מסגד יום השישי בטבריה

**מסגד יום השישי בטבריה** (בערבית: **جامع الجمعة في طبريا**) הוא מבנה דתי מוסלמי מהתקופה האומיית, שהתגלה בחפירות ארכאולוגיות בטבריה. זהו המסגד הקדום ביותר שנחפר בשלמותו בארץ ישראל, ואחד הבודדים בעולם המוסלמי שהשתמרו במצב המאפשר מחקר מקיף. חשיבותו נובעת הן ממעמדו ההיסטורי כמרכז תפילה מוסלמי בתקופה האסלאמית הקדומה, והן ממידת השתמרותו ומהאפשרות שניתנה לחקור את המבנה ללא מגבלות דתיות, מאחר שאינו משמש עוד כמסגד פעיל. בנוסף המסגד מהווה מקור השוואתי חשוב להבנת דפוסי בנייה, אדריכלות ציבורית ומבני תפילה בראשית האסלאם, ומציע תובנות על תהליכי אסלאמיזציה והתפתחות עירונית בפרובינציות המערביות של האימפריה המוסלמית.

### מיקום
המסגד שוכן בלבה של העיר הקדומה של טבריה מהתקופה הרומית־ביזנטית והאומיית, השונה מן "העיר העתיקה" המוכרת. המסגד ממוקם בסמוך לחוף הכנרת, בתוך תחומי הגן הלאומי "טבריה הרומית־ביזנטית". המתחם הארכאולוגי כולל מבנים מהתקופות הרומית, הביזנטית והאסלאמית הקדומה ולצידו שכנו מוסדות דת נוצריים, יהודיים ומרחצאות ציבוריים. המבנה מזוהה כמסגד יום שישי (جَامِع جُمُعَة), כלומר מסגד קהילתי עיקרי שבו נאמרה דרשת יום השישי, ושימש את תושבי העיר המוסלמים לתפילה משותפת מדי שבוע.

### רקע היסטורי
טבריה נוסדה בשנות ה־20 לספירה על ידי הורדוס אנטיפס, והייתה מאז מרכז יהודי חשוב בארץ ישראל, במיוחד לאחר חורבן בית שני. טבריה שימשה מקום מושב לסנהדרין, לישיבת ארץ ישראל ולמעמד הדתי היהודי הגבוה. העיר התקיימה גם כמרכז נוצרי ביזנטי עד כיבושה בידי צבא מוסלמי ב־635 לספירה, במסגרת כיבוש ארץ ישראל על ידי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב. לאחר הכיבוש הפכה טבריה לבירת מחוז ג'ונד אל-אורדון, אחד ממחוזות בילאד א-שאם בתקופת ח'ליפות הראשידון והח'ליפות העבאסית ולאחר מכן בימי האימפריה האומיית. הממשל האומיי הפך את העיר למרכז מינהלי וכלכלי, תוך קיום יחס סובלני כלפי האוכלוסייה הלא־מוסלמית שכללה יהודים ונוצרים. בתקופה זו נבנו בטבריה מבני שלטון, בתי מרחץ, שווקים ומסגד יום השישי המרכזי של העיר. עדויות בכתב של גאוגרפים מוסלמים מהמאות ה־10 וה־11, כגון אל־מוקדסי (المقدسي) ונאסר ח'וסרו, מתארות את טבריה כעיר חמה, פעילה ומוקפת חומה, ובה מסגד מרכזי שנחשב ליפה וגדול, מה שמחזק את ההנחה שמסגד זה היה האתר שהתגלה בחפירות.

