שלילת הגשמות

**שלילת הגשמות** היא עיקרון תאולוגי של כמה דתות מונותאיסטיות באופן תפיסתן את מהותו של האלהים. עקרון שלילת הגשמות מורה על כך שהאל מופשט, אבסטרקטי, איננו חומרי. שלילת הגשמות נחשבת חלק מעיקרי האמונה היהודית המקובל על כל היהודים מאז ימי הביניים, ומהעיקרים המכוננים בדת האסלאם. בשתי דתות אלה, נספחות לעיקרון שלילת הגשמות דעות או מצוות נוספות התלויות בו ומשלימות אותו, כדוגמת שלילת התארים מהאל ואיסור עשיית פסלים ומסכות. הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים דן בהרחבה בעיקרון שלילת הגשמות.

## בעת העתיקה
[שמאל|ממוזער|180px|פסלון של האל '''[בעל (אל)|בעל** מ[[אוגרית]], פוסל בין [[המאה ה-14 לפנה"ס|המאה ה-14]] ל[[המאה ה-12 לפנה"ס|ה-12 לפנה"ס]] בקירוב.]]
ב[[העת העתיקה|עת העתיקה]] האמינו ב[[פוליתאיזם|אלים]] רבים. לכל [[עם]] היה [[פנתאון]] אלים משלו, שאותם [[פולחן|עבד]] והעריץ, ירא אותם וכיבדם.
כמעט אין תופעה – [[תופעת טבע]] או תופעה מנטלית – שלא זכתה ל[[האנשה|פרסוניפיקציה]] ולפולחן כלשהו.

אף על פי שייחסו להם תכונות אלוהיות כאלמותיות, ידיעה מקיפה, שליטה בגורל בני אדם וכדומה, בכל זאת היו האלים במחשבת עמי העולם העתיק [[האנשה|אנתרופומורפיים]] או אנימימורפיים – הייתה להם דמות אדם ([[גבר]], [[אישה]], [[אינטרסקס]]), או דמות [[בעלי חיים|חיה]] כלשהי כ[[חתול הבית|חתול]], [[פרה|שור]] או [[תיש]]. כך למשל, אל ה[[רעם]] וה[[ברק]]ים ([[נינורתה]]) תואר ב[[שומר]] כ[[אריה]] ענק בעל [[כנף|כנפיים]], וב[[כנען]] (שם הוא נקרא [[בעל (אל)|בעל]]) כ[[לוחם]] [[גיבור (אישיות)|גיבור]] האוחז בידו [[כידון]] ובידו השנייה חזיז ברק. הדבר הנהוג ביותר בפולחן העמים הקדומים היה עשיית [[פסל (יצירה)|פסל]] בדמות האל; לפסל היו מקריבים קורבנות, מקטירים [[קטורת]] ומתפללים, וסביבו היו נעשים הטקסים הדתיים. האמונה הייתה כי כוח האל שוכן בפסל שנעשה לכבודו.

לאלים הייתה [[ביוגרפיה]], הם הופעלו על ידי [[רגש]]ות ויצרים, ובמרבית הדתות העתיקות הם גם היו מוחשיים. כך למשל, במיתוס [[אנומה אליש]] (סיפור [[בריאת העולם]] ב[[מיתולוגיה מסופוטמית|מיתולוגיה הבבלית]], תחילת [[האלף ה-2 לפנה"ס]]) ישנה האנשה של תופעות טבע, והבריאה נעשית לאחר מאבקים קוסמיים בין אלים שונים: האלה [[תיאמת]] וחיילותיה לוחמים באל [[מרדוך]]. לאחר שזה מנצחם הוא מבתר את [[גופה|גופת]] תיאמת ומחלקי גופתה [[בריאת העולם|בורא את היקום]]. מחלק אחד הוא בורא את הארץ ומחלק שני את ה[[שמים]].

