מפעל נשר חיפה

ממוזער|שמאל|250 פיקסלים|בית החרושת נשר למלט. מבנה ה"סילו" המשמשים לאחסון. המבנים נראים למרחוק לכל הנוסע בכביש 75 מהעמקים לחיפה
[250px|ממוזער|ארובות 1, 2, 3 מעלות [עשן, לפני התקנת הפילטרים בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, בבית חרושת למלט נשר, 1966]]
250px|ממוזער|שמאל|בית החרושת בשנת 1927
[שמאל|ממוזער|250px|בית חרושת נשר בשנותיו הראשונות - 1925. מימין הכבשנים הראשונים. הכביש בחזית הוא כביש חיפה [יגור]]
שמאל|ממוזער|250px|בית החרושת בשנת 1939
ממוזער|צילום אוויר של בית החרושת בשנת 1946
250px|ממוזער|חברת מלט פורטלנד „נשר“ בע"מ, 1946
250px|ממוזער|שמאל|בינואר 2020 נסגרו טחנות המלט 7,8,9. והופסק לחלוטין יצור המלט במפעל, והוא עבר רק לאריזת מלט המגיע מהמפעל ברמלה. צולם במאי 2022.
**מפעל נשר חיפה** היה מפעל לייצור צמנט של חברת נשר מפעלי מלט ישראליים בעיר נשר. היה המפעל הראשון מתוך שלושה של החברה בישראל והשלישי בכושר הייצור (מפעלים נוספים בהר טוב וברמלה). למפעל היה כושר טחינה של כ-1.2 מיליון טון מלט בשנה והוא השתרע על פני כ-400 דונם. בינואר 2020 פסק יצור המלט במפעל, ובשנת 2023 לערך נסגר גם מפעל אריזת המלט.

## שם המפעל
השם **נשר** ניתן למפעל על ידי מייסדו מיכאל פולק הוא הופיע בשם "מפעלי מלט פורטלנד ישראליים נשר" או בקיצור "בית חרושת נשר". שם היישוב נשר על שם המפעל. בהמשך לאחר הוספת המפעל ברמלה, החלה החברה לקרוא למפעל זה "מפעל נשר חיפה" אף על פי שמעולם הוא לא היה בשטחה של חיפה.

## היסטוריה
### רעיון הקמת בית חרושת למלט
ממוזער|בית חרושת למלט נשר בחיפה, 1 בינואר 1947
את הרעיון להקמת מפעל למלט ליד חיפה יזמו האחים גדליהו וילבושביץ, משה וילבושביץ ונחום וילבוש (וילבושביץ) בשנת 1911. באותה תקופה לא היה בארץ ישראל מפעל לייצור מלט, והמלט יובא מאירופה. הם איתרו מרבצי אבן גיר מתאימים לייצור מלט בכרמל, ליד הכפר הערבי יעג'ור, ושלחו דגימת מהאבן לבדיקה במעבדות תאגיד קרופ בגרמניה, שאישר שאיכות הגיר מתאימה לייצור מלט מסוג צמנט פורטלנד. האתר גם היה מתאים בגלל הקרבה לנמל חיפה, ומסילת רכבת העמק (אז שלוחה של מסילת הרכבת החיג'אזית), אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקפיא את המשך פיתוח הפרויקט.

ב-1918 הוא חזר נחום וילבוש לארץ, נפגש עם יהושע חנקין וביקש ממנו שירכוש שטחי קרקע מתאימים שנמצאו ליד הכפר הערבי יאג'ור, שהיו שייכים למשפחת ח'ורי, שהתגוררה בלבנון.

