גרטרוד לוץ-פאנקהאוזר

**גרטרוד לוץ-פנקהאוזר** (7 במרץ 1911 – 29 ביוני 1995) הייתה פעילה הומניטרית שווייצרית. במשך רבע מאה היא עבדה עבור יוניסף, ושירתה בתפקידים הולכים ומתבגרים בין הקמת הארגון לבין שנת 1966. לאחר מכן שימשה בין השנים 1966 ל-1971 כסגנית נשיאת יוניסף וכמנהלת הארגון לאירופה ולצפון אפריקה

הענקת התואר בשנת 1964 לה ולקרל לוץ בעלה לשעבר, כשני חסידי אומות העולם הראשונים משווייץ, התייחסה לשלב מוקדם יותר בחייה. היה זה אות הוקרה על תפקידם של בני הזוג בהצלת כ־62,000 יהודים מהשמדה, במהלך שירותו של בעלה כסגן הקונסול השווייצרי בבודפשט, לאחר פלישת גרמניה הנאצית להונגריה במרץ 1944.

## ראשית חייה
גרטרוד פנקהאוזר נולדה ברכטהאלטן (קנטון פריבור), עיירה קטנה בהרים מדרום לברן. אביה היה יצרן גבינות. לאחר שלמדה בבתי ספר למסחר בפריבור ובברן, בהיותה בת 18 בלבד היגרה לארצות הברית בחיפוש אחר הרפתקאות. בין השנים 1931 ל־1934 עבדה בעבודות משרד בקונסוליה השווייצרית בסנט לואיס (מיזורי). שם פגשה את קרל לוץ, דיפלומט שווייצרי זוטר שמוצאו מאפנצל. גרטרוד פנקהאוזר וקרל לוץ חזרו יחד לשווייץ, ובינואר 1935 נישאו בכנסיית סנט פאולוס האופנתית בברן.

### אשת דיפלומט בארץ ישראל (המנדט הבריטי)
בעקבות שינוי תוכניות של הרגע האחרון מצד הרשויות השווייצריות, ירח הדבש שלהם בוטל. במקום זאת, בסוף ינואר 1935 נסע הזוג ליפו בארץ ישראל המנדטורית, שמאז 1922 נוהלה, כטריטוריה האימפריה הבריטית. כאן קיבל קרל לוץ מינוי כפקיד קונסולרי שווייצרי, וגרטרוד עבדה לצדו וסיפקה תמיכה משרדית (ללא שכר). בשלב כלשהו בין השנים 1937 ל־1939 (המקורות חלוקים) הועברו השניים לתל אביב הסמוכה, ומשם חוותה גרטרוד לוץ, כאשתו של פקיד קונסולרי שווייצרי בכיר יותר ויותר, מקרוב את התפתחות מלחמת האזרחים בארץ ישראל בשנים 1936–1939.

לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 צומצמו או נותקו היחסים הדיפלומטיים בין מדינות לוחמות. שווייץ, שלה מסורת של נייטרליות מאז 1815, מצאה את עצמה מקבלת בקשות לספק שירותים דיפלומטיים וקונסולריים ברחבי העולם בשם ממשלות שונות שלא רצו עוד לקיים יחסים דיפלומטיים ישירים זו עם זו. היחסים הדיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת לגרמניה הנאצית נותקו. בקונסוליה השווייצרית בארץ ישראל (המנדט הבריטי) הופקד קרל לוץ על הייצוג הדיפלומטי של כמה מדינות זרות, ובהן גרמניה, שמאז 1933 נשלטה כדיקטטורה חד־מפלגתית בידי המפלגה הנאצית. לצד העלייה העצומה בעבודה המנהלית והצורך לעבוד עם גופים שונים של המפלגה הנאצית, הייצוג הדיפלומטי של גרמניה בארץ ישראל כלל גם התמודדות עם היקף גדול של עבודה הומניטרית וחברתית. בטיפול במשימות אלה באו לידי ביטוי יכולות הארגון המרשימות של גרטרוד לוץ.

