הטבעת האחת

**הטבעת האחת** (באנגלית: **The One Ring**), ידועה גם כ**טבעת השלטת** (The Ruling Ring) ו**רועץ יסילדור** (Isildur's Bane), היא מרכיב עלילתי מרכזי בספרו של ג'. ר. ר. טולקין, שר הטבעות (1954–1955).

היא הופיעה לראשונה ביצירה הקודמת ההוביט (1937) כטבעת קסם המעניקה לבעליה את היכולת להפוך לבלתי נראה. טולקין שינה את משמעותה והפך אותה לטבעת כוח זדונית, ושיכתב חלקים מההוביט כך שיתאימו לנרטיב המורחב של שר הטבעות. בספר זה, מתואר מסעו של ההוביט פרודו בגינס להשמיד את הטבעת ולהציל את הארץ התיכונה.

חוקרים השוו את העלילה לזו של מחזור האופרות טבעת הניבלונג מאת המלחין ריכרד וגנר, שגם בו טבעת עומדת במרכז העלילה. טולקין דחה כל קשר ישיר בין היצירות, אולם חוקרים טוענים כי שניהם שאבו מאותו בסיס מיתולוגי, לפחות במידה מסוימת.

השפעה נוספת על הסיפור נובעת ממחקרו של טולקין על האל הפגאני נודנס, דמות מהמיתולוגיה הקלטית, שבמקדשו בפארק לידני בגלוסטרשייר מצא כתובת לטינית הכוללת קללה על גנב טבעת.

טולקין התנגד לפרשנות אלגורית של סיפורו, וטען כי התאמתו לאירועים כמו מלחמת העולם השנייה או פיתוח הפצצה האטומית היא עניין שבשיפוט הקוראים. עם זאת, חוקרים אחרים קשרו בין הטבעת לבין טבעת גיגס (Ring of Gyges) המופיעה ביצירתו של אפלטון, הרפובליקה, אשר גם בה ניתנת לבעל הטבעת יכולת להיעלם. יחד עם זאת, לא קיימת עדות לכך שטולקין שאב במישרין מן הסיפור האפלטוני.
## תיאור בדיוני

### מטרה
הטבעת האחת נוצרה בידי אדון האופל סאורון במהלך העידן השני, מתוך כוונה להשיג שליטה על עמי הארץ התיכונה החופשיים. תחת תחפושת ערמומית כ"אנאטר" (Annatar), כלומר "אדון המתנות", סייע סאורון לבעלי המלאכה העלפים מארגיון ולמנהיגם, קלברימבור, ביצירת טבעות הכוח. לאחר מכן, בסתר ובמרמה, ועל סמך הידע שרכש מן העלפים, חישל את הטבעת האחת בלב הר הגזירה.

סאורון ייעד את הטבעת להיות החזקה מכל הטבעות, וביכולתה למשול ולשלוט בעונדי שאר הטבעות. מאחר שטבעות הכוח האחרות היו עוצמתיות גם בלעדיו, נאלץ סאורון להשקיע חלק רב מכוחו האישי בטבעת האחת כדי להשיג את מטרתו.

תהליך חישול הטבעת חיזק את סאורון מצד אחד, אך גם החליש אותו: עם הטבעת, הייתה לו שליטה על יתר הטבעות, וכוחו גדל במידה ניכרת; אך בשל העובדה שכוחו נקשר אל הטבעת עצמה, הפך תלוי בה.

### מראה חיצוני

הטבעת האחת נראתה כטבעת זהב פשוטה, אך הייתה חסינה לחלוטין לכל נזק, אפילו לאש דרקונים – בשונה מטבעות אחרות. ניתן היה להשמידה רק אם תושלך אל הלבה של הר האבדון, המקום שבו נוצרה. כמו טבעות קסם פשוטות יותר, אך בשונה מהטבעות הכוח האחרות, לא שובצה בה כל אבן חן. היא יכלה לשנות את גודלה, ואולי אף את משקלה, ולעיתים התרחבה לפתע כדי לחמוק מידו של נושא אותה.

את הטבעת ניתן היה לזהות רק באמצעות חימומה באש, אז נגלתה עליה כתובת לוהטת בלשון השחורה, שפה שהמציא סאורון, בכתב טנגוור (Tengwar) העלפי. הכתובת כוללת שני טורים מתוך הבית המלא של שיר הטבעות:

כאשר יסילדור כרת את הטבעת מידו של סאורון, היא הייתה לוהטת וכתובתה הייתה גלויה; הוא העתיק אותה על קלף לפני שנעלמה. גנדלף למד על הכתובת הסודית מתיאורו של יסילדור, ועל מנת להוכיח שטבעתו של פרודו היא אכן הטבעת האחת, השליך אותה גנדלף אל האש שבאח ביתו של פרודו.

