open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
המסגד האדום בצפת

ממוזער|250 פיקסלים|הכתובת שמעל הכניסה למסגד המשבחת את הסולטאן בייברס
**המסגד האדום בצפת**, המכונה גם **הח'אן האדום**, הוא מסגד הממוקם בצפת העתיקה ברובע הממלוכי בסמוך למלון רימונים. המסגד נבנה בשנת 1276 על ידי הסולטאן בייברס אשר משל במצרים בין השנים 1266–1277. המסגד נחשב לאחד מהמבנים הממלוכים הקדומים ביותר שנבנו בישראל. הוא נבנה בצפת לאחר כיבוש העיר מידי הצלבנים ב-1266 במטרה לבסס את מעמדה של צפת כבירת מחוז הגליל בממלכה הממלוכית. בתחומי המסגד התקיימה אכסניה שאפשרה לינה לעולים לרגל. במשך שנים רבות היה המסגד מגדולי המסגדים בצפת. המסגד והאכסניה שבתחומו נהרסו חלקית עקב רעידת האדמה. בניין זה הפסיק לשמש כמסגד ב-1948. על חלק מהריסות המסגד והאכסניה נבנה מלון רימונים ושאר המבנה ששרד את רעידת האדמה משמש כיום כמרכז תרבות ואומנות המנוהל בידי קרן צפת לפיתוח. עד היום ניתן עדיין להבחין בגרם המדרגות הלולייניות לצריח המואזין אך המגדל עצמו לא שרד.

## מבנה המסגד
המסגד נבנה בסגנון ממלוכי מפואר אשר הובא ממצרים. שער כניסה גדול העשוי עץ ומעליו כתובת מיסוד המבנה שהשתמרה עד היום אשר משבחת את הסולטאן בייברס. אולם התפילה בנוי מקשתות גבוהות ומסוגל להכיל 200 איש. אולם זה נמצא בחלקו הדרומי של המסגד בעל שתי גומחות תפילה הפונות לכיוון מכה. האולם נתמך בארבעה עמודים. באולם הייתה אבן שעליה חרוט הקדש. אבן זו הייתה ממוקמת מעל גומחת התפילה המרכזית והייתה צבועה בצבע ירוק. לאחר שהמסגד הפך לגלריה הושחתה הכתובות ובמקומה נחקקו שני לוחות ברית.

## קישורים חיצוניים

* הושבילים, באתר מטיילים.
*  אתר עיריית צפת, באתר העירייה.
* מלון, באתר המלון.

קטגוריה:צפת: מבנים
קטגוריה:ישראל: מסגדים
רכס סליבן (אנטארקטיקה)

[250px|ממוזער|מפת אזור [קרחון בירדמור. רכס סליבן ממוקם במרכז הרביע השני מימין, בשורה הראשונה ובשורה השנייה מלמטה, של רביעי המפה]]
**רכס סליבן** או **מצוק סליבן** (באנגלית: **Sullivan Ridge**) הוא רכס גדול, בהרי בוש שבהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.

אורכו של הרכס 28 קילומטרים. מורדותיו המזרחיים של הרכס תלולים, ומתנשאים מעל קרחון רמזי (לגדתו המערבית של קרחון רמזי).

מדרונותיו המערביים של הרכס אינם תלולים, מכוסים קרח, ומתנשאים מעל קרחון מאק.

הרכס משתרע לכיוון צפון, החל מרמת האסקי, ועד מקום ההתמזגות של קרחון מאק עם קרחון רמזי.

גובהו של הרכס 1,802 מטרים מעל פני הים; והוא האתר ה-2,157 בגובהו באנטארקטיקה.

## היסטוריה
### גילוי ומיפוי הרכס

הרכס התגלה וצולם מהאוויר על ידי צי ארצות הברית, בטיסה שנערכה ב-16 בפברואר 1947, במהלך מבצע קפיצה לגובה, שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.

### מקור השם

שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.

הרכס נקרא על שמו של וולטר ס. סליבן (Walter S. Sullivan), כתב הניו יורק טיימס, שסיקר את חקר אנטארקטיקה.

## קישורים חיצוניים
* רכס סליבן באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
* רכס סליבן באתר הגאזט האנטארקטי של ממשלת ניו זילנד
* רכס סליבן באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה

## הערות שוליים

סליבן
סליבן
Communication Arts

**Communication Arts** הוא כתב עת בינלאומי לתקשורת חזותית. הוא עוסק בנושאים שונים, וביניהם עיצוב גרפי, פרסומת, צילום, איור ומדיה אינטראקטיבית.

Communication Arts יוצא לאור בשישה גיליונות בשנה ומארח שש תחרויות יצירה בעיצוב גרפי, פרסום, צילום, איור, טיפוגרפיה ומדיה אינטראקטיבית. המגזין מתחזק גם שני אתרי אינטרנט: commarts.com ו-creativehotlist.com.

## היסטוריה
המגזין יצא לאור לראשונה בשנת 1959 על ידי ריצ'רד קווין ורוברט בלאנצ'ארד. הגיליון הראשון הופיע באוגוסט 1959 ככתב העת "*Journal of Commercial Art*". בין שאר החידושים שהיו בגיליון זה, ניתן לציין, כי היה זה כתב העת הראשון בארצות הברית שנדפס בדפוס אופסט. בתוך שישה חודשים, התפוצה בתשלום גדלה ל-10,000 עותקים. אולם הפרסום בתשלום היה נמוך ו-CA לא היה הצלחה כלכלית.

לאחר שבלנצ'ארד עזב, כדי להיכנס לעסקים בעצמו, קווין וצוות קטן המשיכו לכתוב, לעצב ולהפיק את המגזין. בסופו של דבר, התפוצה בתשלום עלתה ל-38,000 עותקים. החל משנת 2021, התפוצה בתשלום של CA עמדה על 21,000, לעומת 59,429 בשנת 2009. את המגזין ממשיכים לערוך ולפרסם ז'אן, אשתו של קווין, ובנם, פטריק קווין.

כדי לייצר הכנסה נוספת ותוכן ערכי, יסד המגזין בשנת 1960 תחרות שנתית בה שופטים מקצועיים קובעים את המנצחים. תוך כמה שנים התרחבה התחרות, והתחלקה לארבע קטגוריות: עיצוב גרפי, פרסום, צילום ואיור. תחרות חמישית, אינטראקטיבית, נוספה בשנת 1995. בכל הקטגוריות השופטים הם אנשי מקצוע מתחום היצירה. השופטים מחלקים פרסים המבוססים על יצירתיות ולא על החזר השקעה.

### נוכחות מקוונת
CA היה הראשון שהשיק, בשנת 1995 נוכחות באינטרנט (Communication Arts).

בנוסף להצגת עבודות יצירה בתקשורת חזותית, הוא כלל מדור לרישומי משרות. מדור המשרות גדל והושק מחדש בשנת 2001 כאתר עצמאי, Creative Hotlist. שני אתרים אלה מקבלים כשלושה מיליון צפיות בדף ו-250,000 מבקרים ייחודיים בחודש.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:כתבי עת לאמנות
קטגוריה:עיצוב גרפי
קטגוריה:כתבי עת באנגלית
קטגוריה:ארצות הברית: כתבי עת
קטגוריה:כתבי עת מקוונים
יחסי גרמניה–רואנדה

[ממוזער|בניין בברלין בו שוכנות שגרירויות [גינאה ורואנדה]]
**יחסי גרמניה–רואנדה** הם היחסים בין גרמניה לבין רואנדה.

## סקירה כללית
השלטון הגרמני קיבל חסות על רואנדה במסגרת ועידת ברלין של 1884 וב-1890 החליטו המעצמות האירופיות לכלול את רואנדה ובורונדי בשטח ההשפעה של האימפריה הגרמנית. הגרמנים, שכוח האדם שהשקיעו בשליטה באזור היה קטן מאוד, חדרו לאזור בהדרגה. הם שלטו באופן עקיף תוך הסתמכות על האצולה המקומית ועל המלך, שהסכים לקבל את חסותם כהגנה מפני מדינות שכנות ובהן בוגנדה. הגרמנים ראו ברואנדה חלק מ"מזרח אפריקה הגרמנית",

על ידי תמיכת הגרמנים הקולוניאליסטים במונרכיה וההיררכיה הקיימת, תוך העדפת הטוטסי על-פני ההוטו ומינוים לתפקידים משמעותיים במוסדות השלטון והאדמיניסטרציה, החלה להתבסס ההפרדה בין הטוטסי להוטו ברואנדה. הבדלה והפרדה זו נעשתה תוך הבניית תודעה מעמדית בין השתיים, כזו המקבילה לתודעה המעמדית באירופה.

השלטונות הגרמנים יצרו הפרדה בין ההוטו לטוטסי על פי תווי פנים, גובה וצבע עור. בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשו כוחות בלגים מקונגו הבלגית את האזור, ולאחריה נמסרה המושבה לאימפריה הבלגית, כחלק מהקולוניה רואנדה-אורונדי שכללה גם את בורונדי של ימינו. הבלגים המשיכו בהפרדה בין הטוטסי להוטו והעדיפו את הטוטסי על פני ההוטו.

לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר חולקה אפריקה בין המעצמות המנצחות באירופה, ניתנה רואנדה לבלגיה.

גרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם רואנדה ב-13 בדצמבר 1963, לאחר שהאחרונה קיבלה את עצמאותה מבלגיה. כיום, גרמניה ורואנדה נהנות מיחסים הדוקים ופרגמטיים, כאשר גרמניה נחשבת בדרך כלל בעיני רואנדה כשותפה ללא אג'נדה כלכלית או פוליטית נסתרת. תפיסה נוסטלגית מתקבלת לעיתים קרובות על התקופה הקולוניאלית הגרמנית מכיוון שהיא נמצאת כעת בעבר הרחוק ונתפסת כמציעה ניגוד חד לשלטון הקולוניאלי הבלגי. הסיוע המהיר שניתן על ידי גרמניה בעקבות רצח העם ומלחמת האזרחים בשנת 1994 לא נשכח וממשיך להיות מוערך על ידי הרואנדים.

שיתוף הפעולה בפיתוח בין שתי המדינות הוא מרכיב מרכזי ביחסים הדו-צדדיים. מאז 1962, גרמניה סיפקה למעלה מ-810 מיליון אירו לשיתוף פעולה פיתוח. רואנדה נותרה אחת המדינות העניות ביותר בעולם. למרות כל המאמצים הקודמים לטפח את ההתפתחות וההישגים שהושגו בתחום זה, 40% מהאוכלוסייה עדיין חיים בעוני.

שיתוף פעולה לפיתוח דו-צדדי מתמקד בביזור, ממשל טוב, פיתוח כלכלי בר קיימא, כולל הכשרה מקצועית וניהול פיננסי ציבורי. בנוסף, ממשלת גרמניה מספקת תמיכה לרואנדה בתחומים הכוללים ייצור והעברת אנרגיה, הסמכת סחורות, השכנת שלום ופיוס במדינה.

מכון גתה מיוצג בקיגאלי כמכון עצמאי משנת 2014, בעוד ששירות החילופי האקדמי הגרמני מיוצג על ידי מורה אוניברסיטאי מומחה לגרמנית כשפה זרה ב-Huye מאז 2016. בנוסף לסיפוק תמיכה לתחום החינוך, ארגונים אלו מבצעים פרויקטים תרבותיים ברואנדה ומציעים מלגות.

ברמה המבוזרת, לריינלנד-פאלץ קיימת שותפות הדוקה עם רואנדה מאז 1982 ויש לה משרד תיאום משלה בקיגאלי. כנסיות, בתי ספר, אוניברסיטאות, אוניברסיטאות למדעים יישומיים, עמותות, חברות וקבוצות חברתיות כגון מועדוני ספורט ומוסדות חינוך מעורבים בשותפות. קידום ייחודי זה של חילופי דברים בין חברות אזרחיות משלים שיתוף פעולה בין-ממשלתי.

## נציגויות דיפלומטיות
* גרמניה מחזיקה ברואנדה שגרירות בקיגאלי.
* רואנדה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.

## קישורים חיצוניים

* יחסי גרמניה–רואנדה באתר משרד החוץ הפדרלי

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים ללא קטגוריות פיזיות - יחסי חוץ
אשמן מדובלל

**אשמן מדובלל** (שם מדעי: *Centronycteris*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשמניים ובו 2 מינים שחיים באזור הנאוטרופי של יבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1838 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, והוא קרוי על שם הפרווה הסבוכה והצמרירית שלו. עד שנת 1998 הסוג נחשב לטקסון מונוטיפי.
## תיאור ואנטומיה
האשמן המדובלל מתאפיין בגוף קטנטן וקומפקטי, ראש חרוטי וכנפיים צרות. החרטום קצר ומחודד במיוחד. האוזניים גדולות ועגולות, והקצה שלהן מחודד ופונה אחורנית בצורת מגל; האפרכסות מכוסות ברכסים בולטים. העיניים קטנות ובולטות והאף זעיר ושפיצי. השיניים חזקות וחדות; לסוג יש 6 חותכות בלסת העליונה ו-2 חותכות בלסת התחתונה. אורך הראש והגוף של מיני האשמן המדובלל 42–61 מ״מ, אורך הזרוע 41–49 מ״מ, אורך האוזן 14–20 מ״מ ואורך הזנב 18–23 מ״מ; משקלם 4–9 גרם ומספר שיניהם 32. הזנב ארוך וחשוף ומחודד בקצה. כנף הזנב בינונית ומעוגלת. האשמנים המדובללים דומים לאשמני השקיק, אך שעירים ובהירים יותר ואין להם שקיקים על הכנפיים.

לאשמן המדובלל פרווה צפופה ורכה שמורכבת משערות ארוכות ומדובללות. צבעה הכללי נע בין צהבהב לאוכרה, כתמתם, חום בהיר, חום אפרורי או בז׳. הפרווה נוטה להיות חיוורת יותר בגחון, ובאזור כנף הזנב היא בעלת גוון אדמוני. הפנים והאוזניים החשופים צבועים בשחרחר, אדמדם או חום כהה. הזרועות והרגליים בצבע בורדו והכנפיים וכנף הזנב בצבע שחור פחם.
## תפוצה ואקולוגיה
מיני האשמן המדובלל מצויים באמריקה המרכזית והדרומית. טווח התפוצה שלהם כולל את דרום מקסיקו, בליז, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, אקוודור, וונצואלה, פרו, בוליביה, אזור גויאנה וצפון ומרכז ברזיל. בית הגידול מורכב בעיקר מיער גשם טרופי צפוף, אך גם מסוואנה טרופית בסראדו, סוואנה דוקרנית צחיחה למחצה בסרטאו, בתה חופית ויער עננים עד רום 1,450 מטר מעל פני הים. המינים בסוג נוטים לחיות בשפלות ומישורים ונפוצים בדלילות באזורים מעל 300 מטר.

אין מידע רב על האקולוגיה של הסוג. האשמנים המדובללים פעילים בלילה ומבלים את שעות היום על צמרות וחללי עצים או על עלים גדולים. הם יוצאים לצוד בשעות הערב, והתעופה שלהם איטית ומדויקת בדומה למינים רבים במשפחה. התזונה שלהם מורכבת מחרקים (בפרט חיפושיות ואחידי כנף), והם נוטים לנוע הלוך ושוב על מסלולים קבועים בתורם אחר מזון. כנף הזנב הגדולה מסייעת להם לחסום את דרכי המילוט של החרק. נקבות בהיריון נלכדו בחודש מאי או נובמבר. הנקבה ממליטה גור יחיד לאחר היריון של כ-4 חודשים. מצב השימור של שני המינים בסוג מוגדר כללא חשש על ידי IUCN.
## מינים
בסוג זה 2 מינים:
* אשמן מדובלל מקסימילאן (*Centronycteris maximiliani*) - ברזיל, וונצואלה ואזור גויאנה.
* אשמן מדובלל תומאס (*Centronycteris centralis*) - דרום מקסיקו עד בוליביה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1838
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ג'ון אדוארד גריי
קטגוריה:אשמניים
אשמן קצר-אוזן

**אשמן קצר-אוזן** (שם מדעי: *Cyttarops alecto*) הוא מין עטלף קטן במשפחת האשמניים שחי בעיקר בצפון אמריקה הדרומית ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1913 על ידי הזואולוג בריטי אולדפילד תומאס.
## תיאור ואנטומיה
האשמן קצר האוזן מתאפיין בגוף קומפקטי שמנמן, בראש רחב וחרוטי עם שקע עמוק ייחודי במרכז המצח ובפנים קצרות וצרות. האוזניים שלו קצרות ומעוגלות עם שוליים קמורים בצורה בולטת. עיניו שחורות ובולטות ואפו קטן עם נחיריים צינוריים. החרטום צר, מחודד ופונה כלפי מעלה. האשמן קצר האוזן הוא עטלף קטן למדי: אורך ראשו וגופו 47–55 מ״מ, אורך הזרוע 45–47 מ״מ, אורך הזנב 20–25 מ״מ ומשקלו 7–11 גרם. הנקבות גדולות יותר מן הזכרים. המין חסר שקיקי עור על הכנפיים.

הפרווה של האשמן קצר האוזן צפופה ומסולסלת עם מרקם משי רך. צבעה הכללי נע בין אפור כהה לאפור-סגלגל, אפור פיח, חום אפרורי או שחור מעורב בכסף, כשהגחון והכתפיים בהירים יותר. על הסנטר יש זקן ארוך שבולט בעיקר כשהאשמן נח. הכנפיים, הרגליים והאוזניים בצבע שחור מבריק או פחם, והזרועות ופנים האוזניים בצבע בורדו. הפנים החשופות עשויות להיות שחרחרות, אפורות או צהבהבות.
## תפוצה וביולוגיה
האשמן קצר האוזן מצוי לאורך קו החוף הצפוני של אמריקה הדרומית ובמידה פחותה גם באמריקה המרכזית. טווח התפוצה שלו משתרע על צפון ברזיל, גיאנה הצרפתית, גיאנה, סורינאם צפון וונצואלה וקולומביה, מזרח פנמה, קוסטה ריקה וניקרגואה. יש אוכלוסייה מבודדת בעומק אגן האמזונס שנמצאת במשולש הגבולות ברזיל-בוליביה-פרו. מכיוון שהמין נלכד לעיתים נדירות בטבע, ייתכן שהטווח שלו רחב מהידוע. בית הגידול של האשמן כולל בעיקר יערות לחים והוא מצוי בשפלות עד רום 500 מטר מעל פני הים.

