קזבלן

**קזבלן** הוא מחזה מצליח מאת יגאל מוסינזון משנת 1954. המחזה היה גם למחזמר (1966), וכן עובד לסרט קולנוע יווני נשכח (1964) ולסרט קולנוע ישראלי מצליח באותו השם (1973).

המחזה נוגע במספר סוגיות הקשורות לחברה הישראלית, בהן השסע העדתי בישראל, יחסי אשכנזים–מזרחים, נישואים בין-עדתיים ועוד. במרכז הסיפור, המציג את חייהם של תושבי שיכון רעוע ביפו באזור השטח הגדול, ניצב קזבלן, עולה ממרוקו המנהיג חבורת בריונים יפואית. קזבלן מאוהב בבתו של ראש השיכון, עולה מפולין, אך האחרון אינו מסכים שבתו תתראה עם קזבלן ותנהל איתו קשר רומנטי, בגלל המוניטין של קזבלן כפושע חסר תרבות. במהלך העלילה מואשם קזבלן בגנבה ומשם והלאה העלילה מתרכזת במאבקו להוכיח את חפותו.

## עלילה
בשיכון רעוע ביפו גרים יחדיו עולים חדשים וותיקים – חלקם מאירופה וחלקם מארצות המזרח. בשיכון גר יוסף סימן-טוב, המכונה בפי כל "**קזבלן**" (או בקיצור: **קָזָה**). קזבלן עלה לישראל ממרוקו כילד וגיבש סביבו חבורת בריונים, המציקה לתושבי יפו בכלל ולתושבי השיכון בפרט. קזבלן ממורמר דרך קבע ומרגיש מקופח, מכיוון שחבריו לשעבר מהצבא, שאיתם נלחם כתף אל כתף במלחמה, שבה קיבל צל"ש על גבורתו בקרב כשהציל את מפקדו באמצע התופת, שכחו אותו. אחת הדוגמאות בהן הוא מוכיח זאת, היא שכשאחד מהחברים התחתן ולא הזמין אותו מכיוון שהוא לא ידע את הכתובת.

קזבלן מתאהב ברחל, בתו של מר פלדמן הפולני, מראשי השיכון היפואי, אולם פלדמן אינו רוצה שהוא יצא עם בתו בגלל התנהגותו של קזבלן. עוד אדם המתאהב בה הוא יאנוש, סנדלר ממוצא הונגרי המתגורר בשיכון, אותו קזבלן וחבורתו מכנים "גולאש". לילה אחד, רחל עוברת ברחובות יפו בדרך לביתה לאחר הלימודים ופתאום פוגשת ביאנוש, אשר המתין לה מבעוד מועד. לאחר שסירבה להצעתו, הוא מתחיל לתפוס אותה בכוח. קזבלן, שעבר גם הוא במקרה באותו המקום, עוזר לרחל ומלווה אותה לביתה, ולאחר מכן היא מזמינה אותו לארוחה. יאנוש המושפל שולח את שני עובדיו עוד באותו הלילה, ואלה תוקפים את קזבלן מאחור ומכים אותו. בינתיים, הממשלה מחליטה להרוס את השיכון שלהם, בטענה שהוא רעוע ועלול להיהרס בגשם הקרוב. תושבי היישוב מחליטים לא לוותר, אוספים כסף כדי לחזק את השיכון על מנת שיהיה ראוי למגורים, ומחביאים אותו בדירתו של פלדמן. על אף התנגדותו של פלדמן, קזבלן מגיע אליהם לארוחה. ברגע שהם לא רואים אותו, קזבלן מסתובב בדירה ורואה את הקופסה בה הם שמו את הכסף, אותה הוא מחביא טוב יותר. הארוחה עוברת מצוין, וגם הוריה של רחל מתחילים לקבל אותו. יום לאחר מכן, קזבלן ורחל נוסעים יחדיו לירושלים. בזמן שהם בירושלים, יאנוש מגיע לביתו של פלדמן בניסיון לשכנע אותו לומר לרחל להתחתן איתו. פלדמן מסרב, וברגע שהוא לא מסתכל, יאנוש רואה את הקופסה עם הכסף, לוקח את הכסף ונעלם. כולם חושבים שמי שגנב את הכסף הוא קזבלן, ועקב כך, כשקזבלן ורחל חוזרים מירושלים, מחכה לו המשטרה, שלוקחת אותו לכלא. לאחר מפגש טעון בבית הסוהר עם מפקדו לשעבר בצבא, אותו הציל בעבר, משתחרר קזבלן ומוכיח את אשמתו של יאנוש, בכך שהוא מגיע אליו, מביס את עוזריו, מוצא את הכסף וזורק אותו החוצה ביחד עם יאנוש. בעקבות זאת, אהבתו של קזבלן לרחל זוכה בברכת הוריה, וקזבלן, שקודם היה שנוא נפשם של תושבי השיכון, הופך לגיבור המקום.

