הינשופים (להקה)

ממוזער| I Gufi במגזין ''Radiocorriere'', 1966. (ל"ר) ג'יאני מני, רוברטו בריביו, נאני סוומפה, לינו פטרונו.
**הינשופים** (איטלקית: "**I Gufi**") היה הרכב מוזיקלי וקומי איטלקי, שהצליח בעיקר במחצית השנייה של שנות ה-60.

## היסטוריה
הלהקה הוקמה במילאנו בין 1963 ל-1964, והופיעה לראשונה על הבמה עם המופע "I Gufi cantano due secoli di Resistenza" (כלומר "הינשופים שרים שתי מאות של התנגדות"). עם רפרטואר המכיל קברט ושירים ומאופיין בנושאים סאטיריים והומור שחור. הינשופים פרצו בשנת 1966 עם המופע "Il teatrino dei Gufi" (כלומר "התיאטרון הקטן של הינשופים"), שסייר ברחבי איטליה. באותה שנה הם החלו להופיע במספר תוכניות טלוויזיה של RAI, שם החומר שלהם נתקל בכמה בעיות צנזורה.

לאחר שצלחו תביעה משפטית על שפה גסה לשיר "Sant'Antonio allu desertu" (אנטוני הקדוש במדבר), ממנה זוכו, בין 1967 ל-1969 זכתה הקבוצה להצלחה נוספת עם המופעים "Non so, non ho visto, se c'ero dormivo" (אני לא יודע, לא ראיתי כלום, ואם הייתי שם, ישנתי) ו"Non spingete, scappiamo anche noi" (אל תדחוף, גם אנחנו בורחים). בעקבות האלבום LA Balilla, ב-1971, התפרקה הלהקה בגלל סכסוכים אישיים בין החברים. במשך כעשור עסקו ארבעתם בפרויקטי סולו. ג'יאני מניי פתח בקריירה מצליחה כסטנדאפיסט ושחקן קולנוע. נאני סוואמפה הקליטה כמה אלבומים שפירשו מחדש שירים של ז'ורז' בראסנס בניב המילאנזי. לינו פטרונו הפך לגיטריסט ג'אז במשרה מלאה, הקליט והופיע עם מוזיקאים כמו דן בארט, ביל קולמן, באד פרימן ופרנק טייט; רוברטו בריביו המשיך לעבוד בתיאטרון. ב-1981 התאחדו לזמן קצר ב-1981 עבור "I Gufi a colori" (הינשופים בצבע), סדרת תוכניות טלוויזיה באנטנה 3 לומברדיה.

## חברי הלהקה
* רוברטו בריביו  (מילאנו, 21 בפברואר 1938 - 22 בינואר 2021) - גיטרה, אקורדיון ושירה.
* ג'אני מאגני  (מילאנו, 16 במאי 1941 - מילאנו, 16 ביולי 1992) - שירה.
* לינו פטרונו  (קרוטונה, 27 באוקטובר 1935) - גיטרה, בנג'ו, בס ושירה.
* נאני סוואמפה  (מילאנו, 28 בפברואר 1938 - וארזה, 26 באוגוסט 2017) - גיטרה, פסנתר ושירה.
אלבומם הראשון של הגופי נושא את תו ההיכר של סוומפה: הוא נקרא Milano Canta (מילאנו שרה) הוא הגיע למקום הראשון לאחר יציאתם של שני אלבומים נוספים באותו שם. סוומפה, שנולד וגדל בשכונה של מעמד הפועלים במילאנו, המאופיינות בחצרות, בבנייני מגורים וקשרים הדוקים בין השכנים, היה כה מרותק לתרבות הפופולרית עד שערך מחקר פילולוגי וארכיוני קפדני כדי לשמר ולהעביר את המורשת בת מאות השנים של השירה המילאנזית.

האלכימיה עובדת היטב: נאני סוומפה, המכונה מספר הסיפורים, היה המשורר של הניב המילאנזי הנעלם. לינו פטרונו, הזמר-מוזיקאי, הוא מוזיקאי ג'אז ידוע, שעדיין פעיל על במות גדולות. ג'אני מאני, היחיד שמת בטרם עת בשנת 1992, נודע בשם הקנטמימימי (זמר הפנטומימה): הוא היה פנטומימאי המסוגל לתנוחות גרוטסקיות ולשיר בטווח גבהים רחב. רוברטו בריביו, חובב אופרטות, כתב את המילים המקוריות ביותר של הלהקה, וזיכה אותו בכינוי "קנטמקברו" (הזמר המקאברי).

לכך נוסף הסצנה התרבותית התוססת והמעוררת של מילאנו של התקופה: באותן שנים, צצו גם אמנים אחרים שהשרישו את קיומם בתרבות הפופולרית: דריו פו ואנצו יאנאצ'י, אליהם הצטרף עד מהרה ג'ורג'יו גאבר, אם למנות את המפורסמים ביותר. המקום האהוב עליהם היה הדרבי, מקום מפגש לקומיקאים ואמנים מובילים של בירת לומברדיה. עם חלוף הזמן ותהילתם גדלה, הרביעייה החלה לצאת לסיבובי הופעות תחילה בלומברדיה, אחר כך ברחבי איטליה, והביאה משב רוח של קומדיה סוריאליסטית ולא שגרתית לאיטליה, שלאחר שהשקיטה את רעבה, החלה להטיל ספק בעצמה, מקשיבה להשראה מחו"ל. בצרפת היו ברסנס, ברל וויאן; מעבר לתעלה, לונדון הסוערת החלה; ומעבר לבריכה, בוב דילן ושאר הצאצאים של מחאות הסטודנטים.

## דיסקוגרפיה
; אלבומים
* 1965 – Milano canta
* 1965 – Il cabaret dei Gufi
* 1965 – I Gufi cantano due secoli di resistenza
* 1966 – Il teatrino dei Gufi
* 1966 – I Gufi
* 1966 – Milano canta n° 2
* 1966 – Il teatrino dei Gufi n°. 2
* 1967 – Il cabaret dei Gufi n. 2
* 1967 – Il teatrino dei Gufi in TV
* 1967 – Non so non ho visto se c'ero dormivo
* 1968 – Milano canta n°. 3
* 1968 – Il cabaret dei Gufi, vol. 3
* 1969 – Non spingete, scappiamo anche noi
* 1971 – La Balilla
* 1981 – I Gufi

## קישורים חיצוניים

* דיסקוגרפיה של "הינשופים" באתר Discogs 

קטגוריה:להקות פופ איטלקיות