פולחנסיו בטיסטה

**פולחנסיו בטיסטה אי סאלדיבר** (בספרדית: **Fulgencio Batista y Zaldívar**; 16 בינואר 1901 – 6 באוגוסט 1973) היה נשיאה הנבחר של קובה מ-1940 עד 1944, ועריצה מ-1952 עד 1959, אז הופל משטרו במהפכה הקובנית.

## ביוגרפיה
### שנותיו הראשונות ושירות צבאי
פולחנסיו בטיסטה נולד ב-16 בינואר 1901 בקובה להורים ממוצא מגוון – ספרדי, אפריקני וסיני וייתכן שגם שורשים של טאינו – שלחמו במלחמת העצמאות של קובה. תחילה העניקה לו אמו את השם רובן, ומאוחר יותר העניקה לו תחתיו את שמה, סאלדיבר. בשל אי רצונו של אביו לרשום אותו בשם בטיסטה, עד 1939 נקרא להלכה **רובן אי סאלדיבר**. ב-1939, כשהתמודד לנשיאות תחת השם פולחנסיו בטיסטה, התגלתה העובדה שאינו מופיע בשם זה באף תעודת לידה. על עבירה זו חויב לשלם קנס של 15,000 פסו, והשעה לזמן מה את הקמפיין שלו לנשיאות.

לבטיסטה, כאמור, מוצא מגוון משני הצדדים. בילדותו למד בבוקר בבית-ספר ציבורי ובערב בבית-ספר קוויקרי. עזב את הבית בגיל 14, לאחר שמתה אמו. היות שהגיע ממוצא צנוע, נאלץ לעבוד קשה למחייתו. במשך מספר שנים עבד כפועל בחקלאות, בנמלים ובמסילות רכבת. עבד גם כחייט, כמכונאי, כספק פחם וכמוכר פירות. ב-1921 נסע להוואנה, ובאפריל אותו שנה התגייס לצבא. שירת במשך שנתיים, בהם למד קצרנות וקלדנות. לאחר מכן עבד תקופה בתור מורה לקלדנות, לפני שהצטרף למשטרה הכפרית. אז הועבר לצבא והוענקה לו דרגת רב-טוראי ותפקיד של מזכיר לקולונל לשעבר. בספטמבר 1933 קיבל דרגת סמל, והנהיג קבוצה של מפקדים שאינם קצינים בתנועה שנקראה "מהפכת הסַמָּלים". מטרות המהפכה המוצהרות היו שיפור מצב החיים בקובה ושוויון ההזדמנויות בה.

בטיסטה הגיע לשלטון לראשונה ב-1933, כאשר "מהפכת הסַמָּלים" שהנהיג שמה קץ לשלטונו קצר הימים של דה סספדס. לאחר הצלחת המהפכה, מינה עצמו למפקד הכוחות המזוינים, בדרגת קולונל, ושלט בפועל בוועד בן חמשת החברים שכיהנו כראשי המדינה באופן קולקטיבי. הוא המשיך לשלוט בפועל באמצעות מינוי 'נשיאי בובה' עד 1940; אז נבחר בעצמו לנשיא.

### נשיאות ראשונה (1940–1944)
ממוזער|דיוקנו הנשיאותי
בבחירות הראשונות שנערכו במדינה לאחר כינון חוקת 1940, נבחר בטיסטה לנשיא בתמיכת הקואליציה הסוציאל-דמוקרטית (שכללה גם את המפלגה הקומוניסטית). מתחרהו היה רמון גראו (Ramón Grau), נשיא לשעבר. בטיסטה היה הלא-לבן הראשון ששימש בתפקיד, ונבחר לכהונה בת ארבע שנים. אף על פי שתמך בקפיטליזם והעריץ את ארצות הברית, זכה לתמיכת המפלגה הקומוניסטית, שהייתה זעירה וחסרת כל סיכוי לנחול ניצחון בבחירות בעת ההיא. לתמיכה זו זכה בעיקר עקב חוקי העבודה שקידם ותמיכתו באיגודי העובדים, להם היו קשרים הדוקים למפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים הרחיקו לכת ואף כינו את האופוזיציה לבטיסטה "פשיסטים" ו"ריאקציונרים". במהלך כהונתו הראשונה כנשיא, ערך בטיסטה רפורמות סוציאליות גדולות וקידם חקיקה ומדיניות שתמכה באיגודים.

