רפובליקת קובה (1902–1959)

**הרפובליקה של קובה**, המכסה את התקופה ההיסטורית בהיסטוריה של קובה בין 1902 ל-1959, הייתה מדינת אי שכללה את האי קובה, כמו גם איסלה דה לה חובנטוד (מאז 1925) וכמה ארכיפלגים קטנים. הוא היה ממוקם במקום שבו נפגשים הים הקריבי הצפוני, מפרץ מקסיקו והאוקיינוס האטלנטי. התקופה החלה בשנת 1902 לאחר סיום הכיבוש הצבאי הראשון של ארצות הברית, שנים לאחר שהכריזה קובה על עצמאות ב-1898 מהאימפריה הספרדית. עידן זה כלל ממשלות משתנות שונות וכיבושים צבאיים אמריקאים, והסתיים עם פרוץ המהפכה הקובנית ב-1959. במהלך תקופה זו, ארצות הברית הפעילה השפעה רבה על הפוליטיקה הקובנית, בעיקר באמצעות תיקון פלאט.

ממשלות קובה בין העצמאות מספרד למהפכה נחשבו כמדינת חסות של ארצות הברית. מ-1902 עד 1934 החוק הקובני וארצות הברית כלל את תיקון פלאט, שהבטיח את הזכות של ארצות הברית להתערב בקובה והטיל מגבלות על יחסי החוץ של קובה. בשנת 1934 חתמו קובה וארצות הברית על אמנת היחסים שבה קובה הייתה מחויבת לתת יחס מועדף לכלכלתה לארצות הברית, בתמורה העניקה ארצות הברית לקובה נתח מובטח של 22 אחוז משוק הסוכר האמריקני שלימים תוקן לנתח של 49 אחוז בשנת 1949.

המדינה המשיכה להשתמש בחוקת 1940 עד לפרסום החוקה החדשה ב-1976.

## 1902–1933: ממשלות מוקדמות
ימין|ממוזער| הנפת דגל קובה על ארמון המושל הכללי בצהריים ב-20 במאי 1902.
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד חתמו ספרד וארצות הברית על הסכם פריז משנת 1898, שבאמצעותו ויתרה ספרד על פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם לארצות הברית תמורת סכום של 20 מיליון דולר (שווה ערך ל-730 דולרמיליון בשנת 2023). עם סיום תחום השיפוט של הממשל הצבאי של ארצות הברית (USMG), קובה קיבלה עצמאות רשמית ב-20 במאי 1902, בתור הרפובליקה של קובה. על פי החוקה החדשה של קובה, שמרה ארצות הברית על הזכות להתערב בענייני קובה ולפקח על הכספים ויחסי החוץ שלה. על פי תיקון פלאט, ארצות הברית חכרה את בסיס הצי של מפרץ גואנטנמו מקובה.

### 1906–1909: כיבוש אמריקאי
לאחר טיהור פוליטי ובחירות מושחתות ומזויפות ב-1906 התמודד הנשיא הראשון, תומאס אסטרדה פאלמה, עם מרד מזוין מצד ותיקי המלחמה. כמו במלחמת העצמאות, אפרו-קובנים היו מיוצגים יתר על המידה בצבא המורדים של 1906. עבורם, מהפכת אוגוסט החיתה את התקוות ל'חלק צודק' בממשלת קובה. ב-16 באוגוסט 1906, מחשש שהממשלה מוכנה לנפץ את המזימה, פתח גנרל צבא השחרור לשעבר פינו גוארה במרד. מיד עצר פאלמה כל פוליטיקאי ליברלי בהישג יד; השאר ירדו למחתרת. במאמץ למנוע התערבות, שלח רוזוולט שני שליחים להוואנה כדי לחפש פשרה בין הממשלה לאופוזיציה. בהתייחס לנייטרליות כזו כמו צנזורה של ממשלתו, אסטרדה פאלמה התפטר וגרם גם לממשלתו כולה להתפטר, מה שהותיר את הרפובליקה ללא ממשלה ואילצה את ארצות הברית להשתלט על האי. רוזוולט הכריז מיד כי ארצות הברית נאלצה להתערב בקובה וכי מטרתם היחידה היא ליצור את התנאים הדרושים לבחירות שלום.

### 1909–1924
בשנת 1909 הוחזרה ממשלת שלטון הבית כאשר חוסה מיגל גומס הוכנס לתפקיד הנשיא השני של קובה, בעוד ארצות הברית המשיכה להתערב בענייני קובה. במלחמת 1912 ניסתה ה-Partido Independiente de Color להקים רפובליקה שחורה נפרדת במחוז אוריינטה, אך דוכאה על ידי הצבא הלאומי הקובני בפיקודו של גנרל מונטאגודו, תוך שפיכות דמים ניכרת.

