לונג ביץ' (ניו יורק)

**לונג ביץ**' (באנגלית: **Long Beach**). היא עיר חוף במחוז נסאו שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית. העיר משתרעת על חלקו המרכזי של אי המחסום לונג ביץ', מול החוף הדרומי של לונג איילנד. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2020 מנתה אוכלוסייתה כ-35,029 תושבים. הפיתוח המוקדם של העיר החל בשנת 1880, עם הקמתו של מלון בשם ״לונג ביץ׳״. ההתיישבות בעיר החלה בשנת 1922, והיא מכונה “העיר ליד הים”. המוטו של העיר הוא הביטוי הלטיני *Civitas ad mare.*

## היסטוריה
תושביו הראשונים של האזור שבו שוכנת כיום העיר לונג ביץ' היו בני שבט לנאפי, דוברי השפות האלגונקיות, שמכרו את האזור למתיישבים אנגלים בשנת 1643. מאז שימש האזור בעיקר לחקלאות ולדיג, אם כי במשך יותר ממאתיים שנה איש לא התגורר בו דרך קבע.

אוסטין קורבין, קבלן מברוקלין, היה הראשון שניסה לפתח את האי כאתר נופש. הוא סיכם על שיתוף פעולה עם חברת הרכבות לונג איילנד כדי לממן את חברת הרכבות ניו יורק ולונג ביץ’, אשר הניחה מסילה מהכפר לינברוק ללונג ביץ’ בשנת 1880. באותה שנה פתח קורבין את מלון לונג ביץ’, שהיה שורה של 27 בקתות לאורך רצועת חוף באורך של 340 מטרים, שלטענתו היה המלון הגדול בעולם. בעונת הפעילות הראשונה הגיעו ללונג ביץ' כ־300,000 מבקרים באמצעות מסילת הרכבת. עד האביב שלאחר מכן הונחו מסילות לכל אורך האי, אך בשנת 1894 הן הוסרו בעקבות הצפות חוזרות מסופות חורף.
### המאה ה-20
בשנת 1906 החל לפעול באזור ויליאם ה. ריינולדס, יזם נדל״ן בן 39 וסנאטור לשעבר. ריינולדס היה יזם נדל״ן שפיתח מספר שכונות בברוקלין ואת פארק השעשועים ״דרימלנד״ בקוני איילנד. ריינולדס היה גם בעליו של תיאטרון והפיק מחזות. הוא גייס משקיעים ורכש את קו החוף מבעלים פרטיים, ואת יתר האי מהעיירה המפסטד, בשנת 1907 במטרה לבנות במקום טיילת, בתים ומלונות. ריינולדס הביא עדר פילים מפארק השעשועים “דרימלנד”, כביכול כדי לסייע בבניית טיילת לונג ביץ’, דבר שלמעשה היה תרגיל ביחסי ציבור.

בצדו הצפוני של האי, נחפרה תעלה ברוחב של כ-300 מטרים באמצעות דוברות, כדי לאפשר גישה לספינות קיטור גדולות ולמטוסים ימיים שהביאו מבקרים נוספים. נתיב מים זה נקרא לימים תעלת ריינולדס. כדי להבטיח שלונג ביץ’ תעמוד בציפיות, וכפי שכינה אותה “הריביירה של המזרח”, הוא דרש שכל בניין ייבנה ב”סגנון ים־תיכוני אקלקטי”, עם קירות טיח, לבנים, וגגות עם רעפים אדומים. הוא בנה תיאטרון בשם “טירות ליד הים”, עם רחבת הריקודים הגדולה בעולם, עבור הרקדנים ורנון ואיירין קאסל. לאחר שחברתו של ריינולדס פשטה את הרגל בשנת 1918, הוסרו ההגבלות על אופי הבניה. העיר משכה אליה אנשי עסקים ובדרנים עשירים מניו יורק והוליווד. בשנת 1907 פרצה שריפה במלון לונג ביץ’ והחריבה אותו לחלוטין. באירוע נהרגה אישה אחת ונפצעו מספר אורחים.

הקהילה הפכה באופן רשמי לכפר מרוכז בשנת 1913, ולעיר בשנת 1922.