גנדלף אמנם נמנע מלהקריא את הכתובת כלשונה בביתו של פרודו, ובמקום זאת תרגם אותה עבורו ללשון המערב. אך במהלך מועצת אלרונד הקריא גנדלף את הכתובת בלשון השחורה, והדבר הפחיד את הנוכחים:

### תולדות הטבעת

#### העידן השני
לאחר חישול הטבעת, פתח סאורון במלחמה נגד העלפים. הוא החריב את ממלכת ארגיון והרג את קלברימבור, יוצר שלוש טבעות העלפים. מלך נומנור, טאר-מינאסטיר, שלח צי עצום לארץ התיכונה, ובעזרתו השמיד גיל-גלד את צבאו של סאורון והכריח אותו לסגת אל מורדור.

לימים, אר-פרזון, מלך נומנור האחרון והחזק מכולם, נחת באומבר בראש צבא אדיר, וגרם לצבאותיו של סאורון להימלט. סאורון נלקח בשבי והובא לנומנור. טולקין כתב במכתב משנת 1958 כי הכניעה הייתה גם "מרצון וגם ערמומית", כדי שיוכל לחדור לנומנור. סאורון ניצל את פחדם של הנומנורים מהמוות כדי להסית אותם נגד הולר, להוליכם שולל ולעודד אותם לסגוד לאדונו, מורגות', אותו כינה בשמו המקורי, מלקור — תוך הקרבת בני אדם כקורבנות.

במפלת נומנור, נהרס גופו של סאורון, אך רוחו שבה לארץ התיכונה, ושוב נשאה את הטבעת האחת במלחמה מחודשת נגד הברית האחרונה של העלפים ובני האדם. טולקין כתב: "אין כל קושי לדמיין שרוחו נשאה עמה את הטבעת האחת, שעליה נשען עתה רובה של שליטתו במוחותיהם של אחרים."

בקרב הסופי של הברית האחרונה, גיל-גלד ואלנדיל השמידו את גופו של סאורון, אך שילמו על כך בחייהם. בנו של אלנדיל, יסילדור, כרת את הטבעת מידו של סאורון למרגלות הר האבדון. למרות שנועץ בו להשמיד את הטבעת, יסילדור נכנע לכוחה ושמר אותה "ככופר על מות אבי ואחי". מאחר שהטבעת לא הושמדה, רוחו של סאורון שרדה, אף שלא הצליחה ללבוש צורה גופנית במשך כאלף שנה.

#### העידן השלישי
כמה שנים לאחר מכן, יסילדור הותקף במארב של אורקים ליד נהר אנדווין בסמוך לשדות הסיפנים. הוא ענד את הטבעת כדי להיעלם, אך היא בגדה בו והחליקה מאצבעו כאשר שחה – וכך הפך לגלוי לעיני האורקים, אשר הרגו אותו. בשל כך, כונתה הטבעת במסורת הגונדורית בשם "רועץ יסילדור".

הטבעת נותרה חבויה בקרקעית הנהר במשך כאלפיים וחמש מאות שנה, עד שנמצאה בידי הוביט מן הסטור בשם דיאגול, בזמן מסע דיג. קרובו וחברו סמאגול, שדג עמו, נשבה מיד בקסם הטבעת ודרש אותה כ"מתנת יום הולדת"; כשדיאגול סירב, חנק אותו סמאגול ולקח את הטבעת לעצמו. השפעת הטבעת שיבשה את גופו ונפשו, והוא הפך ליצור נתעב המלעלע בלשונו ועל כך כונה בתואר - גולום. הטבעת עודדה אותו להסתתר במערה תחת הרי האובך, סמוך ליער-אופל, שם החל סאורון להתעורר מחדש. גולום חי במערה קרוב ל־500 שנה, וצד אורקים בעזרת הטבעת. לבסוף, נטשה אותו הטבעת — בידיעה כי לעולם לא תעזוב את המקום כל עוד היא בידיו — ונמצאה על ידי ההוביט בילבו בגינס.