[[מוטיב (ספרות ואמנות)|מוטיב]] זה של בריאה לאחר מאבקים בין אלים חוזר כמעט בכל ה[[מיתולוגיה|מיתולוגיות]] של העמים. מרבית התיאורים שנמצאים במיתולוגיה אחת חוזרים במיתולוגיות של עמים אחרים עקב שינוי שמות האלים או שוני בפרטים מסוימים בסיפור.

ה[[אמנות]] של ימים עברו, שהייתה חלק בלתי נפרד מה[[דת]], עסקה בציור דמות האלים וב[[פיסול]] לצורכי פולחן וכו'.

=== במקרא ===
ה[[תורה]] נכתבה בסביבה פוליתאיסטית. פסוקים רבים בתנ"ך מתארים את אלוהים כבעל דמות ותכונות פיזיות, ביניהם:
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

בנוסף, המקרא מתאר את אלוהים לעיתים באופן פחות מובהק מבחינה גשמית: "ומראה **כבוד ה**' **כאש אוכלת** בראש ההר לעיני בני ישראל". ואף שמשה רואה את אחוריו של אלוהים ולא את פניו, הוא מדבר על ראיית כבוד ה' "הראני נא את **כבודך**... והיה בַּעֲבֹר **כבודי** ושכותי כפי עליך עד עוברי... וראית את אחורי", ואף שיחזקאל מדבר על ראיית אלוהים בתיאורים גופניים, הוא מדבר על "דמות מראה **כבוד ה**'".

כיום, רוב החוקרים מסכימים שבמקרא (וכן בחז"ל) הייתה תפיסה כי לאלוהים יש גוף גשמי ואין זכר לפולמוס בעניין בעת העתיקה, אף שיש חוקרים הסוברים שמדובר במטפורות.

לפי בנימין זומר , האמונה הרווחת הן במזרח התיכון הקדום כולו והן בקרב בני ישראל בתוכו, הייתה שהאל או האלים כן מתגשמים בגוף גשמי, אף לא בהכרח גוף אחד קבוע, אלא הם "נוזליים" ולא בהכרח נוכחים בגוף אחד קבוע.

[[תרגומי המקרא]] היהודיים הקדומים, ובפרט [[תרגום אונקלוס]] פירשו את הפסוקים לעיתים בצורה המרחיקה הגשמה, ולעיתים הם מתרגמים את הפסוקים מילולית, גם כאשר הם מבטאים הגשמה, וכן מתרגמים מילולית פסוקים לגבי רגשות המיוחסים לאל.

[[קובץ:Zeus_Yahweh.jpg|ממוזער|דמות אלוהות יושבת על גלגל מכונף, ב[[יהוד מדינתא (מטבע)|מטבעות יהוד]] מ[[התקופה הפרסית]]. הדמות מזוהה עם [[יהוה]] אלוהי ישראל, לפי חלק מהחוקרים]]
במחקר מקובל שה[[עברים]] ב[[תקופת הברזל]], החזיקו ב[[הדת הישראלית הקדומה|דת הישראלית הקדומה]] והאמינו באלים רבים אלא שחשבו שהאל שלהם הוא ראש האלים או החזק ביניהם ([[מונולטריזם]]/[[הנותאיזם]]). חוקרים אחרים אחזו בדעה שהעברים הקדומים האמינו באל אחד ויחיד, קדום ו[[אומניפוטנטיות|כל-יכול]], אך הם לא שללו ממנו את הגשמות. במחשבתם לאל הייתה דמות של אדם, או האדם נוצר בדמותו של האל. כך ניתן להסיק מהפסוק "כי בצלם אלהים עשה את האדם", ומהתיאורים של האל כפי שהם מופיעים בחזון ה[[נביא]]ים: [[ישעיהו]] (), [[ירמיהו]] (), ו[[יחזקאל]] ().

