רובי לופטוס מבריגה טבעת בריח

**רובי לופטוס מבריגה טבעת בריח** (באנגלית: **Ruby Loftus Screwing a Breech-ring**) היא יצירה משנת 1943 מאת הציירת הבריטית לורה נייט, המתארת צעירה בשם רובי לופטוס העובדת על מחרטה תעשייתית, כשהיא מנסרת את התבריג של טבעת בריח לתותח נ"מ מדגם בופורס (*Bofors*). הציור הוזמן על ידי ועדת האמנים המלחמתית הבריטית כחלק ממאמצי ההסברה של בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.

לופטוס הייתה אישה בת 21 בלבד, אשר הפכה למומחית בתחום ייצור טבעות הבריח תוך שבעה חודשים בלבד - תקופה קצרה בהרבה לעומת השנים הרבות שלרוב נדרשו לכך. מטרת הציור הייתה לקדם את עבודת הנשים בתעשייה: נשים שולטות בתמונה, ורק גבר אחד מופיע - ברקע. עם חשיפתו בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1943, הציור זכה לפופולריות רבה והוכתר כתמונת התערוכה. הדימוי שוכפל בפורמט של פוסטר בקנה מידה גדול על ידי ועדת האמנים, והוצב במפעלים ברחבי הממלכה.

## רקע ליצירה
במהלך מלחמת העולם השנייה הקימה ממשלת בריטניה את ועדת האמנים המלחמתית (באנגלית: *War Artists' Advisory Committee*, ובראשי תיבות: WAAC), בראשותו של סר קנת' קלארק, מנהל הגלריה הלאומית בלונדון. מטרת הוועדה הייתה "לערוך רשימה של אמנים כשירים לתעד את המלחמה, הן בעורף והן בחזית".

אחת מהאמניות שהוזמנו לבצע עבודות במספר הזדמנויות הייתה הציירת הבריטית לורה נייט, אשר כבר בעבר שירתה כאמנית רשמית עבור ממשלת קנדה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
ממוזער| תותח נ"מ בופורס 40 מ"מ ; מנגנון הסוגר שלו ממוקם בצדו הימני של הנשק.
אי שביעות רצון בקרב עובדי המפעל הובילה לשביתות בבריטניה לקראת ינואר 1943. לפי ארגון המחקר החברתי Mass-Observation, נשים העובדות בייצור מלחמתי חשו שהיכולות שלהן מנוצלות ביתר־קיצוניות, והעובדים הפוטנציאליים תפסו את בנות המפעל כ"נמוכות מעמד, גסות, מטונפות ולא מוסריות". נשים, במיוחד, נעדרו מהעבודה בשיעור גבוה יותר מאשר גברים, כאשר סיבות סבירות לכך הן טיפול בילדים וניהול משק הבית, לפי ההיסטוריון לאמנות בריאן פוס. בעקבות המחסור בנשים עובדות במפעלים, משרד הייצור עודד את אמני המלחמה לצייר את עובדי הייצור.

בסוף 1942 הוזמנה שרה נייט לצייר את רובי לופטוס, מפעילת מכונות שתוארה על־ידי משרד האספקה כ”עובדת מפעל מצטיינת”. נייט, שעבדה אז על הציור “אתר בלונים, קובנטרי”, סירבה לקבל את התשלום הראשוני בסך 75 גיניאות והתמקחה על 100 גיניאות בתוספת הוצאות; אף שסכום זה, כהגדרתה, היה “נמוך משמעותית מכל עבודה אחרת הקשורה למלחמה”, הציעה להסתפק ב-75 גיניאות בתנאי שהציור יתבצע בסטודיו שלה. ועדת ה-WAAC השיבה שמדיניות התגמול קובעת “שיעור קבוע של שכר ללא תלות במעמדו של האמן”. לבסוף, מאחר שלופטוס נחשבה חשובה מדי לשחרור מהמפעל, אושרה בקשתה של נייט: היא נסעה לנאיפורט שבוויילס, שם ציירה את הדיוקן במשך שלושה שבועות, והעבודה הושלמה עד סוף מרץ 1943.

במהלך מלחמת העולם השנייה הקימה ממשלת בריטניה את ועדת האמנים המלחמתית (באנגלית: *War Artists' Advisory Committee*, ובראשי תיבות: WAAC), בראשותו של סר קנת' קלארק (*Sir Kenneth Clark*), מנהל הגלריה הלאומית בלונדון. מטרת הוועדה הייתה "לערוך רשימה של אמנים כשירים לתעד את המלחמה, הן בעורף והן בחזית".

אחת מהאמניות שהוזמנו לבצע עבודות במספר הזדמנויות הייתה הציירת הבריטית לורה נייט, אשר כבר בעבר שירתה כאמנית רשמית עבור ממשלת קנדה בזמן מלחמת העולם הראשונה.