לייצור סוכר היה תפקיד חשוב בפוליטיקה ובכלכלה הקובנית. בשנות ה-1910, במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה, מחסור באספקת הסוכר העולמית הניע פריחה כלכלית בקובה, בסימן שגשוג והפיכת עוד ועוד אדמות חקלאיות לגידול סוכר. המחירים הגיעו לשיא ולאחר מכן התרסקו ב-1920, והרסו את המדינה כלכלית ואפשרו למשקיעים זרים לצבור יותר כוח ממה שכבר היה להם. סערה כלכלית זו כונתה "ריקוד המיליונים".

### עידן מצ'אדו
בשנת 1924 נבחר ג'ררדו מצ'אדו לנשיא. בתקופת ממשלו, התיירות גדלה בצורה ניכרת, ומלונות ומסעדות בבעלות אמריקאית נבנו כדי להכיל את זרם התיירים. הפריחה התיירותית הובילה לעלייה בהימורים ובזנות בקובה. מצ'אדו נהנה בתחילה מתמיכה מרוב הציבור ומכל המפלגות הפוליטיות הגדולות במדינה. עם זאת, הפופולריות שלו ירדה בהתמדה. ב-1928 ערך בחירות שאמורות לתת לו כהונה נוספת, זו בת שש שנים, למרות הבטחתו לכהן רק לכהונה אחת; מצ'אדו היה המועמד היחיד.

## 1933–1958: אי שקט וממשלות חדשות
### המהפכה של 1933
ההתרסקות בוול סטריט ב-1929 הובילה לירידות חדות במחיר הסוכר, אי שקט פוליטי ודיכוי. סטודנטים מפגינים, הידועים כדור 1930, וארגון טרור חשאי המכונה ABC, פנו לאלימות בניגוד למאצ'אדו שהפך למאוד לא פופולרי.

שגריר ארצות הברית סאמנר וולס הגיע במאי 1933 והחל בקמפיין דיפלומטי שכלל "תיווך" עם קבוצות אופוזיציה כולל ה-ABC. מסע זה החליש באופן משמעותי את ממשלתו של מצ'אדו, ובגיבוי איום בהתערבות צבאית, היווה את הקרקע לשינוי משטר.

שביתה כללית (בה המפלגה הסוציאליסטית העממית צידדה במצ'אדו), התקוממויות בקרב עובדי הסוכר, ומרד צבאי אילצו את מצ'אדו לגלות באוגוסט 1933. הוא הוחלף על ידי קרלוס מנואל דה סספדס אי קסדה, בנו של הפטריוט הקובני קרלוס מנואל דה סספדס ושגריר לשעבר בארצות הברית.
[ממוזער| הפנטרכיה של 1933. [פולחנסיו בטיסטה|פולגנסיו בטיסטה, ששלט בצבא, מופיע בקצה הימני.]]
בספטמבר 1933, מרד הסרג'נטים, בראשות סמל פולגנסיו בטיסטה, הפילו את סספדס. הגנרל אלברטו הררה כיהן לזמן קצר כנשיא (12–13 באוגוסט) ואחריו קרלוס מנואל דה סספדס אי קסדה מ-13 באוגוסט עד 5 בספטמבר 1933. ועדה של חמישה חברים (הפנטרכיה של 1933) נבחרה לעמוד בראש ממשלה זמנית. הם הודחו על ידי ארגון בראשות סטודנטים, "מדריך הסטודנטים", אשר מינה את רמון גראו סן מרטין לנשיא זמני והעביר רפורמות שונות במהלך ממשלת מאה הימים שלאחר מכן. גראו התפטר ב-1934, ולאחר מכן שלט בטיסטה בפוליטיקה הקובנית במשך 25 השנים הבאות, תחילה באמצעות סדרה של נשיאי-בובות. התקופה שבין 1933 ל-1937 הייתה תקופה של "לחימה חברתית ופוליטית כמעט בלתי פוסקת".

### חוקת 1940
בשנת 1940 התקבלה חוקה חדשה, אשר יצרה רעיונות פרוגרסיביים רדיקליים, כולל הזכות לעבודה ולשירותי בריאות. בטיסטה נבחר לנשיא באותה שנה, והחזיק בתפקיד עד 1944. עד כה הוא הקובני הלא-לבן היחיד שזכה בתפקיד הפוליטי הבכיר ביותר במדינה. ממשלתו ביצעה רפורמות חברתיות גדולות. כמה מחברי המפלגה הקומוניסטית הקובנית כיהנו בתפקידו תחת ממשלו. הכוחות המזוינים הקובניים לא היו מעורבים במיוחד בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה, אף על פי שהנשיא בטיסטה הציע תקיפה משותפת של וארצות הברית ואמריקה הלטינית על ספרד הפרנקואיסטית כדי להפיל את המשטר האוטוריטרי שלה.