לפי [[ביקורת המקרא]], את התנ"ך ערך אדם, או מספר אנשים, בתקופה מאוחרת מזמן כתיבת הסיפורים עצמם. אותו אדם לקח כמה תעודות שהוחזקו כקדושות בקרב העם ואיחדם לכלל ספר אחד. בניתוח [[פילולוגיה|פילולוגי]] ניסו חוקרי המקרא להפריד את הספר שהושלם למרכיביו הראשונים כדי לבחון את הדעות של הכיתות השונות שיצרוהו בנפרד ([[השערת התעודות]]). מסקנתם הייתה שהסתירות בדבר גשמותו או מופשטותו של האל בפסוקי התנ"ך נובעת מתפיסת אלוהות שונה בין כותבי התעודות המקוריות. לדידם, היו כאלה שהאמינו שהאל גשמי ובדמות אדם, וכאלה שהאמינו שלאל אין דמות והוא נשגב מכל תפיסה. בצירוף התעודות נתערבבו התפיסות וזה יצר את התאולוגיה שפותחה על ידי הוגי הדורות הבאים.

===בפילוסופיה היוונית===
[[קובץ:Parthenon.jpg|ממוזער|300px|**הפרתנון באתונה** - מקום המקדשים החשובים. אתונה היא הפוליס המזוהה ביותר עם הפילוסופיה היוונית]]
[[דת יוון העתיקה|הדת ביוון העתיקה]] הייתה פוליתאיסטית. אלי יוון זהים לאלים של שאר העמים הקדומים. יש להם דמות וצורה, הם מונעים על ידי היפעלויות נפשיות, יש להם ביוגרפיה ולעיתים הם גם [[מוות|מתים]].

מתוך ה[[אמונה|אמונות]] המיתולוגיות צמחה ביוון, בסביבות [[המאה ה-6 לפנה"ס]], ה[[פילוסופיה יוונית|פילוסופיה היוונית]]. ככל הנראה, גם ה[[פילוסוף|פילוסופים]] היווניים האמינו באלים הלאומיים של עמם, אך במהלך התפתחות מחשבתם החלו ההוגים לחפש עיקרון יסודי הנמצא בתשתית היקום, עקרון שלא זוהה עם אחד האלים.

בראשית הפילוסופיה, בהשפעת החשיבה המיתית, היה היסוד שעליו הצביעו הפילוסופים משהו חומרי. [[תאלס]] סבר שהיקום נברא מתוך [[מים]]. [[פילוסופיה קדם-אלאטית|הפילוסופים הקדם-אלאטים]] סברו שהעולם נברא מחומר קדמון וחוזר אליו בתהליך של הוויה וכיליון. [[פרמנידס]] ותלמידו [[זנון מאלאה]], ובעקבותיהם כל [[האסכולה האלאטית]], אחזו בדעה [[פנתאיזם|פנתאיסטית]] לפיה העולם קדום ו[[נצח]]י, אך בכל זאת הם האמינו שהכול גשמי.

הראשון שטען שהעקרונות המונחים בבסיס הבריאה הם מופשטים ואינם ישויות חומריות היה [[פיתגורס]] מה[[אי]] [[סאמוס]]. אף על פי שהיה פגני בדתו, פיתגורס האמין שמאחורי התופעות נמצא ה[[מספר]], או ה[[יחס (בין מספרים)|יחס המספרי]] הבלתי נראה. הוא [[הראשית]], הוא איננו גשמי והוא שרוי בתוך כל הדברים כפי שהאל נמצא בתוך הכהן של דיוניסוס. יש זהות בין האחד לאחר – הכהן עם האל, המספר עם התופעה.

בהגותו של [[הרקליטוס]], נמצא המושג [[לוגוס]] – העיקרון המופשט של העולם. לוגוס ב[[יוונית]] מורה על כמה דברים: [[דיבור]] או [[כתב]], [[מחשבה]], דעה, נימוק [[היגיון|הגיוני]], יחס מתמטי. הרקליטוס חידש [[משמעות]] חדשה למושג המוכר, והפך את הלוגוס לישות-על מופשטת שאחראית להיווצרות [[היקום]] וניהולו והיא גם הביטוי לסדר בו.

