אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן

**הברונית אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן** (12 ביולי 1874 - 14 בדצמבר 1927, גרמנית: **Elsa von Freytag-Loringhoven**) הידועה גם בכינוי **הברונית** הייתה אמנית ומשוררת אוונגרד גרמנייה, שהייתה פעילה בגריניץ' וילג', ניו יורק, מ-1913 עד 1923, שם התגלתה כאמנית רדיקלית של דאדא. היא נחשבה לאחת האמניות הכי שנויות במחלוקת ורדיקליות של התקופה.

שירתה הפרובוקטיבית פורסמה לאחר מותה ב-2011 ב- *[[Body Sweats: The Uncensored Writings of Elsa von Freytag-Loringhoven]]* . *הניו יורק טיימס* שיבח את הספר כאחד מספרי האמנות הבולטים של 2011.

השתמשה בטכניקות כגון רדי מייד ופיסול אסמבלאז׳, והייתה מחלצות אמנות הגוף והפרפורמנס.

## חיים מוקדמים

נולדה כאלזה הילדגארד פלוץ (**Else Hildegard Plötz**) ב-12 ביולי 1874, : 333 בסווינמינדה שבפומרניה, גרמניה, לאדולף פלוץ, ואידה מארי קלייסט. מערכת היחסים שלה עם אביה הייתה סוערת - היא הדגישה כמה הוא שולט במשפחה, כמו גם כמה הוא אכזרי, אך עם לב גדול. באמנותה היא סיפרה על הדרכים שבהן מבנים פוליטיים מקדמים סמכות גברית במסגרות משפחתיות, תוך שמירה על הסדר החברתי הפטריארכלי של המדינה. ייתכן שחוסר שביעות הרצון שלה מהשליטה הגברית של אביה טיפחה את גישתה האקטיביסטית האנטי-פטריארכלית לחיים. "אבא שלי... התנהג בצורה כל כך בלתי ניתנת לתיאור, מגוחך עד מעורר רחמים, עד שהרגשתי בחילה נוראית" העידה. מצד שני, היחסים שהיו לה עם אמה היו מלאי הערצה - מלאכתה של אמה שכללה שימוש מחדש בחפצים עשויה להיות ההשראה לשימוש של פרייטאג-לורינגהובן בפסולת רחוב ביצירות האמנות שלה.

היא עבדה כרקדנית וכשחקנית וודוויל בזמן שניהלה רומנים רבים עם אמנים בברלין, מינכן ואיטליה ולמדה אמנות בדכאו, ליד מינכן. היא נישאה לאדריכל מברלין אוגוסט אנדל בטקס אזרחי ב-22 באוגוסט 1901 בברלין, והפכה לאלזה אנדל. השניים קיימו "מערכת יחסים פתוחה", ובשנת 1902 היא נקשרה רומנטית עם חברו של אנדל, המשורר והמתרגם פליקס פול גרייב (שלימים נקרא פרדריק פיליפ גרייב). לאחר שהשלישייה נסעה יחד לפאלרמו, סיציליה בסוף ינואר 1903, התפרקו נישואיהם של בני הזוג אנדל והם התגרשו בשנת 1906. אף על פי שהפרידה ביניהם הייתה קשה, הקדישה אלזה לאנדל כמה שירים סאטיריים.  ב-1906, היא וגרייב חזרו לברלין, שם נישאו ב-22 באוגוסט 1907.

עד 1909, נקלע גרייב למצוקה כלכלית עמוקה. בעזרתה של אלזה, ביצע 'התאבדות פיקטיבית' וברח לצפון אמריקה בסוף יולי 1909. ביולי 1910 הצטרפה אליו אלזה לארצות הברית, שם ניהלו חווה קטנה בספרטה, קנטקי, לא הרחק מסינסינטי. גרייב נטש אותה לפתע ב-1911 ויצא מערבה לחוות בוננזה ליד פארגו, צפון דקוטה, ולמניטובה ב-1912. אין בנמצא תיעוד שאלזה ומגרייב אי פעם התגרשו באופן פורמלי. אלזה החלה לדגמן עבור אמנים בסינסינטי, ועשתה את דרכה מזרחה דרך מערב וירג'יניה ופילדלפיה. בהמשך נישאה לבעלה השלישי בנובמבר 1913 בניו יורק, הברון הגרמני לאופולד פון פרייטאג-לורינגהובן (בנו של הוגו פון פרייטאג-לורינגהובן ), הנישואים עם הברון הגרמני לא האריכו ימים, שכן עם פרוץ מלחמת העולם הוא נסע חזרה לגרמניה להילחם ולא חזר מעולם (הוא היה שבוי מלחמה במשך זמן ממושך וכשהשתחרר שם קץ לחייו) . באותה תקופה אלזה החלה ליצור פסלים מחפצים שנמצאו והושלכו. היא אימצה את תואר האצולה שלו ונודעה מתקופה זו כ"הברונית הדאדאיסטית אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן".
ממוזער|אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן
בעיר ניו יורק, פרייטאג-לורינגהובן פרנסה את עצמה על ידי עבודה במפעל סיגריות וכמודל לאמנים כמו לואי בושה, ג'ורג' בידל ותרזה ברנשטיין. היא הופיעה בתצלומים של מאן ריי, ג'ורג' גרנתם ביין ואחרים.

