פדווא טוקאן

**פַדוָוא טוּקָאן** (בערבית: **فدوى طوقان**, 1 במרץ 1917 – 12 בדצמבר 2003) הייתה משוררת פלסטינית ילידת שכם.

## קורות חיים
טוקאן נולדה ב-1917 בשכם למשפחת טוקאן. משפחה עשירה ומכובדת, הילדה השביעית בין ארבע אחיות וחמישה אחים. אחיה אחמד טוקאן היה שר החוץ וראש ממשלת ירדן. היא רכשה השכלה בבית ספר יסודי, וכשהגיעה לגיל 12, נאלצה לפרוש מהלימודים. על אירוע טראומתי זה מספרת הסופרת ליאנה בַּדר, מנכ"לית משרד התרבות וההסברה הפלסטיני, שביימה סרט על אודות המשוררת:

.

אחיה הגדול אבראהים טוקאן (1905–1941), בעצמו משורר ידוע, קיבל על עצמו את האחריות לחינוכה. בשנים 1962–1964 למדה אנגלית וספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.

במהלך חייה פרסמה שמונה ספרי שירה (חלקם תורגמו לאנגלית), וכן ספר אוטוביוגרפי בשם **[[דרך הררית]]** (1985), שבו היא מתארת את חייה ומערכת היחסים המורכבת שלה עם האם המובילה אותה בדרכה האישית, בדרך להכרה נשית פמיניסטית ולתפיסתה הלאומית. ספר זה ותפיסתה הלא-שגרתית את מעמד האישה, קירבו את טוקאן לקבוצות פמיניסטיות ישראליות, אשר ראו במאבקה האישי דוגמה ייחודית וקרובה למאבק מגדרי החוצה גבולות ומגבלות לאום.

טוקאן האמינה כי הצלחת המאבק הפלסטיני תלויה בראש ובראשונה בפתיחות החברה ובשחרור הנשים. לטענתה רק בחברה משוחררת וליברלית ניתן יהיה לקדם את שאיפותיו של העם הפלסטיני.

טוקאן התגוררה ופעלה כל ימי חייה בעיר הולדתה שכם, ויצאה ממנה בעיקר לאירופה על מנת לקבל פרסים על שירתה (איטליה ויוון), וכן למצרים וירדן, שם זכתה לפרסום יחסי, בעיקר בזכות מעמדה כמשוררת של המאבק הפלסטיני. היא שימשה חברה בהנהלת אוניברסיטת א-נג'אח בשכם.

טוקאן מעולם לא נישאה ולא ילדה ילדים. לשאלה מדוע לא באה בברית הנישואים היא סיפרה בריאיון לפעיל השמאל יוסף אלגזי שפורסם בעיתון "הארץ":

טוקאן נפטרה בעיר הולדתה שכם בשנת 2003, בשיאה של האינתיפאדה השנייה.

## מוטיבים עיקריים ביצירתה

טוקאן השמיעה ביקורת חריפה כנגד מדיניותה של מדינת ישראל, שאותה ראתה ותיארה כמדיניות של דיכוי. בנוסף, השמיעה ביקורת לעבר החברה הפלסטינית הערבית המסורתית והתמקדה בעיקר ביחס החברה שבה גדלה לנשים.

בספרה האוטוביוגרפי סיפרה על אמהּ:

ובריאיון עם יוסף אלגזי הרחיבה:

על מקור השראתה ותהליך כתיבת השירים סיפרה טוקאן:

ובאופן מסוגנן יותר בשירה "איך שיר נולד":

יחסיה של טוקאן עם העולם הגברי שסביבה ועם אביה היו בעייתיים, שלא לומר עוינים, כמשתקף בשיר "שיר ללא שם" (כאן בתרגום אורנה עקאד), המתאר לוויה של גבר - אולי של קרוב משפחה - אולי של האב:

## תפיסה פוליטית

בריאיון עם יוסף אלגזי התייחסה טוקאן למספר שאלות מפתח בתפיסתה הפוליטית. ככלל, היא מביעה דעות לא-קונפורמיסטיות ועצמאיות, שנראה כי מקורן בניסיון חיים. מאידך, היא מסייגת לעיתים את הצהרותיה בציטוטים המזכירים טענות של חוגים פונדמנטליסטיים השכיחים בשיח הציבורי הערבי.
* בנוגע לאסלאם הרדיקלי היא טענה:

, אך בד בבד טענה כי את להבות הקנאות מפיחה ארצות הברית וארגון הביון שלה, שאותם היא מכנה השטן: 

בנוגע לדמוקרטיה כשיטת משטר בעולם הערבי ציינה טוקאן:

.

