שמעון אייזנשטיין

ממוזער|1912
**שמעון אייזנשטיין** (באנגלית: Simeon Aisenstein; ) היה מדען, יזם ומחנך בתחום תקשורת רדיו מראשית התקשורת האלחוטית ועד עידן הטלוויזיה ותקשורת הלוויין.

אייזנשטיין הופקד על תקשורת הרדיו הלאומית באימפריה הרוסית בשנת 1906 ובנה במהירות רשת המחברת את המדינה. ב-1916 השיג תקשורת לצוללת שקועה באמצעות תדרים נמוכים מאוד ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הקים מערכת תקשורת מאובטחת בין ממשלות רוסיה, בריטניה וצרפת (שהעניקו לו את לגיון הכבוד).

הוא היה פרופסור באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה, וכן הבעלים של עסק שייצר ציוד אלחוטי. זה גרם לו להסתכסך עם הבולשביקים שסימנו אותו כקפיטליסט. בריטניה חילצה אותו בחשאי ב-1921 וממסמכי ממשלת בריטניה נודע שהוא סיפק במשך זמן מה מידע על עבודתו ודיווח על הבולשביקים עבור בריטניה, וביקש את הגנת MI5. במשך שארית חייו בבריטניה שמר על פרופיל נמוך אך המשיך בפיתוחים בטכנולוגיית שסתומים תרמיוניים (שפופרת ואקום) ובטלוויזיה. הוא עבד בחברת Marconi מ-1922 עד סוף מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן היה בבעלות חלקית של חברת הספין-אוף English Electric Valve Company (שנקראת כיום Teledyne e2v). הישגיו האחרונים היו תרומה למצלמת הטלוויזיה האורתיקונית התמונה, שזכתה בפרס אמי בשנת 1960, ורכיבי שידור מיקרוגל לשידור לווייני. הוא נחגג בגאווה במדינה המודרנית של אוקראינה, שם הוא תואר כגאון הנשכח שלהם. כתב העת Nature בהספד על אייזנשטיין ב-1962 תיאר אותו כ"חלוץ של תקשורת רדיו".

## ראשית חייו
נולד בשם סמיון מויישביץ' אייזנשטיין (רוסית: Семён Моисеевич Айзенштейн) בקייב, אוקראינה, האימפריה הרוסית. לסוחר יהודי מצליח מהגילדה הראשונה בשם מובשה אייזנשטיין ואשתו סימה-לאה ליאר מרגולין ואחותו ליאונה הצעירה ולאחותו. המשפחה התגוררה באזור Muzychny Provulok הסמוך למרכזית הטלגרף והטלפון הראשית של קייב, וביוגרף אחד עולה כי אייזנשטיין הצעיר נמשך הן על ידי טכנולוגיית התקשורת החדשה והן על ידי הצוות הצעיר שנכנס ויוצא מהבניין. כנער עקב מקרוב אחר פועלו של חלוץ הרדיו הרוסי אלכסנדר פופוב הנחשב בארץ כממציא האלחוט, ולאחר מכן הכיר אותו, וכן בנה מערכת יחסים קרובה עם גוליילמו מרקוני שמתואר על ידי ביוגרף כידידו של אייזנשטיין.

