open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
אליהו רגב

**אליהו (צֶצֶה) רגב** (16 באפריל 1932 – 6 באוגוסט 2024) היה סוציולוג, חוקר התנועה הקיבוצית, מהוגי הדעות המשפיעים ביותר על רעיון השיתוף בישראל. התפרסם כמחבר הספר "הקיבוץ מת יחי הקיבוץ".

## ביוגרפיה
רגב נולד בחדרה ולמד בבית החינוך לילדי העובדים בעיר. לימים לקח חלק בהכשרות השומר הצעיר שהקימו ביוני 1949 את קיבוץ ברעם בגליל העליון. כסוציולוג ופסיכולוג, חקר רגב ופיתוח את רעיון החיים השיתופיים בקיבוץ ובקהילות שיתופיות נוספות מסביב לעולם. הוא תרם רבות להבנת המורכבויות של החיים הקיבוציים בתקופות משבר, במיוחד בתקופת ההפרטה והמשבר הכלכלי שפקד את התנועה הקיבוצית בשנות ה-80 וה-90.

ב-1996 פרסם רגב את ספרו "הקיבוץ מת, יחי הקיבוץ", שבו ניתח את המשברים שעברו על התנועה הקיבוצית והציע פתרונות מעשיים להמשך קיומה בתנאים המשתנים. בספרו פיתח את רעיון 'הקיבוץ השיזורי', כלומר קיבוץ הבנוי מקבוצות בעלות חפיפה חלקית או מלאה, המקיימות בתוכן רמות שונות של שיתוף בהתאם לרצונות החברים בהן.. הספר הפך לאבן דרך במחשבה הקיבוצית והוצג כנקודת מפנה ברצון להמשיך ולשמר את ערכי השיתופיות והקולקטיביות בתנועה גם כאשר הקיבוצים עברו תהליכי הפרטה ואימוץ עקרונות כלכלת השוק. מספר קיבוצים אימצו את רעיון הקיבוץ השיזורי והטמיעו אותו, דוגמת קיבוץ פלך ומספר קיבוצים עירוניים. לרעיון הייתה השפעה משמעותית גם על התפתחות תנועות הבוגרים של תנועות הנוער, שקיבוציהן הוקמו על פי מודל זה.

לצד היותו חוקר ותאורטיקן, עבד בקיבוצו והיה פעיל בהנהגתו, שמר על קשרים הדוקים עם חברי קיבוצים אחרים ברחבי הארץ ולקח חלק במגוון פעילויות חינוכיות וחברתיות שנועדו לשמר ולהעביר את מורשת הקיבוץ לדורות הבאים.

אליהו רגב נפטר בשעה שהיה מפונה מקיבוצו בתקופת מלחמת חרבות ברזל בשנת 2024 בגיל 92, ונקבר בקיבוץ. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים וארבעה נכדים.

## כתביו
* הקיבוץ מת יחי הקיבוץ - על הקיבוץ בחשיבה אחרת, הוצאת קיבוץ ברעם, 1996. מהדורה שנייה בהוצאת דרור לנפש, 2006.
* ריבונים שתפנים - קבוצות שיתופיות חדשות בישראל כתופעה של מגמה עולמית. פרק בספר 'הקבוצות השיתופיות בישראל' בעריכת יובל דרור, הוצאת יד טבנקין, 2008.
* קהילות שיתוף בעולם - תמונת מצב 2000. סדרה של 4 חוברות בהוצאת יד טבנקין.
* הקיבוץ לאן. חוברת בהוצאת מרכז ללימודים סוציאליסטיים, גבעת חביבה ויד יערי, 1987.
* לחנך את ילדינו במשותף – תפיסת העולם של החינוך המשותף ושאלת שיטות הלינה. חוברת בהוצאת הקיבוץ הארצי - המחלקה לחינוך ויד יערי, 1980.
* החינוך המשותף מעצב אישות מתונת-רגש. תמצית מחקר לתואר שני, אוניברסיטת חיפה, 1977.
* אחרת! בטאון לחדשנות קיבוצית

## קישורים חיצוניים
* סמר ואני, אליהו רגב (צצה), 1997
* מאמרים קצרים באתר פתיליה - מרכז ההדרכה של מחלקת הנחל בבני המושבים
* ראיון עם אליהו רגב באתר יוטיוב
* ראיון עם אליהו צצה רגב במגזין הווידאו של הקבוץ הארצי. מראיין: עודד ליפשיץ.
* הסבר לכינוי 'צצה' אותו נשא מאז ילדותו באתר יוטיוב
* החינוך המשותף מעצב אישיות מתונת רגש, 1977

## הערות שוליים

קטגוריה:סוציולוגים ישראלים
קטגוריה:בוגרי בית חינוך לילדי עובדים (חדרה)
קטגוריה:מייסדי קיבוצים
קטגוריה:ברעם: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2024
קטגוריה:אישים הקבורים בקיבוצים
מוזיקה אירית

ממוזער
**מוזיקה אירית** היא מוזיקה שנוצרה במגוון סגנונות באי אירלנד, והיא מחולקת לשני סוגים עיקריים: מוזיקה אירית אומנותית (קלאסית), ומוזיקה אירית מסורתית. המוזיקה האירית האומנותית כוללת השפעות מגוונות, החל ממזמור גרגוריאני בימי הביניים, מוזיקת מקהלה ונבל של הרנסאנס, מוזיקת חצר מתקופת הבארוק ועד מוזיקה מודרנית מהמאה ה-20 וה-21. המוזיקה האירית המסורתית נשארה פעילה ותוססת לאורך המאה ה-20 ועד המאה ה-21, למרות השפעות תרבותיות גלובליות

## מוזיקה אירית מסורתית
המוזיקה האירית המסורתית כוללת מגוון רחב של שירים וריקודים, כמו שירי שתייה, בלדות וקינות, שניתן לשירם בליווי כלים מגוונים או ללא ליווי כלל. הפולקה הגיעה בתחילת המאה התשע עשרה, והופצה על ידי רקדנים נוודים וחיילים שכירי חרב, שחזרו מאירופה. כלים מסורתיים כגון חלילית, חליל עץ אירי (פניוויט), חמת חלילים אירית וכינור אירי מהווים חלק בלתי נפרד מהמוזיקה המסורתית.

המוזיקה המסורתית באירלנד חוותה תחייה בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, עם התפשטות אקורדיון הכפתורים והקונצרטינה. ריקודי הסטים (Set Dancing) הפכו פופולריים ונערכו בתחרויות ומפגשים קהילתיים (Céilís). בתקופה זו, השירה בסגנון "שאן-נוס" (Sean-nós) נשמרה במידה רבה, במיוחד לשירים פואטיים בשפה האירית.

## מוזיקה קלאסית באירלנד
[ממוזער|[ג'ון פילד, אחד המלחינים הקלאסיים הבולטים באירלנד.]]
ישנן עדויות למוזיקה במסורת ה"קלאסית" מאז תחילת המאה ה-15 כאשר הוקמה מקהלה פוליפונית בקתדרלת כריסט צ'רץ', דבלין, ו"מוזיקאים עירוניים" הועסקו בערים ובעיירות הגדולות, שהופיעו בהזדמנויות חגיגיות. במאה ה-18, דבלין נודעה בתור "העיר השנייה" של האי הבריטי, עם חיים מוזיקליים פעילים שהגיעו לשיאם, בין היתר, בביצוע הראשון של האורטוריה המפורסמת של הנדל משיח. טרנד האופרה הבלדי, שנגרם מהצלחת האופרה של הקבצנים, השאיר עקבות ניכרים באירלנד, עם יצירות רבות שהשפיעו על הז'אנר באנגליה וביבשת, מאת מוזיקאים כמו צ'ארלס קופי וקיין אוהרה.

## מוזיקת מקהלה
מוזיקת מקהלה קיימת באירלנד במשך מאות שנים, בתחילה בעיקר בכנסיות הגדולות כמו קתדרלת קרייסט צ'רץ', קתדרלת סנט פטריק, והקתדרלה הפרו-קתולית סנט מרי, וכן באגודת המקהלה של אוניברסיטת דבלין (שנוסדה בשנת 1837).

ההרכב אנונה, שנוסד ומנוהל על ידי המלחין מייקל מקגלין בשנת 1987, תרם תרומה משמעותית להעלאת הפרופיל של מוזיקת המקהלה, במיוחד בזכות השתתפותם במופע ריברדאנס, בו לקחו חלק בין השנים 1994 ל-1996. ההרכב היה מועמד לפרס Classical Brit בבריטניה והופיע בסדרת הפרומס באולם אלברט הול בשנת 1999. בשנת 2012 השתתפו בקולות הגיהנום במשחק הווידאו דיאבלו 3. בפברואר 2018 זכה ההרכב בקטגוריית "ההרכב המצטיין" בטקס פרסי המוזיקה למשחקי וידאו לשנת 2017, עבור תרומתם למשחק Xenoblade Chronicles 2.

## הלהקות האיריות המצליחות ביותר בכל הזמנים

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
קטגוריה:אירלנד: תרבות
אלן מריה קולפקס

**אלן מריה וייד קולפקס** (באנגלית: **Ellen Maria Wade Colfax**; 26 ביולי 1836 – 4 במרץ 1911) הייתה אשתו השנייה של סקיילר קולפקס, שהפך ליו"ר בית הנבחרים הראשון שנבחר לסגן הנשיא כאשר התמודד לצידו של יוליסס ס. גרנט ב-1868.