אחת המשימות הגדולות ביותר של גרטרוד הייתה הטיפול בנשים, בילדים ובקשישים מבין האזרחים הגרמנים – רבים מהם פליטים פוליטיים או פליטים שנרדפו על רקע גזעי – שנכלאו במחנות בידי השלטונות הבריטיים. אחריות מרכזית נוספת הייתה יצירת קשרים ושימורם עם מספר גדול של יהודים גרמנים בשטח, שמעמדם נשלל מהם והם הפכו לחסרי אזרחות בשנת 1935 בעקבות חוקי נירנברג. באמצעות עבודתם הדיפלומטית והקונסולרית המשותפת בארץ ישראל צברו קרל וגרטרוד לוץ ניסיון ויצרו קשרים בינלאומיים שהתבררו כבעלי ערך רב בהתמודדות עם האתגרים שבאו בהמשך, ובמיוחד במהלך שליחותם בבודפשט.

לאחר שהטיפול ב"מחלקת האינטרסים הגרמניים" בארץ ישראל של המחלקה הקונסולרית השווייצרית הועבר לספרד, הוחזר קרל לוץ לשווייץ בסתיו 1940. גרטרוד לוץ נשארה במקום, קיימה קשר הדוק עם רשויות הצבא הבריטי וטיפלה בנשים ובילדים הגרמנים שהבריטים הגדירו עם פרוץ המלחמה כ"אזרחי מדינת אויב" ושנותרו כלואים במחנות. היא עזבה את ארץ ישראל והצטרפה מחדש לבעלה רק באוקטובר 1941.

### במהלך שנות המלחמה בבודפשט
ממוזער|left|400px|גרטרוד לוץ על מדרגות גבעת גלרט

בין ינואר 1942 לאביב 1945 חיה גרטרוד לוץ עם בעלה בבודפשט. בזמן שהשניים היו בנפרד, שר החוץ השווייצרי ג'וזפה מוטה קידם את קרל לוץ לדרגת סגן־קונסול כהוקרה על תרומתו יוצאת הדופן ועל תרומתה של אשתו במהלך שהותם בארץ ישראל המנדטורית. בשנת 1941 ייצג את האינטרסים של יוגוסלביה בברלין. בינואר 1942 מונה לעמוד בראש מחלקת האינטרסים הזרים בשגרירות שווייץ בבודפשט. הייתה זו שליחות יוקרתית אך גם מורכבת מטבעה.

בשלבים שונים ייצג את האינטרסים של עד ארבע־עשרה מדינות זרות שנמצאו במלחמה עם הונגריה. בין אלה היו ארצות הברית ובריטניה וכן הדומיניונים שלה ברחבי העולם, ובהם גם ארץ ישראל. בזמן הצבתם בבודפשט הייתה הונגריה בעלת ברית של גרמניה הנאצית. נראה כי בחוגים מסוימים נתפס לוץ כסגן־קונסול "חסר מנוחה ואנטי־בירוקרטי במידת מה", אך גם הנסיבות שבהן פעל היו רחוקות מלהיות רגילות. הוא ניהל את מחלקתו, שכללה 18 עובדי קונסוליה, ממשרד ששכן בבניין השגרירות האמריקאית לשעבר.

עד שהגרמנים איבדו את אמונם בממשלת הונגריה במידה מספקת כדי לפלוש למדינה בתחילת 1944, כבר השתמש לוץ במשרדו הקונסולרי בבודפשט כדי להנפיק כ־5,000 אשרות יציאה לפליטים יהודים שביקשו להגר לארץ ישראל. לפי מקורות אחרים, עד זמן הפלישה הגרמנית הוא כבר "בעזרת אשתו ועוזריו... סייע לכ־10,000 יהודים להגר לארץ ישראל".

החל מקיץ 1944 הורחב היקף הפעילות עם הנפקת מסמכי הגנה ואישורי מעבר קולקטיביים. כאשר הרשויות הצבאיות הגרמניות החלו לרכז את האוכלוסייה היהודית של בודפשט בגטאות, כ־30,000 אנשים קיבלו הגנה בבתיהם באמצעות מסמכי ההגנה שהנפיק סגן־הקונסול השווייצרי, ו־76 בתים הוכרזו כבניינים תחת חסות דיפלומטית שווייצרית. מכסות מוגבלות של מסמכי הגנה שהוקצו ללוץ מתוך הנחה שישמשו ליחידים הותאמו כך שכל מסמך יחול על יחידת משפחה שלמה, וכך גדל מספר האנשים שזכו להגנה. צוות משרדו של לוץ ניהל מאבקים משפטיים מתמשכים כדי להבטיח שהחסות הדיפלומטית תכובד בתנאי המלחמה, אך מאחר שהכוחות הגרמניים היו רגילים לפעול לפי כללים וחששו מהשלכות של הפרתם, מסמכי ההגנה שהונפקו ונוהלו בשם שווייץ הנייטרלית זכו לרוב לכיבוד מצד החיילים בשטח במשך רוב שנת 1944.

