open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
חואן גריס

[שמאל|ממוזער|230px|דיוקן של [פיקאסו שצייר חואן גריס ב-1912, בסגנון קוביסטי]]
**חוזה ויקטוריאנו (קרמלו קארלוס) גונזאלס פרז** (**José Victoriano (Carmelo Carlos) González-Pérez**; 23 במרץ 1887 – 11 במאי 1927) הוא שמו האמיתי של **חואן גריס** (**Juan Gris**), צייר ופסל ספרדי שחי ופעל בעיקר בפריז. עבודותיו נקשרות עם הופעת הקוביזם ומהוות דוגמה בולטת של זרם זה.

## ביוגרפיה
גריס נולד במדריד, למד ציור מכני בבית הספר לאמנויות ואומנויות (Escuela de Artes y Manufacturas) במדריד בשנים 1902-1904, במהלכן תרם מציוריו לכתבי עת מקומיים. בשנים 1904-1905 למד אצל הצייר חוזה מריה קרבונרו (José Maria Carbonero). וככל הנראה בשנת 1905 אימץ לעצמו את השם הבדוי חואן גריס.

בשנת 1906 עבר לגור בפריז והתיידד עם אנרי מאטיס, ז'ורז' בראק ופרננד לז'ה. ובשנת 1915 הוא צויר על ידי ידידו אמדאו מודיליאני. בפריז הלך גריס בדרכו של חבר אחר בן ארצו פבלו פיקאסו. על אף שהתפרנס כצייר איורים הומוריסטיים וקודרים למספר כתבי עת, החל לצייר באופן רציני רק בשנת 1910 ועד לשנת 1912 פיתח סגנון קוביסטי אישי.

בשנת 1912 צייר את הדיוקן "הוקרה לפיקאסו" שנחשב לציור קוביסטי משמעותי שנעשה בתקופה מוקדמת של הקוביזם על ידי אמן מלבד פיקאסו או בראק. הדיוקן, צבע שמן על קנבס, הצביע על סגנון אנליטי של קוביזם. בקיץ 1913 עסק ביצירה, יחד עם פיקאסו, בעיירה סרה ( Céret) והחל לעבור לקוביזם סינתטי, עם שימוש נרחב בקולאז', בניגוד למונוכרומטיות של חבריו, הוא הרבה להשתמש בצבעים הרמוניים בהירים ובשילובים נועזים, בדומה לחברו מאטיס.

בשנת 1924 החל בעיצוב במה ותלבושות עבור הבלט רוס של סרגיי דיאגילב. באותה השנה הרצה בסורבון והציג בתערוכות גדולות בגלריה סימון בפריז ובגלריה פלכטהיים (Flechtheim) בברלין ודיסלדורף.

החל מאוקטובר 1925, חלה גריס לעיתים קרובות, ולבסוף נפטר מאי-ספיקת כליות בגיל 40, והותיר אחריו אישה ובן.


קובץ:Juan Gris 001.jpg|The Sunblind, 1914קולאז' של גואש ופחם על קנבס, גלריית טייט
קובץ:Juan Gris - Guitar and Pipe.jpg|*Guitar and Pipe,* 1913
קובץ:Juan Gris - Violin and Playing Cards on a Table.jpg|כינור וקלפי משחק על שולחן
קובץ:Juan Gris - Violin and Checkerboard.jpg|*Violin and Checkerboard*, 1913
קובץ:Juan Gris - Glass of Beer and Playing Cards.jpg|*Glass of Beer and Playing Cards*, 1913
קובץ:Fantômas - Juan Gris.JPG|*Fantômas*, 1915, 
קובץ:Still Life with Checked Tablecloth Juan Gris 1915.jpeg|*Still Life with Checked Tablecloth*, 1915
קובץ:Newspaper and Fruit Dish Juan Gris.jpeg|*Newspaper and Fruit Dish*, 1916
קובץ:Juan Gris.jpg|*The Guitar*, 1918
קובץ:Juan Gris - Still Life with Fruit Dish and Mandolin.jpg|*Still Life with Fruit Dish and Mandolin*, 1919,
קובץ:Juan Gris - Harlequin with Guitar.jpg|*Harlequin with Guitar*, 1919,
קובץ:Le Canigou Juan Gris.jpeg|*Le Canigou*, 1921


## קישורים חיצוניים

* יצירותיו של חואן גריס 
* ביוגרפיה של חואן גריס 
* 
* 

קטגוריה:ציירים ספרדים
קטגוריה:אמנים קוביסטים
קטגוריה:ילידי 1887

קטגוריה:נפטרים ב-1927
אנדרה דיתלם

[שמאל|ממוזער|250px|דיתלם סוקר מסדר חיילים בעת שחרור [מרסיי, אוגוסט 1944]]
**אנדרה דיתלם** (בצרפתית - **André Diethelm**; 3 ביולי 1896 - 11 בינואר 1954) הוא פוליטיקאי צרפתי, שהיה בין ראשי צרפת החופשית בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתקופת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית שימש כשר ההגנה, ובזמן הרפובליקה הצרפתית הרביעית שימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת אספת העם הצרפתי (RPF) מפלגתו של שארל דה גול.

## ביוגרפיה
דיתלם נולד בעיירה בור אן ברס (Bourg-en-Bresse) שבמחוז אן שבצרפת. הוא שירת כחייל במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן קיבל תפקיד כלכלי בממשל הקולוניאלי בהודו-סין. כן שימש כמנכ"ל משרדו של שר הפנים, ז'ורז' מנדל בין 1938 ל-1940.

ב-1941 עזב את אדמת צרפת והצטרף לכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול בלונדון. דה גול הכיר אותו מתקופת עבודתו אצל מאנדל, וממעורבותו במגעים שקדמו ליצירת צרפת החופשית בימיה האחרונים של הרפובליקה השלישית, עת ניסה דה גול לשכנע את מאנדל להקים ממשלה צרפתית בגולה. בספטמבר 1941 מינה אותו דה גול לחבר "הוועד הלאומי", מעין ממשלה בגלות שהקים דה גול. תפקידו של דיתלם היה שר העבודה והמידע. במהלך השנים מילא דיתלם תפקידים מיניסטריאליים שונים, לרוב תפקידים ביצועיים בעלי אופי כלכלי, בוועד הלאומי, ובמסגרת "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי", מסגרת רחבה יותר שהוקמה בשנת 1943. ב-3 במאי 1944 התמנה לשר המלחמה, ושמר על תפקידו זה בממשלה הראשונה שהקים דה גול, בספטמבר 1944 במסגרת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית. בתפקידו זה היה בין האחראים לחימושו מחדש וכינונו של הצבא הצרפתי, שהמשיך בלחימה לצד בעלות הברית עד לסוף המלחמה. ב-21 בנובמבר 1945 פרש מהממשלה עם הקמת ממשלתו השנייה של דה גול. 

בנובמבר 1945 נבחר דיתלם לאספה המכוננת של צרפת מטעם מחוז ווז' והמשיך לשרת כחבר הפרלמנט גם במהלך תקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית. כאשר הקים דה גול את מפלגתו, "אספת העם הצרפתי", נמנה דיתלם עם ראשיה, ושימש כיושב ראש הסיעה הפרלמנטרית. בשנת 1953 הידרדרה מאוד בריאותו, ובינואר 1954 מת, בפריז.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:פוליטיקאים צרפתים
קטגוריה:שרי ההגנה של צרפת
קטגוריה:צרפת החופשית: אישים
קטגוריה:חברי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית
קטגוריה:מעוטרי מדליית הרזיסטנס
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1896
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1954
פוג'ה (עיר)

**פוֹגָ'ה** (באיטלקית: **Foggia**) היא עיר במחוז פוליה בדרום איטליה, ובירת נפת פוג'ה. פוֹגָ'ה היא העיר הראשית במישור טבוליירה (Tavoliere delle Puglie).

## היסטוריה
מקור השם פוֹגָ'ה הוא מן המונח הלטיני פוויה (fovea) אשר משמעותו בור והתייחס לבורות שבהם אוחסנה התבואה. אף שהאזור יושב עוד בתקופת האבן החדשה ובסמוך לעיר הייתה מושבה יוונית, התיעוד הראשון של ישוב העיר הוא משנת 1000. על פי אגדה עממית, שלושה איכרים מצאו במקום לוח ועליו ציור של מדונה ועליו בערו שלוש להבות.

באזור העיר היו ביצות, אשר יבושן הביא לגידולה ולפריחתה של העיר. בשני העשורים האחרונים של המאה ה-11 הייתה העיר מקום מושבו של הנרי, הרוזן ממונטה סנט'אנג'לו. במאה ה-12 בנה בה מלך סיציליה ויליאם השני קתדרלה, ואף תרם להרחבת היישוב. 

