המצור על מצדה

**המצור על [[מצדה]]** הוא אירוע היסטורי מכונן שהתרחש ככל הנראה בין השנים 72 ל-73 (או אפילו 74) לספירה, והיווה את המערכה האחרונה של המרד הגדול באימפריה הרומית. המצור הסתיים, על פי התיעוד ההיסטורי המרכזי והיחיד, בהתאבדות המונית של 960 המורדים היהודים שהתבצרו על ההר, בראשות אלעזר בן יאיר, כדי לא ליפול בשבי הרומאי. בעוד שהנרטיב ההרואי עוצב וטופח על ידי ארכאולוגים כגון יגאל ידין בשנות ה-60 כחלק מבניית הזהות הלאומית הישראלית, מחקרים מודרניים מעלים שאלות נוקבות לגבי אמינות התיאור של יוסף בן מתתיהו והפרשנויות שניתנו לממצאים הארכאולוגיים בשטח.

## המקור הראשוני: יוסף בן מתתיהו (פלוויוס יוספוס)
כמעט כל הידע ההיסטורי שבידינו על המצור על מצדה מקורו בחיבורו של יוסף בן מתתיהו, "תולדות מלחמת היהודים ברומאים", שהוא המקור היחידי שמצוי לרשות המחקר המודרני למאורעות שנכתב באותה תקופה (לא שרד אף תיעוד נוסף לאירועים, לא עברי ולא רומי). יוסף, שהיה מפקד הגליל ועבר לצד הרומאי, לא נכח פיזית במצור על מצדה, ולכן הסתמך ככל הנראה על דוחות צבאיים רומיים (commentarii) ועל עדויות הניצולים.

על פי תיאורו של יוסף, לאחר חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה, נותר המבצר במצדה המעוז האחרון של המורדים. המורדים שאיישו את ההר מזוהים על ידי יוסף כסיקריים, קבוצה קיצונית שביצעה פעולות טרור ורצח כנגד רומאים ויהודים מתונים כאחד. הוא מציין כי הסיקריים במצדה אף פשטו על יישובים יהודיים סמוכים, כגון עין גדי, שם רצחו מעל שבע מאות נשים וילדים כדי להשיג אספקה.

המצור הרומי הונהג על ידי הנציב פלוויוס סילווה, שפיקד על הלגיון העשירי פרטנסיס וכוחות עזר, סך הכל כ-8,000 חיילים. הרומאים הקימו דייק (מערכת מצור) שהקיף את ההר לחלוטין כדי למנוע בריחה, ושמונה מחנות צבאיים. המאמץ העיקרי התמקד בבניית סוללת מצור ענקית בצד המערבי של ההר, שעליה הועלה מגדל מצור עם איל ניגוח שהבקיע את החומה.

בלילה האחרון, משנואשו המורדים מהגנה, נשא אלעזר בן יאיר שני נאומים חוצבי להבות שבהם שכנע את אנשיו לבחור במוות על פני עבדות. על פי יוסף, הגברים הרגו את נשותיהם וילדיהם, ולאחר מכן הטילו גורלות כדי לקבוע מי יהיו עשרת האנשים שיהרגו את השאר, עד שהאחרון שבהם התאבד. שתי נשים וחמישה ילדים שהסתתרו בצינורות מים נותרו בחיים וסיפרו לרומאים את שאירע.

## חפירות ידין (1963–1965): ביסוס המיתוס
בשנות ה-60 עמד הרמטכ"ל לשעבר והארכאולוג יגאל ידין, בראש משלחת חפירות מקיפה במצדה. מטרתו המוצהרת של ידין הייתה "למצוא עדויות ארכאולוגיות שיאמתו את תיאורו של יוסף בן מתתיהו". ידין פעל כ"יזם מוסרי" של המיתוס, תוך שהוא משתמש ביוקרתו הציבורית כדי להפוך את מצדה לסמל של גבורה לאומית והתנגדות עד מוות תחת הסיסמה "מצדה לא תיפול שנית".