במקביל לפעילותו של וילבושביץ הוקם בלונדון ה"סינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל", שווילבושביץ לא נמנה עם מייסדיו. יוזם הסינדיקט היה בוריס גולדברג, ומזכירו היה יצחק שניאורסון. ב-1920 הגיע שניאורסון ביחד עם מהנדס בריטי לארץ ישראל, כדי לבחון מקום להקמת מפעל למלט. חנקין סיפר להם על השטח שעליו המליץ וילבושביץ. כדי למנוע את עליית מחירי הקרקע אמרו היזמים לבא כוח משפחת ח'ורי שהם רוצים לעשות קידוחי ניסיון בקרקע; המילה "מלט" לא הוזכרה. הבדיקה העלתה שאבן הגיר המתאימה ביותר נמצאה במרחק של 7.5 ק"מ מחיפה, ליד יאג'ור, וחרסית ניתן למצוא בשפע ליד נחל קישון.

בעקבות ההמלצה קנה בנובמבר 1921 יהושע חנקין באמצעות חברת הכשרת היישוב את האדמות ממשפחת ח'ורי ושילם מקדמה של 10,000 לירות מצריות על חשבון שטח בגודל של 19,000 דונם, מתוכם 3,000 דונם לייצור מלט. במקביל חיפשו חברי הסינדיקט מהנדס מומחה ושותפים נוספים למימון ההשקעה במפעל. הם פנו למהנדס הונגרי בשם בלה שפיגל וביקשו את חוות דעתו. שפיגל הגיע לארץ ישראל בקיץ 1921 לבדוק שוב את הר הכרמל ואת התנאים להקמת מפעל רווחי. ב-5 בספטמבר 1921 שלח לחברי הסינדיקט דו"ח חיובי. בחיפושיהם אחרי משקיע הגיעו לתעשיין היהודי-רוסי מיכאל פולק. פולק הגיע לארץ ישראל במאי 1922 ביחד עם שפיגל ובדק את השטח בנשר. הוא מצא שטח מתאים, אבל היה מודאג מביצות הקישון וממחלת המלריה שפגעה בפועלים. פולק דאג לטפל במיגור הקדחת בעזרת צוות סניטרים שבראשם עמד צבי סליטרניק. שפיגל גם המליץ על בניית שלוחת רכבת שתוביל אל בית החרושת. בשלב זה הוחלט על השלמת רכישת השטח. פולק נפגש עם חנקין כדי שימשיך את תהליך הרכישה, חזר לאנגליה, הצטרף במאי 1922 לסינדיקט וביוני הפך ליו"ר שלו. בארץ ישראל המשיך חנקין במשא ומתן עם משפחת ח'ורי. לאחר שהסתבר שיש בעיה ברישום הקרקע בטאבו, סוכמה על דעת כל הצדדים העברה מיידית של 3,000 דונם לחברת הכשרת היישוב, 1,000 דונם על הר הכרמל ו-2,000 דונם במישור. השטח כלל מקום שנקרא "סלמיה" (באזור מחצבת נשר הישנה של היום), שבו היה חאן ששימש בעבר למגורי אריסים. ב-17 באוגוסט 1922 אישר בית משפט מנדטורי את ההסכם. השטח נרשם על שם החברה בנובמבר 1922.

פולק המשיך באנגליה במאמצי גיוס ההון הנדרש להקמת המפעל. ב-16 במאי 1923 הודיע פולק שהצליח לגייס את כל ההון הדרוש מידידיו: הסכום שגויס היה 250,000 ליש"ט. הוא גייס את שפיגל לתפקיד מנהל "חברת מלט פורטלנד נשר", והודיע לו שיתחיל בעבודה ב-1 ביוני. את שניאורסון מינה פולק להיות המנהל המקומי של החברה בישראל.