מעט מאוד ידוע על האשמן קצר האוזן בשל נדירותו. הוא פעיל בלילה ויוצא לתור אחר מזון כ-45 דקות לאחר השקיעה. את שעות היום, האשמן מבלה על כפות של דקלי קוקוס, וחי בבדידות או בקבוצות קטנות עד 10 פרטים. מקומות המקלט ממוקמים בדרך כלל באזורים פתוחים כמו חורשות, סוואנות וגינות. כאשר האשמנים יוצאים לפעילות, הם טסים לעבר אתרי האכלה במשך רבע או חצי שעה, ורק לאחר מכן מתחילים לצוד בגובה 3–4 מטר מעל הקרקע. התזונה של האשמן קצר האוזן מורכבת מחרקים מעופפים, אותם הוא מתאר באמצעות איכון-הד עם סדרת פולסים שעוצמתם מגיעה עד ל-100 קילוהרץ.

## מצב שימור
האשמן קצר האוזן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הרחב. האיומים על מין זה אינם ידועים, ונדרשים מחקרים נוספים על האקולוגיה, טווח התפוצה ובית הגידול של המין כדי להעריך את האיומים עליו. אומדן האוכלוסייה אינו ידוע, שכן האשמן קצר האוזן נחשב לנדיר למדי ונלכד לעיתים רחוקות בטבע.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1913
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי אולדפילד תומאס
קטגוריה:אשמניים
קטגוריה:יונקים יחידים בסוגם
קטגוריה:ונצואלה: יונקים
אשמן הכיס

**אשמן הכיס** (שם מדעי: *Saccolaimus*) הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת האשמניים ובו 4 מינים שחיים באוקיאניה, דרום אסיה ומרכז אפריקה. הסוג הוקם בשנת 1838 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק ומשמעות שמו המדעי היא ״גרון עם שק״. המינים בסוג נכללו בעבר בסוג אשמן והם גדולים יחסית לבני המשפחה.
## תיאור
לאשמן הכיס גוף גוצי וכבד, ראש גדול, משולש ופחוס וכנפיים ארוכות וצרות. החרטום קצר ושטוח, הלוע מוארך במעט והשפתיים שסועות. האוזניים קצרות, עגולות ומחודדות בקצה והצפירים שלהן קצרים ועגולים. העיניים גדולות ובולטות והנחיריים רחבים וצינוריים. הזנב מכוסה בקרום התעופה להוציא את הקצה החשוף דמוי הנדן.

בניגוד לרבים ממשפחת האשמנים, לסוג זה אין כלל שקיקים על הכנף, אולם מאידך, הוא מתאפיין בכיס עור גדול על הגרון שהעניק לו את שמו. הכיס הגרוני נמצא רק אצל הזכר ומשמש כנראה לסימון טריטוריה, בעוד שאצל הנקבה יש במקומו מספר קפלי עור עירומים. אורך הראש והגוף של אשמני הכיס 72–135 מ״מ, אורך הזרוע 61–95 מ״מ ואורך הזנב 22–36 מ״מ. משקלם נע בין 21 ל-114 גרם.

הפרווה של אשמן הכיס ארוכה וחלקה. צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין חום ערמוני לאדמדם, אוכרה, חום אפרורי, חום קפה או שחור. אצל כל המינים הגחון בהיר יותר ונע בין חום בהיר לאפרפר, צהבהב או לבן בוהק ואצל מין אחד הפרווה מנומרת בלבן. הכנפיים והאוזניים בצבע שחור פיח או חום כהה והזרועות והשוקיים בצבע אדום או ורוד.
## תפוצה וביולוגיה
המינים בסוג נפוצים באפריקה, אסיה ואוקיאניה. התפוצה של הסוג כוללת את אוסטרליה, גינאה החדשה, איי שלמה, איי סונדה, חלק מאיי מאלוקו, איי הפיליפינים, חצי האי המלאי, חלק מהודו-סין, סרי לנקה, הודו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, אוגנדה, גבון, גינאה המשוונית, קמרון, ניגריה, גאנה, חוף השנהב וליבריה. בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים, חורש ים-תיכוני, סוואנה צחיחה או טרופית, ומדבריות.

אשמני הכיס פעילים לאחר רדת החשיכה במשך מספר שעות ומבלים את שעות היום בשינה בסבך, מחילות, קברים, מערות, מבנים נטושים, עצים וסלעים. הם חיים בדרך כלל בבדידות או במושבות קטנות (29-2 פרטים) אך מינים מסוימים נראים לעיתים במושבות של מאות בודדות. במקומות מסוימים יש נדידות עונתיות מאזורים חמים לאזורים קרירים יותר.

אשמני הכיס צדים עשים, פשפשאים, חגבאים, טרמיטים וחיפושיות ובשל מבנה גופם הכבד הם אינם יכולים לתמרן ביעילות ומחפשים מזון באזורים פתוחים יחסית כמו חופת היער הגבוהה, בקצה היער או בקרחות יער. מאידך, הטיסה שלהם מהירה יחסית. האשמנים מאתרים את טרפם באמצעות איכון-הד, וחלק מהפולסים שהם מפיקים נשמעים לאוזן אנושית. הנקבה ממליטה גור יחיד מדי שנה.

## מינים
בסוג זה 4 מינים:
*אשמן כיס צהוב-בטן (*Saccolaimus flaviventris*)
*אשמן כיס עירום-צוואר (*Saccolaimus saccolaimus*)
*אשמן כיס פפואני (*Saccolaimus mixtus*)
*אשמן כיס פלי (*Saccolaimus peli*)
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1838
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קונרד יאקוב טמינק
קטגוריה:אשמניים
אשמן זנב-נדן זקוף

**אשמן זנב-נדן זקוף** (שם מדעי: *Emballonura*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשמניים ובו 8 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיאניה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק ומשמעות שמו המדעי היא ״זנב זקוף/שלוח״. סוג זה קרוב מבחינה גנטית בעיקר לסוגים אשמן זנב-נדן מדומה ואשמן זנב-נדן שנפוצים ביבשת אפריקה.

## תיאור
לאשמן זנב הנדן גוף קומפקטי וצר, ראש משולש וחרטום צר ומחודד שפונה כלפי מעלה ומזכיר במקצת מקור ציפור. האוזניים גדולות ומשולשות, והן מקופלות כלפי פנים ופונות אחורנית בקצה. האף זעיר וצינורי והעיניים בולטות. השפתיים מתאפיינות בקפלי עור גדולים. רובו של הזנב מוסתר בכנף הזנב הגדולה והמפותחת; קצה הזנב חשוף וזקוף וממנו מקור שמו של הסוג. אורך הראש והגוף של מיני האשמן 34–67 מ״מ, אורך הזרוע 37–53 מ״מ, אורך הזנב 10–22 מ״מ ומשקלו 14-3.5 גרם. השקע העמוק בין העיניים או שקיקי הכנף שמצויים אצל מספר סוגי אשמנים נעדרים אצל סוג זה.

הפרווה של האשמן זנב הנדן קצרה, חלקה ומבריקה. צבעה הכללי חדגוני, ונע בין חום אפרורי, לחום שוקולדי כהה, חום ערמוני, חום אדמדם, אוכרה או חום בהיר. הגחון, החזה והסנטר נוטים להיות חיוורים יותר ונעים בין בז׳ לצהבהב או כתמתם. האוזניים, הכנפיים והזנב צבועים בשחור פחם, שחור מבריק או שחור כחלחל. פנים האוזניים, הזרועות, השוקיים והפנים בצבע סגלגל, בורדו או ורוד. האזור שבין העין לאוזן בהיר ועירום בדרך כלל.
## תפוצה וביולוגיה
מיני האשמן זנב הנדן מצוי בדרום מזרח אסיה, במלנזיה, מיקרונזיה ופולינזיה; טווח התפוצה של הסוג משתרע על חצי האי המלאי (מלזיה ותאילנד), איי הפיליפינים, סומטרה, ג'אווה, בורנאו, סולאווסי, חלק מאיי מאלוקו, גינאה החדשה, ארכיפלג ביסמרק, איי שלמה, איי מריאנה, מיקרונזיה, פיג'י, פלאו, טונגה וסמואה. בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים, יער ביצות, בתה חופית, מטעים ואזורים מעובדים.

המינים בסוג פעילים בלילה ומבלים את שעות היום בסדקים, נקיקי סלע, מערות וחללי עצים. הם חיים בקבוצות קטנות של 2–20 פרטים או במושבות של 100–150 פרטים - תלוי במין ובמיקום הגאוגרפי. מלבד עונת הרבייה, רוב האשמנים בסוג חיים בדרך כלל בקבוצות נפרדות. התזונה שלהם מורכבת בעיקר מחרקים והם משלימים את תזונתם בפירות. האשמנים מאתרים את טרפם באמצעות איכון-הד ונוטים לתור אחר מזון לאורך נחלים או שבילים קבועים בצמחייה. הפולסים שהם מפיקים נמצאים בתדר קבוע של 48–51 קילוהרץ.