הברונית קיבלה במה לשירתה ב- *The Little Review*, שם, החל משנת 1918, הוצגה עבודתה לצד פרקים של *[[יוליסס]]* של ג'יימס ג'ויס . ג'יין היפ ראתה את הברונית אמנית הדאדה האמריקאית הראשונה. היא הייתה חלוצה נשית מוקדמת של שירה קולית, ועשתה בשיריה שימוש יצירתי בסימן המקף. רבות מיצירותיה הפורטמנטואליות, כגון "Kissambushed" ו"Phalluspistol",  מציגות שירים מיניאטוריים.

המסמכים האישיים שלה נשמרו לאחר מותה על ידי העורכת, הסוכנת הספרותית, משתפת הפעולה האמנותית והמאהבת שלה דג'ונה בארנס .  ספריות אוניברסיטת מרילנד רכשה את ארכיון בארנס ב-1973, ולאחר מכן הפרידה את המסמכים של פון פרייטאג-לורנינגהובן והתייחסה אליהם כאל אוסף אישי. האוסף מכיל התכתבויות, שירים חזותיים ויצירות אמנותיות/ספרותיות נוספות של האמנית. לאוספים המיוחדים של אוניברסיטת מרילנד יש ארכיון דיגיטלי נרחב של כתבי היד שלה.

שיריה של פרייטאג-לורינגהובן יצאו לאור לראשונה כקובץ רק לאחר מותה, ב-2011 בספר ***Body Sweats: The Uncensored Writings of Elsa von Freytag-Loringhoven*** בעריכת הביוגרפית שלה אירין גמל וחוקרת הספרות סוזן זילאזו.

## קולאז', אסמבלאז׳ ופרפורמנס
בניו יורק, הברונית עבדה גם על אסמבלאז'ים, פסלים וציורים, ויצרה אמנות מהפסולת שאספה מהרחובות. הברונית נודעה בבניית תלבושות משוכללות מחפצים שנמצאו, ויצרה "סוג של קולאז' חי" שמחק את הגבולות בין חיים לאמנות. 
החוקרת אלייזה ג'יין ריילי טוענת שהתלבושות המשוכללות של הברונית ביקרו וגם ערערו את תפיסות הבורגנות של יופי נשי וערך כלכלי. היא קישטה את עצמה בחפצים שימושיים כמו כפיות, קופסאות פח וטבעות של וילונות, כמו גם בפסולת רחוב שנתקלה בה. בין היתר, נהגה לצאת מהבית עם הכלבים שגידלה ועם כלוב ציפורים עם ציפורים חיות על ראשה.

השימוש של הברונית בגופה שלה כמדיום היה מכוון, כדי להפוך את עצמה לסוג של עבודת אמנות - כזה שנשים שעמדו במגבלות הנשיות של אותה תקופה התביישו לבטא. על ידי כך, היא שלטה על הגישה החזותית לעירום שלה, איתגרה תפיסה נשיות על ידי הופעה אנדרוגינית, נעזרה ברעיונות של עצמיות נשית ופוליטיקה מינית, ונתנה דגש על השקפותיה האנטי-צרכניות והאנטי-אסתטיות. היא כללה את ריחות גופה ומאפיינים הנתפשים כפגמים באמנות הגוף שלה. איירין גמל טוענת שניתן לתאר את מיקום הגוף/עצמי האישי הגולמי שלה במרחב הציבורי כסוג של מודרניזם אי-רציונלי.
בפרפורמנס שנערך מתישהו בין השנים 1915-1916 בעיר ניו יורק, לקחה פון פרייטאג-לורינגהובן גזיר עיתון ועליו הציור *[[עירום יורד במדרגות]]* של מרסל דושאן ושפשפה אותו על גופה שלה העירום תוך כדי קריאת שיר אהבה כמחווה לאמן של הציור המקורי. הופעה זו הייתה לא רק הכרזה פומבית על רגשותיה כלפי דושאן באותה תקופה, אלא הייתה ביטוי טרנספורמטיבי שהפך את הדוגמנית-אמנית העובדת לאמנית בפני עצמה. אמנות הגוף של הברונית הייתה סוג של אמנות מיצג ואקטיביזם דאדאיסטי .