## השכלה ותחילת הקריירה המקצועית
בגיל 16 הוא החל בניסויים אלחוטיים משלו בבית בקייב עם משדר ומקלט עם פערי ניצוצות, אבל אז הלך החל ללמוד באוניברסיטת סנט וולודימיר. שנה מאוחר יותר ב-1901 הוא בילה במוסקבה בביקור במכון הפוליטכני והשתתף בקונגרס האלקטרוטכני השני של כל רוסיה. שם הוא פגש את אלכסנדר פופוב והם חלקו ידע וניסיון. זמן קצר לאחר מכן השיג אייזנשטיין את הפטנט הראשון שלו על משדר אלחוטי. אביו מימן את השכלתו ולאחר סיום לימודיו המשיך אייזנשטיין ללימודים נוספים באוניברסיטת ברלין וב-Technische Hochschule בשרלוטנבורג. לאחר שחזר לקייב ב-1905 הקים מעבדה לפיתוח טלגרפיה אלחוטית והיא משכה את תשומת ליבו של ולדימיר סוקומלינוב, המושל הכללי של קייב ושר המלחמה העתידי של רוסיה.[4] לאחר מכן קיבל מימון צבאי וקיבל קרקע בקייב ובז'מרינקה לבניית תחנות שידור חזקות..
אייזנשטיין החל גם לבדוק תחנות רדיו שדה ניידות ואלו היו נושא הפטנט הבא שלו. במאמר בעיתון Kyivskaia Mysi (מחשבות מקייב) ב-10 בפברואר 1907 נכתב "ב-1 וב-2 בפברואר תחנת הטלגרפיה האלחוטית של קייב שידרה מברקים לאודסה על פני מרחק של 410 ווסט (465 ק"מ). התוצאות הראו שזה עדיין לא המרחק המקסימלי שבו תחנת קייב יכולה לשדר מרחק של 0 ווסט בערך. (750 ק"מ) מעל היבשה המקביל למרחק בים של כ-2000 ווסט (2133 ק"מ)". "אייזנשטיין קיבל אישור מהממשלה לגור מחוץ לאזור המיועד ליהודים (חיוור ההתיישבות) ועבר לסנט פטרסבורג כדי לפתוח את עסקי המחקר והייצור שלו Russian Society of Wireless Telegraphs and Telephones (ROBTiT). אביו תרם כספים לעבודות הפיתוח הממשלתיות וזו מוצעת כסיבה שאייזנשטיין קיבל את הפריבילגיה היהודית הנדירה מאוקראינה.

## עלייה בקריירה
נקודת מפנה מרכזית עבור אייזנשטיין הייתה מותו המוקדם של אלכסנדר פופוב ב-13 בינואר 1906 בגיל 46. הוא מונה ליורשו של פופוב ולמעשה קיבל את האחריות על כל מערכת שידור הרדיו הרוסית. במקביל, הרצה באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה וקיבל תואר פרופסור. הוא גם היה העורך הראשי של כתב העת הרוסי, Bulletin o Wireless Telegraphy (Вестник беспроводной телеграфии) וסגן נשיא האגודה הרוסית של מהנדסי רדיו. בשלב זה, האלחוט השתנה על ידי הכנסת שפופרות הוואקום אשר ב-1906 שופר על ידי המהנדס האמריקאי לי דה פורסט לאחר התכנון הראשוני שלו על ידי האנגלי ג'ון אמברוז פלמינג ב-1904. אז אייזנשטיין היה חלוץ במחקר, פיתוח וייצור שפופרות הוואקום ברוסיה.
תוצאות המחקר שלו הוצגו לקונגרס האלקטרוטכני של כל רוסיה בקייב שנערך בין ה-25 באפריל ל-4 במאי 1907, וזה קבע את קייב כמרכז העיקרי לפיתוח אלחוטי אחרי מוסקבה וסנקט פטרבורג. מעמדו של אייזנשטיין וכ-20 הפטנטים שלו הובילו אז את המחלקה הצבאית הרוסית להציע לו להמשיך בעבודתו בסנקט פטרבורג, שם הקים את החברה הראשונה שלו, ROBTiT, ששטחיה עדיין עומדים. הוא ביקר ב-Marconi באנגליה וב-1910 בוצע ארגון מחדש של החברה שאיפשר רכישת 20% ממניותיה על ידי חברת Marconi, שהייתה בבעלותה גם חברה רוסית משלהם. ROBTiT שיתפה פעולה עם חברות אחרות בייצור ציוד רדיו צבאי כולל סימנס ו-Halske, Telefunken, Marconi ו-Société française radio-electric (SFR) (שהפכה לימים Compagnie Générale de Télégraphie Sans Fil - CSF). הוא ניהל משא ומתן רב עם חברות זרות ובזמן זה כבר הפך מוכר בינלאומי. במהלך חייו המוקדמים הוא הכיר באופן אישי מדענים בולטים רבים בתחומו, לרבות עמיתיו הרוסים ולדימיר זווריקין, אייזק שונברג ודוד סרנוף.