## המחזה והמחזמר
שמאל|ממוזער|250px|יוסף ידין ב"קזבלן", 1954
מוסינזון כתב את המחזה לבקשת פרויקט "תל"ם - תיאטרון למעברות" של הסתדרות העובדים (שהפך אחר כך לעמותת אמנות לעם), שרצה מחזה שיפנה לעולים החדשים ויעודד את התנועה מן העיר אל הכפר. ב־11 בספטמבר 1954 הועלה "קזבלן" כהצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של שמואל בונים ובכיכובם של יוסף ידין וחיה הררית. המחזה הוצג ברחבי המדינה מאות פעמים ועד יוני 1955, צפו בו כ-100,000 איש.

בשנת 1966 הפך המחזה הרציני באופיו למחזמר קליל, בעיבודם של מוסינזון ויואל זילברג. נוספו לו שירים שנכתבו על ידי עמוס אטינגר, דן אלמגור וחיים חפר, והולחנו על ידי דובי זלצר. כמו כן, הסיפור רוכך וקזבלן - שהואשם בגרסה המקורית ברצח - הואשם בגרסת המחזמר בגנבה בלבד. בנוסף, במחזמר, זוכה קזבלן בליבה של רחל, בעוד שבמחזה היא הופכת לבת זוגו של ג'וש, מפקדו בצבא של קזבלן.

את המחזמר הפיק גיורא גודיק (שהפיק באותה תקופה גם מחזות זמר אחרים, כ"איי לייק מייק" ו"גבירתי הנאווה") וביים יואל זילברג. המחזמר הוצג 606 פעמים באולם בן 1,200 מקומות במתחם קולנוע אלהמברה ביפו. בתפקיד הראשי, כקזבלן, הופיע יהורם גאון שהפך למזוהה ביותר עם התפקיד, עבורו נקרא במיוחד לשוב מלימודי המשחק בארצות הברית. חלק משירי המחזמר והסרט הפכו ללהיטים ידועים בביצועו של גאון, בהם השיר המרכזי "כל הכבוד" הממחיש את מעמדו של קזבלן בקרב הבריונים ביפו, והשיר "יש מקום" - שיר סולו של גאון - המספר על געגועיו של קזבלן למולדתו, מרוקו.

זמן קצר לאחר שעלה המחזמר תבע דן אלמגור את הפסקתו, מאחר שהוסר מרשימת היוצרים והמפיק גודיק סירב לשלם לו על הפזמונים שכתב. במקביל תבע גודיק את אלמגור על שלא עמד בלוחות הזמנים לכתיבת השירים. לטענת אלמגור הקרדיט לשירים שכתב נמסר לעמוס אטינגר וחיים חפר, לטענתם אמרו שהפזמונים דומים אך לא זהים. עבור שניים מהפזמונים, בהם השיר "כל הכבוד", נקבע על ידי מומחים שיש גנבה ספרותית, וגודיק נדרש מיד לציין את אלמגור כמחברם. התביעה על מספר שירים נוספים שהיו במחלוקת נמשכה שנים רבות, והגיעה לדיון בבית המשפט העליון. לבסוף זכה אלמגור בתביעה בשנת 1973, גודיק ואטינגר נדרשו לשלם לו פיצויים, ואילו חיים חפר נוכה מאשמת גנבה ספרותית. אטינגר הגיש ערעור על גובה הפיצויים וזכה חלקית בשנת 1975.
### הפקת 1989
בשנת 1988 יזם מיקי פלד את העלתו המחודשת של המחזמר. מכיוון שזכויות היוצרים של המחזמר המקורי שהפיק גיורא גודיק, הוחזקו בידי שמונה יוצרים שונים, היה צריך לקבל את הסכמתם, יזם יחד עם יגאל מוסינזון, יצירת מחזה המשך עם עלילה העוקבת אחרי קזבלן המבוגר בעשרים שנה. רעיון נוסף שעלה היה להפיק סרט בשם "מה קרה לקזבלן", עם יהורם גאון בתפקיד הראשי, בו קזבלן הוא אבא לילד מכור לסמים. לבסוף הצליח פלד להשיג את הסכמת כל בעלי הזכויות להפיק שוב את המחזמר המקורי, עם יהורם גאון בתפקיד הראשי. גאון היה שותף בהפקה, באמצעות חברת "חמש חמש הפקות" בה היה שותף, והיה זכאי ל-50% מהרווחים, בנוסף לתשלום על כל ערב בו הופיע. לטענת המפיק פלד, הוא השקיע מיליון וחצי שקל בהפקה. החזרות החלו ביוני 1989, ועוד לפני הצגת הבכורה היה ביקוש לכרטיסים והמפיקים הוסיפו הצגות יומיות של המחזמר ללוח המופעים.