בשנת 1223 בנה בה פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ארמון שאליו הגיע לנפוש לעיתים קרובות. פרידריך אף קבע בארמון את חצרו, שבה היו דמויות ידועות ובהן מייקל סקוטוס. מן הארמון נותרו שרידים מעטים בלבד. בשנת 1447 בנה אלפונס החמישי מארגון בית מיסים כדי לגבות מס ממגדלי הצאן המקומיים, אולם צעד זה גרר לשפל בכלכלה המקומית ולהזנחה הדרגתית של הקרקעות, אשר הפכו שוב לביצה. בשנת 1456 הכתה רעידת אדמה בפוג'ה, רעידות אדמה נוספות התרחשו בעיר בשנים 1534, 1627 ו-1731. האחרונה בהן החריבה שליש מן העיר. תקופת שלטון בית בורבון באזור עודדה צמיחה כלכלית וגידולי הדגנים באזור חיזקו את כלכלת העיר.

במאה ה-19 חוברה פוג'ה לרשת מסילות הרכבת ונבנתה בה תחנה. בשנת 1861 תושבי העיר אף נטלו חלק באירועים שהובילו לאיחוד איטליה. במחצית השנייה של המאה ה-19 ניכר שינוי הדרגתי בחקלאות האזור, גידול הצאן פחת לטובת גידולי שדה. בשנת 1924 נמצא פתרון למחסור המתמיד במקורות מים באזור לאחר שנבנה אקוודוקט. באותה עת הייתה כבר פוג'ה לעיר בולטת בין אזורי צפון איטליה לדרומה. חשיבותה של העיר אף הביאה את בנות הברית להחלטה להפציצה בעת מלחמת העולם השנייה. העיר ידעה הפצצות אוויריות קשות ב-22 ביולי וב-19 באוגוסט 1943, במהלכן נהרגו למעלה מ-20,000 מתושבי העיר וחלקים נרחבים ממנה הוחרבו. ב-1 באוקטובר 1943 נכבשה העיר בידי כוחות הברית. בשנים 1959 ו-2006 הוענקה לעיר מדליית זהב על תפקידה המרכזי בכיבוש איטליה במלחמת העולם השנייה.

## ערים תאומות
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* מדריך לעיר פוג'יה 
* 

קטגוריה:פוליה: ערים
ניון

**ניון** (בצרפתית: ) היא עיר במחוז ניון בקנטון וו בשווייץ. העיר נמצאת כ-25 ק"מ מצפון-מזרח למרכז העיר ז'נבה והחל משנות ה-70 היא מהווה חלק מן האזור המטרופוליני של ז'נבה. העיר נמצאת על חוף אגם ז'נבה ומשמשת כבירת מחוז ניון. נכון לסוף שנת 2010 היו בעיר 18,728 תושבים.

העיר ידועה בקרב אוהדי כדורגל באירופה כיוון שיושב בה מטה איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות. בעיר נמצא גם המטה של התאחדות האיגודים מקצועיים העולמית.

החל משנת 1976 בעיר נערך פסטיבל מוזיקת רוק. האירוע נערך במשך שישה ימים בסוף יולי בהשתתפות אלפי משתתפים ובשנת 2005 צפו בו כ-3.5 מיליון מבקרים. בין משתתפי הפסטיסבל היו פלסיבו, שארל אזנבור, לני קרביץ, דאב אינקורפורשיין ורבים נוספים.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:וו (קנטון): ערים
קטגוריה:יישובים לחוף אגם ז'נבה
ויטליזם

[שמאל|ממוזער|180px|[אנרי ברגסון]]
ה**וויטליזם** (בצרפתית: **Vitalisme**) הוא אוסף תאוריות המנסות להבין את טבע החיים כנובע מכוח חיוני המיוחד לאורגניזמים חיים ושונה מכל הכוחות האחרים המצויים מחוץ לחיים. כוח זה קיים לכאורה כדי לשלוט בצורה והתפתחות האורגניזם וכדי ולכוון את פעילויותו. תפיסה זו מקורה עוד מימי הפיזיקה של אריסטו, אולם עם התפתחות המדע המודרני, היא איבדה את יוקרתה בגלל ראיות והסברים לגבי האופן בו גורמים פיזיקליים וכימיים מסבירים את קיומם של תופעות ביולוגיות חיוניות.

הוויטליזם מזכיר במפורש עיקרון חיוני לחיים, אלמנט זה מכונה בשמות שונים כמו "אנרגיה", "ניצוץ חיוני", "כוח החיים" (נטבע על ידי אנרי ברגסון), "כוח חיוני", או "vis vitalis", ומשווים אותו לפעמים לנשמה.

במהלך המאה ה-18 וה-19 ביולוגים דנו בתאוריות של ויטליזם, בין אלו שחשו שהמכניקה הידועה של הפיזיקה תסביר בסופו של דבר את ההבדל בין חיים ללא-חיים, לבין ויטליסטים שטענו שאי אפשר לצמצם את תהליכי החיים להסבר מכניסטי. ביולוגים ויטליסטים כמו יוהנס ריינקה  הציעו השערות ניתנות לבדיקה שנועדו להראות חוסר התאמה עם הסברים מכניסטיים, אך הניסויים שלהם לא הצליחו לספק תמיכה לויטליזם. ביולוגים מחשיבים כיום את הוויטליזם במובן זה ככזה שהופרך על ידי ראיות אמפיריות, ומכאן רואים בו או כתיאוריה מדעית מיושנת, או, מאז אמצע המאה ה-20, כפסאודו-מדע.

לוויטליזם יש היסטוריה ארוכה בפילוסופיות רפואיות: שיטות ריפוי מסורתיות רבות טוענות שמחלות שונות נובעות מחוסר איזון כלשהו בכוחות החיוניים.

דוגמה לתפיסה ויטאליסטית היא חקלאות ביודינמית או השדות מורפוגנטיים - טענה כי שדות מורפוגנטיים גורמים לדברים חיים לגדול או להתנהג בדפוסים שנקבעו על ידי יצורים שחיו קודם לכן. הוגה הרעיון הבסיסי של הוויטליזם החדש היה הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון. הפילוסופיה של ברגסון דואלית, הוא רואה שני כוחות נאבקים זה בזה - מצד אחד כוח החיים (הוויטליזם) ומצד שני העולם החומרי. בין מייסדי הנאו-ויטליזם תופס מקום חשוב האנס דריש הגרמני, שהדגיש מחדש את התכליתיות שבחיים, כמו האנטלכיה הקדומה, עליה דיבר אריסטו.

## ראו גם
* תרמודינמיקה ביולוגית
* מה הם החיים?
* פילוסופיית החיים
* החוק השני של התרמודינמיקה
* היסטוריה של התרמודינמיקה

## קישורים חיצוניים

* מהו מקור החיים? ויטליזם מול גנרציה ספונטנית, באתר wiki.tau

## הערות שוליים

קטגוריה:פסאודו-מדע
קטגוריה:זרמים בפילוסופיה
קטגוריה:תרמודינמיקה
אחימעץ בן צדוק

**אֲחִימַעַץ בֶּן צָדוֹק** היה דמות מקראית, כהן גדול במקדש שלמה, בן צדוק הכהן מזרע אלעזר בן אהרן הכהן.

אחימעץ מוזכר במקרא ב כאשר שימש כמרגל עבור דוד המלך בתקופה בה מרד בו בנו אבשלום, יחד עם יונתן בן אביתר. שם התחבאו בתוך באר מפני עבדי אבשלום.

בפרק י"ח פסוק כ"ז מכנהו דוד "איש טוב".

לדברי חז"ל בסדר עולם זוטא ויוסף בן מתתיהו שימש אחימעץ כהן גדול אחר אביו צדוק בימי רחבעם מלך יהודה.
וכן שמשו צאצאיו בכהונה גדולה בזה אחר זה כמפורט ב.

## חיבור ספר שמואל ואחימעץ
לדעת חז"ל מחבר הספר הוא שמואל. לשיטתו של משה צבי סגל היה זה יהושפט בן אחילוד. אוגוסט קלוסטרמן טוען כי היה זה אחימעץ בן צדוק שכתב את ספר שמואל. כל הדעות מסתמכות על העובדה כי המחבר היה מעורה בנעשה בממלכה. לדעת יהודה אליצור, הכותב לא יכול היה להיות יהושפט בן אחילוד כי דוד היה מפטרו בשל כך מיד.

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:כהנים בתנ"ך
קטגוריה:כהנים מבני צדוק
דוד בקרמן

**דוד (דייב) בקרמן** (28 ביולי 1912 – 17 בדצמבר 1976) היה מדריך ירי בשב"כ, ממכונני מערך האבטחה הממלכתי.

## ביוגרפיה
### ראשית חייו
בקרמן נולד בפילדלפיה, למשפחת יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית בסוף המאה ה-19. גדל והתחנך באטלנטיק סיטי ולאחר שסיים את לימודיו בבית ספר תיכון בשנת 1930 עבר לקליפורניה ועסק במכירת פרחים. בשנת 1937 עבר לטקסס ועסק בניהול מועדוני לילה ובהשכרת תיבות נגינה. בשנת 1940 התגייס לצבא ארצות הברית, עבר קורס קציני חי"ר בפורט בנינג, ג'ורג'יה ובהמשך עבר למודיעין הצבאי. לחם במלחמת העולם השנייה, בקרבות באירופה כנגד גרמניה הנאצית והיה בין חיילי צבא ארצות הברית הראשונים שנכנסו למחנה הריכוז דכאו. השתחרר מהצבא בדרגת קפטן. בשנת 1946 שהה בפלורידה וניהל בית מלון שהיה בבעלות אביו ובמקביל למד באוניברסיטה מינהל עסקים.