*מאפיינים של תחנת הרדיו של צבא שדה 1910, תוצרת ROBTiT*

*טווח:עד 270 ק"מ*

*משדר: אורך גל 400 עד 2,300 מטר*
ממוזער|תחנת אלחוט פרשים מתוצרת אייזנשטיין
*מקלט: אורך גל מ-320 עד 2,500 מטר גובה התורן הטלסקופי זמן*

*פריסה: 23 מטר דקות: 30 מטר*

עבודת הפיתוח שלו התמקדה אז בשסתומים תרמיונים (שפופרות ואקום) משופרים ובשידור אותות נקיים יותר מאלה המופקים על ידי משדרי ניצוצות. עבודה רבה מ-1908 עד 1913 עסקה בשימוש באלחוט על ספינות כולל שידור דיבור (טלפוניה ברדיו). בשנת 1914 הוא הדגים העברת דיבור תוך שימוש במשדר שסתומים בין סנט פטרסבורג וצארסקו סלו ועד 1914 הוא העסיק כמה אלפי עובדים.

הוא גם הפנה את תשומת ליבו לתכנון משדרי הספק גבוה בהרבה תוך שימוש בעיצוב מעולה של שסתום. זה הוביל לייצור של משדרי 300kW, החזקים ביותר בעולם באותה תקופה, שהותקנו במוסקבה (חודינקה) וצארסקויה סלו ששימשו מאוחר יותר לתקשורת לבעלות בריתה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה. כמו כן, בעל משמעות צבאית היה מקלט זיהוי כיוון שנבנה ב-1916 ולפי ההיסטוריון ולרי ליסנקו פיתוח מודיעיני האותות הזה סימן את לידתה של לוחמה אלקטרונית. ב-1915 מונה ליועץ המדינה לרוסיה הקיסרית.
בשנת 1916, אייזנשטיין השתמש במשדרי ה-300kW החזקים שלו בתדרים נמוכים מאוד (VLF) כדי לתקשר לראשונה עם צוללת שקועה. עיתון ממשלתי בריטי הגיב "האדמירליות רואה את ההישג שלו בעניין רב", אך כפי שהתברר מאוחר יותר הוא סיפק לבריטניה פרטים על עבודתו.

באותה שנה הוא ביצע פרויקט גדול לתכנון תחנות ייצור וציוד בצרפת ומערכת לתקשורת עם בעלות הברית במלחמת העולם הראשונה. זה הוביל לכך שהממשלה הצרפתית העניקה לו את ה-Legion d'honneur (הפניה: 17637 à la Grande Chancellie) וכן העניקה אזרחות צרפתית בשנת 1929. הוא בילה זמן רב בצרפת במהלך שארית חייו והשתמש בשם סרז'.
המהפכה הקומוניסטית של 1917 הביאה את עסקיו להשתלט על ידי המדינה ולמשך זמן מה הוא נאלץ להגביל את פעילותו למחקר ועיצוב טכנולוגיים שכללו את מגדל שוכוב. בשנת 1918 הוא מונה למומחה מדעי במועצה להנדסת רדיו גבוהה ועד מהרה יזם קישור תקשורת רדיו משופר בין מוסקבה ולדיווסטוק, הוא פיקח על פתיחת תחנת השידור הציבורית הראשונה בניז'ני נובגורוד בשנת 1920, ולאחר מכן מוסקבה (סימן קריאה RDW) על 206 ק"ו של האותות שלה שנקלטו בעוצמה של 206 ק"ו. גרמניה. תחנות שידור ברוסיה השתמשו עד מהרה בדרך כלל בהספק של 100 קילוואט וכמה שנים לאחר מכן ב-500 קילוואט שהיה אז הגבוה ביותר בעולם באמצעות השסתומים שפיתח אייזנשטיין.

