סימני כשרות בבעלי חיים

בהלכה **סימני [[כשרות]] בעלי חיים** הם סימני היכר המובאים בתורה, שעל פיהם נקבע איזה בעל חיים מותר באכילה ואיזה אסור.

סימני ההיכר מתחלקים לשלוש קבוצות:
* סימני היכר לבהמה או חיה המותרת באכילה: מעלה גרה ומפריסה פרסה שסועה.
* סימני היכר לדגים המותרים באכילה: סנפירים וקשקשים.
* וסימן היכר לחגבים המותרים באכילה: מציאות כרעי ניתור. חז"ל הוסיפו סימנים נוספים לזיהוי חגבים טהורים.

לגבי עופות, התורה מונה את מיני העופות הטמאים, וחז"ל למדו מהם את סימני טהרה של עופות.

התורה מונה שלושה מיני בהמות ושבעה מיני חיות המותרים באכילה, היות שהם מעלים גרה, מפריסים פרסה ושוסעים שסע. לעומת זאת, מונה התורה ארבעה מיני חיות שיש להם רק חלק מהסימנים: ארנבת, שפן וגמל, שמעלים גרה אך לא מפריסים פרסה ולא שוסעים שסע. וחזיר, שמפריס פרסה ושוסע שסע, אך אינו מעלה גרה.

## סימני בהמות וחיות
התורה נתנה שני סימני כשרות לבהמות וחיות וכל חיה ובהמה אשר שני הסימנים מופיעים בה - כשרה
# מפריסי פרסה ושוסעי שסע.
# מעלי גירה.
חכמים רצו להסביר שהחיות הכשרות הן דווקא חיות ובהמות אוכלי-צמחים בעלי מזג יותר נוח מאחרות שכך ראוי לאדם להיות. וכך גם הסבירו את סימני הכשרות
*העלאת גירה - מאחר שמדובר באוכלי עשב, והעשב מכיל תאית מרובה הוא קשה לעיכול ולכן צריכים החיות אפשרות להעלות גרה כדי להמשיך וללעוס את המאכל לצורך עיכולו.
*הפרסת פרסה - במקום טפרים המזוהים עם טורפים יש להם פרסות שסועות שאיתם יכולים לטפס על סלעים שם מוצאים את העשב לאכילה.

### סימנים נוספים
הפוסקים כתבו סימנים נוספים המשמשים כמעין "כללי אצבע", אך חלקם נתונים במחלוקת:
# חיה או בהמה ללא שיניים בחלקה הקדמי של הלסת העליונה - מבטא את זה ששיניהם נועדו ללעיסת עשב כי הם לא טורפים. שימוש בסימן זה מותנה בגמרא בידיעה שהחיה אינה גמל, שאף שהוא טמא, יש בו סימן זה.
# חיה או בהמה שהבשר מתחת לעצם הזנב שלה מסודר בשתי וערב. (ויש יוצאי דופן שיש להם סימן זה והם טמאים)
# חיה או בהמה שהחָלָב שלה יכול להתגבן לגבינה.
# כל חיה או בהמה שיש לה קרניים. זאת מאחר שהקרניים נועדו להגן על חיות צמחוניות גם מפני חיות טורפות. סימן זה נמצא במחלוקת פוסקים ואינו מוסכם על הכל כסימן מובהק.

### יוצאים מהכלל
ישנן ארבע חיות שזכו להתייחסות פרטנית שאינן כשרות מאחר שלהן רק סימן כשרות אחד: הגמל, הארנבת והשפן - מעלות גירה ואינן מפריסות פרסה (על הגמל והארנבת, ראו התייחסות בהמשך). החזיר - מפריס פרסה אבל לא מעלה גירה.

חז"ל למדים מכך שהתורה פירטה דווקא 4 סוגי חיות אלו, שאין בנמצא עוד חיות שיש להם רק סימן טהרה אחד (או מפריסי פרסה או מעלי גרה) מלבד ארבע חיות אלו שהתורה פירטה: הגמל, הארנבת והשפן - אין עוד חיות שמעלות גירה ואינן מפריסות פרסה. החזיר - אין חיה נוספת שהיא מפריסה פרסה בלבד ואינה מעלת גירה.

