open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
אנדור לילינטל

**אנדור לילינטל** (בהונגרית: **Andor Arnoldovich Lilienthal**; 5 במאי 1911 - 8 במאי 2010) היה שחמטאי יהודי-הונגרי בדרגת רב-אמן.

## קורות חיים
במהלך הקריירה הארוכה שלו שיחק נגד עשרה אלופי עולם וניצח את עמנואל לסקר, חוסה ראול קפבלנקה, אלכסנדר אלכין, מקס אויבה, מיכאל בוטביניק ווסילי סמיסלוב.

לילינטל היה שחמטאי פעיל, וכתב מאמרים לבטאוני שחמט עד לשנת חייו האחרונה.

לילינטל נולד במוסקבה להורים יהודים ממוצא הונגרי שחזרו להונגריה בהיותו בן שנתיים. הוא שיחק בנבחרת הונגריה בשלוש אולימפיאדות, בשנים 1933, 1935 ו-1937. בשנת 1935 היגר לברית המועצות, והתאזרח ב-1939.

:

לילינטל השתתף שמונה פעמים בגמר אליפות ברית המועצות בשחמט ותוצאתו הטובה ביותר היא מקום ראשון משותף עם איגור בונדרבסקי באליפות שנת 1940 - לפני סמיסלוב, בולסלבסקי, בוטביניק ופאול קרס. הוא העפיל פעם אחת לתחרות המועמדים על אליפות העולם, בשנת 1948.

בשנים 1951–1960 שימש לילינטל כמאמנו של אלוף העולם לעתיד טיגראן פטרוסיאן. לילינטל פיתח יחסי חברות עם סמיסלוב בשנת 1938, והיה עוזרו בדו-קרבות בין סמיסלוב לבין בוטביניק על אליפות העולם.

לילינטל פרש משחמט תחרותי בשנת 1965 וחזר להונגריה בשנת 1976.

לילינטל הוא אחד השחמטאים הבודדים עם תוצאה מאוזנת מול קפבלנקה. להלן ניצחונו על קפבלנקה בתחרות הייסטינגס משנת 1935:

## הופעות באולימפיאדות
אנדור לילינטל השתתף בנבחרתה האולימפית של הונגריה בשלוש אולימפיאדות.

## תחרות לדוגמה בה השתתף
* תחרות השחמט הייסטינגס 1934–1935

## ספר שכתב

*Schach war mein Leben (השם המקורי בהונגרית: Életem, a sakk, übersetzt von Árpád Földeák). Verlag Harry Deutsch, Frankfurt a.M. 1988. 


## משחקים מוסברים (באנגלית)
### 1935
* אנדור לילינטל מול חוסה ראול קפבלנקה, 1.1.1935, Bobby Fischer Praised Lilienthal for This Victory over Capablanca

### 1936
* מיכאל בוטביניק מול אנדור לילינטל, 16.5.1936,  Slaying The Giant   Botvinnik vs Lilienthal   Moscow 1936.
* חוסה ראול קפבלנקה מול אנדור לילינטל, 23.5.1936, Fortune Favors The Strong   Capablanca vs Lilienthal   Moscow 1936.

### 1951
* אנדור לילינטל מול Rashid Gibyatovich Nezhmetdinov, 6.1951, A Clash of Chess Legends - Lilienthal vs Nezhmetdinov

## קישורים חיצוניים

* Gorodin, Dmitri, סקירת תרומת לילינטל להיסטוריה השחמטאית, באתר צ'סקפה 
* Slobodan Adzic, הוא ניצח את לסקר, קפבלנקה ואלכין וגם את הזִקנה!, באתר צ'סבייס 
* Vladimir ANZIKEEV, אחרון המוהיקנים, באתר 64.ru 
* תחבולות ממשחקיו של לילינטל, באתר wtharvey.com 
* ניקולאי ריומין-לילינטל, ניצחון ב-136 מסעים, באתר מאסטרגיימס 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:שחמטאים יהודים הונגרים
קטגוריה:שחמטאים יהודים סובייטים
קטגוריה:מעוטרי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:נציגי הונגריה באולימפיאדת השחמט
קטגוריה:רבי-אמנים הונגרים
קטגוריה:הונגרים שנולדו ב-1911
קטגוריה:הונגרים שנפטרו ב-2010
יהדות פותי

**יהודי פותי** התיישבו בפותי לאחר שנת 1858, ולאחר שקיבלה מעמד של עיר. רב העיר באותה תקופה שירת גם את יהודי סוחומי ויהודי בתומי. עקב היותה עיר נמל הגיעו אל העיר מלבד יהודים אשכנזים גם יהודי סוג'ונה, יהודי בנדזה ויהודי כותאיסי. בשנת 1886 היו בעיר 161 יהודים, מתוכם 54 איש ששהו בעיר באופן זמני. משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן כרב בפותי הרב מיכאל אליאשווילי, שהוצא להורג על ידי השלטונות הסובייטיים. 

בשנת 1945 נרשמה הקהילה היהודית במקום באופן רשמי והועמד לרשותה מבנה שנבנה בראשית המאה ה-20 ושכן ברחוב צחקאיה 35. בית הכנסת פעל עד ראשית 1953 לפחות.

## הערות שוליים

פותי
קטגוריה:סמגרלו
קטגוריה:פותי
פותי
משה אהרונוב

**משה אהרונוב** (נולד ב-11 במרץ 1980) הוא כנר וויולן ישראלי וראש מגמת מוזיקה קלאסית בתיכון לאמנויות תלמה ילין שבגבעתיים.

## ביוגרפיה
משה אהרונוב הוא בוגר תיכון תלמה ילין, בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם למד נגינה בכינור אצל אירה סבטלובה. בהמשך יצא ללמוד באוניברסיטה לאמנויות בברלין, תחילה אצל פרופסור רפאל אולג ולאחר מכן, כתלמיד של אווה מרטין הייבר.

בשירותו הצבאי כמוזיקאי מצטיין ניגן אהרונוב ברביעיית המיתרים של חיל החינוך והנוער וכן היה חבר ברביעיית גרטלר של האקדמיה למוזיקה בתל אביב. עם שתיהן הופיע בישראל ומחוצה לה, בין השאר בפסטיבל כפר בלום, וכן הקליט לרדיו ולטלוויזיה. 

אהרונוב היה כנר ראשי בתזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה בוכמן-מהטה והופיע עמה כסולן. עם אנסמבל קפריזמה, ביצע קונצ'רטי לכינור של מלחינים ישראלים צעירים וכיום הוא חבר באנסמבל מיתר, בקאמרטה הישראלית ירושלים ובשלישיית פלורנטין.

כמו כן הוא זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:כנרים ישראלים
קטגוריה:ויולנים ישראלים
קטגוריה:סגל תלמה ילין
קטגוריה:בוגרי תלמה ילין
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: מוזיקה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1980
יהדות אוני

יהודי אוני הגיעו לעיר עם סיפוחה של גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית במאה השמונה עשרה. עם הגעת הרוסים הגיעה גם הכנסייה הפרובוסלבית. מאמצע אותה מאה החלו יהודי גאורגיה לחפש מפלט משלטון הכנסייה הרוסית וכך הגיעו לאוני. כך החלה יהדות אוני שגדלה במשך הזמן והייתה ליישוב הגאורגי המאוכלס ביותר ביהודים, ובתקופות שונות היו גם רוב ביישוב. (בשנת 1972 מנתה הקהילה כ-3,500 איש).

## היסטוריה

בשנת 1903, כשחזר דוד באזוב מלימודיו בסלוצק לגאורגיה מונה באזוב לרב של העיר אוני. בשנה שלאחר מכן נולד בנו הרצל באזוב. בשנת תרס"ה (1904) נתמנה יוסף אליהו הנקין לרב העיר בברכת הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק ובהשתדלותו של 'הרב מטעם' באוני, דוד באזוב, אותו הכיר במהלך שהייתו בסלוצק. בעיר אוני כיהן כארבע שנים כרב וראש ישיבה, לאחר מכן עבר לצחינוואלי. הרב באזוב ייסד בית ספר עברי עממי. הוא הזמין שני מורים טובים מרוסיה והודות לתמיכה מצד מנחם אוסישקין ולהתמסרותו של דוד באזוב התפתח בית הספר והיה פופולרי בקרב יהודי העיר. לאחר המהפכה ברוסיה ולאחר שהמורים עזבו את העיר. השתנה מצב בית הספר לרעה.

למרות הנטייה הפוסט סובייטית של העברת אוכלוסיות, נותרה באוני קהילה יהודית היסטורית, השלישית בגודלה אחרי הקהילות בטביליסי ובכותאיסי. פתיחת שערי ברית המועצות הביאה חלק מהיהודים לעזוב את העיירה, ולעלות לישראל.

## בית הכנסת אוני

בית הכנסת הגדול באוני, ברחוב טביליסי, הוקם בשנת 1895 והיה מבנה אבן גדול ובולט בממדיו ופארו. הוא נספר ברשימת בתי הכנסת בברית המועצות שנערכה בשנת 1945 והיה פתוח עד ראשית 1953 לפחות.

עלייה זו התגברה לאחר שנת 1991, כאשר רעידת אדמה קשה פקדה את האזור ובית הכנסת הקטן נחרב, והגדול ניזוק. ארגונים יהודיים התגייסו, הג'וינט, והנשיא אדוארד שוורדנדזה אשר סייעו בשחזור בית הכנסת הגדול. כיום נותרו באוני יהודים בודדים. בית הכנסת מתוחזק עד היום על ידי ארגונים יהודיים.