למרות הישגיו, סערת שנותיה הראשונות של ברית המועצות הביאה את אייזנשטיין לסכסוך תכוף עם השלטונות והוא נכלא לזמן קצר. אמרו שהוא היה מהפכן מנשביק. אז, ב-1921 בעזרת מרקוני ושירותי הביון הבריטיים הוא נמלט מהמדינה דרך נמל ריגה. במשותף עם מהגרים נוספים כאלה הוא הוצא מספרי ההיסטוריה הסובייטים ועד היום אין אזכור שלו במעט ביצירות עיון רוסיות.

## חייו לאחר ההגירה לבריטניה
עם הגעתו לבריטניה, אייזנשטיין מונה מיד לעבוד בחברת מרקוני בצ'למספורד בפיקודו של גודפרי אייזקס, המנהל המנהל שהיה אחיו של לורד רידינג (רופוס אייזקס), יו"ר חברת החשמל הפלסטינית. המומחיות שלו בתכנון וייצור של שסתומים הייתה מרכזית בעבודתו במשך שנים רבות. הוא נערך על ידי שירותי הביון הבריטיים על עבודתו ופעילותו הפוליטית ברוסיה, וזה מהווה כעת חלק ממסמך מהעיתונים הפרטיים של ראש הממשלה דייוויד לויד-ג'ורג'. זה מאשר שהוא הודיע לבריטניה על עבודתו וריגל עבור בריטניה בזמן שעמד בראש חברת Marconi ברוסיה והוא לוחץ על שמירת עובדה זו בסוד (Ref LG/F/149/2/13 בארכיון הפרלמנט הבריטי).

ב-1922 הוא נשלח לוורשה כדי לפקח על ייצור השסתומים של חברת מרקוני בפולין. לאחר מכן ב-1935 הוא קיבל את הפיקוד על הפלוגה בצ'כוסלובקיה, אך ב-1939 הצליח להימלט מהצבא הגרמני הפולש, וחזר לבריטניה לאחר שהות בצרפת.

## הערכת סיכויי העתיד של הטלוויזיה
בשנת 1929 התבקש אייזנשטיין על ידי חברת מרקוני לעזור בהערכת הפוטנציאל המסחרי של הטלוויזיה. למרות שבוצעו מחקרים רבים בטלוויזיה, התמונות עדיין היו גסות ורבים בתעשיית השידור (כולל בעיקר ה-BBC ו-NBC) רצו לתת לאמצעי שידורי הרדיו הזדמנות להתקדם עוד לפני שיצאו לטלוויזיה. הוא נסע באירופה כדי לבקר מהנדסים שמפתחים טלוויזיה. אייזנשטיין המליץ בחום על חברת Marconi להשקיע בטלוויזיה על פי מכתב שנרכש ב-1963 על יד BBC Written Archives Center (ר' T16/67). "לפי ההנחיות שלך חקרתי בקפידה את השאלה הזו" והגעתי למסקנה שטלוויזיה תהיה "בהחלט תעשייה בצמיחה".

## מעורבות בהכנות טכנולוגיות למלחמה בשנות ה-30
בספר "תקשורת גלובלית מאז 1844" מאת פיטר ג'יי יוהיל מתואר שיתוף פעולה בין אייזנשטיין ושלושה מדענים נוספים לפיתוח וייצור אלקטרוניקה לכאורה לטלוויזיה אזרחית אך עם יישומים צבאיים מתוכננים לאיתור רדיו ומערכות מעקב שישמשו במלחמה צפויה עם גרמניה.