[[קסנופנס]] מתח ביקורת על אמונות בני דורו, אשר ייחסו לאלים תכונות אנושיות או דמות אנושית. ידועה אמרתו "לו לשוורים ולסוסים היו אלים, הם היו יוצרים את אליהם בדמות סוסים ובדמות שוורים". הוא נחשב למבשר ה[[מונותאיזם]] שאינו תלוי בדת.

בכתבי הפילוסוף היווני [[אפלטון]] מופיע האל ([[דמיורגוס]] (יוונית: [[אומן]]) כישות מופשטת ו[[תבונה|תבונית]]. כנראה היה זה פיתוח דעותיהם של פיתגורס והירקליטוס אשר חיו לפניו.
הדמיורגוס בורא את העולם החומרי כשהוא נעזר ב[[פלטוניזם|אידאות]] – המושגים המופשטים אשר הם המהות האמיתית של הדברים מעבר להתגלמותם הקונקרטית. תורת האידאות של אפלטון היא ככל הנראה פיתוח של תורת המספר הפיתגורית. המספר המופשט של פיתגורס הפך במשנת אפלטון לכלל המכנים המשותפים של המושגים האנושיים אשר הם מהותם הפנימית של הדברים והם מצויים מחוץ ל[[מרחב (פיזיקה)|מרחב]] ול[[זמן]].

תלמידו המובהק של אפלטון, [[אריסטו]], יצר [[המטאפיזיקה של אריסטו|שיטה מטאפיזית]] ענפה שלפיה לכל דבר ביקום יש [[סיבה]], מניע שגרם לה, עד שמגיעים אל הסיבה הראשונה לה אין סיבה קודמת, סיבה זאת היא ה[[מניע הבלתי מונע]]. לפי אריסטו, הסיבה הראשונה היא שכל החושב את עצמו אשר נמצא בראש שרשרת המציאות בשלווה מוחלטת. המניע הבלתי מונע של אריסטו מזכיר מאוד את הלוגוס של הרקליטוס.

בפילוסופיה ה[[נאופלאטוניזם|נאופלאטוניסטית]], שהתפתחה מההשקפה ה[[פלטוניזם|אפלטונית]], הדגישו רבות את שלילת הגשמות של האל ואת חוסר יכולת האדם לדעת משהו חיובי עליו.
הדמות המרכזית באסכולה זאת הוא [[פלוטינוס]]. לפי פלוטינוס האל הוא אחד, מופשט, קדמון ו[[טרנסצנדנטיות|טרנסצנדנטי]] לחלוטין. אין לו תכונות, אינו ניתן לחלוקה ואין בו ריבוי. אפילו מחשבה או רצון אי אפשר לייחס לו – אם הוא חושב, אז יש הבחנה בינו למחשבתו. אם הוא רוצה, זה מייחס לו חיסרון. האחד המוחלט אם כן איננו ניתן להכרה כלל. יחד עם זאת, ביקשו הוגים נאו פלטונים להסביר כיצד נוצר הגשמי מן הרוחני בדרך של האצלה או השתלשלות מתוכו של הרוחני עצמו, ולא כבריאה חיצונית 'יש מאין' של הגשמי. לפי תאוריה זאת, הגשמי בנוי מן הרוחני עצמו.

==== שלילת הגשמות בעולם היווני-רומי ====

[[אריסטו]] (המאה ה־4 לפנה"ס) סבר שמי שיש לו גשמיות מושלם פחות ממי שהוא רק רעיון מופשט. במאות הראשונות לספירה, המשכילים באימפריה הרומית האמינו שאין להבין את ההאלים השונים שעליהם מסופר במיתולוגיה היוונית והרומית כפשוטם, אלא כהתגלמות צדדים שונים באל העליון, או כישויות נחותות הכפופות לו, והאל העליון הוא אל ששמו לא ידוע והוא מקור החיים וחוקי הטבע.