האשמנים מתרבים פעמיים מדי שנה: בין פברואר למרץ ובין אוקטובר לנובמבר. בכל פעם הנקבה ממליטה צאצא יחיד שמשקלו כרבע ממשקל האם. בתחילה היא נושאת את הגור על גופה ולאחר שהוא הופך לכבד מדי עבורה היא משאירה אותה במקום מוגן כשהיא יוצאת לצוד. הגור נגמל רק בגיל שנה ומגיע לבגרות זמן קצר לאחר מכן.
## מינים
בסוג זה 8 מינים:
*אשמן זנב-נדן פסיפי (*Emballonura semicaudata*)
*אשמן זנב-נדן אוזנן (*Emballonura dianae*)
*אשמן זנב-נדן גדול (*Emballonura furax*)
*אשמן זנב-נדן זוטר (*Emballonura monticola*)
*אשמן זנב-נדן קטן (*Emballonura alecto*)
*אשמן זנב-נדן ראפראי (*Emballonura raffrayana*)
*אשמן זנב-נדן סרי (*Emballonura serii*)
*אשמן זנב-נדן בקארי (*Emballonura beccarii*)
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1838
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קונרד יאקוב טמינק
קטגוריה:אשמניים
אשמן כלבי

**אשמן כלבי** (שם מדעי: *Peropteryx*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשמניים ובו 5 מינים שחיים בדרום ומרכז אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1867 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס והוא קרוי על שם פניו דמויות הכלב. הסוג חי בעיקר ביערות גשם וניזון מחרקים.
## תיאור
לאשמן הכלבי גוף גוצי שעיר, ראש כלבי חרוטי ומצח מוגבה שמכוסה לעיתים בפוני ארוך. החרטום הנפוח דמוי-חדק ומזדקף בחדות כלפי מעלה. האוזניים ארוכות, רחבות ועגולות עם רכסים רוחביים וצפירים קטנים דמויי גרזן; אצל מין אחד האוזניים מחוברות בבסיס בקרום עור ואצל השאר הן מופרדות זו מזו. העיניים גדולות ובולטות, השפתיים עבות והנחיריים צינוריים. הלוע רחב ושטוח, הניבים גדולים וארוכים ושאר השיניים קצרות וחדות.

בסמוך לחלק העליון של הכנפיים יש שקיקים עם בלוטות ריח שנפתחות כלפי חוץ. אורך הראש והגוף של מיני האשמן הכלבי 30–45 מ״מ, אורך הזרוע 38–54 מ״מ, אורך הזנב 12–18 מ״מ ומשקלם עד 11 גרם. הנקבה כבדה וארוכה יותר מן הזכר. ניתן להבדיל בין האשמן הכלבי לאשמן כנף-שקיק, בכך שהראשון חסר פסים בהירים על הגב ובעל חרטום נפוח וארוך יותר. הזנב מכוסה בקרום התעופה האחורי וקצהו החשוף מזדקף כזיז.

הפרווה של האשמן הכלבי צפופה, ארוכה וגסה. צבעה הכללי נע בין חום ערמוני לחום אדמדם, קפה עמוק, אוכרה, חום אפרורי או חום שחרחר, כשהגחון בהיר יותר מהגב והראש. סביב הכתף והצוואר יש לעיתים כתם שחרחר. הפנים והאוזניים חשופים וצבועים בשחור או בבורדו. הכנפיים בצבע שחור דהוי או פיח והזרועות והרגליים ורודים.

## תפוצה וביולוגיה
האשמן הכלבי נפוץ באמריקה הדרומית והמרכזית; טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום מקסיקו, בליז, גואטמלה, ניקרגואה, הונדורס, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, וונצואלה, אקוודור, קולומביה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, גיאנה, פרו, צפון ומזרח בוליביה, צפון פרגוואי ומרבית ברזיל. באזור הים הקריבי הוא מצוי בטרינידד וטובגו בארובה ובגרנדה. בית הגידול של הסוג מורכב בעיקר מיער נשיר טרופי ויער מנגרובים, אך הם מופיעים גם ביער עננים מעל 1,000 מטר, בסוואנה טרופית או צחיחה למחצה, בתה דוקרנית ומישורי עשב.

האשמנים הכלביים פעילים בלילה ומבלים את היום במערות, נקיקים, חורבות, מכרות ועצים חלולים. הם חברותיים וחיים בקבוצות של 5–47 פרטים ועשויים לשהות בחברת עטלפים ממשפחות אחרות; הם נחשבים לעטלפים דרוכים ועירניים יחסית, וכאשר יש הפרעה בסמוך למקום הלינה הם נוטשים אותו במהירות. האשמנים נשכבים בעת המנוחה על משטח אנכי במקום להיות תלויים הפוך ושומרים על מרחק מינימלי קטן אחד מהשני. האשמנים יוצאים לתור אחר מזון בערב וחוזרים לפנות בוקר. הם ניזונים מחרקים ובפרט מחיפושיות וזבובים. אשמנים שחיים בסביבה אנושית מחפשים מזון לעיתים קרובות סביב פנסי רחוב. הטורפים העיקריים של האשמן הכלבי הם דורסי לילה וערפדים צמרירים.

הרבייה מתרחשת אחת לשנה ומשתנה מאזור לאזור. הזכר מקים הרמון קטן ומשתמש בבלוטות הריח בכנפיים כדי למשוך נקבות. לפני ההמלטה האשמנית פורשת למקום מבודד. האשמנית ממליטה גור יחיד מפותח יחסית ומניקה אותו עד גיל 40 יום. בגיל 55 יום הגור כבר מסוגל לעוף בכוחות עצמו והוא הופך לעצמאי זמן קצר לאחר מכן. רוב הגורים עוזבים את המושבה שבה נולדו ולא חוזרים אליה.

## מינים
בסוג זה 5 מינים:
*אשמן כלבי גדול (*Peropteryx kappleri*)
*אשמן כלבי זוטר (*Peropteryx macrotis*)
*אשמן כלבי טרינידדי (*Peropteryx trinitatis*)
*אשמן כלבי לבן-כנף (*Peropteryx leucoptera*)
*אשמן כלבי חיוור-כנף (*Peropteryx pallidoptera*)
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1867
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי וילהלם פטרס
קטגוריה:אשמניים
אשמן זנב-נדן מדומה

**אשמן זנב-נדן מדומה** (שם מדעי: *Paremballonura*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשמניים ובו 2 מינים שאנדמיים לאי מדגסקר. הסוג הוקם בשנת 2012 על ידי קבוצת זואולוגים בעקבות ניתוח גנטי מולקולרי וקודם לכן נחשב לחלק מהסוג אשמן זנב-נדן זקוף שחי באזור ההודו-פסיפי.
## תיאור
לאשמן הנדן המדומה גוף דק, ראש משולש וחרטום קצר ומחודד שקצהו פונה מעלה. העיניים בולטות, האף קטנטן וצינורי והשפתיים גדולות ומעוגלות. עצם האף בצורת שעון חול. האוזניים גדולות וארוכות בצורה ניכרת מן הסוגים האחרים ומתקפלות מעט פנימה; הצפירים קטנים וצורתם כגרזן. הזנב מוסתר ברובו בכנף הזנב, להוציא את הקצה שבולט החוצה ודומה לנדן. אורך הראש והגוף של מיני האשמן 40–49 מ״מ, אורך הזרוע 35–41 מ״מ, אורך הזנב 15–20 מ״מ ומשקלו 7.1-2.7 גרם. הוא נבדל מהסוגים האחרים בעיקר במורפולוגיה של השיניים והגולגולת.

הפרווה של אשמן הנדן המדומה קצרה, צפופה וזיפית. צבעה חדגוני ומשתנה בהתאם למין, ונע בין חום אפרורי לחום שוקולד דהוי או חום שחרחר, ולעיתים היא עשויה להיות בצבע חום בהיר או כתמתם. הכנפיים שחורות והפנים שדלילות בשיער צבועות בשחור וורוד מלוכלך. האוזניים שחורות בקצה וורודות בבסיס והזרועות והרגליים בצבע בורדו.

## תפוצה וביולוגיה
מיני האשמן המדומה אנדמיים לקו החוף של מדגסקר; מין אחד מאכלס את קו החוף המזרחי והלח ומין אחד את קו החוף המערבי היבש יותר שמתאפיין בתצורות קרסט גדולות. המינים נעדרים ממרכז ודרום האי, ואין ביניהם חפיפה. המחוז הצפוני סאבה הוא המחוז היחיד שבו נוכחים שני המינים. בית הגידול מורכב מיער גשם טרופי לח, יער גדותיים או מחשופי סלע מיוערים ומשתנה בהתאם למין. האשמנים חיים בשפלות עד רכסים הררים בינוניים ברום 900 מטר מעל פני הים.