### גילוי וזיהוי
האתר הארכאולוגי שבו נמצא המסגד נחשף לראשונה בשנות ה־50 של המאה ה־20, אך זוהה אז בטעות כשרידי שוק מקורה או בזיליקה ביזנטית. זיהוי מוטעה זה נבע מהתשתית האדריכלית הביזנטית ששולבה בתוך המבנה המאוחר יותר, ומכך שהמבנה עצמו לא השתמר לגובה רב. רק בשנת 2009, במסגרת חפירות מחודשות ביוזמת האוניברסיטה העברית בירושלים ובהובלתה של ד"ר קטיה ציטרין־סילברמן, זוהו השרידים האדריכליים באתר כשרידי מסגד יום השישי של טבריה מהתקופה האומיית. זיהוי זה התבסס על ניתוח שיטתי של תוכנית המבנה, מאפייניו האדריכליים, וכן על ממצאים קרמיים (כגון כלי חרס) ונומיסמטיים (מטבעות) שנמצאו בשכבות הרצפה ומתחתיהן, ואיפשרו תיארוך מדויק לשלבי הבנייה השונים. ציטרין־סילברמן שחזרה את שלבי הבנייה וההתרחבות של המסגד לאורך התקופה האומיית והעבאסית המוקדמת, והציעה תיארוך מדויק לשכבות השונות. בין השאר, ההשוואות לערים מוסלמיות קדומות כגון דמשק, תרמו לאישוש הזיהוי, והראו שהמבנה משתלב במסורת של אדריכלות מסגדים טרום־עבאסית. עבודותיה הובילו לפרסום מאמרים מקיפים, בהם נבחן האתר כמסגד עירוני מרכזי מן הדורות הראשונים של האסלאם מחוץ לחצי האי ערב.

### שלבי בנייה והתפתחות המסגד
שלבי הבנייה של מסגד יום השישי בטבריה משקפים תהליך מתמשך של התפתחות אדריכלית ודתית, שנמשך מהקמתו בתקופה האומיית ועד לשיפוציו המאוחרים ולנטישתו הסופית לאחר רעידת האדמה של שנת 1068. השלב הראשון בהקמת המסגד מיוחס לאמצע המאה ה־7, ככל הנראה סביב שנת 670 לספירה, כשלושים שנה לאחר הכיבוש המוסלמי של טבריה. בשלב זה נבנה מבנה צנוע יחסית, שהתבסס על יסודות בזלת ועמודים שתמכו בגג עץ. תיארוך שכבה זו נתמך בממצאים קרמיים ובמטבעות שנמצאו מתחת לרצפת המבנה, ונחשב לביטוי ראשוני להתבססות המוסלמית בעיר ולהקמת מוסדות דת מוסלמיים ראשונים במרחב העירוני. בעקבות רעידת האדמה הקשה בשנת 749, שוקם המסגד ונבנה מחדש כמבנה מונומנטלי, ככל הנראה בראשית התקופה העבאסית. השיקום כלל הקמה של אולם תפילה רחב־ממדים (22×49 מטרים), חצר פנימית פתוחה, שורות של עמודים על גבי סטילובטים (בסיסי אבן רחבים), בית רוחב מרכזי ושלוש סיטראות, תבנית אופיינית למסגדים אומיים. חלק מהרכיבים האדריכליים נבנו בשימוש משני, לרבות לוחות בזלת ששימשו כדלתות קבורה ביזנטיות. שימוש זה עשוי לנבוע משיקולים פרקטיים, אך גם להתפרש כביטוי לרצף תרבותי־דתי. תוכנית המבנה מעידה על השפעה דמשקאית ברורה, בדגש על הדמיון למסגד האומיי הגדול בדמשק, תוך התאמה לחומרים המקומיים ולתנאי השטח בטבריה. במהלך המאות ה־10 וה־11 נערכו במסגד שיפוצים נוספים, בעיקר בעקבות רעידת האדמה בשנת 1033, שפגעה בגג הרעפים. נוספו בסיסים חדשים לעמודים, ורצפות טיח הונחו מחדש. רעידת האדמה בשנת 1068 גרמה לקריסת המבנה ולנטישתו. בין ההריסות נמצאו שרשראות ברונזה ששימשו ככל הנראה לתליית מנורות, עדות לשימוש דתי במסגד עד קריסתו. ייתכן שהמבנה שימש את הקהילה המוסלמית גם לאחר התקופה האומיית, עד לסוף התקופה הפאטמית, אם כי בהיקף מוגבל.

### אדריכלות וממצאים ארכאולוגיים
תוכנית המסגד התבססה על אולם תפילה נתמך בעמודים, שורות של סטילובטים, חצר מרכזית, ומחראב (محراب) (גומחת תפילה) בקיר הדרומי, המסמנת את כיוון התפילה למכה. הקיבלה (القبلة) (כיוון התפילה) של המבנה אוששה לפי הממצא הארכאולוגי והמיקום האדריכלי של המחראב. המבנה נבנה בעיקר מאבן בזלת, בשילוב עם לוחות גיר שנעשה בהם שימוש משני. בין הממצאים הארכאולוגיים באתר: מטבעות מהתקופה האומיית והעבאסית, כלי חרס טיפוסיים, שרידי רעפים, ושרשראות ברונזה באורך 6–7 מטרים, ששימשו ככל הנראה, לתליית אמצעי תאורה בסגנון אסלאמי באולם התפילה. כמו כן, נמצאו גם חלונות צבעוניים, זכוכיות צבעוניות ושרידי נברשות, שמעידים על עיצוב עשיר של חלל התפילה.