יוהיל מצטט מידע מראיון שערך עם בריאן קאליק שבאותה עת עבד עבור גופי ממשל בריטיים (ה-CVD ו-CCRTD) לצד אייזנשטיין, אייזק שונברג וליאונרד ברודוויי, והוא תיאר כיצד אייזנשטיין ממרקוני לקח תפקיד מוביל בארגון הפרויקט עם ולדימיר זוורוקין מ-RCA, אייזק שונברג דומים ל-David Sarnoff מ-EMI ו-RCA שונברג. "רקע יהודי רוסי" שהכירו היטב אחד את השני והיו מעורבים כולם בחוד החנית של התקשורת והטכנולוגיה האלקטרונית. הם החליטו שעבודות הפיתוח שעלו כמיליון ליש"ט (אז שווה ערך לכ-5 מיליון דולר) צריכות להתבצע בבריטניה, כאשר מימון עיקרי מגיע מארצות הברית. החשבון של יוהיל מצביע על כך שהמטרות היו לכאורה טלוויזיה אלקטרונית אזרחית, אך בסופו של דבר לספק צבאי לייצור בקנה מידה גדול של צינורות קרניים קתודיות, שסתומים במעגלי רדאר ושסתומי VHF רחבים.

אייזנשטיין העסיק את אייזק שונברג בעסק שלו בסנט פטרסבורג והיה בן דודה הראשון של אשתו, ויחסיו עם ולדימיר זבורוקין חזרו לרוסיה, שם הם עשו כמה צעדים ראשוניים לעבודה משותפת בטלוויזיה האלקטרונית כבר ב-1909. שיתוף הפעולה של המדענים בשנות השלושים של המאה ה-20 הגיע בתקופה שבה הייתה ציפייה של טכנולוגיות צבאיות וטלוויזיה הקשורות למלחמה ולמטרות רדיו הקשורות. צינורות קרניים קתודיים מסוימים יצטרכו להיות מיוצרים בנפחים גדולים.

בריטניה האיצה את הפיתוח של הטלוויזיה האלקטרונית בשנות ה-30, ושירות הקו 405 שנפתח ב-2 בנובמבר 1936 בארמון אלכסנדרה בלונדון נתפס על ידי ה-BBC כשירות ה-'high definition' הציבורי הראשון בעולם.

עם זאת, נאמר שהדחף של בריטניה לפתח טלוויזיה היה אכן כדי לסייע לטכנולוגיה צבאית של בעלות הברית ולהיות בעלת גרעין של מהנדסים הבקיאים בחשבונות של כמה בני זמננו. לדברי לורד אור-יוינג שעבד בשירותהטלוויזיה של ה-BBC בשנות ה-30, אך המשיך להיות שר הגנה בממשלת בריטניה, הוא היה בשיחה עם לורד סווינטון (מעצב מדיניות מרכזי בממשלת בריטניה בשנות ה-30) ונאמר לו שהטלוויזיה התחילה בבריטניה ב-1936 כדי להאיץ את התפתחות הטכנולוגיה לצבא כפי שהוא קבע בראיון נוסף של BBC. הקרב על בריטניה". לאונרד פ. ברודוויי, מחברת EMI שהייתה לה שותפות עם Marconi לפיתוח BBC TV, עבד עם שונברג וחשף במאמר של IEE שניתן ב-1986 "דבר אחד שאולי לא מוכר ..הוא עד כמה היה לנו מזל מדהים במובנים רבים שהגענו עד כה עם הטלוויזיה כשהגיעה המלחמה. העובדה שפיתחנו פיתחנו מעגלים רחבים ומעצבי מעגלים ומסריקי רצועות. מעגלים... כל זה היה זמין בדיוק מה שרצינו וזה באמת די יוצא דופן שזה קרה באותו זמן". עובד של מרקוני בעת התקנת שסתומים במשדר הטלוויזיה הראשון של ה-BBC בארמון אלכסנדרה סיפר לדאגלס בירקינשו, המהנדס הממונה על הטלוויזיה של ה-BBC, כי שסתומי משדר ה-VHF בעלי ההספק הגבוה של חברת Marconi פותחו למטרות צבאיות. ד"ר אלבן ווב מאוניברסיטת סאסקס הגיע למסקנה ש"הטלוויזיה הציעה הסבר אמין לייצור רכיבים משותפים חיוניים, תוך שמירת הפיתוח של מכ"ם בסוד".