בעקבות דברים אלו נאמר בתלמוד כי אדם שמצא בהמה שלא ניתן לזהות האם היא מעלת גירה הוא לא, כגון שפיה חתוך. אם הוא מבחין שהיא מפריסת פרסה, והוא יודע שהיא אינה חזיר, בהכרח הדבר שהיא גם מעלת גירה והיא בהמה המותרת באכילה.

כמו כן אמרו בתלמוד בשם רבי ישמעאל:

התייחסות נוספת לכך הובאה בספרי בשם רבי עקיבא:

#### גמל
הגמל מוזכר בתורה כבהמה שאין לאוכלה, מאחר שיש לו סימן טהרה אחד בלבד, העלאת גרה, אך איננו מפריס פרסה ():
"אך את זה לא תאכלו ממעלי הגרה וממפרסי הפרסה, את הגמל כי מעלה גרה הוא ופרסה איננו מפריס, טמא הוא לכם".

פסוק זה עורר תמיהה, שכן מבחינה אנטומית הגמל אכן מפריס פרסה ואף שוסע שסע פרסות, כמו כל בעלי החיים מסדרת מכפילי פרסה.

רש"י פירש את העניין בפירושו לפסוק זה בקובעו: "מפרסת פרסה ושסע איננה שסעת - כגון גמל שפרסתו סדוקה למעלה אבל למטה היא מחוברת".

בעלי התוספות שם תמהו על פירושו של רש"י לסוגיה: "פירש רש"י: 'למעוטי גמל שפרסותיו סדוקות למעלה ומלמטה הם מחוברות', וצריך עיון, דאם כן היה לו למעט גמל מדין שוסע ולכתוב 'ושסע איננו שסע'". ולא כך כתבה התורה, אלא כתבה 'פרסה איננו מפריס'.

רד"צ הופמן כתב על הדברים, לאחר הבאת דברי רש"י:

#### ארנבת
ב כתוב:

המחקר המדעי, לעומת זאת, הראה כי הארנבת אינה מעלה גרה, אם כי היא מרבה ללעוס ונראית כזו.

יש המסבירים שאין הכוונה לארנבת המוכרת לנו כיום, כשם שישנם שמות שונים במקרא לחיות ולצמחים בני זמננו. בהקשר זה יש להזכיר כי על פי תרגום השבעים המילה ארנבת מתארת את הארנבת המוכרת לנו כיום, אך ייתכן שאירע שיבוש עוד לפני תרגום זה.

יש הטוענים שהתורה מתייחסת אל הארנבת כפי שהיא נראית לבני אדם, ולא לפי נתונים שאינם נראים לעין אנושית, וכוונתה היא להדגיש שהארנבת טמאה על אף שהיא נראית כמעלת גרה ובעלת סימן טהרה.

אחרים טוענים שכוונת המקרא במילים "מעלת גרה" אינה חופפת להגדרה המדעית של העלאת גרה. ארנבת אוכלת ומעכלת שוב חלק מצואתה (לאחר שהפרישה אותה מגופה), וייתכן שזו כוונת התורה ב"מעלת גרה".

הרמב"ם כותב בנוגע להגדרת בהמה "מעלה גרה", כי בהמה מעלת גרה היא בהמה חסרת שיניים עליוניות. כמו כן הוא מציין שהבהמה היחידה שהיא מעלת-גרה ואינה מפרסת פרסה היא הגמל בלבד, ואינו מציין את שני הנוספים בתורה: ארנבת ושפן. יש מי שהסביר בדבריו מאחר שאינם בהמות ואין חשש שיבואו לאוכלם.