## ביוגרפיה
אלן נולדה באנדובר, אוהיו ב-26 ביולי 1836. ב-18 בנובמבר 1868, שבועיים בלבד לאחר הבחירות לנשיאות ב-1868, נישאה אלן מריה וייד עם האיש שהביס את דודה, הסנאטור בנג'מין פרנקלין וייד מאוהיו, במירוץ למועמדות הרפובליקנית לסגן הנשיא. נולד להם בן אחד, סקיילר קולפקס השלישי, באפריל 1870.

בעלה, סקיילר קולפקס, הושבע כסגן הנשיא ה-17 ב-4 במרץ 1869 וכיהן עד 4 במרץ 1873. כמו כן, אלן מריה קולפקס הפכה לגברת השנייה של ארצות הברית.
שמאל|ממוזער|קברה של קולפקס בבית הקברות סאות' בנד סיטי
היא מתה בביתה בסאות' בנד, אינדיאנה ב-4 במרץ 1911 לאחר תקופה של בריאות לקויה, ביום השנה ה-42 לכניסת בעלה לתפקיד סגן הנשיא. היא הותירה אחריה את בנה סקיילר קולפקס השלישי. הלווייתה נערכה ב-7 במרץ 1911 בבית קולפקס, והיא נקברה לצד בעלה בבית הקברות סאות' בנד סיטי.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי אוהיו
קטגוריה:הגברות השניות של ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1836
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1836
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1911
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1911
טייסת קרב 90

**טייסת הקרב 90** (באנגלית: **90th Fighter Squadron**) היא אחת משלוש הטייסות של כנף 3 הנמצא תחת חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית. הטייסת מוצבת בבסיס משותף אלמנדורף-ריצ'רדסון באלסקה, והיא מצוידת במטוסי הקרב F-22 Raptor. היא משמשת כקו ההגנה הראשון של ארצות הברית באזור הארקטי, ומבצעת מגוון משימות, כולל הגנה אווירית, תקיפה והשתתפות במבצעים משותפים עם כוחות אוויריים אחרים בכל רחבי העולם.

## היסטוריה
טייסת קרב 90 היא אחת היחידות הוותיקות והמכובדות בחיל האוויר האמריקני. הטייסת הוקמה בשנת 1917 והשתתפה במלחמת העולם הראשונה. לאורך השנים, היא עברה שינויים רבים בתפקידה ובציודה, ושירתה במגוון תפקידים, כולל תקיפה, הפצצה והגנה אווירית. במהלך מלחמת העולם השנייה, הטייסת פעלה באזור האוקיינוס השקט, והשתתפה במבצעים במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.ב-1949 נסגרה הטייסת.ב-1951 הוקמה מחדש ומאז הטייסת המשיכה לשחק תפקיד מרכזי במלחמות מודרניות, כולל מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ. ב-2006 קלטה הטייסת את מטוסי הדור החמישי החמקניים F-22 ראפטור.

באוגוסט 2022, כמענה למלחמת אוקראינה-רוסיה נפרסו מטוסי-F-22 של הטייסת פולין כחלק ממשימת הגנת המרחב האווירי של מדינות נאט"ו במרחב הים הבלטי.

באוגוסט 2024 מטוסי F-22 ראפטור של הטייסת הגיעו לתחום האחריות של פיקוד המרכז של ארצות הברית וזאת במסגרת מפגן כוח שנועד להרתיע את איראן והמיליציות שלה מלתקוף את ישראל בעקבות התנקשות בראש הלשכה המדינית של חמאס אסמאעיל הנייה.

## גלריה

קובץ:F-22 Raptor - 090414-F-3108S-104.jpg
קובץ:94th FS Airmen keep their jets mission ready during RF-A 21-3.jpg
קובץ:F-22 Raptor at Red Flag Alaska - 090727-F-9586T-110.JPG
קובץ:F-22 Raptor - 090729-F-0990S-791.jpg


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:טייסות חיל האוויר של ארצות הברית
אלן המלין

**אלן וסטה המלין** לבית **אמרי** (באנגלית: **Ellen Vesta Hamlin**; 14 בספטמבר 1835 – 1 בפברואר 1925) הייתה אשתו השנייה של סגן הנשיא האניבל המלין, ולפיכך הגברת השנייה של ארצות הברית מ-1861 עד 1865.

## ביוגרפיה
אלן וסטה אמרי נולדה ב-14 בספטמבר 1835 במינוט, מיין, כבתם של השופט והפוליטיקאי סטיבן אמרי ואשתו השנייה ג'נט אמרי, לבית לורינג. היו לה כמה אחים, ביניהם המלחין לעתיד סטיבן אלברט אמרי (1841–1891) ואחותה למחצה שהייתה הרבה יותר מבוגרת שרה ג'יין אמרי, שנישאה לפוליטיקאי האניבל המלין ב-1833 ונולדו להם כמה כמה ילדים. שרה מתה משחפת ב-1855, ואז המלין נשא לאישה את אלן כמעט שנה וחצי מאוחר יותר ב-25 בספטמבר 1856. החתונה התקיימה בבית ילדותה של אלן בפריס, מיין, באותו מקום שבו התחתן המלין עם אחותה למחצה למעלה מעשרים שנה קודם לכן. נישואיהם של השניים נחשבו מאושרים למרות הפרש הגילאים הנתפס של 26 שנים. השניים הפכו להורים לשני בנים, עורך הדין והפוליטיקאי המאוחר יותר האניבל אמרי המלין (1858–1938) ופרנק המלין הצעיר (1862–1922). להמלין היו גם ארבעה ילדים מנישואיו הראשונים: ג'ורג' המלין, צ'ארלס המלין, סיירוס המלין ושרה המלין באצ'לדר.

בני הזוג המלין חיו באופן פרטי בבנגור, מיין. מכיוון שהאניבל המלין היה פעיל בעיקר בפוליטיקה הפדרלית, בני הזוג בילו זמן רב בוושינגטון הבירה המלין היה סנאטור אמריקאי ממדינת הולדתו מאז 1848. לאחר מספר שבועות בלבד בתפקיד כמושל מיין ב-1857, נשאר המלין בתפקיד זה עד 1861; בסך הכל, אלן המלין בילתה כמעט שלוש קדנציות בתפקיד או שש שנים כאשתו של סנאטור אמריקאי בוושינגטון. בשנת 1861, בעלה הפך לסגן נשיא ארצות הברית תחת אברהם לינקולן, מה שהפך את אלן לגברת השנייה של ארצות הברית. לאחר סיום כהונתו ב-1865, חזר המלין לסנאט האמריקני לכמה שנים ולאחר מכן היה נציג דיפלומטי בספרד במשך כמה חודשים לפני שבני הזוג פרשו לבנגור בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1891 נפטר האניבל. אלן המלין, תומכת האוניטריות, האריכה ימים יותר מ-30 שנה לאחר בעלה ומתה בגיל 89 ב-1 בפברואר 1925 בבנגור. למחרת פרסם "הניו יורק טיימס" הספד קצר. אלן המלין קבורה בבית הקברות מאונט הופ בבנגור.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי מיין
קטגוריה:הגברות השניות של ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1835
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1835
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1925
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1925
גיטאר הירו (משחק וידאו)

**גיטאר הירו** (באנגלית: **Guitar Hero**) הוא משחק מוזיקלי משנת שפותח עבור קונסולת המשחקים פלייסטיישן 2 על ידי חברת Harmonix ופורסם על ידי חברת RedOctane. המשחק יצא במקור לשווקים באמריקה הצפונית בנובמבר 2005.

המשחק כולל בקר משחק בצורת גיטרה (אשר דומה לגיטרת גיבסון SG מיניאטורית) בו השחקן משתמש על מנת לדמות את הנגינה של מוזיקת רוק, המיוצגת על המסך על ידי תווים צבעוניים המתאימים לכפתורי הפסקים. על מנת להתקדם במשחק ו"לנגן" בהצלחה את השיר, על השחקן לפרוט תוך כדי לחיצה על הפסק בעל הצבע המתאים לתו בתזמון מדויק.

המשחק כולל גרסאות קאבר של 30 שירי רוק פופולריים משנות ה-60 ועד 2005, בנוסף לרצועות בונוס.

המשחק מיועד הן לשחקן יחיד והן לזוג שחקנים, בין אם זה שיתוף פעולה או תחרות בין השניים.

המשחק זכה להצלחה מסחרית, ונחשב לאחד המשחקים המשפיעים ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21. הצלחת המשחק הובילה להיווצרות של משחקי המשך נוספים בזיכיון של גיטאר הירו אשר גרפו לאורך השנים מעל ל-2 מיליארד דולרים במכירות.

## משחקיות
[שמאל|ממוזער|347x347 פיקסלים| בקר המשחק אשר נמכר יחד עם המשחק, ומדמה גיטרת [גיבסון SG]]
במשחק השחקן משתמש בבקר משחק בצורת גיטרה עם חמישה כפתורים בצבעים שונים. במהלך המשחק יש לפרוט תוך כדי לחיצה על הפסק בעל הצבע המתאים לתו הצבעוני שמוצג על המסך, לפי הקצב של המוזיקה שמושמעת. השחקנים חייב לבצע זאת בהצלחה על מנת לצבור נקודות, ולקבל גישה לדמויות חדשות ושירים חדשים.

המשחק כולל מספר רמות קושי, כאשר הרמות הגבוהות יותר דורשות מהשחקן להשתמש ביותר כפתורים ולנגן שירים בקצב מהיר יותר.

הסגנון הוויזואלי של המשחק מדמה הופעת רוק חיה, עם חברי להקה וירטואליים, וקהל נלהב.