### עלייתו לישראל
בשנת 1948 עלה לישראל במסגרת מח"ל, הצטרף לחטיבה 7 ולחם במלחמת העצמאות. פעל תחת פיקודו של חיים לסקוב, וכן עסק בתחום המודיעין ועסק בפיענוח תצ"א ונחשב לבר-סמכא בתחום. בשנת 1950, לאחר תום המלחמה ונישואיו לאסתר, נסע לדנוור ולמד את תחום הלוחמה הזעירה. עם סיום לימודיו שב לישראל ושימש בתפקיד בענף אמצעי לחימה במטכ"ל. בשנת 1952 הצטרף לנבחרת ישראל בקליעה ובהכנות לתחרויות הלסינקי, בירי חופשי באקדח. בשנת 1953 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן. לאחר שחרורו עבד בתיאטרון הקאמרי ובעבודות עפר. במקביל אימן את אנשי יחידת הליווי של ראש הממשלה.

### עבודתו בשירות הביטחון הכללי
בשנת 1968, בעקבות חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה, נתבקש להצטרף לשירות הביטחון הכללי כמדריך ירי באקדח. בקרמן אימן את מאבטחי השירות בירי באקדח ובתרגולות לוחמה בטרור. בקרמן שאף לכך שמשימת חילוץ בני ערובה ממטוסים תוטל על מאבטחי השב"כ, אולם צה"ל התנגד. לבסוף כפשרה הוחלט שהמאבטחים יצורפו לכוח צה"ל במקרים אלו, כלוחמים בכוח הפורץ. בשנת 1972 מיסד וכונן את תחום הדרכת והכשרת המאבטחים. בין היתר פעלו חניכיו בסיכול מתקפת הטרור ב-18 בפברואר 1969 נגד מטוס "אל על", שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן ופעולת החילוץ של מטוס סבנה. בהמשך פיתח שיטת ירי אינסטינקטיבי באקדח, ואף כתב ספר בנושא עם אלכס אלירז, אבי תורת הקליעה בישראל.

ב-17 בדצמבר 1976 נפטר מהתקף לב, בו לקה במשרדו, לאחר יום אימונים.

### חייו הפרטיים
בקרמן היה נשוי לאסתר ואב לשניים.

## לקריאה נוספת
* דייב בקרמן ואלכס אלירז, "**האקדח בהגנה עצמית**", הוצאת מלוא, 1976.

## קישורים חיצוניים
* דייב בקרמן ז"ל, דף זיכרון מתוך אתר השב"כ
* יואב קווה, הבחורים המצוינים ליד הקוקפיט, הארץ, 19 בפברואר 1999, כפי שהועלה באתר פרש

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראלים ילידי ארצות הברית
קטגוריה:אנשי השב"כ
קטגוריה:קצינים אמריקאים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:קלעים ישראלים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין הדרום
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1912
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1976
גל החום בשיקגו (1995)

**גל החום של שיקגו 1995** מציין גל חום שנמשך כחמישה ימים בחודש יולי 1995 באזור המערב התיכון של ארצות הברית. טמפרטורת השיא הגיעה ל-41 מעלות צלזיוס. גל החום גרם למותם של 739 בני אדם לפחות בעיר שיקגו בלבד. זהו אחד האסונות הגדולים והקטלניים ביותר של התקופה המודרנית בארצות הברית.

מזג האוויר בחודש זה כלל טמפרטורות גבוהות במיוחד ואובך סמיך. בעקבות מזג אוויר זה, אלפי מכוניות נתקעו בדרכים, גשרי ברזל נחסמו, כבאים הזליפו מים על הגשרים כדי לקרר אותם ואירעו תקלות בפסי רכבת. באמצעי התקשורת המליצו להרבות בשתייה, להשתמש במיזוג אוויר ולא לערוך פעילות גופנית. אף גורם רשמי לא נתן הוראות ולא היה גוף שלקח אחריות על האירוע. ביום השני התמוטטה מערכת החשמל, אלפי אנשים נתקעו במעליות, אמבולנסים התעכבו במתן טיפול, מכבי האש התיזו מים על אוטובוסים של בתי ספר, כ-100,000 אנשים הצטופפו ברצועת החוף הקטנה של שיקגו.

בפרברים רבים פתחו את ברזי השריפה והתחילו להשפריץ וכתוצאה מזה ירד לחץ המים בעיר, המשטרה עצרה את האנשים שפתחו את הברזים, אך השוטרים הותקפו על ידי האזרחים.

ביומיים הראשונים הטמפרטורות ירדו בלילה, אך בלילה השלישי הטמפרטורה בלילה הייתה למעלה מ-27 מעלות והחלה תמותה בקרב התושבים. הפניות לחדרי המיון עלו ביחס לפניות היומיות ב-4000 פניות, רבות מהן בשל מכת חום.

מפילוח הנתונים ניתן לראות כי רוב הקורבנות היו קשישים ממרכז העיר, העניים שלא היו להם מערכות קירור בבית, הקשישים מהאזורים העניים שלא פתחו את החלונות בלילה מפחד מפני פשיעה.
אי חום עירוני - בשל ריכוז של בניינים גבוהים באזורים עניים, אין פיזור של חום בלילה ולכן הבניינים לא מתקררים.

מספר ימים לאחר גל החום ראש עיריית שיקגו מינה ועדת חקירה כדי ללמוד את ההיבטים האפידמיולוגים, הסוציולוגיים והמטאורולוגיים של התופעה.

## קישורים חיצוניים

* 
* The 1995 Heat Wave in Chicago Illinois 

קטגוריה:ארצות הברית: אסונות טבע
קטגוריה:שיקגו: היסטוריה
קטגוריה:1995 בארצות הברית
קטגוריה:גלי חום
דום פריניון

ממוזער|alt=Dom Pérignon champagne|בקבוק דום פריניון
**דוֹם פֶּרִינְיוֹן** (בצרפתית: **Dom Pérignon**) הוא מותג איכות של שמפניה המיוצר על ידי בית השמפניה Moët & Chandon (מואט & שנדון), ומשמש גם כמוצר הדגל של אותו בית השמפניה. המשקה מכונה על שמו של נזיר בנדיקטיני בעל אותו השם, אשר תרם רבות לפיתוחו של משקה השמפניה, אך בניגוד למיתוסים הרווחים, לא הגה באופן אישי את שיטת ההכנה הייחודית של המשקה. הדעה הרווחת היא ששמפניית דום פריניון היא מאיכות גבוהה, הואיל והמשקה אינו מופק בשנות בציר חלשות, והואיל והענבים המשמשים להכנת המשקה נבצרו בשנה ספציפית אחת.

## היסטוריה
דום פריניון (1638–1715) היה נזיר שחי במנזר במחוז מארן הנמצא בצפון-מזרח צרפת. הוא היה הראשון להשתמש בענבים באופן ששיפר את איכות היין המופק מהם, והתגבר על המגבלות השונות בתהליך הייצור, וזאת בשנת 1670. דום פריניון הכניס לשימוש פקקי שעם אשר הוצמדו לבקבוקי המשקה באמצעות חוטי קנבוס הספוגים בשמן, כדי לשמור על המשקה טרי ומבעבע, וכמו כן השתמש בבקבוקים מזכוכית עבה יותר מאשר היה נהוג עד אז, ובכך התגבר על הבעיה של נטיית הבקבוקים להתפוצץ. משקה השמפניה בגרסתו כיין מבעבע החל לתפוס תאוצה רק במאה ה-19, מעל 100 שנה לאחר מותו של דום פריניון.

## מכירות פומביות
שמפניית דום פריניון נסחרת פעמים רבות במכירות פומביות של יינות. החל משנת 2004 הורגש גל מכירות במחירי שיא של יינות דום פריניון, שראשיתו במכירת אוסף פרטי של השמפניה בבית המכירות כריסטי'ס בניו יורק. אז נמכרו שלושה בקבוקים מבציר 1921 (הבציר הראשון של ייצור השמפניה) במחיר של 24,675 דולר. בשנת 2008, נרשמה גם כן מכירה היסטורית, כאשר שלושה יינות דום פריניון מבצירים 1966, 1973 ו־1976 נמכרו עבור 93,260 דולר בהונג קונג, ושני בקבוקים נוספים של דום פריניון רוזה מבציר 1959 נמכרו עבור 84,700 דולר בניו יורק. עד אז, יוצרו 306 בקבוקים בלבד של דום פריניון רוזה בציר 1959, ואף אחד מהם מעולם לא נמכר. ב-17 באפריל 2010 נקבע על-פי הדיילי טלגרף שיא חדש למכירת יין בבריטניה, כאשר קונה שילם 35,000 לירות שטרלינג עבור בקבוק 'מתושלח' (6 ליטר) של שמפניית דום פריניון רוזה גולד מבציר 1996.

