open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
סקארה

שמאל|ממוזער|250px
**סַקַארָה** (בערבית: **سقّارة**) הוא אתר קבורה עתיק בקרבת קהיר שהיה עיר הקברים של ממפיס, בירת מצרים העתיקה. עיר המתים הוקמה על ידי המלך ג'וסר. זהו אחד מאתרי הקבורה הפרעוניים העתיקים והחשובים ביותר שבמצרים. במוקד האתר נמצאת הפירמידה של ג'וסר שנבנתה במאה ה-27 לפנה"ס. פירמידה זו נחשבת למבנה האבן הגדול הקדום ביותר בהיסטוריה העומד כיום על תלו. מקור השם הערבי "סקארה" הוא ככל הנראה באל המצרי סוֹקַרִי, הוא אל המתים הקדום של ממפיס.

## האתר
סקארה שימשה כנקרופוליס הראשי במשך מרבית תקופת הממלכה הקדומה באלף השלישי לפנה"ס, כאשר העיר ממפיס הייתה בירת הממלכה. סקארה נותרה אתר קבורה חשוב במשך קרוב ל-3,000 שנה, גם כאשר אתר הקבורה הראשי עבר לגיזה ובהמשך לתבאי. בנוסף לפירמידת ג'וסר ישנן באתר גם שש עשרה פירמידות נוספות, מסטבות קדומות יותר, וכן מתחם קבורה מהתקופה המאוחרת. במקום פועל מוזיאון אמחותפ המציג ממצאים מהאתר, וכן מציג את פועלו של האגיפטולוג ז'אן פיליפ לואר.

חפירות ארכאולוגיות באתר נמשכות גם במאה העשרים ואחת. בנובמבר 2008 התגלתה פירמידה נוספת באתר, וכחודש אחרי כן התגלו שתי חלקות קבר מפוארות בהן נקברו אצילים שחיו בתקופת הממלכה הקדומה.

בשנת 2018 נחשף באתר החפירות מתחם קבורה המוקדש כנראה להנצחת כהן דת, בשם ואחטי, מלפני 4400 שנה ונמצאו בו שרידי משפחתו, הירוגליפים ופסלים רבים.

בשנת 2022 התגלו 250 ארונות קבורה מעץ צבועים ו-150 פסלי ברונזה של אלים מצריים, שמתוארכים ל-500 לפני הספירה. בין האוצרות דמויות בולטות של אנוביס, אוסיריס ואיזיס, יחד עם פסל חסר ראש של אימהוטפ, האדריכל המפורסם. ארון מתים אחד אפילו הכיל פפירוס שמור, ככל הנראה כולל פסוקים מספר המתים. הם מצאו גם תכשיטים, קוסמטיקה, כלי טקסי, וסיסטרום, כלי נגינה המשמש בפולחן קדום.

## פירמידת ג'וסר

האזור המקיף את הפירמידה נחפר ושוחזר במהלך המאה העשרים על ידי הארכאולוג ז'אן פיליפ לואר שהקדיש את חייו לפרויקט. המתחם מוקף בחפיר ובחומת אבן גיר בגובה של למעלה מעשרה מטרים. בדרום האזור ישנו קבר הדומה לקבר שתחת הפירמידה, אך ללא הבנייה העילית.

הפירמידה, המכונה גם פירמידת המדרגות, היא העתיקה ביותר מבין הפירמידות גדולות הממדים. היא נבנתה במאה ה-27 לפנה"ס כמבנה קבורה עבור פרעה ג'וסר, על ידי יועצו אמחותפ. סגנון הבנייה מהווה שלב ביניים בין מבני המסטבה לבין הפירמידות המאוחרות יותר. היא בנויה משש מסטבות, זו על גבי זו. גובהה המקורי של הפירמידה הוא כ-60 מטרים, אורך הבסיסים המערבי והמזרחי הוא כ-121 מטרים, ואורך הבסיסים הצפוני והדרומי כ-107 מטרים.

מקדש עם חצר גדולה שמשו לחגיגת חג הסד. בטקס, שהתקיים במלאת שלושים שנה לשלטונו של פרעה, הוכיח המלך את כוחו על ידי מרדף אחר שור קדוש בחצר המקדש, והוכרז כי האלים נותנים תוקף מחודש לשלטונו. יש המאמינים כי מקור הטקס באמונה שפוריות השדות תלויה במצבו הגופני של המלך. המלך סימל את מצרים ואת גאות הנילוס. לידתו מחדש של המלך מסמלת את לידתה מחדש של מצרים.

מבנה חג היובל שוחזר על פי חותמות שבהן תואר החג. השחזור לא נעשה מהחלקים המקוריים של המבנה.

## לקריאה נוספת

* Hurry Jamieson B., **Imhotep**, Oxford univer. press, H.Milford, 1926


## קישורים חיצוניים

* מידע על סקארה .
* סקארה ברשת, על ידי אוניברסיטת ליידן 
* ממצאים חדשים בעיר המתים המצרית, כתבה על תגליות באתר בשנת 2007 מאתר ה-בי. בי. סי .
* 
* 
* 
## הערות שוליים

*
קטגוריה:מצרים: בתי קברות
קטגוריה:מצרים: אתרים ארכאולוגיים
חנות תגרים

250px|ממוזער|שמאל|חנות תגרים בתהליך של שימור אפריל 2014
[שמאל|ממוזער|250px|שרידי [צריח (מבנה)|צריח ומעט מהחומה החיצונית בחנות התגרים]]

**חַנוֹת תָגַרִים** (חאן אל תוג'אר) - הוא אתר ארכאולוגי של חאן (אכסניה) ממלוכי גדול, בגליל התחתון, מול הכניסה לקיבוץ בית קשת, על נתיב דרך הדואר הקדומה.

החאן הוקם בשנת 1440 בשלהי התקופה הממלוכית בארץ ישראל. בנייתו נעשתה במסגרת שיקום דרכי הדואר והתעבורה בסולטנות. החאן הוקם על הדרך הראשית המוליכה מדמשק למצרים. החאן היה בנוי סביב חצר מרכזית ובה באר וכלל שמונה חנויות. החאן כלל מסגד מפואר ממנו נותרו שרידי שלושה צריחים. מכלול החאן מוקף חומה שייתכן שהיא מאוחרת, רק מן המאה ה-16. שמו של החאן מעיד על השוק שהתקיים סביבו ( =  = סוחרים).

## קלעת אל חאן
על הגבעה ממול חנות תגרים (מצפון לצומת הכניסה לבית קשת ), נמצאים שרידי מצודה הנקראת בערבית קלעת אל חאן על שם החאן שממולה. תפקיד המצודה היה לשמור על החאן המבודד ולהגן עליו מהתקפות. החאן נבנה במיקום מישורי על יד הדרך הראשית, אך איננו קל למיגון, ועל כן היה צורך במצודה שתגן עליו.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* צבי גל, חנות תגרים (ממצאים מעונות החפירה 1994-1993), אתר רשות העתיקות
* ספי בן-יוסף  על חנות תגרים

## הערות שוליים

קטגוריה:בית קשת
קטגוריה:הגליל התחתון: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:התקופה הממלוכית בארץ ישראל
תגרים
קטגוריה:מועצה אזורית הגליל התחתון: מבנים
ג'וני גריפין

**ג'ון ארנולד גריפין השלישי** (באנגלית: **John Arnold Griffin III**; 24 באפריל 1928 – 25 ביולי 2008) היה סקסופוניסט טנור אמריקאי שהשפיע רבות על הבי בופ וההארד בופ. בעיני חלק מהמבקרים הוא נחשב לסקסופוניסט המהיר ביותר, אפילו מהיר יותר מצ'ארלי פארקר, ובאופן כללי לאחד המוזיקאים המהירים ביותר בג'אז, יחד עם מוזיקאים דוגמת פארקר, ארט טייטום ודיזי גילספי, הן מבחינה טכנית והן מבחינת זריזות האלתור. בעצמו אמר כי "אני אוהב לנגן מהר, זה מרגש אותי. אני צריך לשלוט את בעצמי, לרסן את עצמי, אבל כשמחלקת הקצב מתחילה אני רוצה להתפוצץ."

## חייו ונגינתו
### בארצות הברית
גריפין החל בנגינת הקלרינט, לאחר מכן עבר לנגן באבוב ומהאבוב עבר לנגן בסקסופון אלט. בטנור החל לנגן רק זמן קצר לאחר שהצטרף לתזמורת של ליונל המפטון, שם ניגן לצידו של ארנט קוב. בהיותו בן 15 בלבד ניגן בהרכב יחד עם טיי בון ולטר.

לאחר שניגן זמן מה עם התזמורת של המפטון, תקופה בה הקליט מספר הקלטות כולל אחת בה היה בן 17 בלבד, עבר לנגן בתזמורת של ג'ו מוריס אותו הכיר אצל המפטון. לאחר מכן הוא ניגן בשליחי הג'אז של ארט בלייקי מספר חודשים, ב-1957. בשנת 1958 ניגן בהרכבים שונים של הפסנתרן ת'לוניוס מונק. בתקופה זו הוא גם הקליט עם קלארק טרי אלבום שהצליח למדי. מחלקת הקצב שלהם הורכבה מפילי ג'ו ג'ונס בתופים, פול צ'יימברס בקונטרבס, ווינטון קלי ובפסנתר. ב-1958 ניגן גם עם נט אדרלי. בשנות השישים המאוחרות הוא חזר לנגן עם מונק, ועם אדרלי בסוף שנות השבעים.

אלבומו הראשון כמוביל "*Introducing Johnny Griffin*" בו משתתפים מקס רואץ' בתופים, וינטון קלי בפסנתר, וקרלי ראסל בבס, יצא באפריל, 1956 וזיכה אותו בהכרה. באלבומו הבא כמוביל, "A Blowing Session" (1957)ניגן עם הסקסופוניסטים ג'ון קולטריין והאנק מובלי, החצוצרן לי מורגן בלייקי בתופים, צ'יימברס בבס וקלי בפסנתר. בסוף שנות החמישים עזב גריפין את ארצות הברית ועבר לאירופה.