יצירות אמנות מעטות של הברונית נשמרו עד היום, בהן כמה יצירות ידועות מבוססות חפצים כגון *קישוט מתמשך* (1913), *חפץ עגיל* (1917–1919), *קתדרלה* (סביבות 1918) *ולימבוויש* (סביבות 1920). אשר התגלו מחדש על ידי מוזיאון וויטני בניו יורק בשנת 1996. *[[דיוקנו של מרסל דושאן]]* (1920–1922) הוא דוגמה נוספת לאסמבלאז׳ים שלה.

[ממוזער|[God (sculpture)|''אלוהים'' (1917), מאת הברונית אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן ומורטון ליווינגסטון שמברג, הדפס כסף ג'לטין, המוזיאון לאמנויות יפות, יוסטון]]
היו השערות שחלק מיצירות האמנות המיוחסות לאמנים אחרים מהתקופה ניתנות כעת לייחס חלקית לברונית, יצירה אחת שכזו, בשם *[[אלוהים (פסל)|אלוהים]]* (1917) יוחסה במשך מספר שנים רק לאמן מורטון ליווינגסטון שמברג. מוזיאון פילדלפיה לאמנות, שהאוסף שלו כולל *את 'אלוהים*', מזכה כיום גם את הברונית כיוצרת שותפה של יצירה זו. למרות שאמיליה ג'ונס הציעה שהקונספט והכותרת של יצירת האמנות הזו נוצרו על ידי הברונית, סביר להניח שהיא נבנתה על ידי שמברג והברונית יחדיו. פסל זה, *אלוהים*, כלל צנרת אינסטלציה מברזל יצוק ותיבת עץ, שהורכבו בצורה פאלית. הרעיון מאחורי הצורה ובחירת החומרים מעיד על הפרשנות שלה על הפולחן והאהבה שיש לאמריקאים לצנרת שגוברת על כל השאר; בנוסף, הוא חושף את דחייתה של הברונית כלפי טכנולוגיה. ואינסטלציה.

## ''מזרקה'' (1917)

הפסל *[[מזרקה (דושאן)|מזרקה]]* (1917), מאת מרסל דושאן, יוחסה לברונית באופן ספקולטיבי.  טענה זו נתמכת ב"כמות רבה של ראיות נסיבתיות". הספקולציות מבוססות במידה רבה על מכתב שכתב מרסל דושאן לאחותו סוזן (מיום 11 באפריל 1917) שבו הוא מתייחס ל־ready-made המפורסם: "אחת מחברותיי תחת שם בדוי גברי, ריצ'רד מט, שלחה משתנה מפורצלן כפסל". היסטוריונית הספרות איירין גמל הציעה ב-2002 כי "החברה הנשית" המדוברת היא הברונית. דושאן מעולם לא זיהה את שותפתו האישה, אך הוצעו שלוש מועמדות אפשריות: הופעה מוקדמת של האלטר אגו הנשי של דושאן, רוזה סלאבי, אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן,  או לואיז נורטון (חברה קרובה של דושאן, שהייתה נשואה למלחין הצרפתי ורזה, מאוחר יותר, שתרם חיבור ל"האיש *העיוור* המגן על *המזרקה"*, ואשר כתובתו ניכרת בכרטיס הכניסה הנייר בתצלום שטיגליץ). עם זאת, דושאן כתב 'נשלח' לא 'בוצע', ודבריו אינם מעידים על כך שהוא רומז שמישהו אחר היה יוצר היצירה - שהיא עבודת ready made מלבד החתימה.