## פיתוח
הקונספט של המשחק נהגה על ידי חברת RedOctane ונוצר בהשראת משחקים מוזיקליים יפנים כמו GuitarFreaks של קונאמי. RedOctane בחרה לשתף פעולה עם חברת Harmonix בפיתוח המשחק ובהפקת פסקול המשחק.

## פסקול
המשחק מכיל 47 שירים אותם ניתן "לנגן", אשר כוללים 30 גרסאות כיסוי לשירים פופולריים ו-17 שירים של להקות אינדי.

### שירי בונוס
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:משחקי וידאו שפותחו בארצות הברית
קטגוריה:משחקי פלייסטיישן 2
קטגוריה:משחקי מוזיקה ממוחשבים
קטגוריה:משחקי וידאו משנת 2005
אנטון פיליפ רקלאם

**אַנְטוֹן פִילִיפּ רֶקְלָאם** (בגרמנית: **Anton Philipp Reclam**; ) היה מוכר ספרים ומוציא לאור גרמני מלייפציג.

## ביוגרפיה
רקלאם הגיע ממשפחה רפורמית פרוטסטנטית שהגיעה לברלין מסבויה דרך ז'נבה. אביו קרל היינריך רקלאם (1776–1844) ניהל חנות ספרים ובית הוצאת ספרים בלייפציג משנת 1802. רקלאם השלים חניכה של ארבע שנים אצל דודו , שהמשיך לנהל את חנות הספרים של יואכים היינריך קאמפה בבראונשווייג. ב-1828 רכש רקלאם את "המוזיאון הספרותי" בלייפציג, ספריית השאלות וחדר קריאה, שאליו הוסיף הוצאה לאור. מ-1837 ההוצאה פעלה תחת השם "Philipp Reclam jun. Verlag GmbH". רקלאם הוציא לאור ספרות קלה וספרות קלאסית, מגזינים כמו "Charivari" והעיתון הפופולרי הדמוקרטי "Leipziger Lokomotive".

רקלאם היה כל כך פעיל בכתבים נגד רסטורציה, ונגד בית הבסבורג, עד שב-1846 הוצאת הספרים שלו הוחרמה באוסטריה והוא עצמו הובא לבית המשפט בלייפציג "בגלל השפלת הדת בפומבי" (הוצאת הספר הביקורתי על הדת "עידן התבונה" מאת תומאס פיין). בשל עיכוב ביצוע גזר הדין ופרוץ המהפכה ב-1848, הוא לא ריצה את עונש המאסר של שלושה חודשים. לאחר המהפכה של 1848/49, הוא ניהל תוכנית הוצאה לאור מגוונת: אוספי שירים, קטעי פסנתר מאופרות, מהדורות תנ"ך, קלאסיקות עתיקות, מילונים. רקלאם, שהיה בעל בית דפוס משלו מאז 1839, היה להוט במיוחד לייצר ספרים בתפוצה גבוהה ובעלות נמוכה, תוך שימוש בטכנולוגיה המתקדמת ביותר. בשנת 1867, עם ההסדרה החדשה של זכויות יוצרים בקונפדרציה הגרמנית, הגיעה שעתו הגדולה של רקלאם. זכויות היוצרים שהפכו לנחלת הכלל 30 שנה לאחר מותם של היוצרים הסדירו את ההוצאה המחודשת של קלאסיקות גרמניות. רקלאם הקים - בעזרת בנו הנס היינריך רקלאם, שעבד בחברה מאז 1863 – את "Reclams Universal-Bibliothek" "הספרייה האוניברסלית של רקלאם", שהבטיחה "פרסום של כל היצירות הקלאסיות של ספרותינו", כמו גם "המיטב". יצירות של ספרות זרה ומתה ... בתרגומים טובים לגרמנית" וכן הכריז על יצירות "הנהנות מפופולריות כללית". הספרייה האוניברסלית הזו לא הייתה לבדה בשוק הספרים הגרמני בשנת 1867 כסדרה זולה ומהדורה קלאסית, אולם נשארה פופולרית הודות לדחף החברתי של ה, המסורת החינוכית מתקופת גתה והחוש העסקי של המוציא לאור, כמו גם התקופה בורגנית. הוא הפיץ ספרות עולמית בתנאים זולים.

שמאל|ממוזער|250px|קברו של אנטון פיליפ רקלאם
אנטון פיליפ רקלאם נפטר ב-5 בינואר 1896, בגיל 88 בלייפציג. כד האפר שלו נקבר שם בחלקת הקבורה של משפחת רקלאם בחלק התשיעי של בית הקברות החדש של יוהנס ומשם הועבר לשטוטגרט בשנת 1965. במהלך החילון הועבר הסרקופג מקבר המשפחה לבית הקברות הישן של יוהנס. לאחר מותו המשיך בנו הנס היינריך רקלאם (1840–1920) לנהל את ההוצאה. הרופא קרל היינריך רקלאם היה אחיו.

## מורשת
עד מותו של רקלאם (1896), הספרייה האוניברסלית גדלה ל-3,470 כותרים; עד שנת 1945 פורסמו 7,610 כותרים ב-280 מיליוני עותקים. ב-1950 ההוצאה לאור שפעלה בלייפצייג, שהייתה אז בשטחה של גרמניה המזרחית, הולאמה והמשפחה עקרה לשטוטגרט והקימה את החברה מחדש. נכדו של אנטון פיליפ רקלאם, היינריך רקלאם פיקח על שיקום ההוצאה לאור אחר מלחמת העולם השנייה. הספרייה האוניברסלית של רקלאם נותרה סדרת הספרים הארוכה ביותר בגרמניה. היא הפכה למאפיין תרבותי והיסטורי מרכזי והייתה לה השפעה מתמשכת על החינוך. כמו"ל, רקלאם היה "הממציא של מהדורות המוניות להמונים, האב הקדמון של ההוצאה הגדולה המודרנית והתוכנית הפלורליסטית בכריכה רכה" (היינריך פרידריך).

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:גרמנים חברי הבונים החופשיים
קטגוריה:מוכרי ספרים
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1807
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1896
הבסיס המשותף אלמנדורף-ריצ'רדסון

**הבסיס המשותף אלמנדורף-ריצ'רדסון** (באנגלית: **Joint Base Elmendorf–Richardson**) הוא בסיס צבאי פעיל של חיל האוויר של ארצות הברית ושל צבא ארצות הברית, הממוקם כצפונית למרכז העיר אנקורג', אלסקה. הבסיס משמש כמפקדות ראשיות עבור פיקוד אלסקה, חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית. בנוסף משרת הבסיס כבסיס אם של כנף 3 וכנף 176. הבסיס בעל חשיבות אסטרטגית רבה לארצות הברית בשל מיקומו הגאוגרפי הייחודי. הבסיס משמש כמרכז אימונים חשוב לכוחות הצבא האמריקני. תנאי האקלים הקשים באלסקה מספקים סביבה ייחודית לאימונים בתנאי קיצון, הכנה הכרחית למשימות בכל מקום בעולם. הבסיס תומך במגוון רחב של מבצעים, החל מחיפוש והצלה וכלה במבצעי סיוע הומניטרי. בנוסף, הוא משמש כבסיס יציאה למבצעים צבאיים באזור הארקטי ובצפון האוקיינוס השקט. טייסת קרב 90, המוצבת בבסיס, מפעילה את מטוסי ה-F-22 ראפטור, המהווה את חוד החנית של חיל האוויר האמריקני.

## היסטוריה
הבסיס הוקם בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, עוד לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. מיקומו האסטרטגי באלסקה הפך אותו לבסיס חשוב להגנה על החוף המערבי של ארצות הברית. בסיס צבא ארצות הברית הוקם גם הוא בשנות ה-40, ושירת בעיקר כבסיס אימונים וכבסיס תמיכה לכוחות הצבא באלסקה. במלחמת העולם השנייה הבסיסים שימשו כבסיסי אימונים והצטיידות לכוחות האמריקניים שהיו מעורבים במלחמה באוקיינוס השקט. לאחר המלחמה, הבסיסים המשיכו לשמש כבסיסים חשובים, הפעם במסגרת המלחמה הקרה. וזאת כאשר הם שימשו כבסיסי השקה לטילים בליסטיים, ובסיסי אימונים לכוחות שנועדו להתמודד עם איום סובייטי אפשרי.

בשנת 2010, הוחלט לאחד את שני הבסיסים לבסיס משותף אחד, במטרה לשפר את היעילות והשיתוף פעולה בין הזרועות השונות. הבסיס המשותף החדש, אלמנדורף-ריצ'רדסון, הפך לאחד הבסיסים הצבאיים הגדולים והחשובים ביותר בארצות הברית.

ב-15 באוגוסט 2025, אירח הבסיס את פגישת פסגת ארצות הברית – רוסיה בו נפגשו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

אלמנדורף-ריצ'רדסון
קטגוריה:אלסקה
קטגוריה:בסיסי צבא בארצות הברית: צבא ארצות הברית
קטגוריה:בסיסי צבא משותפים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית
מרי סייריני ברקינרידג'

**מרי סייריני ברקינרידג**' לבית **בארץ**' (באנגלית: **Mary Cyrene Breckinridge**; 16 באוגוסט 1826 – 8 באוקטובר 1907) הייתה אשתו של ג'ון ברקינרידג' ושימשה כגברת השנייה של ארצות הברית מ-4 במרץ 1857 עד 4 במרץ 1861, בעוד בעלה היה סגן הנשיא ה-14 של ארצות הברית.

