מחצבת מחצבי אבן

[250px|ממוזער|שמאל|[נחל נשר, צולם משטח מחצבת מחצבי אבן]]
[שמאל|ממוזער|250px|מחצבת מחצבי אבן, כפי שהיא נראית משכונת [גבעת נשר, נחל נשר בחלקו התחתון. בשמאל התמונה הברך של הנחל והמחצבה שנסגרה. הכביש מימין לנחל הוא כביש 705 היוצא מכביש 752 ומתחבר לכביש 672 ליד אוניברסיטת חיפה. על קו הרכס 3 מגדלים בשכונה הגבוהה של נשר, קדמת דניה. משמאל מגדל אשכול באוניברסיטת חיפה. צולם ב-2010 לפני שהמחצבה נסגרה.]]
[250px|ממוזער|שמאל|נחל נשר ושכונת [גבעת נשר צולם מתוך שטח המחצבה. משמאל כביש 705]]
[250px|ממוזער|שמאל|מחצבת מחצבי אבן בנשר, צולם מרחוב דוכיפת בשכונת רמות יצחק. בתמונה [כביש 705 בית הקברות של נשר מימין ומעל מתקני המחצבה. מעל הר טללים ואוניברסיטת חיפה צולם בינואר 2026]]
**מחצבת "מחצבי אבן"** (שם נוסף "מחצבת ליש") היא מחצבה נטושה בעיר נשר, האחרונה שנפתחה מתוך 5 המחצבות הנטושות הקיימות בעיר נשר, והאחרונה להיסגר. המחצבה שוכנת בתוך ערוץ נחל נשר ומפרידה בין ערוץ נחל נשר העליון, לערוץ נחל נשר התחתון. הכניסה למחצבה מכביש 705 ליד בית הקברות של נשר. המחצבה קיבלה רישיון חציבה למרות התנגדות מועצת נשר. המחצבה פעלה בין השנים 2011-1962.
## מבנה המחצבה
בשטח המחצבה פועלים במשותף 3 מפעלים:
# חציבה במחצבה, ומפעל לייצור חצץ בגדלים שונים כולל חול
# מפעל לאספלט המייצר בטון לשדות תעופה, מגרשי טניס וכבישים
# מפעל המייצר בטון, במסופק במערבלים
מנכ"ל המפעיל בשנת 1986 היה משה ליש, אשר טען שהמחצבה שומרת על איכות הסביבה ולא פוגעת במרקם החיים של תושבי נשר. המחצבה פעלה עם 50 עובדים⁩

## גאוגרפיה
המחצבה כולל מתקני החציבה שוכנים בנחל נשר, ועל גדת יובלו נחל קטיע. כל שטח המחצבה הוא בשטח המוניציפלי של העיר נשר. רוב שטח המחצבה לפי Govmap, הוא בגוש 11239, חלק המחצבה בצידה הדרום מזרחי. השטח שנכנס לעומק נחל נשר הוא בגוש 11240. הכניסה למחצבה מול בית הקברות של נשר, הוא בגוש 11892 חלקה 1, אותו גוש של בית הקברות.

שער הכניסה למחצבה הוא בקן גובה 162 מטר מעל פני הים. מתקני המחצבה בקו גובה של 150 מטר מעל פני הים. האזור הנמוך ביותר בשטח החציבה הוא בגובה של 95 מטר מעל פניה הים. השוליים הדרומיים ביותר של שטח המחצבה בגובה של 290 מטר מעל פני הים.

## היסטוריה
בשנת 1959 הקים בנימין קב־ונקי, מי שהיה מנהל "אבן וסיד" וחבר הנהלת סולל בונה, חברת מחצבות חדשה, מתחרה ל"אבן־ וסיד", ושמה "מחצבי אבן בע"מ". החברה נוסדה יחד עם קבוצה ציונית מדטרויט. יושב ראש מועצת המנהלים הראשון היה משה שיבר (על שמו דרך משה הכביש שהוביל למחצבה). אחרי מותו המשיכה אשתו אמה שיבר לעמוד בראש מועצת המנהלים.