גולום עזב את הרי הערפל בחיפוש אחר הטבעת. הוא נמשך אל מורדור, שם נלכד ונחקר בעינויים. סאורון למד ממנו כי הטבעת נמצאה ונמצאת בידיו של מישהו בשם "באגינס", בארץ בשם "הפלך".

בינתיים — עשרות שנים לאחר מכן — הטבעת החלה להכביד על בילבו בגינס, והותירה אותו בתחושת "מתוח ודק מדי, מרודד". לפיכך החליט לעזוב את הפלך ולהעביר את הטבעת לפרודו בגינס, בן חסותו. עם הזמן, החל בילבו להיכנע אט אט לכוחה של הטבעת, ואף החל לקרוא לה "האוצר שלי" — באותו הכינוי שגם גולום לפניו קרא לה; גנדלף נאלץ לדבר אליו בתקיפות כדי לשכנעו לוותר עליה – ובכך היה בילבו לנושא הטבעת הראשון שהצליח לוותר עליה מרצונו.

באותה עת, סאורון כבר שב לרוב כוחו, והצריח האפל במורדור נבנה מחדש. גולום, ששוחרר ממורדור, נלכד בידי ארגורן. גנדלף למד ממנו שסאורון יודע היכן נמצאת הטבעת. כדי למנוע ממנו להשיגה, יוצאים פרודו ושמונה מלווים מריבנדל בדרכם למורדור, במטרה להשמיד את הטבעת באש הר הגזירה. במהלך המסע, נפל פרודו בהדרגה תחת השפעתה של הטבעת. כאשר גילו הוא ושותפו סם גמג'י כי גולום עוקב אחריהם, הצליחו "לאלף" אותו שישמש להם כמדריך. פרודו חש חמלה כלפי גולום, והאחרון – בתגובה לאדיבותו של פרודו – ניסה לעמוד בהבטחתו. אך לבסוף, גולום שב ונכנע לפיתוי הטבעת ובגד בפרודו, כאשר מסר אותו לידי העכבישה שילוֹבּ.

משחשב שפרודו מת, לקח סאם את הטבעת ונשא אותה לזמן קצר – חוויה שהמחישה את פיתוי הכוח שבה. סאם הצליח לחלץ את פרודו ממבצר האורקים במגדל קירית אונגול. השניים, מלוּוים בגולום, הגיעו אל הר הגזירה. בפסגת ההר, גבר כוחה של הטבעת על פרודו – והוא תבע אותה לעצמו כמו שעשה יסילדור 3000 שנה לפניו. ברגע זה, גולום נשך את אצבעו של פרודו ולקח את הטבעת – אך תוך כדי שמחה לאיד, מעד ונפל אל האש הלוהטת יחד עמה. כך הושמדו הטבעת האחת וכוחו של סאורון, שרוחו נותרה כצל חסר ממשות שלא יוכל עוד להשפיע על הארץ התיכונה, ובכך הקיץ הקץ על מלחמת הטבעת.

### כוחות
כוחה העיקרי של הטבעת האחת היה שליטה בשאר טבעות הכוח ושליטה ברצונם של נושאיהן. בנוסף, היא העניקה לנושאה יכולת לכפות את רצונו על יצורים אחרים, בין אם נשאו טבעות ובין אם לא, אך זאת בהתאם למידת כוחו הטבעי של המשתמש. באותה מידה, היא העצימה כל כוח מולד שהיה ברשות נושאה.

אדם בן-תמותה העונד את הטבעת הפך לבלתי-נראה כמעט לחלוטין, למעט צל דק ורוטט באור שמש חזק, אלא אם צפו בו ישויות היכולות לחוש את העולם הבלתי-גשמי. עם זאת, כאשר סם גמג'י נשא את הטבעת בגבול מורדור, "לא חש כלל שהוא בלתי-נראה, אלא להפך – נראה לו שהוא גלוי באופן נורא ומיוחד; והוא ידע כי במקום כלשהו עין מחפשת אותו". בתקופה הקצרה שבה נשא את הטבעת, היה סם מסוגל להבין את השפה השחורה שבפי האורקים במורדור.

הטבעת האריכה את חייו של נושא בן-תמותה ללא הגבלת זמן, ומנעה את הזדקנותו הטבעית. גנדלף הסביר כי היא אינה מעניקה חיים חדשים, אלא משמרת את החיים הקיימים עד שאלה הופכים לנטל כבד מנשוא. הטבעת לא הגנה על נושאה מפני מוות: גולום מצא את מותו בהר הגזירה, וגופו ה"נאה" של סאורון הושמד עם חורבנה של נומנור – אף כי לא ברור אם נשא את הטבעת באותה עת. כששבה רוחו של סאורון למורדור, הוא שב ואחז בטבעת.

