דיוקן מאדאם X

**מאדאם X** או **דיוקן מאדאם X** הוא ציור דיוקן משנת 1884 מאת ג'ון סינגר סרג'נט של אשת חברה צעירה, וירז'יני אמלי אבניו גוטרו , אשתו של הבנקאי הצרפתי פייר גוטרו. מאדאם X צוירה לא בהזמנה, אלא לבקשתו של סרג'נט. סרג'נט מציג אישה הפונה לצד בשמלת סאטן שחורה עם כתפיות משובצות תכשיטים, שמלה שחושפת ומסתירה בו־זמנית. הדיוקן מאופיין בגוון עור חיוור של הדמות המנוגד לשמלה ולרקע הכהים. השמלה צוירה במקור כאשר אחת הכתפיות שמוטה מעל כתפה, אך לאחר תגובות שליליות מצד הצופים הוא צייר אותה מחדש כך שתהיה מונחת על הכתף.

השערורייה שנוצרה בעקבות קבלת הפנים השנויה במחלוקת של הציור בסלון פריז בשנת 1884 (ביקורות שליליות ראו בו וולגרי, מיני מדי, או מתחו ביקורת על הניגוד החריף) גרמה לנסיגה זמנית בקריירה של סרג'נט בזמן שהותו בצרפת, אם כי ייתכן שגם סייעה לו בהמשך לבסס קריירה מצליחה בבריטניה ובאמריקה. לפי ממוזיאון ד'אורסה, היצירה נחשבת כיום ל“מונה ליזה של אוסף האמנות האמריקאי” השמור במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.

## רקע ליצירה
וירז'יני גוטרו הייתה קריאולית צרפתית־אמריקאית שהיגרה מניו אורלינס לפריז, שם נישאה לבנקאי צרפתי המבוגר ממנה בכעשרים שנה. היא נעשתה ידועה לשמצה בחברה הגבוהה של פריז בזכות יופייה והשמועות על בגידות מיניות. היא נהגה להשתמש באבקת פנים בצבע לבנדר והקפידה מאוד על הופעתה. כינו אותה "יופי מקצועי" – מונח המתאר אישה המשתמשת בכישוריה האישיים כדי לקדם את מעמדה החברתי.

יופייה הבלתי שגרתי הפך אותה למושא סקרנות עבור אמנים; הצייר האמריקאי אדוארד סימונס טען כי "לא יכולתי להפסיק לעקוב אחריה כפי שעוקבים אחרי אייל". גם סרג'נט התרשם ממנה, וציפה שדיוקן של גוטרו ימשוך תשומת לב רבה בסלון של פריז הקרוב ויגדיל את הביקוש להזמנות דיוקנאות ממנו. הוא כתב לחבר:יש לי רצון גדול לצייר את דיוקנה ויש לי סיבה לחשוב שהיא תרשה זאת ואף מחכה שמישהו יציע לה מחווה כזו ליופייה. אם אתה "bien avec elle" ותפגוש אותה בפריז, אולי תוכל לומר לה שאני אדם בעל כישרון עצום. אף על פי שסירבה לבקשות דומות רבות מצד ציירים, גוטרו קיבלה את הצעתו של סרג'נט בפברואר 1883.  סרג'נט היה מהגר כמוה, ושיתוף הפעולה ביניהם פורש לעיתים כתוצאה מרצון משותף להשיג מעמד גבוה יותר בחברה הצרפתית.

## מחקרים
שמאל|ממוזער|מחקר הדמות מאת סרג'נט בצבעי מים וגרפיט,  1883.
במהלך חורף 1883 הושגה התקדמות מועטה, שכן גוטרו הייתה עסוקה באירועים חברתיים ולא הייתה מטבעה נוטה למשמעת הנדרשת לשבת לציור דיוקן. לפי הצעתה, סרג'נט נסע לאחוזתה בברטאן ביוני, שם החל בסדרה של עבודות הכנה בעיפרון, בצבעי מים ובשמן. 