### הקמת המפעל
מיד עם כניסתו לתפקיד, הזמין שפיגל את הציוד הנדרש ממפעלים באירופה. את הכבשנים הניצבים הזמין מגרמניה, צעד שעורר את התנגדות פולק בשל היותה של גרמניה מדינת אויב לבריטניה. יתרת הציוד הוזמנה במדינות אירופה אחרות. במקביל, בארץ ישראל התחיל שניאורסון בהקמת התשתית למפעל. בספטמבר 1923 התחילו עבודות הפיתוח הראשונות בסלמיה בשיפור שלושת מבני החאן. מבנה אחד שימש כמשרד טכני, ושני המבנים האחרים שימשו למגורי הפועלים. עבודות ניקוז השטח וחפירת יסודות המפעל ניתנה לקבוצת חלוצים מחיפה. החפירה הסתיימה ב-20 בפברואר 1924, ולאחר מכן התחילה יציקת היסודות של הבניין הראשי ובתי המלאכה, כאשר במקביל נחפרו תעלות הניקוז. מספר הפועלים העוסקים בהקמת המפעל הגיע לכ-270, כולל קבוצה של פועלים מומחים שהגיעו ממצרים לעסוק בעבדות הקונסטרוקציה של שלד הברזל של המפעל, עבור קבלן בלגי. במהלך שנת 1924 נבנתה שלוחת מסילת הרכבת המובילה למפעל והתחילה אספקת המכונות והוקמה תחנת הרכבת נשר.

באוקטובר 1924 פרצה השביתה הראשונה של הפועלים, בגלל התנגדות הנהלת המפעל להקמת ועד לפועלי נשר ואי־הסכמתה לקביעת שכר מינימום. שביתה זו נפסקה לאחר יום, בעקבות הסכמת ההנהלה להעלאת השכר והכרה דה פקטו בוועד. שביתה נוספת פרצה ב-5 בפברואר 1925, והסתיימה ב-26 בפברואר, לאחר בוררות ופשרה בתיווך מועצת פועלי חיפה. ב-18 באוקטובר 1925 הופעל הכבשן הראשון בבית החרושת.

באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלו אנשי העדה החרדית לארגן חרם על המפעל בגלל עבודת יהודים בשבת. בשל תהליך ייצור ה"קלינקר" בכבשנים המגיעים לטמפרטורה גבוהה, אין אפשרות להפסיק את עבודתם והם פועלים ברציפות, כולל בשבתות; והם דרשו שרק פועלים ערבים יועסקו בשבת, אך למרות הבטחה של הנהלת המפעל, התברר כי רבים מהפועלים יהודים בחרו לעבוד בשבת בגלל התשלום הכפול על יום עבודה זה.

מיכאל פולק שימש יושב הראש החברה עד 1945, אז רכשו החברות "סולל בונה" ו"החברה המרכזית למסחר ולהשקעות" של ישראל טייבר את השליטה בה. הרכישה בוצעה ביד חברה חדשה שהוקמה באותה עת - "מפעלי מלט פורטלנד הא"י בע"מ", כאשר החברה המקורית (שבאותה עת הייתה בשליטת חברת פיק"א) פורקה.
### יצוא המלט למזרח הים התיכון
באוקטובר 1926 נשלח לראשונה מלט מהמפעל לסוריה.

משנת 1927 ועד ראשית שנות ה-30 יצא המפעל חלק מתוצרתו דרך נמלי מזרח הים התיכון באמצעות ספינת מפרש בעלת מנוע עזר, "נשר" שמה בראשית דרכה ומיד לאחר מכן, "גוזל". את הספינה רכש פולק על מנת להימנע מתלות במובילים עצמאיים. "גוזל" הייתה לספינה הראשונה בבעלות יהודית בארץ ישראל שרב החובל שלה, יהודי, זאב הים.

בשנות ה-80 של המאה ה-20 ייצא המפעל מלט לדרום לבנון באמצעות משווק מקומי, במסגרת מדיניות הגדר הטובה.
### זיהום אוויר ופגיעה בסביבה
מאז סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו תלונות על זיהום אוויר שהמפעל ייוצר באזור משריפת מזוט, עשן ואבק. ב-1965 עלה העניין בביקורת של מבקר המדינה, בה נחשף גם שהמפעל פעל שנתיים ללא רישיון, עקב סירוב של משרד הבריאות לאשר לו להמשיך לפעול. ב-1967 הותן מתקן למניעת זיהום אוויר באחת הארובות, אך הזיהום נמשך והוגשה אף עתירה לבג"ץ נגד המשך פעילותו. ב-1998 הותן מתקן חדש למניעת זיהום.