### קשר לסביבה עירונית
המסגד שוכן במרכז העיר ההיסטורית של טבריה, באזור שבו ניצב בתקופות קודמות הארמון הביזנטי הגדול של העיר. חצר המסגד נבנתה על חורבות אגפו המערבי של הארמון, אשר חרב ברעידת אדמה. מדרום למסגד זוהו שרידים של כנסייה ביזנטית מהמאה ה־5, ומצפון - בתי מרחץ ציבוריים. בסמוך למסגד עבר רחוב הקארדו, אשר שימש ציר תחבורה עיקרי בעיר הרומית־ביזנטית, ולאורכו פעלו שווקים וחנויות. ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על קיומם של מבנים מסחריים הסמוכים לקירו המערבי של המסגד, תופעה המוכרת גם ממסגדים עירוניים אחרים ברחבי העולם המוסלמי. מסגד יום השישי בטבריה מדגים היטב את ההשתלבות ההדוקה של מוסד דתי מרכזי במרקם האורבני של עיר רב־שכבתית, ומשקף את הקשרים בין דת, שלטון וכלכלה בתקופה האומיית. מסגד יום השישי בטבריה חשוב בשל ממעמדו יוצא הדופן כמסגד הקדום ביותר שנחפר כמעט בשלמותו בישראל, ואחד מהקדומים שנבנו מחוץ לחצי האי ערב בראשית האסלאם. מאחר שרוב המסגדים הקדומים בעולם ממשיכים לשמש כמקומות תפילה ואינם זמינים לחפירה, האתר בטבריה מספק הצצה נדירה על תהליכי הבנייה והעיצוב של מסגד עירוני בתקופה האסלאמית המוקדמת, ועל אופן השתלבותו בחיי הדת והקהילה. תכנונו האדריכלי וההקשר האורבני שבו הוקם משקפים שלב מעבר ממבני תפילה פשוטים למסגדים מונומנטליים בהשראה סורית־דמשקאית, ואת התפשטות סגנונות הבנייה מהמרכז הסורי למחוזות הלבנט. מעבר למאפייניו הסגנוניים, ניכרת בו גישה ייחודית לשילובו במרקם העירוני הקיים: המבנה נשען על שימוש בחומרי בנייה ממוחזרים בהם דלתות בזלת מקברים יהודיים מהתקופה הרומית ומשתלב באופן הדוק במרחב הציבורי שסביבו. שני מאפיינים אלה אינם רק ביטוי לפרקטיקת בנייה נפוצה, אלא גם לעקרונות תכנוניים אשר הדגישו המשכיות, התאמה מקומית וייצוג של זהות מוסלמית מתהווה בלב עיר רב־תרבותית. נוסף על כך, ממצאי החפירה מספקים תובנות על תהליכי שיקום ובנייה מחודשת בעקבות רעידות אדמה, ועל השתלבותו של המסגד במערך העירוני שכלל מוסדות שלטון, מסחר ודת, כפי שהיה מקובל במרכזים מחוזיים של האימפריה האסלאמית.

## ראו גם
* טבריה
* מסגד א-זידאני
* מסגד הים (טבריה)

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* מסגד יום השישי של טבריה מהתקופה האסלאמית הקדומה, קטיה סלברמן-ציטרין 
* Tiberias Umayyad Mosque 
* טבריה: בין כנסייה ביזנטית היסטורית לבתי כנסת עתיקים שטרם נחפרו, נמצא המסגד (אל-ג'אמע) העתיק ביותר בעולם

## הערות שוליים

*
קטגוריה:טבריה
קטגוריה:טבריה: מבנים
קטגוריה:טבריה: מבני דת
קטגוריה:ישראל: מסגדים
קטגוריה:התקופה העות'מאנית: מבנים
קטגוריה:אדריכלות אסלאמית
קטגוריה:מבני דת