בתחילת שנות השישים שיתף פעולה עם נגן הטנור אדי לוקג'ואו דייוויס (Eddie Lockjaw Davis) בהרכב "הטנורים הקשוחים" (Tough Tenors). הם הקליטו כעשרה אלבומים בין השנים 1960–1962 וההרכב זכה להצלחה מסחרית.

### באירופה
באירופה גריפין, מלבד הופעותיו האישיות בבמות שונות, היה לבחירה הראשונה של מוזיקאים הבאים מארצות הברית להופיע באירופה ומחפשים סקסופוניסט. גריפין עבר לדור בצרפת ב-1963 אותה עזב לטובת הולנד ב-1978, והמשיך להקליט ולהופיע עד מותו.

## קישורים חיצוניים

* ג'וני גריפין באתר הבית של נגני ההארד בופ
* דיסקוגרפיה
* 
* 
* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי אילינוי
קטגוריה:נגני ג'אז: סקסופוניסטים
קטגוריה:סקסופוניסטים אמריקאים
קטגוריה:נגני בי בופ
קטגוריה:מוזיקאים אמריקאים
קטגוריה:שליחי הג'אז
קטגוריה:שיקגו: אישים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1928
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2008
נילס גוסטף נורדנשלד

שמאל|ממוזער|200px|אבן החן אלכסנדריט

**נילס גוסטף נורדנשלד** (בשוודית: **Nils Gustaf Nordenskiöld**; 12 באוקטובר 1792 – 2 בפברואר 1866) היה מינרלוג פיני (בן המיעוט השוודי) ומגלה ארצות. הוא היה אביו של חוקר הארצות אדולף אריק נורדנשלד.

## חייו
נורדנשלד נולד בדרום פינלנד שהייתה אז תחת שלטון רוסי. לאחר שלמד מינרלוגיה בפינלנד ובשוודיה מונה נורדנשלד כמפקח על המכרות בפינלנד. ב-3 באוקטובר 1819 הוא מונה כחבר של האקדמיה הרוסית למדעים, מוסד שהוקם בהוראתו של הצאר, פיוטר הגדול ב-1724.

נורדנשלד גילה ותיאר מספר מינרלים שלא היו ידועים קודם בפינלנד וברוסיה. ב-1820 פרסם נורדנשלד מסה שהייתה הספר המדעי הראשון על מינרלים בפינלנד. בנוסף יצאו מאמרים פרי עטו לאור בכתבי עת זרים, שהבטיחו את פרסמו מחוץ לסקנדינביה. את האהבה לידע הקפיד נורדנשלד להעביר לבנו, אדולף אריק נורדנשלד, שברבות הימים נודע בזכות עצמו כחוקר ארצות.

נורדנשלד חזר לפינלנד ב-1823, וב-1828 מונה למפקח כללי על מועצת המכרות שאך נוסדה בהלסינגפורס (שמה הקודם של הלסינקי), משרה בה החזיק עד מותו ב-1865.

## גילוי אבני החן
על פי סיפור ידוע, אבל שנוי במחלוקת, גילה נורדנשלד את האלכסנדריט ביום הולדתו ה-16 של יורש העצר הרוסי אלכסנדר ב-17 באפריל 1834 וקרא לו לכבודו של הצאר העתידי. אומנם נכון שנורדנשלד שגילה את האלכסנדריט, אבל לא ייתכן שהוא גילה את האבן ונתן לה את שמה ביום הולדתו של אלכסנדר. התגלית המקורית של נורדנשלד התרחשה כתוצאה מבחינה של דגימת מינרל חדשה שקיבל מהדוכס לב אלכסייביץ פרוֹבסקי, שבתחילה הוא זיהה בטעות כאזמרגד. הקשיות הגבוהה של האבן הפתיעה אותו והוא החליט להמשיך את מחקריו בה. מאוחר יותר באותו ערב, כשהביט בדגימה לאור הנר, הוא הופתע לראות כי צבע האבן השתנה מירוק לאדום פטל. מאוחר יותר הוא אישר את גילויו של סוג חדש של כריזובריל והציע לכנותו "דיאפניט" (מיוונית "די" – שניים ו"אפאנס" בלתי נראה או "פאן" להיראות). אבל לדוכס פרובסקי היו תוכניות משלו להשתמש בממצא הנדיר על מנת לזכות בהכרת תודה של המשפחה המלכותית על ידי הגשת האבן כשי לצאר לעתיד ולקרוא לה אלכסנדריט לכבודו ב-17 באפריל 1834, אבל רק ב-1842 התפרסם לראשונה תיאור הסוג החדש משנה הצבעים של הכריזובריל תחת השם אלכסנדריט.

ב-1849 בחן נורדנשלד אבן חן שכונתה "הכריזוליט של הרי האורל" וגילה שבעצם הייתה זו וריאציה ירוקה של אנדרדיט, סוג של גארנט. והוא הציע לאבן החן החדשה את השם דמנטואיד (דמוי יהלום) שהתקבל מאז כשם אבן החן.

## קישורים חיצוניים

* מדריך לאספנים של אלכסנדריט, אבן הצאר
* האקדמיה הרוסית למדעים

קטגוריה:מינרלוגים
קטגוריה:מדענים שוודים
קטגוריה:חברי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
קטגוריה:ילידי 1792
קטגוריה:נפטרים ב-1866
נון סולו ורדי

**נון סולו ורדי** (איטלקית: **Non solo Verdi**, כלומר "לא רק ורדי" או, בפרפרזה, "לא על ורדי לבדו") הוא מיזם אופרה, המעלה בביצוע קונצרטי (כלומר ללא בימוי) קטעים מאופרות, שנכתבו באיטליה בעשור שבין 1861 ל-1870, בתקופת המאבק לאיחוד איטליה בראשות ג'וזפה גריבלדי.

האופרה האיטלקית שימשה כלי חשוב במאבק של נאמני התנועה הלאומית באיטליה, אנשי הרוח, הסטודנטים והאמנים, לעורר את דעת הקהל לתמיכה בתנועת השחרור כנגד ערי המדינה והכתר האוסטרי. יתרון האופרה היה ביכולתה למשוך המונים להצגותיה ולהחדיר בתכנים מסרים, שהצנזורה האוסטרית הייתה מונעת את העברתם באסיפות עם, ושהקהל היטיב לקלוט אותם. בכל עיר באיטליה היה לפחות בית אופרה אחד, ובמילאנו לבדה היו בשנת 1869 שבעה בתי אופרה פעילים.

מסרים כאלה קיימים ברבות מן האופרות של ורדי, ששרדו ומצאו את מקומן ברפרטואר האופראי עד ימינו אלה, אך בעשור האיחוד חוברו והופקו באיטליה 230 אופרות חדשות, שרובן נשכחו כליל לאחר מות המלחינים ולא נשמעו עוד במשך קרוב ל-150 שנה. פרויקט המחקר של החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, בראשות פרופסור יהואש הירשברג ותלמידות המחקר נעמה רמות, סוניה מזר, רמונה כהן-פאול ואלמה שטרן, מעלה זו השנה החמישית קטעים מתוך אופרות נשכחות, בהיקף מצומצם ובליווי פסנתר בלבד, בביצוע הפסנתרנית סוניה מזר. המבצעים הם סטודנטים לשירת אופרה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ובחוג למוזיקולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.

המופע של 2008 התפתח להפקה בימתית חלקית, שכללה תלבושות תקופתיות ותפאורה מרומזת. את התלבושות עיצבה פרנסואז קוריאט. באותה מתכונת התקיים גם המופע של 2009, שכלל תמונות מאופרה אחת בלבד, "מורוסינה" של אריקו פטרלה. כבונוס מיוחד נוספו הפעם בסוף התוכנית שני דואטים של ורדי, מתוך מקבת' ומתוך אאידה. המופע של 2010 כלל תמונות מתוך "המוסקטרים" של ג'וזפה סיניקו -אריות, דואטים ושלישייה - גם הפעם בשירה מלווה משחק, בתלבושות תקופתיות ועם רמז לתפאורה.

בשש תוכניות המיזם עד כה בוצעו תמונות מן האופרות הבאות:
* "Fieschi" מאת אקילה מונטואורו
* "I Profughi Fiamminghi". "Amletto" מאת פרנקו פאצ'ו
* "לינה" ו"המאורסים" מאת אמילקארה פונקיילי
* "המאורסים", "הרוזנת מאמאלפי" ו"מורוסינה" מאת אריקו פטרלה
* "מאזפה" מאת קארלו פדרוטי
* "רומיאו וג'ולייטה" מאת פיליפו מרקטי
* "ג'ודיטה" מאת אקילה פרי
* "קפריזה של גברת" מאת אנטוניו קאניוני
* "המוסקטרים" מאת ג'וזפה סיניקו
* "גוליילמו שקספיר" מאת תומאזו בנוונוטי
* "המוסקטרים" מאת ג'וזפה סיניקו

## קישורים חיצוניים

* 


## ראו גם
*אופרה איטלקית
*ג'וזפה ורדי
*ג'וזפה גריבלדי

קטגוריה:אופרה
קטגוריה:מוזיקה איטלקית
הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי

**הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי** (בגאורגית: **თბილისის სახელმწიფო კონსერვატორია**) או **הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי על שם ואנוֹ סָרַג'ישווילי** (ვანო სარაჯიშვილის სახ. თბილისის სახელმწიფო კონსერვატორია) היא האקדמיה הראשית למוזיקה של גאורגיה, ואחד ממוסדות התרבות וההשכלה הראשיות שלה. היא נוסדה בעיר טביליסי בשנת 1917 לאחר מהפכת פברואר בתקופת ממשלת המעבר הרוסית. 