### חיות שהותרו לאכילה במפורש
בנוסף נמנו בתורה () שבע חיות טהורות שבמפורש הותרו באכילה, והן: אייל, צבי, יחמור, אקו, דישון, תאו וזמר. זיהוים של התאו והזמר המותרים באכילה איננו מוסכם. חלק מהחוקרים מזהים את הזמר כג'ירף. זיהויו המסורתי של ה"אקו" הוא היעל, ויש לזיהוי זה חיזוק מחקרי.

## סימני דגים
[ממוזער|240px|על כשרותו של ה[שטירל קיימות מחלוקות רבות.]]
מותרים באכילה רק דגים בעלי סנפיר וקשקשת. כפי שכתוב ב:

חז"ל קבעו כלל: "כל שיש לו קשקשת, יש לו סנפיר". ולכן הימצאותם של קשקשים מהווה סימן כשרות מובהק, ואין צורך לחפש את הסנפירים. כמו כן אמרו חז"ל שמספיק קשקש אחד וסנפיר אחד כדי להכשיר את הדג.

ישנם סוגי קשקשת שאינם מתירים את הדג באכילה כגון שאינם יורדים בקלות אלא שכדי להוריד אותם צריך לפצוע את העור שאז הם לא נחשבים בעיני חכמים כקשקשים אלא כחלק מעור הדג.

## עופות

בתורה לא ניתנו סימני כשרות לעופות אך ניתנה רשימה של כעשרים עופות אסורים באכילה.
כפי שכתוב ב:

חז"ל במשנה ובתלמוד למדו מן העופות הטמאים מהם סימני זיהוי הקובעים את כשרותו של העוף. לדעת רוב הפרשנים, הסימנים רק מסייעים לברר האם עוף נתון שייך לאחד המינים הטמאים.
### סימני טומאה
כל עופות הדורסים - טמאים. קיימת מחלוקת הלכתית בפירוש המונח 'דורס'. דעת רש"י היא שעוף דורס הוא עוף המניח את רגלו על המאכל בשעה שאוכלו. בעלי התוספות מפרשים שדריסה היא אכילת הטרף בעודו בחיים. רווחת היא דעת הרמב"ן שמגדיר דריסה: "נועץ ציפורניו בטרף"
בנוסף:
* עוף שחולק את רגליו אסור - כשמעמידים אותו על חוט הוא מחלק את אצבעותיו, שתיים לכל צד (כפי שעושים התוכיים, לדוגמה).
* עוף שתופס ואוכל את מזונו באוויר.
* עוף השוכן עם עופות טמאים.

### סימני טהרה
ישנם שלושה סימני טהרה חיוביים (הנקראים "סימנים בגוף"):
***"אצבע יתרה" -** יש פרשנים המפרשים שזו אצבע מאחורי הרגל למעלה משאר האצבעות, ויש שמפרשים שהכוונה לאצבע הקדמית האמצעית, שהיא ארוכה יותר.
***"[[זפק]]" -** מוראה, חלק הוושט המורחב בצורת כיס המשמש מחסן למזון בטרם יעבור לקיבת העוף.
***"קורקבנו נקלף"**, כלומר, שהכיס שבתוך הקורקבן נקלף מן הבשר ביד.

לדעת הרמב"ם מעיקר ההלכה כדי להכשיר עוף מספיק סימן טהרה אחד, ובלבד שנדע בו שאינו דורס ואוכל. ברם, בחיבורו "משנה תורה" מביא שמסורת ביד הגאונים שאין להכשיר עוף על פי סימן אחד, אף על פי שיודעים בו שאינו דורס ואוכל, אלא אם כן היה אותו סימן שקורקבנו נקלף ביד; אבל אם אינו נקלף ביד, אף על פי שיש לו זפק או אצבע יתירה, אסור.
כשרות העופות בסימנים נפסקו הלכה למעשה בספרי ההלכה.

### ביהדות אשכנז
ביהדות אשכנז נהגו להחמיר שלא להכשיר עוף על פי סימנים, אלא במסורת בלבד. פסיקה זו עוררה פולמוסים רבים בדבר כשרותם של כמה עופות כמו תרנגול הודו, מיני פסיוניים, וב-2017 על תרנגול הבראקל.