כמו תשע הטבעות, גם הטבעת האחת השחיתה פיזית את בני-התמותה שנשאו אותה, והפכה אותם בסופו של דבר לרפאי טבעת. הוביטים היו עמידים יותר לכך מאשר בני-אדם: גולום, שהחזיק בטבעת במשך 500 שנה, לא הפך לרפא־טבעת משום שענד אותה לעיתים רחוקות בלבד. למעט טום בומבדיל, איש לא נראה כחסין לחלוטין להשפעתה המשחיתה של הטבעת – אפילו דמויות עוצמתיות כמו גנדלף וגלדריאל, שסירבו לשאת אותה מתוך ידיעה שיהפכו לדומות לסאורון.

בתחומי מורדור, שם נוצקה, גבר כוחה של הטבעת באופן ניכר, עד כי גם בלא לענוד אותה יכול היה הנושא לשאוב מכוחה ולשוות לעצמו הילה של אימה. כאשר סם פגש אורק במגדל קירית אונגול בעודו אוחז בטבעת, נדמה בעיני האורק כלוחם רב-עוצמה עטוי בצללים, "האוחז באיום אלמוני של כוח ואבדון". במעמקי הר האבדון, כאשר הותקפו פרודו וסם בידי גולום, אחז פרודו בטבעת ונראה "כדמות עטוית לבן... האוחזת בגלגל אש", ואמר לגולום בקול פיקודי: "אם תיגע בי שוב לעולם, תושלך בעצמך אל אש האבדון" – נבואה שהתגשמה כעבור רגעים ספורים.

היות שהטבעת הכילה חלק ניכר מכוחו של סאורון, הייתה לה תבונה זדונית משלה. בהיותה מנותקת מסאורון, חתרה הטבעת לשוב אליו, אם על-ידי דחיפת נושאה לטעון עליה בעלות, ואם על-ידי נטישתו.

שליטה מלאה בכוחות הטבעת דרשה תודעה מאומנת, רצון עז, וכוח טבעי רב. בעלי תודעה חלשה – כגון הוביטים ובני-אדם פשוטים – הפיקו ממנה מעט, ואף לא היו מסוגלים למצות את מלוא פוטנציאל כוחה. גם בעלי כוח ועצמה היו זקוקים לזמן כדי להכשיר את עצמם לשימוש בה במידה שתאפשר להם להפיל את סאורון.

הטבעת לא הקנתה לנושאה כל-יכולת. שלוש פעמים נוצח סאורון בעודו נושא את הטבעת: תחילה בידי גיל-גלד במלחמת סאורון והעלפים, לאחר מכן בידי אר-פרזון מלך נומנור, אשר עוצמתו ריתקה את חיילי סאורון עד שנטשו אותו, ולבסוף בתבוסתו האישית בידי גיל-גלד ואלנדיל בסוף העידן השני. טולקין מציין, בפיו של אלרונד, שתבוסה כזו לא הייתה אפשרית בשלהי העידן השלישי, כאשר כוחם של העמים החופשיים דעך, והעלפים עזבו את הארץ התיכונה; ממלכות הנומנורים דעכו או חרבו, ובעלות ברית היו מועטות.

### גורל נושאי הטבעת
שלושה מנושאי הטבעת נותרו בחיים לאחר השמדתה: ההוביטים בילבו בגינס, פרודו בגינס וסם גמג'י. בילבו, שנשא את הטבעת למשך הזמן הארוך ביותר, זכה לאריכות ימים חריגה. פרודו נותר מצולק פיזית ונפשית מהתלאות שעבר במסעו, בעוד שסם, שנשא את הטבעת לפרק זמן קצר בלבד, הושפע ממנה במידה המועטה ביותר.

מתוך הערכה לניסיונותיהם של בילבו ופרודו, התירו להם הולאר להפליג אל ממלכתם, ממלכת אמן שממערב לים, יחד עם גלדריאל, אלרונד וגנדלף. על פי המסופר, גם סאם זכה להפליג לשם לאחר שחי שנים רבות בפלך והקים משפחה גדולה. טולקין הדגיש כי שהותם של בני-התמותה ב"ארץ שאינה גוועת" לא הייתה נצחית – בבוא העת, גם הם מתו ויצאו ממעגל העולם.