הקונסרבטוריון כולל גם מוזיאון המשמר שרידים של תרבות המוזיקה הגאורגית, תיעוד ההיסטוריה של הקונסרבטוריון וכן את פריטים המתארים את התפתחות המוזיקה בגאורגיה.

בוגרי הקונסרבטוריון בולטים הם גיה קנצ'לי, אליסו וירסלדזה, דמיטרי בשקירוב, אלכסנדר תוראדזה ובדרי מאיסורדזה.

## היסטוריה

הקונסרבטוריון נוסד ב-1 במאי 1917 כ**קונסרבטוריון טביליסי**, כאשר קודם לכן הייתה רק מכללה תיכונית בסגנון אירופאי של אותם ימים. בשנת 1924 קיבלה מעמד של קונסרבטוריון ממלכתי. משנת 1947 היא נושאת את שמו של הזמר הגאורגי, ואנו סרג'ישווילי, שמה הנוכחי גם כיום. 

בתקופות שונות עמדו בראש המוסד מוזיקאים רוסיים וגאורגיים, ביניהם:

* ניקולאי ניקולאייב (1917-1918)
* אלכסנדר צ'רפנין (1919-1922) 
* מיכאיל איפוליטוב-איבנוב (1924-1925) 
* זכריה פליאשווילי (1918-1919, 1922-1923, 1930-1931) 
* דימיטרי ארקישווילי (1926-1929) 
* גריגול קילדזה (1938-1940, 1940-1941, 1943-1951) - מנצח
* שלווה משוולידזה (1940) 
* ואנו גוקיאלי (1941-1943) 
* יואנה טוסקיה (1952-1962) 
* אותר תכתכישווילי (1962-1964) 
* סולחן צינצדזה (1965-1984) 
* נודר גבוניה (1984-2000) 
* מננה דואיג'שווילי (2000-היום) - פסנתרנית ואשת ציבור

## מבנה הקונסרבטוריון

גיוס הכספים לבניית המבנה הנוכחי של הקונסרבטוריון החל בשנת 1891 עם קונצרט בביצוע אנטון רובינשטיין. תורמי תרבות גאורגיים ביניהם האחים סטפן, לבאן ויעקב זובאלאשווילי ואחרים, הצליחו לגייס את הסכום הדרוש ובניית המבנה, בתכנונו של האדריכל א. שימקביץ', הושלמה בשנת 1917. המוסד ממשיך לפעול גם היום מתרומות של תורמי תרבות ואנשי עסקים גאורגיים. 

מאז בנייתו נוספו לקונסרבטוריה "אולם הקונצרטים המפואר" (500 מקומות ישיבה), "אולם הרסיטלים" (200 מקומות ישיבה), חדר קונצרטים קטן (80 מקומות ישיבה), אולמות חזרה עבור תזמורת האופרה הסטודנטיאלי, חדרי ישיבות וספריית אודיו.

## קישורים חיצוניים

* 
* האתר הרשמי, אנגלית וגאורגית
* מננה דויג'אשווילי (2007), '''ההיסטוריה של הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי''', , 

## הערות שוליים

קטגוריה:מוזיקה גאורגית
קטגוריה:טביליסי: מבנים
קטגוריה:טביליסי: חינוך
קונסרבטוריון
קטגוריה:בתי ספר למוזיקה
ויליאם פולוק

**ויליאם הנרי קראוס פולוק** (באנגלית: **William Henry Kraus Pollock**; 21 בפברואר 1859 – 5 באוקטובר 1896), שחמטאי אירי-בריטי-אמריקאי. פעמיים אלוף אירלנד לשחמט.

## ביוגרפיה
פולוק נולד באנגליה, וזכה באליפות אירלנד בשחמט שהתקיימה בדבלין בשנת 1885 ובאליפות שהתקיימה בבלפסט בשנת 1886 עם 8/8 (לפני ג'וזף הנרי בלקברן ועמוס ברן).

באותן שנים לא היה פולוק תושב אירלנד, אלא חבר במועדון השחמט של דבלין בין השנים 1880–1882 במהלך שהותו שם כתלמיד רפואה. לאחר מכן חזר לאנגליה והיה למנתח.

בתחרויות שחמט שהתקיימו באנגליה, חלק מקום ראשון בתחרות באת' (דרג ב'), הגיע למקום הרביעי בתחרות לונדון 1885, חלק מקום 8–10 בתחרות הרפורד, הגיע למקום החמישי / עשירי בשתי תחרויות שהתקיימו בלונדון בשנת 1886, הגיע למקום השביעי בתחרות נוטינגהאם 1886, חלק מקום 3–5 בסטמפורד 1887, הגיע למקום החמישי בתחרות לונדון 1887, חלק מקום 9–10 בתחרות ברדפורד, חלק מקום 5–6 בתחרות לונדון 1888 (ניצח: איזידור גונסברג) והגיע למקום השני בתחרות דבלין 1889.

בשנת 1889 נסע פולוק לניו-יורק כדי להשתתף בתחרות הבינלאומית שהתקיימה במסגרת קונגרס השחמט האמריקאי השישי. פולוק הגיע למקום ה-11 (ניצחו: מיכאל צ'יגורין ומקס וייס). בתחרות זו ניצח פולוק את מקס וייס, את ג'קסון שוואלטר, את הנרי בירד, את ג'יימס מייסון, את אז'ן דלמאר, את מקס ג'וד ואת ז'אן טאובנהאוס.

לאחר מכן עבר לבלטימור כשחמטאי מקצועני והחל לכתוב טור שחמט בעיתון Baltimore Sunday News וכן לכתוב דווחים על השחמט בארצות הברית עבור הביטאון British Chess Magazine. בשנת 1890 ניצח פולוק בדו-קרב מול צ'ארלס מוהלה 7.5-6.5 בניו-יורק, ולאחר מכן הפסיד דו-קרב לאז'ן דלמאר 3-5. בתחרות לקסינגטון 1891 חלק פולוק מקום ראשון עם ג'קסון שוואלטר אך הפסיד לו במשחק הפלייאוף.

בשנת 1892 שימש פולוק כמזכירו של וילהלם שטייניץ. בשנת 1893 חלק מקום 4–5 בתחרות ניו-יורק ולאחר מכן חלק מקום 9–11 בתחרות נוספת בניו-יורק (ניצח: עמנואל לסקר). בתחרות זו ניצח את ז'אן טאובנהאוס ואת הרי נלסון פילסבורי.

בתחרות הידועה שהתקיימה בהייסטינגס בשנת 1895 הגיע פולוק למקום ה-19 (ניצח: הרי נלסון פילסבורי). בתחרות זו ניצח את זיגברט טאראש, את וילהלם שטייניץ, את אדולף אלבין, את איזידור גונסברג ואת הנרי בירד.

פולוק נפטר בשנת 1896 כתוצאה ממחלת השחפת.

## ניצחון של פולוק תוך יישום [[מט לגל]]
במשחק משנת 1890 ניצח פולוק את הול בדרך הבאה:

1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. פג3 רב4 4. רג4 פו6 5. 0-0 ד6 6. פד5 רז4 7. ג3 רג5 8. ד3 פה7 9. פ:ה5 ר:ד1 10. פ:ו6+ ז:ו6 11. ר:ו7+ מו8 12. רח6 מט.

## לקריאה נוספת
ספר אודות פולוק:

* **Pollock Memories, Moravian Chess**, 158 pages, A collection of games, problems, dedicated to the life of William HK Pollock (1859-1896)


## קישורים חיצוניים

* Edward Winter, על פולוק, באתר chesshistory.com 
* כתבה על מותו של פולוק, באתר nytimes.com 

## הערות שוליים

קטגוריה:מהגרים מבריטניה לארצות הברית
קטגוריה:שחמטאים אמריקאים
קטגוריה:שחמטאים אירים
קטגוריה:שחמטאים בריטים
קטגוריה:כירורגים אמריקאים
קטגוריה:כירורגים אנגלים
קטגוריה:כירורגים בריטים
קטגוריה:אנגלים שנפטרו משחפת
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו משחפת
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1859
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1896
פארק גראמרסי

ממוזער|שמאל|200px|שכונת פארק גראמרסי 
**פארק גראמרסי** (באנגלית: **Gramercy Park**) הוא גן ציבורי פרטי ומגודר ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.

הפארק הוא אחד משני הפארקים הפרטיים האחרונים שנותרו בעיר ניו יורק (השני מביניהם הם גני סאניסייד שברובע קווינס).

הפארק ממוקם בין רחוב 20 מזרח לרחוב 21 מזרח, ובין השדרה השלישית לשדרה הרביעית. הפארק מהווה את קצה הדרומי של שדרת לקסינגטון.

## היסטוריה
בטרם נבנה הפארק, הייתה באתר בו הוא נמצא ביצה. אזור הביצה והחוות, שהיו בסמוך לו, נרכשו על ידי סמיואל ב. ראגלס מג'יימס דוויין במטרה להקים במקום שכונה יוקרתית. ראגלס תכנן במרכז השכונה פארק פרטי לתושביה, והקים שדרות גישה לשכונה מצפון (שדרת לקסינגטון) ומדרום (רחוב אירווינג). מקור שמה של השכונה מהולנדית: **krom mesje** – "הסכין הקטנה העקומה" על שם פלג שעבר בסמוך (באתר בו עובר כיום רחוב 21 מזרח). ראגלס ייבש את הביצות, ותכנן שכונה בסגנון אירופאי, ובה 66 בתי דירות יוקרתיים, שרק לדייריהם הותרה גישה לפארק.

השכונה הפכה לשכונה אריסטוקרטית יוקרתית, והתגוררו בה אומנים רבים בהם הרמן מלוויל, אוסקר ויילד, מרי מקארתי והמפרי בוגרט.