קב־ונקי פנה אל המועצה המקומית נשר בהצעה להקים בשטח שיפוטה מחצבת אבן לאחר שהתברר לו, שבשטחה של נשר נמצאת אבן הדולומיט, גיר קשה, הטובה ביותר בארץ. המרבצים הוערכו במאה מיליון טון. מליאת המועצה המקומית דחתה את ההצעה פה אחד. האזור נחשב לחלק משמורת טבע. הם חששו שמחצבת האבן תגרום לתנועת שיירות של משאיות כבדות בנחל נשר ובין חצרות הבתים ותסכן את בריאות התושבים, ואת תוכניות האב לפיתוח הקהילה, ותוריד את ערך הדירות בגלל האבק. המחצבה נמצאת בקרבת האזורים המועדפים למגורים איכותיים בנשר, כפי שסומנו כבר בתוכנית בניין עיר הראשונה בשנת 1954, וכיום במרחב שכונת רמות יצחק.

הקמת המחצבה התעכבה למעלה משלוש שנים. הוועדה לתכנון ערים סירבה במשך תקופה ארוכה לאשר את הקמת המחצבה בנימוק שהיא נמצאת באזור שהוא חלק מפארק לאומי, והקמתה תפגע בנוף. קב־ונקי טען שהמחצבה תתפוס שטח קטן (מאה דונמים בלבד) מהשטח המתוכנן לפארק הכרמל. לגבי טענת הפגיעה בנוף טען שהמחצבה מוסתרת באמצעות שרשרת גבעות ואיננה נראית כלל מכביש חיפה-נשר. (כביש 752).

בנובמבר 1961 התברר ששר הפיתוח מרדכי בנטוב ממפ"ם נתן רישיון למחצבה למרות התנגדות המועצה המקומית נשר. המועצה הגיעה לבג"ץ, אך המחצבה זכתה בדיון למרות פניית המועצה לשר הפיתוח והופעת משלחת של כל חברי ההנהלה והמזכיר שהסבירה את הנזק הרב שייגרם בהוצאת הרישיון. השר לא התחשב והוציא את הרישיון. המועצה התנגדה לתוואי בשטח הבנוי שנועד למעבר המשאיות ודרשה תוואי אחר, שסכנתו פחותה. ישראל קולס מהציונים כלליים, הביע את חרדתו מקרבת המחצבה לבתים. הסכנה לילדים, הרעש והאבק עלולים לגרום לבריחת התושבים. בין התושבים שיסבלו ישנם כאלה שברחו משכונת בן דור בגלל רעש מחצבת 4.5 והינה הם נלכדו שוב ברעש ובסכנה של מחצבה חדשה.

קולס אף הציע שכל חברי המועצה יפנו לחברי הכנסת, ואם פנייתם לא תועיל, יתפטרו במחאה ויגישו את התפטרותם לשר הפנים. ביום שבו נערך הדיון ביצעו פיצוצים להכנת תוואי הכביש שיוביל למחצבה, והפיצוץ גרם לזעזועים בדירתו של חבר המועצה שמחה הנדל (חרות) ונגרמו נזקים בכמה דירות. אריה הסינג (מפא") אמר שצריכים לפחות למנוע סלילת כביש להובלת החומרים בתוך היישוב ולהפחית את הסכנה.

חברת מועצת נשר הניה שצמילר כץ ממפא"י, אמרה שכתושבת המקום מעל לעשרים שנה, היא יודעת להעריך את הנזקים הצפויים מפעולות המחצבה ומהפיצוצים והזעזועים לבתים ולנפש. אם המועצה רוצה שהתושבים יישארו במקום – עליה לפעול בכל דרך לביטול הרישיון למחצבה ולמניעת סלילת הדרך להובלת החומרים. יצחק רוט, ראש המועצה, הסביר שהמועצה מטבע מהותה אינה יכולה להפגין נגד השר או נגד בג"ץ. מן ההכרח לעשות את כל הניתן, לאחר שהמאבק למניעת פתיחת המחצבה לא צלח, להקטין את הסכנה לתושבי השכונה ולרכושם. הצעתו התקבלה על ידי כל הנציגים למעט קולס שנשאר איתן בדעתו שצריך להתנגד למרות הרישיון שניתן למחצבה.