## יהודי אוני ידועים
* הרצל באזוב
* דובר קוסאשווילי

## לקריאה נוספת
* דפנה יזרעאל (עורכת), **גיאורגיה**: כותאיסי, קולאשי, אוני: מסע אל הקהילה היהודית, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2010, 

## קישורים חיצוניים

* סיפורו של השוחט מטביליסי המגיע פעם בחודש לאוני לשחוט בשר כשר, עברית
* בערי המדינה: קוטאיס, הזמן, 14 בספטמבר 1913
* 
* שלום דובער לוין, תולדות חב"ד ברוסיא הסובייטית, 1898, הפרק: המאבק נגד החרמת בתי הכנסת עמוד מו'
## הערות שוליים

אוני
קטגוריה:רצ'ה
אוני
יהדות בתומי

[ממוזער|[בית הכנסת בתומי]]
הקהילה היהודית בבתומי נוסדה בשנת 1878, עם הגעת האימפריה הרוסית ובשנת 1879 התגוררו בבתומי 1,179 יהודים. בשנת 1889 גורשו מרבית התושבים היהודיים של בתומי, מאחר שהיו חסרי זכות-ישיבה במקום. לאחר גירוש זה נותרו, על פי המקורות הרשמיים, 31 משפחות. מקורות בלתי רשמיים ציינו כ-100 משפחות יהודיות. מספר היהודים בבתומי חזר וגדל במהירות, ובשנת 1897, כבר ישבו בה 1,179 יהודים.

עד היום אחד מבתי הזיקוק בעיר נמצא בבעלות משפחת רוטשילד במסגרת חברה של בעלי הון יהודיים מרוסיה. בשנת 1923 התגוררו בבתומי 3,700 יהודים כשהם מהווים 6.1% מאוכלוסיית בתומי; בשנת 1926 2,954 יהודים, שהם 4.5% מהאוכלוסייה הכללית, בכללם 1,917 יהודים אשכנזים; בשנת 1939 1,778 יהודים; בשנת 1959 1,139 יהודים; בשנת 1970 התגוררו בבתומי 1,334 יהודים, ביניהם 398 יהודים מקומיים, 16 קרימצ'קים, ושנים מיהודי ההרים; בשנת 1979 התגוררו 917 יהודים שביניהם 77 יהודים מקומיים.

בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה גדלה השפעת הציונות בבתומי. יצא לאור עיתון יהודי חדש "קול היהודי". בשנת 1922 סגרו השלטונות הסובייטים בית כנסת. ובשנת 1924 פתחו יהודים מקומיים את בית הכנסת והגנו על המבנה. בשנים 1920-1940 גם התקיימה ישיבה בלתי לגלית. בשנים 1922-1928 שימש כרב העיר נחום שמריהו ששונקין. במהלך השנים 1925–1929 הוקמו ארבעה בתי ספר יהודיים. ובסוף שנות ה-30 נסגר בית הכנסת. באמצע שנות ה-40 היו בעיר לפחות שני מבנים של בתי כנסת לשעבר. זה שנסגר בשנות ה-30 הפך לאולם ספורט והשני שהיה בבניין קטן שנבנה בראשית שנות ה-30 ושכן ברחוב ה־9 במרץ חזר לשמש כבית כנסת לאחר שהקהילה היהודית במקום התארגנה ונרשמה כחוק, בשנת 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה. בית כנסת זה המשיך לפעול עד 1958 לפחות. בשנות ה-80 חל חידוש החיים היהודיים בעיר. ביוזמתו של אמיל קרופניק (נולד בשנת 1936) ואחותו. הם יסדו, בשנת 1989, סניף של התאחדות הקשר הגאורגי-ישראלי בראשות קרופניק, שהיה מטרייה לפעילות של הקהילה היהודית בבתומי. קרופניק עצמו החל לארגן אירועים חברתיים עבור יהודי בתומי. עם היבחרו של אסלן אבשידזה, בשנת 1991, לראשות אג'ריה, נקראו מנהיגי המעוטים האתניים במחוז לפגישה עמו. קרופניק, כראש הקהילה היהודית במקום ביקש בפגישה זו את פתיחת בית הכנסת היהודי בבתומי. בית הכנסת עצמו, שנבנה בשנים 1900–1904, נפתח באותה שנה. בסוף שנות השמונים עלו רוב יהודי בתומי לישראל, ארצות הברית ומדינות אחרות. בשנת 2001 היו בבתומי פחות ממאה יהודים.

## קישורים חיצוניים
* 
* ס.א. גרין, ‘Grandfather’ Lends a Helping Hand, העיתון היומי היהודי, 9.4.2004

קטגוריה:בתומי
בתומי
יהדות סנקי

**יהדות סנקי** או **יהדות צחקאיה** מופיעה בעדויות המוקדמות ביותר במאה ה-19. על פי עדות אחת היה חייב יצחק ישראלשווילי מסנקי 200 מנתי גאורגי (רובל של האימפריה הרוסית). בשנת 1869 ביקר בסנקי הנוסע י. טשארני. ברישומיו הוא מציין כי מושל המזרה של סנקי הבטיח לו לתת זכות התיישבות בכותאיסי למעט היהודים שבעיר כיוון שאין להם גם מקום להתפלל וגם לא שוחט.

בשנת 1873, אחרי שנסתיימה בניית מסילת הברזל טביליסי-פותי שעברה דרך העיר. הפיכתה לצומת תחבורה גרמה להתפתחותה של העיר.

עד שלהי שנות ה-40 או ראשית שנות ה-50 פעלו בעיר שני בתי כנסת: האחד במרכז העיר, נבנה בשנת 1880 ונהרס בידי הרשויות בשנת 1946. השני שהוקם במקומו, ברחוב רוסתוולי 129, היה במבנה בן שתי קומות והתקיים עד לשנת 1963. בספטמבר של אותה שנה, עלה בית הכנסת באש. יהודי המקום, בסיוע של יהודים מערים אחרות, שיקמו אותו, אולם כעבור זמן לא רב הוחרם המבנה והועבר לרשות לייצור משקאות קלים.

בשנת 1966 החלו יהודי העיר בהקמת בית כנסת חדש. בנייתו נסתיימה בשנת 1969.

## קישורים חיצוניים
* 
* 

## הערות שוליים

סנקי
קטגוריה:סמגרלו
סנקי
פרנקו קוסטנסו

**פרנקו קוסטנסו** (בספרדית: **Franco Costanzo**; נולד ב-5 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער. הוא מכונה מאגו בלאנקו (Mago Blanco) - הקוסם הלבן.

## קריירה
קוסטנסו נולד בעיר ריו קוארטו שבפרובינציית קורדובה, ארגנטינה, החל לשחק בקבוצת הנוער של עיר הולדתו ועבר לאחר מכן לריבר פלייט. בארגנטינה נחשב קוסטנסו לשוער העתיד של ארגנטינה אך פציעות חוזרות פגעו בהתקדמותו. במדי ריבר זכה קוסטנסו בשלוש אליפויות בטרם עבר בקיץ 2005 לדפורטיבו אלבס מהליגה הספרדית.

קוסטנסו שיחק עונה אחת באלבס, ובסיומה ירדה הקבוצה ליגה. בסוף העונה עבר לפ.צ. בזל, אז אלופת שווייץ ואחד המועדונים המצליחים במדינה. הוא נחשב לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה ואהוד מאוד על אוהדי הקבוצה. יכולתו במהלך עונת 2007/2008 הביאה להתעניינות מצידן של קבוצות צמרת מאירופה. לקראת עונת 2008/09 מונה קוסטנסו כקפטן הקבוצה. בקיץ 2011 עבר לאולימפיאקוס היוונית, ולאחר עונה אחת במועדון פרש ממשחק פעיל.

בקיץ 2013, לאחר שנה שלא שיחק, החליט לחזור מפרישתו, וחתם בקבוצת אוניברסידד קאתוליקה מליגת העל הצ'יליאנית.

קוסטנסו היה שוערה הראשון של הנבחרת הארגנטינאית הצעירה וזכה איתה באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 בשנת 1999. הוא ערך את הופעתו היחידה במדי הנבחרת הבוגרת בשנת 2003 במשחק הכנה לקופה אמריקה מול נבחרת אורוגוואי.

## תארים
;ריבר פלייט
* אליפות - 3 (קלאוסורה 2002, קלאוסורה 2003, קלאוסורה 2004)

;פ.צ. בזל
* הגביע השווייצרי - 3 (2007, 2008, 2010)
* אליפות שווייץ - 2008, 2010, 2011

;אולימפיאקוס
* אליפות יוון - 2011/2012
* הגביע היווני - 2012

נבחרת ארגנטינה הצעירה
* אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20: 1999

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:שוערי כדורגל ארגנטינאים
קטגוריה:כדורגלני ריבר פלייט
קטגוריה:כדורגלני דפורטיבו אלאבס
קטגוריה:כדורגלני פ.צ. בזל
קטגוריה:כדורגלני אולימפיאקוס
קטגוריה:כדורגלני אוניברסידד קאתוליקה
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ארגנטינה
קטגוריה:כדורגלנים ארגנטינאים
קטגוריה:ארגנטינאים שנולדו ב-1980
יהדות גורי

**יהודי גורי** התיישבו בעיר גורי שבגאורגיה בוודאות אחרי המאה ה-17 וההערכה היא שהיהודים הראשונים הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-19. בשנת 1866 היו בעיר 281 יהודים כאשר סך כל האוכלוסייה מנתה כ-5,000 איש. אוכלוסיית יהודי גורי כללה סוחרים מקומיים ובעלי מלאכה.