## ראו גם
* שמפניה

## קישורים חיצוניים

* 
* דום פריניון

קטגוריה:שמפניה
קטגוריה:יינות צרפתיים
קטגוריה:משקאות הקרויים על שם אישים
קטגוריה:LVMH
מחלף אבן העזר

**מחלף אבן העזר**, הוא מחלף בכביש 5 עם כביש 5050.

המחלף, שנחנך בשנת 2002, החליף את השימוש בשני צמתים לאורך כביש 5 (צומת קסם-פארק אפק וצומת ראש העין). המחלף נמצא כשני קילומטר מזרחית למחלף קסם, ומאפשר גישה לראש העין מצפון. מזרחה מהמחלף נמצא מחלף ראש העין מזרח ואחריו נמצא מחלף שער שומרון, אשר מוביל אל יישובי מערב השומרון (כגון אלקנה).
המחלף נבנה על ידי חברת חופרי השרון בעלות של 32 מיליון שקלים, במסגרת הפרויקט בוצעה גם הרחבה של כביש 5 ל-2 מסלולים בני 2 נתיבים בכל כיוון ממחלף קסם ועד מחצבת פיוניר בנחל רבה.

המחלף נקרא על שמו של האתר המקראי "אבן העזר", אשר מזוהה בחורבת עִזְבְּת צַרְטַה הסמוכה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

אבן העזר
קטגוריה:ראש העין: תחבורה
משפטי נירנברג הנוספים

[250px|ממוזער|15 בספטמבר 1947, הפושע הנאצי [אוטו אולנדורף משיב לכתב האישום במשפט האיינזצגרופן]]
**משפטי נירנברג הנוספים** (באנגלית: **Subsequent Nuremberg Trials**) ובשמם הרשמי **משפטי פושעי המלחמה בפני בתי הדין הצבאיים בנירנברג** (**Trials of War Criminals before the Nuremberg Military Tribunals**) הייתה סדרה של שנים-עשר משפטים שהתנהלו בפני בתי דין של צבא ארצות הברית ובהם נשפטו אנשי צבא, מדינאים, תעשיינים ואנשי מקצוע של גרמניה הנאצית על פשעי מלחמה. המשפטים נערכו עם תום מלחמת העולם השנייה, החל משנת 1946 ועד 1949, בהיכל הצדק בנירנברג, לאחר תום משפט פושעי המלחמה הראשיים בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי.

## רקע
על פי התכנון המקורי, בנירנברג היו אמורים להתקיים מספר משפטים בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי, אולם חילוקי דעות גוברים בין בעלות הברית אשר שלטו בחלקים מגרמניה (ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות), לא אפשרו את המשך פעילותו של בית הדין הבינלאומי. על פי החלטה של מועצת השלטון של בנות הברית (Allied Control Council), אשר פורסמה ב-20 בדצמבר 1945, כל אחת מבנות הברית אשר שלטה בשטחי גרמניה הוסמכה להעמיד לדין פושעי מלחמה בתחום שליטתה.

על יסוד החלטה זו, עם תום משפט נירנברג לפושעי המלחמה הראשיים, קיימה ארצות הברית שנים-עשר משפטים נוספים נגד פושעי מלחמה, אשר נערכו בנירנברג. השופטים במשפטים אלה היו כולם אמריקאים, וכך גם התובעים. התובע הראשי במשפטים אלה היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור.

באזורי שליטה של בנות הברית האחרות נערכו משפטים דומים נגד פושעי מלחמה נאצים.

## המשפטים
שנים-עשר המשפטים שנערכו בפני בתי הדין הצבאיים של צבא ארצות הברית בנירנברג החלו ב-9 בדצמבר 1946 והסתיימו ב-13 באפריל 1949. המשפטים שנערכו לפי מספר ההליך:

## תוצאות המשפטים
בכל משפטי נירנברג הנוספים הועמדו לדין 185 איש בעוון פשעי מלחמה, 142 מתוכם הורשעו לפחות בעבירה אחת. 24 מן הנאשמים נידונו למוות, 11 מגזרי דין אלה הומרו למאסר עולם. 20 נאשמים נידונו למאסר עולם, 98 נידונו לתקופות מאסר שנות, קצרות יותר. 35 נאשמים זוכו בדין, בעניין 4 נאשמים הופסק משפטם מסיבות בריאות ו-4 נוספים התאבדו במהלך המשפט.

רבים מעונשי המאסר הארוכים יותר שנגזרו על הנאשמים במשפטי נירנברג הנוספים, הופחתו בשנת 1951 על ידי הנציב העליון בשטח הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ג'ון מק'קלוי. עונשם של עשרה מן הנידונים למוות במשפט האיינזצגרופן הומר לעונש מאסר. באותה שנה ניתנה חנינה לרבים מאלה שנידונו למאסר במשפטי נירנברג.

## ראו גם
* משפטי דכאו
* צדק של מנצחים

## קישורים חיצוניים
* Nuremberg Military Tribunal: The "Green" Series, Mazal Library. 
* 

קטגוריה:משפטי נירנברג
טרנר והוץ'

**טרנר והוץ**' (או טרנר והוטש; באנגלית: **Turner & Hooch**) הוא סרט קולנוע משנת 1989 מז'אנר קומדיית הפשע בכיכובו של טום הנקס וביסלי הכלב כצמד שוטרים המנסים לפענח מקרה רצח. בסרט מככבים גם מייר וינינגהם, קרייג טי נלסון ורג'ינלד (רג'יי) ולג'ונסון. במקור היה אמור הסרט להיות בבימויו של הנרי וינקלר, אבל הוא הופסק במהלך הצילומים על רקע חילוקי דעות אומנותיים והוחלף ברוג'ר ספוטיסווד.

למרות העלילה הדומה של הסרט K-9 עם ג'יימס בלושי, שיצא כארבעה חודשים לפני הסרט הזה, זכה טרנר והוץ' להצלחה גדולה יותר ואף נוסה לאחר מכן גם כתוכנית טלוויזיה באולפני דיסני אך התוכנית לא עלתה לאוויר בסופו של דבר.

## עלילה

סקוט טרנר (טום הנקס) הוא חוקר המשטרה מסודר באופן אובססיבי שאמור לעבור מתחנת המשטרה בעיירה הבדיונית "ברוש ביץ'" לסקרמנטו, אך רגע לפני המעבר נרצח חברו עמוס ריד והעד היחיד לרצח הוא כלבו האהוב של ריד, הוץ'. 

טרנר מתחנן ממפקד המשטרה הווארד הייד (קרייג טי נלסון) לקבל את תיק הרצח של חברו וכחלק מתפקידו הוא מביא הביתה את הוץ' כדי לנסות להתחבב עליו. הוץ', כלב גדול המזיל ריר ללא הפסקה הופך את חייו של טרנר לגיהנום. הכלב האנרגטי הורס את ביתו, מכוניתו ולמעשה את חייו של טרנר, אך עם זאת מעורר את הרומן בינו לבין הווטרינרית החדשה בעיר אמילי קרסון (מייר וינינגהם).

שמו האמיתי של הוץ' היה ביסלי, כלב צרפתי מזן דוג דה בורדו. ביסלי אומן לקראת הסרט על ידי מאמן ומאלף הכלבים קלניט רואו ועד שמת בשנת 1992 עוד הספיק לערוך הופעות אורח במספר סדרות.

## שחקנים

## ביקורות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 62% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 21 ביקורות.

## חידוש
ב-10 בפברואר 2020 פורסם כי דיסני+ הזמינה סדרה בת 12 פרקים שתהווה חידוש לסרט המקורי, את תפקידו של טום הנקס ימלא השחקן ג'וש פק המוכר מסדרת הנוער דרייק וג'וש.

## קישורים חיצוניים

* "Turner & Hootch" קדימון לסרט באתר YouTube

קטגוריה:סרטי 1989
קטגוריה:סרטים אמריקאיים
קטגוריה:סרטי קומדיית פשע
קטגוריה:סרטי רוג'ר ספוטיסווד
קריית אונסדורף

ממוזער|חלק מן השכונה
**קריית אוּנְסְדוֹרף** היא שכונה חרדית בצפון ירושלים הממוקמת על יד קריית מטרסדורף.

השכונה הוקמה באמצע שנות ה-60 במסגרת פעילות משותפת של הסוכנות היהודית וקבוצות דתיות בארצות הברית להקמת קריות דתיות עבור עולים חרדיים מארצות הברית. השכונה הוקמה ביוזמת הרב משה הורוביץ רבה של קהילת אונסדורף בניו יורק (ויליד העיירה אונסדורף) שקרא לה על שם העיירה אונסדורף (בגרמנית: Hunsdorf, כיום הוּנְצוֹבְצֶה ) שבסלובקיה. השכונה הוקמה בסמוך לקריית מטרסדורף שהוקמה לפניה.