## רעיון ויצירה
הטבעת החלה כרכיב עלילתי ("מקדמת־עלילה"), ולא כנושא מרכזי. בספר ההוביט מסופר כי בילבו מצא את הטבעת לאחר שתעה במנהרות סמוך למאורתו של גולום. במהדורה הראשונה, הציע גולום למסור לבילבו את הטבעת כפרס על ניצחונו במשחק החידות. בעת שכתב טולקין את שר הטבעות, הבין כי אחיזתה של הטבעת בגולום לעולם לא תאפשר לו לוותר עליה מרצון. לכן שינה את ההוביט: במהדורה השנייה, לאחר שהפסיד את משחק החידות לבילבו, הלך גולום להביא את "החמודה" שלו כדי לסייע לו להרוג ולאכול את בילבו, אך גילה כי הטבעת איננה.

חידתו/שאלתו האחרונה של בילבו – "מה יש לי בכיס?" – הובילה את גולום לנחש נכונה כי בילבו מצא את הטבעת. גולום רדף אחריו במערות, מבלי לדעת שבילבו גילה את כוח ההיעלמות של הטבעת ועקב אחריו עד לפתח המערה. בילבו נמלט מגולום ומהגובלינים תוך שהוא נותר בלתי־נראה, אך בחר שלא לספר לגנדלף ולגמדים שהטבעת היא שהפכה אותו לבלתי־נראה. תחת זאת סיפר גרסה התואמת את המהדורה הראשונה, לפיה גולום העניק לו את הטבעת והראה לו את הדרך החוצה. גנדלף חשד מיד בטבעת, ובהמשך אילץ את בילבו לספר את האמת.

## מקורות השראה
חוקרים הצביעו על מקורות שונים – חלקם סבירים יותר וחלקם פחות – ששימשו השראה או לפחות הקבלה ל"טבעת האחת", תוך הכרה בכך שטולקין עשוי היה לשאוב ממספר מקורות במקביל, ואף פעל במודע לעדכן מיתוסים עתיקים.

### המיתולוגיה הנורדית ווגנר
[ממוזער|מבקרים ציינו הקבלות ליצירתו של [ריכרד וגנר טבעת הניבלונג, כפי שניתן לראות כאן בעיצוב הבמה של יוזף הופמן משנת 1876 לזהב הריין (Das Rheingold), אם כי הדעות חלוקות באשר להיקף השפעתה על טולקין.]] 
שימושו של טולקין במוטיב הטבעת הושפע מן המיתולוגיה הנורדית. בהיותו תלמיד ב־King Edward’s School שבברמינגהאם, קרא ותירגם בזמנו הפנוי טקסטים בנורדית עתיקה. אחד מהטקסטים הנורדיים הראשונים אליו נחשף היה סאגת וולסונגה  (Völsunga saga). בתקופת לימודיו קרא את התרגום האנגלי היחיד שהיה בנמצא אז, משנת 1870, מאת ויליאם מוריס – איש תנועת האומנויות והאומנויות הוויקטוריאנית, והחוקר האיסלנדי אייריקור מגנוסון. סאגה זו והאפוס הגרמני התיכון שירת הניבלונגים היו יצירות בנות־תקופה שעשו שימוש באותם מקורות קדומים. שתיהן שימשו חלק מן הבסיס לסדרת האופרות של ריכרד וגנר, טבעת הניבלונג, שבה מופיעות במיוחד טבעת זהב קסומה ומקוללת וחרב שבורה שחושלה מחדש. בסאגת וולסונגה, פריטים אלה מכונים בהתאמה "אנדווראנאוט"  (Andvaranaut) ו"גראם" (Gram), והם מקבילים במידה רבה ל"טבעת האחת" ולחרב נַרְסִיל (שחושלה מחדש כאנדוריל).

טולקין דחה את השוואות המבקרים לוגנר, ואמר למו"ל שלו: "שתיהן היו עגולות, וכאן מסתיים הדמיון". יש מבקרים הסבורים כי יצירתו של טולקין לוותה בהשפעה כה עמוקה מווגנר עד כי היא מצויה בצלו. אחרים, כדוגמת גלוריאנה סנט קלייר, מייחסים את הדמיון לכך שטולקין ווגנר יצרו שניהם יצירות שהתבססו על אותם מקורות במיתולוגיה הנורדית. טום שיפי וחוקרים נוספים מחזיקים בעמדה ביניים, שלפיה שני היוצרים אמנם השתמשו באותם מקורות, אך טולקין חב חלק מן הפיתוחים, התובנות והשימושים האמנותיים הראשוניים שהופיעו אצל וגנר, וביקש לשכללם.