בתחילת המאה ה-20 עלתה רמתם הכלכלית של יהודי גורי. בשנת 1915 היו 104 יהודים בגורי (כ-16–17 משפחות) שהיו מרוכזים באזור אחד.

בימי מלחמת העולם השנייה התארגנה בעיר קהילה שנרשמה כחוק בשנת 1946 ולרשותה עמד מבנה של בית כנסת ברחוב צ'לוסקיצנב 16, שהיה פתוח עד לראשית 1953 לפחות. הרב הראשי באותה השנה היה חכם מרדכי דברשוילי. היה מאחד הרבנים שעזרו לעלייה ציונית לא״י בעזרת חבר הישיבה שבה הולך למד ביחד עם חכם רפאל אלאשוילי.
לאחר פטירתו של חכם מרדכי דברשוילי כל ספרי הקודש שהיו ברשותו נתרמו לבית הכנסת.

ב-7 באוגוסט 2008, במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, פתחה גאורגיה במבצע לכיבוש בירת דרום אוסטיה הבדלנית, צחינוואלי. ביום למחרת, תקפה רוסיה כתגובה בחלקים שונים של גאורגיה. בין הערים שספגו הפגזות כבדות הייתה העיר גורי, שנמצאת סמוך לגבול עם דרום אוסטיה. מחוץ ליהודי גורי, נמצאו בעיר גם ישראלים שהתכוונו לפקוד קברי משפחותיהם בתשעה באב שחל ב-10 באוגוסט. הסוכנות היהודית יצרה קשר עם היהודים המתגוררים בדרום אוסטיה ובסביבתה, מתוכם כ-200 איש באזור גורי, והציעה להעבירם לטביליסי.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* , 

## הערות שוליים

קטגוריה:כארתלי
קטגוריה:גורי (עיר)
גורי
גורי
יהדות טביליסי

[שמאל|ממוזער|250px|בית הכנסת בטביליסי ב[חנוכה]]
ל**[[יהדות גאורגיה|יהדות]] [[טביליסי]]** הצטרפו במאה ה-19 חיילים יהודים רוסים שהיגרו לעיר, והצטרפו לקהילה היהודית הקיימת, וכמו כן הייתה קיימת קהילה קטנה של יהודי פרס. 

לאחר מלחמת העולם הראשונה שימשה טביליסי תחנת מעבר לחלוצים שעלו לארץ ישראל.

ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית בטביליסי כ- 40,000 איש (ע"פ הערכות). ומתוכם כ-60% יהודים מקומיים. מקורות מסוימים קובעים כי ערב מלחמת העולם הראשונה היו בעיר חמישה עשר בתי כנסת, שהיו מאורגנים על פי הקהילות שמהן הגיעו. לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר שלוש קהילות (או עדות): 

* היהודים האשכנזים שהגיעו מרוסיה, ונקראו "אשכנזימבי" בפי המקומיים. 
* היהודים הפרסים. 
* יהדות גאורגיה היהודים המקומיים.

## היהודים האשכנזים

לאחר המלחמה דרשו היהודים האשכנזים להחזיר לקהילתם את מבנה בית הכנסת ברחוב איבנידזה 3 שהוחרם בשנת 1928 ושכן בו המוזאון ההיסטורי של יהודי גאורגיה. הרשויות סירבו להיענות לבקשה מהנימוק ש"סביבו מתרכז החלק המתקדם והפרגרסיבי של האוכלוסייה היהודית", ונאלצו להקים את מבנה בית הכנסת במקום אחר. על פי הערכת הרשויות הרכב הקהילה האשכנזית בעיר היה:

* 40% בעלי הצווארון הלבן והכחול, בתוכם אינטליגנציה, אנשי אמנות, רופאים וכו'. 
* 25% עובדי מערכת המסחר. 
* 25% בעלי מלאכה לסוגיהם. 
* 10% אחרים.

לאחר סגירת המוזיאון ההיסטורי של יהודי גאורגיה, בשנת 1952, הסבו הרשויות חלק מהבניין ברחוב איבנידזה לדירות מגורים ובחלק האחר שוכנו בתי מלאכה.

## היהודים הפרסים

אוכלוסיית היהודים הפרסים שהיגרו מצפון איראן מנתה, להערכת הרשויות כמאה איש והיה לה בית כנסת אחד שנסגר בשנת 1951. 

## יהודי גאורגיה המקומיים

יהודי גאורגיה המקומיים  שהיוו חלק ניכר מאוכלוסייה היהודית, התפלגו למספר קהילות לפי מקום הגעתם. בתי הכנסת של הקהילה היו: 

* בית הכנסת מבוא קוז'בני 13, שנבנה ערב מלחמת העולם הראשונה והיה פעיל עד 1953 לפחות. 
* בית כנסת של יהודי צחינוואלי במבוא ויני 10, נבנה בראשית המאה ה-20 ופעל רשמית עד ל-12 בפברואר 1953, זמן עלילת הרופאים. בית הכנסת המשיך לפעול באופן בלתי רשמי עד שב-29 באפריל 1954, החליט, הסובייט לענייני דתות, לבטל את החלטתו הקודמת ולרשום את הקהילה כחוק. 
* בית הכנסת של יהודי אחלציחה ברחוב לסלידזה 43, שנבנה על ידיהם. נסגר רשמית בתחילת 1953 אולם נפתח מחדש והמשיך לפעול עד לשנת 1957 לפחות. בית כנסת זה משמש כיום כבית הכנסת הגדול והרשמי של הקהילה היהודית.

הרכב המתפללים ברחוב לסלידזה, על פי הערכת הרשויות, היה: 

* 30% בעלי הצווארון הלבן והכחול ובכללם עובדים בחקלאות ואינטליגנציה. 
* 20% עובדי רשת המסחר. 
* 40% ללא תעסוקה מוגדרת - מתווכים וספסרים למיניהם. 
* 10% אחרים. 

כמו כן, ציינו הרשויות, שהיהודים המקומיים, חוץ מחברי המפלגה והקומסומול, שהם 10%-15% מן האוכלוסייה היהודית בעיר, הם כולם דתיים עד לפנטיות.

## ראו גם

* בית הכנסת הגדול של טביליסי

## לקריאה נוספת

* מרדכי אלטשולר (תשס"ח), **יהדות במכבש הסובייטי**: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1941-1964, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, , עמודים 479-480.
* רחל ארבל ולילי מגל (מגלאשווילי) (1192), **בארץ גיזת הזהב**: תולדות יהודי גרוּזיה ותרבותם, בית התפוצות על שם נחום בהוצאת משרד הביטחון, , עמודים 170-180.

## קישורים חיצוניים
* 
* הערך יהדות טביליסי (Тбилиси) מתוך מהדורת האינטרנט של אנציקלופדיה יהודית קצרה בלשון הרוסית, ברוסית
* בית הקברות היהודי בטביליסי הושב לקדמותו, פדרציית הקהילות היהודיות, 26.4.2004, 
* 
* 

קטגוריה:טביליסי
קטגוריה:טביליסי: דת
טביליסי
טביליסי
יהדות סוראמי

**יהדות סוראמי** הם יהודי העיירה סוראמי שבמחוז כארתלי הפנימית גאורגיה.

תעודות משפטיות מסוף המאה השמונה עשרה, עוסקות בבני משפחת מנאשראשווילי, שהגיעו לסוראמי, לאחר שעברו מסכת קשה של מעשי אכזריות ונמלטו מאדונם הקודם, והפכו לצמיתים של מנזר סווטיצחובלי במצחתה. לאחר שנים תבע אדונם לשעבר מסוראמי שיחזרו לבעלותו, והמשפחה ניהלה מאבק ממושך על רצונה וזכותה להישאר בחסות המנזר. 

ביוני 1850, נרשמה בסוראמי, עלילת הדם הראשונה בגאורגיה (למעשה הראשונה באימפריה הרוסית), כאשר נעלם ילד נוצרי קטן, בן לזוג מהעיר גורי, שהתארח בבית משפחה בסוראמי. התערבותו של משה מונטיפיורי אצל הנציב הבכיר של מלכות המשנה של הקווקז, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, לא עזרה והיהודים שנאשמו ברציחת הילד נשלחו לסיביר.

ברשימת בתי הכנסת שנערכה על ידי הסובייטים בשנת 1946 צוין גם בית הכנסת בסוראמי, ברחוב אינטרנציונלה 115, שהוקם בשנת 1915.

## יהודי גאורגיה שנולדו בסוראמי

* סורמלו
* יצחק אילן

## הערות שוליים

סוראמי
סוראמי
חאזרת סובמן

[שמאל|ממוזער|250px|סובמן (משמאל) עם [ולדימיר פוטין, 2001]]
**חאזרת מג'ידוביץ סובמן** (ברוסית: **Хазре́т Меджи́дович Совмен**; נולד ב-1 במאי 1937) הוא פוליטיקאי רוסי לשעבר ואיש עסקים מצליח ממוצא צ'רקסי. סובמן כיהן כנשיאה השני של אדיגיה, אחת משלוש הרפובליקות הצ'רקסיות בצפון הקווקז.
בנוסף, מחזיק סובמן תואר פרופסור מטעם אוניברסיטת מייקופ, והוא מייסדה ונשיאה של חברת "פוליוס", חברת כריית הזהב המובילה ברוסיה.