קובה נכנסה למלחמת העולם השנייה ב-8 בדצמבר 1941, לצדן של בעלות הברית, כשהכריזה מלחמה על יפן ביום שלאחר ההתקפה על פרל הארבור. ב-11 בדצמבר הכריזה קובה מלחמה על גרמניה ואיטליה. בדצמבר 1942, לאחר ביקור ידידותי בוושינגטון, הכריז בטיסטה שאמריקה הלטינית תתמוך בהחלטה של בעלות הברית "לצאת למלחמה בספרד של פרנקו" וכינה את המשטר בה "פשיסטי".

בטיסטה כונן את חוקת 1940 של קובה, וסיים את כהונתו ב-1944. לאחר מכן עבר לגור בפלורידה, וחזר לקובה רק ב-1952, כדי להתמודד לנשיאות פעם נוספת.

### הפיכה צבאית ונשיאות שנייה (1952–1959)
ב-1952 נערכו בחירות נוספות לנשיאות קובה. בטיסטה התמודד בהן, אך לא היה למועמד המוביל. לפיכך, ב-10 במרץ 1952, שלושה חודשים לפני בחירות המיועדות, חולל הפיכה צבאית ועלה לשלטון. בטיסטה הדיח את הנשיא המכהן, ביטל את הבחירות והכריז על עצמו כנשיא זמני. ארצות הברית הכירה בממשלתו ב-27 במרץ. ארתור מ. ששלסינגר, היסטוריון אמריקאי, התבקש בידי ממשלתו לנתח את המצב הקובה. כך כתב:

כשחזר לשלטון זכה לתמיכה כלכלית וצבאית מארצות הברית. בטיסטה הקפיא את חוקת 1940 וביטל את רוב זכויות האזרח, ובכלל זה הזכות לשבות. בנוסף חבר לבעלי הקרקעות ולבעלי מפעלי הסוכר והנהיג שיטה כלכלית שהרחיבה את הפערים הכלכליים בחברה הקובנית. בסופו של דבר, כתוצאה ממדיניות כלכלית כושלת, רוב תעשיית הסוכר עברה לבעלותם של אמריקאים ו-70% מהשטח החקלאי היה בבעלות זרה. כדי להתמודד עם המצב הכלכלי העגום החל בטיסטה לשתף פעולה עם המאפיה האמריקנית, ואפשר לה להקים בהוואנה מרכז של סמים, הימורים וזנות. התמיכה העממית בבטיסטה החלה לרדת ומרידות סטודנטים והפגנות החלו להתרחש. הוא הגיב לכך בהגברת הריכוזיות של התקשורת ובהקמת משטרה חשאית, שתפקידה 'לדכא את הפעילויות הקומוניסטיות'. המשטרה השתמשה באלימות בקנה-מידה רחב, בעינויים ובהוצאות להורג. באותה סערת אלימות נהרגו, לפי הערכות, מאות עד אלפי אנשים.

### סוף שלטונו ואחרית ימיו
בשנים 1956–1958 הובילה תנועת 26 ביולי, בראשות פידל קסטרו, מרד מתמשך שעיקרו לוחמת גרילה נגד משטרו של בטיסטה. לאחר שהנחילה למשטר מספר תבוסות קשות, ברח בטיסטה לרפובליקה הדומיניקית ב-1 בינואר 1959. תוך ימים קרס משטרו. לאחר מכן קיבל מקלט פוליטי בעריצות נוספת – פורטוגל של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר. מת בספרד, על אף איבתו הקדומה לפרנקו, בגיל 72 כתוצאה מהתקף לב.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פוליטיקאים קובנים
קטגוריה:נשיאי קובה
קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:אבירי מסדר העיט הלבן
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:ילידי 1901
קטגוריה:קובנים שנפטרו ב-1973