בעיה נוספת איתה התמודד המפעל הייתה אזילת אבן הגיר במחצבת נשר הישנה, והוא החל להפעיל מחצבות נוספות במעלה הכרמל, בראשם מחצבת הח'רייבה, ממנו הועברה אבן הגיר ברכבל. המפעל נאבק להמשיך לחצוב בכרמל וטען כי יאלץ להיסגר אם לא תאושר לו המשך החציבה. 

ב-1993, כדי להתמודד עם המחסור בחומר גלם מקומי והתלונות על הזיהום, הודיעה הנהלת המפעל על העתקתו למיקום חדש, סמוך למחצבה בגוש שגב, אך תושבי האזור יצאו למאבק והתוכנית בוטלה.
### הפסקת הייצור במפעל
דיונים על סגירת המפעל החלו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, עקב יעילותו הנמוכה. בינואר 2001 נחתם הסכם הבראה למפעל במסגרתו פרשו 91 מתוך 218 העובדים שלו באותה עת. אך שנה אחר שוב נקלע למשבר עקב התחרות מול יבוא זול, והסכם על פרישת עובדים נוספים.

במפעל היו 4 ארובות. ארובה מספר 1 הייתה עשויה ממתכת, ונהרסה עוד לפני הדממת הכבשנים הרטובים. ארובות 2, 3, ו-4 נבנו מבטון, הן נהרסו כשנתיים לאחר הדממת הכבשנים הרטובים, בשנת 2002 לערך. בשנת 2000 הודממו הכבשנים הרטובים כבשנים 2,3,4, ייצור מלט המשיך להתבצע במפעל בנשר כאשר את הקלינקר שהוא המרכיב העיקרי בייצור המלט היו מביאים ממפעל נשר רמלה, שם מיוצר הקלינקר בכבשן יבש הצורך הרבה פחות אנרגיה ואינו מזהם את הסביבה כמו תהליך הייצור בכבשן הרטוב.

בעקבות הגברת התחרות בענף המלט, עקב הסרת ההגבלות על יבוא, הודיעה הנהלת החברה במאי 2019 על תוכנית לסגירת המפעל והמשך הייצור רק ברמלה. בספטמבר 2020 רשות התחרות אף הודיעה כי החברה כבר לא מהווה מונופול, לאחר שהיא שולטת על פחות מ-50% משוק המלט בישראל.

בינואר 2020 נסגרו טחנות המלט 7,8,9. והופסק לחלוטין יצור המלט במפעל, והוא עבר רק לאריזת מלט המגיע מהמפעל ברמלה, בהמשך מתקן האריזה גם נסגר.

## תוכנית בנייה בשטח מפעל נשר חיפה
### פרויקט אנרגיה שאובה
בשנת 2008 יזמה חברת האם של "נשר מפעלי מלט ישראליים", חברת "כלל תעשיות", הקמה של תחנת כוח בשיטת אנרגיה שאובה בשטח המפעל. תחנה המונעת במים, על ידי ניצול ההפרשים בין שטח מחצבות נשר שעל הר הכרמל לבין בריכת אגירת מים שתיבנה בשטח המפעל, בסמוך לנחל קישון. במרץ 2009
רשות החשמל אישרה מתן רישיון מותנה להקמת התחנה. הפרויקט בוטל בלחץ עיריית נשר שביקשה להשתמש בשטח מחצבות נשר לפיתוח עירוני. בהמשך חודש הפרויקט ואף הוקמה ב-2015 חברה בשם "אגירה שאובה בנשר בע"מ" לצורך מימושו. הפרויקט בוטל בשנית במאי 2019, שוב בעקבות לחץ של עיריית נשר וחוסר כדאיות כלכלית.
### הקמת רובע עירוני חדש
במקביל לסגירת פעילות הייצור במפעל, החלה חברת "כלל תעשיות" לקדם יוזמה להקמת רובע עירוני חדש בשטח המפעל ומחצבת נשר הישנה. במאי 2017 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה את התוכנית. במאי 2019, הודיעה על הקמת שותפות עם החברות "אפריקה ישראל מגורים" ו"שיכון ובינוי" להקמת הפרויקט. שטח התכנית הוא 2,560 דונם והוא כולל: בניית 5,000 יחידות דיור, 65,000 מ״ר למסחר, 215,000 מ״ר לתעסוקה ופארק עירוני בשטח 1,300 דונם.