## שכונת אונסדורף
בשכונה מתגוררות כ-400 משפחות. רוב תושבי השכונה הם בני עדות אשכנז ומיעוטם ספרדים. 

רחובה הראשי של השכונה נקרא על שמו של הרב זלמן סורוצקין. הרחוב ממשיך לתוך שכונת מטרסדורף. לאורך רחוב הרב זלמן סורוצקין נמצאים מבני ישיבות ובתי מדרש, בתי חינוך ותלמודי תורה רבים, ובמרכזם בית הכנסת "באר שמואל" שהוקם על ידי רב השכונה הרב משה הורוביץ. לאחר פטירתו ממלא את מקומו בנו הרב פנחס הורוביץ.

השכונה גובלת בשכונות קריית בעלז וקריית צאנז מצידה המזרחי ובשכונת מטרסדורף מצידה המערבי.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ירושלים: שכונות
קטגוריה:שכונות חרדיות בירושלים
קטגוריה:רוממה
משפט השופטים בגרמניה

250px|ממוזער|גביית עדות במהלך משפט השופטים בגרמניה
**משפט השופטים בגרמניה** ובשמו הרשמי **ארצות הברית נגד יוזף אלטסטוטר ואח**' (באנגלית: ) היה השלישי בסדרת משפטי נירנברג הנוספים, בהם הועמדו לדין נאשמים בפשעי מלחמה בפני בתי דין של צבא ארצות הברית בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, עם תום מלחמת העולם השנייה. המשפט התנהל בשנת 1947.

במשפט השופטים הועמדו לדין 16 שופטים ועורכי דין גרמנים. תשעה מן הנאשמים היו בעלי משרות במשרד המשפטים של גרמניה הנאצית, אחרים היו תובעים ושופטים בבתי משפט מיוחדים (בגרמנית: Sondergericht) ובבתי דין עממיים (Volksgerichtshof) בגרמניה הנאצית. בין היתר הואשמו הנידונים במשפט בכך שקידמו את תוכנית טוהר הגזע בחקיקת חוקי גזע ובאאוגניקה.

אב בית הדין במשפט היה קרינגטון מרשל, נשיא בדימוס של בית המשפט העליון של אוהיו. היושבים בדין היו ג'יימס ברנד, שופט בית המשפט העליון של אורגון, ומלורי בלייר, שופט בית המשפט לערעורים בטקסס. עורך הדין ג'סטין הרדינג שימש כשופט מחליף. ב-19 ביוני 1947, עוד במהלך המשפט, נאלץ אב בית הדין לפרוש עקב מחלה. השופט ברנד היה מאותה עת לאב בית הדין ואילו השופט המחליף הרדינג הפך לשופט הרכב. התובע הראשי במשפט היה בריגדיר גנרל טלפורד טיילור. כתב האישום הוקרא ב-4 בינואר 1947 וההליכים התקיימו מ-5 במרץ ועד 4 בדצמבר 1947. עשרה מתוך הנאשמים נמצאו אשמים, ארבעה מתוכם נידונו למאסר עולם ויתרתם לתקופות מאסר שונות. ארבעה מן הנאשמים זוכו מכל אשמה.

## האישומים
# השתתפות בתוכנית משותפת או קשירת קשר לביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
# פשעי מלחמה באמצעות ניצול לרעה של ההליך השיפוטי והפלילי אשר תוצאתו הייתה רצח המוני, עינוי, ובזיזת רכוש פרטי.
# פשעים נגד האנושות מסיבות דומות, כולל האשמה בעבדות.
# חברות ארגון פשע, המפלגה הנאצית או האס אס.

## הנאשמים

בכירי מערכת המשפט בגרמניה הנאצית נכללו בין הנאשמים במשפט זה ולא הועמדו לדין כלל. פרנץ גרטנר (Franz Gürtner) שהיה שר המשפטים, מת בשנת 1941. אוטו גאורג טירק, אשר היה שר המשפטים החל משנת 1942, התאבד בשנת 1946. רולנד פרייזלר, נשיא בית הדין העממי, אשר כונה "השופט התליין", נהרג בעת הפצצה על ברלין בשנת 1945. איש מאלה אשר הועמדו לדין ונמצאו אשמים בפשעי מלחמה, לא ריצה את מלוא עונשו והם שוחררו אחרי תקופת מאסר קצרה.

מי שהיה בחיים אך לא נשפט היה הנס גלובקה, שהיה שותף בניסוח חוקי נירנברג. לאחר המלחמה כיהן גלובקה כראש מטה אדנאואר בממשלת גרמניה המערבית בשנים 1953–1963. הוא עדיין היה תחת חקירה על מעורבותו במפלגה הנאצית כאשר בשנת 1963 נערך במזרח גרמניה משפט ראווה שבו הורשע שלא בפניו בפשעי מלחמה ונידון למאסר עולם. עם זאת, החוק המזרח גרמני לא הוכר במערב גרמניה.

משפט השופטים שימש השראה לסרט משפטי נירנברג (1961).

## ראו גם

* צדק של מנצחים

## קישורים חיצוניים

* "The Justice Case", Mazal Library. 

קטגוריה:משפטי נירנברג
לחיות עם בנים

**לחיות עם בנים** (באנגלית: **Life with Boys**) היא קומדיית מצבים קנדית על הילדה היחידה בבית מלא בנים. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים.
## עלילה
טס היא תלמידה מתבגרת בת 14, שמתקשה להתמודד עם כל אחיה - סאם, אחיה התאום, גייב, אחיה הגדול, וספנסר, אחיה הצעיר. לעזרתה מגיעה חברתה, אלי. אך גם איתה היא רבה לפעמים. רוב הפעמים, כשטס באה לשאול את אביה משהו תמיד הוא מדבר עם אחיה על כמה שהיא טובה .

## דמויות
### דמויות ראשיות
***טס פוסטר** (טורי ובסטר) – ילדה מתבגרת בת 14 שקשה לה להסתדר כשבביתה מסתובבים רק בנים: שלושת אחיה ואבא שלה, היא הבת היחידה בבית כי אמה מתה. חברתה הטובה אלי תמיד מעודדת אותה במצבים שהיא משתגעת. טס פוסטר מופיעה בנבחרת ההיאבקות לכמה ימים. תלמידה טובה. "מתליט". טס פוסטר מנסה להתמודד עם כל האנשים שמסביבה שבדרך כלל מעצבנים אותה.
***אלי ברוקס** (מדיסון פטיס) – ילדה מתבגרת. החברה של טס. היא מאוד מקובלת במיוחד מכך שהיא מעודדת. סם האח התאום של טס מאוהב בה.
***גייב פוסטר** (נתן מקלאוד) – הילד הגדול במשפחה. נחשב למאוד "מקובל".
***סם פוסטר** (מייקל מרפי) – האח התאום של טס שמאוהב באלי. חנון. תמיד כן.
***ספנסר פוסטר** (ג'ייק גוטמן) – הוא הכי צעיר במשפחת פוסטר: הוא בן 8. מכל המשפחה הוא הכי מעדיף את אחיו גייב ותמיד שומע בעצתו.
***ג'ק דייוויד פוסטר** (סנדי ג'וובין פוונס) – האבא במשפחת פוסטר.

### דמויות משניות
***בובי פראלי** – מתאבק. היה חבר של אלי ואז אלי, טס, ובוב הלכו לסרט ביחד ובוב התאהב בטס וזרק את אלי בשביל טס. בסוף הוא וטס נהיו חברים ובכך שהוא שיקר לטס היא נפרדה ממנו ומתי שהיא אמרה שהיא יכולה לסלוח לו על כך ששיקר הוא כבר התחיל עם מישהי.
***קיילי** – אויבת של טס. היא מקובלת והיא גם מעודדת. היא מסתדרת טוב יחד עם אלי.
***הלן** – סבתא של טס מצד אימה. פמיניסטית. מנסה ללמד את הבנים להיות ג'נטלמנים ואת טס להיות גבירה. תמיד לטובתה של טס.
***המורה** – רוצה לקדם את טס וסם ולנצח בתחרות ה"מתלטים" שבין בתי הספר.
***קלואי** – חברתן של טס ושל זואי.
***סטייסי** (צ'לסי קלארק) (עונה 1)

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:סדרות טלוויזיה קנדיות
קטגוריה:קומדיות מצבים קנדיות
קטגוריה:סדרות נעורים קנדיות
קטגוריה:סדרות טלוויזיה קנדיות שעלו לשידור בשנות ה-2010
קטגוריה:ערוץ הילדים: תוכניות רכש
חוות החרקים והפרפרים הישראלית

**חוות החרקים והפרפרים הישראלית** הייתה חוות גידול חרקים, בעיקר פרפרים, הממוקמת בין היישובים קדרון ובית אלעזרי ליד נחל שורק. החווה נסגרה בשנת 2019 לאחר מאבק משפטי שכלל עתירה לבית המשפט העליון.