בטיסטה דבק במבנים של חוקת 1940 שמנעו את בחירתו מחדש. רמון גראו סן מרטין היה המנצח בבחירות הבאות, ב-1944. גראו הרס עוד יותר את בסיס הלגיטימיות המתנודדת ממילא של המערכת הפוליטית הקובנית, במיוחד על ידי ערעור הקונגרס ובית המשפט העליון הפגומים, אם כי לא לגמרי חסרי יעילות. קרלוס פריו סוקראס, בן טיפוחיו של גראו, הפך לנשיא ב-1948.

### הדיקטטורה של בטיסטה
[שמאל|ממוזער|210x210 פיקסלים| מגורי [שכונת מצוקה|שכונות עוני בהוואנה, קובה בשנת 1954, ממש מחוץ לאצטדיון הבייסבול של הוואנה. ברקע פרסום לקזינו סמוך.]]
לפני הבחירות לנשיאות ב-1952, בטיסטה ביצע הפיכה. הוא חזר לשלטון וקיבל תמיכה כספית, צבאית ולוגיסטית מממשלת ארצות הברית, השעה בטיסטה את חוקת 1940 וביטל את רוב החירויות הפוליטיות, כולל הזכות לשבות. הוא הוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית הקובנית בשנת 1952. לאחר מכן הוא יישר קו עם בעלי האדמות העשירים ביותר שהחזיקו במטעי הסוכר הגדולים ביותר, וניהל כלכלה עומדת שהגדילה את הפער בין קובנים עשירים לעניים. בסופו של דבר היא הגיעה לנקודה שבה רוב תעשיית הסוכר הייתה בידי ארצות הברית, וזרים החזיקו ב-70% מהאדמה הניתנת לעיבוד. ככזה, ממשלתו המדכאת של בטיסטה החלה אז להרוויח באופן שיטתי מניצול האינטרסים המסחריים של קובה, על ידי משא ומתן על יחסים רווחיים הן עם המאפיה האמריקאית, ששלטה בעסקי הסמים, ההימורים והזנות בהוואנה, והן עם חברות רב לאומיות גדולות בארצות הברית. שזכו לחוזים משתלמים. כדי להרגיע את חוסר שביעות הרצון הגוברת בקרב האוכלוסייה – שהוצגה לאחר מכן בהתפרעויות סטודנטים והפגנות תכופות – הקים בטיסטה צנזורה הדוקה יותר על התקשורת, תוך שימוש בלשכה שלו לדיכוי פעילויות קומוניסטיות במשטרה החשאית לביצוע אלימות רחבת היקף, עינויים והוצאות להורג פומביות. רציחות אלו התגברו ב-1957, כשהסוציאליזם הפך למשפיע יותר. אנשים רבים נהרגו, וההערכות נעות בין מאות לכ-20,000 הרוגים. בקובה היו שיעורי הצריכה הגבוהים ביותר באמריקה הלטינית לנפש של בשר, ירקות, דגנים, מכוניות, טלפונים ומכשירי רדיו, אם כי כשליש מהאוכלוסייה נחשבה עניה ונהנתה מצריכה זו מעט יחסית.

בעוד בקובה היה היחס הגבוה ביותר בין מיטות אשפוז לאוכלוסייה באמריקה הלטינית, כ-80% מהמיטות הללו היו ממוקמות בעיר הוואנה, היה רק בית חולים כפרי אחד והוא היה מצויד ב-10 מיטות בלבד. בשנת 1951 הבנק העולמי דיווח כי בין 80 ל-90% מהילדים באזורים הכפריים סבלו מסוג כלשהו של טפילי מעיים, בשנת 1956 לכ-13% מהאוכלוסייה הכפרית הייתה היסטוריה של טיפוס ו-14% בשלב מסוים סבלו משחפת. מחקר שנערך בשנת 1959 על ידי רשויות בריאות הציבור מצא כי ברחבי הארץ כ-72% מהאוכלוסייה סבלו מטפילות ובאזורים הכפריים אחוז זה הגיע ל-86.54%. רק 11% ממשפחות עובדי החווה שתו חלב, ותמותת תינוקות כפרית עמדה על 100 לכל 1000 לידות חי. רק 1 מכל 4 איכרים הצליח להרשות לעצמו אכילה קבועה של בשר, ביצים ודגים והאבטלה הכרונית עמדה על 25%. קובה הייתה חברה מאוד לא שוויונית כשרק 8% מבעלי הקרקעות החזיקו בכ-75% מהקרקע, ובעוד שחמישית מהאוכלוסייה לקחה 58% מההכנסה הלאומית, החמישית התחתונה קיבלה 2% ממנה, השיעורים הנמוכים ביותר. עבור 20% התחתונים בעולם אז וגם עכשיו.

