ג'נט פלאנר

**ג'נט פלאנר** ( 13 במרץ 1892 – 7 בנובמבר 1978) הייתה סופרת אמריקאית וחלוצה בתחום העיתונאות הנרטיבית ששימשה ככתבת בפריז של מגזין הניו יורקר משנת 1925 ועד פרישתה ב-1975. היא כתבה תחת שם העט "גֶנֵט" (Genêt). היא פרסמה רומן יחיד, The Cubical City, שמתרחש בעיר ניו יורק.

פלאנר הייתה דמות בולטת בקהילת המהגרים האמריקאים בפריז לפני מלחמת העולם השנייה. יחד עם בת זוגה הוותיקה סוליטה סולאנו, היא נחשבה כ"כוח מגדיר בסצנת היצירה של המהגרים בפריז". היא חזרה לניו יורק במהלך המלחמה, וחילקה את זמנה בין ניו יורק לפריז עד מותה ב-1978.

## ראשית חייה
ג'נט פלאנר נולדה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, לפרנק ומרי אלן פלאנר (לבית הוקט), שהיו קווייקרים. היו לה שתי אחיות, מרי והילדגרד פלאנר. אביה היה בעל משותף של בית לוויות והפעיל את המשרפה הראשונה במדינת אינדיאנה. לאחר תקופה של נסיעות בחו"ל עם משפחתה ולימודים בבית הספר לבנות טיודור הול (כיום בית הספר פארק טיודור), היא נרשמה לאוניברסיטת שיקגו ב-1912. היא עזבה את האוניברסיטה ב-1914, ושנתיים לאחר מכן חזרה לעיר הולדתה כדי לעבוד כמבקרת הקולנוע הראשונה בעיתון המקומי, אינדיאנפוליס סטאר.

## מהגרת בפריז

בניו יורק, פלאנר הסתובבה בחוג של השולחן העגול של אלגונקווין, אך לא הייתה חברה רשמית. היא פגשה את הזוג ג'יין גרנט והרולד רוס, באמצעות הציירת נייסה מקמיין. על בסיס קשר זה, הרולד רוס הציע לה את תפקיד הכתבת הצרפתית של הניו יורקר.לאחר שנים בפנסילבניה ובניו יורק בשנות העשרים לחייה, פלאנר עזבה את ארצות הברית לפריז.

בספטמבר 1925 פרסמה פלאנר את "מכתב מפריז" הראשון שלה בהניו יורקר, שהושק בפברואר של אותה שנה. היא הייתה קשורה מקצועית למגזין במשך חמישה עשורים. טוריה כיסו מגוון רחב של נושאים, כולל אמנים, הופעות ופשעים, כולל כתבה ארוכה על הרוצחות כריסטין ולאה פאפן. היא גם פרסמה מספר כתבות על פרשת סטביסקי. פלאנר התפרסמה גם בזכות הספדיה, כגון אלה של איזדורה דאנקן ואדית וורטון.

פלאנר משכה תחילה את תשומת לבו של העורך הרולד רוס באמצעות אשתו הראשונה, ג'יין גרנט, שהייתה חברתה מליגת לוסי סטון. ארגון זה נאבק למען זכותן של נשים לשמור על שם משפחתן לאחר הנישואים, בדומה ללוסי סטון. פלאנר הצטרפה לקבוצה ב-1921. רוס חשב בטעות ששם העט של פלאנר, "גנֵט", הוא צורת צרפתית של השם "ג'נט".

פלאנר כתבה רומן יחיד, The Cubical City (1926), שלא זכה להצלחה רבה.

פלאנר הייתה דמות בולטת בקהילת המהגרים האמריקאים בפריז, שכללה את ארנסט המינגוויי, פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ג'ון דוס פסוס, אי. אי. קאמינגס, הארט קריין, דג'ונה בארנס, עזרא פאונד, וגרטרוד שטיין – עולמם של הדור האבוד וקפה לה דה מאגו. בפריז היא התיידדה מאוד עם גרטרוד שטיין ועם בת זוגה, אליס ב. טוקלאס.

היא מילאה תפקיד מרכזי בהצגת בני דורה לאמנים חדשים בפריז, כולל פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, אנרי מאטיס, אנדרה ז'יד, וז'אן קוקטו, וכן לחברת הבלט בלט רוס. היא גם הציגה להם את המושג פשע תשוקה ואת ורניסאז', את חציית האוקיינוס האטלנטי המוצלחת של הטייס צ'ארלס לינדברג ואת המושחתות של פרשת סטביסקי.

סגנון הפרוזה שלה הפך מאז לסמל של הסגנון של הניו יורקר – השפעתו ניכרת עשרות שנים לאחר מכן בפרוזה של ברוס צ'טווין. דוגמה לכך: "ז'אן דה קובן המנוחה הייתה תיירת אמריקאית ממוצעת בפריז, פרט לשתי חריגות: היא מעולם לא ביקרה באופרה, והיא נרצחה."

## כתבת מלחמה

עבודתה בהניו יורקר במהלך מלחמת העולם השנייה כללה לא רק את טורי "מכתב מפריז" המפורסמים שלה, אלא גם סדרת כתבות בת שלושה חלקים משנת 1936 שהציגה פרופיל של אדולף היטלר.

לאחר שפלש היטלר לפולין ב-1 בספטמבר 1939, פלאנר חזרה לניו יורק, שם חיה עם נטליה דאנסי מאריי ובנה ויליאם מאריי. היא המשיכה לכתוב להניו יורקר, תוך ניתוח שידורי רדיו ודיווחים כתובים על החיים בפריז בזמן המלחמה. היא חזרה לפריז ב-1944, ותרמה סדרת שידורי רדיו שבועיים בשם Listen: the Women עבור רשת בלו בחודשים שלאחר שחרור פריז בסוף אוגוסט 1944.