המינים בסוג חיים בקבוצות קטנות של עד 20 פרטים במערות, נקיקי סלע וסדקים. הם יוצאים לפעילות בשקיעה ותרים אחר מזון לאורך הלילה. הם ניזונים בעיקר מעשים ומאתרים את טרפם באמצעות איכון-הד. האשמנים המדומים נוטים לחפש מזון תחת חופת היער או על גדות נחלים. המינים בסוג מסווגים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC) בשל טווח התפוצה הרחב, אך שניהם מאוימים מצד בירוא יערות שמתרחש בהיקף נרחב על אדמת מדגסקר והאוכלוסייה שלהם במגמת ירידה. כל אחד מהמינים נוכח במספר אזורים מוגנים.
## מינים
בסוג זה 2 מינים:
*אשמן זנב-נדן פיטרס (*Paremballonura atrata*) - מצוי באזור השפלתי והטרופי במזרח.
*אשמן זנב-נדן מערבי (*Paremballonura tiavato*) - מצוי באזור הסלעי והיבש במערב.
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-2012
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי סטיבן מ. גודמן
קטגוריה:אשמניים
אשמן זנב-נדן כהה

**אשמן זנב-נדן כהה** (שם מדעי: *Mosia nigrescens*) הוא מין של עטלף קטן במשפחת האשמניים שמצוי באיי מלנזיה וסולאווסי ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1843 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי ולו 3 תת-מינים. האשמן הכהה קרוב מבחינה גנטית לאשמן זנב-נדן ואשמן זנב-נדן זקוף.
## תיאור
לאשמן הכהה גוף דקיק וקומפקטי, ראש קטן ומעוגל ומצח קעור. החרטום קצר ורחב ומזדקף בעדינות כלפי מעלה, האף קטן והעיניים גדולות ובולטות. הנחיריים רחבים ואליפטים ומופרדים זה מזה. האוזניים עגולות, רחבות ופונות מעט אחורנית. השפתיים עבות, ועל השפה התחתונה יש יבלת משולשת. הזנב מכוסה בקרום התעופה האחורי, אך קצהו בולט וחשוף וצורתו כנדן חרב.

האשמן הכהה הוא בין הקטנים במשפחתו: אורך ראשו וגופו 30–45 מ״מ, אורך הזרוע 30–37 מ״מ, אורך הזנב 7–17 מ״מ ומשקלו עד 5.7 גרם. הנקבה גדולה בדרך כלל מן הזר. האשמן הכהה נבדל מהסוגים האחרים בעיקר בגופו הדק יותר ובמורפולוגיה שונה של הגולגולת, החרטום ועצם הלשון.

הפרווה של האשמן הכהה קצרה וצפופה עם מרקם משי רך. צבעה הכללי חום בהיר או חום אפרורי ובגחון היא נוטה להיות בהירה ונעה בין כתמתם לבז׳ או צהבהב. הכנפיים והאוזניים בצבע חום כהה או שחרחר, הלוע והפנים ורודים והזרועות והשוקיים בצבע בורדו.

## תפוצה וביולוגיה
האשמן המדומה מצוי בעיקר במלנזיה; טווח התפוצה שלו משתרע על מרבית איי שלמה, ארכיפלג ביסמרק, איי וודלרק, גינאה החדשה, איי האדמירליות, איי ביאק, איי ואיגאו, אחדים מאיי מאלוקו (הלמהרה, מורוטאי, אמבון, בורו, סראם, סאלאווטי, ועוד), והאי סולאווסי שמהווה את הקצה המערבי של הטווח. בית הגידול של האשמן הכהה מגוון וכולל יער גשם טרופי, יער ענניםֿ, יער גדותיים, יער מנגרובים, סוואנה טרופית, מטעי קוקוס וגינות. הוא מצוי בשפלות עד רכסים הרריים ברום 1,600 מטר מעל פני הים.

האשמן הכהה פעיל בעיקר בשעות הדמדומים. הוא חי בקבוצות קטנות במערות גיר או תחת עלי דקל, סלעים וגגות בתים. הקבוצות עשויות לכלול זכרים ונקבות לעיתים קרובות, שלא כמו אצל סוגים אחרים שחיים בנפרד רוב הזמן. האשמן ניזון בעיקר מחרקים, אותם הוא מאתר באמצעות איכון-הד בתדר של 40–60 קילוהרץ שכולל שני פולסים: אחד נמוך והשני גבוה יותר. בעוד שמרבית האשמנים ניזונים מחרקים מעופפים, האשמן הכהה ניזון בעיקר מחרקים קרקעיים - בפרט נמליים. האשמן מתרבה פעמיים בשנה ובכל פעם הנקבה ממליטה גור יחיד.

## מצב
האשמן הכהה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בגלל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה וסובלנותו לשינויים בבית הגידול. למרות שאוכלוסיות מקומיות פוחתות עקב בירוא יערות, אין זה עדיין ירידה מספקת עבור הכללה בקטגוריות מאוימות יותר. מלבד אובדן בית גידול, איומים אחרים כוללים פגיעה או הפרעה אנושית במערות המשמשות לרבייה. המין מצוי במספר אזורים מוגנים בגינאה החדשה, וארגון IUCN ממליץ לפעול לשימור מערות שבהם יש אוכלוסיות גדולות של אשמנים.
## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1843
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ג'ון אדוארד גריי
קטגוריה:אשמניים
קטגוריה:פפואה גינאה החדשה: יונקים
קטגוריה:יונקים ביערות הגשם של אוקיאניה
קטגוריה:יונקים יחידים בסוגם
אשף כלבי

**אשף כלבי** (שם מדעי: *Cynomops*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשפיים ובו 8 מינים שחיים בדרום אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1920 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ומשמעות שמו המדעי ״עטלף כלב״. האשף הכלבי קרוב חיצונית וגנטית לאשף מולוסוס, ולעיתים נחשב כתת-סוג שלו.
## תיאור ואנטומיה
לאשף הכלבי גוף גוצי שמנמן, צוואר עבה, ראש קצר ומעוגל, גולגולת חזקה ומסיבית וכנפיים ארוכות וצרות. החרטום מקוצר ולווייתני ומתמזג לחלוטין עם הגולגולת. הפנים רחבות וכלביות, העיניים בולטות, והלוע שטוח. האף רחב עם נחיריים עגולים גדולים, השפתיים חלקות ללא קפלי עור האופיינים לאשפיים, והשפה התחתונה קצרה בצורה משמעותית מן העליונה. אוזני האשף קצרות, רחבות ומקופלות והן מחוברות לפנים; באזור הבסיס, יש להן קמט עור עגול גדול ובולט. השיניים חזקות וחדות, והניבים והחותכות העליונות ארוכים במיוחד. הזנב ארוך יחסית וגמיש; כמעט מחצית ממנו יוצאת מתוך כנף הזנב. אורך הראש והגוף של מיני האשף הכלבי 50–78 מ״מ, אורך הזרוע 29–49 מ״מ ואורך זנבו 22–34 מ״מ; משקלם עד 29 גרם. הזכרים גדולים מן הנקבות.

הפרווה של האשף הכלבי קצרה, צפופה וקטיפתית. צבעה הכללי צבעוני בדרך כלל, ונע בין אדמוני לערמון, חום שוקולד כהה, כתום מבריק, זהוב או אוכרה; לעיתים קרובות יש שילוב בין הצבעים הנזכרים, כשהכתפיים, העורף, הצוואר והחלק האחורי נוטים להתכהות, הצלעות בצבע בהיר עז והגחון והחזה בצבע צהבהב קרם, אפרפר או לבנבן. הפנים, האוזניים, הכנפיים, הרגליים והזנב בצבע שחור מבריק. השפתה התחתונה ורודה.
## תפוצה וביולוגיה
האשף הכלבי מצוי באמריקה הדרומית והמרכזית. טווח התפוצה שלו משתרע על דרום מקסיקו, בליז, גואטמלה, ניקרגואה, הונדורס, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, וונצואלה, מזרח אקוודור, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, צפון ומזרח פרו, בוליביה, ברזיל, פרגוואי וצפון ארגנטינה. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי, יער מנגרובים, יער גדותיים, יער עננים וסוואנה טרופית.

האשף הכלבי פעיל בלילה וחי בקבוצות של עד 75 פרטים. הוא מבלה את שעות היום בשינה במערות, חללי עצים ועל כפות דקלים, ומעדיף אתרי לינה חמים ולחים. הוא מחפש את מזונו בשטח פתוח ומאתר אותו באמצעות איכון הד. הוא ניזון בעיקר מחרקים בעלי קליפה קשה, שאותה הוא מפצח עם שיניו החזקות. האשפית ממליטה גור יחיד מדי שנה. מעבר לכך, אין מידע רב על האקולוגיה והביולוגיה של הסוג.
## מינים
בסוג זה יש 8 מינים מוסכמים, וייתכן שבעתיד יוגדרו מינים נוספים.
*אשף כלבי קינמון (*Cynomops abrasus*)
*אשף כלבי גרינהל (*Cynomops greenhalli*)
*אשף כלבי מקסיקני (*Cynomops mexicanus*)
*אשף כלבי חום (*Cynomops paranus*)
*אשף כלבי דרומי (*Cynomops planirostris*)
*אשף כלבי מילר (*Cynomops milleri*)
*אשף כלבי פרימן (*Cynomops freemani*)
*אשף כלבי וואוראני (*Cynomops tonkigui*)
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1920
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי אולדפילד תומאס
קטגוריה:אשפיים
אשף מולוסוס מדומה

**אשף מולוסוס מדומה** (שם מדעי: *Molossops*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשפיים ובו 2 מינים שחיים באמריקה הדרומית. הסוג הוקם בשנת 1865 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס ושמו המדעי מציין את דמיונו לסוג אשף מולוסוס, על אף שהקרבה הפילוגנטית והחיצונית בין השניים מועטת. בעבר הסוג כלל 2 מינים נוספים שקיבלו מאוחר יותר מעמד של טקסונים מונוטיפים: אשף קבררה ואשף מאטו גרוסו. בטקסונומיות מסוימות, הסוג עדיין מופיע ככזה המכיל 3 או 4 מינים.
## תיאור ואנטומיה
אשף מולוסוס מדומה בעל גוף גוצי שמנמן, גולגולת חרוטית, מצח שטוח ומשופע ופנים רחבות וכלביות. כנפיו צרות וארוכות ומתרחבות בקצה. האוזניים משולשות וקצרות יחסית, אך ארוכות בהרבה משל אשף מולוסוס ואינן מתחברות במצח; בנוסף, אין להן עיטור עור גדול בבסיס. העיניים קטנות, החוטם ארוך ושטוח, האף גדול ובעל נחיריים עגולים שמוקפים בבליטות. השפתיים עבות, הלוע קצר, גמיש ומחודד והלסתות והשיניים חזקות. האצבעות דקיקות עם טפרים קטנים חדים. הזנב ארוך ועבה, וכנף הזנב משולשת.