בשנת 1962 הופעלה המחצבה, והיא תוכננה להגיע לכושר ייצור של 2,500 טונה חצץ במשמרת של שמונה שעות. היוזמים סללו דרך חדשה לאורך של שלושה קילומטרים, המסתעפת מכביש חיפה-נשר. התנהל משא ומתן על סלילת מעברים באופן כאשר החלה המחצבה לפעול, התפתח עימות ממושך בין החברה שהתחבורה הכבדה לא תפריע למנוחת תושבי נשר ותל חנן. לבין הקהילה. באזור תל חנן חיו בצפיפות גדולה משפחות רבות, ברוכות ילדים, והילדים שיחקו ברחוב. רוחב הכביש שחצה את השכונה היה ארבעה מטרים בלבד. במשך היום עברו בכביש חמישים -שישים משאיות כבדות עמוסות בחצץ שנעו מן המחצבה אל הכביש הראשי. בתחילה נאבקו עקרות הבית באבקה הלבנה באמצעות ניקוי, ואחר כך סגרו את הבתים עד שעברה המשאית האחרונה ביום. לסבל מהאבק נוספה גם הדאגה לבטיחות הילדים ששיחקו על הכביש בהיעדר מגרש משחקים.

תושבי שכונת נשר הוותיקה, בעיקר דיירי רח' המגינים, ותל חנן התארגנו והציעו להנהלת חברת "מחצבי אבן" להיכנס למשא ומתן עימם. החברה סירבה להידבר עימם מחשש שתהיה בכך הכרה בזכות התושבים לקבוע את סדרי העבודה במחצבה, והרוחות סערו. החברה פנתה למועצה והציעה שתחבר את התוואי המוביל מן המחצבה אל נחל נשר. המים הזורמים בחורף יעברו בצינורות עבים שיונחו בוואדי ובגובה ארבעה מטרים מעל הצינורות ייסלל כביש שישמש למעבר המשאיות. כך תחדל המחצבה מלהעביר את תוצרתה בין הבתים של תל חנן. החברה התחייבה גם לדאוג לתנאי בטיחות וגם לנוי ובינתיים, עד שיושלם המעבר, החברה התחייבה להפסיק להשתמש בקטע הדרך הצר והארוך העובר דרך בתי תל חנן (כיום רחוב דבורה) ותכשיר לעצמה מעבר זמני למשאיות העובר לאורך שיכוני רחוב המגינים. במהירות התברר שהחברה לא עמדה בהתחייבויותיה. התושבים התרעמו והתקהלו עם נשיהם וילדיהם סביב קבוצת הפועלים שעבדה במקום.

ישראל קולס, פנה אל השוטר שהיה במקום וביקש את הפסקת העבודה מכיוון שהחברה לא מילאה את ההסכם עימה. באותה עת כיהן קולס גם כיושב ראש ועדת התברואה המקומית, חבר ועדת הרישיונות והנהלת מכבי המקומי. בינתיים הושלם כיסוי הוואדי ונסללה דרך מעבר למשאיות בין בתי שכונת נשר הוותיקה.. למוחרת יצאו תושבי השכונה אל הוואדי, התקהלו וחסמו את הגשר באבנים כבדות. ליד הגשר המאולתר ניצבו אלה מול אלה משאיות עמוסות ואנשי השכונה. עשרה שוטרים הסתערו, תפסו גברים, נשים וטף וגררו אותם בכוח. התפתח מאבק מר. שתי נשים נפצעו, ושלושה תושבים נעצרו. השוטרים הסירו את מחסומי האבנים, והמשאיות התקדמו בחיפוי המשטרה. עיתונאי הגיע למקום, וקצין המשטרה פרנקל סיפר לו את הרקע לאירועים. גרסתו של קצין המשטרה נשמעה לקולס חד־צדדית, והוא ניסה להשמיע את טענות השכונה. פרנקל ציווה לעצור את קולס ולעיני תושבי השכונה נעצר ביחד עם שלושה תושבים נוספים ונלקח למשטרת קריית חיים, ושם הוא הואשם בהפרת הסדר הציבורי והוחזק ארבע שעות עד שהובא אל תחנת המשטרה. לאחר שהשניים, קולס ומנהל המחצבה קב־ונקי, קבעו פגישה ביניהם שוחרר קולס. תושבי המקום המאוכזבים דרשו שמעל לכל תישמר בטיחות ילדיהם.