## היסטוריה
החווה הוקמה בשנת 2004 על שטח חקלאי פרטי של כחמישה דונם, בכוונה להקים גינת פרפרים המציגה פרפרים טרופיים.

אישור להקמת חווה טרופית לא הושג, אך היא כללה פרפרים ארץ-ישראליים. היו בה בעיקר דנאית הדורה ולבנין הכרוב, וגם חרקים למיניהם, כגון: מקלונאים, תיקנים וכן פרוקי-רגליים אחרים כגון עכבישים ועוד.

עד שנת 2009 כללה החווה מרכז מבקרים. צוות החווה קיים חוגי בית למבוגרים וחוגים בגני ילדים וכיתות נמוכות, השכיר אוהל פרפרים, ומכר ערכות הפרחת פרפרים לאירועים.

המטרה העיקרית של החווה הייתה להעלות ל-40% את שיעור הפרפרים שישלימו את הגלגול המלא, ולאפשר לפרפרים לשוב אל מקומם בטבע הישראלי.

בשנת 2019 נסגרה החווה בטענה שלא הייתה מיזם חקלאי, בהחלטת בית המשפט לאחר ערעור לבית המשפט העליון.

## עמותת החזרת הפרפר אל הטבע
החווה הייתה חלק מעמותת "החזרת הפרפר אל הטבע" הדוגלת בשמירה על אוכלוסיית הפרפרים הארץ-ישראליים ועוסקת בפיתוח אוכלוסייה זו. העמותה הוקמה בשנת 2004 על ידי נילי שחר מתוך רצון להגן על הפרפרים בארץ ישראל, אשר נמצאים בסכנת הכחדה. העמותה נסגרה בשנת 2019.

## קישורים חיצוניים

*

## הערות שוליים

קטגוריה:מועצה אזורית ברנר
קטגוריה:פרפרים
קטגוריה:שמירת הטבע בישראל
פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה

**פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה** הוא פסטיבל למוזיקה קלאסית המתקיים במוזיאון תל אביב לאמנות. הפסטיבל נוסד על ידי מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בשנת 1999 והוא מתקיים מדי שנה בחודש מאי במשך שבוע. הפסטיבל קרוי על שמה של הפסנתרנית פליציה בלומנטל.

תחומי הפסטיבל הם רחבים ומגוונים. הפסטיבל כולל קונצרטי מוזיקה קאמרית, מוזיקה תזמורתית, הרכבים קוליים, אנסמבלים המתמחים במוזיקה מוקדמת, רסיטלים לפסנתר ורסיטלים וואקליים ומוזיקה עממית. בפסטיבל תוכניות העוסקות במחול, בתיאטרון, בקולנוע ובספרות. בשנים האחרונות נוסף לפסטיבל גם שבוע הגיטרה.

המייסדת והמנהלת האמנותית של הפסטיבל הייתה אנט סלין, בתה של פסטיבל פליציה. המנהלת הכללית היא אביגיל ארנהיים ועורך תוכניות הגיטרה הוא יהודה שרייר.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* יוסי שיפמן, ריאיון: מי מפחד מפליציה בלומנטל?, באתר הבמה, 22 באפריל 2013
* 
## הערות שוליים

קטגוריה:מוזיקה קלאסית
קטגוריה:ישראל: פסטיבלי מוזיקה קלאסית
מלבדאתה

[שמאל|ממוזער|200 פיקסלים|אבות ישורון בבית קפה בתל אביב בסוף [שנות ה-50 של המאה ה-20|שנות החמישים. צילום: מקסים סלומון]]
**מִלְּבַדְאַתָּה, מבחר (1991-1934)** הוא כותר אוסף שיריו המהודר והמוער של המשורר אבות ישורון, מהשנים 1934 עד 1991. אוסף השירים נערך על ידי הלית ישורון ולילך לחמן. ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד - סימן קריאה / הספריה החדשה לשירה.

לדברי חוקר הספרות מנחם פרי, היה ישורון: "אחד מגדולי המשוררים הישראלים. שנים ארוכות רק מעטים - אף כי נאמנים - ידעו להעריך את עוצמתו השירית כערכהּ". ישורון מערבב בשירתו את "הנושאים הגדולים של הקיום היהודי-ישראלי עם חומרים קומיים וזוטות של חצר אחורית תל אביבית. המרכיבים המגוונים, החורקים אלה באלה, מותכים באסוציאציה היוצרת של המשורר". המילים הפורצות, קיטוען והלחמתן היו התצורות המילוליות לאמירות הגלות והשבר, האובדן והתחיה, החיפוש וההמצאה ממעבה הקיום האנושי והיהודי אשר ביצירתו. ישורון אמר על שירתו: "אינני הולך לכתוב דברים שהתכוונתי. אני הולך לכתוב דברים המגששים באפילה... אני לא מגיע לשיר אף פעם. לרחשושים ולזעזועים אני מגיע, ולמלים סדוקות ומרוסקות... השיר הוא דרך חיים. כל מה שנדבק לך בדרך מן החימר, מהבוץ, מהאדמה - זה השיר. התהליך של הקמת שיר הוא השיר. השיר זה לא מה שנדפס בעיתון, הוא תמיד נשאר איפה שהמערבל הזה שאוסף את הביצים והקליפות והבצל והמלח".

## פרקי הספר
בפתח דבר של הספר מסבירה העורכת הלית ישורון את מורכבות תהליך העריכה של הספר: "לשירים יש מסלול מקובל. מעיתונים וכתבי-עת הם עוברים לספרים, משם ל"כל כתבי", משם ל"מבחר". בחירה גוררת שאלות. האם לנתק שירים מתוך מחזור?".
בראשית הספר מובאים דבריו של ישורון על התהוותו המחודשת בארץ ישראל שהתגלמה בשינוי שמותיו "השם ושם המשפחה". ולאחריהם חלק מיצירתו: "בלדה של מרים המגדלית ובנה הלבן [קטע]".

בספר הובאו בשלמותן או בחלקן יצירות מקובצי השירה של אבות ישורון:
*"על חכמות דרכים" (תש"ב 1942)
*"רעם" (תשכ"א 1961)
*"שלושים עמוד" (תשכ"ד 1964)
*"זה שם הספר" (תש"ל 1970)
*"השבר הסורי אפריקני" (תשל"ה 1974)
*"קפלה קולות" (תשל"ז 1977)
*"שער כניסה שער יציאה" (תשמ"א 1981)
*"הומוגרף" (תשמ"ה 1985)
*"אדון מנוחה" (תש"ן 1990)
*"אין לי עכשו" (תשנ"ב 1992)
השירים בוארו כולם בהערות שהובאו באחרית הספר.

בדפיו האחרונים של הספר חיבורה של לילך לחמן: "אבות", על יצירתו ומקומה בהקשר המקום והזמן שבהם נכתבה.

אל הספר צורף דיסק ובו הקלטות של אבות ישורון קורא משיריו.

## לקריאה נוספת
* לילך לחמן (עורכת), **איך נקרא אבות ישורון**, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת סימן קריאה / הספריה החדשה לשירה, 2009.

## קישורים חיצוניים
* 
*  על מלבדאתה, באתר text

## הערות שוליים

קטגוריה:שירה עברית
קטגוריה:ספרי שירה בעברית
קטגוריה:ספרי הוצאת הקיבוץ המאוחד
בלתי נשכחים 2

**בלתי נשכחים 2** (באנגלית: **The Expendables 2**) הוא סרט פעולה אמריקאי אשר יצא ב-17 באוגוסט 2012 ובוים על ידי סיימון וסט. זהו סרט המשך ל"בלתי נשכחים" אשר יצא בשנת 2010.

## עלילה
הסרט מספר על עלילות חבורת שכירי חרב בהנהגת ברני רוס (סילבסטר סטאלון), יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות. לאחר שרוס ואנשיו חילצו מן הכלא הנפאלי את חברם, טרנט "טרנץ'" מאוזר (ארנולד שוורצנגר), יצא הצוות למשימה מיוחדת מטעם מר צ'ארץ', איש סוכנות הביון המרכזית לאתר פריט מסווג באלבניה. הצוות איתר את הפריט אולם נאלץ למוסרו לקבוצת שכירי חרב בראשות ז'אן וילאן (ז'אן-קלוד ואן דאם), סוחר נשק ושכיר חרב חסר רחמים. וילאן רצח את בילי "הילד" טימונס (ליאם המסוורת'), הצלף של החבורה בטרם נמלט. על ברני ואנשיו מוטל להשיב את הפריט ולחסל את וילאן.