### המקדש הפגאני בגלוסטרשייר
בשנת 1928 נערכה חפירה ארכאולוגית במקדש פולחני־מסתורי, המוקדש לאל הקלטי נודנס, המצוי בפארק לידניי שבגלוסטרשייר ומתוארך למאה הרביעית לספירה. הארכאולוג סר מורטימר וילר ביקש מטולקין לחקור כתובת בלטינית שהתגלתה באתר, ובה אזכור לגנבת טבעת וקללה שהושתה על הגנב:

:"לכבוד האל נודנס. סילביאנוס איבד טבעת והקדיש מחצית [ערכה] לנודנס. בקרב אלה המכונים סניקיאנוס, אל תתיר בריאות עד אשר יביאה למקדש נודנס."

הקללה נקשרה לרוב ל"טבעת של סילביאנוס" – טבעת זהב רומית מן המאה הרביעית לערך, שנמצאה סמוך לעיר הרומית לשעבר סילצ'סטר, ועליה כתובת בשם סניקיאנוס.

השם האנגלו־סקסי של המקום היה גבעת הגמד (Dwarf’s Hill), וב־1932 קשר טולקין את האל נודנס לדמות ההירואית האירית נואדה ארגטלם (Nuada Airgetlám – "נואדה יד־הכסף"). שיפי ראה בכך "השפעה מכרעת" על עיצוב עולמו של טולקין, בהיותה משלבת אל־גיבור, טבעת, גמדים ויד כסופה. באנציקלופדיה של ג'.ר.ר. טולקין מצוין כי לפירי המכרות ב"גבעת הגמד" מראה "הוביטי", וכי טולקין גילה עניין רב בפולקלור המקומי בביקורו שם; היא מצטטת את הלן ארמסטרונג, שהציעה כי המקום עשוי היה לשמש השראה ל"קלברימבור ולממלכות הנופלות מוריה וארגיון". חוקר הספרות ג'ון מ. באוורס מציין כי שמו של קלברימבור, האלף־אומן שזייף את טבעות־העלפים, פירושו בסינדרין "יד־כסף".

### הקבלות ל"טבעת גיגס" ב"המדינה" לאפלטון

[ממוזער|הרועה גיגס מוצא את הטבעת הקסומה, ומעלה דילמה מוסרית. [פרארה, המאה ה־16]]

מקור שטולקין "עשוי היה לשאוב ממנו" – אף שאין לכך ראיות – הוא החיבור הפילוסופי "המדינה" מאת אפלטון. בספר השני מסופר על טבעתו של גיגס, שהעניקה לבעליה את כוח ההיעלמות. בכך היא יצרה דילמה מוסרית, שאפשרה לאנשים לבצע עוולות מבלי לחשוש שייתפסו. בניגוד לכך, טבעתו של טולקין מפעילה כוח מרושע פעיל ההורס את המוסריות של הלובש אותה.

חוקר מדעי הרוח פרדריק א. דה ארמאס מציין הקבלות בין טבעת אפלטון לטבעת טולקין, ומציע כי הן בילבו והן גיגס, שירדו למעמקים חשוכים כדי למצוא אוצר חבוי, ייתכן ש"עברו קטאבסיס" – מסע נפשי אל עולם השאול.

חוקר טולקין אריק כץ, מבלי לטעון כי טולקין הכיר את סיפור טבעת גיגס, כותב ש"אפלטון טוען כי השחתה [מוסרית] שכזו תתרחש, ואילו טולקין מראה לנו השחתה זו דרך מחשבותיהם ומעשיהם של דמויותיו". לדעת כץ, אפלטון מנסה להפריך את ה"מסקנה הצינית" שלפיה חיי מוסר נבחרים רק בידי החלשים; גלוקון סבור שאנשים הם "טובים" רק משום שהם מניחים שייתפסו אם לא יהיו כאלה. אפלטון טוען שחיים בלתי־מוסריים אינם טובים, שכן הם משחיתים את נפש האדם. לכן, לפי כץ, אדם מוסרי הוא שליו ומאושר, ולא יעשה שימוש בטבעת כוח.