טוקאן הביעה תמיכה בטרור כדרך לגיטימית של העם הפלסטיני להשגת מטרותיו הלאומיות:

.

## קשרים עם אמנים ישראלים

למרות, ואולי בשל גישתה הלאומנית הבלתי מתפשרת, יצרה טוקאן קשרים עם אמנים ואנשי ציבור ישראלים. המפורסם שבהם היה משה דיין, שר הביטחון אשר ביקש לפגוש בה לאחר שקרא את שיריה ובעיקר שיר מסוים אשר תכניו קיצוניים ומרחיקי לכת, שבו היא מתארת מוות של חייל ישראלי וממשיכה ומתארת כיצד היא אוכלת את קרביו. פרופ' ששון סומך כתב על שירתה בכלל ועל פגישתה עם דיין:
:שירתה הייתה רומנטית מובהקת ונושאיה העיקריים היו אהבה, טבע והתבודדות... עם כיבוש שכם על ידי צה"ל ביוני 1967, 'גילתה' ישראל את פדווא טוקאן. משה דיין, שר הביטחון, פגש אותה באירוע מתוקשר. היא כתבה שירים נסערים על חרפת הכיבוש ועל צביעותם של הכובשים ('מושל העיר נתן את פקודתו /וחיש דקלם על אהבה, בטחה, שלום'.) עיתונאים ופרשנים שידיעתם בלשון הערבית ובספרותה מפוקפקת הציגו אותה כמפלצת ספרותית שכל עניינה לאכול כבדים של חיילים ישראלים. המקור להצגה זו היה אחד משיריה, בו הביעה את רצונה לאכול כבד של חייל ישראלי. 
:
בדיון בכנסת צוטטה תגובת המשוררת הפלשתינאית פדואה טוקאן על רצח הילד דני כץ ותשוקתה לאכילת הכבד שלו: "אני אוכל את הכבד של היהודי".

פגישות פוריות יותר נערכו עם משוררות ישראליות. העיתונאי והפובליציסט הישראלי יגאל סרנה סיפר:
:לפני עשרים שנים, בקיץ 85, נסענו יחד לשכם, דליה ואני, לחברתה המשוררת פדואה טוקאן. כבר ב-67 כתבה רביקוביץ, באותה רגישות כואבת, על השתוללות הרבנים והדת, 'כי הימים האלה שאחרי המלחמה יותר משהם דומים לימות המשיח, הם דומים לימי הביניים'. ישבתי עם שתי המשוררות שחייהן האישיים היו מלאים אסונות, וטוקאן אמרה: 'זה עידן הדכדוך. כשהיינו ילדים שרנו באמבטיה. עכשו השתתקנו. אנו רדופים'. טוקאן תמכה בהשתתפות ילדים במאבק. דליה התנגדה מאד וחשבה שיש לגונן עליהם מן האש. כשיצאנו משם אמרה כמעט בקנאה: 'מתוקה היא תחושת העוול. לנכבש יש חיים יותר פשוטים. יש לו מטרה גדולה שמאפילה על הכל'.

סרנה מוסיף ומספר בספרו "עד מדינה":
:במפגש משוררות אומרת דליה רביקוביץ: 'חייב להיות ביטחון לילדים גם בתוך מאבק לאומי'. ואילו המשוררת הפלסטינית פדואה טוקאן מתנגדת לה: .

דו-קרב או דו-שיח של שירים ניהלה טוקאן עם המשוררת רחל עוזיאל פרחי. בעלה של רחל פרחי, אלוף-משנה דוד פרחי, קצין בכיר בממשל צבאי, היה מוכר לטוקאן, והיא כתבה שיר המופנה כביכול לבנו בכורו איתן:

על שיר זה ענתה רחל פרחי בספרה "כבשה ברחובות ירושלים" בשיר "תשובה לפדואה טוקאן":
.

## התייחסות לטוקאן בפרסומים ישראליים
### ספר לימוד באוניברסיטה העברית
בשנת 1969, פרופסור שמואל מורה חתן פרס ישראל במזרחנות, שלימד בחוג לשפה וספרות ערבית, פנה אליה בבקשה לכלול את יצירתה בספר הלימוד של החוג.