החיכוכים עם עובדי המחצבה נמשכו שנים ארוכות. באוגוסט 1965 הכביש למחצבה עדיין לא נסלל, לא הייתה תאורה, ותנועת המשאיות התמידה גם בשעות האסורות. בשנת 1972 עדיין לא טופלו כל הבעיות שהיו כרוכות בהפעלת המחצבה ובהן תנועת המשאיות הכבדות, והתוואי שהמחצבה התחייבה להקים עדיין לא הושלם. המועצה התנגדה בכל תוקף לרישיון לחציבה מכיוון שהנהלת המחצבה לא הרחיקה חומר שנסחף בוואדי, לא נטעה עצים לכיסוי הפצעים בהר ולא דאגה לסימון גבולות החציבה. באוגוסט 1981, לאחר שהוסדרה הדרך הקיימת כיום, הוחלט לקרוא לכביש המוביל למחצבה, מהצומת עם רחוב "קרן היסוד" בתל חנן, "דרך משה", על שמו של משה שיבר, השותף היהודי־אמריקאי להקמת המחצבה. משפחתו תרמה 15,000 דולר כדי להקים ספרייה בבן דור. בשנת 1989 הייתה באתר המחצבה תשלובת על שטח בן 300 דונם שהעסיקה כשישים עובדים, ונוסף על כך, שישים קבלני משנה וספקי שירותים. התשלובת כללה שלושה מפעלים: מחצבה ומפעלי גריסה לאגריגטים (אבנים גרוסות), חצץ מסוגים שונים לבנייה וחול מחצבה לתעשיית המרצפות והטיח; מפעל לאספלטים, שייצר אספלט בטון לכבישים ושדות תעופה ותערובות 29 מיוחדות למגרשי טניס; מפעל הבטונים, שייצר בטון מוכן לשימוש מידי באתרי בנייה.

בשנת 1992 רצתה החברה להרחיב את המחצבה בארבעים דונם ולהגביה את מפלס הכרייה בשבעים מטרים נוספים. החברה להגנת הטבע ותושבי נשר התנגדו, והוקם ועד פעולה ציבורי בראשותו של ראש המועצה דוד עמר, נציגי השכונות גבעת נשר, רמות יצחק והחברה להגנת הטבע. הגדלת המחצבה סיכנה את האכלוס של שכונת רמות יצחק. לא ניתן היה להעלות על הדעת את הגברת פעילות המחצבה, נוסף על המשך פליטת האבק ממפעל המלט בנשר. נציגי השכונות דיברו על מפגעי הרעש, פיצוצים, תנועת משאיות ואבק. עמר נפגש עם השר לאיכות הסביבה יוסי שריד ואמר שנשר כבר תרמה את חלקה בכריית אבן ממחצבות מזה עשרות בשנים' ולא תאפשר את הרחבת הכרייה במחצבה.

עמר סקר בפני השר את מטרדי זיהום האוויר, הרעש והפיצוצים שמהם סובלים תושבי רמות יצחק. ההחלטה בשנות השישים של בג"ץ הייתה שהכרייה אפשרית לשטח שנקבע, ולאחר סיום תופסק הכרייה, ואתר הכרייה ישוקם. עמר דרש מהנהלת המחצבה לפרסם את מועדי הפיצוצים ואמר שהמועצה מוכנה לפרסם את תוכנית הפיצוצים החודשית בעיתון המקומי. מנכ"ל המחצבה טען שהמחצבה פועלת לפי כל התקנים למניעת אבק, וכי התושבים שבאו לגור במקום ידעו על קיומה של המחצבה. זוהר דינור, יושב ראש העמותה לאיכות חיים וסביבה בנשר, אמר שייאבק בכל דרך חוקית שהמשתכנים האמינו לקבלנים שהבטיחו בעת רכישת הדירות שהמחצבה תיסגר תוך שנתיים. "הרחבת שטח המחצבה עומדת בסימן הקרב על עתידו של נשר". עמר קרא להנהלת המחצבה לסיים את הכרייה במסגרת תוכנית החציבה שאושרה להם בעבר, ולשקם את המקום כמתחייב.