## ביוגרפיה
מרי סייריני בארץ' נולדה ב-16 באוגוסט 1826 בג'ורג'טאון, קנטקי לקליפטון רודס בארץ' ואלת'יה ויילי. הוריה מתו כשהייתה צעירה והיא התחנכה בפנימיות.

ב-12 בדצמבר 1843, לאחר חיזור קצר, היא נישאה לג'ון קייבל ברקינרידג', בנו של ג'וזף "קייבל" ברקינרידג' (1788–1823), מזכיר המדינה ה-13 של קנטקי, ומרי קליי סמית'. זמן קצר לאחר נישואיהם, הם רכשו בית תמורת 1,250 דולר בג'ורג'טאון ליד משרד עורכי הדין של ברקינרידג'.

לאחר שהסתיימה מלחמת האזרחים ב-1865, שבה שימש בעלה כמזכיר המלחמה האחרון של מדינות הקונפדרציה, הוא הועמד לדין על ידי הממשלה הפדרלית בגין בגידה. מחשש שיועמד למשפט, הוא נמלט מהמדינה, תחילה לטבע הפראי של פלורידה, ואז מעבר לאיים הקריביים לקובה.

ביוני 1865, ברקינרידג' התיישב תחילה בגלות בקנדה, חי בחו"ל במשך שלוש שנים, ונסע לאנגליה, צרפת והמזרח התיכון. משפחת ברקינרידג' בילתה את קיץ 1866 בניאגרה, בימת אונטריו, שם ביקרו עם בני משפחה וחברים, כולל בת דודתו מרי קיבל ברקינרידג' פורטר, אלמנתו של בן דודם קולונל פיטר א. פורטר, שמת במהלך הקרב על קולד הארבור, שבו נלחם עבור צד האיחוד.

המשפחה התיישבה בטורונטו, קנדה, שם פגש ברקינרידג' גולים אחרים מהקונפדרציה, כולל ג'פרסון דייוויס המשוחרר. בתם מרי הצהירה מאוחר יותר שהגלות הייתה הקלה שקטה עבור מרי ברקינרידג', אולם היא הייתה קשה לג'ון. מאוחר יותר הוא הצטרף מחדש למשפחתו בקנדה ועבר לגור בבית שהיה בטווח ראייה של גבול ארצות הברית. בעקבות החנינה של הנשיא אנדרו ג'ונסון לכל תומכי הקונפדרציה לשעבר ביום חג המולד 1868, חזרו ג'ון ומרי ברקינרידג' לארצות הברית בפברואר 1869.

ב-1875 התאלמנה מרי ברקינרידג'. מאוחר יותר היא מתה בביתה של בתה באוניברסיטת הייטס, ברונקס ב-8 באוקטובר 1907. היא נקברה בבית הקברות לקסינגטון בלקסינגטון, קנטקי.

## משפחתה
למרי וג'ון ברקנרידג' שישה ילדים, ביניהם:
* ג'וזף קייבל ברקינרידג' השני (1844–1906), עורך דין בולט בניו יורק שנישא לסאלי פרנסס ג'ונסון, בתו של רוברט וורד ג'ונסון.
* קליפטון רודס ברקינרידג' (1846–1932), חבר קונגרס בארקנסו, שנישא לקתרין קרסון.
* פרנסס "פראני" ברקינרידג' (1848–1924), שנישאה לג'ון אנדרו סטיל (1840–1921).
* ג'ון מילטון ברקינרידג' (1849–1850), שמת צעיר.
* ג'ון וית'רספון "אוון" ברקינרידג' (1850–1892), חבר באספת מדינת קליפורניה מ-1884 עד 1885, שנישא ללואיז טביס, בתו של לויד טביס, הנשיא הראשון של בנק וולס פארגו.
* מרי דשה ברקינרידג' (1854–1928), שנישאה לצ'ארלס אנסון מאלטבי (נולד ב-1848).

נכדיה כללו את ג'יימס קרסון ברקינרידג' (1877–1942), לוטננט גנרל של חיל הנחתים של ארצות הברית ומרי קרסון ברקינרידג' (1881–1965), אחות-מיילדת ומייסדת שירות אחיות הגבול.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי קנטקי
קטגוריה:הגברות השניות של ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1826
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1826
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-1907
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1907
היער הלאומי שסטה-טריניטי

שמאל|ממוזער|320x320 פיקסלים|מפה של היער הלאומי שסטה-טריניטי ואזור הטיולים  הלאומי ויסקיטאון-שסטה-טריניטי
**היער הלאומי שסטה-טריניטי** (באנגלית: **Shasta-Trinity National Forest**) הוא יער בצפון קליפורניה, ארצות הברית. זהו היער הלאומי הגדול ביותר בקליפורניה ומנוהל על ידי שירות היערות האמריקאי. היער ששטחו כמעט 9 מיליון דונם (8,945,515) מקיף חמישה אזורי טבע בראשיתי, מאות אגמי הרים ומעל עשרת אלפים קילומטרים של נחלים ונהרות. מוקדים עיקריים בו כוללים את אגם שסטה, האגם המלאכותי הגדול ביותר בקליפורניה ואת הר שסטה, המתנשא לגובה של 4,322 מטרים.

היער הלאומי שסטה-טריניטי מציע מגוון רחב של פעילויות פנאי. כולל טיולים רגליים, טיולי תרמילאים, טיפוס הרים, רכיבה על סוסים, מחנאות, שייט, דיג, ציד, סקי, סנובורד, סקי קרוס קאנטרי ואופנועי שלג.

בסדר יורד של שטח הקרקע, היערות ממוקמים בחלקים ממחוזות טריניטי, שסטה, סיסקיו, טהמה, מודק והמבולדט.

## היסטוריה
[שמאל|ממוזער|נרשמים ל[חיל השימור האזרחי נושאים שתילים לשדות, היער הלאומי שסטה, שנות ה-30]]
בשנת 1905, מכירת העצים הראשונה תחת סוכנות היערות האמריקאית החדשה התרחשה במה שנקרא אז שמורת שסטה. היער הלאומי שסטה (1905) והיער הלאומי טריניטי (1905) שולבו מבחינה מנהלית ב-1954. הישות החדשה שונתה רשמית ליער הלאומי שסטה-טריניטי.

## אזורי טבע
[שמאל|ממוזער|200x200 פיקסלים|Castle Crags נראה מ[כביש בין-מדינתי 5]]
ממוזער|
היערות כוללים חלקים של חמישה אזורי טבע מוגדים:
* Castle Crags Wilderness
* מדבר צ'נצ'לולה
* אזור הר שסטה
* Trinity Alps Wilderness (חלקית ביער הלאומי קלאמת, היער הלאומי ששה נהרות, או בקרקע של הלשכה לניהול קרקעות)
* Yolla Bolly-Middle Eel (חלקית באזור Mendocino NF, Six Rivers NF או BLM)
ממוזער|סכר שסטה

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:קליפורניה: יערות לאומיים
ליבה היברידית

שמאל|ממוזער|580x580 פיקסלים|מבנה מערכות הפעלה המבוססות על גרעין מונוליטי, מיקרוגרנולרי וגרעין היברידי
**ליבה היברידית** היא ארכיטקטורה של ליבת מערכת הפעלה המנסה לשלב היבטים ויתרונות של ארכיטקטורות ליבה מיקרו-ליבתית וליבה מונוליתית. הליבה ההיברידית נועדה להציע מבנה דומה לזה של ליבה מיקרו-ליבתית, אך ממומשת באופן הדומה יותר לליבה מונוליתית.

## סקירה כללית
הקטגוריות המסורתיות של ליבות מערכת הפעלה כוללות ליבות מונוליתיות וליבות מיקרו-ליבתיות. קטגוריית ה"היברידית" שנויה במחלוקת בשל הדמיון בינה לבין ליבות מונוליתיות רגילות, וכך למשל לינוס טורבאלדס, יוצר ליבת הלינוקס, ביטל את המונח כעניין שיווקי בלבד.

ליבה היברידית נועדה לשלב את המבנה של מיקרו-ליבה, שבו שירותי מערכת ההפעלה נפרדים ומתבצעים במרחב המשתמש, אך בפועל כל (או כמעט כל) שירותי מערכת ההפעלה ממשיכים להתבצע במרחב הליבה, כפי שקורה בליבה מונוליתית. בכך, ליבה היברידית מנסה לשמור על ביצועים גבוהים של ליבה מונוליתית, תוך שמירה על חלק מהמבנה של מיקרו-ליבה.

## דוגמאות
### ליבת NT
אחת הדוגמאות הבולטות לליבה היברידית היא ליבת NT של מיקרוסופט, שמשמשת את כל מערכות ההפעלה מבוססות Windows NT, כולל Windows 11 ו-Windows Server 2022, כמו גם את מערכות ההפעלה Windows Phone 8, Windows Phone 8.1, וקונסולות המשחקים Xbox One ו-Xbox Series.

ליבת NT עוצבה כליבה היברידית בהשפעת המיקרו-ליבה של Mach שפותחה על ידי ריצ'רד ראשיד באוניברסיטת קרנגי מלון. ליבת NT משלבת אלמנטים של מיקרו-ליבה, כמו הפעלת חלק מהשירותים במרחב המשתמש, אך מרבית רכיבי המערכת פועלים במרחב הליבה, כמו בליבה מונוליתית.