במרכז הפארק ניצב פסלו של אדווין בות' – שחקן תיאטרון ידוע באותה עת אשר אף הוא התגורר בשכונה (אחיו של ג'ון וילקס בות', רוצחו של נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן). בות' התגורר בבית מספר 16 בכיכר.

בצדו הצפוני של הפארק נבנה לימים מלון פארק גראמרסי.

בשנת 1966, הוכרז הפארק כאתר שימור היסטורי. הפארק עדיין מהווה פארק פרטי, תושבי השכונה צריכים לשלם "דמי מפתח" על מנת לקבל מפתחות לפארק. הפארק נפתח לציבור רק בערב חג המולד.

## אזכורים תרבותיים
הפארק מוזכר בסרט "נוטינג היל" בהשתתפות ג'וליה רוברטס ויו גרנט, בו רוברטס מגלמת שחקנית המשתתפת בסרט שנקרא "גראמרסי פארק".
להקת הרוק הגותי "Deadsy" הוציאה בשנת 2002 שיר המתייחס לפארק. בעונה השנייה של הסדרה "פשוט ככה" (2022) קארי עברה לגור בפארק גראמרסי.

## קישורים חיצוניים

*ההיסטוריה של הפארק
*היסטוריה של הפארק באתר Citysearch NYC
*תצלומים היסטוריים של הפארק באתר מלון גראמרסי
*מיקום הפארק באתר גוגל מפות
*תצלומי הפארק
*

## הערות שוליים

קטגוריה:מנהטן: פארקים
קטגוריה:מנהטן תחתית
מריאנו בוגליאסינו

**מריאנו אדריאן בוגליאסינו** (בספרדית: **Mariano Adrian Bogliacino**; נולד ב-2 ביוני 1980 בקולוניה, אורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בקבוצת פלאסה קולוניה מליגת העל האורוגוואית.

## ביוגרפיה

בוגליאסינו החל לשחק בפלאזה קולוניה בשנת 2000 והיה שותף בעליית הקבוצה לליגה הראשונה. ב-2003 עבר לקבוצת פניארול, אשר במדיה שיחק עונה אחת והופיע ב-8 משחקים. באותה שנה הצטרף בוגליאסינו לקבוצת לאס פאלמס מהליגה השנייה בספרד.

בשנת 2004 עבר לשחק באיטליה, תחילה בסמבנדטזה וב-2005 הצטרף לנאפולי ביחד עם ניקולאס אמודיו, קשא אורוגוואי שאיתו שיחק ב"סמבנדטזה". שם התפרסם והפך לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה. הקבוצה הצליחה לעלות תוך שנתיים מהליגה השלישית לסרייה א'. בוגליאסינו משחק לרוב באגף השמאלי ולעיתים כקשר אחורי או כחלוץ שני.

בעונת 2010/2011 הושאל לקייבו. בשנת 2011 חתם בבארי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:כדורגלנים אורוגוואים
קטגוריה:קשרי כדורגל אורוגוואים
קטגוריה:כדורגלני פניארול
קטגוריה:כדורגלני לאס פאלמאס
קטגוריה:כדורגלני נאפולי
קטגוריה:כדורגלני קייבו ורונה
קטגוריה:כדורגלני בארי
קטגוריה:כדורגלני לצ'ה
קטגוריה:כדורגלני דפורטיבו מלדונדו
קטגוריה:אורוגוואים שנולדו ב-1980
חטא על סף ביתך

**חטא על סף ביתך** (באנגלית: **The Seven Year Itch**; באופן מילולי: הגירוד בן שבע השנים) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 1955. הסרט מבוסס באופן חלקי על מחזהו של ג'ורג' אקסלרוד שהוצג לראשונה בתיאטרון פולטון ב-20 בנובמבר 1952.

סרט הקולנוע הופק על ידי פוקס המאה ה-20 ובוים על ידי בילי ויילדר. בסרט השתתפו מרילין מונרו וטום יוול. הסרט זכה להצלחה רבה והפך לסרט פולחן. הסצנה בה מתעופפת שמלתה של מרילין מונרו בשל משב רוח של הרכבת התחתית של ניו יורק הפכה לאחד מסמלי הקולנוע האמריקאי והתרבות האמריקאית.

## שחקנים
מרילין מונרו מגלמת את "הנערה" – דוגמנית ושחקנית בת 22 המופיעה בפרסומות למשחת שיניים, ואשר שמה אינו מוזכר במשך כל הסרט. טום יוול מגלם את דמותו של ריצ'רד שרמן – מוציא לאור של ספרים בכריכה דקה הגר בסמוך לנערה, ואוולין קייס מגלמת את הלן שרמן, רעייתו של ריצ'רד.

## תקציר עלילה
ריצ'רד שרמן פוגש דוגמנית צעירה השוכרת את הדירה מעליו בבית דירות במנהטן. באותה עת שוהה אשתו במיין כדי לנוח מחום הקיץ. ריצ'רד, העוסק בפרסום רומנים בכריכה רכה, קורא ספר על רומן מחוץ לנישואין של גבר נשוי לאחר שבע שנות נישואין. ריצ'רד מזמין את הנערה לדירתו, ובדמיונו הוא מדמה שאשתו מנהלת רומן עם שכנם במדינת מיין – טום מקנזי. ריצ'רד רוצה לקיים רומן עם הנערה, אולם חושש שאשתו תגלה את הרומן ואף תירה בו למוות, ומדמיין סצנות אלה.

## צילומי הסרט
[שמאל|ממוזער|250px|[מרילין מונרו וטום יוול]]
[שמאל|ממוזער|250px|שמלתה המתנופפת של [מרילין מונרו]]
הסרט צולם בין ה-1 בספטמבר 1954 וה-4 בנובמבר 1954, והיה הסרט היחיד של וילדר שהופץ על ידי פוקס המאה ה-20.

הסרט שונה מאוד מהמחזה – חלקים רבים מהמחזה הוסרו מאחר שלא תאמו את כללי המוסר של תעשיית הסרטים בהוליווד באותה עת. בעוד שבמחזה מתקיים רומן בין שרמן והנערה, בסרט מדובר בפנטזיה שאינה מתרחשת במציאות.

הסצנה המפורסמת בסרט הייתה הסצנה בה מרילין מונרו עומדת מעל פתח אוורור של הרכבת התחתית של ניו יורק, והרוח מהרכבת החולפת מעיפה את שמלתה. הסצנה צולמה ב-15 בספטמבר 1954 במפגש השדרה עם רחוב 52 אולם לא ניתן היה להשתמש בה בסרט בשל רעשי הדיבור של אלפי הצופים שעמדו סביב, ובהם אף בעלה לשעבר של מרילין מונרו, שחקן הבייסבול ג'ו דימאג'יו, והסצנה בה נעשה לבסוף שימוש בסרט צולמה באולפן. בסצנה המקורית התרוממה השמלה כך שראו את ירכיה של מונרו. סצנה זו צונזרה מהסרט (ובסצנה בסרט השמלה מתרוממת הרבה פחות), אולם תצלומי הסצנה שימשו לפרסם את הסרט.

בשנת 1983 תוכנן צילום מחודש של הסרט בכיכובו של אל פצ'ינו, אולם פצ'ינו סירב לתפקיד מאחר שהשתתף באותה עת בצילומי הסרט "פני צלקת", ומסיבה זו לא נעשתה גרסה מחודשת של הסרט.

## פרסים
מכון הסרטים האמריקאי קבע כי הסרט הוא במקום 51 מבין 100 הקומדיות הטובות ביותר שצולמו במאה ה-20. השחקן טום יוול זכה בפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר, על משחקו בסרט. הבמאי בילי ויילדר היה מועמד לפרס גילדת הבמאים של אמריקה עבור בימוי הסרט, אך הפסיד לדלברט מאן שזכה בפרס על בימוי "מרטי".

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי בילי ויילדר
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קטגוריה:סרטי קומדיה רומנטית
קטגוריה:סרטים מבוססי מחזות
קטגוריה:סרטים אמריקאיים משנת 1955
קרב פילזן (1618)

**קרב פילזן** או **המצור על פילזן** היה מצור שהטילו הפרוטסטנטים הבוהמים (בראשות ארנסט פון מנספלד) ונחשב לקרב המשמעותי הראשון במסגרת מלחמת שלושים השנים. ניצחון הפרוטסטנטים וכיבוש העיר הוביל למרד הבוהמי.

## הרקע לקרב
ב-23 במאי 1618 התמרדו האצילים הפרוטסטנטים בבוהמיה נגד שלטונו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וסילקו את המושלים הקתולים של בוהמיה. מועצת השלטון החדשה שהוקמה על ידי האצילים ובעלי הקרקע הפרוטסטנטים הפקידה בידי פון מנספלד את הפיקוד הצבאי, בעוד האצולה הקתולית ואנשי הכמורה החלו לצאת מהמדינה ולעשות דרכם לעיר פלזן. לסברת הפליטים, בפילסן ניתן היה באפשרותם להיערך למצור ממושך במקרה קרב, על אף המחסור של כוחותיהם בכח אדם ובאבק שרפה. פון מנספלד החל בתכנון כיבושה של פלזן בטרם יקבלו יושביה תגבור וסיוע.

## המצור
צבאו של פון מנספלד הגיע לשערי העיר ב-19 בספטמבר, בעוד יושביה חסמו שתיים מכניסות העיר ועיבו את מערך השמירה על שער הכניסה השלישי. בהערכתו את חולשת התושבים החליט מנספלד לערוך מצור על העיר ולהכריעם באמצעות רעב. ב-2 באוקטובר הגיע כח מסייע לכיבוש העיר, אך מיעוט הארטילריה לא השפיע באופן מהותי על התקדמות הכיבוש. המצור נמשך, במהלכו אזלו מאגרי המזון והנשק של פילסן ובאר המים של העיר נהרסה מהתקפות הפרוטסטנטים. ב-21 בנובמבר הצליחו הפרוטסטנטים לחדור את חומות העיר ופלשו לתוכה. הקרב בין הצדדים נמשך שעות ספורות עד להכרעתם של המגינים.

