בלשון חז"ל, שמטרתה להדגיש ולחזק את הדרך המוצעת כדרך עיקרית ומרכזית, תוך שלילת אלטרנטיבות אפשריות. בין הביטויים הרבים שקיימים בתלמוד ניתן להביא לשם הדגמה את הביטויים  ו

הצורה השלמה של דרך הביטוי הזו היא "אין X ב-Y אלא ב-Z" כמו הביטוי 

## ראו גם
* המטבח היהודי
* דת ואושר

## קישורים חיצוניים
* אריאל שרלו, ושמחת בחגך - איך? 
* הרב יוסף אלנקווה, האם יש חובה לאכול בשר בימינו, אתר מורשת
* הפן המיסטי באכילת בשר , אתר בית חב"ד

## הערות שוליים

קטגוריה:אמרות חז"ל
קטגוריה:אכילה ושתייה ביהדות
קטגוריה:חגי ישראל ומועדיו
קטגוריה:ענבים בתרבות