### הבדלים בין ליבת NT לליבה מונוליתית
מערכת ההפעלה NT מבוססת על API שנקרא Windows API, כאשר תת-המערכת שמממשת את ה-API הזה נקראת Client/Server Runtime Subsystem (csrss.exe). על פי מבנה ליבת NT, שירותים כמו ניהול חלונות והתקני גרפיקה שפעלו במרחב המשתמש בגרסאות מוקדמות, הועברו למרחב הליבה בגרסאות מאוחרות יותר, מה שמאפיין מבנה ליבה מונוליתית.

יישומים הרצים על NT נכתבים לפי אישיות מערכת ההפעלה (OS personality), הממומשת באמצעות ספריות DLL במרחב המשתמש, שמבצעות קריאות לשירותי מערכת ההפעלה דרך ספריית ntdll.dll.

## הערות שוליים

קטגוריה:מערכת הפעלה
כלב כריש

**כלב כריש** (באנגלית: **Sharkdog**) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת, שנוצרה על ידי האומן הסינגפורי ג'סין ת'אן דינג. הסדרה שודרה לראשונה בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-3 בספטמבר 2021. בישראל העונה הראשונה שודרה לראשונה בערוץ ניק ג'וניור בדיבוב העברי ב-11 באוגוסט 2024 והסתיימה ב-19 באוגוסט של אותה השנה. בישראל העונה השנייה שודרה בערוץ ניק ג'וניור בדיבוב העברי ב-20 באוגוסט 2024 והסתיימה ב-17 באוגוסט 2025. בישראל העונה השלישית שודרה בערוץ ניק ג'וניור בדיבוב העברי ב-18 באוגוסט 2025 והסתיימה ב-31 באוגוסט באותה השנה.

הסדרה חודשה לעונה שנייה, ששודרה לראשונה ב-30 ביוני 2022 ובעונה הזאת ג'ורדן גרשוביץ הפך למחבר הראשי. ב-18 בינואר 2023, הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה, ששודרה ב-27 באפריל 2023.

## עלילה
עלילותיו של כלב כריש – חציו כלב וחציו כריש שיוצא ביחד עם חברו הילד מקס, לכל הרפתקה מטופשת או מבולגנת ככל שתהיה.

## מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי מעיין קראים, והופק על ידי אפרת אולמן.

## שידור

## פרקים
### עונה 1

### עונה 2

### עונה 3

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:נטפליקס: תוכניות וסדרות
קטגוריה:ניק ג'וניור: תוכניות וסדרות
קטגוריה:סדרות הנפשה אמריקאיות
קטגוריה:סדרות טלוויזיה אמריקאיות לילדים

קטגוריה:סדרות הנפשה ממוחשבת
קטגוריה:תוכניות טלוויזיה באנגלית
קטגוריה:כלבים בתרבות
קטגוריה:סדרות טלוויזיה אמריקאיות שעלו לשידור בשנת 2021
גאי גרין

**גאי מרווין צ'ארלס גרין** (באנגלית: **Guy Mervin Charles Green**; 5 בנובמבר 1913 – 15 בספטמבר 2005) היה במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי וצלם קולנוע אנגלי זוכה פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר. בשנת 2004 זכה בתואר קצין מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לאורך חייו לקולנוע הבריטי.

## ביוגרפיה
גרין נולד בסאמרסט, אנגליה. הוא החל את דרכו בעולם הקולנוע ב-1929, הפך לצלם קולנוע ידוע והיה ממייסדי . גרין הפך לצלם קולנוע במשרה מלאה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20, ועבד על סרטים כמו "אוליבר טוויסט" של דייוויד לין מ-1948.

ב-1955 לערך עבר גרין לתחום הבימוי והוא עבר להוליווד בסביבות 1962.

גרין מת בביתו בבוורלי הילס מאי-ספיקת כליות ולב, בגיל 91. הוא הותיר אחריו אישה, בן, בת ונכדים.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1913
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2005
רדיו לבנון

**רדיו לבנון** (מוכרת יותר בשמו הצרפתי הרשמי: **Radio Liban**; בערבית: **إذاعة لبنان**; תעתיק מדויק: **אד'אעת לבנן**) היא תחנת רדיו לבנונית בבעלות ממשלת לבנון. התחנה היא אחת מתחנות הרדיו הוותיקות ביותר בערבית.

## היסטוריה
שורשי התחנה מגיעים לשנת 1933 בתקופת המנדט הצרפתי בלבנון. התחנה החלה לשדר בשנת 1934, ונקראה רדיו המזרח. היא נוהלה על ידי תאגיד Société Radio-Orient הפרטי, והייתה תחנת הרדיו השנייה שהוקמה בעולם הערבי אחרי תחנת הרדיו המצרית שבסיסה בקהיר. בתחילת שנות ה-40, שלטונות המנדט הצרפתי השיקו אותה מחדש כרדיו-לבנט. בשנת 1946, עם עצמאות לבנון, שונה שמו של רדיו אוריינט לרדיו הלבנוני (בערבית: الإذاعة اللبنانية) תחת חסותו של תאגיד Service de Radiodiffusion de la République Libanaise. השם היה בשימוש עד שנות ה-70 כאשר אז הוא שונה לשמו הנוכחי, רדיו לבנון. תחנת הרדיו עברה למחוז סנאיה בביירות בסוף שנות ה-50. רדיו לבנון חבר באיגוד השידור של אסיה-פסיפיק.

רדיו לבנון נותרה תחנה לא מסחרית שמסרבת לשדר פרסומות כלשהן, למעט הודעות מודעות לציבור. היא פעלה כשדרן החוקי היחיד בלבנון עד 1975 כאשר עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון שידורים בלתי חוקיים התחרו על לב המאזינים, בעיקר עם הקמת קול לבנון וקול לבנון הערבית ובהמשך, יותר מ-150 תחנות רדיו שונות שצמצמו משמעותית את מספר המאזינים של רדיו לבנון.

עם הלגליזציה של מספר נבחר של תחנות רדיו פרטיות, רדיו לבנון נותרה התחנה הרשמית היחידה מטעם ממשלת לבנון. הארכיון היקר של הקלטות ישנות יותר שמור גם הוא באמצעות מענקים.

## שידור
ערוץ השידור המרכזי הוא בערבית עם ערוץ שני המשדר בשפות אחרות, בעיקר בצרפתית, אך עם תוכניות נוספות באנגלית ובארמנית. הערוץ השני גם משדר כמה תוכניות שידורי החדשות בצרפתית של רדיו צרפת הבינלאומי. רדיו לבנון משדר גם במשך 12 שעות תוכניות בינלאומיות המיועדות לפזורה הלבנונית ולמאזינים בינלאומיים. התוכניות הבינלאומיות הן בערבית, צרפתית, אנגלית, ספרדית ופורטוגזית. התחנה משקפת בעיקר את הקו הרשמי של ממשלת לבנון ובהיותה ערוץ נייטרלי לא מפלגתי גם את דעותיהם של כל הכוחות הפוליטיים המרכזיים בלבנון. היא גם מיישמת עמדה נייטרלית ביחס לעניינים פאן-ערביים ובינלאומיים.

השידור מתבצע על הגל הבינוני שמכסה את רוב שטח לבנון וכמה מדינות שכנות בתדרים של 836kHz (עבור ערוץ השידור המרכזי בערבית) ו-989kHz (עבור הערוץ שפות זרות בערוץ השני). עם הארגון מחדש של אורכי הגל בלבנון כדי למנוע שיבוש והפרעות, הוקצו לתוכניות השפה הערבית של רדיו לבנון התדרים 98.1 ו-98.5 FM ולערוץ השני לשפות זרות הוקצה שידור ב-96.2 FM. המשדרים ממוקמים בהרי הבארוק, בהר איטו ובנאס, ליד ביקפאיה. ישנן אנטנות ממסר גם בבית מרי בהר הלבנון, בבעלבכ בעמק הבקעה ובג'בל סאפי בדרום לבנון. גם בישראל ניתן לקלוט את שידורי רדיו לבנון בתדרים 98.1 ו-98.5 FM, אך בצפון ישראל בלבד.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

לבנון, רדיו
קטגוריה:לבנון: תקשורת
לבנון
הדיוויזיה ה-232 (האימפריה הגרמנית)

**הדיוויזיה ה-232** (בגרמנית: **232. Infanterie-Division**) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.

## היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-16 בינואר 1917 ונפרסה בתחילה בחזית המזרחית במהלך המלחמה. לאחר שהלחימה בזירה הסתיימה באמצע פברואר 1918, היא הועברה לחזית המערבית. הדיוויזיה השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה במהלך הקרב השלישי על האן, ולאחר מכן התגוננה נגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-2 בדצמבר 1918 פורקה הדיוויזיה.

## מפקדים
* גנרל-מיור אדולף פון דר אש (23 במאי 1917 – 2 בפברואר 1918)
* גנרל-מיור גוטפריד מרקווארד (3 בפברואר – 19 ביולי 1918)
* גנרל-מיור פרידריך וילהלם פון ליטוויץ (20 ביולי 1918 – 11 בספטמבר 1918)
* גנרל-מיור אמו פון דוויץ (12 בספטמבר 1918 – 28 בספטמבר 1918)
* גנרל-מיור ברונו פון קרן (28 בספטמבר 1918 – 2 בדצמבר 1918)

## לקריאה נוספת

* Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.


232
232
יוסיף טולצ'אנוב

**יוסיף טולצ'אנוב** (ברוסית: **Иосиф Моисеевич Толчанов**; 11 במאי 1891 - 24 באוגוסט 1981) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1962 הוא זכה בתואר אמן העם של ברית המועצות.
## קורות חיים
יוסיף טולצ'אנוב נולד בשנת 1891 במוסקבה למשפחה יהודית. אביו מויסיי טולצ'אנוב היה זמר בתיאטרון בולשוי והחליף את שם משפחתו מ"טולצ'אן" ל"טולצ'אנוב".

לאחר סיום בית ספר טולצ'אנוב למד הנדסה במכון לטכנולוגיה כימית במוסקבה ובאוניברסיטה בלייז' אותה סיים שנת 1914.

טולצ'אנוב חזר לרוסיה בשנת 1915 והחל לעבוד כמתכנן במפעלי העיר.

בשנת 1917 טולצ'אנוב החל ללמוד משחק בבית ספר לשחקנים של יורי זבאדסקי. בשנת 1918 בית ספר התאחד עם סטודיו של יבגני וכטנגוב והם היו בסיס להקמת תיאטרון וכטנגוב. יוסיף טולצ'אנוב היה חבר בוועד המנהל הראשון של התיאטרון. אשתו גם הייתה שחקנית "תיאטרון וכטנגוב".

בשנת 1920 טולצ'אנוב החל ללמד, בשנת 1946 הוא התמנה לפרופסור בבית ספר למשחק שפועל ליד "תיאטרון וכטנגוב".

עיקר פעילתו של טולצ'אנוב הייתה על במת התיאטרון אך הוא הצטלם גם במספר סרטי קולנוע ובהצגות תיאטרון שצולמו עבור הקרנה בטלוויזיה.

על פעילותו בתחום טולצ'אנוב קיבל פרס ברית המועצות בשנת 1950, עיטור לנין (1971) ועיטורים נוספים. בשנת 1962 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.

בשנת 1961 טולצ'אנוב פרסם ספר זיכרונות על פעילתו בתיאטרון.

טולצ'אנוב נפטר בשנת 1981 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה לצד קרובי משפחה נוספים.

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה 

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה סובייטים
קטגוריה:שחקני תיאטרון סובייטים
קטגוריה:שחקנים יהודים
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:מעוטרי עיטור מהפכת אוקטובר
קטגוריה:אמני העם של ברית המועצות
קטגוריה:מורים למשחק
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין נובודוויצ'יה
קטגוריה:ילידי 1891
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1981
בוריס פטקר

**בוריס פטקר** (ברוסית: **Борис Яковлевич Петкер**; 28 באוקטובר 1902 - 30 בינואר 1981) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1963 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
## קורות חיים
בוריס פטקר נולד בשנת 1902 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה).

בשנים 1918/1919 פטקר החל ללמוד משחק מוסקבה. בשנת 1919 הוא חזר לחרקיב ושיחק בתיאטרון המקומי. בשנת 1920 הוא חזר למוסקבה להמשך לימודים אותם סיים בשנת 1922. לאחר סיום הלימודים הוא שיחק ב"תיאטרון קורש" במוסקבה.

בשנת 1933 תיאטרון בו שיחק פטקר נסגר והוא הוזמן על ידי ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו לסגל של התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בתיאטרון זה הוא שיחק כול חייו.

במקביל, החל משנת 1939 פטקר היה מנהל אמנותי של תיאטרון "ארמיטאז" במוסקבה.

בשנת 1975 פטקר השתתף בהצגת תיאטרון שבוימה במיוחד לשחקנים ותיקים של התיאטרון ושיחק לצד מארק פרודקין.

עיקר פעילתו של פטקר הייתה על בימת התיאטרון אך הוא הצטלם גם במספר סרטי קולנוע. בנוסף הוא הקליט הרבה עבור רדיו.

פטקר כתב 3 ספר ספרי זיכרונות שיצאו לאור בשנת 1968, 1976 ו-1984.

על פעילותו בתחום התיאטרון פטקר קיבל עיטור הדגל האדום של העמל (1972) ועיטורים נוספים. בשנת 1963 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.

פטקר נפטר בשנת 1983 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה לצד אחותו ילנה שהייתה שחקנית וזמרת.

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה 
* 

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה סובייטים
קטגוריה:שחקני תיאטרון סובייטים
קטגוריה:שחקנים יהודים
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:מעוטרי עיטור הידידות בין העמים
קטגוריה:מעוטרי עיטור מהפכת אוקטובר
קטגוריה:מעוטרי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:כותבי זיכרונות
קטגוריה:אמני העם של ברית המועצות
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין קונצבסקויה
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1902
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1983
סגן נשיא איראן

**סגן נשיא איראן** (בפרסית: **معاون رئیس‌جمهور ایران**), על פי סעיף 124 לחוקת איראן, הוא כל מי שמונה על ידי נשיא איראן לעמוד בראש ארגון הקשור בענייני הנשיאות באיראן. **סגן הנשיא הראשון** (בפרסית: **معاون اول رئیس‌جمهور**) יושב בראש ישיבות ממשלת איראן בהיעדרו של הנשיא.

נכון ל-2024 ישנם שבעה סגני נשיא באיראן: סגן הנשיא הראשון, סגן הנשיא בפועל, סגן הנשיא לעניינים אסטרטגיים, סגנית הנשיא לענייני נשים ומשפחה, סגן הנשיא לענייני הפרלמנט, סגן הנשיא למדע, טכנולוגיה וכלכלה מבוססת ידע, והעוזר המשפטי של הנשיא. בנוסף, קיימים שבעה סגני נשיא נוספים המנהלים ארגונים ממשלתיים שונים באיראן, ומתוקף תפקידם משמשים גם כסגני הנשיא.

## סגן הנשיא הראשון

תפקידו של סגן הנשיא הראשון נוצר בתיקון לחוקה ב-1989, ולקח חלק מהאחריות של ראש הממשלה. לפי סעיף 124, סגן הנשיא הראשון יושב בראש מועצת השרים ומתאם את שאר סגני הנשיא.

לפי סעיף 131, במקרה של נבצרות ימלא סגן הנשיא הראשון את תפקידו של הנשיא, בכפוף לאישור המנהיג העליון. על פי אותו סעיף, מועצה המורכבת מסגן הנשיא הראשון (או הנשיא בפועל), יו"ר המג'לס וראש הרשות השופטת של איראן חייבת להבטיח כי נשיא חדש ייבחר תוך חמישים יום.

### רשימה

## סגני נשיא מתוקף תפקידם
באיראן כמה משרות שהנושא בהן מכהן מתוקף תפקידו  גם כסגן נשיא:
*ראש הארגון להגנת הסביבה
*ראש הארגון לאנרגיה אטומית
*ראש ארגון התכנון והתקציב
*ראש הקרן לענייני שהידים ויוצאי צבא
*ראש הארגון למדידה והערכה של מערכת החינוך
*ראש הארגון לענייני מינהל ותעסוקה
*ראש ארגון התקינה הלאומי

## קישורים חיצוניים
* 

איראן
קטגוריה:איראן: פוליטיקה
דג מלוח (סרט)

**דג מלוח** הוא סרט דרמה מסוגת קולנוע חרדי משנת 2000, בהפקת מוטי גל ושוקי בן פורת. זהו הסרט הראשון בטרילוגיית "חבורת הגאולה" והסרט השני, מתוך ארבעה, של חברת פרי עץ הדעת. נחשב לאחד מסרטי הדרמה המוכרים במגזר בעשור הראשון של המאה ה-21.

## עלילה
הסרט מספר את סיפורם של חבורת ילדים בשם חבורת הגאולה המגלים ילד מכיתתם הנמצא בצרה, ומנסים לסייע לו. כשבתוך כך, חושפים חולית מעבירי תחמושת ערבים מנמל יפו הפועלים במסווה של חנות דגים המסייעים להעברת אמל"ח לידי מחבל פלסטיני.

## שחקנים
* נתן אודנהיימר (ישראל)
* נתנאל גלעדי (עובדיה)
* אהוד אטון (דוד)
* יהודה ריבקין (יהודה)
* יוסי ברק (מוישלה)
* יוסי קינן (יונס)
* בוריס סבידנסקי (בוריס)
* אמיר בושרי (אבא)
* שוקי בן פורת (מורה)
* מוטי גל (מנהל)
* אליהו בן פורת (אפרים)
* מייקל ברהם (מחבל)
* אורי רוקח (מחבל)
* זוהר פתאל (שוטר)
* קריס קיידריקוב (שוטר)
* קובי קורן (רופא)
* שלום דובער משה (ילד)

## קישורים חיצוניים
* 
* דג מלוח, באתר גרינטק

קטגוריה:סרטי קולנוע חרדי
קטגוריה:סרטי דרמה ישראליים
קטגוריה:יהדות חרדית בקולנוע
קטגוריה:סרטי פרי עץ הדעת
קטגוריה:סרטי 2000
קטגוריה:סרטי מוטי גל
יוסיף חפץ

**יוסיף חפץ** (ברוסית: **Иосиф Ефимович Хейфиц**; 17 בדצמבר 1905 - 24 באפריל 1995) היה במאי קולנוע ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1964 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות. סרטיו הוצגו בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכו בפרס בפסטיבל קרלובי וארי. 
## קורות חיים
יוסיף חפץ נולד בשנת 1905 במינסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית. בהמשך המשפחה עברה לפולטבה וקרמנצ'וג. בגיל 13 אביו נפטר וחפץ החל לעבוד בעבודות מזדמנות.

בשנים 1927–1930 חפץ למד אמנות בלנינגרד. במהלך הלימודים הוא התחיל לעבוד ב"לנפילם" בה הוא הכיר את אלכסנדר זרחי ועד לשנת 1950 הם עבדו במשותף כבמאים ותסריטאים. ביחד הם יצרו סרטים רבים שהצליחו בהקרנה.