בין דצמבר 1944 לפברואר 1945, במהלך המצור הסובייטי על בודפשט שנמשך חמישים יום, טיפלו קרל וגרטרוד לוץ ביותר מ־50 אנשים שהסתתרו במרתף מבני השגרירות השווייצרית. המתחם כלל לא רק את בניין השגרירות השווייצרית שלפני המלחמה אלא גם את מבני השגרירויות לשעבר של מדינות אחרות, שלאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים הישירים יוצגו בידי מחלקת האינטרסים הזרים של הנציגות השווייצרית המורחבת. מרתף הבניין השרוף של השגרירות הבריטית לשעבר שימש להסתתרות של כשלושים אנשים, לפי עדותו של אחד מהם בראיון שנערך בשנת 2017.
### התחלות חדשות

אחד ממכתבי החסות המשמעותיים מבין אלפי מכתבי ההגנה שהנפיק ראש מחלקת האינטרסים הזרים בשגרירות שווייץ בבודפשט היה מכתב מ־1 ביולי 1944 לטובתה של מגדלנה גראוס, המתוארת במקורות מסוימים כעוזרת הבית שלו. קרל לוץ התאהב במגדלנה.

באפריל 1945 הצליחו קרל וגרטרוד לוץ לשוב לשווייץ. קרל לוץ "קיבל נזיפה רשמית על מעשיו בבודפשט". ברמה הרשמית, ההכרה בפעולותיו הגיעה רק שנים רבות לאחר מכן.

סיום מלחמת העולם השנייה סיפק הזדמנות לגרטרוד ולקרל לוץ להתגרש, והם אכן עשו זאת בשנת 1946. לאחר מכן נישא קרל לוץ למגדה גראוס ואימץ את בתה התינוקת, אגנס "אגי" גראוס.

יותר מעשר שנים שבהן טיפלה באנשים שנעקרו מבתיהם בעקבות המלחמה העניקו לגרטרוד לוץ־פנקהאוזר ניסיון רחב ועמוק בארגון, בהענקה ובניהול של סיוע רווחה לילדים שנפגעו קשות מהמלחמה והפכו ליתומים בעקבות ההרג והזוועות שנלוו אליה. היה עוד הרבה מה לעשות.

### Don Suisse

בינואר 1946 הצטרפה גרטרוד לוץ־פנקהאוזר לארגון "Don Suisse". במסגרת פעילות זו עבדה ביוגוסלביה, שם ארגנה את חלוקת "בגדים ונעליים שנחוצים מאוד לתושבי כפרים שנהרסו במלחמה ברחבי בוסניה", תוך שיתוף פעולה עם הצלב האדום היוגוסלבי. בשנת 1947 הועברה לפינלנד. צילום של גרטרוד לוץ־פנקהאוזר כשהיא מחזיקה ילד פיני הופיע בתחילת שנת 1947 על שער השבועון "Schweizer Illustrierte", ולפי אחד המקורות הפך לדימוי סמלי של תוכנית הסיוע השווייצרית שלאחר המלחמה.

במאי 1947 עברה לפולין, ושם שימשה בתחילה כנציגת "Don Suisse".

"Don Suisse" (או "Schweizer Spende") תואר כיוזמה משותפת של אזרחי שווייץ למען קורבנות המלחמה בשמונה־עשרה מדינות אירופיות, ובהן גם גרמניה. פעילותו מומנה במשותף בידי הממשלה הפדרלית, ממשלות הקנטונים, רשויות מקומיות, תורמים מוסדיים ויחידים. בריאיון שנערך עמה 38 שנים מאוחר יותר תיארה גרטרוד לוץ עצמה את "Don Suisse" כ"ארגון סיוע חצי־רשמי שנוצר כדי לסייע לאזרחים שנפגעו במדינות שנהרסו במלחמה".