בהשקפתו של כץ, סיפורו של טולקין "מדגים תגובות שונות לשאלה שהציב אפלטון: האם אדם צדיק יושחת אם תעמוד לרשותו אפשרות של כוח כמעט בלתי מוגבל?" השאלה נענית בדרכים שונות: גולום הוא חלש, מושחת במהירות ולבסוף מושמד; בורומיר מוצג תחילה כצדיק אך בדומה לגיגס של אפלטון – מושחת "מפיתוי הכוח" של הטבעת, גם אם הוא מבקש להשתמש בו לטובה, אך מכפר על כך במותו בהגנת ההוביטים; ה"חזקה והצדקנית" גלדריאל, הרואה בבירור למה תהפוך אם תקבל את הטבעת – ודוחה אותה; טום בומבדיל בן האלמוות, שחסין הן בפני השפעתה המשחיתה של הטבעת והן בפני מתת ההיעלמות; סם, אשר בשעת צורך עונד את הטבעת אך אינו נפתה לחזון "סם החזק, גיבור העידן"; ולבסוף פרודו, המושחת בהדרגה אך ניצל בזכות רחמיו המוקדמים כלפי גולום, ובזכות ייאושו של גולום מהשגת הטבעת. כץ מסכם כי תשובתו של טולקין לשאלת אפלטון "מדוע להיות מוסרי?" היא "להיות עצמך".

## ניתוח

### ישימות ולא אלגוריה
טולקין הצהיר כי שר הטבעות איננו אלגוריה צעד־אחר־צעד, ובפרט אינו אלגוריה לאירועים פוליטיים בני זמנו, כגון מלחמת העולם השנייה. במקביל הוא הבחין בין "ישימות", אשר "מצויה בחירות הקורא", לבין "אלגוריה", המצויה ב"שליטה המכוונת של המחבר". הוא טען כי אילו מלחמת העולם השנייה הייתה השראה או מנחה את פיתוח האגדה כאלגוריה, אזי גורלה של הטבעת ושל הארץ התיכונה היה שונה לחלוטין.

**ניתוחו של טולקין כיצד הייתה נראית "הטבעת האחת" במסגרת אלגוריה**

אן סי. פטי מציינת כי טולקין היה מסוגל להשתמש "במרכיבים אלגוריים כאשר הדבר התאים לו", וכי הוא הסכים שהאווירה שלפני המלחמה ב־1938 "הייתה לה השפעה מסוימת עליו": שר הטבעות ניתן ליישום ביחס לזוועות המלחמה בכלל, כל עוד אין לראות בו אלגוריה מפורטת של מלחמה מסוימת, עם הקבלות שגויות כגון "סאורון = השטן או היטלר או סטלין, גנדאלף = אלוהים או צ'רצ'יל, ארגורן = ישו או מקארתור, הטבעת = הפצצה האטומית, מורדור = הגיהנום או רוסיה או גרמניה".

החוקר טום שיפי מציין כי היבט אחד של ישימות זו, אשר נדיר שזוכה לתשומת לב מצד הקוראים, הוא שטולקין בחר תאריכים בעלי משמעות סמלית בנצרות למסע השמדת הטבעת: הוא החל בריוונדל ב־25 בדצמבר, תאריך חג המולד, והסתיים בהר האבדון ב־25 במרץ, תאריך אנגלו־סקסי מסורתי לצליבת ישו.
[ממוזער|320x320 פיקסלים|תרשים של ניתוחו של בריאן רוזברי ל[שר הטבעות, כמשלב בין מסע־חיפוש (להשמדת הטבעת) ובין מסע־נדודים (כסדרת תמונות נוף של מקומות בארץ התיכונה); שני המרכיבים תומכים זה בזה, ועליהם להשתלב זה בזה בחוזקה כדי להצליח.]]

### מושא המסע
החוקר בריאן רוזברי ציין כי שר הטבעות משלב סדרה איטית ותיאורים מפורטים של סצנות וטבלואים המציגים את הארץ התיכונה, עם קו־עלילה מאחד בדמות המסע להשמדת הטבעת. יש להשמיד את הטבעת כדי להציל את הארץ התיכונה מהשמדה או שליטה בידי סאורון. היצירה בונה את הארץ התיכונה כמקום שהקוראים לומדים לאהוב, מציגה את האיום הקיומי הנשקף לה, ועם השמדת הטבעת מספקת את ה"אאוקטסטרופה" – סוף טוב ומפתיע. רוזברי טען כי היצירה בנויה באופן הדוק מאוד, כאשר התיאורים המפורטים וקו העלילה סביב הטבעת משתלבים באופן מדויק.