==ביהדות==

===חז"ל===
ב[[ספרות חז"ל]], בדומה למקרא, נמצאים ביטויים רבים המגשימים את האלוהות, וביטויים אחרים המרחיקים מהאל כל הגשמה. במהלך הדורות היו מחלוקות רבות לגבי השאלה מה הייתה תפיסת האלוהות של חז"ל. היו שסברו שחז"ל האמינו שלאל צורה ורגשות, כלומר כפי פשט המקראות, והיו שסברו שלחז"ל הייתה תפיסת אלוהות פילוסופית מורכבת. ככל הנראה בספרות התלמודית נמצאות שתי התפיסות אם כי המקומות והביטויים שמהם נראה שחז"ל שללו גשמות מהאל רבים יותר.

בספרות חז"ל מתואר אלהים [[הנחת תפילין|מניח תפילין]], יושב בין [[מלאך|מלאכים]], בעל רחמים, כועס, ומבצע שאר היפעלויות אנושיות גשמיות: ; ; .

למרות כל זאת, נמצאים בתלמודים וב[[מדרש]] מושגים הבאים כתחליף ראוי, כביכול, לדבר על האלוהות מבלי להגשימה.
האל נקרא בכינויים שונים – שלא היו שגורים בימים מוקדמים יותר – שמטרתם להרחיק גשמות מן האל: 
המונח 'מקום' כתיאור של האל מורה על כך שהאל אינו נמצא באתר כלשהו כיוון שאיננו יש גשמי. על הביטויים המגשימים במקרא אמרו חז"ל ש.
לפי הפרשנות היהודית של ימי הביניים והעת החדשה, חז"ל עסקו בפעילות [[הרמנויטיקה|הרמנויטית]] שמטרתה להסביר את הביטויים המגשימים שבמקרא בהתאם לתפיסתם שיש לשלול גשמות מהאל. לדידם, הביטויים המגשימים שבספרי הנביאים הם משל.

חז"ל פיתחו את מושג [[השכינה]] ודרכו הסבירו מקראות שלכאורה מורים על כך שהאל גשמי.
השכינה היא ישות נבראת, מעין אצילות רוחנית המבטאת את היחס בין האל לעולמו.
השימוש במונח 'שכינה' עוזר בביאור מקרים בהם כתוב במפורש שהאל יורד או עולה, נמצא במקום מסוים וכדומה. ב[[תרגומי התנ"ך]] מתקופת ה[[תנאים]] נעשה שימוש נרחב במושג. לדוגמה, את הפסוק "והתהלכתי בתוככם" (ויקרא כ"ו) מתרגם [[אונקלוס]] "ושכינתי תשרה בתוככם".

במדרשים רבים אנחנו רואים שבתודעתם של חז"ל כבר פשוט שכל הביטויים של עליה וירידה לא מכוונים על עצמות האל אלא על שכינתו:
ההנחה המונחת בבסיס המדרש, בין למקשה ובין למתרץ, היא שהפסוק לא מדבר על האל אלא על השכינה.

===הפילוסופיה היהודית בימי הביניים===
[[קובץ:Averroes closeup.jpg|ממוזער|250px|ציור מאוחר של [[אבן רושד]]]]

הפילוסופים היהודים במהלך ימי הביניים הושפעו רבות מה[[פילוסופיה יוונית|פילוסופיה היוונית]] שהגיעה אליהם בתיווכם של הוגי דעות [[אסלאם|מוסלמים]]. שלילת הגשמות שלהם הושפעה מהתפיסה של [[אריסטו]], שלפיה מי שיש לו גוף הוא מושלם פחות ממי שהוא רק רעיון מופשט. על כן, מרבית הרבנים שעסקו בפילוסופיה של הדת הסכימו לגבי היסוד של שלילת הגשמות. מתקופת ה[[גאונים]] נמצאים מכתבים ופסקי הלכה מהם למדים שהחכמים של אותם ימים היו תמימי דעים לגבי יסוד זה.