פעילות "Don Suisse" הסתיימה בשנת 1948, וחלק מן הפעילויות הועברו לארגונים בינלאומיים אחרים.

## יוניסף
בשנת 1947 או 1948 (לפי מקורות שונים) פגשה לוץ־פנקהאוזר את אל דייווידסון, מנהל המשרד האירופי של יוניסף. הוא זה שהציע לה עבודה בארגון. היא הועסקה כראש משלחת יוניסף לפולין בין יולי 1947 לבין סגירת המשלחת בדצמבר 1950. בריאיון שנערך עמה מאוחר יותר סיפרה כי המרכיב החשוב ביותר בפעילותה בפולין היה תוכנית ההזנה. לא היה רעב המוני, אך רוב הילדים סבלו מתת־משקל חמור, ואיכות הדיור הירודה גרמה לשיעור גבוה ומדאיג של שחפת. לכן נדרשו ארגונים כמו הצלב האדום ויוניסף לספק סיוע רפואי נרחב לצד תוכנית ההזנה. יוניסף מימן גם מבצע למניעת רככת ותוכניות לימודים קצרות לתארים מתקדמים בשווייץ עבור רופאים פולנים צעירים. בפולין, כמו גם בגרמניה, חלק גדול מן התעשייה נהרס במהלך המלחמה. בתקופת ניהולה של לוץ־פנקהאוזר את משלחת יוניסף בפולין, בשיתוף פעולה עם הממשלה ועם ארגונים נוספים, ארגן הארגון תוכניות חיסון, סיפק ציוד לפסטור במרכזי איסוף חלב והקים חמישה מפעלים לייצור אבקת חלב.

שליחותה הארוכה ובמובנים רבים המצליחה ביותר הייתה בברזיל, שם עמדה בראש משלחת יוניסף בין השנים 1951 ל־1964. הייתה זו תקופה של שינויים מהירים. היה צורך להתמודד עם אתגרים משמעותיים בתחומי תזונת הילדים ובריאותם באזורים המרוחקים של פנים המדינה ובצפון־מזרח. שיעורי הפיחות הגבוהים במטבע והאינפלציה יצרו קשיים בניהול התקציב. הנסיעה ברחבי המדינה נעשתה קלה יותר לאחר שהבירה הועברה לברזיליה והחלה תוכנית רחבת היקף לבניית כבישים, שהפחיתה את התלות במטוסי התובלה הישנים מסוג דאגלס DC-3. אתגר ראשוני, שנפתר במהירות, היה שלוץ־פנקהאוזר לא שלטה בפורטוגזית. עם זאת, היא מצאה כי חלק מהצלילים האפיים בפורטוגזית הברזילאית דומים באופן מפתיע לתנועות בדיאלקט הגרמני של ברן, שהיה שפת האם שלה. בשנת 1964 הסכימה להעברה לטורקיה רק בחוסר רצון, מחשש שהחלפת הנהגת המשלחת תפגע בפעילות יוניסף בברזיל. עם זאת, בטורקיה התקבלה בחמימות רבה על ידי עמיתיה במשרד יוניסף, שם הייתה העובדת היחידה שאינה בעלת אזרחות טורקית.