## ביוגרפיה
סובמן נולד ב-1937 בעיירה אפיפסיפ שבאדיגיה. ב-1961, עם סיום לימודיו התיכוניים ושירות בצבא בחיל הים הרוסי, החל סובמן לעבוד בתור נהג בולדוזר במכרה זהב במחוז מגדן . במקביל הוא סיים לימודי הנדסה במכון למהנדסי כרייה בלנינגרד. ב-1966 נבחר כיושב ראש קואפרטיב כריית הזהב "וושכוד" וב-1969 כיושב ראש של חברת "סויוז". ב-1980 ייסד את חברת "פוליוס" שהייתה פעילה בכריית זהב במחוז קרסנויארסק.

### קריירה פוליטית
בשנת 2000 התמנה סובמן כראש מפלגת "אדיגיה שלנו", אשר זכתה במושבים רבים בבחירות. הוא היה ממתנגדיו העיקריים של נשיא אדיגיה דאז אסלן דז'רימוב. 

ב- 2001 הכריז על מועמדותו לנשיאות הרפובליקה. הוא נכנס לתפקידו ב-8 בפברואר 2002 במקומו של אסלן דז'רימוב וכיהן כנשיא הרפובליקה עד 13 בינואר 2007, אז הוחלף על ידי נשיא אדיגיה הנוכחי, אסלן תחאקושינוב. בתקופת כהונה כנשיא הוא מכר את החזקותיו בחברות לכריית זהב.

סובמן נחשב לאחד מתומכיו של ולדימיר פוטין וחבר במפלגת רוסיה המאוחדת.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1937
קטגוריה:אדיגיה
קטגוריה:פוליטיקאים רוסים
קטגוריה:צ'רקסים
קטגוריה:מעוטרי עיטור ההצטיינות למען המולדת
קטגוריה:מעוטרי עיטור אות הכבוד
המשולש הפדרלי

שמאל|ממוזער|250px|מפת המשולש הפדרלי
ממוזער|שמאל|רחבת החירות - מבט מבניין הדואר הישן
**המשולש הפדרלי** (באנגלית: **Federal Triangle**) הוא מתחם משולש בצורתו, במרכז העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית. המתחם גובל ברחוב 15, שדרת החוקה ושדרת פנסילבניה. במתחם מצויים מבנים רבים של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, ומכאן שמו.

בין המבנים שבמתחם: בניין משרד המשפטים על שם רוברט פ. קנדי - המבנה המרכזי של משרד המשפטים של ארצות הברית, בניין הרברט סי. הובר (בניין משרד המסחר של ארצות הברית), האקווריום הלאומי, בניין הדואר הישן, מרכז המסחר הבינלאומי על שם רונלד רייגן, בניין הארכיב הלאומי של ארצות הברית, הבניינים הראשיים של מס ההכנסה בארצות הברית, בנייני הרשות להגנת הסביבה של ארצות הברית, בניין רשות הסחר הפדרלי ומרכז המבקרים של הבית הלבן.

מרבית הבניינים נבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20 בסגנון ניאו קלאסי, אולם לבתים גגות רעפים אדומים בסגנון ספרדי.

במתחם מצויה אחת מתחנות הרכבת התחתית של וושינגטון.

## גלריה

תמונה:Federal Triangle Buildings1.jpg|בנייני המשולש הפדרלי
תמונה:Ariel Rios Building.jpg|בניין אריאל איוס, המשולש הפדרלי
תמונה:WashingtonMonument,Rios,Kennan,Reagan.jpg|המשולש הפדרלי, ברקע אנדרטת וושינגטון, בקרבת התמונה בניין אריאל ריוס ובמרכז התמונה מכון קנאן ובניין רונלד ריגן


## קישורים חיצוניים

* רשימת בניינים במשולש הפדרלי 

קטגוריה:וושינגטון די. סי.
קטגוריה:וושינגטון די. סי.: שכונות
תומאס טראנסטרמר

**תומאס טראנסטרמר** (**Tomas Tranströmer**; 15 באפריל 1931 – 26 במרץ 2015) היה סופר, משורר ומתרגם שוודי, ששירתו השפיעה רבות בשוודיה וברחבי תבל. זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2011.

## חייו ועבודתו
טראנסטרמר עשה את חוק לימודיו בתיכון הלטיני סֶדְרָה בסטוקהולם וקיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת סטוקהולם ב-1956. הוא החל לכתוב בגיל שלוש עשרה, ופרסם את אסופת השירים הראשונה שלו, 17dikter ("שבעה עשר שירים") בשנת 1954. האסופה האחרונה (נכון ל-2008) פרי עטו, Den stora gåtan ("החידה הגדולה"), ראתה אור ב-2004, ותרגום אנגלי שלה "The Great Enigma: New Collected Poems" (החידה הגדולה: אסופת שירים חדשה) יצאה לאור ב-2006. הוא פרסם אוטוביוגרפיה קצרה, Minnena ser mig ("הזכרונות מתבוננים בי"), ב-1993.

שירים אחרים - בייחוד בשנות השבעים ה"פוליטיות" - גרמו לכך שהוא הואשם בהתרחקות ממסורת ובאי-הכללת סוגיות פוליטיות בשיריו וברומניו. אף על פי כן עבודתו נשענת על- ומפתחת את שפת המודרניזם והאקספרסיוניזם/סוריאליזם של שירת המאה העשרים; היא מתווה הווי בהיר ופשוט של חיי היום-יום והטבע ובמיוחד חושפת תובנות מיסטיות הניזונות מן ההיבטים האוניברסליים של המוח האנושי.

טראנסטרמר והמשורר האמריקאי רוברט בליי היו חברים קרובים והתכתבויותיהם פורסמו בספר Air Mail.

ב-1990 סבל טראנסטרמר משבץ מוחי שפגע בדיבורו, אולם הוא המשיך לכתוב. רבים מחשיבים אותו כגדול משוררי שוודיה. שירתו תורגמה לחמישים שפות; בין מתרגמיו לשפה האנגלית היו: בליי, רובין פולטון, וסופר הבלוז האמריקאי הבולט סמואל שרטר. מבין הפרסים שהוענקו לו ניתן למנות את הפרס על שם בונייר (Bonnier) לשירה, פרס נוישטדט (Neustadt) הבינלאומי לספרות, פרס אבראליד (Övralid), פרס על שם פטרארקה בגרמניה, והפרס השוודי מאת פורום השירה הבינלאומי. ב-2004 זכה בפרס נונינו הבינלאומי. ב-2007 ניתן לטראנסטרמר פרס הכרה מיוחד על מפעל חיים מידי חבר הנאמנים של גריפין (Griffin Trust) עבור מצוינות בשירה, גוף זה גם מעניק מדי שנה את פרס גריפין לשירה. בשנת 2011 זכה בפרס נובל לספרות.

בנוסף להיותו סופר, היה טראנסטרמר גם פסיכולוג במקצועו בטרם נפגע משבץ. הוא עבד עם בני נוער אסירים, ועם נכים, פושעים ומכורים לסמים. הוא נחשב גם כפסנתרן מוכשר, מה שלעיתים עלה בידו להמשיך לאחר השבץ, אם כי ביד אחת בלבד.

## ספרי שירה
* תומאס טראנסטרמר, **נוסחאות החורף**, תרגמה משוודית: גלית חזן-רוקם; הוצאת קשב לשירה, תשס"ג 2003.
* **כל השירים - תומאס טראנסטרמר**, תרגמה משוודית: גלית חזן-רוקם; הוצאת קשב לשירה, 2013.

* 17 dikter (1954) - "שבעה עשר שירים"
* Hemligheter på vägen (1958) - "סודות על הדרך"
* Den halvfärdiga himlen (1962) - "גן העדן החצי-מוגמר" 
* Klanger och spår (1966) - "צלילים וסימנים"
* Mörkerseende (1970) - "חזיון ליל" 
* Stigar (1973) - "נתיבים"
* Östersjöar (1974) - "בלטיים"
* Sanningsbarriären (1978) - "מחסום האמת"
* Det vilda torget (1983) - "הכיכר הפראית"
* För levande och döda (1989) - "למען החיים והמתים"
* Sorgegondolen (1996) - "גונדולת הצער"
* Den stora gåtan (2004) - "החידה הגדולה"
* The Great Enigma: New Collected Poems (2006) - תרגום לאנגלית בידי רובין פולטון


## קישורים חיצוניים

* 

* 
* ביוגרפיה של טראנסטרמר בפגסוס
* ביוגרפיה ושירים באתר poets.org
* פרס לשירה על שם גריפין. אות הוקרה וכן סרטון וידאו ואודיו
* שירים באנגלית עם תרגום, בכתב העת Samizdat
* 
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:סופרים שוודים
קטגוריה:משוררים שוודים
קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות
קטגוריה:שוודים שנולדו ב-1931
קטגוריה:שוודים שנפטרו ב-2015
מכון רמון ליול

**מכון רמון ליול** (בקטלאנית: **Institut Ramon Llull, IRL**) הוא מוסד חינוכי ותרבותי אשר פועל להפצת הלשון הקטלאנית ותרבותה. משרדי המכון נמצאים בעיר ברצלונה, בירת קטלוניה.

המכון הוקם על ידי הממשלות האוטונומיות של קטלוניה והאיים הבלאריים בשנת 2002 והוא פועל מטעמן. בשנת 2007 הודיעה ממשלת אנדורה דוברת הקטלאנית שגם היא תצטרף לניהול המשותף של המכון.