קובה הייתה גם תחת השפעה רבה מארצות הברית עד לנקודה שבה ארצות הברית שלטה ב-80% מהמסחר של קובה. ב-1959 כ-40% מאדמות הסוכר של קובה, כמעט כל חוות הבקר, 90% מהמכרות ו-80% מהשירותים היו בבעלות חברות אמריקאיות.

ב-1958 נחשבה קובה למדינה מתקדמת יחסית בסטנדרטים של אמריקה הלטינית, ובמקרים מסוימים בסטנדרטים עולמיים. מצד שני, קובה הושפעה אולי מההרשאות הגדולות ביותר של איגודי העובדים באמריקה הלטינית, כולל איסורים על פיטורים ומיכון. הם הושגו במידה רבה "במחיר המובטלים והאיכרים", והובילו לפערים. בין 1933 ל-1958 הרחיבה קובה את הרגולציות הכלכליות בצורה עצומה, וגרמה לבעיות כלכליות. האבטלה הפכה לבעיה שכן בוגרים שנכנסו לכוח העבודה לא מצאו עבודה. מעמד הביניים, שהיה דומה לזה של ארצות הברית, הפך יותר ויותר לא מרוצה מהאבטלה ומהרדיפות הפוליטיות. איגודי העובדים תמכו בבטיסטה עד הסוף. בטיסטה נשאר בשלטון עד שנאלץ לצאת לגלות בדצמבר 1958 במהלך המהפכה הקובנית.

## כלכלה
### תיירות
בין 1915 ל-1930, הוואנה אירחה יותר תיירים מכל מקום אחר בקריביים. הנהירה נבעה במידה רבה מקרבתה של קובה לארצות הברית, שבה חוק היובש המגביל על אלכוהול ובילויים אחרים עמד בניגוד מוחלט ליחס המסורתי הרגוע של האי לעיסוקי פנאי. תיירות כזו הפכה למקור השלישי בגודלו של קובה למטבע חוץ, מאחורי שתי התעשיות הדומיננטיות של סוכר וטבק. משקאות קובניים כמו הדאקירי והמוחיטו הפכו נפוצים בארצות הברית בתקופה זו, לאחר ביטול חוק היובש.

שילוב של השפל הגדול של שנות ה-30, סיום תקופת היובש ומלחמת העולם השנייה פגעו מאוד בתעשיית התיירות של קובה, ורק בשנות ה-50 החלו מספרים לחזור לאי בכוח משמעותי כלשהו. במהלך תקופה זו, הפשע המאורגן האמריקני הגיע לשלוט בענפי הפנאי והתיירות, שיטת פעולה שפורטה בוועידת הוואנה הידועה לשמצה של 1946. באמצע שנות ה-50 הפכה הוואנה לאחד השווקים העיקריים והנתיב המועדף לסחר בסמים לארצות הברית. למרות זאת, מספר התיירים גדל בהתמדה בקצב של 8% בשנה והוואנה נודעה כ"לאס וגאס הלטינית".

### חקלאות
תעשיית הסוכר הייתה אחת התעשיות הגדולות במדינה והייתה כזו במשך מאות שנים.

### כלי תקשורת
קובה ב-1950 הייתה המדינה הראשונה באמריקה הלטינית ששידרה טלוויזיה. שמונה שנים מאוחר יותר נעשה שידור הטלוויזיה הצבעוני הראשון והייתה אחת המדינות הראשונות בעולם שהיו בהן שידורים צבעוניים. הטלוויזיה בקובה גדלה בצורה דרמטית בשנות ה-50 ובסוף שנות ה-50 היה בה את המספר התשיעי בגובהו של מכשירי טלוויזיה מכל מדינה בעולם והמספר הרביעי הגבוה ביותר של ערוצי טלוויזיה מכל מדינה.

## יחסי החוץ
לקובה היו יחסים הדוקים עם ארצות הברית בתקופה זו.

קובה הייתה מעורבת במלחמת העולם הראשונה והעמידה 10,000 חיילים לשירות באירופה יחד עם הכרזת מלחמה לצד מדינות ההסכמה. ההשפעה המשמעותית ביותר על קובה שהייתה למלחמת העולם הראשונה הייתה על סחר הסוכר שלה, שכן חלק גדול מהאספקה האירופית העולמית נותק עם התפוצצות הביקוש יחד עם הרווחים מהתעשייה. מאוחר יותר חתמה קובה על הסכם ורסאי. קובה הייתה חברה בחבר הלאומים ולאחר מכן היורש שלו, האו"ם. במהלך מלחמת העולם השנייה הכריזה קובה מלחמה על מדינות הציר.

## קישורים חיצוניים


* 
* 


## הערות שוליים

קטגוריה:משטרים צבאיים
קטגוריה:הקריביים: ישויות פוליטיות לשעבר
קטגוריה:קובה: היסטוריה
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו