מיכאל התשיעי, קיסר האימפריה הביזנטית

**מיכאל התשיעי פלאיולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית** (ביוונית: **Μιχαήλ Δούκας Ἄγγελος Κομνηνός Παλαιολόγος**; 17 באפריל 1277 – 12 באוקטובר 1320) היה קיסר ביזנטי יחד עם אביו, אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס, מ-1294 ועד מותו. אנדרוניקוס השני ומיכאל התשיעי שלטו כשליטים משותפים שווים, שניהם השתמשו בתואר *autokrator*.

כאיש בעל מוסר ללא דופי ועוזר טוב לאביו, הוא נודע גם כחייל אמיץ ונמרץ, המוכן להקריב קורבנות אישיים כדי לשלם או לעודד את חייליו; הכרוניקן הצבאי הקטלוני רמון מונטנר אמר עליו: "*הקיסר מיכאל היה אחד האבירים האמיצים בעולם*". למרות יוקרתו הצבאית, הוא ספג כמה תבוסות, מסיבות לא ברורות: חוסר יכולתו כמפקד, מצבו העגום של הצבא הביזנטי או סתם מזל רע.

מותו בטרם עת בגיל 43 יוחס בחלקו לצער על הרצח בשוגג של בנו הצעיר מנואל פלאיולוגוס על ידי שומרי בנו הבכור ומאוחר יותר שותף לקיסר אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס.

בזיכרון הביזנטים, מיכאל התשיעי נשאר "*האדון האדוק ביותר*" ו"קיסר אמיתי בשם ובמעשים".

## ביוגרפיה
### ראשית חייו
ימין|ממוזער|120x120 פיקסלים| מיכאל התשיעי ואנדרוניקוס השני (בזיליקום כסף).
מיכאל התשיעי היה בנם הבכור של הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס ואשתו הראשונה אנה, בתו של אישטוואן החמישי, מלך הונגריה. הוא נולד בצהריים ביום ראשון של חג הפסחא (17 באפריל) של שנת 1277, והוכר על ידי האנשים כנס. הקיסר חיבב את בנו הבכור, שהפך לנחמה גדולה עבורו לאחר מותה בטרם עת של אשתו האהובה אנה בשנת 1281. למיכאל התשיעי היה רק אח מלא צעיר אחד, קונסטנטינוס, שנולד מתישהו בין 1278 ל-1281.

אנדרוניקוס השני הכריז על מיכאל התשיעי כקיסר זמן קצר לפני מותו של מיכאל השמיני ב-1282, ולאחר שבנו התבגר, הוא אישר את סמכותו. ב-21 במאי 1294 באיה סופיה הוכתר מיכאל התשיעי על ידי הפטריארך יוחנן השנים עשר מקונסטנטינופול. בשנים שלאחר מכן, אנדרוניקוס השני הפקיד את בנו בניהול מלחמות נגד אויבים פנימיים וחיצוניים.

### פעילות צבאית
#### התנגשות במגנסיה (1302)
בתחילת אביב 1302 ערך מיכאל התשיעי את המערכה הראשונה שלו נגד האימפריה העות'מאנית, שבה התגאה מראש, שכן הוא רצה זמן רב (כפי שמדווח ההיסטוריון גאורגי פאכימרס) לקבל הזדמנות להוכיח את עצמו בקרב. בפיקודו נאספו עד 16,000 חיילים, 10,000 מהם היו יחידת שכירי חרב אלאנים; אולם האחרונים ביצעו את תפקידם בצורה גרועה ושדדו הן את האוכלוסייה הטורקית והן את היוונים בקנאות שווה. מיכאל התשיעי חנה במבצר מגנסיה א-סיפילום באסיה הקטנה (בימינו מניסה, טורקיה), לא הרחק מסמירנה, שם התרחש בימי קדם קרב גדול בין הרפובליקה הרומית והאימפריה הסלאוקית. כשהוא ראה את המורל הנמוך של עמו, מיכאל התשיעי לא העז להתחיל את הקרב ראשון, שכן הטורקים הצליחו לתפוס את כל העמדות המועילות - פסגות ההרים שמסביב ומקלטים ביערות - ובהתנגשות הראשונה הם הדפו בקלות את ההסתערות של המיליציה היוונית והפרשים האלאנים הקלים. סיבה נוספת לכך שהקיסר הצעיר נתן לאויביו את ההזדמנות לתקוף תחילה הייתה הבעיות בצבא שלו. שכירי חרב סוררים לא רצו לבצע את פקודותיו, ועל פי ניפורוס גרגוראס