המכון נקרא על שם רמון ליול - סופר ופילוסוף מהאיים הבלאריים, היוצר המשמעותי הראשון שכתב בשפה הקטלאנית.

מכון רמון ליול פועל בשיתוף עם המכון ללימודים קטלאניים לקידום השפה והתרבות הקטלאנית בעולם באמצעים שונים:
* העברת קורסים בקטלאנית במוסדות חינוך בעולם ועריכת מבחנים בשליטה בשפה
* ייצוג של תרבות וספרות קטלאנית באירועים תרבותיים, כגון ירידי ספרות
* תמיכה בתרגום ספרים קטלאניים לשפות זרות
* שיתוף פעולה עם ארגונים העוסקים בלשון הקטלאנית וסיוע להם בקידום מחקר אקדמי על השפה, הספרות והתרבות הקטלאנית
* הכשרת מורים לקטלאנית

בין הפעולות הבולטות של המכון היו הבלטת נושא הספרות הקטלאנית בירידי ספרים בינלאומיים בגוודלחרה (2004) ובפרנקפורט (2007).

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:קטלאנית
קטגוריה:ספרד: ארגונים
קטגוריה:מוסדות לימוד ומחקר
קטגוריה:קטלוניה: תרבות
קטגוריה:ברצלונה: חינוך
קטגוריה:ברצלונה: מבנים
יהדות לאילשי

[250px|ממוזער|ספר התורה של לאילשי, [המאה ה-10]]
250px|ממוזער|בית הכנסת של לאילשי
**יהדות לאילשי** היא קהילה של יהודים בכפר לאילשי  שבנפת צאגרי לצ'חומי, גאורגיה. תחילת היישוב בכפר אינו ברור דיו. ידוע כי נוסע יהודי שעבר במקום בשנת 1870 ציין ברישומיו כי קיים בית כנסת במצב טוב. 

בנין בית הכנסת נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-19 והוא פעל עד ראשית 1953.

בשנת 1976 התגוררו בלאילשי 50 משפחות. 

## כתר לאילשי

כתר לאילשי  הוא  כתב יד לא שלם של חמשת חומשי התורה עברי מהמאה העשירית, שהתגלתה בשנות ה-40 של המאה ה-20 בבית הכנסת בלאילשי. כתב היד נחשב לאחד מהכתבים העבריים החשובים שהתגלו בגאורגיה. הוא כתוב בכתב מרובע מזרחי, בדיו כהה ומנוקד בניקוד טברני. הטקסט מסודר בשלוש עמודות, למעט בשירות (שירת הים ושירת האזינו) הכתובות לפי כללים שונים. מכיל הערות מסורה גדולה ומסורה קטנה וכולל סימון של פרשות השבוע בשוליים עם המילה פרש ועיטורים. כתב היד שייך לקבוצה קטנה של כתבי יד הידועים כווי העמודים, שבהם כל גיליון בכתב היד מתחיל במילים הפותחות באות ו', למעט שישה מקרים ספציפיים המשתנים מעט לפי המסורת. קודקס לאילשי הוא בהתאם למסורת המזרחית וחורג מהכלל בשישה מקומות ספציפיים בבראשית, שמות, ודברים.

האזכור הראשון של הקובץ היה בשנת 1869 על ידי הנוסע יוסף יהודה טשארני. בשנת 1939 כתב היד הוחרם והועברה למוזיאון להיסטוריה של יהודי גאורגיה ע"ש דוד באזוב בטביליסי (שנועד לקדם אתאיזם). לאחר פירוק ברית המועצות היה ניסיון לשדוד את כתב היד. כתב היד שמור כיום בהמרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה בטביליסי. כתב היד נחקר על ידי המזרחן הגאורגי גיאורגי צרתלי , אשר הדגיש את ייחודו ואת תרומתו להבנת מסורת כתיבת ספרי התורה בקהילות היהודיות בקווקז. יהודי גאורגיה האמינו כי הספר מגן עליהם וקשרו בו אגדות רבות. זהו ספר התורה הקדום ביותר שהיה קיים בגאורגיה. הספר נשמר בבית הכנסת של הכפר עד לשנת 1939. האופן שספר התורה הופיע בכפר לא ברור דיו עד היום, אם כי ברור כי מדובר בספר עתיק מאוד. הספר נקרא "לאילַשיס בּיבּליא" ("ლაილაშის ბიბლია", "ספר התורה של לאילשי") או "סוואנוּרי בּיבּליא" ("სვანური ბიბლია", "ספר התורה הסוואני") על שום הטענה כי מקורו בסוואנתי.

## קישורים חיצוניים
*
* 
* 
* 

## הערות שוליים

לאילשי
ענת אנגלמאייר

**ענת אנגלמאייר** היא צ'לנית ישראלית, ילידת קיבוץ סאסא בגליל העליון.
## קריירה
משנת 1989 למדה אצל הצ'לנים עוזי ויזל והלל צורי. אנגלמאייר היא בוגרת תלמה ילין והמרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים. שירתה בצה"ל כמוזיקאית מצטיינת.

משנת 1994 עד 1999 למדה ענת אנגלמאייר בקונסרבטואר בפריז אצל הצ'לן מישל שטראוס ושיעורי מוזיקה קאמרית אצל מורים שונים, ביניהם **דריה אובורה**, **מוריס בורג** ועוד. כן השתתפה בכיתות אמן של צ'לנים ידועי-שם, ביניהם מרק דרובינסקי, ברנרד גרינהאוס ועוד. בשנים אלה השתתפה בפסטיבלי מוזיקה בצרפת, גרמניה וישראל. בשנת 1999 הזמין אותה ברנרד גרינהאוס להמשיך את לימודיה אצלו בקייפ קוד בארצות הברית. לאורך כל שנות לימודיה קיבלה מלגות מקרן התרבות אמריקה-ישראל.

ב-2003 חזרה לישראל ומאז הופיעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, אנסמבל קפריזמה, אנסמבל מוזיקה נובה, אנסמבל סולני תל אביב ואנסמבל המאה ה-21. היא ניגנה בקאמרטה הישראלית ירושלים ואף הופיעה עמה כסולנית. משנת 2004 עד 2007 הייתה חברת בטריו מיתרים אראטו ומשנת 2006 היא חברה קבועה באנסמבל מיתר.

## קישורים חיצוניים

* [אתר הבמה", על [טריו מיתרים אראטו]] 26 בינואר 2006
*  הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה ע"ש תד אריסון, "מה זה הרעש הזה", תוכנית לילדים 2015
* [האוניברסיטה הפתוחה, [בית דניאל (זכרון יעקב)|בית דניאל], זכרון יעקב]28 ביוני 2013

קטגוריה:צ'לניות ישראליות
מרי מקדונל

**מרי איילין מקדונל** (באנגלית: **Mary Eileen McDonnell**; נולדה ב-28 באפריל 1952) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, מועמדת לשני פרסי אוסקר על משחקה בסרטים "רוקד עם זאבים" ו-"דג התשוקה".

## ביוגרפיה
מקדונל נולדה בווילקס בייר, פנסילבניה וגדלה באית'אקה, ניו יורק, שם סיימה אוניברסיטה והחלה בלימודי דרמה. היא הצטרפה לחברת התיאטרון היוקרתית "לונג וורף", שבה עבדה במשך 20 השנים האחרונות. מקדונל נשואה לשחקן רנדל מל ולהם שני ילדים, אוליביה ומייקל.

מקדונל זכתה בפרס אובי (פרס התיאטרון של אוף ברודוויי) על משחקה במחזה Still Life בשנת 1980. כמו כן השתתפה במחזות "קורותיה של היידי" ו"קיץ ועשן" של המחזאי טנסי ויליאמס.

לאחר 21 שנות קריירה בתיאטרון, עשתה מקדונל את פריצתה הגדולה בסרט רוקד עם זאבים משנת 1990 בתור אמריקנית שגודלה בידי אינדיאנים משבט הסו, תפקיד שהקנה לה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.

בשנת 1993 היא קיבלה מועמדות שנייה לפרס אוסקר, הפעם לתפקיד שחקנית ראשית בסרט הקולנוע "דג התשוקה". כמו כן, הופיעה לצד פטריק סווייזי בסרט "טייגר" משנת 1988.

סרטים נוספים שבהשתתפותה היו דוני דארקו, גרנד קניון, היום השלישי וסניקרס.

בטלוויזיה, מקדונל השתתפה באופרת הסבון "As The World Turns" משנת 1980 וכיכבה בסיטקום רפואי בשם "E/R"  בשנת 1984 לצד אליוט גולד וג'ורג' קלוני, כמו גם בהופעת אורח בשנת 2001 בסדרה ER, עליה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה.

בשנים 2003–2009 מקדונל השתתפה בסדרת המדע בדיוני בטלסטאר גלקטיקה, עליה זכתה בפרס סאטורן בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2008.

בין השנים 2009–2012 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "המפענחת" בתפקיד שרון ריידר מפקדת היחידה לחקירת שוטרים. בשנת 2012 הייתה מועמדת שוב לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה. לאחר ירידת הסדרה "המפענחת", המשיכה בסדרת המשך שעלתה באוגוסט 2012 בשם "המפענחת: פשעים חמורים" והפכה למפקדת היחידה.

בשנת 2017 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "פארגו" בתור האלמנה רובי גולדפרב.