מן המפגשים הללו נוצרו כשלושים רישומים, שבהם נוסו תנוחות רבות. בדומה לדיוקן הסופי, סקיצה בשמן בשם **Madame Gautreau Drinking a Toast** (במוזיאון איזבלה סטיוארט גרדנר) מציגה את פרופיל הדמות וזרועותיה החשופות על רקע כהה, אך בסגנון חופשי ובלתי רשמי יותר.

כשם שהיה בפריז, גם בכפר השתעממה גוטרו מתהליך הישיבה לציור. גם כאן היו אירועים חברתיים, וכן אחריות לטיפול בבתה בת הארבע, באמה, באורחים בבית ובצוות גדול של משרתים. סרג'נט התלונן על "יופייה הבלתי ניתן לציור ועל עצלנותה חסרת התקווה של מאדאם גוטרו.

## תהליך היצירה
כמו בעבודותיו הקודמות שהוצגו בסלון, *בנותיו של אדוארד דארלי בויט* ו-*El Jaleo*, סרג'נט בחר בד גדול ממדים כדי להבטיח שהציור יבלוט על קירות הסלון הצפופים. התנוחה שנבחרה הייתה שונה מכל אלה שנוסו בעבודות ההכנה. גוטרו נדרשה לעמוד כשגופה פונה אל האמן בעוד ראשה מופנה הצידה, ידה הימנית מושטת לאחור לצורך תמיכה, וידה מונחת על שולחן נמוך. התוצאה יצרה מתח בצוואר ובזרוע והדגישה את קווי המתאר האלגנטיים של הדמות.

כדי לצייר את הגוון הייחודי של עורה החיוור של גוטרו, סרג'נט השתמש בפלטת צבעים שכללה לבן עופרת, רוז מדר (אדום ורדרד), ורמיליון, ורידיאן ושחור עצם. 

גם לאחר שהקומפוזיציה נקבעה והציור החל, העבודה התקדמה באיטיות. במכתב לחבר כתב סרג'נט:

“יום אחד לא הייתי מרוצה ממנו ולכן הוספתי גוון של ורוד בהיר מעל הרקע הקודר שהיה קודם... הדמות הגבוהה והדקה של הדוגמנית נראית כעת ביתרון גדול בהרבה.”

ב־7 בספטמבר כתב סרג'נט: “עדיין בפאראמה, מתחמם בשמש של פניה של הדוגמנית היפה שלי.”

עד הסתיו התקרבה התעניינותו של סרג'נט בפרויקט לסיומה: “הקיץ בהחלט נגמר, ואיתו, אני מודה, גם ההנאה שלי מלהיות בלה־שן [האחוזה של גוטרו]."

בזמן שהעבודה הייתה בעיצומה, גוטרו הייתה נלהבת; היא האמינה שסרג'נט מצייר יצירת מופת.

## תיאור היצירה

יש מידה של הפגנתיות והתרברבות במרחב הרחב של העור הלבן – ממצחה הגבוה, דרך צווארה החינני ועד לכתפיה וזרועותיה. אף על פי שהשחור של שמלתה בולט, הוא גם עמוק, נסוג ומסתורי. היא מוקפת בגוון חום עשיר שהוא בעת ובעונה אחת זוהר וכהה דיו כדי ליצור ניגוד לגוני העור. מה שמטריד במיוחד הוא הלובן של העור – תחבולה גלויה של "חיוורון אריסטוקרטי"; לעומת זאת, אוזנה האדומה היא תזכורת צורמת לצבעו הטבעי של בשר ללא קישוט.

סרג'נט בחר בקפידה את התנוחה של גוטרו: גופה פונה באומץ קדימה בעוד ראשה מופנה בפרופיל. פרופיל הוא גם הצהרה וגם נסיגה; מחצית מהפנים מוסתרת, ובו בזמן החלק הנראה יכול להיראות מוגדר יותר מאשר פנים מלאות.

השולחן מספק תמיכה לגוטרו וגם מהדהד את קימוריה ואת תנוחתה. באותה תקופה התנוחה שלה נחשבה מרמזת מינית. כאשר הוצג הציור במקור, אחת מכתפיות שמלתה נשמטה מכתפה הימנית של גוטרו, דבר שרמז לאפשרות של חשיפה נוספת. "עוד מאבק אחד", כתב מבקר בעיתון לה פיגארו, "והגברת תהיה חופשייה".