בינתיים, הטורקים בחרו ברגע המתאים וירדו מההרים. מיכאל התשיעי הורה להתכונן לקרב, אך איש לא הקשיב לו - החיילים ההססנים לא רצו להתחיל בקרב וחשבו רק על נסיגה, כפי שנזכר על ידי ניפורוס גרגוראס:

לאחר תבוסה ושהייה קצרה במבצר מגנסיה, מיכאל התשיעי נסוג לפרגמון ולאחר מכן פנה לאדרמיטיום, שם פגש את השנה החדשה של 1303, ועד הקיץ הוא היה בעיר קיזיקוס. הוא עדיין לא ויתר על ניסיונותיו לאסוף צבא חדש כדי להחליף את הצבא הישן המובס ולשפר את המצב. אבל באותו זמן הטורקים כבר תפסו את האזור לאורך הנחלים התחתונים של נהר הסנגאריוס והביסו צבא יווני נוסף בעיירה באפיוס, ליד ניקומדיה (27 ביולי 1302). לכולם התברר שהביזנטים הפסידו במלחמה. בנוסף, מיכאל התשיעי חלה במחלה קשה; לאחר שהגיע למבצר פגאי, הוא לא יכול היה להמשיך והלך לישון. רבים חשו כי ימיו ספורים; גוסס, הוא צפה בעצב איך הכובשים מחלקים את הארצות הביזנטיות שהם כבשו עד לחופי הים האגאי. שנה לאחר מכן, המפקד הטורקי איידין כבש את העיר אפסוס (24 באוקטובר 1304) ובזמן קצר כבש את האי רודוס.

מיכאל התשיעי היה חולה במהלך החודשים האחרונים של 1303. בריאותו התאוששה רק בינואר 1304, כך שהוא הצליח סוף סוף לעזוב את המבצר ולחזור לקונסטנטינופול עם אשתו ריטה, שלאחר שנודע לו על מחלתו מיהרה לפגאי והייתה במסירות לצד בעלה במהלך כל מחלתו.

#### קרב סקפידה (1304)
ימין|ממוזער|305x305 פיקסלים| קרב סקפידה.
במהלך השנים 1303–1304 פלש הצאר תאודור סוויטוסלאב, קיסר בולגריה למזרח תראקיה. מיכאל התשיעי היה עסוק בזמן זה במלחמה עם היחידה הקטלונית המרדנית (ראה להלן), שמנהיגה, רוג'ר דה פלור, סירב להילחם בבולגרים אם מיכאל התשיעי ואביו לא ישלמו לו את סכום הכסף המוסכם. על מנת למנוע את איחוד הקטאלונים והבולגרים, נאלץ מיכאל התשיעי להתנגד לאחרון, תוך שהוא חולק את הסמכות על הצבא עם המפקד המנוסה מיכאל גלבר, שעם זאת חלה במחלה קשה בעקבות הקרב המכריע והורחק מענייני הצבא. באותו זמן, הבולגרים כבר הספיקו לכבוש את המבצרים של קופסיס, קרין, מג'יג', וריה, דיאבנה, איכרה, מוקרן, סליבן, סוטיר, פירגיטשן, דיאמפול, קטניה, דבלט, רוסוקאסטרו, לרדאה, מרקלי, אייטוס, מסמבריה, אנכיאלוס, פירגוס, אפולוניה ואטופול, לאורך כל חוף הים השחור הדרומי. עם זאת, אירועים שלאחר מכן היו חיוביים בתחילה עבור האימפריה הביזנטית.

מיכאל התשיעי הביס את האויבים בכמה התכתשויות, ולאחר מכן נכנעו לו מבצרים רבים שנכבשו על ידי הבולגרים ללא קרב. הצלחותיו עשו רושם בקונסטנטינופול, שם הפטריארך אתנסיוס הראשון, במהלך דרשה, אמר מילת שבח על מיכאל התשיעי ועל ניצחונותיו. יש גם פאנגיריקה שבה משורר אלמוני משבח את הניצחונות של הצבא הביזנטי באותה תקופה.