לוץ־פנקהאוזר שהתה בטורקיה זמן קצר יחסית. להפתעתה, אחד התחומים המרכזיים בעבודתה שם היה תוכנית גדולה וחשובה למיגור מחלת המלריה. המצב היה קשה במיוחד באזורים המרוחקים, בעיקר במחוזות הכורדיים במזרח המדינה. יוניסף סיפק כלי רכב, ציוד וחומרי הדברה. עם הזמן נאלצו לשנות מספר פעמים את נוסחאות חומרי ההדברה משום שהיתושים הסתגלו ופיתחו עמידות. גם כלי הרכב עצמם היו בעיה: רובם היו רכבי ג'יפ ויליס שנשלחו בערכות להרכבה והורכבו במפעל באיסטנבול. התברר שכ־100 מתוך 400 כלי הרכב של יוניסף לא היו כשירים לנסיעה. הנהגים לא קיבלו הכשרה בתחזוקת רכב, אלא רק הוראות יצרן באנגלית. חלקם אף התקשו לקרוא טורקית, ואנגלית לא הייתה שפה נפוצה מחוץ לחוגי המסחר בערים. לכן אחת המשימות הדחופות של ראש המשלחת הייתה לארגן קורסים מעשיים בתחזוקת רכב לנהגים ולמכונאים ולתרגם את הוראות היצרן לטורקית. הנהגים וכלי הרכב היו מרכיב חיוני בתוכנית למיגור המלריה. אף כי יוניסף אישר את המימון להכשרה, השקת התוכנית התעכבה בשל בעיות הרכב. כאשר הועברה לוץ־פנקהאוזר שוב בשנת 1966 - הפעם חזרה למערב אירופה - התוכנית כבר הייתה בעיצומה אך עדיין לא הושלמה.

מקום מושבה החדש היה תחילה בפריז, ושם שימשה בין השנים 1966 ל־1971 כסגנית נשיא יוניסף וכמנהלת לאירופה ולצפון אפריקה. היא קיבלה בחוסר רצון את המעבר לעבודה משרדית יותר, וניהלה ישיבות רבות שבהן הייתה לעיתים קרובות האישה היחידה בחדר.

במהלך מלחמת ביאפרה (1968–1970) העבירה זמנית את מרכז פעילותה מפריז לז'נבה כדי להיות קרובה יותר לארגוני הסיוע הבינלאומיים שניסו לעזור לאוכלוסייה האזרחית שנפגעה מן המלחמה. תחת הנהגתה טיפל יוניסף בכמיליון ילדים בסיכון במהלך המלחמה ובשנים שלאחריה בתחילת שנות ה־70.

לאחר פרישתה הרשמית ביוני 1971 שמרה גרטרוד לוץ־פנקהאוזר על קשר הדוק עם מטה יוניסף לאירופה ולצפון אפריקה בפריז. היא המשיכה להשתתף בכנסים בינלאומיים כנציגת יוניסף ופיתחה גם קריירה רחבה כמרצה ציבורית. שני הנושאים המרכזיים בהרצאותיה היו תנועת הנשים ותנועת השלום.
### "פרישה"

גרטרוד לוץ־פנקהאוזר פרשה מתפקידה האחרון ביוניסף חודשים אחדים לאחר יום הולדתה השישים. לאחר מכן שקעה בפוליטיקה המוניציפלית של צוליקופן (קנטון ברן), העיירה הקטנה שבה התיישבה בבית משפחת הוריה. בין השאר בשל מרכזיותם של משאלי עם במערכת החוקתית של המדינה, האמנציפציה הפוליטית של נשים הגיעה לשווייץ בשלב מאוחר יחסית. בשנת 1972 הפכה לוץ־פנקהאוזר לחברת מועצת העיירה הראשונה בצוליקופן. למעשה הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד פוליטי בקנטון ברן.

במועצה כיהנה כנציגת מפלגת העם השווייצרית, מפלגה בעלת אוריינטציה שמרנית־לאומית. בדומה לשנותיה ביוניסף, גם כחברת מועצה מצאה את עצמה לעיתים קרובות האישה היחידה בוועדות שהורכבו אחרת מגברים בלבד. בין השנים 1972 ל־1974 הייתה חברת המועצה האחראית על תחום בתי הספר בצוליקופן. לאחר מכן פרשה מן המועצה בשל העומס על זמנה ועל כוחותיה שנבע מהמשך פעילותה במסגרת יוניסף.

גרטרוד לוץ־פנקהאוזר לקתה בהתקף לב בעת שנסעה ברכבת לציריך להשתתף בתוכנית טלוויזיה שאליה הוזמנה. היא נפטרה כמעט מיד ב־29 ביוני 1995 בבורגדורף, סמוך לברן.

## הערות שוליים

קטגוריה:יוניסף: אישים
קטגוריה:שווייצרים חסידי אומות העולם
קטגוריה:שווייצריות שנולדו במאה ה-20
קטגוריה:שווייצרים שנולדו ב-1911
קטגוריה:נפטרות ב-1995
קטגוריה:שווייצרים שנפטרו ב-1995