הצגת הבכורה של המחזמר נערכה בהיכל התרבות בתל אביב, ב-6 באוגוסט 1989. בין משתתפי המחזה היו: דינה גולן בתור רוזה, אריק לביא, יוסי ידין, דני שטג, רחל אטאס, שלמה תרשיש ואריה אליאס. ההפקה גם כללה להקה של 25 רקדנים ותזמורת. המחזמר זכה אמנם להצלחה בקופות, אך ההפקה נקלעה לחובות כבדים, מאחר שההכנסות לא כיסו את ההוצאות. הוחלט להעביר את ההפקה מ"היכל התרבות" לאולם הסינרמה, שהוסב באותה עת לאולם תיאטרון והושכר בסכום נמוך יותר, בנוסף קוצץ מספר המשתתפים. בתחילת 1990, מונה מפרק זמני לחברה שהוקמה לצורך הפקת המחזה, אך הוא המשיך להציג כמה שבועות, וירד לבסוף לאחר כ-100 פעמים. חברת "חמש חמש הפקות" צברה חובות של כשני מיליון שקלים, ונכנסה להליכי פירוק בסוף 1991.

### הפקת 2012
בשנת 2005 רכש המפיק עודד פלדמן את הזכויות להפקת המחזה, ותכנן להעלות אותו באולם תיאטרון הבימה המחודש. שנה אחר כך מונה פלדמן למנהל תיאטרון חיפה והחל בהכנות להעלאת המחזה בתיאטרון זה בתחילת 2007. אולם פלדמן עזב את תיאטרון חיפה זמן קצר אחר כך. בשנת 2011 רכש התיאטרון הקאמרי את הזכויות, לאחר שהחוזה של פלדמן היה מוגבל לחמש שנים. בתגובה תבע פלדמן את "הקאמרי".

לאחר שנדחתה התביעה על זכויות יוצרים, החלה הפקת המחזמר ב"קאמרי" ביולי 2012, בבימוי של צדי צרפתי ובליהוק של עמוס תמם לתפקיד הראשי. הצגת הבכורה נערכה ב-21 בנובמבר 2012, כשלצידו של תמם שיחקו איציק כהן, שלמה וישינסקי, תמר שם אור, מיי פיינגולד ועוד.

### הפקת 2022
בשנת 2022 עלה המחזה בעיבוד חדש בתיאטרון הבימה, בשיתוף עם תיאטרון השעה הישראלי, כשאת התפקיד הראשי משחק הזמר איתי לוי לסירוגין עם השחקן עופר חיון. הצגת הבכורה נערכה ב-8 בנובמבר 2022 כשלצידם של איתי לוי ועופר חיון שיחקו פיני קידרון, שמוליק כהן, שירן הוברמן, עמית פרקש, טל מוסרי ועוד.