בתחילת הסתיו 1304 הביזנטים יצאו להתקפת נגד ושני הצבאות נפגשו ליד נהר סקפידה. בתחילת הקרב היה למיכאל התשיעי, שנלחם בגבורה בחזית, יתרון על האויב. הוא אילץ את הבולגרים לסגת לאורך הדרך לאפולוניה, אך הוא לא הצליח לשמור על חום חייליו במרדף. בין הביזנטים לבולגרים הנמלטים היה נהר סקפידה העמוק והסוער מאוד, כאשר הגשר היחיד שמעבר לו נפגע על ידי הבולגרים לפני הקרב. כשהחיילים הביזנטים נדחקו וניסו לחצות את הגשר, הוא התמוטט. רבים מהחיילים טבעו, השאר החלו להיכנס לפאניקה. באותו רגע חזרו הבולגרים לגשר והכריעו את תוצאת הקרב, תוך שהם חוטפים את הניצחון מאויביהם.

כמה מאות ביזנטים נלכדו. כדי לפדות את השבויים ולגייס צבא חדש, הקיסר אנדרוניקוס השני ובנו נאלצו למכור תכשיטים משלהם. בדרגות שונות של הצלחה, פעולות האיבה נמשכו עוד כמה שנים עד לשנת 1307, אז נחתם שלום שהיה לא חיובי בעליל עבור האימפריה הביזנטית, שנשאר ל-15 השנים הבאות; כחלק מההסכם, מיכאל התשיעי נאלץ לתת את בתו תאודורה בנישואין לצאר הבולגרי תאודור סוויטוסלאב, אויבו המוצלח.

#### קרב אפרוס (1305)
[שמאל|ממוזער|350x350 פיקסלים| ''כניסתו של רוג'ר דה פלור לקונסטנטינופול'' מאת חוסה מורנו קרבונרו, 1888. ארמון סנאדו, [ספרד.]]
באביב 1305 ניהל מיכאל התשיעי, בהוראת אביו, משא ומתן באדריאנופול עם הקונדוטיירי הקטלוני המורד רוג'ר דה פלור. לפי ניפורוס גרגוראס, רוג'ר ניסה לשחק משחק לא ישר: הוא שדד עיירות יווניות, ווידא שתינתן לו בעלות על כל אנטוליה עם האיים וההכנסות עם הזכות לחלק לווסלים שלו ולקיים צבא אישי, וכן דרש מהקיסרים הביזנטים שכר לחייליו בסכום של 100,000 זהב וסחט עוד 300,000. (לשם השוואה: במהלך "מלחמת שני אנדרוניקוס" אנדרוניקוס הצעיר נזקק ל-45,000 זהב בלבד כדי לשמור על צבאו):