בשנת 2023 היא שיחקה במיני-סדרת האימה "נפילת בית אשר" שיצר מייק פלנגן לשירות הסטרימינג של נטפליקס ומבוסס על הסיפור הקצר באותו שם מאת אדגר אלן פו.

בשנת 2025 שיחקה את דמותה של דליילה בסדרה "12 דייטים עד החג", דרמה-קומית רומנטית של ערוץ הולמרק המבוססת על הרומן המצליח באותו השם מאת ג'ני בייליס.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:שחקניות תיאטרון אמריקאיות
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרדוניה
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אירי
קטגוריה:זוכות פרס סאטורן לשחקנית ראשית בטלוויזיה
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1952
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1952
שלמה כהן-צידון

**שלמה כהן-צידון** (15 בפברואר 1923 – 16 בפברואר 2012) היה חבר הכנסת בכנסת השישית.

## קורות חיים
כהן-צידון נולד באלכסנדריה שבמצרים לראובן ולפרידה (הוריו היו ילידי צידון שבלבנון), בה הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "דה מאנש" בעיר ובבית הספר הגבוה למסחר. היה פעיל בתנועה הציונית במצרים. ניהל את בית הספר היהודי דה לה פרגולה שבאלכסנדריה. בשנת 1949 עלה לישראל. הוא למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והוסמך לעורך דין בשנת 1956. בשנים אלו היה פעיל בהתאחדות עולי מצרים. בשנת 1960 דרש בשם עולי מצרים שמדינת ישראל תשתמש ברכוש מצרי מוקפא לפיצוי עולי מצרים שהשאירו במצרים את רכושם. הוא גם פעל בקרב יוצאי עדות המזרח בישראל, הוציא לאור את כתב העת "אל המזרח" ומשך תקופה היה פעיל במפא"י.

היה עורך הדין של משפחת שוחמכר בעת פרשת יוסל'ה שוחמכר והוציא ספר בשם "איפה יוסל'ה" בהוצאת העולם הזה. כן ייצג את אשתו של חיים יהודה.

בשנת 1961 היה כהן-צידון שותף לייסוד המפלגה הליברלית הישראלית. הוא הוצב במקום ה-27 ברשימת גח"ל לקראת הבחירות לכנסת השישית, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהרשימה קיבלה רק 26 מנדטים. כהן-צידון נכנס לכהן כחבר הכנסת בשנת 1966 לאחר פטירתו של אליהו מרידור. הוא היה פעיל בוועדת הפנים, ועדת החינוך והתרבות וועדת העבודה. ביולי 1968 הוא פרש מהליברלים והקים סיעת יחיד. בפברואר 1969 הצטרף לסיעת המרכז החופשי. עם תום כהונת הכנסת השישית בשנת 1969 חדל לכהן כחבר כנסת. 

לאחר הסכם השלום עם מצרים התבטא: 

נפטר בפברואר 2012, היה נשוי ללאה ואב לשלוש.

## כתביו
***דרמה באלכסנדריה (1945-55)**, הוצאת שחור על גבי לבן, 1965

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:חברי הכנסת מטעם גח"ל
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם המרכז החופשי
קטגוריה:פעילי המפלגה הליברלית
קטגוריה:עורכי דין ישראלים
קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים מצרים
קטגוריה:חברי הכנסת השישית
קטגוריה:בוגרי בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1923
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2012
בני משה (אגודה ציונית)

[250px|ממוזער|חברי אגודת בני משה ביניהם [אחד העם וזאב גלוסקין.]]
[שמאל|ממוזער|250px|[יחזקאל דנין ורעייתו רחל, 1929]]
**בני משה** היה ארגון סתרים מסוג ארגון אחווה גברי וציוני, שהוקם במתכונת דומה לארגון הבונים החופשיים. מייסד הארגון היה אחד העם. הארגון נוסד באודסה בשנת 1889 בתאריך ז' באדר, שעל פי המסורת היהודית הוא יום הולדתו ויום פטירתו של משה רבנו, ועל שמו הוא נקרא. החברים הידועים בארגון היו ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן, שייסד מאוחר יותר את הגימנסיה העברית "הרצליה", הסופרים יהושע ברזילי ויהודה גור, העסקנים מנחם אוסישקין ומאיר דיזנגוף, הרופא ד"ר הלל יפה והסוחר ופעיל ההתיישבות יחזקאל דנין (סוכובולסקי), בביתו הוקם הסניף הארץ־ישראלי. הארגון פעל באמצעות הלשכות של תנועת "חובבי ציון" באודסה, בוורשה בווילנה וביפו.

האגודה דגלה בהכשרה רוחנית שתטפח לאומיות יהודית מוסרית כהכנה להתיישבות בארץ. היא כללה מאה חברים בקירוב, שנבחרו בקפדנות.
ב-1896 הצטרף אליה חיים ויצמן.

חברי הארגון חיפשו דרך חדשה בתוך תנועת חובבי ציון, בהנהגת אחד העם, הם דגלו בציונות הרוחנית. רבים מחברי התנועה חשו כי התנועה חייבת בשינוי רדיקלי, שינוי שיפנה את המאמץ העיקרי מעלייה לארץ ישראל או מאמצים דיפלומטיים במסגרת הציונות המדינית, אל תהליך "הכשרת הלבבות" ולהרחיב בקרב העם את רעיון הלאומיות היהודי:

חברי הארגון, הקשור קשר הדוק לארגון מנוחה ונחלה, באו משורות חובבי ציון ותפקידו המוצהר היה "להכשיר את הדור למילוי תפקידיו הלאומיים", דהיינו "הכשרת הלבבות". הם סברו כי על מנת להגשים את התחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל יש להכשיר הנהגה של יחידי סגולה שינהיגו את העם. חברי האגודה הצעירים יצאו בעיקר נגד אפוטרופסות הברון רוטשילד במושבות והתערבותו בהתנהלות היישוב.

חברי הארגון פעלו להקמת בתי ספר, ובפרט בתי ספר לבנות, אספו ספרים לשם הקמת ספריות בארץ ישראל, הוציאו לאור עיתון בשם "מכתבים מארץ ישראל". בווארשה יסדו את הוצאת הספרים "אחיאסף" ואת "השילוח".

ל"בני משה" קמו מתנגדים משני כיוונים: חובבי ציון רבים דרשו שלא לעכב את העבודה המעשית בארץ, וחרדים חששו כי כוונת "בני משה" היא להנהיג רפורמה בדת. האגודה הייתה חסרת תוכנית פעולה מעשית וכוחה נחלש. היא התפרקה בשנת 1897 לאחר שמונה שנות פעולה.

## הנצחה
רחובות ברמת גן ותל אביב ורחובות נקראו על שם הארגון.

## לקריאה נוספת
* דר' א. י. פריידענבערג, "זכרונות פון א ציוניסטישן סאלדאט", יצא לאור ביידיש ב-1938, בבריסל

## קישורים חיצוניים
* כינוס נציגי היישוב החדש ביפו 1894, קתדרה 66, דצמבר 1992
* 
*

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ציונות ברוסיה
קטגוריה:ציונות באוקראינה
חורבת יתיר

**חוּרְבַּת יַתִּיר** היא אתר ארכאולוגי הכולל שרידי מבנים בדרום הרי חברון ליד "דרך הפטרולים", הכוללים מבנה שצבי אילן מגדירו "אולי בית כנסת". עם זאת הוא מונה אותו ברשימת בתי הכנסת הקדומים. בתקופה הביזנטית בארץ ישראל היה במקום כפר נוצרי גדול. האתר מזוהה כיתיר המקראית.

## אזכורים מקראיים
במקרא היא מוזכרת בתור אחד מערי הכוהנים, כמו אשתמוע, כפי שנאמר בספר יהושע: .

יתיר היא אחת הערים שדוד שולח לה שלל. שנאמר בספר שמואל: .

## כפר נוצרי
אוסביוס מקיסריה בן המאה ה-4 מזכיר את יתיר שלוש פעמים:
* בתור מרכז "דרומא" הדרומית כאשר הוא מכנה אותה "דרומא הפנימית".
* הוא מזהה אותה עם יַתִּר המקראית.
* כפר גדול מאוד, כולו נוצרים, כ-20 מיל מבית גוברין.

המקום מופיע במפת מידבא. אשתורי הפרחי, בן המאה ה-14, מזכיר ששם המקום "עתיר" ואכן זה גם שם השייח' הקבור במקום, אולי עדות לשימור השם המקראי. לפי חרסים במקום יש עדות ליישוב ישראלי.

## המבנה
בשנת 1806 שמע החוקר אולריך יאספר זטצן על כתובת במקום ושרידי מבנה, אולי כנסייה. החוקר מאדר מספר על שתי כנסיות במקום. סקר של צבי אילן משנת 1987 - 1989 השלים את המידע על האתר. הכפר היה גדול ואמיד. הבנייה מאבני גזית משובחות. אותרה כנסייה וגם מבנה ציבורי נוסף, אולי בית כנסת.

המבנה הציבורי, בולט על סביבתו ופונה לירושלים. המכלול שלו דומה למעון העתיקה בנגב. הקיר הצפוני, בו הייתה אמורה להיות גומחה לארון הקודש נהרס. על המשקופים יש חריטות הדומות לאלו שבסוסיא העתיקה: רוזטות ומרובעים בולטים. לידו מצאו פריטים העשויים להציע על קיום בית כנסת: על קשתות העמודים מדליונים משריגי גפן. עמודי לב מהסוג שנמצאו בחזית בימת ארון הקודש.