כבר באותה עת המחצבה חרגה משטח הכרייה שאושר. יוסי שריד, השר לאיכות הסביבה, נענה להתנגדות עמר והתושבים והקפיא את הרחבת המחצבה. שריד הגביל את העבודה במחצבה לשעות שש בבוקר עד שש בערב והורה להקים מבנים אטומים מסביב למתקני הייצור כדי להפחית את הרעש. במשך עשרות שנים סבלו תושבי העיר מזיהום האוויר, מתנועת המשאיות ומרעש הפיצוצים גם בשעות הלילה המאוחרות. המחצבה נחצבה לאורך השנים במורדות באופן שהרחיב מאוד ואדי קיים בין שתי גבעות ולמעשה "בלעה" חלק מנחל נשר ויצרה בהר פצע בולט במיוחד, קיר בגובה 170 מטר. בזמן גשמים נוצרים במקום מפלים אדירים.

בתחילת שנת 2011 החליט בית המשפט העליון על סגירת המחצבה לאחר מאבקים משפטיים ממושכים שניהלה נגדה נשר במשך שנים ארוכות. סגירת המחצבה שיפרה את איכות החיים בנשר.

בשנת 2012 יזמו הקרן לשיקום מחצבות ועיריית נשר תחרות לסטודנטים מהפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון לשיקום המחצבה, והעבודות המצטיינות זכו בפרסים. ב־9 במאי 2013 הוענקו הפרסים בטקס חגיגי בהיכל התרבות בנשר במעמד ראש העיר דוד עמר, פרופסור יהודה קלעי, דיקן הפקולטה, ונציגי הקרן לשיקום מחצבות. ההצעות הזוכות שילבו בין שיקום אקולוגי של ערכי טבע או מִיחזור פסולת לבין שימוש במאפיינים הייחודיים של המחצבה לפעילויות של ספורט אתגרי, הפיכת המחצבה למרכז מחקר ותעשייה בתחום האנרגיות המתחדשות או מרכז מחקר ללימודי סביבה. ישנן גם הצעות של עיריית נשר לפתח בחלקה המערבי של המחצבה שכונת מגורים ביחד עם שיקום חלקה המזרחי. בסמיכות למחצבה נמצא בית העלמין של נשר.

## תוכניות עתידיות
בשנת 2015 בתקופת ראש העירייה אברהם בינמו, תכננה עיריית נשר להקים על שטח המחצבה, שכונת מגורים חדשה של 1,100 יח"ד ופארק ספורט אתגרי. השכונה שתוכננה הייתה על שטח של 93 דונם עם בנייה גבוה עד 13 קומות, וחניות תת קרקעיות.בשנת 2017 שונתה התוכנית בנייה במחצבה. בנייה של בתים עד 6 קומות בשטח ההתארגנות של המחצבה שגודלו 52 דונם, תוך שימור המתקנים הטכניים של המחצבה, תוך שילובם בפארק משחקים.

עיריית נשר מתייחסת למחצבה בתוכנית בניין עיר של נשר משנת 2020 שאושרה סופית ב-2022. המחצבה מוזכרת בנספח הנופי והמורשת ובתוכנית הכללית. התוכנית הכללית קוראת למחצבה בשם "מחצבת ליש" בתוכנית הכללית המאושרת יש התייחסות לכך ששטח המחצבה יישמר כשטח פתוח לצורך המשך חלחול ותפקוד כמוקד קליטה של נגר עילי . בנוסף התוכנית מציעה לפתח את השטח העליון של המחצבה בו נמצאים המתקנים, כשכונת מגורים או מתחם תיירותי או שניהם, בסמוך לפארק הכרמל, שישמש כנקודת יציאה למטיילים. . התוכנית מציינת גם שאזור קערת המחצבה מיועד לכריה תת-קרקעית בתמ"א 14 ב'. התוכנית מציעה גם את שיקום תוואי נחל נשר שנפגע ופיתוח טיילת בין דרך משה לנחל נשר ומסלול טיול רגלי בנחל נשר.

## גלריית תמונות

## קישורים חיצוניים

* סרטונים על מחצבת מחצבי אבן ביו טיוב

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: מחצבות
קטגוריה:נשר (עיר): מחצבות
קטגוריה:נשר (עיר): גאוגרפיה