הרב [[סעדיה גאון]] הקדיש פרקים נרחבים בספרו "[[אמונות ודעות]]" לחזק עיקר זה ולהסבירו בראיות פילוסופיות ובראיות תורניות. בספר זה, מלבד המלחמה בנצרות והאלילות, מתפלמס הרב עם שיטות של פילוסופים שקדמו לו, מפרש ביטויים מגשימים במקרא ומביא טענות פילוסופיות כחיזוק לדעותיו.
רבנים נוספים כ[[יהודה הלוי|ריה"ל]], רבי [[בחיי אבן פקודה]] ועוד, כתבו על כך בחיבוריהם וניסו לתת תוקף [[לוגיקה|רציונלי]] לשלילת הגשמות. למרות תמימות הדעים בקרב הרבנים ואנשי המחשבה לגבי כך, נחלקו הדעות על מעמדו ההלכתי של הרעיון.

הספר השיטתי ביותר, הרדיקלי ביותר ואף המשפיע ביותר הדן בעניין זה הוא הספר "[[מורה נבוכים|מורה הנבוכים]]" שכתב רבי **משה בן מיימון**.
ה[[רמב"ם]] החמיר מאוד בעניין שלילת הגשמות, ואילו בר הפלוגתא הגדול שלו, [[הראב"ד]], למרות שהיה שותף לדעה שיש לשלול גשמות מהאל, לא החמיר עם אלה האוחזים בדעה הכוזבת הזאת ואף כינה אנשים שאחזו בדעה זאת "גדולים וטובים ממנו", בתגובתו לפסקו של הרמב"ם כי המאמין בהגשמה הוא בכלל אפיקורוס, ואין לו חלק לעולם הבא, כשייתכן והתכוון לגדולים וטובים מהרמב"ם. הפילוסופיה שב"מורה הנבוכים" יונקת גם משורשים הנטועים בפילוסופיה היוונית ובהגותו של אריסטו. כתבי אריסטו הגיעו אל רבנים יהודיים בתיווכם של תאולוגים מוסלמים שתרגמו את ספריו לערבית. הרמב"ם הושפע מאוד מפרשנים מוסלמים של אריסטו ובעיקר מכתביו של [[אלפראבי|אבונצר אלפראבי]] ו[[אבן סינא]].

בכל פרקי הספר הרב מדגיש, מעל עשרות פעמים, שתפיסת הגשמות דומה ל[[עבודה זרה]] ואף חמורה ממנה: 

חרף דבקותו החזקה בשלילת הגשמות, הרמב"ם ניסה לשמור על נימוקים נכונים לדעה זאת ולחם בנימוקים שלדעתו אינם מוכיחים דבר זה בצורה נאה, גם אם אלה, בסופו של דבר, משרתים את העיקר החשוב הזה: .

==== פרשנות המקרא וחז"ל בימי הביניים ====
לגבי תרגום אונקלוס טען הרמב"ם כי ייתכן ובמספר מקומות נוסחו שובש, וכל עוד ולא יהיה לנו את האוטוגרף של אונקלוס עצמו, לא ניתן יהיה לדון באותם המקומות.

לגבי הבנתם של [[חז"ל]] את התאולוגיה של התנ"ך (וממילא - שלהם, מתוקף מחויבותם אליו), ניטשת מחלוקת מחקרית, הדעה המקובלת ביהדות (עכ"פ מאז ה[[רמב"ם]]) היא כי הם שללו את ההגשמה. (וראה להלן).

בקרב [[יהדות אשכנז]] הקדומה שררו ככל הנראה תפיסות מגשימות של האל, שהלכו ונעלמו לאחר [[הפולמוס על כתבי הרמב"ם]]. יש המזהים את ר' [[משה תקו]] ור' [[שלמה מן ההר]] כאותם שתפסו תפיסה מגשימה של האל. אולם הרב [[מנחם מנדל כשר]] סתר זיהוי זה.

הפילוסופים היהודים בימי הבניים שללו מהמקרא כל הגשמה או האנשה של האל, וחלקם גם שלל את היכולת ליחס לו כל תואר חיובי, ואף טען כי יחוס גוף גשמי לאל מהווה [[כפירה]]. (ראה להלן)

האמונה שלאל יש רגשות איננה סותרת את ההנחה שיש לשלול גשמות מהאל. בדעה זאת החזיק רבי [[חסדאי קרשקש]] שהאמין שהאל משולל דמות וצורה, אך ניתן לייחס לו רגשות כמו אהבה לעמו, וניתן לרצותו על ידי מעשים שראויים בעיניו. למרות זאת, דעה זאת בעייתית מבחינת התארים שניתן ליחס לאל ויש בה בכל זאת האנשה.