בשנת 1953 חפץ החל לביים באופן עצמאי. סרטיו הוצגו בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1955 ו-1960. סרטו על פי סיפור של אנטון צ'כוב "הגברת עם כלבלב" זכה בפרס הגדול בבפסטיבל קרלובי וארי שנת 1960.

בשנים 1977/1978 חפץ היה מלמד בימוי קולנוע.

סרטו אחרון של חפץ יצא להקרנות בשנת 1993.

על פעילותו בתחום הקולנוע חפץ קיבל עיטור לנין (1975), תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ועיטורים נוספים. הוא קיבל פעמיים פרס ברית המועצות (1940 ו-1941). בשנת 1964 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.

חפץ נפטר בשנת 1995 בסנקט פטרבורג ונטמן בבית העלמין בקומרובו בפרברי העיר לצד אשתו השנייה. אשתו הראשונה הייתה שחקנית ינינה ז'יימו. בשנות ה-50 של המאה ה-20 היא עברה לפולין. בנם הוא איש קולנוע פולני. מאשתו השנייה לחפץ היו שני בנים שעוסקים באמנות.

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה 
* 

קטגוריה:במאי קולנוע יהודים סובייטים
קטגוריה:תסריטאים יהודים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע סובייטים
קטגוריה:מעוטרי עיטור הדגל האדום של העמל
קטגוריה:יהודים מעוטרי גיבור העמל הסוציאליסטי
קטגוריה:מעוטרי עיטור מהפכת אוקטובר
קטגוריה:מעוטרי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:זוכי פרס ניקה
קטגוריה:אמני העם של ברית המועצות
קטגוריה:מעוטרי עיטור הידידות בין העמים
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי רוסיה
קטגוריה:סובייטים שנולדו ב-1905
קטגוריה:נפטרים ב-1995
איולוס (אל)

במיתולוגיה היוונית, **איולוס** או **איאולוס** (יוונית עתיקה: **Αἴολος** "תנועה מהירה, התנוצצות"), היה שליט הרוחות שבו נתקל אודיסאוס באודיסיאה של הומרוס. איולוס היה המלך של האי איוליה, שם התגורר עם אשתו, ששת בניו, ושש בנותיו. כדי להבטיח מעבר בטוח הביתה לאודיסאוס ואנשיו, איולוס נתן לאודיסאוס שק עשוי עור שור בן 9 שנים שהכיל את כל הרוחות העשויות להפריע לו במסעו, מלבד הרוח המערבית העדינה. אבל כשאודיסאוס וצוותו כמעט כמעט הגיעו חזרה למולדתם, אנשיו של אודיסאוס, שחשבו שהשק מכיל אוצר, פתחו אותו וכולם נסעו על ידי הרוחות בחזרה לאיוליה. בהאמינו שאודיסאוס חייב להיות שנוא על ידי האלים, איולוס שלח אותו משם ללא עזרה נוספת. איולוס זה גם בולבל לפעמים עם איולוס שהיה בנו של הלן וכינויו של אחד מארבעת השבטים היוונים הקדומים הגדולים, האיולים.

## משפחתו
כל מה שהאודיסיאה של הומרוס מספרת לנו על משפחתו של איולוס הוא שאביו היה היפוטס, שהיו לו שישה בנים ושש בנות, שאיולוס נתן את שש בנותיו לששת בניו כנשים, ושאיולוס, אשתו וכל ילדיהם. חיו יחד באושר באי גן העדן האידילי של איוליה. בטרגדיה האבודה של אוריפידס איולוס, אחד מששת בניו של איולוס נקרא מרקאראוס, ואחת משש בנותיו נקראת קנאקה.
## במיתולוגיה
על פי הומרוס, איולוס בנו של היפוטס היה מלך האי הצף איוליה, שזאוס הפך אותו ל"שומר הרוחות, גם כדי להרגיע וגם לעורר כל מה שירצה".

ב"ארגונאוטיקה" של אפולוניוס מרודוס, לבקשת הרה, הוא הרגיע את כל הרוחות מלבד הרוח המערבית ה"יציבה", כדי לסייע ליאסון ולארגונאוטים במסעם הביתה.

באיניאדה של ורגיליוס, איולוס שומר על הרוחות במערה על איוליה.
## קישורים חיצוניים

## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:דמויות באודיסאה
קטגוריה:אלי השמיים ומזג האוויר
קטגוריה:מלכים מהמיתולוגיה היוונית
מתודולוגיות היסטוריות

[ממוזער|פסל המתאר את [תוקידידס המכונה "אבי ההיסטוריה המדעית"]]
**מתודולוגיות היסטוריות** הן אוסף של טכניקות והנחיות שבהן משתמשים היסטוריונים כדי לחקור ולכתוב היסטוריות על אירועי העבר. המתודולוגיה כוללת שימוש במקורות משניים וראשוניים וכן בראיות חומריות, כגון אלו המתקבלות מארכאולוגיה, כדי לבנות תמונה מדויקת ואמינה של העבר.

## ביקורת מקורות
אחת הטכניקות המרכזיות במתודולוגיה ההיסטורית היא ביקורת מקורות, שהיא התהליך שבו ההיסטוריון מעריך את איכותם של מקורות המידע, כולל תקפותם, אמינותם ורלוונטיותם לנושא הנחקר. תהליך זה כולל חלוקה למספר היבטים, כגון מתי ואיפה נוצר המקור, מי יצר אותו, מאיזה חומר קודם נוצר, ובאיזו צורה מקורית הוא נוצר.

### עקרונות יסוד להערכת אמינות מקורות
היסטוריונים מסתמכים על מספר עקרונות יסוד להערכת אמינותם של מקורות:
# **קירבה לאירוע**: ככל שהמקור קרוב יותר בזמן ובמקום לאירוע שעליו הוא מדווח, כך ניתן לסמוך עליו יותר.
# **עדות ישירה מול שמועה**: עדות ישירה של עד ראייה אמינה יותר מאשר עדות שמועה.
# **מקורות בלתי תלויים**: אם מספר מקורות בלתי תלויים מדווחים על אותו נושא, האמינות של הדיווח מתחזקת.
# **נטיות של המקור**: יש לבחון את הנטיות של המקור ולוודא אם יש לו מוטיבציה כלשהי להטות את הדיווח.

#### קריטריונים לאותנטיות
כאשר היסטוריונים נדרשים להחליט אם מקור מסוים הוא אמיתי או מזויף, הם משתמשים בקריטריונים חיצוניים ופנימיים. קריטריונים חיצוניים מתייחסים לשאלות כמו האם המחבר כתב את המקור בעצמו, האם מקורות אחרים מייחסים את המחבר למקור, והסכמה בין עותקים עצמאיים של תוכן המקור. קריטריונים פנימיים כוללים פורמליות, סגנון ושפה של המחבר, חוסר עקביות בזמן או כרונולוגיה, ותוספות או השמטות בטקסט.

### עדות ראייה ועדות עקיפה
עדות ראייה נחשבת לאמינה יותר מעדות עקיפה, אך יש לבדוק את הכשירות של העד לדווח על מה שראה, ואת הכוונה שלו בעת הדיווח. כאשר משתמשים בעדות עקיפה, היסטוריונים צריכים לוודא שהעדות נשענת על עדות ראשונית אמינה ולבחון את דיוק הדיווח.

### מקורות אנונימיים
אף על פי שמקורות אנונימיים עשויים להיות בעייתיים, היסטוריונים יכולים להשתמש בהם כדי לקבוע עובדות היסטוריות, בתנאי שהמקור עובר את הבדיקות המתאימות לאמינות.

## הערות שוליים

קטגוריה:היסטוריוגרפיה
בית המשפט הכללי (האיחוד האירופי)

**בית המשפט הכללי**, המוכר באופן בלתי רשמי כ**בית המשפט הכללי של האיחוד האירופי** (באנגלית: **European General Court** - **EGC**), הוא אחד מבתי המשפט המרכיבים את בית הדין לצדק של האיחוד האירופי. תפקידו של בית המשפט הכללי הוא לשפוט במחלוקות המובאות על ידי מדינות החברות באיחוד האירופי או על ידי יחידים כנגד מוסדות האיחוד האירופי, למעט מקרים מסוימים המיוחדים לבית הדין האירופי לצדק.

## סמכויות
בית המשפט הכללי עוסק בתביעות המוגשות כנגד מוסדות האיחוד האירופי, כגון ערעורים על סירוב לרישום סימן מסחר על ידי משרד הקניין הרוחני של האיחוד האירופי (EUIPO). עם הקמתו של בית המשפט הכללי, נוצרה מערכת שיפוטית המבוססת על שתי רמות: כל מקרה שנשמע בבית המשפט הכללי יכול להיות נתון לערעור בפני בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, אך ורק בנקודות משפטיות.

עקב הגידול במספר המקרים שהובאו בפני בית המשפט הכללי, ובעקבות אמנת ניס אשר נכנסה לתוקף ב-1 בפברואר 2003, הוחלט להקים "לשכות שיפוטיות" בתחומים מסוימים במטרה להקל על העומס. דוגמה לכך היא בית הדין של השירות הציבורי האירופי, שהוקם ב-2005 והתמחה בסכסוכים בשירות הציבורי של האיחוד האירופי. החלטותיו היו נתונות לערעור בפני בית המשפט הכללי, ולעיתים רחוקות יכלו להיות נבדקות גם על ידי בית הדין לצדק. עם זאת, בית הדין של השירות הציבורי האירופי פורק ב-1 בספטמבר 2016, מה שהוביל להכפלת מספר השופטים בבית המשפט הכללי.