ההשערה כי המבנה הוא בית כנסת מבוססת על מיקומו, כיוונו, אופיו הציבורי והפריטים שנמצאו לידיו.

צבי אילן מנסה להסביר מדוע אין אוסביוס מזכיר את היישוב היהודי. ייתכן כי המבנה הציבורי הוא מתקופה קודמת לתקופתו. אולי בצד הנוצרים היו גם יהודים - אם כי במספר מועט יותר. המבנה הוקם לאחר תקופת אוסביוס.

## גלריית תמונות

Hirbat yatir7.JPG|מבנה בחורבת יתיר, נתן לראות את הקמרון בחלק העליון של הקיר
Hirbat yatir5.JPG|עמוד ששרד
Hirbat yatir8.JPG|כניסה למערה בסמיכות למבנה
Hirbat yatir12.JPG|פנים המערה


## לקריאה נוספת
* צבי אילן, **[[בתי כנסת קדומים בארץ ישראל (ספר)|בתי כנסת קדומים בארץ ישראל]]**, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:יהודה 
יתיר 
יתיר
קטגוריה:נחלת שבט יהודה
קטגוריה:יהודה: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:יישובים יהודיים בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד
קטגוריה:ערי הכהנים
קטגוריה:ערי מקלט
קטגוריה:שביל ישראל
קטגוריה:חבל יתיר
שדרות פנסילבניה

**שדרות פנסילבניה** (באנגלית: **Pennsylvania Avenue**) הוא שמה של השדרה המרכזית של וושינגטון, בירת ארצות הברית. השדרה מקשרת בין הבית הלבן והקפיטול. היא משמשת להפגנות רבות וכן מהווה אתר תיירות, בנוסף להיותה כביש ראשי.

## מהלך השדרה
אורכה של השדרה כ-10 ק"מ והיא עוברת במרכז העיר, ומקשרת בין הבית הלבן, הקפיטול ומבנים רבים בעלי חשיבות בעיר. השדרה ממשיכה מזרחה ועוברת דרך שכונת קפיטול היל, חוצה את נהר אנקוסטיה מעל גשר ג'ון פיליפ סוסה לתוך מחוז פרינס ג'ורג' שבמדינת מרילנד. כמו כן, השדרה ממשיכה מערבה מעבר לבית הלבן ומגיעה עד שכונת ג'ורג'טאון.

## היסטוריה
ממוזער|200px|שמאל|מצעד של יחידת ארטילריה במורד השדרה, 1865
על פי תוכניתו של פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון, תוכננה השדרה כשדרה הראשית של העיר. שדרת פנסילבניה הייתה השדרה הראשונה שנבנתה. ג'ורג' וושינגטון בהתייחסו לשדרה קרא לה "השדרה הגדולה" (Grand Avenue). תומאס ג'פרסון הורה על נטיעת עצי צפצפה הגדלים תוך זמן קצר על מנת להעניק לשדרה מראה מרשים זמן קצר לאחר שנבנתה. השדרה נקראה "פנסילבניה" לאור מעבר הבירה מהעיר פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה לוושינגטון.
בעת הקמת השדרה ניתן היה לראות מהבית הלבן את בניין הקפיטול (וכך תכנן זאת ל'אנפנט) אולם בתקופת כהונתו של אנדרו ג'קסון כנשיא ארצות הברית, ולאור סכסוך בינו לבין הקונגרס הורה על הרחבת בניין משרד האוצר כיוון שלא רצה לראות את בניין הקפיטול מחלון משרדו (אף שיש היסטוריונים הסבורים שהמיקום נבחר מאחר שהקרקע הייתה זולה, ולא בשל הסכסוך).
בין השנים 1862–1962 פעל לאורכה של השדרה קו חשמלית.

מאז כהונתו השנייה של הנשיא תומאס ג'פרסון נוהגים הנשיאים לעבור בתהלוכה במורד השדרה לאחר בחירתם (היחיד שלא עשה כן היה רונלד רייגן בראשית כהונתו השנייה, בשנת 1985 בשל תנאי מזג אוויר קשים שמנעו את קיום התהלוכה).

הלוויותיהם של הנשיאים שנפטרו בעת כהונתם מאז ויליאם הנרי הריסון ועד ג'רלד פורד עברו במורד השדרה (למעט ארונו של פרנקלין דלאנו רוזוולט).

בשנת 1965 הוכרז מכרז השדרה כאתר היסטורי לאומי המנוהל על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.

## אמצעי אבטחה
בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995 הורה השירות החשאי של ארצות הברית על סגירת מקטע השדרה שמול הבית הלבן לתנועת כלי רכב. הצעד, שנועד להיות זמני, הפך לצעד של קבע בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ותנועת כלי הרכב מופנית לרחוב H או שדרת החוקה, שתיהן מתחברות בהמשך לשדרת פנסילבניה.

## אתרים בעלי חשיבות
ממוזער|350px|השדרה בשנת 1900 לערך
[ממוזער|השדרה בלילה. מבט לעבר [הקפיטול]]
בשדרה מבנים ואנדרטאות רבות ובהן (ממזרח למערב):
*אנדרטת השלום
*הגלריה הלאומית לאמנות
*פארק ג'ון מרשל
*בניין שגרירות קנדה
* בניין נציבות הסחר הפדרלית
*בניין הארכיון הלאומי
*אנדרטת צי ארצות הברית
*בניין ג'יי אדגר הובר (מפקדת ה-FBI)
*בניין רוברט פ. קנדי (בניין משרד המשפטים של ארצות הברית)
*בניין הדואר הישן
*בניין רונלד רייגן
*בניין ג'ון א. וילסון
*ממוזער|רחבת החירותרחבת החירות
*פארק פרשינג ואנדרטת חיל המשלוח האמריקני
* בניין מחלקת האוצר של ארצות הברית
*הבית הלבן
*בית בלייר
*מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית
*אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון
*כיכר וושינגטון
*ג'ורג'טאון

אף שהתיאטרון הלאומי מציין את השדרה בכתובתו, בפועל התיאטרון נמצא בסמוך לשדרה ולא ממוקם בה.

## קישורים חיצוניים

* פרויקט שיקום שדרת פנסילבניה
* השדרה באתר הפארקים הלאומיים של ארצות הברית
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ארצות הברית: אתרים היסטוריים לאומיים
קונגו גומי

**חברת קונגו גומי בע"מ** (ביפנית: **株式会社金剛組** – קבושיקי גיישה קונגו גומי) היא חברה מסחרית שפועלת ביפן מעל ל-1,400 שנים ברציפות, זמן רב יותר מכל חברה אחרת בעולם. מטה חברת הבנייה שוכן בעיר אוסקה. עד שנת 2006 פעלה החברה כעסק משפחתי, וכיום היא חברה-בת של תאגיד טאקמטסו. 

מקורה של החברה בשנת 578, כאשר הנסיך שוטוקו הזמין את בני משפחת קונגו (Kongō) מפֶּקְצֶ'ה (אחת משלוש הממלכות של קוריאה) ליפן על מנת לבנות את שיטנו-ג'י (四天王寺), מקדש בודהיסטי שעומד על תילו גם כיום. במהלך המאות השתתפו בני משפחת קונגו בבניית בניינים מפורסמים רבים, כולל טירת אוסקה מהמאה ה-16 והוריו-ג'י (法隆寺) – מקדש בודהיסטי בנפת נארה שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.

מגילה באורך שלושה וחצי מטרים מגוללת את תולדותיהם של 40 דורות מיום הקמת החברה. כמקובל במשפחות יפניות מכובדות רבות, נהגו חתנים לעיתים קרובות לקבל על עצמם את שם המשפחה קונגו כשהצטרפו לעסק. וכך, במהלך השנים, נשמר שם המשפחה גם בדורות שבהם לא היו בנים זכרים.

החברה נקלעה לקשיים ופשטה את הרגל בינואר 2006. נכסי החברה נרכשו על ידי חברת טאקמטסו. לפני פירוקה העסיקה החברה מעל ל-100 עובדים, הכנסתה השנתית הגיעה ב-2005 ל-7.5 מיליארד ין יפני (כ-70 מיליון דולרים), והיא עדיין התמחתה בבניית מקדשים בודהיסטים. הנשיא האחרון של החברה היה מאסאזקו קונגו, שהיה המנהל ה-40 מטעם משפחת קונגו. מאז דצמבר 2006, ממשיכה קונגו גומי לפעול כחברה בת בבעלות מלאה של תאגיד טאקמטסו.

## קישורים חיצוניים

* 
* ביזנסוויק - סופו של עסק בן 1,400 שנים

## הערות שוליים

קטגוריה:חברות יפניות
קטגוריה:חברות משפחתיות
מרדכי-חיים שטרן

ממוזער|מדרכי-חיים שטרן, 1965
**מרדכי-חיים שטרן** (16 באוקטובר 1914 - 20 בפברואר 1975), היה חבר הכנסת מטעם גח"ל בכנסת השישית.

## ביוגרפיה
שטרן נולד בווינה שבאוסטריה. לפני עלייתו לארץ ישראל, בשנת 1934, החל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה.