## תוצאות
לאחר כיבוש העיר דרש מנספלד כספי פיצויים על תקופת הלחימה ועל כך שכוחותיו חסו על העיר, אך זמן קצר לאחר מכן יצאו כוחות האימפריה הרומית הקדושה לכיוון פלזן. באותה עת נבחר פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ למלך בוהמיה ובהכירו את עליונותה הצבאית של האימפריה הרומית הוא הורה להיערך למתקפות על כוחותיה בטרם הם יגיעו לשטח בוהמיה ויקבצו את כוחותיהם.

פרידריך החמישי ננטש על ידי מרבית בעלי בריתו. חלק ניכר מחייליו ערקו במהלך הזמן ליערות שבין פלזן ופראג והפסדו המהותי הראשון אירע בקרב ההר הלבן (1620).

## קישורים חיצוניים

* The Siege Of Pilsen: The Thirty Years' War, worldatlas

פילזן, קרב
קטגוריה:פלזן
מדורה

שמאל|ממוזער|250px|מדורה
[ממוזער|מדורה עם [תפוח אדמה|תפוחי אדמה]]
**מדורה** היא הדלקת אש מבוקרת בשטח חיצוני מצומצם, למטרות שונות.

מדורה משמשת בעיקר לחימום הגוף ליושבים בחוץ בלילות קרים, לבישול מזון, לאיתות ולציון חגים שונים. בעת שקידשו הסנהדרין את החודש להיות חודש חסר, היו מודיעים על כך באמצעות הדלקת מדורות ('משואות') על פסגות הרים מרכזיים, כגון הסרטבא.

חומר הדלק השכיח במדורה הוא עצים, המונחים זה על זה בערימה חרוטית מרווחת, המאפשרת זרימת חמצן חלקה לבעירה טובה יותר. ההבערה הראשונית של המדורה נעשית על ידי חומרים המתלקחים בקלות (כגון זרדים, עלים יבשים או קוביות דלק), המסייעים בתורם להבעיר את בולי העץ הגדולים מהם, בתגובת שרשרת.

במקומות שונים בעולם מתקיימים ימי ציון שנתיים למאורעות היסטוריים, המשלבים הדלקת מדורות באופן מסורתי. בישראל, לדוגמה, נהוגות מדורות ל"ג בעומר, בבריטניה נחגג כך ליל גאי פוקס, ובצפון אירופה הדלקת מדורות היא טקס עיקרי בחגיגות ליל ולפורגה, המציין את המעבר מתקופת החורף לתקופת האביב.

בעבר, הדלקת מדורות הוותה חלק מרכזי בטקסים פגנים. במסגרת עבודת המולך, היו מעבירים ילדים בין שתי מדורות, או קופצים עימם מעל לבורות אש.

## ראו גם
* קומזיץ
* בעירה

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אש
קטגוריה:אירועי ליל כל הקדושים
קטגוריה:חימום
פרנקו די סנטו

**פרנקו מטיאס די סנטו** (בספרדית: **Franco Matías di Santo**; נולד ב-7 באפריל 1989 במנדוסה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בגזטפה.

## קריירת מועדונים
די סנטו החל לשחק בקבוצת הנוער של גודוי קרוס, ב-2006 עבר לשחק באאודקס איטליאנו מליגת העל הצ'יליאנית.

ב-25 בינואר 2008 פרסמה צ'לסי הודעה בדבר רכישת כרטיסו תמורת כ-6 מיליון אירו. די סנטו צורף לקבוצת המילואים של הקבוצה וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-11 בפברואר 2008 במשחק בו כבש שער. בשמונת המשחקים בהם שיחק בקבוצת המילואים, כבש די סנטו 7 שערים והיה אחד ממצטייני הקבוצה. לקראת עונת  צורף די סנטו לסגל הקבוצה הבכירה וקיבל את החולצה מספר 9. הוא כבש שני שערים בשני המשחקים בהם שותף בהכנותיה של הקבוצה במזרח הרחוק.

בעונת  די סנטו הושאל לבלקבורן לחצי עונה, בסיום עונה זו די סנטו חזר לצ'לסי. מבתחילת עונת  תם חוזהו של די סנטו עם צ'לסי והוא עבר לשחק בוויגאן אתלטיק. בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA, אולם בסיום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה.

ב-14 באוגוסט 2013 חתם השחקן בוורדר ברמן על חוזה לשלוש שנים. ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 לבורוסיה דורטמונד.

ב-26 ביולי 2015 חתם די סנטו בשאלקה 04 לארבע שנים. ב-31 בינואר 2019 חתם בראיו ואיקאנו עד לסוף העונה.

## קריירה בינלאומית
די סנטו היה בסגל נבחרת ארגנטינה הצעירה באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 אך נופה ברגע האחרון מהסגל למונדיאל הנוער בו זכתה ארגנטינה ב-2007.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:כדורגלנים ארגנטינאים
קטגוריה:חלוצי כדורגל ארגנטינאים
קטגוריה:כדורגלני אאודקס איטליאנו
קטגוריה:כדורגלני צ'לסי
קטגוריה:כדורגלני בלקברן רוברס
קטגוריה:כדורגלני ויגאן את'לטיק
קטגוריה:כדורגלני ורדר ברמן
קטגוריה:כדורגלני שאלקה 04
קטגוריה:כדורגלני ראיו ואייקאנו
קטגוריה:כדורגלני סן לורנסו
קטגוריה:כדורגלני גזטפה
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ארגנטינה
קטגוריה:ארגנטינאים שנולדו ב-1989
פרנקו פאצ'ו

**פרנצ'סקו (פרנקו) אנטוניו פאצ'ו** (באיטלקית: **Francesco (Franco) Antonio Faccio**; 8 במרץ 1840 – 21 ביולי 1891) היה מלחין ומנצח איטלקי.

## ביוגרפיה
פאצ'ו נולד בוורונה ועשה לו שם כמנצח על המוזיקה של ורדי. הוא למד מוזיקה במילאנו ואחרי סיום לימודיו החל בקריירה של מלחין, בחיבור I Profughi Fiamminghi ("הפלמים הנמלטים", מילאנו 1863) ו"אמלטו" (ג'נובה 1865), אחת מאופרות רבות המבוססות על "המלט" של ויליאם שקספיר. שתי האופרות לא נחלו הצלחה בקרב מבקרי המוזיקה או הקהל הרחב. עם זאת, מארש האבל שנכתב ל"אמלטו" נחשב לדוגמה חשובה לליריות של פאצ'ו. הפופולריות של המארש באה לביטוי ברור בעיבוד שנעשה לו להרכב כלי נשיפה מעץ בשלהי המאה ה-19. את החלק הזה של האופרה אפשר עדיין לשמוע בקורפו בתקופה הפסחא, שם מבצעת אותו תזמורת כלי הנשיפה של "האגודה הפילהרמונית של קורפו" בתהלוכה לכבוד הקדוש של קורפו, ספירידון הקדוש. בשנת 2004 ערך המנצח אנתוני בארז את הפרטיטורה של "אמלטו" להצגה, ובכך אפשר הערכה מחודשת של האופרה, שהייתה זנוחה ונשכחת עד לא מכבר.

בשנת 1867 התמנה פאצ'ו למנהל בקונסרבטוריון של מילאנו וב-1872 למנהל לה סקאלה במילאנו. פאצ'ו ניצח על הביצוע הראשון של "אותלו" מאת ורדי (1887) וכן על הצגת הבכורה של האופרה בלונדון. קודם לכן ניצח על הביצוע הראשון באיטליה של "אאידה" (1872) ועל הצגת הבכורה של הגרסה המתוקנת של "סימון בוקנגרה" (1881). פאצ'ו מת במונזה בגיל 51.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מנצחים איטלקים
קטגוריה:מלחיני אופרה איטלקים
קטגוריה:מנצחי אופרה
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-19
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1840
קטגוריה:נפטרים ב-1891
השדרה הרביעית

[ממוזער|250px|השדרה באזור ה[אפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון של האי מנהטן) (2004)]]
[ממוזער|250px|שמאל|השדרה - מבט צפונה מ[כיכר יוניון לעבר בניין מט לייף.]]
**השדרה הרביעית** (באנגלית: **Fourth Avenue** או **Park Avenue**; **שדרת פארק** או **פארק אווניו**) היא שדרה רחבה דו-סטרית ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.

השדרה משתרעת בין שדרת לקסינגטון (שממזרח לה) לשדרת מדיסון (שממערב לה). השדרה ידועה ביוקרת הנכסים שבה, בייחוד באזור האפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון - הצפוני של האי מנהטן).

במרכז השדרה נמצא פס ירק ופרחי בגוניה המתוחזק על ידי קרן שדרת פארק, ובחודש דצמבר מדי שנה, לקראת חג המולד ממוקמים לאור השדרה עצי חג המולד מוארים.

## מהלך השדרה
בחלקה הדרומי של השדרה נמצא רחוב הבאורי, אחד מהרחובות הראשונים של מנהטן. בהמשך התפתחה השדרה צפונה בהתאם לתוכנית חברי הוועדה (1811). בין הרחובות 8 ו-14 מכונה השדרה בשם "השדרה הרביעית". צפונית לרחוב 14 היא עוברת ממזרח לכיכר יוניון ונקראת "כיכר יוניון מזרח". בין הרחובות 17 ו-32 מכונה השדרה "שדרת פארק דרום", וצפונית לרחוב 32 היא מכונה "שדרת פארק".

