בקע ים המלח

[ממוזער|250px|מפת [כדור הארץ בה מסומנים גבולות הלוחות הטקטוניים. ראו את הלוח הערבי הקטן והלוח האפריקאי הגדול]]
[שמאל|ממוזער|250px|[צילום לוויין של נאס"א שבו נראה חלקו הצפוני של הבקע הסורי-אפריקני. בתמונה: חצי האי סיני, מפרץ סואץ, מפרץ אילת - עקבה, הערבה, ים המלח, עמק בקעת הירדן והים התיכון]]
**בקע ים המלח,** **שבר ים המלח** או **מערכת ההעתקה של ים המלח** (באנגלית: Dead Sea Transform), אשר החל להיווצר לפני כ־20 מיליון שנה, מהווה את חלקו הצפוני של השבר הסורי־אפריקאי. אורכו של בקע ים המלח הוא כ־1,000 ק"מ, ובתנועת ההעתקה שלו (טרנספורמציה) הוא קשור להתפשטות קרקעית הים של בקע ים סוף ומתכתב עם ההתנגשות היבשתית של הלוח הערבי והלוח האפריקאי בלוח האירו־אסיאתי.

הבקע משתרע מהרי הטאורוס בדרום מזרח טורקיה ועד לקצה הדרומי של מפרץ אילת. בתחילה היה במקומו של הבקע עמק רחב ושטוח, שנוצר לאחר התרוממות הרי ארץ ישראל. העמק היה גבוה ממפלס הים התיכון והוא התמלא במים מתוקים. בהמשך, נוצר בקע ים המלח, כחלק מהשבר הסורי־אפריקאי, והיווצרותו קשורה לתנועה של לוחות טקטוניים, של הלוח האפריקאי והלוח הערבי. הבקע נמצא באזור הגבול בין הלוחות, והוא אזור העתקה (טרנספורמציה) לאורכה של שבירה גאולוגית.

בתקופת המיוקן העליון, לפני כ־17 מיליון שנה, החלה להתגבר תנועת הלוח הערבי צפונה, ביחס ללוח האפריקאי. תנועה טקטונית זו גרמה להיפרדותו של תת־הלוח ישראל־סיני (הלוח הלבנטיני) מהלוח הערבי והלוח האפריקאי. הלוח הערבי ההנמצא בצדו המזרחי של הבקע נע צפונה 105 ק"מ ביחס לתת־הלוח ישראל־סיני. בין הלוחות נוצרו אגנים (גראבנים), חלקם דמויי מעוין, אשר התמלאו בהדרגה בחומרי סחף וסלעי משקע. העמוק ביניהם הוא אגן ים המלח.

את תנועת ההעתקה לאורך הבקע מקובל לחלק לארבעה מקטעים:

# המקטע הדרומי בכיון צפון־צפון־מזרח–דרום־דרום־מערב, באורך של כ־300 ק"מ, המקשר בין בקע ים סוף לאגן ים המלח;
# המקטע בכיוון צפון–דרום, באורך כ־220 ק"מ בין ים המלח לעמק החולה;
# המקטע באורך של כ־140 ק"מ באזור ׳רצועת הריסון הלבנונית׳ (אזור ״לחיצה״ בין הלוחות), המוגדר על ידי שבר יאמונה בכיוון צפון־מזרח–דרום־מערב;
# המקטע הצפוני בכיוון צפון–דרום באורך כ־340 ק"מ, מאגן ג׳האב בסוריה לדרום טורקיה.

הבקע עצמו הוא תוצר שבירה כתוצאה של העתקת חילוף שמאלי (כנגד כיוון השעון; תנועת העתקה סיניסטרלית) בין הלוח הערבי לתת הלוח ישראל־סיני:

# העתקה של כ־105 ק"מ לאורך קו שבירה דרומי שאורכו כ־400 ק"מ, ממפרץ אילת ועד אגן החולה;
# העתקה של כ־90 ק"מ לאורך קו שבירה מרכזי שאורכו כ־190 ק"מ, לאורכה של לבנון;
# והעתקה של 4–16 ק"מ לאורך קו שבירה צפוני שאורכו גם כ־190 ק"מ, ממערב סוריה ועד דרום טורקיה.

חישובים של שיעורי התנועה היחסית בין הלוחות הטקטוניים לאורך קווי שבירה בבקע ים המלח משתנים מאוד, אך רובם נופלים בטווח של 3–10 מ"מ בשנה.