על פי מקורות אחרים, הקונדוטיירי הקטלוני נהרג בערמומיות בארמון באדריאנופול במהלך שתיית לילה עם המפקדים הביזנטים על ידי נער אלן בשם הירקון, שאביו נהרג על ידי רוג'ר דה פלור כמה שבועות קודם לכן. רמון מונטאנר, בניגוד לניספורוס גרגוראס, מדבר רק על שלושת הקטאלונים ששרדו ומכנה אותם בשמם, והוסיף כי לפני הטבח, מיכאל התשיעי קינא ברוג'ר דה פלור בגלל ניצחונותיו המרשימים על הטורקים. זה ידוע גם שמיכאל התשיעי ורוג'ר דה פלור היו מסוכסכים זה עם זה: עוד בשנת 1303, דה פלור עם אנשיו הגיע לפגאי, שם היה מיכאל התשיעי החולה, אבל הוא הורה לא להכניס את הקטאלונים למצודה וסירב לקבל את המנהיג שלהם. עם זאת, לא ברור אם מיכאל התשיעי היה אשם ברצח, או שהכל קרה באופן ספונטני וללא הכנה. לטובת זה האחרון, הייתה העובדה שהקטלונים והביזנטים שתו כמעט כל השבוע לפני שהאירוע הקטלני התרחש (30 באפריל 1305). עם זאת, עבור כמה אלפי הקטלונים הזועמים שנשארו בגליפולי, פרטי הטבח לא היו חשובים. מנהיגיהם החדשים, ה"מגאדוקס" ברנגאר השישי דה אנטנזה והלוחם האמיץ ברנאט דה רוקפור, כמו מלכים של מעצמה עצמאית, שלחו משלחת גאה לקונסטנטינופול והכריזו מלחמה, כפי שדרשו גינוני אבירים. אנדרוניקוס השני, שלא רצה במלחמה, נאלץ לתרץ בפני שני מבקשי תהילה ולבקש מהם להאמין שדה פלור לא נהרג בפקודתו. אבל מתנגדיו לא רצו להקשיב לכלום. 5,000 קטלונים, כועסים על הביזנטים, התאחדו עם יחידה טורקית של 500 לוחמים, התבצרו בגליפולי, ניתקו מיד את כל תושבי העיר היוונים, והחלו לפשוט על תראקיה, לבזוז אותה יומם וליל. רוקפורט כבש את מבצרי רודוסטו ופאנידו: אוכלוסייתם נהרגה או נמכרה לעבדות. מנהיגים נוספים של שכירי החרב התיישבו בגליפולי - רמון מונטנר, ההיסטוריוגרף העתידי של "המערכה הגדולה", ופרננדו חימנס, שלימים עבר עם ניתוקו לביזאנטים. מאחר שחוצפתם באותה תקופה נראתה בלתי נסבלת לחלוטין, מיכאל התשיעי, שלקח את כל הגדודים התראקים והמקדוניים, את פרשי העזר האלאנים וגם הוסיף להם כ-1,000 טורקופולים (טורקים שנטבלו לנצרות), בראשות מפקדם מלך, ניגש אל מבצר אפרוס (תאודוסיופוליס העתיקה), שהמישור שממזרח לו נכבש על ידי האויב. בסך הכל, בהנהגתו, נאספו כ-14,000 חיילים (לפי מקורות אחרים 40,000) מול 5 או 6,000 קטלונים וכמה מאות טורקים:

אך ברגע שניתן האות לקרב, מיהרו הקטאלונים לקרב בקריאה " *אראגון! אראגון! [[גאורגיוס הקדוש]]!* ", כאשר התבוסה הבלתי נשכחת במגנסיה חזרה על עצמה. הטורקופולים והאלאנים עזבו לפתע את שדה הקרב. הפתעה כזו לקחה את כל האומץ מהביזנטים. מיכאל התשיעי, שראה ששורות חייליו מתערבבות, פנה אליהם בדמעות, והתחנן בפניהם לעמוד איתן. אבל הם לא הקשיבו לו כלל ומיהרו לרוץ בלי להביט לאחור. רק כמאה אבירים נשארו עם הקיסר. רוב חיל הרגלים נפגע קשות על ידי הקטלונים, שמיהרו לרדוף אחרי הביזנטים.

באמצע מצב נואש שכזה, מיכאל התשיעי נשא את עצמו באומץ רב:

מיכאל התשיעי נסוג לדידימוטיכו, שם פגש את אנדרוניקוס השני, שנזף בחריפות בבנו מאחר שחשף את עצמו לסכנת מוות לשווא. במקביל, הפך הקיסר-שותף למושא להתקפות אכזריות מצד אמו החורגת, הקיסרית אירנה (נולדה כיולנדה ממונפראטו), ששנאה אותו שכן הוא היה היורש לרעתם של בניה. באשר לקטלונים המנצחים, בשנתיים הבאות הם שדדו בחופשיות את תראקיה, אחר כך החריבו את מקדוניה ולבסוף עזבו לחפש תהילה בתסליה ובמרכז יוון.

גם מצב העניינים באסיה, שם הצליחו הטורקים לנתק את קו התקשורת בין ניקומדיה לניקאה (1307), לא היה הטוב ביותר.

#### מבצרים טורקים (1314)
לאחר שהקטלונים עזבו בשנת 1314, תראקיה, בתורה, החלה להיהרס על ידי הטורקים העות'מאנים. פעם הם ליוו את הקטלונים, שהרסו את מקדוניה ומרכז יוון באש ובחרב, ועכשיו עם חלקם בשלל חזרו הביתה. הטורקים ביקשו רשות לעבור באזורים הביזנטים, מה שהיה מותר להם, אבל אנדרוניקוס השני, נדהם מכמות השלל וממספרם הקטן של הטורקים, החליט, בלי לעצור לדבר על ידידות וברית, להכות אותם לפתע וללקחת להרחיק את כל השלל. התוכנית נכשלה בשל רשלנותם של הגנרלים הביזנטים, שפעלו לאט מדי וגלוי. הטורקים, פעם אחת גילו את כוונות הביזנטים, וללא היסוס, תקפו את המבצר הקרוב ביותר, ביצרו אותו ולאחר שקיבלו עזרה מאסיה, החלו לבזוז את המדינה.

