חנניה בן נדבאי

**חנניה בן נדבאי** או נבדאי (בתלמוד: **יוחנן בן נדבאי** או נרבאי; מת בשנת 66 לספירה) היה כהן גדול בבית המקדש השני ואביו של אלעזר בן חנניה, ממנהיגי המרד הגדול.

## תקופת כהונתו
בשנת 48 לספירה, הורדוס (מלך כלקיס), שבידיו מסרה רומא את הסמכות, העביר לפני מותו את משרת הכהונה הגדולה מיוסף בן קמי (קמחית) לחנניה בן נדבאי.

בשנת 52, בעקבות פעולות איבה בין יהודים מהגליל ושומרונים מצפון השומרון, שלח אומידיוס קוואדראטוס, הנציב הרומי בסוריה, את יונתן בן חנן (הכהן הגדול לשעבר) וחנניה (הכהן הגדול המשרת) יחד עם חנן, בנו של חנניה וראש ("איסטרטאגוס") משמרות הכהונה במקדש (כנראה "סגן הכהנים" - פקיד השוטרים של בית המקדש או ממלא-מקום הכהן הגדול), כשהם כבולים, לתת את הדין בפני הקיסר קלאודיוס ברומא "על מעשיהם". המשלחת היהודית במשפט מצאה עצמה בעמדת נחיתות, בגלל השתדלותם של ידידי הקיסר לטובת אנשי קומאנוס, הנציב הרומי ביהודה, והמשלחת השומרונית. אלא שהמלך אגריפס השני, שהיה גם הוא ברומא באותה עת, "הפציר מאוד באגריפינה אשת הקיסר, שתפתה את בעלה שיקשיב יפה (לטענות) כיאה לצדקתו". קלאודיוס פסק בהתאם. הוא זיכה את היהודים, הוציא להורג את המאשימים השומרונים ושלח את קומאנוס לגלות.

בשנת 59, לאחר 11 שנים בהן שירת חנניה ככהן גדול, מינה המלך אגריפס השני למשרה זו את ישמעאל בן פיאבי.

## בברית החדשה
חנניה נזכר בברית החדשה כדמות הבכירה בממסד היהודי, שהאשים את שאול התרסי (פאולוס), שבפעילותו בעולם הסית נגד היהודים ותורתם והדיח יהודים להמרת דתם, ובנוסף אשם כמנהיג כת הנוצרים ובחילול המקדש.

לאחר שהותקף שאול על ידי המון בבית המקדש, הובא על ידי המפקד הרומאי לשימוע בפני הסנהדרין והכהן הגדול:

למחרת בבוקר, לאחר שבילה שאול את הלילה במאסר, הגיעה קבוצה בת מעל 40 איש אל ראשי הכהנים ודרשו מהם שיבקשו מהמפקד הרומאי לשלוח את שאול לסנהדרין לחקירה נוספת, כדי שיוכלו לארוב לו ולהרוג אותו בדרכו לשם. כששמע המפקד הרומאי על המזימה, הבריח את שאול לנציב פליקס בקיסריה, לשם הגיעה גם ההנהגה היהודית:  פליקס החליט להותיר את שאול-פאולוס במאסר, שנמשך גם לאחר תום כהונתו של חנניה.

## בתלמוד
הכהן הגדול חנניה בן נדבאי נזכר בבריתא המופיעה בשני מקומות:
* 
במסכת פסחים תיאור זה של הכהן הגדול הוא מפורט ואף קיצוני יותר:
* 

הפרשנים המסורתיים רואים אמירה זו כשבח ליוחנן. לפי הפירוש המקובל, הכוונה היא שיצאה בת קול, או שהסכימו כל הנוכחים בעזרה, שראוי יוחנן בן נדבאי להיכנס לעזרה ולאכול מבשר הקודשים. חכמים משבחים את חנניה שהרבה באכילת הקרבנות, והקפיד שלא יישאר מהם נותר. ייתכן שהתיאור מתייחס גם לבני ביתו, שהיו כולם מרבים באכילת קדשים.

.

## כהן גדול בדימוס
יוסף בן מתתיהו מספר על חנניה בזמן שכבר היה כהן גדול לשעבר, בתוך תיאורו את השחיתות שסבבה את משרת הכהן הגדול ואת מלחמות הכהנים הגדולים בינם לבין עצמם:

מעמדו ועושרו של חנניה היו לו לרועץ, כשנוצלו לסחיטה ואיומים לצורך השגת מטרות פוליטיות. הסיקריים נכנסו לירושלים בליל חג, חטפו את סופרו של אלעזר בן חנניה ודרשו תמורת שחרורו, שחנניה ישדל את אלבינוס, הנציב הרומאי ביהודה, לשחרר 10 אסירים מאנשיהם. חנניה נכנע לדרישות הסיקרים וקיבל את מבוקשו מאלבינוס. כניעתו של חנניה הביאה למאמץ מוגבר של הסיקריים לחטיפות נוספות של כמה מאנשי חנניה. הם הוחזקו שבויים בידיהם עד לשחרורם של אסירים נוספים "וכשהגיעו שוב למספר לא קטן חזרו והתאוששו והרעו לכל הארץ".