הרמיזה הארוטית של הדימוי היא מסוג מובהק של המעמד הגבוה: עור חיוור באופן לא טבעי, מותניים מהודקות, חומרת הפרופיל והדגשה של מבנה עצמות אריסטוקרטי – כל אלה מרמזים על מיניות מרוחקת הנמצאת "תחת שליטה מקצועית של היושבת לציור", ולא מוצעת להנאת הצופה.

מקורות קלאסיים, כמו הדמויות בפרסקו של פרנצ'סקו דה רוסי, הוצעו כהשראה לתנוחה. הציור כולל כמה אזכורים קלאסיים עדינים: סירנות מן המיתולוגיה היוונית מעטרות את רגלי השולחן, והנזר בצורת סהר שלובשת גוטרו מסמל את האלה דיאנה. האחרון לא הומצא על ידי האמן, אלא היה חלק מהאופן שבו גוטרו הציגה את עצמה.

## ביקורת

התגובות הראשונות לציור היו שליליות מאוד. סרג'נט נכח בפתיחת תערוכת הסלון של פריז בשנת 1884, שבה הוצג לראשונה *מאדאם X* (תחת הכותרת **Portrait de Mme**), יחד עם עבודות של ראלף וורמלי קרטיס. קרטיס כתב כי "הייתה *grande tapage* [המולה/התקהלות גדולה] מולו כל היום." בעוד שכמה אמנים שיבחו את סגנונו של סרג'נט, קרטיס ציין כי תגובת הציבור הרחב הייתה שלילית באופן מוחלט:

"כל הנשים לועגות. 'אה, הנה *היפה*!' 'אוי, איזו זוועה!' וכן הלאה."

זמן קצר לאחר פתיחת התערוכה החלו להופיע ביקורות שליליות. הראשונה, בעיתון הצרפתי *L'Événement*, כתבה:"מר סרג'נט טעה אם חשב שהצליח לבטא את יופייה המסחרר של הדוגמנית שלו... גם אם מכירים בכמה איכויות שיש לציור, אנו מזועזעים מן ההבעה הרפה ומאופייה הוולגרי של הדמות.": ביקורות דומות הופיעו אחר כך. רבות מהן התמקדו במה שנתפס כחוסר האטרקטיביות של הדמות המצוירת, במיוחד בהשוואה למוניטין של גוטרו (שזהותה הוסתרה רק במעט על ידי האנונימיות של כותרת הציור) כיופי יוצא דופן. מבקרים רבים התייחסו במיוחד לעורה, שתואר כ"חיוור" ואף "דמוי גופה".

אחרים התמקדו במיניות של הדיוקן. מבקר של *L'Artiste* כתב:

"מבין כל הנשים החצי־לבושות בסלון השנה, המעניינת ביותר היא מאדאם גוטרו... בשל חוסר הצניעות של שמלתה שנראית כאילו היא עומדת להחליק ממנה."

הרמיזה המינית והפרובוקטיבית של הציור הפכה גם למושא לעג. המגזין *La Vie Parisienne* פרסם קריקטורה של מאדאם X שבה גוטרו מוצגת כשחזה חשוף. הכיתוב אמר:

"מלי, השמלה שלך נופלת!"

"זה בכוונה... ועזוב אותי כבר, טוב?"

כמה ביקורות אף האשימו את סרג'נט בכך שניסה ליצור שערורייה במכוון. כותב במגזין *Art Amateur* כינה את הדיוקן "הגזמה מכוונת של כל הגחמות הפגומות שלו, רק כדי שידברו על כך ויעוררו ויכוח."

מספר קטן יחסית של ביקורות חיוביות התמקדו באיך שהיצירה עשויה להיתפס בעתיד. אחת מהן העלתה את ההשערה כי "אם נכון שכל דור מעצב מחדש את יצירת הטבע בדמותו, אז מבקרי העתיד יראו כאן את הקוסמופוליטיות הפריזאית שלנו כפי שהיא מתבטאת בצורה אידיאלית."