תרומתו של אייזנשטיין לפיתוח שידורי הטלוויזיה בחברת Marconi בשנות השלושים של המאה ה-20 מוכרת על ידי פרופסור אסא בריגס ביצירתו הסמכותית "ההיסטוריה של השידור בבריטניה". הוא גם מספר שהמוצא האתני של אייזנשטיין ושל חבריו המדענים בפיתוח טלוויזיה אלקטרונית מלאה נוצל במהלך התחרות המסחרית העזה והמרירה בבריטניה לאימוץ מערכת על ידי ה-BBC מ-1933 עד 1937. ג'ון לוג'י ביירד, שפעל למען אימוץ המערכת האלקטרו-מכנית שלו ב-240 קווים בפברואר, כתב מכתב ל-Prince of Wales. נושאים וקבע כי בבחינת אימוץ מה שהפך למערכת הקווים EMI-Marconi 405 ה-BBC נותן "עידוד חשאי לאינטרסים של חייזרים". המונח "חייזר" היה טרופה אנטישמי באותה תקופה.

## מלחמת העולם השנייה והתקופה שלאחר המלחמה
במהלך מלחמת העולם השנייה, הייצור של צינורות מצלמה ושסתומי שידור מכ"ם (בעיקר מגנטונים) הפך לחלק חשוב בעבודתה של חברת מרקוני, שאיזנשטיין תרמה לה. מכיוון שחלק ניכר מעבודתו במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה המוקדמת היה בעיקר עבור יישומים צבאיים, היא נשמרה בסוד ומעט ראיות תיעודיות שרדו.

ג'ק מקאליסטר לאחר שקיבל את פרס אמי לשנת 1960 עבור צינור המצלמה Image Orthicon מטעם EEV ואחרים

בשנת 1947, חברת מרקוני קיבלה החלטה מסחרית למכור את ייצור השסתומים שלה לחברה חדשה בשם English Electric Valve Company Ltd, כאשר אייזנשטיין מונה למנהל הכללי וגם לבעלים חלק. החברה - שלימים נודעה בשם EEV (כיום Teledyne e2v) - שגשגה במהלך העשורים שלאחר המלחמה והפכה לחברת הטכנולוגיה הגדולה בבריטניה. שידור מיקרוגל היה תחום צמיחה, והחברה פיתחה רכיבים חשובים כמו שסתומי קליסטרון שהניעו גם שידור לווייני תקשורת.
לאחר המלחמה, שירותי טלוויזיה הושקו במהרה במדינות רבות ו-EEV הייתה מפתחת ויצרנית גדולה של צינורות מצלמה. בשנת 1951, החלו לבדוק את צינור האורטיקון התדמיתי שלהם; הם אפשרו למצלמות טלוויזיה להיות קטנות יותר ועם ביצועים מעולים. מצלמת Marconi Mark II המצוידת בצינור EEV היוותה צעד משמעותי קדימה ושימשה בעיקר את ה-BBC לשידור הטלוויזיה של הכתרת המלכה אליזבת השנייה ביוני 1953. חשיבותו של האורטיקון התדמיתי בהפקת טלוויזיה הוכרה בשנת 1960 על ידי פרס של האקדמיה לאמנויות ומדעי הטלוויזיה (בשיתוף עם RCA ומרקוני) עבור הסימן השלישי. בתעשיית הטלוויזיה כונתה אורטיקון התדמית ל"אימי" והמונח הותאם לאחר מכן ל"אמי" שהפך מעתה לשם של פרסי האקדמיה.