בינואר 2023 דחה בית המשפט העליון, עתירה נגד התוכנית של משפחה שגרה בשטח המפעל. המשפחה גרה באחד ממבני המגורים שנבנו עבור עובדי המפעל והוא אינו בבעלותה. במסגרת התוכנית היא נדרשה לפנות אותו.

בסוף 2024 החלו היזמים בשיווק הפרויקט תחת השם "אגמי בראשית".

במהלך 2025 בחנה חברת "אנבידיה" את האפשרות להקים מרכז מחקר ופיתוח חדש בשטח המפעל, אך לבסוף בחרה להקים אותו בקריית טבעון.

### שימור מבנים ועצים במתחם
בשטח המפעל הוכרזו כ-10 מבנים לשימור, כולל: מבנה המנהלה, מבנה מגורים, בניין שמירה ומבנים תעשייתיים. בנוסף בשטח אלפי עצים עתיקים, חלקם בני מעל למאה שנים.

בדצמבר 2023 הסתבר שכלל נדל"ן הגישה בקשה לפקיד היערות במשרד החקלאות לכרות 3,658 עצים, ולהעתיק 236 עצים סה"כ 3,894 עצים במפעל נשר חיפה ובמחצבת נשר הישנה. הכריתה כוללת כנראה גם את השטח של גבעת העמדות שנמצא ממערב למחצבה והוא בבעלות חברת כלל תעשיות, בעקבות כך הגישה החברה להגנת הטבע ערר לפקיד היערות. וכך גם תושבים שהתאגדו להגשת ערר נפרד. הערר הוגש ב-2 בינואר 2024. בינואר 2026 פקיד היערות הארצי ביקש מעיריית נשר להגדיל את הפיצוי על עקירת העצים מ-900 אלף ל-11 מיליון שקל, לאחר שקבע כי סקר העצים שנערך עבור הפארק היה "מוטה באופן גס ומייצר מצג של ערכיות נמוכה לעצים".

## גלריית תמונות

## לקריאה נוספת
* צ. אשל **המלט ויוצריו: נשר ביובלו**, מפעלי מלט פורטלנד ישראליים נשר, 1976
* **המלט ויוצריו - הרעיון ומימושו**, נשר מפעלי מלט ישראליים והוצאת יבנה, 2002
* אהרון קמינקר, **השכונה בצל ארובות העשן - זכרונות על שכונת נשר**, 1978

## קישורים חיצוניים

* היסטוריה של מפעל נשר באתר החברה
* 
* 
* 
* 
* מפעל למלט נשר שנסגר כיסה את השער, וחסם את הצפייה במבנים לשימור בניין הנהלה ועוד למה? 30/5/2023 בערוץ יוטיוב
*  מפעל למלט נשר לשעבר, היום שטח אחסון שבתוכו נמצאים מבנים לשימור שלא בטוח אם הם נשמרים כראוי 27/5/2023 בערוץ יוטיוב

## הערות שוליים

קטגוריה:נשר (עיר): מבנים
קטגוריה:נשר מפעלי מלט ישראליים
קטגוריה:בנייה ופיתוח בתקופת המנדט
קטגוריה:נשר (עיר): כלכלה
קטגוריה:כלל תעשיות