## השלכות
[ממוזער|מחקר לא גמור ב[גלריית טייט]]
סרג'נט התאכזב מאוד מתגובת הציבור לדיוקן. ראלף קרטיס כתב על תגובתו של סרג'נט ביום פתיחת התערוכה: "ג'ון, המסכן, היה *navré* [שבור לב]." גם גוטרו הייתה נסערת: "מאדאם גוטרו ואמה הגיעו לסטודיו שלו 'שטופות דמעות'."

אמה של גוטרו ביקשה מסרג'נט להסיר את הציור מן התערוכה. סרג'נט סירב ואמר כי צייר אותה "בדיוק כפי שהייתה לבושה, וששום דבר גרוע יותר לא ניתן לומר על הבד ממה שכבר נאמר בדפוס על הופעתה." מאוחר יותר סרג'נט צייר מחדש את כתפיית השמלה כך שתעלה כלפי מעלה ותיראה מחוברת בצורה בטוחה יותר.

גרסה לא גמורה של אותה תנוחה, שבה מיקומה של הכתפייה הימנית עדיין לא הוכרע, נמצאת כיום בגלריית טייט בלונדון.

סרג'נט תלה את *מאדאם X* תחילה בסטודיו שלו בפריז, ולאחר מכן בסטודיו שלו בלונדון. החל משנת 1905 הוא הציג את הציור במספר תערוכות בינלאומיות.

שבע שנים לאחר שסרג'נט צייר את מאדאם גוטרו, הצייר גוסטב קורטואה צייר אותה גם הוא. כמו בציור הקודם, הדיוקן מציג את פניה בפרופיל. היא לובשת שמלה באותו סגנון, אך בציור של קורטואה נראה מעט יותר עור. כתפיית השמלה שלה נשמטת מן הכתף בדומה לציור של סרג'נט. הפעם, לעומת זאת, הדיוקן התקבל היטב על ידי הציבור. בשנת 1897 גוטרו שוב הצטלמה לדיוקן עומד, למה שיהפוך לגרסה האהובה עליה ביותר, מאת אנטוניו דה לה גנדרה.

בשנת 1916 מכר סרג'נט את הציור למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, וכתב למנהלו: "אני מניח שזה הדבר הטוב ביותר שעשיתי אי פעם." השינוי בגישת עולם האמנות כלפי הדיוקן צוין בעיתון *[[ניו יורק הראלד]]* בכותרת מ־12 במאי 1916:

**"יצירת המופת של סרג'נט שנדחתה בידי הדוגמנית נרכשה כעת בידי מוזיאון."**

בשנת 1960 יצר מעצב האופנה הקובני־אמריקאי לואיס אסטבס שמלה המבוססת על השמלה המופיעה בדיוקן. דינה מריל דגמנה את שמלת אסטבס בצילום של מילטון ה. גרין שפורסם במגזין לייף ב־11 בינואר 1960.

בשנות ה־80 חלה התעניינות מחודשת ביצירתו של סרג'נט. כיום, **דיוקן מאדאם X** נחשב ליצירתו המפורסמת ביותר של סרג'נט.

בשנת 1999 צולמה ניקול קידמן למגזין ווג בשמלה ובתנוחה דומות לאלו שבציור. 

## פרשנות
היסטוריוני אמנות השתמשו במאדאם X כדי לבחון את המוסכמות החברתיות של התקופה שבה הוצג הציור, במיוחד בנוגע למיניות וללבוש.

בנוגע לשמלה השחורה המופיעה בדיוקן, היסטוריונית הלבוש איילין ריביירו כותבת כי "השמלה כה שערורייתית, שאפילו שחקנית הייתה חושבת פעמיים לפני שהייתה לובשת אותה לדיוקן." ולרי סטיל, היסטוריונית לבוש ואוצרת מוזיאון האופנה ב-FIT, מסבירה עוד מדוע הקהל בן התקופה הזדעזע כל כך משמלתה של מאדאם X:

"אף על פי שלמחוך הייתה כנראה בטנה כלשהי לספיגת זיעה, הדוגמנית לא לבשה כלל תחתונים."

עם זאת, היסטוריונית הלבוש ג'סטין דה יאנג טוענת כי "לא השמלה עצמה היא שעוררה את הביקורת, אלא האופן שבו היא נלבשה (עם כתפייה שמוטה ואיפור כבד)."

