ענישת בני משפחה

**ענישת קרובי משפחה** היא הנוהג להעניש את בני משפחתו של אדם המואשם או חשוד בביצוע פשע, בין אם במקום העבריין ובין אם בנוסף לעונשו של העבריין עצמו. המונח מתייחס לעיקרון לפיו המשפחה חולקת אחריות לפשע שבוצע על ידי אחד מחבריה, והוא מהווה סוג של ענישה קולקטיבית.

ענישת קרובי משפחה נפוצה בעיקר במדינות טוטליטריות. הנוהג יושם בעבר בסין, יפן, קוריאה הדרומית, ברית המועצות וגרמניה הנאצית, והוא קיים בישראל ובקוריאה הצפונית.

ברוב מדינות העולם מוגדר בחוקה העיקרון המשפטי  (בלטינית: "אין ענישה ללא אשמה") הקובע כי אדם אינו יכול להיענש על מעשה שהוא אינו אשם בו. עיקרון זה מוכר גם כזכות אדם בסיסית על ידי בית הדין לצדק של האיחוד האירופי וכל המדינות החברות במועצת אירופה.

## במקרא ובהלכה

בעשרת הדברות מתואר אלוהים כ, אך בענישה בידי אדם הכלל הבסיסי בהלכה הוא .

על פי הלכות עיר הנידחת, לסנהדרין מותר להרוג בחרב את העובדים עבודה זרה, וכן את ילדיהם.

בתלמוד, מרים בת בילגה מבזה את בית המקדש, וכתגובה נענש אביה, מתוך הנחה שמעשיה מושפעים מהוריה.

## בעת העתיקה
חוקי חמורבי כללו מספר הוראות לענישת קרובי משפחה. לדוגמה, אם סוהר הרג אסיר בבית הכלא, בנו של הסוהר יוצא להורג. אם אדם הורג אישה, בתו של האדם תוצא להורג.

ביוון העתיקה היו נהוגים עונשים קולקטיביים המבוססים על עיקרון אחריות בני המשפחה, לפחות עד אמצע המאה ה-5 לפנה"ס. לעומתם, המשפט הרומי הכיר בעיקרון אשמת היחיד. עבריין נענש על פשע שביצע, אך לעונשו לא היו השלכות על בני משפחתו או הקבוצה החברתית אליה השתייך. גישה זו השתנתה עם עלייתו של המצביא הרומאי הדיקטטור לוקיוס קורנליוס סולה, שנהג להעניש בנים על פשעי אבותיהם ולהחרים את רכושם. מנהג זה נמשך גם לאחר מכן. רק במאה השלישית שב החוק הרומאי להכיר בעיקרון אשמת היחיד, אך מתקופת הקיסר אנטונינוס פיוס ואילך תועדו חריגות רבות מהחוק, ששיקפו תפיסה לפיה הבנים נהנו ישירות מפשעי אבותיהם, ולכן עליהם להיענש. גישה זו הגיעה לשיאה בשנת 397 עם חקיקת  על ידי ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית. בחוקה זו נעשה שימוש בימי הביניים ככלי לדיכוי כופרים.

בעת העתיקה באירופה היו מקובלים חוקים שבטיים, לפיהם אם אדם משבט אחד רצח אדם אחר וברח, השבט כולו נדרש לשלם קנס גבוה או לקבל עונש כבד. חוקים מסוג זה הונהגו בעת העתיקה באירלנד, בפולין ובשבטים גרמאניים.

בעת העתיקה בחברה הערבית השבטית ובחברות נוספות הייתה נהוגה נקמת דם – מנהג לפיו מוטלת זכות ואף חובה על קרוב משפחה לנקום את דמו של איש שנהרג או נרצח, על ידי הריגת ההורג או הרוצח או על ידי הריגת בן משפחתו. מנהג זה עדיין מקובל בחברות שונות ברחבי העולם, למשל בקרב כנופיות פשע מאורגן.