פלאנר סיקרה את משפטי נירנברג (1945) עבור הניו יורקר.

## לאחר המלחמה
היא סיקרה את מלחמת סיני, הפלישה הסובייטית להונגריה, ואת הסכסוך באלג'יריה שהוביל לעלייתו של שארל דה גול.

## פרסים והכרות
ב-1948, פלאנר הוכתרה כאבירת לגיון הכבוד.

ב-1958, היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת סמית'.

ב-1966 זכתה בפרס הספר הלאומי בקטגוריית אמנויות ומכתבים עבור Paris Journal, 1944–1965. קטעים מ־Paris Journal עובדו ליצירה לקהל ומקהלה על ידי המלחין נד רורם.

ב-2019, בית הספר פארק טיודור – ממשיך דרכו של בית הספר לבנות טיודור הול (בית ספרה של פלאנר) – העניק לה לאחר מותה את "פרס הבוגרים המצטיינים". מחלקת האמנויות של בית הספר יצרה סדרת הרצאות על שמה, בשם Janet Flanner Visiting Artist Series.

## חיים אישיים
[ממוזער|260x260 פיקסלים|ג'נט פלאנר, כ[הדוד סם|דוד סם, במסיבת תחפושות של ננסי קונארד, פריז, 1925]]
ב-1918, פלאנר נישאה לוויליאם "ליין" רהם, חבר שפגשה באוניברסיטת שיקגו. הוא עבד כאמן בניו יורק, והיא הודתה מאוחר יותר שנישאה לו כדי לעזוב את אינדיאנפוליס. הנישואים נמשכו רק כמה שנים והם התגרשו בידידות ב-1926. רהם תמך בקריירה של פלאנר עד מותו.

באותה שנה, 1918, היא פגשה את סוליטה סולאנו בגריניץ' וילג'. השתיים הפכו לזוג לאורך חייהן, אם כי שתיהן היו מעורבות גם עם מאהבים אחרים במהלך מערכת היחסים. סולאנו הייתה עורכת דרמה בניו יורק טריביון, וכתבה גם לנשיונל ג'יאוגרפיק.

ב-1932, פלאנר התאהבה בנואל הסקינס מרפי, זמרת אמריקאית שחיה בכפר מחוץ לפריז. הרומן שלהן היה קצר מועד, ולא השפיע על יחסיה עם סולאנו.

פלאנר חיה בפריז עם סולאנו, שוויתרה על שאיפותיה הספרותיות כדי לשמש כמזכירתה האישית של פלאנר. הן חיו יחד במשך יותר מחמישים שנה, אך מערכת היחסים שלהן לא הייתה מונוגמית. ב-1940, פלאנר פגשה את נטליה דאנסי מאריי; הרומן שלהן נמשך עד מותה של פלאנר ב-1978, אם כי פלאנר תמיד ניהלה מספר מערכות יחסים במקביל. "את מתלוננת שיש לי שלוש נשים, והאמת היא, כפי שאת יודעת, שיש לי גם בעל, הניו יורקר," כתבה פעם פלאנר למאריי.

פלאנר ביקרה לעיתים קרובות בלוס אנג'לס, שם חיה אמה, מרי פלאנר, ברחוב מאריגולד 530 מזרח באלטדינה, עם אחותה, המשוררת הילדגרד פלאנר, וגיסה, פרדריק מונהוף.

פלאנר הייתה מעשנת כבדה.

ב-1975, היא חזרה לניו יורק לצמיתות, כדי שמאריי תוכל לטפל בה. פלאנר נפטרה ב-7 בנובמבר 1978. גופתה נשרפה, ואפרה פוזר יחד עם אפרה של מאריי מעל צ'רי גרוב באי פייר, שם נפגשו השתיים ב-1940, לפי ויליאם מאריי, בנה של דאנסי מאריי, בספרו Janet, My Mother, and Me (2000).

## בתרבות הפופולרית
* סוליטה סולאנו ופלאנר מוצגות כ"ניפ" ו"טאק" ברומן מ-1928 Ladies Almanack מאת דג'ונה בארנס, רומן מפתח על התככים הרומנטיים של רשת לסביות סביב הסלון של נטלי קליפורד בארני בפריז.
* פלאנר נמנית בין העיתונאים שהיוו השראה לסרטו של ווס אנדרסון מ-2021, הדיווח הצרפתי.
* פלאנר מוזכרת בקצרה בעונה הראשונה, פרק 4, של סדרת נטפליקס של פראן ליבוביץ, תעמידו פנים שזו עיר.
* ב-1971, פלאנר הייתה האורחת השלישית במהלך עימות מילולי מפורסם בין גור וידאל ונורמן מיילר בתוכנית מופע דיק קאווט. במהלך חילופי העלבונות עם שני האורחים האחרים והמנחה, מיילר ביקש מפלאנר להפסיק "למלמל בפינה", ופלאנר האשימה את וידאל ובמיוחד את מיילר בכך שהם מתנהגים כאילו הם מנהלים שיחה פרטית בינם לבין עצמם, תוך התעלמות מהנוכחות של אנשים אחרים בתוכנית. מיילר שאל אותה פעמיים אם היא "פועלת כשופטת או כמנהלת של מר וידאל".

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
קטגוריה:כתבים צבאיים אמריקאים
קטגוריה:כתבות צבאיות אמריקאיות
קטגוריה:בעלי טור אמריקאים
קטגוריה:עיתונאים להט"בים אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס הספר הלאומי האמריקאי
קטגוריה:נפטרים ב-1978
קטגוריה:ילידי 1892