היסטוריונית האמנות דורותי מוס ניתחה ביקורות עכשוויות והציעה כי "שפת הביקורת של התקופה מגלה כי מעל הכול היה זה הדגש של סרג'נט על המלאכותיות של היושבת לציור שעורר את המבקרים."

היסטוריונית האמנות אליזבת רנס מסבירה כי "סרג'נט משתמש בשתי טכניקות במאדאם X כדי למקד את תשומת הלב ב'לובן' שלה וב'מראה הקוסמטי' שלה: הרקע הכהה, היוצר ניגוד חזק שמבליט עוד יותר את עורה, והתנוחה הפיסולית והלא־נוחה, יחד עם פשטות השמלה, שמכריחה חלק גדול יותר מגופה להיחשף." באותה תקופה טבעיות נחשבה לאידיאל היופי, ומאדאם X"הפרה במפגיע את עקרון הנימוס החברתי היקר הזה של המאה ה-19."

היסטוריונית האמנות סוזן סידלאוסקאס מונה כמה סיבות ברורות לכך שהקהל נפגע מן הציור: "ההעזה שבה גוטרו מציגה את עצמה; הייחודיות של קישוטיה, הן בלבוש והן באיפור; והגסות של שאפתנותה האמריקאית." היא מוסיפה כי ברמה לא מודעת "גוטרו עוררה חרדה בקרב הקהל", משום שהופעתה המעוצבת בקפידה נמצאת במעין עמק מוזר בין חיים למוות. סידלאוסקאס מתמקדת במיוחד בעורה המפודר, שהקהל מצא מטריד. בכך שהיא מושכת תשומת לב אך לא בהכרח משיכה, "גוטרו – באמצעות סרג'נט – הפרה באומץ את המוסכמות של הצגת הנשיות, ובכך דחתה את הסימנים הגלויים של בעלות גברית."

דבורה דייוויס, מחברת הספר *Strapless: John Singer Sargent and the Fall of Madame X*, מציינת כי נשים היו קולניות במיוחד בביטוי אי־שביעות רצונן מן הציור, "כאילו כדי להדגיש את עליונותן המוסרית." דייוויס מסבירה גם כי לצד הדיוקן הוצגו באותה תערוכה ציורים רבים של נשים עירומות, ואף אחד מהם לא עורר שערורייה. הסיבה לכך היא ש"נשים עירומות בציורים יכלו להיות רק דמויות היסטוריות או מיתולוגיות, או טיפוסים אנונימיים." אף על פי שזהותה של גוטרו הוסתרה כביכול בכותרת, היא הייתה ידועה ברבים. משום שהייתה דמות ציבורית ואישה נשואה, הופעתה המרמזת נחשבה מזעזעת הרבה יותר מיצירות "ששמרו על המוסכמות המקובלות לגבי עירום".

## גלריית תמונות

קובץ:Madame_X_(Madame_Pierre_Gautreau)_MET_DT278076.jpg|טקסט=On display in the Metropolitan Museum of Art| מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
קובץ:Sargent-on-couch_Madam_X-study.jpg|טקסט=Study for Madame X, on couch| סקיצה עבור *מאדאם X*, על הספה
קובץ:John_Singer_Sargent_in_atelier.jpg|טקסט=Sargent in his Paris studio, ca. 1885| סרג'נט בסטודיו שלו בפריז, בערך 1885
קובץ:Antoniodelagandara-_Madame_Pierre_Gautreau_1898.jpg|טקסט=Antonio de La Gándara, Madame Pierre Gautreau, 1898| אנטוניו דה לה גנדרה, *מאדאם פייר גאטרו*, 1898
קובץ:Courtois_Gautreau_1891.jpg|טקסט=Gustave Courtois, Madame Gautreau, 1891| גוסטב קורטואה, *מאדאם גוטרו*, 1891
קובץ:Madame_Gautreau_Drinking_a_Toast.jpg|טקסט=Madame Gautreau Drinking a Toast, c. 1882–83| *מאדאם גוטרו שותה כוסית*, בערך 1882–1883


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:דיוקנאות נשים
קטגוריה:מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-19
קטגוריה:מחלוקות על תכנים מגונים בציור