בסין העתיקה הונהגו חוקים חמורים המענישים בני משפחה. כאשר אדם נמצא אשם בעבירה והוצא להורג, הוצאו להורג גם ההורים, האחים, בני הזוג והילדים של אותו אדם. לעיתים הופחת מעט העונש למשפחת העבריין, ובמקום עונש מוות נגזר על בני המשפחה מאסר עם עבודת פרך. כאשר העונש היה יציאה לגלות, קרוביו של הנאשם גלו יחד איתו. במקרים חמורים במיוחד הונהג עונש בשם "השמדת תשע משפחות". עונש זה כלל הוצאה להורג של כל קרובי המשפחה הקרובים והרחוקים של האדם, המסווגים לתשע קבוצות: ארבעה דורות בקו האב, שלושה בקו האם, ושניים מצד בן או בת הזוג. במספר מקרים נכללו בעונש זה קרובי משפחה נוספים, וכן תלמידים ועמיתים. כל חוקי הענישה הקולקטיבית והמשפחתית בוטלו רשמית בשנת 1905 על ידי ממשלת שושלת צ'ינג.

## ביטול הנוהג בחוקה
במדינות רבות היה מקובל עיקרון "השחתת הדם" (Corruption of Blood) בעבירות עם קלון. לפי עיקרון זה, הקלון מועבר לצאצאיו של העבריין, והם לא יכולים להנות מכספו או מרכושו. לדוגמה, במשפט המקובל באנגליה היו נהוגים עונשים שפגעו גם במשפחה וביורשים. אם אדם הוצא להורג, ילדיו לא יכלו לרשת את רכושו, והוא היה מועבר לבעלות בית המלוכה. כמו כן, בן או בת הזוג לא הורשו להוריש מרכושם לילדיו של העבריין.

בהתפתחות ההיסטורית של המשפט המודרני אומץ העיקרון המשפטי  (בלטינית: "אין ענישה ללא אשמה") הקובע כי אדם אינו יכול להיענש על מעשה שהוא אינו אשם בו. עיקרון זה בא לידי ביטוי בחוקות של מדינות מערביות רבות. בחוקת ארצות הברית נקבע בפרק 3 בנושא ענישה בגין בגידה, כי "ביטול הזכויות בגין בגידה לא יביא להשחתת הדם", ובאנגליה בוטל עיקרון "השחתת הדם" בחוק משנת 1814  ובמספר חוקים נוספים שנחקקו לאחר מכן.

העיקרון לפיו אין ענישה ללא אשמה מוכר גם כזכות אדם בסיסית על ידי בית הדין לצדק של האיחוד האירופי וכל המדינות החברות במועצת אירופה.

## בעידן המודרני
### ברית המועצות
ב-7 בנובמבר 1937 הצהיר יוסיף סטלין כי יש "לחסל אויבים כקבוצות קרבה משפחתית", ולחסל כל אויב של ברית המועצות יחד עם משפחתו. כלל זה נאכף בעיקר נגד מתנגדי המשטר. משטרת הביטחון הסובייטית נ.ק.ו.ד. פרסמה הוראות מפורטות בנוגע לעונש שיש להטיל על בני זוג, ילדים, אחים ואחיות, הורים ואפילו נשים לשעבר של מתנגדי המשטר. בפעילות המשטרה נגד גורמים אנטי-סובייטיים סומנו קרובי המשפחה כבוגדים במולדת. תחת שלטון סטלין, ענישת בני משפחה הפכה לתופעה המונית.

בני משפחה נענשו במגוון דרכים, בהן גירוש לגולאג, הוצאה להורג, החרמת רכוש וביטול זכויות אזרחיות. בתקופת מלחמת העולם השנייה פורסם צו של ועדת ההגנה הסובייטית, לפיו אדם שנידון למוות בגין בגידה (ריגול או שיתוף פעולה), גם בני משפחתו יוגדרו כבוגדים.

מדיניות זו נמשכה עד למותו של סטלין ב-1953, ובוטלה בהדרגה לאחר מכן. בשנת 1956 גינה ניקיטה חרושצ'וב את מדיניות הטרור של סטלין ב"נאום הסודי" וביטל בהדרגה את חוקי ענישת בני המשפחה. ליאוניד ברז'נייב הנהיג בשנות ה-60 של המאה ה-20 רפורמות במשפט הפלילי בברית המועצות שהדגישו את האחריות האישית על עבירות פוליטיות, ולא הטילו אחריות כלשהי על בני משפחה.