## תיאור היצירה
ממוזער| פרט המציג את פניה של לופטוס מתמקדת בעבודתה
"רובי לופטוס מבריגה טבעת בריח" (באנגלית: *Ruby Loftus Screwing a Breech-ring*) הוא ציור שמן על בד, בגודל 86.3 על 101.9 ס"מ (2.83 על 3.34 רגל). מדובר באחת מהיצירות הגדולות ביותר שהוזמנו במסגרת פרויקט האמנים של תקופת המלחמה, והגדולה ביותר מבין דיוקנאות הדמות הבודדת שנרכשו.

הציור נעשה בסגנון ריאליסטי. על פי ההיסטוריונית התרבותית גיליאן וייטלי, קיימת דמיון בין הציור לבין יצירותיהם של ריאליסטים סוציאליסטים הסובייטיים, והוא מהווה "דימוי סמכותי, אופטימי, הירואי ומעורר השראה בקרב הציבור".

הציור מציג את לופטוס כפופה מעל מחרטה, בעודה חותכת תבריגים – תהליך שבו נוצרת ההברגה – על גבי טבעת הבריח, שתשמש לחיבור הקנה לבית הבריח של תותח נ"מ מדגם בופורס. אצבעותיה מונחות על המכונה, והיא שקועה בריכוז מוחלט בעבודתה. לדברי ההיסטוריונית ברברה מורדן, דמותה של רובי לופטוס דומה לדמויות נשיות נוספות בציוריה של לורה נייט, המתוארות כעובדות חרוצות וממוקדות במשימותיהן. חוקרת האמנות קתרין ספק סבורה שמראה פניה הנשי וידיה הנקיות של לופטוס "מאשרים את הזמניות של עבודתה – 'למשך תקופת המלחמה' בלבד"; בעיניה, הדבר מעניק לציור גוון תעמולתי יותר מאשר תיעודי של שגרת עבודה יומיומית.

מורדן מתארת את לופטוס כ"אישה צעירה ונאה", בעלת שיער מתולתל בצבע חום, שאינו מוחזק לחלוטין תחת מטפחת ירוקה או סנוד (רשת שיער). היא לבושה בסרבל מוכתם בצבע, ומאופרת – דבר המדגיש את נשיותה גם בסביבת העבודה. תנוחתה, בה היא נשענת קדימה כך שפניה ממוקמים במרכז האופקי של הקומפוזיציה, מדגישה את חשיבותה הסמלית. פניה מוארים בהשתקפות האור הנופל על גבי המתכת הרטובה.

ההיסטוריונית החברתית אליזבת דה-קאקראי מצביעה על קו אלכסוני שמחבר בין ראשה של לופטוס לבין הדיסקה המתכתית המוארת – שניהם ממוקמים באופן סימטרי זה מול זה, כאשר מטפחת הראש ופניה יוצרים מבנים אובליים המשתקפים זה בזה.

הציור מתעד את תהליך חיתוך התבריגים – אותם חריצים סליליים – שיחברו את קנה התותח לבית הבריח. תוך כדי פעולה, עפים ניצוצות וטיפות מים מהמחרטה. לפי ההיסטוריון בראיין פוס, סביבת העבודה של לופטוס נראית "נקייה ומקצועית", והאופן המדויק והטבעי שבו מוצגת העבודה – בשילוב עם רמת פירוט טכנית גבוהה – "השיג את האפקט הרצוי: הצגת מומחיותה של לופטוס כעובדה שאין עליה עוררין".

ברקע נראית רצפת המפעל, המאוכלסת בנשים רבות העובדות בעמדותיהן. גבר אחד בלבד מופיע – ככל הנראה מנהל עבודה – ניתן לזהותו לפי העניבה שהוא עונד. לדברי חוקר האמנות מייק מק'קירנן, צבעי הלבוש של הנשים נושאים גוון פטריוטי, שכן שולט בהם שילוב צבעי דגל הממלכה המאוחדת: אדום, לבן וכחול. ההיסטוריונית התרבותית לינדזי רוב (*Lindsey Robb*) מציינת כי הציור – בדומה ליצירתו של פרנק דובסון משנת 1944, *מדרגות נעות במפעל תת-קרקעי* – "מחזק את הייצוג של העבודה התעשייתית כעבודה נשית" בתקופת המלחמה.

לפי חוקרי האמנות תרזה גריימס, ג'ודית קולינס ואוריאנה בדלי, לורה נייט נוקטת בגישה "תיעודית" כלפי תיאור המכונות – שמקנה להן מראה ריאליסטי הדומה לתצלום, אך בעל אפקט רגשי עז יותר. בכך מזכיר הציור סרטים תיעודיים בריטיים מהתקופה, אשר הציגו את מעמד הפועלים בצורה ישירה, לא רומנטית ונטולת סנטימנטליות.
ממוזער| פרט מהרקע, המציג גבר יחיד בין נשים עובדות; צבעי הלאום – אדום, לבן וכחול – חוזרים לאורך הציור

## קבלה וביקורת
[ממוזער| לופטוס פוגשת את [ארנסט בווין, שר העבודה, בסביבות 1943]]
הציור הוצג בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית ב-30 באפריל 1943.