### בזרם היהדות הקראית
לדעת מייסד הזרם הקראי, ענן בן דוד, רק אכילת תורים ובני יונה מותרת ולא שאר העופות.

## שרצי עוף

בתורה נאמר שרוב מיני השרצים ושרצי העוף טמאים לאכילה.
כפי שכתוב ב 
עם זאת התירה התורה לאכול מספר מינים של שרצי העוף, ואלו הם: הארבה, סלעם, חרגול וחגב, ומהמילה "למינהו" שמוזכרת ליד כל אחד מהשרצים הגמרא מביאה עוד ארבעה שמות שמותרים באכילה: ציפורת כרמים, יוחנא ירושלמית, הערצוביא והרזבנית.

### סימני כשרות שרץ העוף
ב מפרטים ארבעה סימני טהרה, השנים הראשונים מוזכרים במפורש בתורה והשניים האחרים נלמדו על ידי חז"ל:
*שיהיו לו ארבע רגליים (שני זוגות).
*שיהיו לו כרעיים, דהיינו זוג רגלי ניתור נוספים על הארבע רגליים.
*שיהיו לו ארבע כנפיים.
*שהכנפיים יחפו רוב אורך גופו והיקף גופו.
גם שרצים שאין להם סימנים אלו כשהם צעירים, אך יפתחו אותם כשיגדלו, מותרים באכילה.

לדעת פוסקים כמו הר"ן, חייב גם ששמו של השרץ יהיה "חגב", כלומר שיהיה מסורת לכך שהשרץ שייך לרשימת שרצי העוף הכשרים. ישנם הרבה פוסקים שהולכים על פיו כמו הבית יוסף, אך יש פוסקים שלא מזכירים אותה כמו רי"ף.

בהרבה קהילות ישראל נהגו במהלך הדורות לאכול שרצי עוף, במיוחד כשהיו פושטים על האזור נחילי ארבה שחיסל את היבולים. עם זאת, היו גם הרבה קהילות שנחלשה בהן המסורת על כשרות שרצי העוף, במיוחד אלו שלא הייתה בהן נוכחות רבה של נחילי ארבה, או שהגויים באותו מקום לא ראו באכילת חגבים כדבר מקובל, בקהילות אלו הפסיקו לאכול שרצי עוף לחלוטין או שהיו אצלם קולות שתמכו בלאסור זאת. כך אצל יהודי אשכנז הפסיקו לחלוטין באכילת שרצי עוף בעקבות איבוד המסורת. אצל יהדות ספרד היו אזורים שבהם נהגו לאכול, והיו אזורים שלא.

אצל יהדות צפון אפריקה והמזרח התיכון הרבה קהילות המשיכו לאכול שרצי עוף, אף על פי שהיו קהילות ופוסקים שהתנגדו לכך (הידוע והמשפיע שבהם היה ר' חיים בן עטר). המנהג הופסק בעקבות הצלחה של ממשלות בעולם למגר את נחילי הארבה. גם אצל יהודי תימן הייתה מסורת חזקה של זיהוי שרצי העוף, חלקם אף המשיכו במנהג זה עם עלייתם לארץ, מה שעורר זעם אצל הרבה מהקהילות הוותיקות, במיוחד האשכנזים.

## ראו גם
*עופות טמאים

## לקריאה נוספת
*צבי יהודה דרור, סימן סיבה והבדלה, כלל ופרטים בסימני בעלי חיים
* זהר עמר, **מסורת העוף**, תשס"ו.
*הרב חיים קניבסקי **קרני חגבים**.

## קישורים חיצוניים
*
* 
*יעקב ידידיה הכהן עדני, 'דעת כשרות' תשע"ה (קובץ בענייני כשרות) סימני טהרה בעופות
*הסיפור האמיתי של החגבים עם ר’ חיים קנייבסקי
*

## הערות שוליים

קטגוריה:כשרות
קטגוריה:פרשת שמיני
קטגוריה:פרשת ראה