## מותה

ב-1923, חזרה פרייטאג-לורינגהובן לברלין, בציפייה למצוא הזדמנויות טובות יותר להרוויח כסף, וכתחנת מעבר לפריז. היא מצאה גרמניה הרוסה מבחינה כלכלית שלאחר מלחמת העולם הראשונה. למרות קשייה ברפובליקת ויימאר, היא נשארה בסופו של דבר בגרמניה, חסרת פרוטה ועל סף אי שפיות. מספר חברים בקהילה הגולה, במיוחד בריהר, דג'ונה בארנס, ברניס אבוט ופגי גוגנהיים, סיפקו לה תמיכה רגשית וכלכלית.

מצבה הנפשי של פרייטאג-לורינגהובן השתפר כשעברה לפריז. היא מתה ב-14 בדצמבר 1927 כשנחנקה מגז. לא ברור האם קרה הדבר כתוצאה מתאונה או ממעשה מכוון. היא קבורה בבית הקברות פר לשז, פריז. ב-1943, עבודתה של פרייטאג-לורינגהובן נכללה בתערוכה של גוגנהיים *[[The Art of This Century gallery|תערוכת 31 נשים]]* בגלריה Art of This Century בניו יורק.

## ביוגרפיות

הביוגרפית הראשונה שלה הייתה דג'ונה בארנס, אך ספרה נותר לא גמור. היא כינתה אותה 'דמות, אימת המחוז. ב- *Irrational Modernism: A Neurasthenic History of New York Dada*, אמיליה ג'ונס מספקת הסתכלות מחודשת על ההיסטוריה הדאדא בניו יורק, המתבטאת דרך חייה ויצירותיה של הברונית. הביוגרפיה משנת 2002, *הברונית אלזה: מגדר, דאדא ומודרניות יומיומית*, מאת איירין גמל, מציגה את הזוהר האמנותי והרוח האוונגרדית של הברונית. הספר בוחן את יחסיה האישיים והאמנותיים של הברונית עם דג'ונה בארנס, ברניס אבוט וג'יין היפ, כמו גם עם דושאן, מאן ריי וויליאם קרלוס וויליאמס. היא מראה כי הברונית פרצה גבולות ארוטיים, והתענגה על ביצועים אנרכיים, אבל הביוגרפיה מציגה אותה גם כפי שתארה אותהחברתה אמילי קולמן: "לא כקדושה או כמטורפת, אלא כאישה גאונה, לבד בעולם, תזזיתית".

בשנת 2013, האמניות לילי בנסון וקסנדרה גואן הוציאו *את The Filmballad of Mamadada*, סרט ביוגרפי ניסיוני על הברונית. סיפור חייה של הברונית סופר באמצעות תרומות של למעלה מ-50 אמנים ויוצרי קולנוע. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הדוקומנטרי הבינלאומי של קופנהגן ותואר כ"ניסוי שובב וכאוטי המציב חזרה לנרטיב קולקטיבי מפואר באמצעות הפופוליזם הפוסט-קווירי של YouTube ומיקור המונים", על ידי מגזין Artforum .

## התייחסויות תרבותיות

הרומן *"חצאיות קדושות"*, מאת רנה סטיינקה, פיינליסטית לפרס הספר הלאומי לשנת 2005, מבוסס על חייה של פרייטאג-לורינגהובן. כותרת הרומן מקורה בכותרת של שיר מאת פרייטאג-לורינגהובן. היא מופיעה גם ברומן של סירי הוסטבדט משנת 2019 *, זיכרונות מהעתיד*, כ"השראה מתקוממת למספר [הוסטבדט]".

באוגוסט 2002, השחקנית בריטני מרפי התלבשה בתור פרייטאג-לורינגהובן בסשן צילומים עבור *הניו יורק טיימס* .

בשנת 2019, המעצבת הגרפית אסטריד סמה פרסמה *את 'המקפים של הברונית אלזה.* *אנתולוגיה של נהרסים בדפוס, בשירה ובביצועים'.* הספר מתקרב לשימוש הנוקב במקפי em בשיריה של אלזה פון פרייטאג-לורינגהובן ומראה את עבודתה בשיחה עם אנשים כמו דאשים ידועים כמו גרטרוד סטיין, לורנס סטרן, היינריך פון קלייסט או אמילי דיקינסון .

במרץ 2022 הוקלט פרק בהסכת - פותות הפותקאסט הדן באמנית, בהשתתפותמנחות ההסכת ריקי אלקיים ומורסאן המארחות את תכלת רם.
## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמני דאדא
קטגוריה:אמניות גרמניות
קטגוריה:גרמניות שנולדו ב-1874