בארץ ישראל למד שטרן ביקורת חשבונות והחל לעבוד במוסד העברה, שפעל להצלת הון יהודי מגרמניה הנאצית. לאחר מכן שימש כפקיד בכיר בבנק אנגלו-פלשתינה ובשנת 1941 מונה לחשב המועצה לביטוח מפני סיכוני המלחמה. לפני הקמת המדינה היה מפקח מס הכנסה בממשלת המנדט הבריטי ומשנת 1945 סגן מנהל רסקו. בשנת 1957 מונה למנהל רסקו. בתקופתו של שטרן הורחבה פעילות החברה והיא נקלעה לחובות כבדים. שטרן ספג ביקורת והתפטר מתפקידו בשנת 1966. בשנת 1967 פרסם מבקר הסוכנות דו"ח ביקורת על התנהלותו של שטרן ושטרן הגיב בטענו שהביקורת חד צדדית ואינה נכונה.

### פוליטיקה
פעילותו הציבורית החלה כחבר מייסד של מפלגת עלייה חדשה.
במקביל נמשכה פעילותו הציבורית והפוליטית כחבר המפלגה הפרוגרסיבית. בשנת 1959 הוצב בראש רשימת המועמדים של המפלגה בבחירות למועצת העיר תל אביב. בסוף 1961 התפטר ממועצת העיר, על רקע משבר פנימי בתוך המפלגה הליברלית.

בבחירות לכנסת החמישית, לאחר הקמת המפלגה הליברלית, הוצג ברשימה לכנסת והוצג במודעות של המפלגה: "מהכלכלנים החשובים של המדינה בהלכה וגם במעשה". בשנת 1965, בעת שחבריו, יוצאי המפלגה הפרוגרסיבית, פרשו מהמפלגה הליברלית על רקע השיחות להקמת גח"ל, בחר שטרן להישאר במפלגה הליברלית, נבחר מטעמה לכנסת השישית והיה חבר ועדת הכלכלה. לקראת הבחירות לכנסת השביעית לא שובץ שוב ברשימה לכנסת. התמוטטות רסקו לא הטיבה עם תדמיתו הציבורית, ובעיתונות נכתב שהוא לא השכיל להתחבר אל אף אחת מהסיעות של הליברלים.

על שמו נקראת רחבת הכניסה הראשית אל גני התערוכה בתל אביב.

היה אחיינו של דוד צבי פנקס.
בנו, , נפל במלחמת יום הכיפורים מפגיעת רסיס פגז באזור המיתלה.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:מנכ"לים ישראלים
קטגוריה:פקידי ממשלת המנדט
קטגוריה:חברי הכנסת השישית
קטגוריה:פעילי המפלגה הליברלית
קטגוריה:חברי הכנסת מטעם גח"ל
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה האוסטרו-הונגרית
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1914
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1975
אריאל וינשטיין

**אריאל משה וינשטיין** (2 במאי 1932 – 10 במרץ 1996) היה עיתונאי ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד.

## ביוגרפיה
וינשטיין נולד בירושלים, דור חמישי בעיר מצד שני הוריו. בנעוריו שירת בארגון ההגנה ובשנים 1950–1954 שירת בצה"ל. שימש מדריך בקורס קצינים והשתחרר בדרגת סגן-אלוף, בתפקיד מפקד גדוד בחטיבת ירושלים.

בהשכלתו היה וינשטיין בוגר לימודים אקדמאיים.
הוא עבד ככתב לענייני כלכלה בעיתון "הבקר" ושימש כתב כלכלי בכיר ב"מעריב" ועורך של מספר כתבי עת מקצועיים בנושאי כלכלה. במקביל החל לפעול בפעילות ציבורית ומפלגתית. בשנת 1977 הוסמך כשמאי מקרקעין ושימש בשנים 1978–1982 יושב ראש מועצת שמאי המקרקעין. כיהן מספר שנים כיו"ר מועצת המנהלים של חברת "עמיגור". כמו כן הוא כיהן כיושב ראש ועדת הכספים של ההסתדרות הציונית העולמית וכמשנה ליושב ראש רשות השידור.

וינשטיין היה חבר המפלגה הליברלית ולאחר פטירתו של דוד שיפמן, בשנת 1982, נכנס במקומו לכנסת העשירית. כהונתו נמשכה לאורך ארבע כנסות, במהלכן הוא כיהן כחבר ועדת הכספים, ועדת הפנים ואיכות הסביבה וועדת הכלכלה. לכנסת ה-13 נכנס ב-1993 לאחר התפטרותו של רוני מילוא, שנבחר לראשות העיר תל אביב-יפו. אריאל וינשטיין נפטר בשלהי כהונתה של הכנסת ה-13, עקב כאבי חזה. הותיר אחריו את רעייתו, צביה (שימשה חברה בהנהלת ויצו העולמית) וארבעה ילדים. בתו הייתה נשואה לעורך הדין ציון אמיר, ונכדתו היא השחקנית רוני גולדפיין.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
*ח"כ יוסי אחימאיר, "הוא היה קרבן הפריימריס", מעריב, 11.3.1996

## הערות שוליים

קטגוריה:חברי הכנסת מטעם הליכוד
קטגוריה:כתבים כלכליים ישראלים
קטגוריה:שמאים ישראלים
קטגוריה:סגל הבקר
קטגוריה:סגל מעריב
קטגוריה:לוחמי ההגנה
קטגוריה:סגני-אלופים בצה"ל
קטגוריה:פעילי המפלגה הליברלית
קטגוריה:חברי הכנסת העשירית
קטגוריה:חברי הכנסת האחת עשרה
קטגוריה:חברי הכנסת השתים עשרה
קטגוריה:חברי הכנסת השלוש עשרה
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:חברי כנסת שמתו במהלך כהונתם
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1996
עכביש נודד ברזילאי

ממוזער|עכביש נודד בעמדת איום.
**עכביש נודד ברזילאי** (שם מדעי: *Phoneutria*), המכונה גם **עכביש הבננות**, הוא סוג של עכביש ארסי המצוי במרכז ודרום אמריקה. נחשב לעכביש הארסי ביותר ביבשת אמריקה ולאחד הארסיים ביותר בעולם יחד עם עכביש המשפך האוסטרלי.

הנודד הברזילאי שייך למשפחת העכבישים הנודדים והוא הסוג הארסי היחיד במשפחה אולם ישנם 8 מינים בסוג זה. שמם ניתן להם מפני שהם נודדים ברחבי הג'ונגלים בלילות ולא שוכנים בתוך מחילות או כוכים כמו עכבישים אחרים. את שמו השני, **עכביש הבננות** קיבל אף שכמעט ואינו נמצא על אשכולות בננה והוא זוהה בטעות כעכביש הנוהג לעיתים קרובות להתחבא בהם.

למרות שמו, העכביש נפוץ בארצות נוספות חוץ מברזיל, בהן ונצואלה, קוסטה ריקה, ארגנטינה, קולומביה, בוליביה, פרגוואי, אקוודור, פרו, גיאנה, גיאנה הצרפתית, וסורינאם, אולם ברוב הארצות האלו הוא נמצא באזורים טרופיים ולא מיושבים בצפיפות. לעומת זאת בברזיל תפוצתם גם באזורים מאוכלסים בצפיפות כמו סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו, אספיריטו סאנטו ומינאס ז'ראיס.

גודלו מגיע ל-48-17 מ"מ, מוטת רגליו יכולה להגיע לכ-13 ס"מ והוא נחשב לאחד העכבישים הגדולים בעולם. למרות הארס הקטלני שלו, יעדיף הנודד הברזילאי להתרחק מגורמי סכנה כמו בני אדם. הנשיכה של הנודד הברזילאי נחשבת לאחת הכואבות ביותר בעיקר בגלל המוליך העצבי סרוטונין המצוי בתוך הארס, בנוסף מכיל הארס רעלן עצבי הנפוץ גם במספר רב של נחשים ארסיים. הוא נחשב כגורם המוות מס' 1 מבין נשיכות העכבישים, אך יותר מ-90% מנשיכותיו גורמות רק לכאב מקומי באדם, זאת בשל העובדה שברוב מקרי נשיכות מגננה מדובר בנשיכות "יבשות" נטולות ארס.

## בתרבות
בשירו של הארי בלפונטה, Day-O (מוכר גם בשם Banana boat song), מוזכרת "טרנטולה שחורה קטלנית" המסתתרת בין הבננות שעורמים הסבלים הפורקים את הסחורה מהספינות. כפי הנראה מדובר בעכביש הנודד הברזילאי המזכיר במראהו הגדול והמאיים טרנטולה, אם כי נשיכתן של אלו כואבת, אך אינה קטלנית.

## מינים
*[[Phoneutria]]* פרטי, 1833
* *[[Phoneutria bahiensis]]* (סימו & ברסקוויט, 2001) — ברזיל
* *[[Phoneutria boliviensis]]* (פיקארד-קיימברידג', 1897) — מרכז דרום אמריקה
* *[[Phoneutria eickstedtae]]* (מרטינס וברטני, 2007) — ברזיל
* *[[Phoneutria fera]]* (פרטי, 1833) — קולומביה, אקוודור, פרו, ברזיל, סורינאם, גויאנה
* *[[Phoneutria keyserlingi]]* (פיקארד-קיימברידג', 1897) — ברזיל
* *[[Phoneutria nigriventer]]* (קייסרלינג, 1891) — ברזיל, אורוגוואי, פאראגוואי, ארגנטינה
* *[[Phoneutria pertyi]]* (פיקארד-קיימברידג', 1897) — ברזיל
* *[[Phoneutria reidyi]]* (פיקארד-קיימברידג', 1897) — קולומביה, ונצואלה, פרו, ברזיל, גויאנה

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:עכבישים נודדים
קטגוריה:ברזיל: עכבישים
קטגוריה:עכבישאים ארסיים