בין הרחובות 33 ו-40 שניים מנתיבי התנועה עוברים במנהרת גבעת מוריי במרכז הכביש (על מנת לאפשר נסיעה מהירה). ברחוב 40 עולה השדרה על כביש מוגבה המקיף את תחנת גרנד סנטרל ואת בניין מט לייף (בעבר - בניין פאן אם) ובניין הלמסלי. בפינה עם רח' 61 נמצא בניין מלון Loews Regency.

בין גרנד סנטרל לרחוב 97 עוברות מתחת לרחוב מסילות הברזל של רכבת מטרו-נורת'. ברחוב 97 עולים קווי מסילת הברזל אל מעל הקרקע ועוברים על גשר המכונה "ויאדוקט שדרת פארק" (Park Avenue Viaduct) המוביל את מסילות הברזל אל מעבר לנהר הארלם.

מעברו השני של נהר הארלם ממשיכה השדרה ונקראת באותו שם.

לצידי השדרה נמצאים הנהלות החברות או סניפים ראשיים של החברות: בלומברג (שדרת פארק 120), סיטיגרופ (שדרת פארק 299), קולגייט-פלמוליב ומט לייף (בניין מט לייף), KPMG (שדרת פארק 345), סוסייטה ז'נרל (שדרת פארק 245), ג'יי פי מורגן צ'ייס (שדרת פארק 270 (2021–הווה)) ו-UBS (שדרת פארק 299) וכן מלון וולדורף-אסטוריה ובניין סיגראם.

## היסטוריה
ממוזער|250px|שמאל|מנהרת הרכבת בשנת 1941
בעת הקמתה נקראה השדרה בשם "השדרה הרביעית" ועברו בה פסי הרכבת של חברת רכבת ניו יורק והארלם. מסילות הרכבת עברו דרך מנהרה שנחפרה בגבעת מוריי, וזו כוסתה והונחו עליה משטחי דשא, אשר בשנת 1860 כונו "פארק". בשנת 1967 החלו לכנות בשם שדרת פארק את השדרה בין רחוב 42 ותחנת גרנד סנטרל, ובשנות ה-70 של המאה ה-19 הורדו מסילות הברזל בין רחובות 56 ו-96 אל מתחת לאדמה. בשנת 1888 הגיעה השדרה צפונה עד לנהר הארלם.

בשנת 1936 נבנה הגשר המקיף את תחנת גרנד סנטרל על מנת לאפשר תנועה רציפה בשדרה, ובשנת 1937 הפכה מנהרת גבעת מוריי לחלק מהשדרה ואפשרה תנועה מהירה של כלי רכב דרכה.

ב-5 במאי 1959 החליטה מועצת העיר ניו יורק לשנות את שם השדרה הרביעית שבין הרחובות 17 ו-32 ל"שדרת פארק דרום".

בשנת 1963 נבנה בניין פאן אם מעל הגשר שבין תחנת גרנד סנטרל לבניין הלמסלי, כאשר מנהרה בתוך הבניין מאפשרת תנועת כלי רכב.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
בלו נוט (חברת תקליטים)

**בלו נוט תקליטים** (באנגלית, "Blue Note Records" ; בתרגום חופשי, "תקליטי התו הכחול") היא חברת תקליטים אמריקאית המתמחת בסגנון הג'אז. החברה הוקמה ב-1939 בידי אלפרד לאיון ומקס מרגוליס. זמן קצר לאחר ההקמה הצטרף להנהלה גם פרנסיס וולף. בשנת 2006 החברה הרחיבה את פעילותה ונהייתה לחברת גג שמקדמת מוזיקה למבוגרים, החברה נמצאת כיום בבעלות קבוצת EMI. את השם החברה שואבת מהבלו נוט שהוא מאפיין של הבלוז והג'אז.

## סגנון מוזיקלי
כאמור, בלו נוט התמקדה מאז ומעולם בסגנון הג'אז. באופן יותר מפורט, היא החלה את דרכה יחד עם מהפכת הבי בופ ורבים מהאלבומים החשובים של סגנון זה הוקלטו בבלו נוט. עם הזמן בלו נוט נהייתה מזוהה עם ההארד בופ, כאשר המוזיקאים המובילים בה היו הרבי הנקוק, הוראס סילבר, ארט בלייקי, לי מורגן, גראנט גרין, ג'ימי סמית', ופרדי האבארד. עם זאת, כמעט כל המוזיקאים החשובים של הג'אז, על כל סוגיו, הקליטו בבלו נוט בכמות זו או אחרת.

## מורשת
המורשת של הבלו נוט, היא אחת מהמורשות המשפיעות ביותר על המוזיקה המודרנית. החברה הייתה אחת מחברות התקליטים העצמאיות הגדולות בהיסטוריה, וקשה למצוא חברה אחרת שמתחרה בה במגוון הרחב של מוזיקאי צמרת ואלבומי מופת. בעיני רבים ממוזיקאי הג'אז היא הייתה מאז שנות הארבעים ועד היום החברה הטובה ביותר בשביל להקליט בה אלבום. במשך השנים החברה הרחיבה את יריעתה והיא מקליטה במגוון רחב של תחומים, כולל למשל היפ הופ.

שמה של בלו נוט אוזכר בתחילת הסמפל "קנטלופ - פליפ פנטזיה" של להקת US3 ליצירתו של הנקוק, "אי המלונים".

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ג'אז
קטגוריה:חברות תקליטים
פיליפו מרקטי

**פיליפו מרקטי** (באיטלקית: **Filippo Marchetti**; 26 בפברואר 1831 – 18 בינואר 1902) היה מלחין אופרה איטלקי. מרקטי, שפעל, כמוהו כמלחינים אחרים בזמנו, בצל גאוניותו של ורדי, השיג הצלחה אחת גדולה באופרה שלו משנת 1869, "רוי בלאס". מרקטי הלחין את המוזיקה עבור השיר של וסילה אלכסנדרי, "Oda gintei latine", השיר שזכה בחגיגות הלטיניות הראשונות במונפלייה, במאי 1878.

## ביוגרפיה
פיליפו מרקטי היה תלמידו של ג'וזפה לילו (אנ') ו**קרלו קונטי** בקונסרבטוריון של נאפולי (אנ'). האופרה הראשונה שלו "Gentile da Varano" שהועלתה בטורינו בפברואר 1856 זכתה להצלחה. אותה הצלחה הושגה גם באופרה שלו "לה דמנטה" שהוצגה לראשונה בטורינו, 27 בנובמבר 1856. לאחר מכן מרקטי הלחין את "רומיאו ג'ולייטה" שהוצגה לראשונה בטריאסטה ב-25 באוקטובר 1865 עם קבלת פנים סבירה. אופרה זו הוצגה במילאנו בשנת 1867. כמו כל כך הרבה מלחינים איטלקים אחרים באותה תקופה, מרקטי זכה להצלחה הגדולה ביותר שלו עם "רוי בלאס" (שהוצגה בבית האופרה לה סקאלה ב-3 באפריל 1869). אופרה המבוססת על הדרמה רוי בלאס (אנ') מאת ויקטור הוגו. היצירה רוי בלאס מאת מרקטי הוצגה גם בגרמניה ובאנגליה. "גוסטבו ואזה" (שפורסמה בלה סקאלה, 7 בפברואר 1875) ו"דון ג'ובאני מאוסטריה" (שפורמה בטורינו, 11 במרץ 1880) היו בעיקר יצירות שוליים שנשכחו.

מרקטי היה פרופסור לשירה ברומא ונשיא האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה בשנת 1881.

בין צאצאיו הוא ג'וליו מרקטי (אנ').

## יצירות עיקריות
* "רומיאו וג'ולייטה" (1865; גרסאות מתוקנות ב-1872 וב-1876). הוצגה לא מזמן באיטליה וזמינה בתקליטור.
* "רוי בלאס" (1869), זמינה בתקליטור, אבל פגומה עקב קיצוץ.
* "גוסטבו ואזה" (1875). ביצוע מחודש תוכנן במקור לשנת 2007, אך נדחה ל-2008.
* "דון ג'ובאני מאוסטריה" (1880)

האופרה "רוי בלאס", שנשכחה כמעט, בוצעה והוקלטה בשנת המאה למותו, והתגלתה כיצירה דרמטית מאוד וכתובה היטב.
ממוזער|פיליפו מרקטי.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מלחיני אופרה איטלקים
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-19
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1831
קטגוריה:נפטרים ב-1902
שדרות מדיסון

[ממוזער|שמאל|250px|[בתי וילארד, פנינה אדריכלית בשדרה, בין רחובות 50 ו-51]]
**שדרת מדיסון** (באנגלית: **Madison Avenue**) היא שדרה המשתרעת מצפון לדרום ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.

השדרה חד סטרית, ומאפשרת תנועה לכיוון צפון בלבד. מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 מזוהה השדרה עם תעשיית הפרסום בארצות הברית.

השדרה נקראת על שם נשיא ארצות הברית הרביעי, ג'יימס מדיסון.

## מהלך השדרה
ראשיתה של השדרה בכיכר מדיסון (ברחוב 23) בדרום וקצהה הצפוני בגשר שדרת מדיסון ברחוב 138 בצפון האי. השדרה עוברת דרך מידטאון מנהטן, האפר איסט סייד (הצד המזרחי העליון של מנהטן), הארלם הספרדית והארלם.

ברחוב 26, לצד השדרה נמצא בעבר המדיסון סקוור גארדן (שכיום אינו ממוקם לצד השדרה, אולם עדיין קרוי על שמה).

בשדרות מדיסון 225 פינת רחוב 36 נמצאת ספריית מורגן.