אורך הראש והגוף של אשפי מולוסוס 40–68 מ״מ, אורך הזרוע 27–40 מ״מ ואורך זנבו 19–37 מ״מ; משקלם 4–9 גרם כאשר הנקבות קטנות מן הזכרים. מבחינה פילוגנטית, הוא קרוב במיוחד לאשף הכלבי ואשף קבררה ולאחר מכן לאשף מאטו גרוסו ולסוג אשף מדומה. מבחינה חיצונית, ניתן למצוא קווי דמיון רבים בינו לבין מינים ממשפחת הנשפוניים.

הפרווה של אשף המולוסוס המדומה קצרה וצפופה עם צווארון עבה וארוך סביב העורף והצוואר. צבעה הכללי נע בין אדמדם לחום שוקולד, חום קינמון, אוכרה, זהוב, צהוב או כתום, כשאזור הראש והצוואר נוטה להיות כהה יותר. הגחון והחזה חיוורים בדרך כלל ונעים בין צהבהב ללבנבן. הפנים, הכנפיים והאוזניים שחרחרות בעוד שהלוע, השוקיים, הרגליים והזרועות בצבע בורדו או ורוד.
## תפוצה וביולוגיה
אשף מולוסוס מדומה מצוי באמריקה הדרומית. מלבד ארגנטינה, שני המינים נוכחים בכל המדינות הבאות: ברזיל, פרגוואי, בוליביה, פרו, אקוודור, קולומביה, וונצואלה, סורינאם, גיאנה וגינאה הצרפתית.

התפוצה הגאוגרפית של הסוג משתרעת מהיער האטלנטי לעבר ביצות הפנטנל, ערבות הפמפס, ומשם לאורך המורדות הצפוניים של הרי האנדים, אגן האמזונאס הסראדו והקטינגה. בית הגידול כולל סוואנה טרופית או דוקרנית, יער נשיר יבש, יער גשם טרופי, יער מנגרובים ובתה.

אשפי מולוסוס הם יונקים חברותיים שחיים בקבוצות קטנות של 3–15 פרטים. הם פעילים בשעות הדמדומים והלילה וניזונים מחרקים שאותם הם מאתרים באמצעות איכון-הד. האשף משתמש בשני סוגי קריאות הד: סוג אחד לשטח פתוח וסוג אחד לשטח סבוך מרובה עצמים. התזונה שלו כוללת עשים, חיפושיות, זבובים, פשפשאים וחגבאים. יש לו יכולת טיסה מהירה והוא מחפש מזון בעיקר בשטחים פתוחים. את שעות היום האשפים מבלים בעיקר בחללי עצים, גזעים, עלווה צפופה, חורים באדמה, נקיקי סלעים ומבנים נטושים.

לסוג זה אין עונת רבייה קבועה, והאשפית יכולה להיכנס להיריון מספר פעמים בשנה כשבכל פעם היא ממליטה צאצא יחיד. התנשמת הלבנה היא הטורפת העיקרית של הסוג.
## מינים
בסוג זה 2 מינים:
*אשף מולוסוס אדמוני (*Molossops neglectus*)
*אשף מולוסוס גמדי (*Molossops temminckii*)
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1865
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי וילהלם פטרס
קטגוריה:אשפיים
אשף עירום

**אשף עירום** או **אשף בולדוג עירום** (שם מדעי: *Cheiromeles*) הוא סוג של עטלף גדול וייחודי במשפחת האשפיים ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1824 על ידי הזואולוג האמריקני תומאס הורספילד ושמו המדעי מציין את הדמיון של כפות רגליו ליד אנושית. סוג זה ידוע בעורו החשוף, ביכולת הקיפול של כנפיו ובריחו המצחין.
## תיאור ואנטומיה
האשף העירום מתאפיין בגוף גדול, חסון ושמנמן, צוואר עבה, וראש גדול ונפוח. הגולגולת מסיבית ושטוחה מעט ובחלקה האחורי הסמוך לעורף יש רכס-חץ (Sagittal crest) מוגבה באופן חריג. הפנים רחבות, החרטום ארוך ורחב, הלוע גדול והלסתות חזקות. הניבים גדולים וארוכים במיוחד והחותכות העליונות גם הן גדולות מאוד. העיניים בינוניות והאף רחב עם נחיריים גדולים. האוזניים גדולות ומחודדות בקצה, עם דש עור בולט בבסיס. הכנפיים ארוכות וצרות והזנב ארוך ועבה במיוחד. האשף העירום הוא בין הסוגים הגדולים במשפחתו: אורך ראשו וגופו 104–265 מ״מ, אורך הזרוע 65–90 מ״מ ואורך זנבו 54–75 מ״מ; משקל המינים נע בין 73 ל-200 גרם. הפטמות של הנקבות ממוקמות בבית השחי. הרגליים עבות עם שרירים חזקים שמאפשרים תנועה קרקעית זריזה. כפות היד רחבות עם אצבעות מנוגדות ואגודל בולט; האגודל מכוסה בשיער נוקשה ומשמש ככל הנראה לטיפוח.

תכונה ייחודית אצל הסוג, היא היכולת לקפל את קרומי הכנף לתוך כיסים עמוקים בצידי הגוף; הכיסים מורכבים למעשה מקפל עור עבה שנמתח מתחתית הזרועות עד לחלק העליון של הרגל. האשף מקפל את כנפיו במהלך שעות המנוחה, בטיפוס או בתנועה קרקעית, והוא משתמש ברגליו האחוריות כדי לדחוף את הקרומים לתוך הכיסים. בדרך זו, האשף מסוגל לזחול בזריזות על ארבעת גפיו כמו חולדה ולהשתחל לסדקים צרים מבלי שהכנפיים יגבילו את תנועתו וייפגעו מעצמים חדים.

כפי שמרמז שמו, האשף העירום חסר שיער באופן כללי, להוציא מספר כתמי שיער זעירים בראש, בסנטר ובכנף הזנב וצווארון זיפים ארוך ושומני שמקיף את בלוטות הריח בגרון. העור הגמיש של האשף רפוי ועבה במיוחד, חרוש קמטים, ודומה לעור הפיל. צבעו של העור משתנה מעט בין המינים ונע בין שחור מבריק לשחור פיח, חום ביסטר כהה, חום שוקולד, חום אפרורי או חלודה. העור נוטה להיות חיוור וסגלגל יותר באזור הלוע, הגרון, פנים האוזניים, הזרועות והשוקיים.
## תפוצה וביולוגיה
מיני האשף העירום חיים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום חצי האי המלאי (מלזיה ודרום תאילנד), האיים הגדולים של אינדונזיה: סומטרה, ג'אווה, בורנאו וסולאווסי, כל איי הפיליפינים, לצד מספר איים קטנים כמו סינגפור, סימולו, בנגקה וקו-טרוטאו. בית הגידול מורכב מג'ונגל סבוך לצד יער נשיר יבש או טרופי, ביצות, מנגרובים ואזורים סלעיים.

המינים בסוג פעילים בדמדומים ובלילה ונבדלים ממרבית העטלפים בכך שהם יכולים לנוע בזריזות גם על ארבעת הגפיים. הם מבלים זמן רב בטיפוס על עצים ובהליכה על האדמה בחיפוש אחר אתר לינה, ובמהלך היום תופסים מחסה בגזעי עצים חלולים, מערות, סדקים באדמה ומחילות לצד אשפי מסטיף.

האשפים העירומים חיים במושבות המוניות של עד 20,000 פרטים ויוצאים לצוד בלהקות. התזונה שלהם מורכבת מחרקים (בעיקר טרמיטים ועשים), והם מחפשים מזון מעל חופת היער, בסמוך לאדמה או מעל שדות אורז. על מנת לאתר טרף, האשפים העירומים משתמשים בשני סוגים של איכון-הד: אחד לסביבה פתוחה ואחד לסביבה מרובת מכשולים. האשפית ממליטה בדרך כלל תאומים, ומשאירה אותם במקום מסתור כשהיא יוצאת לצוד. המינים בסוג מאוימים מצד ציד לבשר ואובדן בית גידול.