=== הראי"ה קוק ===

הרב קוק כותב באריכות על ההשלכה ההרסנית של ההגשמה במקומות רבים בכתביו, ביניהם ידוע בעיקר המאמר 'ייסורים ממרקים' שבספר '[[אורות (ספר)|אורות]]'. לדעתו, גורם מרכזי לתופעת החילון, שהחלה עם תקופת ההשכלה לפני כמאתיים שנה, הוא התיאורים והכינויים המופיעים בדת, המגדירים את האלוהות:
 כל משמעות שתינתן לכינוי 'אלוהים', עלולה להיראות כהגדרה חיובית המתארת את האל בגבולות מסוימים, ובכך מגשימה אותו. כל בעל גבולות הוא מוגשם, דבר ששלול במהותו מהאל. לעומת זאת, הרב קוק משתמש במונח שטבעוּ המקובלים – 'אין-סוף' . הגדרה שבה אין גבולות מסוימים, ובכך אין חשש הגשמה.

שלילת הגבולות או המגבלות מן האלהים, פירושה בעיניו של הרב קוק (בספרו: [[לנבוכי הדור]], א) חופש בחירה מוחלט של האלהים, וזאת בניגוד לתפיסה דטרמניסטית (כמו אריסטוטלית) של האלוהות כחכמה אוטומטית הכפופה לחלוטין לתבונה, ולכן אינה חופשית להכרעה רצונית.

לדברי הרב קוק גם כאשר המאמין משתמש בהגדרות וכינויים הנפוצים כדי לעבוד את האל, הדבר מותר רק בצירוף הידיעה: "שכל אלה אינם כי-אם הזרחות ניצוציות ממה שלמעלה מהגדרה", ואילו לולא ידיעה זאת, "היו גם הם מביאים לידי כפירה". כלומר, כדי לא להשאיר את המאמין בתחושת ניתוק מהאל (חוסר הגדרה), השמות והכינויים נועדו לגרום למאמין להרגיש תחושת קרבה ורמזים למהותו, ובכך הוא מסגל לעצמו תכונות אופי טובות (חסד, גבורה, רחמים). מבחינת המאמינים זאת התקדמות לא ביחס להגדרה, אלא ביחס לתחושת הקִרבה, וכך נוצר איזון בין ידיעת הרמזים ואי-ידיעת המקור כדי שלא להגדיר אותו ולא להיכנס לכפירה מצד אחד, או אלילות מצד שני.

מעבר להתייחסות צדדית של הראי"ה קוק לנושא זה במקומות רבים, שני המאמרים המרכזיים בהם הוא עוסק בשלילת הגשמות הם מאמר 'דעת אלהים' שבספר '[[אדר היקר]]'. ומאמר '[[ייסורים ממרקים]]' שבספר אורות.

== בנצרות ==



== באסלאם ==


==ראו גם==
* [[גשמיות]]

==לקריאה נוספת==
* [[זאב הרוי]], "שאלת אי-גשמיות האל אצל רמב"ם, ראב"ד, קרשקש ושפינוזה", בתוך: **מחקרים בהגות יהודית**, (עורכים: שרה א. הלר-וילנסקי, [[משה אידל]]), ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ט, עמ' 63–78
* [[אפרים אלימלך אורבך]], **חז"ל: פרקי אמונות ודעות''', ירושלים: הוצאת מאגנס, 1982

* 


## קישורים חיצוניים

* הגשמת האל במסורת ישראל, באתר לדעת להאמין

## הערות שוליים

קטגוריה:מטאפיזיקה
קטגוריה:תאולוגיה
קטגוריה:פילוסופיה יהודית