מיכאל התשיעי היה צריך לאסוף צבא (הם אספו כל מה שהם יכולים, כולל איכרים רגילים שהיוו את רוב הצבא הביזנטי) ולהטיל מצור על המצודה. הביזנטים היו בטוחים בהצלחתם, שכן עלו בהרבה על אויביהם: הטורקים היו רק 1,300 פרשים ו-800 רגלים, אך ברגע שהופיעו הפרשים הטורקים, ובראשם מפקדם בשם חליל, נמלטו לפתע האיכרים. ואז, לאט לאט, שאר החיילים הביזנטים החלו להתפזר. כשמיכאל התשיעי ניסה לעשות סדר בצבא, לא היה מי שיכול להקשיב לו. בייאוש, הוא עצמו, בדמעות, יצא למנוסה, רעד מזעם חסר אונים וחשב שכל *זה הוא עונשו הברור של אלוהים על חטאים ישנים וחדשים*. היריבים לכדו אצילים ביזנטיים רבים, את האוצר הקיסרי, הכתר (שכונה *קליפרה*) ואוהל; בלעג לקיסר המובס, הצ'יף הטורקי חליל הניח את כתרו של הבזילאוס הביזנטי על ראשו.

המנהיג הצבאי המוכשר הצעיר פילס פלאיולוגוס הציל את המצב, וביקש מהקיסרים רשות לגייס באופן עצמאי חיילים ומפקדים להילחם בטורקים. לאחר שבחר ביחידה קטנה של המוכנים והאמיצים ביותר לקרב, פילס, לוחם חלש בגוף אך חזק ברוחו, ליד הנהר Xirogypsus השמיד בהצלחה 1,200 עות'מאנים שחזרו למבצר עם שלל ושבויים יוונים, ולאחר ההגעה של תגבורת מבני בריתו הגנואזים לקונסטנטינופול עם אבדות קטנות אילצו את המבצר להיכנע.

#### מיכאל התשיעי כמפקד לא מוצלח
יחידות שכירי חרב אלאניות, טורקיות, קטלוניות, סרביות ולעיתים מיליציות איכרים פשוטות היו הלוחמים היחידים שבראשם היה על מיכאל התשיעי להדוף את האויב. העובדה היא שהארגון הצבאי של האימפריה הביזנטית עד אז נהרס למעשה לאחר היוזמות שביצע אנדרוניקוס השני.

אנדרוניקוס השני, אדם אזרחי גרידא, ראה תחזוקה של צבא לאומי סדיר כיקרה באופן בלתי סביר (בהתחשב בהתרוששות האוצר) ובלתי כדאית (בהתחשב באימפריה המצומצמת מאוד בתוך הגבולות). בתיאוריה, ניתן היה לטפל בתפקידה על ידי מחלקת שכירי חרב מקצועית, אשר (שוב בתיאוריה) הייתה הרבה יותר זולה לתחזוקה. אנדרוניקוס השני ויועציו לא הסתפקו בוויכוחים בלבד. כוחותיהם המזוינים פורקו במהרה, ובמקומם הופקדו שכירי חרב לשמור על גבולות האימפריה הביזנטית. אך המפקדים לא הצליחו לבלום את הפחדנות, החמדנות והמרדנות בחייליהם החדשים, שהפכו במספר מקרים למרד גלוי ואי ציות, שהטילו ספק קשות ביכולתה של האימפריה להדוף אויבים ובסופו של דבר הובילו להשמדתה.

מציית לאביו, התברר שמיכאל התשיעי אינו האדם שיכול לשנות באופן קיצוני את השיטה הקיימת ולזכות בניצחונות, כשהוא מפקד על מיליציית האיכרים ועל השכירים הרב-שבטיים, שאיתם אפילו מפקד מצטיין בקושי היה יכול להתמודד ולהשיג הרבה. זה מוזר שפילס פלאיולוגוס, המנהיג הצבאי הביזנטי היחיד שהשיג ניצחון תחת מיכאל התשיעי, התחיל בסירוב מוחלט להתמודד עם שכירי חרב ו"לוחמים" איכרים. לכן, מיכאל התשיעי כמעט ולא היה אשם בכישלונותיו הצבאיים: נראה שהם תוצאה טבעית של התמורות הצבאיות האובדניות שבוצעו באימפריה הביזנטית באותה תקופה.