## מינים
בסוג זה 2 מינים:
*אשף עירום גדול (*Cheiromeles torquatus*)
*אשף עירום זוטר (*Cheiromeles parvidens*)

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אשפיים
עטלף בלנפורד

**עטלף בלנפורד** (שם מדעי: *Sphaerias blanfordi*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שמצוי בדרום אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1891 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ונחשב עד 1906 כמין בסוג כלב-מעופף. הוא קרוי על שם הגאולוג הבריטי ויליאם תומאס בלנפורד.
## תיאור
עטלף בלנפורד בעל גוף קטן וכבד, גולגולת מקושתת עם קודקוד מוגבה וחרטום צר. הלוע קצר יחסית עם נחיריים גדולים ובולטים שמופרדים בחריץ עמוק. העיניים גדולות והאוזניים ארוכות ועגולות. הוא נבדל מהכלב המעופף בעיקר במורפולוגיה של השיניים. אורך הראש והגוף של עטלף בלנפורד 75–95 מ״מ, אורך הזרוע 51–61 מ״מ ואורך האוזן 11–12 מ״מ; משקלו עד 39 גרם ומוטת הכנפיים בסביבות 41 ס״מ. אין לו זנב. קרום התעופה האחורי קצר ומכוסה בשיער צפוף.

הפרווה של עטלף בלנפורד ארוכה וצפופה ומשתרעת עד לשוקיים. צבעה הכללי אפור כהה או חום אפרורי כשהגחון נוטה להיות אפרפר בהיר יותר והראש והעורף עם גוון ערמוני. לזכרים יש כתמי שיער צהובים או כתומים בצידי הצוואר שנובעים מהפרשות של בלוטות ריח. האוזניים חומות ומסומנות בלבן בקצה וסביב העיניים יש כתמים שחורים. הרגליים והכנפיים שחרחרות או חומות כהות, השוקיים, הזרועות, פנים האוזניים והחוטם ורודים. הטפרים לבנים.
## תפוצה וביולוגיה
עטלף בלנפורד מצוי בדרום אסיה; הוא מופיע בצפון ומזרח הודו, מזרח ומערב נפאל, בהוטן, צפון ומזרח בורמה, צפון ומרכז וייטנאם, צפון תאילנד, דרום סין העממית וכנראה גם בצפון לאוס. בית הגידול מורכב מיער גשם טרופי, יער מונסונים ויער ירוק-עד לח והוא מצוי בשפלות או ברכסים הרריים גבוהים ברום 2,710-308 מטר מעל פני הים. הצמחייה הדומיננטית באזור המחיה שלו כוללת מחטניים, אלוניים, דקלאים, בננה ובמבוק.

אין מידע על אורח החיים של עטלף בלנפורד; הוא פעיל ככל הנראה בלילה ולן ביום במערות או בצמרות עצים בקבוצות קטנות של 2–5 פרטים. הוא ניזון כנראה מפירות ומחפש את מזונו בגובה נמוך סמוך לקרקעית היער.

## מצב
עטלף בלנפורד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, ומכיוון שלא סביר שהוא יחווה ירידה משמעותית בטווח הקרוב. אין איומים משמעותיים על המין, אך ציד אינטנסיבי ואובדן בית גידול באמצעות כריתת יערות עשויים לגרום לירידות מקומיות. עטלף בלנפורד מצוי במספר גדול של אזורים מוגנים ברחבי דרום אסיה.
## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1891
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי אולדפילד תומאס
קטגוריה:עטלפי פרי
קטגוריה:וייטנאם: יונקים
קטגוריה:יונקים יחידים בסוגם
עטלף דייאק

**עטלף דייאק** (שם מדעי: *Dyacopterus*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1912 על ידי הזואולוג הדני קנוד אנדרסן, והוא קרוי על שם הדייאקים - עמים אינדונזים ילידי האי בורנאו. הסוג קרוב מבחינה חיצונית לכלב המעופף.
## תיאור
לעטלף הדייאק גולגולת רחבה יחסית, גוף קטן וחרטום קצר וריבועי. עיניו ואפו גדולים ונחיריו מעט צינוריים. לחייו נפוחות, ועל שפתיו העליונות שורת יבלות קטנות. אוזניו צרות ואליפסיות וזנבו בינוני. יש לו סך הכול 28 שיניים, כאשר הניבים ארוכים ומחודדים והטוחנות מסיביות ומרובעות. כנף הזנב צרה ומסתכמת ברצועות דקות לאורך פנים הרגליים. אורך הראש והגוף של עטלף דייאק 106–144 מ״מ, אורך הזרוע 74–96 מ״מ ואורך הזנב 16–29 מ״מ; המשקל נע בין 70 ל-148 גרם. אצל חלק מהמינים הזכרים גדולים מן הנקבות, ויש להם ציציות שיער בולטות סביב הצוואר.

הפרווה של עטלף דייאק קצרה ודלילה. צבעה הכללי חום אפרורי או חום בהיר בגב, בכתף ובצלעות, וצהבהב, בז׳ או אפרפר בגחון ובחזה. הראש כהה יותר בצבעו ולעיתים יש פס שחור על המצח. לזכרים יש כתם מוזהב או אדמוני סביב הצוואר. הכנפיים חומות-שחרחרות, הזרועות והרגליים בצבע ורוד או בורדו.
## תפוצה וביולוגיה
עטלפי דייאק מצויים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה שלהם כולל את דרום תאילנד, מלזיה, אינדונזיה והפיליפינים. האיים העיקריים שבהם הסוג נוכח הם סומטרה, בורנאו, לוזון ומינדנאו. בית הגידול של המינים בסוג מורכב בעיקר מיער גשם טרופי לח ויער ביצתי, והם נוטים לבלות את זמנם בחופה הגבוהה של היער.

המינים בסוג פעילים בלילה וישנים בקבוצות קטנות במערות גיר או חללי עצים. התזונה שלהם מורכבת מפירות (בפרט תאנים), והשיניים הגדולות והחזקות שלהם מאפשרות אכילת פירות קשים. הם גם עשויים לאכול עלים מסוימים ולנשוך פירות במטרה לסחוט מתוכם את המיץ. הרבייה היא מונוגמית ככל הנראה. הנקבה ממליטה גור אחד או תאומים לאחר תקופת היריון של מספר חודשים, ושני בני הזוג משתתפים בהנקת הגורים. המינים בסוג מאוימים מצד בירוא יערות מואץ וציד לבשר.
## מינים
בסוג זה 3 מינים:
* עטלף דייאק מצוי (*Dyacopterus spadiceus*) - מצוי בחצי האי המלאי, בסומטרה ובבורנאו.
* עטלף דייאק ברוק (*Dyacopterus brooksi*) - אנדמי לסומטרה.
* עטלף דייאק ריקארד (*Dyacopterus rickarti*) - אנדמי לאיי הפיליפינים.
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:עטלפי פרי
אידולון

**אידולון** או **עטלף דקלים** (שם מדעי: *Eidolon*) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 2 מינים שחיים בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה. הסוג הוקם בשנת 1815 על ידי הזואולוג האמריקני-צרפתי קונסטנטין סמואל רפינסק ומשמעות שמו המדעי היא ״רוח רפאים״. הסיווג של עטלף הדקלים בתוך משפחת עטלפי הפירות אינו ברור; הדעות חלוקות האם לסווגו בתת-משפחת השועלים המעופפים (Pteropodinae), בתת-משפחת עטלפים רוסטיים (Rousettinae) או בכלל בתת-משפחה עצמאית - אידולונים (Eidolinae).

## תיאור ואנטומיה
האידולון מתאפיין בגוף דק ומוארך, בראש גדול חרוטי ובלוע ומחודד. האוזניים גדולות ורחבות עם קצה מעוגל. העיניים גדולות ובולטות והנחיריים מופרדים בחריץ עמוק. בין המאפיינים של הסוג המבדילים אותו מהשועלים המעופפים ניתן למנות עצם עורפית מעוגלת ולא ישרה, עצם חותכת מופרדת מהחרטום, העדר שיער נוקשה בצוואר, לחיים נפוחות ושיניים קצרות יחסית עם נוסחה שונה (5 טוחנות בלסת העליונה ו-6 טוחנות בתחתונה). כמו כן, יש לו זנב קצרצר בניגוד לרוב השועלים המעופפים נטולי הזנב.

אורך הראש והגוף של עטלפי הדקלים 14–22 ס״מ, אורך הזרוע 117–134 מ״מ ואורך הזנב 10–22 מ״מ; מוטת הכנפיים 72–95 ס״מ ומשקלם 230–350 גרם. הזכרים כבדים במקצת מן הנקבות. קרום התעופה האחורי מסתכם ברצועות דקות לאורך פנים הרגליים.

הפרווה של האידולון קצרה ודלילה. צבעה הכללי נע בין צהוב עז לצהבהב חיוור, אוכרה, זית, חאקי או בז, כשאזור הגב חום אפרורי וסביב הצוואר יש סינר כתום או זהוב. הפנים, הכנפיים, הרגליים והזנב בצבע שחור מפוחם או חום כהה והזרועות, האמות והכתפיים לבנבנות-כסופות. בבסיס האוזניים יש צמד כתמים לבנים והאישונים אדמדמים. האוזניים כתמתמות או שחורות.

## תפוצה וביולוגיה
האידולון נפוץ באפריקה ובחצי האי ערב. בין המדינות שבהם הם מצויים ניתן למנות את תימן, סעודיה, אתיופיה, סודאן, כל מדינות אפריקה שמדרום לסהרה (להוציא סומליה, בוצוואנה ונמיביה) ומדגסקר. בית הגידול שלהם מגוון למדי וכולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, סוואנה מישורית צחיחה למחצה, סוואנה טרופית, סוואנת-שיחים דוקרנית, בתה ואפילו אזורים עירוניים.