## העלאת המחזה בתיאטרון הישראלי
# **תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: [[11 בספטמבר]] [[1954]]**
#* יוצרים: מחזאי - יגאל מוסינזון, במאי - שמואל בונים, תפאורה ותלבושות - מרסל ינקו
#* שחקנים: קזבלן (יוסף) סימן טוב - יוסי ידין, מר פלדמן - אריה קסוינר, רחל - חיה הררית/לאה קנוט, מושיקו - זאב ברלינסקי, מריומה - אסתר גרינברג, שוטר - ישראל אברהמי, נויברג - ניסן יתיר, ג'וש - יצחק שילה, אברשה פלדמן - דן קדר, אברמוב - זלמן לביוש.
# **תיאטרון גיורא גודיק, הצגת בכורה: [[10 בדצמבר]] [[1966]]**
#* יוצרים: במאי – יואל זילברג, עיבוד למחזמר - יואל זילברג ויגאל מוסינזון, פזמונים - דן אלמגור, עמוס אטינגר וחיים חפר. מוזיקה וניהול מוזיקלי - דובי זלצר, עיצוב תפאורה - אריה נבון, עיצוב תלבושות - מולי גורדון, כוראוגרפיה - קרנדל דיל, אחראי ללהקת המחול - אברהם צורי, תזמור - ארתור האריס, מנצח - רפי פסחזון.
#* שחקנים: קזבלן (יוסף) סימן טוב - יהורם גאון/עזריאל אשרוב, משפחת באביוף: המספר, מושיקו באביוף - אריה אליאס/גבי עמרני, מריומה, אשתו - אסתר גרינברג-שבק/נורית כהן, מר פלדמן - מיכאל מסינגר, רחל פלדמן - הלה שרת/מרים פסקלסקי, יאנוש לוקאש הסנדלר - שלמה בר-שביט/יעקב ברקן, מר שפיגל - יעקב אבא, גברת שפיגל - נורית כהן/אסתר שוימר, מר ניסימוב - שלמה חרמון, גברת ניסימוב - אסתר שוימר, חבורת הברילנטינים: אושיק לוי, פופיק ארנון, עזריאל אשרוב, דודו ירדני, זאב מליכי, שלמה חזיז, קלוד דולגיצר. מר שמעון - גבי עמרני, שרלוטה - אתי גרוטס/דליה אורן, ניקו - יוסף דוידוביץ', נהג - אפי זמיר, סרבסקי - מיכאל רייסקי, ספרדייה - מרים דולגיצר, ספרדי - גבי עמרני, תימני - שלום צוברי, שרינה - חנה בנימיני, . עוד השתתפו: שלמה תרשיש, תקווה עזיז ועוד.
# **חמש חמש הפקות, הצגת בכורה: [[5 באוגוסט]] [[1989]]**
#* יוצרים: במאי - אורי פסטר, מפיק - מיקי פלד, עיצוב תפאורה - איתן לוי, ניהול ועיבוד מוזיקלי - בני נגרי, כוראוגרפיה - שמעון בראון.
#* שחקנים: קזבלן (יוסף) סימן טוב - יהורם גאון, אריה אליאס - מושיקו בביוף, רוזה - דינה גולן, ג'וש קצין המשטרה - יוסי ידין. עוד השתתפו: אריק לביא, דני שטג, רחל אטאס, דורית לוברני, אורי גבריאל, נורית כהן ושמואל אייזר.

