ירסו

**ירסו** (במצרית עתיקה: זה שעשה את עצמו; לעיתים מוצג גם כ־**סו**) הוא השם המופיע בפפירוס האריס א לתיאור אדם ממוצא שסו אשר הנהיג מרד של קבוצת שליטים מקומיים שהיו נתונים לשליטה מצרית. האירועים התרחשו בתקופה של חוסר יציבות, בין השושלת ה־19 להשושלת ה־20.

קריאת השם ושחזור זהותו של האיש שנויים במחלוקת. חוקרים אחדים סבורים שהשם אינו "ירסו" אלא "סו" בלבד. מקובל שהמאורעות המתוארים בפפירוס התרחשו ככל הנראה מחוץ לעמק הנילוס. בטריטוריות האסיאתיות של האימפריה המצרית (כגון אזור כנען).

## מחלוקת על פעילותו של ירסו
### באפשרות שפעל בתוך מצרים
עלייתו של ירסו קשורה לרקע ההיסטורי של סוף השושלת ה־19, אשר התאפיין במאבקי שלטון (ובפרט עימותים בין אמנמס לסתי השני), ובהידרדרות כלכלית ומנהלית. הקושי בהבנת התקופה נובע במידה רבה מהקושי בתרגום פפירוס האריס א והוביל לפרשנויות שונות.

בתרגומו המוקדם של האגיפטולוג ג'יימס הנרי ברסטד (1906), מופיעה פסקה המתארת כיצד "איש סורי" בשם יארסו נעשה למנהיג ואיחד סביבו אנשים, והפך את הארץ ל"נתונה למס" תוך ביזת רכושם, ואף מתואר כי באותה עת הופסקו מנחות במקדשים.

תרגום זה ניתן לפרש כך שירסו פעל ממש בתוך מצרים. בשל כך הוצע בעבר לזהותו עם ביי. הקנצלר המצרי הידוע מתקופת סיפתח, אולם הצעה זו נחלשה משמעותית בעקבות גילוי אוסטרקון מתיר אל-מדינה (IFAO Ostracon no. 1864), המתוארך לשנת מלכותו החמישית של סיפתח, ובו נכתב כי "פרעה… הרג את האויב הגדול, ביי". מאחר שביי הוצא להורג שנים לפני המאורעות המיוחסים לירסו, הוא אינו נחשב עוד מועמד סביר לזיהוי.

### בטריטוריות המצריות בכנען
בשנת 1979 פרסם האגיפטולוג הנס גודיקה תרגום חלופי, המבוסס על ניתוח דקדוקי מפורט של הפפירוס. לפי תרגום זה, מצרים "ננטשה בחו״ל", לא היה שליט מרכזי במשך שנים, והארץ נשלטה בידי "שרים" ושליטי ערים. לאחר סדרת שליטים חלשים מופיע תיאור של אדם בשם **סו** (Su), המתואר כ־**ח'רו** (Kharu), אשר "פעל כראש" והכפיף אליו את הארץ, תוך ביזת רכוש ושיבוש הסדר הדתי (הפסקת מנחות במקדשים).

גודיקה מציע שירסו/סו עלה לשלטון לא במצרים עצמה אלא בטריטוריות שמחוץ לה, בכנען, בעקבות הזנחה ממושכת של שליטי מצרים האחרונים בשושלת ה־19: סתי השני, סיפתח ותאוסרת. הוא אף משער שמוקד כוחו היה באזור שלימים יזוהה כ"ארץ ישראל הקדומה".

במצרית כונה המרחב של סוריה-פלשתינה בשם חור (Khor), ותושביו נקראו **ח'רו** (Kharru); לפיכך מכנה אותו גודיקה "ירסו, הח'רו".

## סופו של ירסו
סיפור דיכוי המרד וסופו של ירסו נמסר בפפירוס עצמו במסגרת תיאור עלייתו של סתחנח'ת, מייסד השושלת ה־20. בתרגום ברסטד מתואר כי "האלים נטו לשלום", והעמידו את בנם לשלוט בארץ; סתחנח'ת "סידר את הארץ המורדת", "הרג את המורדים במצרים", והחזיר את הסדר ואת המנחות במקדשים.

סטלה של סתחנח'ת מאלפנטינה מספרת כיצד גירש מורדים אסיאתיים, אשר בעת מנוסתם נטשו חלק מן הזהב, הכסף והנחושת שגנבו, לפי התיאור, לשכירת תגבורות אסיאתיות. רמזים לאותם מאורעות מופיעים גם בפפירוס האריס.

## זיכרון היסטורי
פפפירוס האריס א מציג את תקופת ירסו כתקופה של כאוס ואנרכיה, שבה נבזזו מקדשים ונמנעו מנחות מן האלים. לאחר מותה של תאוסרת, נדמה שמצרים הידרדרה לאי-סדר, כאשר מקדשים רבים נבזזו בידי תומכים אסיאתיים של ירסו.

ייתכן שזיכרון מאורעות אלו עבר עיבוד מחדש במסורת ההלניסטית. במאה ה־3 לפנה״ס, ההיסטוריון והכהן המצרי מנתון סיפר על כהן מאון בשם אוסרסף (Osarseph) שהנהיג "מצורעים" ותושבים אסיאתים מחוץ למצרים, סיפור שנקשר מאוחר יותר, לפי יוסף בן מתתיהו, למסורת יציאת מצרים של משה.

חוקרים אחדים העלו גם הקבלות ספרותיות: C. Hauret הציע דמיון מסוים בין דמות ירסו לבין סיפורו של יוסף המקראי. תומאס רמר ציין שקיימות פרשנויות שונות לזיהוי "אוסרסף": יש הרואים בו שם פולמוסי לאחנתון, ויש הסבורים כי מדובר בשילוב מוטיבים של יוסף ואוסיריס.

## הערות שוליים

## קטגוריות
קטגוריה:מצרים העתיקה
קטגוריה:השושלת ה-19 במצרים
קטגוריה:השושלת ה-20 במצרים