### הנה פדווא טוקאן שותקת שירים

המשורר אלמוג בהר הביע בשירו "שכם 1967" ביקורת על היעדרה המורגש של פדווא טוקאן מהמאבק הפלסטיני. השיר מתעד כביכול רגע בכיבוש העיר שכם בשנת 1967, אך מהדהד את תחושת הבגידה של האליטה הפלסטינית במטרה הלאומית – אותה השקפה שהותירה את טוקאן, למרות מעמדה, כאייקון מבודד בביתה בשכם.

### נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים

אסופת המאמרים בעריכתן של רות רודד ונוגה אפרתי, "נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים" (מאגנס, 2008) מנסה לתת תמונה עדכנית של מעמד האישה במזרח התיכון תוך שימוש בערכים פמיניסטיים ככלי למחקר וניתוח. במאמר מאת מירה צורף נבחנת החברה הפלסטינית ומקום האישה בה תוך שימוש ביצירתה האוטוביוגרפית של פדווא טוקאן. החוקרת מציינת כי "הסיפור האישי והסיפור הקולקטיבי אינם מנוגדים זה לזה, אדרבה חוויותיו האישיות ביותר של היחיד יונקות מן הנסיבות הכלליות החיצונית וכך גם הזיכרון האישי המתעצב אל מול הקבוצה", כלומר טוקאן, ממקום של התרסה ומרד פמיניסטי, משקפת את מעמד האישה הפלסטינית כפרט ומאמצים של תנועות פמיניסטיות בכלל.

## המחזה "עננים בדרך הררית"

בשנת 2004 הועלתה בפסטיבל התיאטרון של עכו הצגה המתייחסת לאישה הפלסטינית הלכודה במיתוס הלאומי מחד גיסא ומעמדה בחברה מאידך גיסא. במחזה מופיעה דמות פיקטיבית של המשוררת פדווא טוקאן ומולה טרוריסטית, מחבלת מתאבדת פלסטינית. המחזה, מאת אורנה עקאד, מבוסס בחלקו על ספר אוטוביוגרפי שכתבה טוקאן ובחלקו על מפגשים של היוצרת עם אסירות ביטחוניות פלסטיניות. המחזה מתרחש בבית ילדותה של המשוררת בשכם, שבו היא אוספת במשך שנים את הזיכרונות אשר עיצבו את אישיותה ואת יצירתה. ספרים מפוזרים בערמות על רצפת החדר המאובקת, ו"היא", צעירה המגיעה אל הבית, מציבה את המשוררת הזקנה מול חוסר האונים והייאוש הנורא הניבטים מקיומם של פליטים.

מסבירה המחזאית:
:הרעיון לכתיבת המחזה על טוקאן נולד מתוך המחשבה המטרידה שבמגזר היהודי פשוט לא מכירים אותה. יודעים, אולי, שהיא אחותו של המשורר הלאומי הפלסטיני איברהים טוקאן ושמשה דיין נפגש איתה על-פי בקשתו לאחר שפרסמה את השיר שבו היא מבקשת לאכול את הכבד של אויביה, אבל לא באמת מכירים את שירתה. חשבתי שאולי מחזה שכזה יוכל לעזור לחציית תרבויות ולחשיפת פנים אחרים מאלו המוכרים של השירה הפלסטינית.

על יצירת טוקאן אמרה המחזאית:
:כשאתה מקלף את הקליפות מתקבלת אישה שמגלה שהגולם שהיא יצרה קם עליה. אני לא חושבת שהיא ידעה שהשירים שלה יגרמו לאנשים להגיב בצורה כזו. היא לא האמינה בכוח של המילים שלה ולא הייתה מודעת לו. היא הייתה אישה מבריקה, אבל בה במידה היא הייתה מנותקת מהחיים. את הקאסבה היא הכירה מהטלוויזיה. היא הייתה אריסטוקרטית שלא עבדה יום בחייה לצורך פרנסתה, ואת מרבית ימיה העבירה בבית, כך שמצוקותיו היומיומיות של העם הפלסטיני לא היו חלק מהיומיום שלה אבל הכיבוש כן היה מוכר לה, הוא היה מתחת לאפה... התחלתי לכתוב את המחזה מתוך הערצה מאוד גדולה לשירתה של פדואה טוקאן וגם לאישיותה, ואני גומרת אותו עם המון תהיות, עם אהבה גדולה ועם רחמים. גיליתי אדם עם המון סדקים, אבל עדיין אני מאמינה שמה שחשוב באמת זו השירה שלה ופריצת הדרך של אישה שלא נכנעה לחברה שבה היא חיה.