# **תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: [[21 בנובמבר]] [[2012]]**
#* יוצרים: במאי – צדי צרפתי, עיבוד למחזמר - יואל זילברג ויגאל מוסינזון, פזמונים - דן אלמגור, עמוס אטינגר וחיים חפר, מוזיקה - דובי זלצר, ניהול מוזיקלי - יוסי בן נון, עיצוב סאונד - ישי חממי, עיצוב תפאורה - רוני תורן, עיצוב תלבושות - עפרה קונפינו, תאורה - עמיר ברנר, עריכה - שלמה מושקוביץ, כוראוגרפיה - עוז מורג, הדרכה קולית - חדוה מלר-ברזילי, הדרכה קולית לעמוס תמם - חיים פנירי, קורפטיציה - עשור אלקיים, מפיק - חיים סלע
#* שחקנים: קזבלן (יוסף) סימן טוב - עמוס תמם, מושיקו באביוף המספר - איציק כהן/אסף אשתר, מריומה אשתו - שרונה אלימלך/פזית ירון מינקובסקי, שרינה - שני שאולי, ניקו - זיו קלייר, מר פלדמן - שלמה וישינסקי, רחל פלדמן - תמר שם אור, יאנוש לוקאש הסנדלר - אוהד שחר/אורי רביץ/נדב אסולין, רוזה - מיי פיינגולד/גלית גיאת זובר/אייר שטיימן, ג'וש, קצין משטרה - עודד לאופולד/אביב זמר, סרבסקי פקיד העירייה - ערן שראל. חבורת הברילנטינים: אסף גולדשטיין, ציון חורי, אוהד יהודאי, שחר ישי/עומר זימרי, אופיר צמח, אסף שגב. גב' שפיגל - אסנת בן יהודה/איה שבא/כנרת לימוני, מר שפיגל - ליאור זוהר, מר שמעון - שלומי אברהם/נדב אסולין/אור משיח, גב' שמעון - נעה גודל/יפעת כהן/דנה קבסה, מר ניסימוב - אביב זמר/נדב אסולין, גב' ניסימוב - אורטל חאיק/לירן ספורטה, מוהל - ניסו שליו/אופיר צמח/עוז שושן, שרלוטה - רוני שיינדורף/ענת סלונים, השוטר מזרחי - שהם שיינר/יואב מילשטיין. תושבי השכונה: דור אוחיון/נעמה נחום, רוני דותן, עומר זימרי/יגאל משינסקי, שירן לגזיאל, שמרית לוי ששון, רביב מדר, עמית רייס/ארז צמח
#* נגנים: מנצח וקלידים - יוסי בן נון/עשור אלקיים/גיורא ליננברג, קלרינט - אורית אורבך, חליל/כלי הקשה - עומר גונן האלה, סקסופון/גיטרה - אוהד בן אבי, טרומבון - לואיזה סלומון, קונטרבס/גיטרה בס - אבנר יפעת, תופים - מיכל רהט, סמפלר - שחר גלזר, תכנות סמפלר - איתי שמעוני
# **תיאטרון הבימה ותיאטרון השעה הישראלי, הצגת בכורה: [[8 בנובמבר]] [[2022]]**
#* יוצרים: מחזה מאת: יגאל מוסינזון ויואל זילברג, בימוי: אלדר גוהר גרויסמן, פזמונים: דן אלמגור, חיים חפר, עמוס אטינגר, מוזיקה: דב (דובי) זלצר, מנהל מוזיקלי: טל בלכרוביץ', כוריאוגרפיה: מיכל שי, מעצב תפאורה: רועי ואטורי, עיצוב תלבושות: מאור צבר, מעצב תאורה: זיו וולושין
#* שחקנים: קזבלן (יוסף) סימן טוב - איתי לוי/עופר חיון/ויקטור סבג, מושיקו באביוף המספר - פיני קידרון, מריומה אשתו - עדי זורע, שרינה + רוזה - שירן הוברמן/עדי כהן, מר פלדמן - שמוליק כהן, רחל פלדמן - עמית פרקש/אילי עלמני/מאי מלר, יאנוש לוקאש הסנדלר - טל קלאי, סרבסקי פקיד העירייה - עודד מנסטר, ג'וש, קצין משטרה - טל מוסרי, השוטר מזרחי - דניאל חסין/אבירם קליך, מר שפיגל - שחר רז, גב' שפיגל - טירל יגוני, מר שמעון - ניל משען, גב' שמעון - אלינור פלקסמן, שרלוטה - הילה הויזמן/מאיה מדג'ר, חבורת הברילנטינים: שפי מרציאנו, עמית רייס/חנן שוורצברג, זיו עוז ארי, דניאל חסין/אבירם קליך, רותם יהודה, נערה / רקדנית - לירון כהן/אורי לביא
#* נגנים בהקלטות: תופים - דקל דביר, גיטרות - רמי אוסרווסר, עוד ובוזוקי - עומרי זליג, חצוצרה - עדי מאירי, סקסופונים - שחר בלכרוביץ', טרומבון - ירון אוזנה, קלרינט וחליל - אוהד בן אבי, פסנתר וקלידים - טל בלכרוביץ', הקלטות נשיפה - קובי פרחי, מיקס הקלטות - רמי אוסרווסר

## עיבודים קולנועיים
### הסרט היווני
כבר בינואר 1955 מכר יגאל מוסינזון את הזכויות להפקת סרט על פי המחזה לבמאי פיטר פריי וקבוצת משקיעים, שלא הפיקה לבסוף את הסרט. בתחילת 1961 רכש את הזכויות הבמאי לארי פריש יחד עם משקיע מדרום אפריקה. תחילה ביקש לצלם את הסרט בישראל, אך לא קיבל אישור ובחר לצלם אותו באולפני קולנוע באתונה שביוון, שם גם עלויות ההפקה היו נמוכות יותר. את התסריט כתב אלכס מיימון (על פי המחזה של מוסינזון) וביים לארי פריש. את קזבלן גילם ניקוס קורקולוס ואת רחל קסניה קלוגרופולו. הסרט היה דובר אנגלית, אך הדיאלוג כלל מדי פעם מילים בעברית. הצילומים הסתיימו בקיץ 1962. אולם הוא עלה לאקרנים רק בסוף 1964 בשם "קזבלן". בישראל הוקרן הסרט עם סיווג "רק למבוגרים" וזכה לביקורות קטלניות. גם בעולם התקבל הסרט בביקורות צוננות.
### הסרט הישראלי

בשנת 1973 הפך "קזבלן" לסרט קולנוע בבימויו של מנחם גולן, שכתב את התסריט יחד עם חיים חפר. כמו במחזמר, גם בסרט מככב יהורם גאון. לצידו שיחקו גם אפרת לביא, יוסי גרבר, מנחם עיני, אריה מוסקונה, יהודה אפרוני, חיים בנאי, יעקב בן-סירא, אתי גרוטס, מישא אשרוב, עמוס טל שיר, מוצי אביב, ג'טה לוקה, אברהם רונאי, יעקב טימן ואריה אליאס.