### גרמניה הנאצית
הנאצים הנהיגו את המונח "זיפנהאפט"  שפירושו: כל המשפחה אחראית למעשי כל אחד מבניה ובנותיה. על פי עיקרון זה נשלחו משפחות שלמות למחנות ריכוז.

בדצמבר 1942 ערק חייל מחיל הרגלים הנאצי, ככל הנראה לפולין. בפברואר 1943 נעצרו אשתו, בתו בת השנתיים, שני אחיו, אחותו וגיסו, והוצאו להורג במחנה הריכוז זקסנהאוזן. מספר מקרים דומים אירעו לאחר מכן.

קציני ורמאכט שהיו מעורבים בקשר העשרים ביולי (ניסיון להפיל את המשטר הנאצי ב־20 ביולי 1944) נתפסו והוצאו להורג, וכל בני משפחתם נשלחו למחנות ריכוז. לאחר מכן נשלחו למחנות ריכוז גם בני משפחותיהם של אנשי הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, וילדיהם נמסרו לבתי יתומים תחת שמות חדשים.

הגנרל אוטו לאש פיקד בסוף המלחמה על חיל המצב של העיר קניגסברג. בתחילת אפריל 1945, לאחר שנכנע ומסר את העיר לידי הצבא האדום, הוא נשפט (שלא בפניו) ונידון למוות. אשתו ובנותיו הושמו במאסר בברלין, ושוחררו במאי 1945 לאחר כניעת גרמניה הנאצית.

חוקת גרמניה משנת 1949, ששיקפה את תהליכי הדה-נאציפיקציה שעברו על גרמניה המערבית באותה עת, ביטלה במפורש את הזיפנהאפט וקבעה שאין להעניש אדם על מעשה שהוא לא ביצע.

### קוריאה הצפונית
עדויות רבות של עריקים מקוריאה הצפונית מאשרות את קיומה של מערכת חוקים המאפשרת ענישת בני משפחה בקוריאה הצפונית, ובמספר מקרים הוצאו להורג ללא משפט הורים וסבים של אנשים שהתנגדו למשטר. מערכת חוקים זו אינה מופיעה במערכת החוקים הרשמית. נוהג זה היה קיים עוד בתקופת האימפריה הקוריאנית, לפני יום היווסדות הרפובליקה.

### ישראל
מאז היווסדה מתמודדת מדינת ישראל עם גלים מתמשכים של טרור פלסטיני. כתגובה לטרור זה מפעילה המדינה אמצעים רבים, בהם מספר אמצעים המהווים ענישה של בני משפחה, הכוללים הריסת בתי מחבלים וגירוש משפחות מחבלים. כמו כן, תנאי המעצר והמאסר של אסירים ביטחוניים משפיעים על בני משפחתם, בהם החזקת עצורים ללא ידיעת המשפחה ומניעת ביקורי עצורים.

#### הריסת בתי מחבלים

מדיניות הריסת בתי מחבלים החלה כבר בשנת 1967. בתחילה נומקה הריסת הבתים בכך שהבתים שימשו כמסתור למחבלים ולחומרי חבלה, ובהמשך נוספו נימוקים נוספים, בהם הרתעת מחבלים וניטרול השפעת תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם. הריסת בתים בוצעה כפעילות מבצעית שגרתית לאורך השנים (לצד הריסת בנייה בלתי חוקית ביהודה ושומרון), וגברה במיוחד בשנות האינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה. במלחמת חרבות ברזל הוחרבו רוב המבנים ברצועת עזה.

ארגוני זכויות אדם, בהם המוקד להגנת הפרט והוועד הישראלי נגד הריסת בתים, פועלים באופן עקבי למניעת הריסת בתי המחבלים. הם עתרו מספר פעמים לבג"ץ בדרישה שיאסור על הריסת בתי מחבלים, אך רוב העתירות נדחו.