## מאפייני השבירה הטקטונית
בקטעי השבירה הדרומיים והמרכזיים של בקע ים המלח, בין ים סוף לעמק החולה, התנועה העיקרית לאורך הבקע מוסטת מערבה באמצעות סדרה של מקטעים מדורגים חופפים, כמתואר – בתנועת העתקת חילוף שמאלי. גאומטריה זו הביאה להיווצרותם של שלושה אגני פתיחה (גראבנים בין הלוחות) בולטים ונפרדים זה מזה: אגן ים המלח, אגן הכנרת ואגן עמק החולה. הכפיפה הימנית (עם כיוון מחוגי השעון; העתקת חילוף ימני או תנועת העתקה דקסטרלית), הניכרת בשבר יאמונה שבלבנון, תואמת לגאומטריית הבלימה (הלחיצה), המרסנת את תנועת הלוחות באזור זה, אשר הרימה את הרי לבנון ומול הלבנון, כולל החרמון. כפיפה זו שמתחילה באזור מטולה, היא זו שהרימה את ההורסט של מטולה כגוש המפריד בין בקעת הלבנון ועמק הליטאני לבין אגן החולה.

שורה של העתקים תוחמים את שולי הבקע ויוצרים את מצוק ההעתקים היורד אל הבקע בסדרת שברי מדרגות. סך ההעתקה האנכית הכוללת של אגן ים המלח היא בסדר גודל של קילומטרים. על פי הערכת חוקרים, עומק אגן ים המלח מגיע ל־6–8 ק"מ בצפונו ו־12 ק"מ בדרומו. קטעים מסוימים בקרקעית הבקע, בים המלח ובים כנרת, עדיין בתהליך תנועה. כתוצאה מכך יש בבקע פעילות טקטונית מתמשכת ותופעות של רעידות אדמה, המרוכזות בעיקר בחלקו הצפוני של אגן ים המלח.

## פעילות געשית באזור הבקע
בקע ים המלח חוצה את השדה הגעשי – שדה א־שאמה בקצה הצפון מערבי של שדה בזלתי זה. בעוד שפעילות געשית בשדה א־שאמה בתקופת המיוקן (לפני 23–5.5 מיליון שנה) אינה קשורה בהכרח בהיווצרות הבקע, התפרצויות געשיות באזורים אחרים באזור הבקע כן קשורות בהיווצרותו: לאורך קווי שבירה משניים, הנמשכים בכיוון צפון־מערב, כגון בגראבן אזראק־סירחאן (ואדי סירחאן, במזרח ירדן ובצפון ערב הסעודית) ושבר הכרמל־גילבוע; ושפכי הבזלת מהפליוקן המוקדם (לפני 5.5–3 מיליון שנה), המכסים אזורים נרחבים בשני עבריו של אגן הכנרת וממזרח לאגן החולה ובתחתיתם, מתחת לשכבות הסחף הצעירות יותר. בתקופת הפליוקן המאוחר עד הפלייסטוקן הקדום (לפני 3–2 מיליון שנה) הפעילות הגעשית עברה צפונה לכיוון אגן החולה ומרכז רמת הגולן, והייתה גם מוגבלת לחשיפות קטנות בצד המערבי של הבקע, בגליל העליון. לאחר מכן הפעילות הגעשית הוגבלה לצד המזרחי של הבקע, למעט צפון עמק החולה, בו יש שפכי בזלת מלפני 900–800 אלף שנה. הפעילות הגעשית ברמת הגולן נמשכה לסירוגין עד לפני כ־65 אלף שנה.

## רעידות אדמה
מאגר הרישומים הסיסמוגרפיים של רעידות אדמה באזור הלבנט מראה שבמהלך המאה ה־20 (משנת 1900 ואילך), שחרור המתח הסייסמי של בקע ים המלח נמוך באופן חריג ביחס לשיעור תנועת הלוחות שבשני עבריו. נתונים שהתקבלו מהמיכשור הסיסמוגרפי במזרח ארץ ישראל מצביעים על התרחשות מקומית של רעידות אדמה רדודות, בעומק של עד כ־15 ק"מ, בעוצמה (סולם מגניטודה לפי מומנט) בין 1 ו־5.5, והרעש הגדול ביותר היה רעידת האדמה בצפון ים המלח ב־11 ביולי 1927, בעוצמה של 6.3. הנתונים מראים שרוב הרעידות מתרחשות כתזוזה לאורך העתקים המוסטים בכיוון אופקי, וחלקן גם מתרחשות כתזוזה אנכית בעיקר לאורך העתקים נורמליים הקשורים באגני שקיעה (גראבנים) נפרדים, כמו אגן עמק החולה, אגן הכנרת, ואגן ים המלח. הפעילות הסייסמית אינה מפוזרת באופן שווה לאורך הבקע, ובכמה קטעי שבר בערבה, בקעת הירדן, בקעת הלבנון וצפון־מערב סוריה קיימים פערים סייסמיים.    