### התמכרות לכוח
הטבעת מעניקה כוח לעונד אותה, ומושחתת בהדרגה את תודעתו לרשע. החוקר טום שיפי מיישם על הטבעת את אמרתו המפורסמת של לורד אקטון משנת 1887: "כוח משחית, וכוח מוחלט משחית באופן מוחלט. אנשים גדולים הם כמעט תמיד אנשים רעים". הוא מציין שזוהי תפיסה מודרנית מובהקת, ושסופרים מודרניים נוספים – כגון ג'ורג' אורוול בחוות החיות, ויליאם גולדינג בבעל זבוב, וט. ה. וייט במלך ארתור – עסקו גם הם בהשפעה המשחיתה של הכוח.

כאשר המבקר קולין מנלאב תיאר את יחסו של טולקין לכוח כבלתי עקבי, בטענה שהטבעת – שאמורה להיות משחיתה באופן מוחץ – נמסרה בקלות יחסית בידי סם ובילבו, ולא השפיעה רבות על ארגורן, לגולס וגימלי, השיב שיפי "במילה אחת" כי ההסבר פשוט: הטבעת ממכרת, והשפעתה גוברת עם משך החשיפה לה. חוקרים נוספים מסכימים לגבי אופייה הממכר.

## עיבודים
בעיבוד הרדיופוני של ה־BBC לשר הטבעות משנת 1981, שיננו הנאזגול את כתובת הטבעת; האפקטים הקוליים של סדנת הסינתזה של ה־BBC עבור הנאזגול והשפה השחורה של מורדור תוארו כ"סיוטיים".

בטרילוגיית הסרטים של פיטר ג'קסון שר הטבעות, מוצג העונד את הטבעת כנע דרך עולם צללים בו הכל מעוות. השפעת הטבעת על בילבו ופרודו מוצגת כאובססיה, שניתן להשוותה להתמכרות לסמים; אנדי סרקיס, שגילם את גולום, ציין כי התמכרות לסמים שימשה לו השראה בבניית הדמות. הטבעת עצמה לסרטים עוצבה ונוצרה בידי סדנת Jens Hansen Gold & Silversmith בנלסון, ניו זילנד, על בסיס טבעת נישואין פשוטה.

אתר Polygon הדגיש כי "הסדנה ייצרה כ־40 טבעות שונות עבור הסרטים. היקרות ביותר היו 'טבעות הגיבור' מזהב מלא 18 קראט, במידה 10 לידו של פרודו ו־11 לשרשרת. כדי לחסוך בעלויות – אך לא בזמן – השתמשה הסדנה ברוב הטבעות בכסף מצופה זהב. עבור מעריצים רבים, הטבעת ששימשה בצילומי תקריב – כמו הסצנה בה הטבעת מחליקה מידו של פרודו כדי לפתות את בורומיר בשלג בקרהדרס, או כשהמשתתפים במועצת אלרונד נראים משתקפים על פניה – היא 'טבעת הגיבור' האמיתית. כדי ללכוד את הברק של הטבעת בהגדרה גבוהה, היה האביזר בגודל של שמונה אינצ'ים – גדול מדי אפילו לכלי העבודה של הנסן. במקום זאת, בית מלאכה מקומי ייצר וליטש את הצורה, ולאחר מכן ציפתה אותה הסדנה".

משחק תפקידים שולחני המבוסס על הארץ התיכונה, בשם The One Ring, הופק על ידי חברת Cubicle 7; מהדורה חדשה מתוכננת החל מ־2020 בשיתוף פעולה בין Sophisticated Games ל־Free League Publishing.

קלפים המייצגים את "טבעת האחת" נכללו במהדורה מיוחדת של משחק הקלפים Magic: The Gathering בנושא שר הטבעות, שבה הודפס עותק אחד בלבד עם איור ייחודי וכתובת בטנגוואר. עותק זה נרכש בידי הזמר פוסט מלון בסכום של 2 מיליון דולר, מה שהפך אותו לאחד מקלפי ה־CCG היקרים בהיסטוריה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ג'. ר. ר. טולקין
קטגוריה:שר הטבעות
קטגוריה:שר הטבעות: דמויות
קטגוריה:שר הטבעות: מקומות
קטגוריה:הארץ התיכונה