## הרכב
מאז פברואר 2020, בית המשפט הכללי מורכב מ-54 שופטים, לאחר רפורמה שנערכה ב-2016 והעלתה את מספר השופטים לשניים לכל מדינה חברה באיחוד האירופי. בעקבות יציאתה של בריטניה מהאיחוד האירופי בינואר 2020, נשארו 49 שופטים בפועל. השופטים מתמנים לתקופה מתחדשת של שש שנים על פי הסכמת הממשלות של המדינות החברות. נשיא בית המשפט ונשיאי הלשכות, אשר מורכבות מחמישה שופטים כל אחת, נבחרים על ידי חברי בית המשפט לתקופה מתחדשת של שלוש שנים.

לבית המשפט הכללי אין פרקליטים כלליים קבועים, כמו בבית הדין לצדק, אך במקרים מסוימים יכול שופט לתפקד כפרקליט כללי, בהתאם למינוי שניתן לו.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:האיחוד האירופי: חוק ומשפט
קטגוריה:בתי דין בין-לאומיים
פליאס

במיתולוגיה היוונית, **פליאס** (ביוונית עתיקה: **Πελίας**) היה מלך איולקוס. הוא זה ששלח את יאסון למסע אחר גיזת הזהב.

## משפחתו
פליאס היה בנם של טירו ופוסידון. אשתו מתועדת כאנקסיביה, בתו של ביאס, או כפילומאכה, בתו של אמפיון. הוא היה אביהם של אקסטוס, פיסידיקה, אלקסטיס, פלופיה, היפותואה, אמפינומה, אוודנה, אסטרופיה, אנטינואה ומדוזה. בנות אלה נקראות לפעמים ביחד בשם הפליאדות על שם אביהם.

## במיתולוגיה
### חיים מוקדמים
טירו הייתה נשואה למלך קרתיאוס מאיולקוס, שאיתו נולדו לה שלושה בנים, איסון, פרס ואמיתאון, אך היא אהבה את אניפאוס, אל נהר. היא רדפה אחרי אניפאוס, שסירב לזכותה. יום אחד, פוסידון, מלא תאווה לטירו, התחפש לאניפאוס ושכב איתה; מהאיחוד שלהם נולדו בנים תאומים, פליאס ונלאוס.

טירו שמה את בניה על הר כדי שימותו, שלא יתגלה המעשה, אך הם נמצאו על ידי רועה צאן שגידל אותם כשלו, או שהם גודלו על ידי משרתת. כשהגיעו לבגרות, פליאס ונלאוס מצאו את טירו והרגו את אמם החורגת סידרו על כך שהתעללה בה (סידרו הסתתר במקדש שהוקדש להרה אבל פליאס הרג אותה בכל זאת, מה שגרם לשנאתה הנצחית של הרה כלפי פליאס).

פליאס היה רעב לכוח ורצה להשתלט על כל תסליה. לשם כך, הוא גירש את נלאוס ופרס, ונעל את איסון בצינוקים באיולקוס (ליד העיר המודרנית וולוס). בזמן שהותו בצינוקים, איסון התחתן והוליד כמה ילדים, המפורסם ביותר, יאסון. איסון שלח את יאסון מאיולקוס מחשש שפליאס יהרוג אותו כיורש פוטנציאלי לכס המלכות.

יאסון גדל בהשגחתו של כיירון הקנטאור, על מורדות הר פיליון, כדי להתחנך. בזמן זה, פליאס, מחשש שיופל, הוזהר על ידי אורקל להיזהר מאדם שלובש סנדל אחד.

### המסע אחר גיזת הזהב
שנים רבות לאחר מכן, פליאס הקריב קורבן ליד הים לכבוד פוסידון. יאסון, שזומן יחד עם רבים אחרים לקחת חלק בהקרבה, איבד את אחד מסנדליו בנהר האנאורוס המוצף בזמן שמיהר לאיולקוס. באיניאדה של ורגיליוס ובפאבולות של היגינוס, הרה/יונו התחפשה לאישה זקנה, שיאסון עזר לה לעבור את הנהר כשאיבד את הסנדל שלו.

כשיאסון נכנס לאיולקוס, הוכרז כי אדם הלובש סנדל אחד הגיע לעיר. בפחד, פליאס שאל את יאסון מה הוא יעשה אם יתעמת עם האיש שיהיה מפלתו. יאסון הגיב שהוא ישלח את האיש הזה אחרי גיזת הזהב. פליאס קיבל את עצתו של ג'ייסון ושלח אותו להביא את גיזת הזהב. היא נמצאה בזמן ההוא בקולכיס, בחורשה המקודשת לארס, אל המלחמה. למרות שגיזת הזהב פשוט הייתה תלויה על עץ אלון, זו הייתה משימה בלתי אפשרית לכאורה, מכיוון שדרקון שעיניו לעולם לא נעצמו שמר עליה.

### מותו
במהלך היעדרותו של יאסון, פליאס חשב שהארגו שקעה, וזה מה שהוא אמר לאיסון ולפרומכוס, שהתאבדו בשתיית רעל. עם זאת, לא ידוע, אך ייתכן שהשניים נהרגו ישירות על ידי פליאס.

כשיאסון חזר יחד עם מדיאה, פליאס עדיין סירב לוותר על כסאו. מדיאה קשרה קשר להביא את בנותיו של פליאס עצמו (הפליאדות) להרוג אותו. היא אמרה להם שהיא יכולה להפוך איל זקן לאיל צעיר על ידי חיתוך האיל הזקן ובישולו. במהלך ההפגנה קפץ איל צעיר וצעיר מהסיר. בהתרגשות חתכו הבנות את אביהן לחתיכות וזרקו אותן לסיר, מתוך ציפייה שייצא מחודש. פליאס, כמובן, לא שרד.

מכיוון שהוא כעת עזר לפשע נורא, יאסון עדיין לא הומלך. בנו של פליאס אקסטוס גירש מאוחר יותר את יאסון ומדיאה, לקורינתוס, וכך החזיר לעצמו את הממלכה.

סיפור חלופי היה שמדיאה שיספה את גרונו של אביו של יאסון, איסון, שאותו היא באמת מחייה כגבר צעיר בהרבה; בנותיו של פליאס שיספו את גרונו של אביהם לאחר שהיא מבטיחה לעשות את אותו הדבר עבורו, והיא רק שוברת את דברה ומשאירה אותו מת.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מלכים מהמיתולוגיה היוונית
ריצ'רד אראונר

**ריצ'רד אראונר** ( 19 באפריל 1902 - 1 בנובמבר 1936) היה אוברפיהרר באס אס ופונקציונר בתחום החקלאות בגרמניה הנאצית.

## ביוגרפיה
ריצ'רד אראונר נולד במשפחה אוונגלית של בעלי מחצבות. הוא השלים תואר בחקלאות וקיבל דיפלומה בתחום. בשנת 1923 הצטרף לארגון הפרייקורפס אוברלנד (Freikorps Oberland) והשתתף בניסיון הפוטש במרתף הבירה במינכן, ניסיון ההפיכה הכושל של המפלגה הנאצית.

ב-1 במאי 1933 הצטרף אראונר למפלגה הנאצית, וב-1 באוקטובר של אותה שנה, הצטרף לאס אס. מאז 1931 שימש כראש המשרד למדיניות חקלאית, והיה גם חבר במועצת החקלאות של הרייך הגרמני. עם הצטרפותו לשוצשטאפל, החל לשמש כקצין במשרד הראשי לגזע והתיישבות (RuSHA), שהיה אחראי על מדיניות הגזע וההתיישבות של הרייך. אראונר התקדם בדרגות האס אס, מאובר-שטורמפיהרר ועד לאוברפיהרר.

## מותו
ב-1 בנובמבר 1936, נהרג אראונר בתאונת מטוס בדרכו חזרה מחנוכת מועצת החקלאים של הלנדסבאורנשאפט זאר-פפאלץ (Landesbauernschaft Saar-Pfalz). הוא נקבר בעיר גוסלאר.
## הערות שוליים

קטגוריה:גרמנים שנהרגו בתאונות אוויריות
קטגוריה:נאצים שהשתתפו בפוטש במרתף הבירה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1902
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1936
ואיו

במיתולוגיה ההינדואית, **וַאיוּ**, **ואטה** או **פאבאנה** (סנסקריט: **वायु**), הוא האל ההינדואי של הרוחות, כמו גם שליח האלים. בכתבי הקודש הוודיים, וַאיוּ הוא אל חשוב ומזוהה באופן הדוק עם אינדרה, מלך האלים. מוזכר שהוא הראשון ששתה סומה. האופנישדות משבחים אותו בתור פראנה או 'נשמת החיים של העולם'. בכתבי הקודש ההינדיים המאוחרים יותר, הוא מתואר כדיקפאלה (אחד משומרי הכיוון), המשקיף לכיוון צפון-מערב. האפוסים ההינדיים מתארים אותו כאביהם של האל הנומאן ושל אחד מגיבורי המהאבהארטה, בהימה.

חסידיו של מדהבא הקדוש מהמאה ה-13 מאמינים בגורו שלהם כגלגול של וַאיוּ. הם סוגדים לאל כמוקהיאפראנה ורואים בו את בנו של האל וישנו.

## ראו גם
* איולוס (אל)

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אלי השמיים ומזג האוויר
קטגוריה:אלים הינדואים