בין הרחובות 57 ו-85, ממוקמות לאורך הרחוב חנויות אופנה רבות ובהן: גוצ'י, הרמס, פראדה, שאנל, אמפוריו ארמאני, אוסקר דה לה רנטה,ראלף לורן ,איב סן לורן, דולצ'ה וגבאנה, ורה וונג, בטסי ג'ונסון, ג'יאנפרנקו פרה, קרולינה הררה, ג'ימי צ'ו, כריסטיאן דיור, בולגארי, רוברטו קוואלי, דונה קארן, ז'יבנשי, ואן טיילור.

## היסטוריה
שדרת מדיסון לא הייתה חלק מתוכנית חברי הוועדה (1811). השדרה הוקמה בין השדרה הרביעית לשדרה החמישית בשנת 1936 בשל מאמצי איש הנדל"ן ועורך הדין סמיואל ראגלס (אשר רכש ופיתח את אזור גראמרסי פארק בשנת 1831, הקים את שדרת לקסינגטון שהובילה אל הפארק, ופיתח את כיכר יוניון).

בעת הקמתה הייתה השדרה דו סטרית, אולם ב-14 בינואר 1966 הפכה השדרה לחד סטרית, כשהתנועה נעה לכיוון צפון, בעוד שהשדרה החמישית הפכה חד סטרית ובה תנועה לכיוון דרום בלבד.

### תעשיית הפרסום
המונח "שדרת מדיסון" הפך לכינוי נרדף לתחום הפרסום בעיר ניו יורק. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 התמקמו לאורך השדרה משרדי פרסום רבים. במהלך השפל שפגע בעיר ניו יורק בשנות ה-60 וה-70 עזבו חלק ניכר מסוכנויות אלה את השדרה, וכיום נותרו בה חברות פרסום מועטות.

## קישורים חיצוניים

* אתר האזור העסקי של שדרת מדיסון
* שדרת מדיסון, היסטוריה ותצלומים
## הערות שוליים

מדיסון
קטגוריה:ג'יימס מדיסון
טאבו (מחזמר)

**טאבו** הוא מחזמר המבוסס על ספר מאת מרק דייוויס (שוכתב לקראת ההפקה בברודוויי על ידי צ'ארלס בוש), שירים של בוי ג'ורג' ומוזיקה של ג'ורג וקוואן פרוסט.

העלילה מתרחשת במחסן תעשייתי נטוש, שארח פעם את מועדון הריקודים הפופולרי ביותר בלונדון, טאבו. המחזה עוסק בסצנת המוזיקה הנאו-רומנטית של תחילת שנות ה-80, שמייצגיו: בוי ג'ורג', שביחד עם להקת מועדון תרבות זכה להצלחה רבה ומספר להיטים, בהם Karma Chameleon ו-Do You Really Want to Hurt Me; האמן ליי בורי, ידידו של בוי ג'ורג', מרילין, והמארח סטיב סטריינג' מלהקת ויסאג'. 

הופעת הבכורה של המחזמר התקיימה ב-29 בינואר 2002, בתיאטרון Venue החדש בווסט אנד של לונדון. 

הקומיקאית האמריקאית רוזי אודונל התאהבה במחזה והחליטה לממן את ההפקה בברודוויי. לאחר 16 הופעות מקדימות המחזמר נפתח רשמית בתיאטרון פלימות'. הוא ירד לאחר 100 הופעות, וזכה לביקורות שליליות בעיקר. הצוות כלל את בוי ג'ורג' (שקיבל קרדיט תחת שמו המקורי, ג'ורג או-דוד), יואן מורטון, ראול אספרצה, שרה יוריארט ברי וג'פרי קרלסון, והבמאי כריסטופר רנשואו. אודונל, כך נטען, לא הצליחה להחזיר השקעה של 10 מיליון דולר בפרויקט.

## שירים - הפקה בריטית מקורית




## שירים - ברודוויי




## דמויות - הפקה מקורית
*בילי - הדמות המרכזית, בילי הוא צלם בתחילת דרכו. הוא בורח מהחיים המשעממים בברומלי ללונדון, כדי לחפש הצלחה. הוא פוגש שם את פיליפ סלון, המציג אותו בפני קים וג'ורג'. עד מהרה הוא מתאהב בקים, ונשרך אחרי ג'ורג', שהקריירה שלו נוסקת. הדמות אינה מבוססת על דמות אמיתית.
*קים - מעצבת אופנת פאנק בתחילת דרכה החולקת דירה עם ג'ורג'. קים פרועה, אך נטולת בטיחון, וכמעט שאינה מסירה את האיפור שהיא לובשת. היא ברחה מהבית כשהייתה בת 15, אבל אמה הייתה שיכורה מכדי לטרוח לחפש אחריה. הדמות אינה מבוססת על דמות אמיתית.
* ג'ורג' - אמן, משורר, זמר וכותב שירים, ג'ורג או'דוד מוצג לפני ואחרי הצלחתו המקורית, בתפקיד משנה. הוא מחבב את בילי ונהנה מתשומת הלב שמעוררים ההופעה והמלבושים המיוחדים שלו. את הדמות הזו שיחק בתחילה יואן מורטון, שבוי ג'ורג' אמר עליו: "הוא יותר בוי ג'ורג' ממני."
*ליי בורי - מעצב אופנה אוסטרלי ססגוני ואמן הופעות. הוא נהנה להציק לקים, והוא מוקף עדת מעריצים/עבדים פטפטנית, אליה מצטרף גם בילי.
* פיליפ סלון - האיש השני שבילי פוגש בלונדון, והוא זה שמביא אותו אל קים וג'ורג', ופותח את המחזמר.
* ג'וזי - אמו של בילי, אשר בהמשך הופכת ידידתה הקרובה של קים ושותפתה המקצועית. דמותה אינה מבוססת על דמות אמיתית.
* מרילין - ילדת מועדונים, יריבתו של ג'ורג' תחילה, אך בהמשך חברתו הטובה ביותר.
* ג'ייני - כתבת של הסאן הקשורה לג'ורג'.
* סטיב סטריינג' - הדורמן במועדון הבליצ' ומנהיג להקת ויסאג', הזוכה להצלחה עם Fade to Grey. יריבו של ג'ורג'.
* פטאל - טרנסוויסט ופוּשֶׁר מפחיד. לא משכנע בתור אישה, גבר אלים בחצאית. בהופעות המוקדמות פטאל הורג את בילי לקראת הסיום. מבוסס על דמות אמיתית מאוד.
*ביג סו - העוזרת הראשית של ליי וחברה קרובה.
* גרי/גורו דאזל - הבאונסר במועדון הבליץ שהופך חבר הרא קרישנה.

## פרסים ומועמדויות
*פרס טוני למוזיקה מקורית (מועמדות)
*פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר (מועמדות, מורטון)
*פרס טוני לשחקן ראשי במחזמר (מועמדות, אספרצה)
*פרס טוני לתלבושות (מועמדות)
*פרס עולם התיאטרון (זוכה, מורטון)
* פרסי אוף-ברודוויי נוספים

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* ביקורת בגרדיאן הבריטי 
* רוזי אודונול על טאבו בטיים 
*ריאיון עם ראול אספרצה

קטגוריה:מחזות זמר להט"ב
קטגוריה:מחזות זמר מבוססי ספרים
קטגוריה:מחזות זמר
אוניברסיטת דיוק

**אוניברסיטת דיוק** (באנגלית: **Duke University**) היא אוניברסיטת מחקר פרטית הנמצאת בעיר דרהאם שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית. דיוק נחשבת כאחת מהאוניברסיטאות היוקרתיות והמובילות ביותר בעולם, ובדירוג ה'וול סטריט ג'ורנל' בארצות הברית מדורגת במקום החמישי, עם אחוז קבלה של 5.7% בלבד. האוניברסיטה חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר (URA) ובאיגוד האוניברסיטאות האמריקניות (AAU).

על בוגרי האוניברסיטה נמנים נשיא ארצות הברית, 15 זוכי פרס נובל, שלושה זוכי פרס טיורינג, 50 זוכי מלגת רודס, 25 זוכי , 13 זוכי  ושמונה זוכי , כמו גם אנשי ממשל ושופטים בכירים במערכת השירות הציבורי של ארצות הברית, לצד חוקרים בעלי שם, ו-14 מיליארדרים.

## היסטוריה
טריניטי קולג', המוסד שהיווה את התשתית להקמת האוניברסיטה, נוסד ב-1838 על ידי קווייקרים ונוצרים מתודיסטים. ב-1924 הקים איל הטבק, ג'יימס ביוקנן דיוק, קרן למימון אוניברסיטה בדרהאם, ובה 40 מיליון דולר (531 מיליון דולר בערך של 2011). לאחר סירוב של מוסד אחר להקים את האוניברסיטה בדרהאם, נודע לו כי בטריניטי קולג' בוחנים אפשרות להגדיל את המוסד, הוא פנה אל הנהלת המוסד והציע את תרומתו, הם נענו להקים את האוניברסיטה החדשה בדרהאם וזכו במימון הקרן. בעקבות התרומה קבעה האוניברסיטה את שמה על שם אביו, .

## ארגון אקדמי
*  (1838)
* בית הספר למשפטים (1868)
*  (1926)
*  (1926)
*  (1930)
*  (1931)
*  על-שם  (1938)
*  על-שם  (1939)
* בית הספר למנהל עסקים על-שם  (1969)
*  (1971)
*  (2007)
*  (2013)

## דירוגים
### דירוגים בין-לאומיים
* דירוג שאנגחאי: מקום 39 (2024)
* דירוג Times Higher Education: מקום 26 (2024)
* דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 57 (2024)
* דירוג U.S. News & World Report: מקום 26 (2024)

### דירוגים בתחומים שונים
לצד דירוג כללי מוביל, מספר בתי ספר לתארים מתקדמים בולטים במיוחד בדירוגים שונים לאורך השנים:
* בית הספר למשפטים מדורג במקום ה-5 בארצות הברית.
* בית הספר לרפואה מדורג במקום ה-3 בארצות הברית. בית החולים האוניברסיטאי דיוק גם נחשב לאחד מהמוסדות הרפואיים המובילים בארצות הברית.
*בית הספר לעסקים על שם פיוקווא של אוניברסיטת דיוק מדורג במקום ה-6 בארצות הברית.