## ביקורת

במאמר "לב אשה מהמזרח" בירחון "קשת" לספרות ניתח ששון סומך את דרכה של פדווא טוקאן. לדבריו, עד לכיבוש הגדה המערבית בידי ישראל ב-1967 הייתה טוקאן משוררת מופנמת: שירתה הייתה אישית-רגשית והיא הקדישה מיצירתה לאבל על אחיה האהובים, איבראהים ונימר, שמתו בטרם עת. השירים הפוליטיים המעטים שכתבה עד אז היו בבחינת מס לחברה בה היא חיה. אשר התייחסה אליה כמשוררת לאומית. עם בוא השינוי וכיבוש עירה - שכם - על ידי מדינת ישראל הפכה למשוררת של מאבק.
סומך מסכם כי הבידוד, בחלקו מבחירה, בחלקו נטוע במישור האישי – אף כי איננו רומנטי בעיקרו – מילא בסופו של דבר את כל עולמה של המשוררת. בשנת 1994 הוא נפגש עמה ביחד עם קבוצה של אנשי רוח ואמנים מישראל, ובהם מכריה של המשוררת נתן זך ודליה רביקוביץ. הפגישה נערכה ברוח טובה וסוכמה בידי טוקאן באמירה כי היא מקווה ומאמינה כי שלום יבוא עם תום הכיבוש.

## הנצחה

במהלך מאי 2010 הוחלט במועצת הכפר הערבי-ישראלי כאבול לקרוא 18 רחובות בכפר על שמם של אישים ערבים ופלסטינים, חלקם מנהיגים פוליטיים וחלקם אנשי תרבות ורוח, בהם פדווא טוקאן. ראש המועצה הסביר את ההחלטה "בשמירה על כך שהמורשת הערבית והפלסטינית תהיה מושרשת ומונצחת על-שמם של אלו אשר הקריבו ונאבקו נגד הקולוניאליזם והכיבוש למען העצמאות של עמנו וחירותו".

## ספריה
* אחי, איברהים. (1946)
* בודדה עם הימים. (1952)
* מצאתי את זה. (1957)
* תן לנו אהבה (1960).
* מול הדלת הסגורה. (1967)
* הלילה והפרש. (1969)
* בודדה, על פסגת העולם. (1973)
* יולי והדבר האחר. (1989)
* מסע בדרך הררית. אוטוביוגרפיה. (1990) (תורגם לעברית בשם דרך הררית)
* המנגינה האחרונה. (2000)
* געגועים בהשפעת חוק הכבידה. (2003)

### בתרגום לעברית
* פדוא טוקאן, **דרך הררית: אוטוביוגראפיה**; תרגמה מערבית: רחל חלבה; עריכת תרגום: חנה עמית-כוכבי, חיפה: מפרש, תשנ"ג 1993.

## לקריאה נוספת
* ששון סומך, **לב אשה מן המזרח: עיון בשירת פדוא טוקאן**, בתוך: "קשת" מז (אביב תש"ל)
* שרון שטרית-ששון, **רק על עצמי לספר ידעתי?!: עיצוב הזהות האישית והקולקטיבית בראי הכתיבה האוטוביוגרפית של היוצרות הפלסטיניות פדוא טוקאן ו[[סחר ח'ליפה]]**, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ח 2007
* שרון שטרית-ששון, **בין הצבר לחמנית : זהות נשית וזהות לאומית בכתיבתן של היוצרות הפלסטיניות פדוא טוקאן וסחר ח’ליפה**, הוצאת רסלינג, 2015

## קישורים חיצוניים

;על המשוררת
* הספד על טוקאן באתר הגארדיאן הבריטי 
* history of palastine פדווא טוקאן באתר "היסטוריה של פלסטין" 
* פדווא טוקאן באתר "סופרות ערביות" (arab women writers) 
* ליבי הלוא, לב אישה מהמזרח האהוב עד כלות, על המשוררת הפלסטינית פדווא טוקאן
;על שירתה
* 
* 
* ריאיון בבלוג של יוסף אלגזי
* 

## הערות שוליים
 

קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ארץ-ישראלים
קטגוריה:משוררות פלסטיניות
קטגוריה:פמיניסטיות פלסטיניות
קטגוריה:שכם: אישים
פדווא
קטגוריה:ילידות 1917
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1917
קטגוריה:פלסטיניות שנפטרו ב-2003
קטגוריה:פלסטינים שנפטרו ב-2003
קטגוריה:סגל אוניברסיטת א-נג'אח