ידין פירש ממצאים רבים כהוכחה חותכת לסיפור ההתאבדות:
# **ה"גורלות"**: במשטח ליד הארמון הצפוני נמצאו 11 אוסטרקה (חרסים עם כתב), שעל אחד מהם הופיע השם "בן יאיר". ידין קבע בביטחון כי אלו הם הגורלות שהטילו עשרת המפקדים האחרונים (תוך שהוא מתרץ את ההפרש המספרי בכך שאלעזר עצמו לא נכלל בגורל).
# **השלדים**: בארמון הצפוני נמצאו שלדים של גבר צעיר, אישה וילד. ידין תיאר אותם כמשפחת לוחם יהודי, תוך הדגשת פרטים רגשיים כמו סנדלי האישה ושערה הקלוע. במערה בדרום הצוק נמצאו שלדים של כ-25 אנשים נוספים, אותם זיהה ידין כחללי המרד שהושלכו לשם על ידי הרומאים.
# **סימני השריפה**: ידין מצא שכבות עפר ואפר במבני הציבור, דבר שתאם לדעתו את תיאור השריפה של המורדים.
# **שמירת מצוות**: גילוי המקווה ובתי הכנסת הוצגו על ידי ידין כהוכחה לכך שהמורדים (אותם הקפיד לכנות "**קנאים**" ולא סיקריים) חיו חיי דת אדוקים גם בתנאי מצור.

## המחקר המודרני: פירוק המיתוס
החל משנות ה-70 וה-80, החלו חוקרים לבחון מחדש את ממצאי ידין ואת דברי יוסף בן מתתיהו בכלים ביקורתיים יותר. המחקר העדכני מצביע על פערים משמעותיים בין הממצא לבין הסיפור ההרואי המקובל.
* **השלדים והגורלות**: האנתרופולוג ג'ו זיאס טען כי השלדים במערה הדרומית אינם של מורדים יהודים, אלא ככל הנראה של חיילים רומיים או נזירים ביזנטיים, זאת בשל הימצאות עצמות חזיר בקרבתם (חיה שהייתה נפוצה במחנות רומיים וטמאה ליהודים). לגבי ה"גורלות", ארכאולוגים מציינים כי החרסים שנמצאו דומים מאוד לאוסטרקה ששימשו לחלוקת מזון ואספקה, ואין ודאות שהם קשורים למעמד ההתאבדות.
* **היבטים צבאיים**: ג'ודי מגדס הצביעה על כך שבמצדה לא נמצאו ראשי חצים מסוג "בולט" של קטפולטות רומיות, שנמצאו למשל בגמלא. הדבר מעלה תהייה האם המצור היה אינטנסיבי כפי שמתואר, או שמא התיאור של יוסף היה נוסחתי (formulaic). חוקרים כגון הלל גבע טוענים כי תלולית העפר ליד הארמון הצפוני אינה אלא תוצר של פעולות ניקוי רומיות לאחר המצור, ולא בהכרח "סוללה" שנייה כפי שנטען בעבר.
* **ההתאבדות והזהות**: הסוציולוג נחמן בן-יהודה ניתח את הפיכת מצדה ממיתוס של כישלון (כפי שנתפס במסורת הרבנית לאורך דורות) למיתוס של גבורה ציונית. הוא מדגיש כי ידין בחר להתעלם מהעובדה שהמורדים היו סיקריים אלימים שרצחו יהודים אחרים, והפך אותם ל"לוחמי חירות" כדי שיתאימו לאתוס של צה"ל והמדינה הצעירה.

לסיכום, בעוד שמצדה נותרה אתר ארכאולוגי מרהיב המעיד על עוצמת הבנייה ההרודיאנית ועל המצור הרומי, הנרטיב ההרואי של ידין נתפס היום יותר כמפעל של בניית זיכרון קולקטיבי מאשר כתיעוד היסטורי אובייקטיבי.

## ראו גם
* המרד הגדול

## הערות שוליים

קטגוריה:המרד הגדול
קטגוריה:מצדה