## ספורט
לאוניברסיטת דיוק קבוצת פוטבול וקבוצת כדורסל מצליחות, אשר מכונות "", "השטנים הכחולים של דיוק". קבוצת הכדורסל נחשבת לאחת המצליחות בטורניר המכללות אי פעם וצברה לה לאורך השנים תומכים ושונאים רבים אשר רואים בה נציגה של אמריקה האליטיסטית. הקבוצה הגיעה להישגים מכובדים בטורנירי NCAA רבים בכדורסל, כאשר בשנים 1980 - 2022 מאמנה היה מייק ששבסקי. כוכבי כדורסל רבים יצאו מהמכללה ובהם כריסטיאן לייטנר, גרנט היל, אלטון ברנד, שיין באטייה, קרלוס בוזר, לואול דנג, ג'יי. ג'יי. רדיק, קיירי אירווינג וג'ייסון טייטום. בנוסף, בדראפט 2019 נבחרו 3 שחקנים שיצאו מהאוניברסיטה בעשרת הבחירות הראשונות שלו. השחקנים הם: זאיון ויליאמסון (בחירה מספר 1), אר. ג'יי. בארט (בחירה מספר 3) וקאם רדיש (בחירה מספר 10).

## קישורים חיצוניים

* 

* 

## הערות שוליים

*
דיוק
דיוק
דיוק
דיוק
רננה לשם

**רננה לשם בן-גוריון** (29 במרץ 1925 – 20 במאי 2008) הייתה מיקרוביולוגית ישראלית, ממייסדי המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה (לצדו של פרופ' אלכסנדר קינן) וסגנית יו"ר המכון, ופרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.

## ביוגרפיה
לשם נולדה בירושלים בשנת 1925, בתם של פולה ודוד בן-גוריון, מראשי המדינה שבדרך (ולימים ראש ממשלת ישראל, הראשון). רננה הייתה בתם הצעירה, אחותם של גאולה ושל עמוס, והיחידה מבין השלושה שנולדה בארץ. בצעירותה הושפעה מאוד מספרו של זאב ז'בוטינסקי "שמשון", ובעקבות זאת ביקשה ממכריה לתקופה מסוימת לקרוא לה סמדר.

בהתקפה על שיירת הדסה ב-13 באפריל 1948, נהרג ארוסה של בן-גוריון, שהיה אז סטודנט צעיר.

בשנת 1950 קיבלה בן-גוריון תואר מוסמך במדעים בבקטריולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת תשט"ו-1956 קיבלה תואר דוקטור על עבודתה בבקטריולוגיה, "מחקר הגורמים המתנים את אלימות חיידק הדבר".

ב-1956 נישאה לדוד (דולי) לשם, מהנדס אווירונאוטיקה.

בשנים 1957–1958 עשתה פוסט-דוקטורט במכון פסטר לצדו של פרנסואה ז'קוב. משנת 1953 שימשה לשם כחוקרת במחלקה לגנטיקה בקטריאלית במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה.

בשנת 1969 החלה לכהן כפרופסור למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב. לשם הייתה חברת מועצת המכון למורשת בן-גוריון וחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון.

לשם לא הייתה מעורבת בפוליטיקה, אך יצאה מספר פעמים מחוץ לישראל בשליחויות ציוניות, בהן ביקור אצל יהודי מוסקבה ב-1958. כמו כן, הופיעה באירועים שונים בהשתתפות הוריה, כגון פגישה עם נשיא צרפת שארל דה גול, עם יוליאנה, מלכת הולנד ועם מלך דנמרק.

לשם הייתה פעילה עד שחלתה במחלת אלצהיימר. נפטרה בנתניה ב-21 במאי 2008, בגיל 83. נקברה בקיבוץ שפיים.
הותירה אחריה בן יחיד, אורי לשם בן-גוריון.[250px|ממוזער|שמאל|רננה בתמונה משפחתית, בין אביה [דוד בן-גוריון לסבה אביגדור גרין (1938)]]

## לקריאה נוספת

* 'Leshem, Renana,' in: *Who's Who in Israel and in the Work for Israel Abroad*, 1978, p. 66.
* 'Leshem, Renana,' in: *The World Who's Who of Women*, vol. 9, 1988, p. 57.


## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלות תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:סגל המכון למחקר ביולוגי בישראל
קטגוריה:סגל אוניברסיטת תל אביב: נוירוביולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה
רננה
קטגוריה:נשות היישוב ילידות הארץ
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:ילדי ראשי ממשלת ישראל
קטגוריה:מיקרוביולוגיות ישראליות
קטגוריה:מיקרוביולוגים ישראלים
קטגוריה:אישים הקבורים בשפיים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1925
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1925
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2008
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2008
אז'ן דלמאר

**אז'ן דלמאר** (באנגלית: **Eugene Delmar**; 12 בספטמבר 1841, ניו יורק – 22 בפברואר 1909, ניו יורק) היה שחמטאי יהודי-אמריקאי, ואלוף השחמט של ניו יורק ארבע פעמים בשנים 1890, 1891, 1895 ו-1897.

בשנת 1874 ניצח בתחרות שהתקיימה במועדון השחמט של ברוקלין. בשנת 1879 ניצח בדו-קרב את סם לויד +5 -1 =2 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) . לאחר סיום הדו-קרב חיבר סם לויד בעיית שחמט של מט בשלושה מסעים המוקדשת לדלמאר ובה לכלים מבנה גאומטרי של האות D.

בשנת 1885 דלמאר ניצח באליפות מועדון השחמט של מנהטן וחזר על ניצחונו גם בשנת 1886. בשנת 1888 ניצח את שמואל ליפשוץ +5 -3 =0 בדו-קרב שהתקיים בניו יורק. ניצח בדו-קרב את רוברט בארנס +7 -0 =1. ב-1895 הוא ניצח את ניקולאי יסנוגרודסקי 1.5-5.5.

בגיל 60 הגיע למקום האחרון בתחרות קיימברידג' ספרינגס בשנת 1904 +3 -9 =3 אך סיים בתיקו או ניצח גדולי שחמט כמו קרל שלכטר וז'ק מיזס.

זמן קצר לאחר מכן נוצח על ידי נער מתבגר בשנות העשרה בשם חוסה ראול קפבלנקה באחד ממשחקיו הראשונים בזירה הבינלאומית.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אמריקאים ילידי מדינת ניו יורק
קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:שחמטאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1841
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1909
גוף מים

ממוזער|271x271 פיקסלים|חוף האוקיינוס בפורטוגל
**גוף מים** הוא ריכוז בקנה מידה רחב של מים, בדרך כלל על פני כדור הארץ, אך גם בכוכב לכת אחר. בדרך כלל הכוונה לאוקיינוס, ים או אגם. אך מקובל לכלול בגוף מים גם ריכוזים פחות גדולים של מים, כמו נהר ופיורד. נכללים בהגדרה גם ריכוזים מלאכותיים של מים כמו בנמל בתוך שובר הגלים, סכר או תעלה.

גופי מים בשטחים מצומצמים יותר הם בריכות. מבחינים בין מאגר מים טבעי, למשל בריכת רם, לבין מאגר מלאכותי, מעשה ידי אדם, למטרות אחדות:
* בריכת נוי, כאלמנט של אדריכלות נוף, אשר בעבר שימשה גם לרחצה או שתייה.
* בריכת שחייה למטרת שחייה ספורטיבית או תרבות פנאי.
* בריכת דגים בה מגודלים דגים בעיקר לצורך מאכל.
* אגירת מים כחלק מתהליך הובלתם, להשקיה ולשתייה.

מקום שהמים נקווים בו, כגון אגם, קרוי **מקווה מים**.

## גלריית תמונות

## ראו גם
* הידרונום

## קישורים חיצוניים

*
קטגוריה:הידרולוגיה
קטגוריה:מים
תצורת צרעה

**תצורת צרעה** נקראת על שם המקום בו היא הוגדרה בהרי יהודה ליד קיבוץ צרעה. היא  נחשבת לאחת התצורות הנפוצות בארץ. השכבה מורכבת בעיקר מאבן גיר וקירטון עם אופקי צור. היא נכללת בחבורת עבדת.

תצורת צרעה כוללת את פרט עדלם ואת פרט מרשה:
# פרט עדלם, הקדום יותר - גילו אאוקן תחתון - ובנוי מסלע גיר ומסלע קירטוני בצבע לבן צהבהב. הסלעים מופיעים בנוף בצורת שכבות. בשכבות בולטים עדשות - מין מבנים אליפסים - של צור. עוביו המשוער 200 מטר. 
# פרט מרשה נחשף בשטח מערות מרשה. הרכבו הוא אבן קירטון וחוואר. לעיתים מופיעים בו אופקי צור. עוביו המשוער 180 מ' וגילו, מאוחר יותר - אאוקן תיכון. בעת העתיקה היה לו שימוש רב בתור חומר לבנייה. הקירטון איכותי והבלוקים הנחצבים ממנו לא מתפוררים, בתנאי שאין בהם אופקי צור.

סלעי התצורה נוצרו בתקופת האאוקן, לפני 44–50 מיליון שנים זאת בזמן הצפה של ארץ-ישראל. בתקופה זו היה האזור כולו מוצף הצפה ימית נרחבת שהגיע עד מרכז ערב הסעודית ודרום מצרים. הסלעים העיקריים ששקעו בתקופה זו היו גיר וקירטון, ובהם כמויות משתנות של צור.

צרעה, תצורה
קטגוריה:צרעה (קיבוץ)