רוח הקודש (נצרות)

**רוח הקודש** (יוונית: **Άγιο Πνεύμα**; לטינית: **Spiritus Sanctus**, אנגלית: **The Holy Spirit**) היא, בנצרות, אחד משלושת פניו של השילוש הקדוש המהווה את האלוהים האחד. רוח הקודש מאופיינת בדרך כלל כנוכחות האלוהית השורה על הבריאה כולה ומחייה אותה. חוויות ההתגלות וההשראה באמונה הנוצרית מתוארות כצליחתה של רוח הקודש על האדם, וטקסים רבים בכנסיות השונות מיועדים לשם השגתה של חוויה כזו. מבחינת מעמדו בשילוש, הוא נתפש על ידי רוב התאולוגים כאהבה ההדדית וכקשר המשותף בין האל האב לאל הבן. בשונה מביהדות, אשר שם רוח הקודש מתוארת בלשון נקבה, מתוקף האמונה הנוצרית באלוהותו של רוח הקודש, נהוג לפנות אליו בלשון זכר בעברית ובשפות אחרות כפי שפונים לאלהים.

## סמלי רוח הקודש

### יונה ומים
לפי הפרשנות הנוצרית המקובלת, הברית הישנה כוללת בשורות ונבואות על בואו הצפוי של ישוע ועל העקרונות הבסיסיים של הנצרות המחוזקים בברית החדשה. לפי גישה זו, נזכר רוח הקודש אף בפסוק השני של בראשית, , וסמיכותו למים מהווה כרמז הראשון לטבילה. רעיון זה מתגשם בברית החדשה בטבילת ישוע בידי יוחנן המטביל, שם מתואר הרוח כיונה הצולחת עליו:שמאל|ממוזער|200px|טבילת ישוע בידי יוחנן המטביל, ורוח הקודש בדמות יונה
שמאל|ממוזער|200px|רוח ישוע (רוח הקודש) נחה על שליחיו (120 לערך) באמצעות רוח הקודש ובדמות לשונות אשבשל תיאור זה, ההמחשה הפופולרית ביותר של רוח הקודש באומנות הנוצרית היא או מים בפני עצמם, או יונה לבנה, ולעיתים אף עלה זית בפיה כמו יונת השלום מסיפור המבול, אשר גם שם רואה הנצרות קשר לישועה וטבילה באמצעות מים בדומה לטבילה.

### אש
רוח הקודש מתואר אף כאש, וזאת בהשראה מהסיפור של פנטקוסט, קרה אשר אירע שבעה שבועות לאחר התחייה בפסחא (במקביל לשבועות) אשר בו הרוח נח על השליחים והמאמינים, 120 במספרם, במראה של לשונות מאש:

### ענן כבוד
שמאל|ממוזער|200px|עננים, אור וצל בהשתנות
שמאל|ממוזער|200px|הבשורה מאת פרה אנג'ליקו, ורוח הקודש בדמותה של קרן אורבמהלך ההשתנות על הר תבור, שם קָרַן ישוע ושוחח עם משה ואליהו, אין רוח הקודש מוזכר במפורש, אך אבות הכנסייה פירשו כי הוא נכח באירוע בדמות "ענן אור", כאמור בבשורות הסינופטיות:

ההשתנות מתוארת, אם כן, כמעמד בו נכח האב כקול מהשמים, הבן על ההר, ורוח הקודש בדמות ענן כבוד, הרמז לעמוד הענן אשר מילא את המשכן ובית המקדש, ובשל כך מתואר רוח הקודש פעמים רבות כענן, או כמשחק של אור וצל.

## מעשי רוח הקודש בברית החדשה

### הבשורה למרים
אולם מעשה רוח הקודש החשוב ביותר המתואר בברית החדשה, הוא ללא ספק חלקה בלידת ישוע בהתאם לדוגמה הנוצרית כי הבתולה הרתה באמצעות רוח הקודש. כך מסופר בבשורה על-פי מתי:

וכך נאמר בבשורה על-פי לוקס:

בתיאורי הבשורה למרים מתואר רוח הקודש בדרך כלל באמצעות קרן אור, בין בלווית יונה ובין בלעדיה, שכן נדמת כמאיר על הבתולה. גם בהקשר זה מוזכר רוח הקודש כענן-צל, הסוכך על אם האלהים.