רעש משמעותי שמוקדו מחוץ לתחומי ישראל, מדרום לאילת, היה רעידת האדמה במפרץ אילת, ב־22 בנובמבר 1995, והגיע לעוצמה של 7.3. אירוע סייסמי זה, שהוא בסדר גודל טיפוסי של רעידות אדמה בגבול לוחות טקטוניים, ממחיש את מנגנון התנועה צפון–דרום, והעתקה אופקית שמאלה של בקע ים המלח. 

רעידות אדמה משמעותיות נוספות ורבות בתקופות ההיסטריות והפרה־היסטוריות מתועדות ומתוארות היטב באזור הלבנט. המחקרים מצביעים על כך שהפעילות הסייסמית של ה־100 שנים האחרונות הייתה נמוכה מהצפוי בבקע ים המלח כדי להכיל את התנועה הטקטונית היחסית בין ערב ואפריקה.

## ימות קדומות והשקעת מינרלים בבקע
מחקרים גיאופיזיים קבעו שבבקע ים המלח נוצר מילוי של סלעי משקע בעובי שבין 8 עד 10 ק"מ. הסלעים בשכבות מילוי אלה נוצרו כתוצאה של השקעת משקעים (מומסים) מינרליים ימיים ואגמיים. ניתוח העובי של שכבות סלעי המילוי הצעירים, סדר השיכוב שלהם והתנאים הגיאופיזיים של הבקע, מצביעים על הימצאותה של ימה נרחבת בבקע, בעברו הגאולוגי, ועל סדר אירועים גאולוגיים שהתרחשו לאורך תקופות בעת שקיעת קרקעית הבקע. שכבות הסלע הן גם הבסיס להבנת השינויים הלימנולוגיים של הימה לאורך התקופות הגאולוגיות:

# לאחר היווצרות הבקע בתקופת המיוקן העליון, הייתה נוכחות של מי ים בבקע. זאת כתוצאה מחיבורו לים והיווצרות לגונה הנקראת על ידי החוקרים בשם ׳לגונת סדום׳. לגונה זו התקיימה עד תקופת הפליוקן (5–1.8 מיליון שנים). בתקופה זו הושקעו המלחים הימיים המרכיבים את הר סדום.
# בפליסטוקן המוקדם לפני כ-1.5 מיליון שנים נותק הבקע מהים, ובימה שנוצרה החלו לשקוע משקעים אגמיים (נקראים תצורות עמורה). במשך הזמן השתנו סוגי המשקעים המינרליים, בגלל גורמים אקלימיים ועונתיים, והחלו להופיע משקעי תצורת הלשון האגמיים שהם חוואר הלשון. תקופת הפליסטוקן הצטיינה בגשמים מרובים, אך האקלים לא היה יציב והוא התאפיין בתקופות גשומות ובתקופות שחונות.
# בפליסטוקן התחתון יצרו המים שזרמו משני עברי בקעת הירדן ימה גדולה. ים המלח עצמו הוא שריד קטן לימה הגדולה - ימת הלשון שהשתרעה מחצבה בערבה ועד ים כנרת, ותחילתה לפני 60,000 שנה. הימה הייתה דומה בריכוזי המלחים שלה לאלה של ים המלח היום.
# ימת הלשון הגיע לשיאה (כ־170 מטר מתחת לפני הים) לפני 25,000 שנה. היא הצטמקה סופית לפני 17,000–15,000 שנה כתוצאה משינויים קיצוניים באקלים. עקבות הצטמצמות הימות ניכרות היטב בגאומורפולוגיה של החופים הקדומים ובמדרגות ההרים היורדים אל הימות, והן מעידות על המפלסים השונים של פני ימת הלשון בתקופות השונות.
# ההרכב הכימי הנוכחי של התמלחת בים המלח הוא תוצאה של התאדות מי האגם, השקעת גבס ומלח, פעולה כימית של המלחים במים עם סלעי הסביבה ליצירת דולומיט, וכן המסת הליט (מלח בישול), במשך תקופת קיום האגם בצורתו הנוכחית.

ממוזער|250px|מפת הבקע הסורי-אפריקני. ראו הלוח הערבי והלוח האפריקני

## ראו גם

* הבקע הסורי־אפריקאי

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ים המלח
קטגוריה:ישראל: גאולוגיה