## צוות השחקנים
* סילבסטר סטאלון - ברני רוס, יוצא הכוחות המיוחדים והאגף לפעולות מיוחדות.
* ג'ייסון סטיית'האם - ליי כריסמס, יוצא יחידת הקומנדו הבריטית SAS.
* ג'ט לי - יאן יאנג
* רנדי קוטור - טול רווד
* דולף לונדגרן - גאנר ג'נסן
* טרי קרוז - הייל סיזר
* כריזמה קרפנטר - לסי
* ברוס ויליס - מר צ'ארץ', איש סוכנות הביון המרכזית
* ארנולד שוורצנגר - טרנט "טרנץ'" מאוזר
* צ'אק נוריס - בוקר
* ז'אן-קלוד ואן דאם - ז'אן וילאן, הנבל הראשי של הסרט.
* סקוט אדקינס - הקטור, סגנו של וילאן.
* ליאם המסוורת' - בילי "הילד" טימונס
* נובאק ג'וקוביץ' - בתפקיד עצמו

## הפקה
הסרט הופק על ידי מספר מפיקים ובראשם המפיק הישראלי אבי לרנר. צילומי הסרט נעשו בבולגריה ובארצות הברית.

דירוג הסרט הוא R כמו הסרט הקודם (ילדים עד גיל 17 חייבים הורה מלווה).

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 
* 
קטגוריה:סרטי 2012
קטגוריה:סרטי פעולה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי המשך אמריקאיים
קטגוריה:יחידות מיוחדות בקולנוע ובטלוויזיה
אדריאנוס הראשון

[ממוזער|שמאל|250px|אדריאנוס מקבל את פניו של המלך [קרל הגדול]]

**אדריאנוס הראשון** (לטינית: **Hadrianus I**, הדריאנוס) היה אפיפיור מ-1 בפברואר 772 עד יום מותו ב-25 בדצמבר 795. הוא היה בן למשפחת אצולה רומאית (קולונה מטוסקולום), ושם אביו היה תאודור. יותר מכך לא ידוע על חייו שלפני האפיפיורות.

זמן קצר לאחר כניסתו של אדריאנוס לתפקיד, פלש דסידריוס מלך הלומברדים לשטח מדינת האפיפיור, ואדריאנוס נאלץ לבקש את עזרתו של קרל הגדול מלך הפרנקים, שהגיע לסייע בראש צבא גדול. קרל כיתר את כוחותיו של דסידריוס וצר על עיר הבירה הלומברדית, פאביה. ב-774 הכניע את העיר, הגלה את המלך למנזר בצרפת ונטל לעצמו את התואר "מלך הלומברדים". קרל הגדול אישר את מתת פפין והעניק למדינת האפיפיור את האקסרכיה של רוונה, שכללה את הפנטאפוליס ("חמש ערים" ברצועת החוף של הים האדריאטי בין רימיני לאנקונה). אדריאנוס חגג את המאורע בהטבעת מטבעות על שמו ובהתאם למגמת ההתנתקות מהאימפריה הביזנטית ששלטה אז במערב אירופה, לא חתם עוד על מסמכיו במניין השנים של שנות שלטון הקיסר המזרחי, אלא של קרל הגדול. כמו כן, בנה אדריאנוס אחוזה מפוארת בצפון ויי, שממנה הנהיג את דוכסות רומא, והיא נקראה Domusculta Capracorum. האחוזה מתוארת בליבר פונטיפיקליס, אך שרידיה נמצאו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.

בתחרות שהתנהלה כל העת בין קרל הגדול לבין האימפריה הביזנטית ולבין דוכסות בנוונטו הלומברדית, נותר אדריאנוס בעל ברית נאמן לקרל, למרות חילוקי הדעות בנושא הסגידה לאיקונין שהיו ביניהם. אדריאנוס תמך בגישתה של הכנסייה המזרחית להתיר את האיקונין, ואף הביע את דעתו בעניין באמצעות נציגיו בוועידת ניקיאה השנייה ב-787.

אדריאנוס תחזק את אמות המים הרומיות שהובילו מים לרומא, ושיפץ כנסיות רבות, בהן בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, כנסיית סן מרקו וכנסיית מריה הקדושה בקוסמדיני. במותו, בגיל 95, היה האפיפיור בעל הכהונה הארוכה ביותר, עד שפיוס השישי שבר את שיאו זה. רק שלושה אפיפיורים, פיוס התשיעי, לאו השלושה-עשר ויוחנן פאולוס השני, כיהנו זמן רב יותר מאז.

## קישורים חיצוניים

* אדריאנוס הראשון באנציקלופדיה הקתולית
* 
* 

קטגוריה:אפיפיורים איטלקים
קטגוריה:אפיפיורים בימי הביניים
קטגוריה:אפיפיורים במאה ה-8
קטגוריה:ילידי 700
קטגוריה:נפטרים ב-795
משפט המיניסטריונים

**משפט המינסטריונים** (באנגלית: **Ministries Trial**) ובשמו הרשמי **ארצות הברית נגד [[ארנסט פון וייצזקר]] ואח**' (באנגלית: ) היה המשפט האחרון מתוך שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים, אשר נערכו בפני בית דין צבאי של ארצות הברית בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, לאחר תום מלחמת העולם השנייה. הנאשמים במשפט היו בעיקר בכירי ממשל בגרמניה הנאצית, חלק ניכר מהם עסקו ביחסי החוץ של המדינה הנאצית, כגון שרים, שגרירים, ופקידי ממשל אחרים.

משפט המיניסטריונים מכונה אף "**משפט וילהלמשטראסה**", כיוון שלשכת הקנצלר ומשרד החוץ הגרמני ניצבו בוילהלמשטראסה בברלין. הנאשמים במשפט היו עובדים בנציגויות שונות של הרייך הגרמני והואשמו על מעשיהם בתקופת גרמניה הנאצית, בהשתתפותם ובאחריותם לפשעים שונים שבוצעו בגרמניה ובמדינות שכבשה במהלך המלחמה.

שופטי בית הדין היו ויליאם כריסטיאנסן ממינסוטה, רוברט מגווייר מאורגון, ולאון פאוארס מאיווה. התובע הראשי במשפט היה טלפורד טיילור. האישומים הוגשו ב-15 בנובמבר 1947 ואילו הליכי המשפט התנהלו החל מ-6 בינואר 1948 ועד 18 בנובמבר 1948. פסק הדין, אשר הכיל 833 עמודים, נכתב במשך חמישה חודשים וניתן ב-11 באפריל 1949. גזרי הדין ניתנו ב-13 באפריל 1949. היה זה המשפט הארוך ביותר מבין שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים. מתוך 21 הנאשמים, שניים זוכו, והאחרים הורשעו לפחות באישום אחד מכתב האישום וקיבלו עונשי מאסר הנעים בין שלוש ל-25 שנים. גזר דינם של חלק מהנאשמים, שהורשעו במשפט, הומתק זמן קצר לאחר סיומו, וכולם שוחררו מהכלא עד סוף שנת 1951.

## הנאשמים

## קישורים חיצוניים

* The Ministries Trial, מסמכי המשפט ב-Mazal Library. 

קטגוריה:משפטי נירנברג
קטגוריה:גרמניה הנאצית: יחסי חוץ
בת-שבע חייקין

**בת-שבע חייקין** (**חייקינה;** לעיתים נכתב **חיקין**; 23 בפברואר 1895 - 21 באפריל 1946) הייתה אשת חינוך עברייה, מפעילות הקיבוץ המאוחד ותנועת הפועלות, חברת מרכז מפא"י, ומראשי אחדות העבודה ומנהלת מחלקת החינוך של הסתדרות העובדים הכללית.

## ביוגרפיה
חייקין נולדה בפולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בת לאברהם חייקין, ואמה לבית לוריא, ציונים-סוציאליסטים שגידלו את ילדיהם על ערכי חיבת ציון והתרבות היהודית.

בשנת 1912, בטרם פרצה מלחמת העולם הראשונה, עלתה יחד עם אחותה לארץ ישראל כדי ללמוד בבית המדרש למורות ביפו. בקיץ 1914 נסעה לחופשה באוקראינה, אך בשל פרוץ המלחמה לא יכלה לשוב. חייקין סיימה בהצלחה את לימודיה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת חארקוב.

בתום המהפכה הרוסית, השתתפה בייסוד המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) במטרה לארגן הגנה על היהודים לאחר פרעות פטליורה.

בסוף 1921 הפכה תנועת צ"ס לבלתי חוקית ברוסיה, ובשנת 1923 נאסרה חייקין במוסקבה וישבה בכלא מספר חודשים במהלך החורף בתנאים קשים ונידונה לגירוש.
בשלהי 1923 הומתק הגירוש, לה ולכ-2,000 אסירי ציון, ובמקום זאת נשלחה לארץ ישראל, הודות לפועלה של אשתו של מקסים גורקי.

עם הגיעה לארץ, עבדה חייקין בהוראה ופעלה בהסתדרות הנוער העובד והלומד בתור חברת ועדת התרבות המרכזית של ההסתדרות וחברת מועצת הפועלות, ודאגה לשיפור בתנאי העבודה של הנוער. הייתה ממייסדי בית הספר הראשון לנוער העובד וראשונת המורות.