עם זאת, עושרו של חנניה היווה גורם מכריע במאבק האלים בין הכהנים הגדולים, שיב"מ רואה בו נקודת מפנה בדרך להתקוממות עממית:
אין תימה, אפוא, שתסכולם של הכהנים הפשוטים ממצבם העגום, שנגרם במישרין מהשחיתות שפשטה בכהונה הגדולה, דחף אותם לזרועות מחנה הקנאים, יריביה של האליטה, המסיתים למרד ברומאים.

## המרד הגדול
בשנת 66 לספירה (בזמן שירותו של מתתיהו בן תאופילוס ככהן גדול), אלעזר, בנו של חנניה, ששירת כפקיד בבית המקדש, הסית את הכהנים המשרתים לסרב לקבל זבחים מידי נוכרים ובכך לבטל את זבח התמיד לשלום הקיסר (קורבן הקיסר). בניגוד לעמדת הכהנים הגדולים, בנו של הכהן הגדול לשעבר נתן את האות באופן רשמי שזהו מרד באימפריה הרומית. לאור המצב, התכנסו גדולי העם והכהנים הגדולים עם חשובי הפרושים, ולאחר כישלונם לשכנע את המורדים לעצור את המרד, שלחו שליחים אל הנציב גסיוס פלורוס ואל המלך אגריפס, בבקשה שישלחו צבא לירושלים כדי להכניע את המורדים בטרם יהיה מאוחר מדי. פלורוס, ששמח לשמוע את החדשות על מלחמה, לא הגיב לבקשה, ואילו אגריפס שלח מממלכתו בצפון הארץ צבא של 3000 פרשים. חייליו של אגריפס כבשו את העיר העליונה, בה התגוררה האוכלוסייה העשירה והאוהדת, אולם בעיר התחתונה והר הבית התחזקו המורדים. לאחר שבוע של קרבות בו ניסו המורדים תחת פיקוד אלעזר לתפוס גם את העיר העליונה, ביום קורבן העצים בט"ו באב עלו המוני העם להר הבית, ובעוד שכניסת תומכי השלום נמנעה על ידי המורדים, חברו אליהם בין פשוטי העם גם סיקריים רבים. התגבורת החדשה הביאה למפנה וצבאו של אגריפס, שלא הצליח לעמוד בפני הכמות והתעוזה של הסיקריים, נהדף מהעיר העליונה, אזור מגורי הכהנים והעשירים. המורדים שרפו את ביתו של חנניה, כמו גם את ארמונות אגריפס וברניקי, ואת בית הארכיון. רבים מהכהנים ונכבדי העם ירדו להסתתר במנהרות, כאשר רבים אחרים וביניהם חנניה עצמו, ברחו עם צבא המלך (אגריפס) אל "חצר המלך", מצודת ארמון המלך הורדוס מעל העיר העליונה, שם ישב הגדוד הרומאי של הנציב גסיוס פלורוס. בי"ח באב צרו המורדים על חצר המלך, מקום התבצרותם של חיילי אגריפס, כשהם מנסים להבקיע את החומה מארבעה כיוונים.

בשלב זה איבד אלעזר את מעמדו כמנהיג המרד, כשמנחם בן יהודה ואיתו "עם הארץ" ו"שודדים אחרים" אותם חימש בנשק שלקח ממחסנו של הורדוס במצדה, עלה לירושלים והתיצב בראש המורדים בניהול המצור על ארמון המלך, בו התבצר גם חנניה.

ב-ז' באלול, נתפס חנניה כשהוא מסתתר בצינור המים מסביב לחצר המלך, ויחד עם אחיו חזקיה הוצא להורג על ידי מנחם. נקמת אלעזר ברוצח אביו לא אחרה לבוא. כאשר עלה מנחם לבית המקדש להתפלל ואיתו הסיקריים החמושים, התנפלו עליו אנשי אלעזר בעזרת בית המקדש, ואליהם הצטרף גם "יתר העם", שרגם אותו באבנים. מנחם ברח לעופל, נתפס ועונה למוות בייסורים.

## לקריאה נוספת
* יוסף בן מתתיהו, **[[מלחמת היהודים|תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים]]**, מתורגמים מן המקור היווני על ידי ד"ר י. נ. שמחוני עם מבואות, הערות ומפתחות, הוצאת "מסדה", תרפ"ג 1923, מהדורת 1968.
* יוסף בן מתתיהו, **[[קדמוניות היהודים]]** (תרגם מיוונית אברהם שליט בליווי שלוש מפות), כרך שלישי: ספרים 11–20, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ג 1963.

## הערות שוליים

קטגוריה:כהנים גדולים
קטגוריה:כהנים בתקופת בית שני
קטגוריה:יהודי תקופת בית שני
קטגוריה:יהודים ארץ-ישראלים
קטגוריה:קורבנות רציחות פוליטיות בארץ ישראל
קטגוריה:המרד הגדול
קטגוריה:יוסף בן מתתיהו
קטגוריה:יהודים שהוצאו להורג בארץ ישראל
קטגוריה:יהודים במאה ה-1
קטגוריה:נפטרים ב-66