בעוד שעלילת המחזה "קזבלן" מתרחשת ב"שטח הגדול" (כיום גן הפסגה), הרי שבשנות ה-70 לא נותר כמעט שריד ממקום ההתרחשות המקורית, והסרט צולם בשכונת מנשייה הסמוכה, שעמדה באותה עת בפני הריסה.

עם כ-1,222,500 כרטיסים שנמכרו (בעוד אוכלוסיית ישראל היהודית באותה תקופה עמדה על כ-2,845,000), "קזבלן" הוא הסרט השני הנצפה ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי; רק סרט הקולנוע "אסקימו לימון", שמכר כ-1,350,000 כרטיסים, עולה עליו.

## "קזבלן האמיתי"
ותיקי חטיבת גבעתי ממלחמת העצמאות, טוענים כי דמותו של קזבלן מבוססת על משה מולכו, אותו הם מתארים כלוחם אמיץ ללא חת, ללא השכלה ובעל נטייה להסתבך בפלילים. לטענתם, הכיר מוסינזון, שהיה קצין החינוך של גדוד 54, את מולכו. על פי השבועון "העולם הזה", קזבלן שעל דמותו התבסס המחזמר היה חיים דהאן, עבריין יפואי, שהיה דמות מוכרות במדורי הפלילים של העיתונות וכונה תחילה "מלך השטח הגדול" ואחר כך "קזבלן". לעומתם טענה חנה, אלמנתו של מוסינזון, שבעלה טען לא פעם שקזבלן הוא פרי דמיונו בלבד. מוסינזון עצמו אמר שכלל לא הכיר את דהאן, ושהחיבור בין דהאן לקזבלן היה גימיק של גודיק. יהורם גאון עצמו כותב בספרו "עוד אני פוסע - סיפור חיי" כי המחזמר המקורי לא נכתב על שום דמות אמיתית, וכי חיים דהאן עוד היה ילד ב-1954. רק כדי לרצות את הציבור שדרש דמות אמיתית, המפיק גיורא גודיק מצא דמות סטירואוטיפית - חיים דהאן - והדביק לה בדיעבד את דמותו של קזבלן.

## לקריאה נוספת
* דן אוריין, 'לידת הסטריאוטיפ המרוקאי בתיאטרון הישראלי (עיון מחודש ב"קזבלן", 1954)', **[[במה (כתב עת)|במה]]** 159–160 (תשס"א), 48–66.
* בתיה אפלפלד, '"קזבלן ממשיך לחיות", על שובו של המודחק במחזה קזבלן', **[[תיאטרון (כתב עת)|תיאטרון]]** 34 (2012), 8–20.
*ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 277-276.
*אסנת גולדפרב-ארזואן, "למי יש יותר כבוד? המחזמר ''קזבלן'' כמעצב תרבותי ישראלי", **פעימות** 4 (2020), עמ' 162-147. 

## קישורים חיצוניים

* דף המחזמר קזבלן (2012), באתר תיאטרון הקאמרי
* 
* דף המחזמר (2022), באתר תיאטרון הבימה
* תוכניית המחזמר קזבלן שהוצג בתיאטרון גיורא גודיק  בשנת 1966 - התוכניה היא חלק מארכיון יוסי אלפי המופקד באוסף ארכיון המרכז הישראלי לתיעוד אומנויות הבמה (מילא"ה) .זמין דיגיטלית במסגרת שיתוף הפעולה בין משרד ירושלים ומורשת, הספרייה הלאומית של ישראל ואוניברסיטת חיפה. קישור לאתר הספרייה הלאומית.
* קזבלן, פרויקט בן יהודה

## הערות שוליים

קטגוריה:מחזות ישראליים
קטגוריה:מחזות 1954
קטגוריה:מחזות זמר ישראליים
קטגוריה:מחזות 1966
קטגוריה:יצירות דן אלמגור
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי חיים חפר
קטגוריה:תל אביב-יפו בקולנוע
קטגוריה:יפו: תרבות
קטגוריה:יהורם גאון