אייזנשטיין התפטר כמנכ"ל EEV בסוף 1955, אם כי נשאר מעורב בחברה שבמהלך השנים הבאות גדלה לרכישת AEI והתנהל משא ומתן על רכישות ומיזוגים אפשריים אחרים. במהלך תקופה של משא ומתן למיזוג ב-1961 אירעה פריצה מסתורית לביתו של אייזנשטיין באינגייטסטון ליד צ'למספורד בעת ביקורו בירושלים; הבית נחטף אבל שום דבר לא נלקח משוויו.
אדלה מתה בצ'למספורד ב-8 באפריל 1960 וסיימון ב-3 בספטמבר 1962.

## חשיבות חייו ויצירתו של אייזנשטיין
מאז עצמאותה של אוקראינה, מדעניה שנולדו תחת שלטון רוסי זכו להכרה ראויה,בהם איזנשטיין. הביוגרף ולרי ליסנקו כינה אותו "החלוץ הנשכח של טכנולוגיית הרדיו הלאומית".

פרופיל במהדורת מאי 1914 של Wireless World אמר שרק רוסים מעטים לא שמעו את שמו ושיבח את "הישגיו המבריקים" ו"הוא אדם שמעורר אמון הוא ישר כמו מת וזה בשילוב עם גאונות גדולה הפך אותו למארחים של חברים".

ולדימיר זוורוקין מוכר כאבי טכנולוגיית מצלמות הטלוויזיה ובספרו "טלוויזיה" משנת 1954 שהציג לאייזנשטיין כתב ברכה אישית.

הקדשה לאייזנשטיין מאת ולדימיר זוורוקין בספרו "טלוויזיה" משנת 1940. במוזיאון הלאומי לצילום, קולנוע וטלוויזיה" ברדפורד, אנגליה.

הספד בכתב העת המדעי Nature בנובמבר 1962 כינה אותו "חלוץ תקשורת הרדיו באירופה, במיוחד בפיתוח שסתומים תרמיונים".
ממוזער|הקדשה לאייזנשטיין מאת ולדימיר זוורוקין בספרו "טלוויזיה" משנת 1940. במוזיאון הלאומי לצילום, קולנוע וטלוויזיה" ברדפורד, אנגליה.

## חיים אישיים
ב-26 ביולי 1926 התחתן עם אדלה לינדנפלד, ילידת פולין, בלונדון. היא נולדה וויטנברג ב-1887 אך התגרשה מבעלה הראשון ולדיסלב לינדנפלד עמו היגרה קודם לכן לפריז, והתאזרחה כאזרחית צרפתית. היה לה בן יליד 1915 בוורשה אך לה ולאייזנשטיין לא היו ילדים. סימאון ואדל בילו זמן רב בפריז עם אחיינו ואחייניתו ז'ורז' מורגולף [ארכיון], כמו גם עם נינה מורגולף [ארכיון] (אסטרופיזיקאית צרפתייה ידועה, הידועה גם בשם "מדלן רוצ'ט [ארכיון]", לוחמת התנגדות ומעוטרת ב-Croix de Guère), ילדיה של אחותו ליובה. אחיו, ד"ר ליאון אייזנשטיין, התגורר בקובה. (מכתב מאת אלן לינדנפלד, נכדו החורג של שמעון אייזנשטיין, 3 במרץ 2025).

## גרסאות שמות
שמו אוית בצורות שונות. לפני שעזב את רוסיה ב-1921 הוא נקרא בדרך כלל סמיון או זרע אייזנשטיין באלפבית הלטיני בפרסומים זרים. בצרפת ובמשפחתו הוא השתמש בשם "Serge". לאחר שהגיע לבריטניה הוא הפך רשמית "Simeon Aisenstein", אם כי שמו הפרטי היה מאוית מדי פעם לא נכון "סימון".

## קישורים חיצוני

## הערות שוליים

קטגוריה:רדיו
קטגוריה:מדענים יהודים רוסים
קטגוריה:מדענים יהודים בריטים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קייב
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ברלין
קטגוריה:מהגרים מרוסיה לממלכה המאוחדת
קטגוריה:ילידי 1884
קטגוריה:נפטרים ב-1962