לופטוס הייתה נוכחת בטקס הפתיחה ונראתה בריאיון עיתונאי על מעורבותה בפרויקט, וביום הבא הובא הציור בעיתונים ארציים רבים.[26]

מבקר “הטיימס” תיאר את היצירה כ"עוז ברוטלי מסוים" המקשה על קליטת כל פרטיה ללא מאמץ, בעוד ש-W. T. Oliver ב-The Yorkshire Post לא מצא “הנאה רבה בסגנון הריאליזם של לורה נייט”, אך שב לחייו מ”אנרגייתה, משמעתה הקפדנית ואמונתה העמוקה”.

סרטון חדשות “Warwork News” שהציג את הדיוקן, את שרה נייט ואת רובי לופטוס הוקרן בבתי הקולנוע בבריטניה ב-10 במאי 1943. לופטוס הפכה למוקד תשומת הלב וזכתה לפרסום מידי בעקבות הסיקור, אף שנציגי העובדים ממפעל רויאל ארסנל, שהתייחסו בספק לסיפורים על יכולותיה יוצאות הדופן, נסעו לנאיפורט כדי לבחון את כישוריה וחזרו שבעי רצון.

הציור הוצג בתערוכת ההנדסה והימייה של 1947 במרכז התערוכות "אולימפיה". היצירה שוכפלה גם כגרסת פוסטר רחבת היקף על ידי ה-WAAC, והוצגה במפעלים ברחבי המדינה. היא הפכה לאחת היצירות המוכרות והפופולריות ביותר שהוזמנו על ידי ה-WAAC.

היצירה מציגה אישה העוסקת במלאכה שהייתה מסורתית בתחום גברי, ולעיתים, לפי גרימס, קולינס ובאדלי, סייעה לעצב דמות נשית חדשה ופעילה. בהקשר זה השוו אותה ליצירה האמריקאית "רוזי המסמררת". תמונתו של נורמן רוקוול הוצגה לראשונה ב־29 במאי 1943, חודש לאחר תערוכתה הראשונה של רובי לופטוס. עם זאת, לפי פוס, על אף הדמיון בשמותיהן, שתי הדמויות האיקוניות מתקופת המלחמה שונות זו מזו באופן מהותי.

## מורשת
ממוזער| לורה נייט בסביבות שנת 1910
בספטמבר 1943 התחתנה לופטוס עם לנס קורפורל ג’ון גרין ואימצה את שם משפחתו. לאחר המלחמה הוצע לה ללמוד הנדסה, אך היא סירבה והיגרה עמו לקנדה, שם התיישבו בווינפילד, קולומביה הבריטית. שם עבדה כארוזת תפוחים, במשרד דואר וככתבת בעיתון מקומי. במאי 1962 נסעה ללונדון בליווי נייט, כדי להשקיף על דיוקנה במוזיאון המלחמה האימפריאלי. בשנים שלאחר מכן אובחנה אצלה טרשת נפוצה. בעלה נפטר ב-2003, והיא נפטרה ביוני 2004 בגיל 83. בשנת 2015 נבנה על שטח ROF Newport יישוב דיור בשם Loftus Garden Village, על שמה.

בסקירה רטרוספקטיבית של עבודותיה עבור ה-WAAC כתב לה קלארק כי “הציורים שערכת עבורנו היו הצלחה עצומה מכל הבחינות”. הצלחת היצירה הובילה להזמנות תעשייתיות נוספות לנייט לאורך שנות ה-ארבעים: ב-1945 ציירה את “מפעל המתגים” של Ellison Switchgear בבירמינגהם, ולאחר מכן תיעדה את פעילות מפעל Dow Mac לייצור משטחים מבטון למסילות רכבת ואת מפעל המיסבים של Skefko. ב-1946 ביקרה בגרמניה במסגרת משפטי נירנברג, שם ציירה את “משפט נירנברג”.

הציור הוחזר לניופורט שבוויילס בשנת 2006 בתצוגה כחלק מפרויקט תיעוד זיכרונותיהן של נשים שעבדו במפעל התחמושת המלכותי. בשנים 2013–2014 הושאלה היצירה ממוזיאון המלחמה של האימפריה הבריטית לתצוגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון, ולאחר מכן במוזיאון העיר פלימות’ וגלריית האמנות שבפלימות’, במסגרת תערוכת “דיוקנאות של לורה נייט”. נכון ל-2025, היצירה שמורה באוספי מוזיאון המלחמה האימפריאלי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:נשים בממלכה המאוחדת
קטגוריה:דיוקנאות נשים
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-20
קטגוריה:נשים ומלחמת העולם השנייה
קטגוריה:הממלכה המאוחדת במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ציורי מלחמה