## בשיח התאולוגי

### בברית החדשה
בברית החדשה מוצג השילוש מספר פעמים רב, ואף מעמד רוח הקודש כאל יודע כל, אך דוגמה מובהרות למעמד רוח הקודש כחבר השלישי בשילוש מופיע בהצהרתו של ישוע בסוף הבשורה על-פי מתי ומתן המצווה לטבילה: . מתוקף ציון השלושה תחת שם אחד ולא שלושה, ומהיות משמעות המילה 'שם' סמכות, הטקסט מעיד לכך שלרוח הקודש סמכות אחת ומשותפת עם האב והבן. הפסוק אף מציג את סדר חברי השילוש, כאשר האב הוא הראשון, הבן הוא השני והרוח הוא השלישי, דבר אשר, לפי האמונה הנוצרית, אינו מפריע לטבעם האלוהי או שולל אותו.

ישנה דעה כי הפסוקית בדבר האב הבן ורוח הקודש בפסוק היא תוספת מאוחרת יחסית, אך עדויות ממקורות חיצוניים מהמאה ה-1 כמו הדידכה אשר מצטט את הפסוק מטילים ספק בטענה זו, ומעידים על כך שהפסוקית נכתבה לא יאוחר מהמאה הראשונה.

רמז לשילוש נמצא באגרתו של פאולוס אל הכנסייה בקורינתוס, בהזכירו את שלושת חברי השילוש זה לצד זה בברכה אל הנמענים, דבר הרומז על שוויונם:

עוד בספר האחרון של הברית החדשה, ספר ההתגלות או בשמו האחר חזון יוחנן, מתואר הרוח כיוצא מכס המלכות עליו יושבים האב, והבן בדמות שה, דבר אשר יכול להתפרש כמושב הרוח על כס האלהים.

### התגבשות מעמדו של רוח הקודש
#### נוסח השליחים ונוסח ניקיאה
השיח התאולוגי אודות מהותו ומעמדו של רוח הקודש התקיים בשלב מאוחר יחסית לשיח הכריסטולוגי שעסק באב ובבן, ונמשך עד המאה ה-11. מסיבה זו קיימת מחלוקת רחבה יותר סביב טבעו של רוח הקודש ביחס לאלה של שתי הדמויות האחרות המהוות את השילוש הקדוש.

כאמור, התאולוגים הנוצריים לא עסקו בהגדרת מהותו של רוח הקודש עד שלב מאוחר יחסית בהתפתחות הנצרות. תפילת אני מאמין שבאה מוקדם אל העולם כהצהרת אמונים שנאמרת לפני הטבילה, מזכירה בפשטות את עקרון האמונה ברוח הקודש: 

למרות שנוסח השליחים קצר ואינו מתייחס לטבעו של רוח הקודש, הוא כולל את הדוגמה בדבר חלקו בהולדת ישוע:

המונח "שילוש" עצמו נטבע על ידי תאופילוס מאנטיוכיה בשנת 180 לערך בשימוש במילה היוונית טְרִיאָס (Τριάς), אף כי הרעיון נהגה באבות הכנסייה לפניו. הנצרות רואה רמזים לקיומו של השילוש הקדוש אף בתנ"ך. כן מבחינה לשונית במילה "אֱלֹהִים" המופיעה בסיומת רבים והתבטאויות של ה' בלשון רבים במספר מקומות, בחזרתיות המשולשת: "קָדוֹשׁ קָדוֹשׁ קָדוֹשׁ", וכן מבחינה כריסטופנית עם פרשיות כמו ביקור שלושת האנשים את אברהם בבראשית י"ח, כאשר לטענתם רק שניים מהם מלאכים ואחד מהם הוא הבן עצמו.