### חיים פרטיים
#### משפחתו
ימין|ממוזער|368x368 פיקסלים| אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס, מיניאטורה מהמאה ה-14.
בשנת 1288 מיכאל התשיעי התארס עם קתרין מקורטנה, הקיסרית הלטינית של קונסטנטינופול. הנישואין הוצעו על ידי אנדרוניקוס השני בתקווה להפחית את האיום בהשבת כוחם של הלטינים באימפריה הביזנטית ולהשלים הן עם הכס הקדוש והן עם המלכים האירופים, שהפחידו את קונסטנטינופול במסע צלב חדש; אולם, לאחר מספר שנים של משא ומתן עקר והתנגדות נחרצת מצד המלך הצרפתי, האיחוד המיועד נזנח עד 1295, כאשר מיכאל התשיעי כבר היה נשוי.

בנוסף לקתרין מקורטנה, חשב אנדרוניקוס השני על מספר כלות אפשריות אחרות לבנו הבכור: הצעות נישואין מקונסטנטינופול הגיעו לבתי המלוכה בסיציליה וקפריסין. בתחילה כולם חשבו שמיכאל התשיעי יהפוך לבעלה של יולנדה מאראגון (אחותו של המלך פדריקו השלישי, מלך סיציליה), אבל גם זה לא נועד להתגשם. בנוסף, ניקפורוס הראשון קומננוס דוקס, הדספוט של אפירוס הציע את בתו תמר ככלה עבור מיכאל התשיעי, אבל ההצעה לא חרגה מחילופי דברים.

לבסוף, שלח אנדרוניקוס השני משלחת ללבון השני, מלך ארמניה; למרות שהשגרירים נתפסו על ידי פיראטים, הקיסר לא נרתע, ומהר מאוד הוא שלח משלחת שגרירות חדשה, בראשות תאודורוס מטוכיטס והפטריארך יוחנן השנים עשר, לבקש את ידה של הנסיכה הארמנית ריטה. השגרירים חזרו עם הנסיכה הצעירה, ובשובם לקונסטנטינופול, ב-16 בינואר 1294 נערך באיה סופיה טקס הנישואים בין מיכאל התשיעי וריטה (ששמה שונה למריה עם חתונתה). באותו זמן, גם החתן וגם הכלה הם בני 16. נולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות:
* אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס (25 במרץ 1297 – 15 ביוני 1341), שהפך לקיסר לאחר שהדיח את סבו ב-1328.
* מנואל פלאיולוגוס (נפטר ב-1320). הוא נהרג על ידי חיילים של אחיו הגדול, שלכאורה טעו בו כיריב בגלל חיבתה של נערה שאנדרוניקוס הצעיר חיזר אחריה.
* אנה פלאיולוגינה (מתה ב-1320), שנישאה תחילה ב-1307 עם תומאס הראשון קומננוס דוקאס, דספוט אפירוס, ושנית ב-1318 עם ניקולס אורסיני, רוזן פלטין מקפלוניה וזקינתוס ורודס אפירוס.
* תאודורה פלאיולוגינה (מתה מאחור ב-1330), שנישאה תחילה ב-1308 עם הצאר תאודור סוויטוסלאב, קיסר בולגריה ושנית ב-1324 עם הצאר מיכאיל אסן השלישי, קיסר בולגריה.