בשנות ה־20 וה־30 של המאה ה־20 התרחשה בעיר פעילות פלילית הקשורה להברחות אלכוהול בתקופת היובש. בשנת 1931 נמצאה על החוף גופתה של צעירה בשם סטאר פיית'פול. אף שהותירה מכתב התאבדות, היו שטענו כי נרצחה, ונסיבות מותה נותרו שנויות במחלוקת. באותה תקופה הייתה השחיתות בלונג ביץ’ נפוצה למדי. בשנת 1922 הגדיר בית המחוקקים של מדינת ניו יורק את לונג ביץ’ כעיר, ויליאם ה. ריינולדס נבחר לראש העיר הראשון. זמן קצר לאחר מכן, כאשר הורשע ריינולדס במעילה בכספים, נעצר השעון במגדל בניין העירייה במחאה. כאשר שוחרר בערעור, הפעילו אותו התושבים מחדש.ממוזער|מלון לונג ביץ'ב־15 בנובמבר 1939 נורה למוות ראש העיר לואי פ. אדוארדס בידי שוטר מול ביתו. השוטר אלווין דולי, חבר ביחידת האופנועים של המשטרה וביחידת האבטחה של ראש העיר, ירה באדוארדס לאחר שהפסיד בבחירות לנשיאות איגוד השוטרים למועמד שנתמך בידי ראש העיר. לימים שונה שמה של שדרות ג’קסון לשדרות אדוארדס, לזכרו של ראש העיר המנוח. בעקבות הרצח אימצו תושבי העיר בחקיקה שיטת ממשל של מנהל עיר, הנהוגה בה עד היום. מנהל העיר ממונה בידי מועצת העיר ופועל בכפיפות לה.

בשנות ה־40 הופיעו בתיאטראות המקומיים שחקנים מפורסמים כגון חוסה פרר, זירו מוסטל ומיי ווסט. בנוסף, ידוענים ואנשי תרבות רבים התגוררו בלונג ביץ’ - בהם ג’ון ברימור, האמפרי בוגרט, קלרה בו, ועוד.ממוזער|251x251px|טיילת לונג ביץ', 1911בשנות ה־40 וה־50 של המאה ה־20, עם הופעתן של טיסות זולות שאפשרו טיסות ליעדים רחוקים יותר במחיר נוח, ועם התפשטות השימוש במיזוג אוויר שסיפק נוחות לאורך כל ימות השנה, הפכה לונג ביץ’ בעיקר לעיר שינה עבור עובדים הנוסעים ממנה מדי יום אל העיר ניו יורק. אף על פי כן, גם בשנות ה־70 המשיכה העיר למשוך מבקרים רבים בעונת הקיץ. בשנות ה־70 שימשו חלק ממלונות הטיילת לדיור זמני עבור אוכלוסיות מוחלשות, עד שסגירתם בעקבות שערורייה ציבורית הביאה לשינוי במצב האזור.

החל משנות ה־80, וביתר שאת בשנות ה־90, החל בלונג ביץ’ תהליך בהתחדשות עירונית שכללה בניית מבני דיור חדשים, פתיחת עסקים חדשים, ושיפורים נוספים. כיום העיר שוב משמשת כעיר שינה פופולרית עבור עובדים בעיר ניו יורק המבקשים ליהנות מאווירת חוף שקטה. בקיץ מגיעים צעירים מקומיים, סטודנטים ומבוגרים צעירים, השוכרים בונגלוס בווסט אנד, ופוקדים את הברים והמועדונים המקומיים לאורך רחוב ווסט ביץ’.

### המאה ה-21
ב־29 באוקטובר 2012 פגע הוריקן סנדי בלונג ביץ’. ההצפות שנגרמו בעקבות הסופה השמידו מאות כלי רכב וגרמו נזקים בדרגות שונות לבתים רבים. העלות הכוללת של הנזקים הוערכה ביותר מ־250 מיליון דולר. העיר נותרה ללא חשמל ומים זורמים במשך כשבועיים לאחר הסופה. גם הטיילת נהרסה במהלך הסופה.

העיר החלה בשיקום הטיילת בעזרת מענקים מ־FEMA וממדינת ניו יורק. הקטע הראשון, באורך שני בלוקים, נפתח מחדש ב־26 ביולי 2013, והטיילת כולה נפתחה מחדש ב־25 באוקטובר 2013. העלות הסופית של שיקום הטיילת עמדה על כ־44 מיליון דולר, מתוכם כ־39 מיליון דולר מומנו באמצעות מענקים של FEMA, וכ־4.4 מיליון דולר נוספים כוסו על ידי מדינת ניו יורק.[מרכז|ממוזער|940x940px|[צילום פנורמי|תמונת פנורמה של לונג ביץ']]
## גאוגרפיה
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיר הוא 10.1 קילומטרים רבועים, ושטחה הכולל עומד על כ- 5.7 קילומטרים רבועים. העיר שוכנת על אי מחסום בחוף הדרומי של לונג איילנד. היא חולקת את האי עם חוף איסט אטלנטיק, חוף אטלנטיק ממערב וחוף לידו ופוינט לוקאאוט ממזרח. האקלים בעיר מסווג כאקלים סובטרופי לח לפי סיווג האקלים של קפן, עם קיצים חמים ולחים וחורפים קרירים. 

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מדינת ניו יורק: ערים