בוועידת ניקיאה בשנת 325, בניסיון להילחם במין האריאני, התגבש נוסח חדש של תפילת "אני מאמין" בשם המוכר "נוסח ניקיאה", המקדיש לרוח הקודש את עיקרון האמונה השמיני. עיקרון זה גם מתאר את תפקידו של רוח הקודש במקרא בשרייתו על הנביאים ומתן יכולתם להתנבא בדומה ליהדות, אף כי ביהדות, דרגת רוח הקודש נמוכה מדרגת הנבואה, ואילו בנצרות הפרדה זו אינה קיימת:

#### נוסח אתנסיוס
שמאל|ממוזער|200px|פסל של השילוש הקדוש בקתדרלת סן דני בצרפת: האב במרכז אוחז בישו בדמות שה האלוהים, ומעליו רוח הקודש בדמות יונה
[שמאל|ממוזער|200px|רוח הקודש כיונה מאת [ג'ובאני לורנצו ברניני (בערך 1660)]]נוסח מוקדם נוסף של עיקרי האמונה הנוצרית, מוכר כנוסח אב הכנסייה אתנסיוס מן המאה ה-4, אם כי סביר שנכתב במאה ה-5 או במאה ה-6. נוסח זה ממחיש במידה רבה את עקרונות השוויון והאחדות בין שלוש הישויות של השילוש הקדוש:

עם זאת נוסח אתנסיוס מבחין בין מקורותיהם השונים של שלוש הישויות, ואימץ הלכה למעשה את עמדת הכנסייה הקתולית לפיה רוח הקודש "נובע מהאב ומהבן", מאות שנים לפני שהאחרונה הוסיפה את פסוקית "ומהבן" אל נוסח תפילת "אני מאמין":

### טיבו וטבעו של רוח הקודש בזרם המרכזי
#### רוח הקודש כיועץ ומסייע
למרות הפילוג בין הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית, התפיסה המסורתית של רוח הקודש ברוב הזרמים הנוצריים העיקריים, ובכלל זה גם בקרב הפרוטסטנטים, זהה. ככלל, מאמינה הנצרות כי רוח הקודש מוביל את בני האדם לאמונה בישוע, ומעניקה להם את היכולת לנהל את חייהם כנוצרים. רוח הקודש שוכן בגופו של כל אדם ואדם, והוא מתואר לעיתים כיועץ או מסייע המנחה את בני האדם אל האמת:

#### מתנות ופירות
[שמאל|ממוזער|200px|[אניאגרם]]
לפי הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית, יכולה רוח הקודש להעניק למאמינים שבע מתנות. יש כנסיות המונות מתנות נוספות, אך לפי אמברוזיוס הקדוש בעקבות האמור בספר ישעיהו, שבע המתנות הן חוכמה, בינה, שיקול-דעת, תעוזת הנפש, ידע, מורא האל ורחמים (או רוח אלוהים):
הפרוטסטנטים לעומת זאת, מונים את מתנות רוח הקודש לפי דברי פאולוס הקדוש באיגרתו הראשונה אל הקורינתיים:

לפעולתה של רוח הקודש בחייו של המאמין תשעה תוצרים חיוביים המכונים "פרי רוח הקודש", כפי שנאמר באיגרת פאולוס הקדוש אל הגלטים:

נהוג לסמל את תשעת פירות רוח הקודש בכוכב שלו תשע פינות המכונה אניאגרם.

## רוח הקודש בכנסיות שאינן מכירות בשילוש הקדוש
מעט מן הכנסיות אינן מכירות בשילוש הקדוש, ולגרסתן האב, הבן ורוח הקודש הן ישויות נפרדות. בדרך כלל רואות כנסיות אלה את ישוע כמשיח ותו לא, או כבן האל הנפרד ממנו לחלוטין; ואת רוח הקודש הן תופסות כרצון האל או ככוח ההתערבות האלהית, ולא כדמות עצמאית ונבדלת מהאב והבן. על כנסיות אלה נמנים עדי יהוה, כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים המוכרים כמורמונים, הכנסייה האמיתית של ישוע, כנסיית האיחוד ועוד, ונמנות כמינים בעיני שאר הכנסיות המאמינות בשילוש.

## ראו גם
* השילוש הקדוש
* תאולוגיה נוצרית
* רוח הקודש (יהדות)

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אלוהים
קטגוריה:תאולוגיה נוצרית