#### מערכת יחסים עם האם החורגת
לאחר מותה של אשתו הראשונה אנה מהונגריה בשנת 1281, אנדרוניקוס השני התחתן שוב בשנת 1284, ובחר לאשתו את יולנדה בת ה-10 ממונפראטו, ששמה שונה לאירנה עם חתונתה (כפי שהיה נהוג לנסיכות זרות עם שמות מוזרים באופנה הביזנטית); מיכאל התשיעי ואחיו קונסטנטינוס היו צעירים רק בכמה שנים מאמם החורגת. כפי שהתברר מאוחר יותר, הילדה הזו הפכה לאישה שאפתנית ומסקרנת. מנישואיה עם אנדרוניקוס השני, נולדו לאירנה שבעה ילדים, מתוכם שרדו רק ארבעה, שלושה בנים - יוחנן פלאיולוגוס (נולד ב-1286), תיאודור פלאיולוגוס (נולד ב-1291) ודמטריוס פלאיולוגוס (נולד ב-1297) - ובת - סימוניס פלאיולוגינה (נולדה ב-1294), לימים אשתו של המלך סטפן אורוש השני מילוטין מסרביה - , אז היא לא אהבה את הסיכוי שבנה החורג מיכאל התשיעי, על מנת לפגוע באינטרסים של ילדיה שלה, יירש את כל האימפריה לאחר מות אביו. במשך הזמן, אירנה הייתה בעלת שנאה עמוקה כלפי בנה החורג ורצון אובססיבי להביא את ילדיה לכס המלכות:

לאחר אחת המריבות עם בעלה, נאלצה אירנה, יחד עם בניה, לעזוב את קונסטנטינופול ולפרוש לסלוניקי. הסכסוך בין אירנה למיכאל התשיעי הסתיים רק לאחר מותה של הקיסרית ב-1317, אשר עם זאת, לפני מותה הספיקה לבזות את עצמה ולהתפרסם בהתנהגותה הלא ראויה, כמו ניסיונותיה "לכבס פשתן מלוכלך בפומבי" לספר לכולם פרטים אינטימיים ומביכים על חיי הנישואין שלה לכל מי שפגשה.

### מותו
באוקטובר 1319, מיכאל התשיעי מונה על ידי אביו למשול בסלוניקי, שם, על פי ניפורוס גרגוראס, הוא נאלץ לנסות לשים קץ לאיבה בין התסליים והפלסגים, שנמשכה שנים רבות. הוא קיבל בענווה את צוואתו של אביו ויחד עם אשתו ריטה-מריה הלך להתגורר בעיר זו, למרות הנבואה הידועה באותה תקופה, לפיה מיכאל התשיעי נועד למות בסלוניקי, ואשר הדאיגה אותו מאוד.

מיכאל התשיעי מת ב-12 באוקטובר 1320 בעיר סלוניקי; על פי הדיווחים, סיבת מותו הייתה בגלל שהוא לא יכול היה לסבול את החדשות על מותם הרצוף של בתו אנה ובנו מנואל, שנהרג בטעות על ידי חיילי אחיו הבכור אנדרוניקוס השלישי:

לפי כרוניקן ביזנטי ששמו לא נודע, מיכאל התשיעי נקבר באותו מקום בו מת - בסלוניקי.

### מיכאל והכנסייה
[שמאל|ממוזער|200x200 פיקסלים| [כנסיית האגיוס דמטריוס|האגיוס דמטריוס בסלוניקי, נהרסה ב-1185 ונבנתה מחדש על ידי מיכאל התשיעי.]]
מיכאל התשיעי היה ידוע גם באדיקותו ובמסירותו לכנסייה. בתקופה האחרונה לחייו בסלוניקי, הוא הורה לשחזר את כנסיית האגיוס דמטריוס (הכנסייה המוקדשת לקדוש דמטריוס, הפטרון של סלוניקי) לאחר שנהרסה כמעט לחלוטין על ידי הנורמנים ב-1185. בפרט, בהנהגתו, נצבעו מחדש הקמרונות, הוקם הגג ושופצו עמודי המקדש.

במהלך השנים, הוא הוציא מספר רב של צווים של הכנסייה - המכונים *chrysobull* (חותם זהב) - המעניינים ביותר הם *כריסובול* מאיווירון (1310) והילנדר (מרץ 1305) - עד אז נשדדו על ידי הקטלונים לאחר התבוסה הבלתי נשכחת באפרוס - ומנזר ברונטוכיון (נובמבר 1318). על פי מסמכים אלו, הנזירים של מנזרים אלו היו פטורים ממכסים ומיסים רבים, לרבות משלוח מזון ומשקאות למדינה. ב-*chrysobull* של מנזר איווירון, מיכאל התשיעי הגדיר את תפקידו במדינה ובחברה כ"פטרון של נושאים למען טובת הכלל".

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:קיסרי האימפריה הביזנטית
קטגוריה:ילידי 1278
קטגוריה:נפטרים ב-1320