האידולון פעיל בעיקר בלילה, אך מגיח מדי פעם גם בשעות היום. את רוב שעות היום החמות הם מבלים במנוחה בנקיקי סלעים, מערות או עצים גבוהים - בפרט תחת כפות דקלים שהעניקו להם את שמם. המינים בסוג חברותיים, ומין אחד אף חי במגה-מושבות של מאות אלפי פרטים ומבצע אחת לשנה נדידה ענקית ברחבי אפריקה בה משתתפים רבבות פרטים. התזונה של עטלפי הדקלים מורכבת מפירות, צוף, פרחים, עלים וקליפות עצים. הרגלי התזונה שלהם, הופכים אותם למאביקי פרחים ולמפיצי זרעים בולטים באפריקה שמדרום לסהרה.

עונת הרבייה של העטלפים מתרחשת בין אפריל ליוני, אך לאחר מכן העובר אינו מתפתח אלא נכנס לדיאפאוזה עד אוקטובר, וההמלטות מתרחשות בין פברואר למרץ. עיכוב ההתפתחות מתרחש במהלך העונה היבשה ומאפשר לנקבות להמליט כאשר המזון שופע. עטלפי הדקלים מאוימים מצד אובדן בית גידול וציד לבשר. מין אחד מסווג כקרוב לסיכון (NT) ומין אחד פגיע (VU).
## מינים
בסוג זה 2 מינים:
* אידולון מצוי (*Eidolon helvum*) - מצוי ברחבי אפריקה ובחצי האי ערב.
* אידולון מדגסקרי (*Eidolon dupreanum*) - אנדמי למדגסקר.
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1815
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קונסטנטין סמואל רפינסק
קטגוריה:עטלפי פרי
עטלף המושק

**עטלף המושק** או **עטלף פירות מושקי** (שם מדעי: *Ptenochirus*) הוא סוג של עטלף קטן וגוצי במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 2 שאנדמיים לפיליפינים. הסוג הוקם בשנת 1861 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס והוא קרוב מבחינה חיצונית לסוג כלב-מעופף.

## תיאור ואנטומיה
עטלף המושק מתאפיין בראש גדול ומסיבי, גוף חביתי וחרטום קצר ורחב. אוזניו קצרות ועגלגלות, עיניו גדולות וזנבו קצר. הנחיריים גדולים וצינוריים. הסוג ידוע בבלוטות הריח בצווארו שמפיקות ניחוח חזק של מושק או קינמון, ובכך שיש לו רק זוג אחד של חותכות בלסת התחתונה.

אורך הראש והגוף של עטלפי המושק 68–145 מ״מ, אורך הזרוע 60–91 מ״מ ואורך הזנב 3–18 מ״מ; משקלם 60–100 גרם. הזכרים גדולים וכהים מן הנקבות.

הפרווה של עטלף המושק קצרה למדי, והיא נוטה להיות צפופה וקטיפתית סביב הצוואר. צבעה הכללי חום אפרורי, בז׳, קפה או אוכרה, כשהיא נוטה להיות זהובה, כתומה או שחרחרה באזור הצוואר בגלל ההפרשות מהבלוטות. הראש כהה יותר בצבעו משאר הגוף ועשוי להיות שחור לגמרי. הכנפיים שחורות, והזרועות והרגליים בצבע בורדו כהה.
## תפוצה וביולוגיה
עטלפי המושק אנדמיים לפיליפינים, בה הם מצויים כמעט בכל האיים של קבוצות האיים הבאות: איי לוזון, איי ויסאיאס, איי מינדנאו ומינדורו. בחלק מהאיים יש נוכחות של שני המינים. הסוג נעדר ממרבית איי בבויאן, מבטאנס, איי קאלאמיאן, פלאוואן וארכיפלג סולו. בית הגידול של עטלפי המושק מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים ומטעי קוקוס, כשלעיתים הם חיים גם בקרבת כפרים ואזורים עירוניים. המינים חיים בעיקר בשפלות וחופים אך גם ברכסים הרריים עד רום 1,950 מטר מעל פני הים.

המינים בסוג פעילים בשעות הלילה ומבלים את שעות היום בשינה בבדידות או בקבוצות קטנות במערות, עלווה סבוכה. הם ניזונים בעיקר מפירות וצוף, בפרט מפירות הפיקוס והסבייה. הם לרוב תרים אחר מזון בסמוך למקורות מים כמו נהרות, נחלים ובריכות. ההיריון נמשך כארבעה חודשים, לאחריהם נולד גור יחיד או תאומים. הגורים נשארים לצד האם במשך כשלושה חודשים ואז הופכים לעצמאיים.

עטלפי המושק מסווגים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), עקב טווח התפוצה הרחב שלהם, היותם מינים נפוצים למדי עם אוכלוסיות גדולות ומכיוון, שמגמת האוכלוסייה שלהם יציבה. המינים מאוימים בעיקר מצב בירוא יערות. שניהם נמצאים באזורים מוגנים רבים ברחבי איי הפיליפינים.
## מינים
בסוג זה 2 מינים:
* עטלף מושק גדול (*Ptenochirus sphinx*) - מצוי בעיקר ביערות שפלה. נפוץ באיי לוזון, איי ויסאיאס ואיי מינדנאו.
* עטלף מושק זוטר (*Ptenochirus titthaecheilus*) מצוי ביערות שפלה, יערות הררים ויערות עננים. נפוץ באיי מינדנאו וחלק מאיי ויסאיאס.
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1861
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי וילהלם פטרס
קטגוריה:עטלפי פרי
עטלף הפיח

**עטלף הפיח** או **עטלף מפויח** (שם מדעי: *Aethalops*) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1923 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ושמו ניתן לו בגלל פרוותו הכהה. הסוג נחשב במשך שנים רבות כטקסון מונוטיפי, אולם כיום יש הסכמה על כך שהוא מכיל שני מינים נפרדים.
## תיאור
עטלף הפיח מתאפיין בגולגולת רחבה ומסיבית, גוף גוץ וחרטום מעוגל וקצר יחסית. האוזניים קטנות ועגולות, העיניים גדולות במיוחד ותופסות חלק ניכר מהפנים והנחיריים בולטים ודמויי צינור עם חריץ עמוק ביניהם. לסוג 28 שיניים, כשהחותכות העליונות הפנימיות קטנות יותר מהחיצוניות. החותכות התחתונות כוללות רק זוג אחד. בלסת העליונה יש 3 מלתעות וטוחנת אחת בכל צד, ובלסת התחתונה 3 מלתעות ו-2 טוחנות בכל צד. אורך הראש והגוף של עטלף הפיח 65–73 מ״מ, אורך הזרוע 40–48 מ״מ ואורך האוזן 9–15 מ״מ; משקלם 19–24 גרם. הסוג חסר זנב וקרום התעופה האחורי מסתכם ברצועות דקות לאורך פנים הרגליים.

הפרווה של עטלף הפיח ארוכה, צפופה וצמרירית, והיא משתרעת לעבר האמות והרגליים עד לבהונות. צבע הפרווה כתום עז או אוכרה, אך לעיתים קרובות הוא כהה במיוחד ונע בין אפור מעושן לאפור כהה או שחור פיח שהעניק לסוג את שמו. הראש בדרך כלל כהה משאר הגוף. הכנפיים, הרגליים וקצות האוזניים שחורים.
## תפוצה וביולוגיה
עטלפי הפיח מצויים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה שלהם כולל את החלק המלזי של חצי האי המלאי, סומטרה, ג'אווה, באלי ולומבוק; בבורנאו הוא נמצא בצד האינדונזי, בצד המלזי וגם בחלק של ברוניי. בורנאו הוא גם האי היחיד שמאכלס את שני המינים. בית הגידול של עטלפי הפיח מורכב בעיקר מיער גשם טרופי בגבעות ורכסים הרריים ברום 2,700-500 מטר.

עטלפי הפיח פעילים בלילה, וישנים ביום כשהם תלויים על ענפי עצים, כפות דקל ובננה או מבנים נטושים. הם לנים בגפם או בקבוצות קטנות של 2–3 פרטים. המינים בסוג ניזונים בעיקר ממיץ פירות, כשהם בדרך כלל סוחטים את בשר הפרי בפיהם ויורקים את החלקים המוצקים. בנוסף, הם ניזונים גם מצוף ואבקנים ומסוגלים לרחף באוויר ללא ניע תוך כדי יניקת צוף. עטלפי הפיח מתרבים אחת לשנה, והנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד לאחר היריון של 4–6 חודשים. המינים בסוג מאוימים בעיקר מצד בירוא יערות, אם כי לעת עתה הם שכיחים למדי ומצבם מוגדר כללא חשש (LC) על ידי הרשימה האדומה של IUCN.
## מינים
בסוג זה 2 מינים:
* עטלף פיח בורנאי (*Aethalops aequalis*) - אנדמי לבורנאו.
* עטלף פיח ננסי (*Aethalops alecto*) - מצוי בחצי האי המלאי, ג׳אווה, סומטרה, בורנאו ובאלי.
## קישורים חיצוניים

קטגוריה:עטלפי פרי