בחוות דעת של המכון הישראלי לדמוקרטיה נכתב כי הריסת בתים נחשבת לאמצעי קיצוני הפוגע פגיעה לא מידתית בקניין הפרטי ומהווה ענישה קולקטיבית.

#### גירוש משפחות מחבלים

גירוש משפחות מחבלים הוא שיטה מוצעת להרתעת מחבלים פלסטינים מביצוע פיגועים. הצעה זו הועלתה פעמים אחדות בכנסת כהצעת חוק, וב-7 בנובמבר 2024 אושר חוק גירוש משפחות מחבלים במליאת הכנסת.

על פי חוות הדעת של היועצים המשפטיים לממשלה אליקים רובינשטיין ואביחי מנדלבליט, נוהל של גירוש למדינה אחרת נוגד את אמנת ז'נבה והמשפט הבין-לאומי. בחוות דעת של המכון הישראלי לדמוקרטיה נכתב שגירוש ישראלים ופלסטינים בשל קרבה משפחתית למחבלים מהווה ענישה קולקטיבית פסולה ופגיעה אנושה בזכויות יסוד, ויחשוף את ישראל ובכיריה לסיכונים מדיניים ומשפטיים במישור הבין-לאומי.

#### החזקת עצורים ללא ידיעת המשפחה
במקרים רבים נעצרים פלסטינים במעצר מנהלי, מבלי שנמסר לעציר או למשפחתו מידע לגבי עילת המעצר. משפחתו אינה מקבלת מידע לאן הוא נלקח ומתי יחזור, והעציר מנוע מקשר ישיר או עקיף עם המשפחה מרגע המעצר והלאה. נגד עצירים מנהליים לא מתנהל הליך משפטי כלשהו, לא מוגש כתב אישום, לא מתקיים משפט, ואין שום אפשרות להתגונן מפני המעצר.

מאוקטובר 2023, בהנחיית השר לביטחון לאומי, תנאי המעצר והמאסר הורעו ביותר לכלל הפלסטינים העצורים, בהם ילדים. בין היתר נשללו מכולם ביקורים וטלפונים, גזרות אשר גורמות לכלל העצורים ניתוק מוחלט מהמשפחה. בתקופת החקירה במעצר מנהלי נמנע מעצורים לפגוש עורך דין ונאסרים ביקורים של בני משפחה. גם הדיונים המשפטיים על המעצר המנהלי מתנהלים בדלתיים סגורות, והמשפחה לא יכולה להיות נוכחת בדיון. לעיתים קרובות האיסור על ביקור קרובי משפחה מוארך לכל תקופת המעצר המנהלי.

#### מניעת ביקורי עצורים
במקרים רבים מנעו כוחות הביטחון ביקורים של בני משפחה אצל עצורים פלסטיניים. ביוני 2008 עתר ארגון עדאלה לבג"ץ בשם משפחות של אסירים תושבי רצועת עזה בדרישה לאפשר לבני המשפחה לבקר את קרוביהם בבתי הכלא הישראליים באופן סדיר. בעתירה נטען כי המניע המרכזי מאחורי החלטה שרירותית זו הוא הטלת עונש קולקטיבי על הכלואים תושבי עזה ומשפחותיהם. בג"ץ דחה את העתירה וקבע כי התרת כניסתם של תושבי הרצועה לישראל למטרה זו אינה נכללת במסגרת הצרכים ההומניטריים הבסיסיים שישראל מחויבת לאפשר אותם.

ביולי 2024 עתרה האגודה לזכויות האזרח בישראל לבג"ץ בשם משפחות של אסירים פלסטינים שנעצרו במהלך מלחמת חרבות ברזל, ומשפחותיהם לא ראו אותם במשך חודשים ארוכים. לאחר שצה"ל הודיע כי יאפשר ביקורים במקרים חריגים, דחה בג"ץ את העתירה.

## הערות שוליים

קטגוריה:ענישה קולקטיבית
קטגוריה:שארות ומוצא