בשנת 1928 עברה להתגורר בקיבוץ יגור, שם פתחה את ענף המכוורת ומונתה למרכזת ועדת החינוך של הקיבוץ. מאוחר יותר, יצאה לשליחות בליטא מטעם החלוץ והייתה חברה במרכז החקלאי, שם גם פעלה במחלקת ההתיישבות.

משנת 1938 חייקין הייתה חברה בוועד הפועל של אחדות העבודה, וחברת מרכז במפא"י. מיום היווסדות תנועת אחדות העבודה, הייתה חברת מרכז וחברה באספת הנבחרים וציר לקונגרסים. הייתה חברה במספר מוסדות מרכזיים של ההגנה, ועד למחלתה ניהלה את מחלקת החינוך והנוער בהסתדרות וייצגה אותה בוועד החינוך של כנסת ישראל. באספת הנבחרים הרביעית כיהנה כממלאת מקום בוועד הלאומי, הייתה חברת נשיאות וחברה בוועדות ההגנה והחינוך.

בשנת 1946 נפטרה בבית החולים הדסה בירושלים בתום מחלה ממושכת. לאחר מותה הוקם לזכרה "בית בת שבע" - בית תרבות ונוער ביגור.

## לקריאה נוספת
* **בת שבע חיקין: משלה ועליה** (הביא לדפוס: שלמה אבן שושן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד ומשק יגור, 1965.
***החברה הקיבוצית**, יחידה 10, אפרים יער, ואליעזר בן-רפאל, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 102–110.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* בת שבע חייקין, באתר קיבוץ יגור
*  (עם פטירתה)
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:הנוער העובד והלומד
קטגוריה:יגור: אישים
קטגוריה:חברי אחדות העבודה
קטגוריה:חברי הוועד הלאומי
קטגוריה:נשות חינוך ביישוב
קטגוריה:אנשי חינוך ביישוב
קטגוריה:נשות חינוך יהודיות
קטגוריה:יהודים אוקראינים
קטגוריה:נשות העלייה השנייה
קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:אישים הקבורים ביגור
קטגוריה:אסירי ציון
קטגוריה:אישים שהשתתפו בוועידות הקונגרס הציוני העולמי
קטגוריה:אסירות ציון
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1895
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1946
אמיגורומי

[ממוזער|[דוב צעצוע בסריגה בסגנון אַמִיגוּרוּמי]]
**אַמִיגוּרוּמי** (ביפנית: **編みぐるみ**) היא האמנות היפנית של סריגה וקרושה של בובות פרווה, חיות שונות, פרחים וקישוטים. המילה נגזרת משילוב של המילים ביפנית "אַמִי" - 包み  - סריג/קרושט, ו"נוּיגוּרוּמי" -  縫い包み - בובת פרווה.

טכניקת הסריגה המקובלת באמיגורומי היא שיטת סריגה מעגלית (ספירלה), כאשר בכל שורה מוסיפים עיניים או מצמצמים עיניים כדי ליצור את הדמות הרצויה. הדמויות נסרגות בחלקים וממלאים אותם במילוי, לרוב עשוי אקרילן, שאריות בד, או ניילון, תוך כדי דחיסה כדי לתת לדמות נפח וחוזק ומראה אנושי, ולאחר מכן מחברים את כל החלקים. לסיום מחברים פריטים כמו עיניים, שיער, שפתיים ובגד.

אמיגורומי נעשה בדרך כלל בסריגה במסרגה אחת, ועושה שימוש בחוטים דקים יחסית שנסרגים במסרגה שעוביה קטן מעובי החוטי כדי ליצור סריג מוצק ולהימנע מאובדן חומר המילוי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:יפן: אמנות
קטגוריה:אמנות טקסטיל
קטגוריה:בובות
המסגד הגדול של פריז

שמאל|ממוזער|200px|חצר המסגד
[שמאל|ממוזער|200px|[מינרט המסגד הגדול של פריז]]
**המסגד הגדול של פריז** (בצרפתית: **Grande Mosquée de Paris**) הוא המסגד הגדול ביותר בצרפת והשלישי בגודלו באירופה. הוא ממוקם ברובע החמישי של פריז. בהקמתו ביטאה צרפת הכרת תודה לחיילים המוסלמים ששירתו בצבאה במלחמת העולם הראשונה, ולכמאה אלף מהם שנהרגו בה.

באולם הגדול שבו יש מקום לאלף מתפללים ובנוסף, הוא כולל חדרי תפילה, ספרייה, חנות מתנות, מסעדה, בית קפה וגם חדר ללגימת תה עם נענע.

## היסטוריה
בחוק שחוקקה צרפת לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הקצתה צרפת סכום בסיס של 500 אלף פרנקים לפרויקט זה ומהגרים בעלי ידע מאלג'יריה ומרוקו נרתמו למלאכת הבנייה. סולטאן מרוקו כונן ווקף אסלאמי שליווה את תהליך ההקמה עד לסיום העבודות. ביום חמישי 15 ביולי 1926 (בלוח המוסלמי: ב-4 לחודש הראשון מוחרם, שנת 1345) נערך טקס חנוכת המסגד בהשתתפות מוזמנים רבים ובנוכחות גסטון דומרג, הנשיא של הרפובליקה השלישית של צרפת וגם בנוכחות סולטאן מרוקו מאוולה יוסף בן חסן שהגיע בלוויית פמליה גדולה של מלומדים מארצו, והשייח' סופי אחמד אלעלווי ניהל את תפילת החנוכה. למחרת נישאה דרשת יום השישי הראשונה במסגד מפיו של אחמד סקריג', איש הלכה, היסטוריון וגם משורר, שחיבר בתי שיר לכבוד המסגד אשר נחקקו על גבי קירותיו.

המסגד הוקם על שטח בגודל 7500 מ"ר, שטח ששימש עד לשנת 1911 כבית חולים למעשי צדקה. צמוד למבנה המסגד ישנו גן המסגד שמשתרע על פני שטח 3500 מ"ר. מראה הגן מזכיר את גני ארמון אלהמברה ששימש את המלכים המוריים בגרנאדה שבספרד. צריח המסגד (המינרט) נישא לגובה 33 מטר.

באולם הכניסה יש מרפסות מקושטות בירוק ובמרכזו מזרקה מהודרת. דוכן הדרשן (המינבר) ניצב מימין לגומחה (קיבלה) שפונה למכה והוא הוענק למסגד על ידי פואד מלך מצרים.

מנהל המתחם מאז הקמתו היה סי קאדור בן גבריט, אשר שימש בתפקיד כ-30 שנה, עד מותו ב-1954.

צרפת נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי הצבא הגרמני וקמה בה ממשלת וישי ששיתפה עמו פעולה ברדיפת היהודים והסגרתם. בעת הזו עשה מנהל המסגד בן גבריט שימוש במתקני המסגד ובאמצעיו להסתרת יהודים מאלג'יריה, שמספרם נע בין 100 איש ל-1600. הוא גם סיפק להם תעודות לידה מוסלמיות מזויפות, ובכך הצליח להגן עליהם מרדיפות הגרמנים. לאות הוקרה על פועלו זה העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור לגיון הכבוד. בשנת 2005 הוגשה בקשה ליד ושם להכיר בו כחסיד אומות העולם, אך הבקשה לא נענתה מכיוון שלא נמצאו ניצולים שיעידו על פעילותו.

## ראו גם
* אסלאם באירופה

## קישורים חיצוניים

* 

*  אתר הבית של המסגד 

## הערות שוליים

קטגוריה:צרפת: מסגדים
קטגוריה:הרובע החמישי של פריז
קטגוריה:פריז: מבני דת
קטגוריה:אדריכלות אסלאמית
האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג

**האוניברסיטה על-שם [[ג'ון גראנג]]** (באנגלית: **John Garang Memorial University**) היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן.

## מיקום
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא בעיר בור במחוז ג'ונגליי על גדות הנילוס הלבן.

## סקירה
נכון ל-2012 האוניברסיטה היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הקיימות בדרום סודאן. 
* האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה, 1977.
* אוניברסיטת רומבק בעיר רומבק, 2010.
* אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל בעיר ואו.
* אוניברסיטת צפון בחר אל-ע'זאל בעיר אבייל, 2011. 
* אוניברסיטת הנילוס העליון במלקאל, 1991.
* האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג בעיר בור, 2006.

## היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 2006 בתור מכון למדע וטכנולוגיה על-שם ג'ון גראנג. המכון הפך בשנת 2008 לאוניברסיטה ציבורית.

## פקולטות
נכון לספטמבר 2009 קיימות באוניברסיטה 4 פקולטות:
* הפקולטה לחקלאות
* הפקולטה ללימודי הסביבה
* הפקולטה למשפטים
* הפקולטה למדע וטכנולוגיה

## ראו גם
* אוניברסיטאות בדרום סודאן
* בור
* ג'ונגליי

## קישורים חיצוניים
* 
*מיקום האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג בגוגל מפות

## הערות שוליים

ג'ון גראנג
קטגוריה:בור (דרום סודאן)
לטראנו

שמאל|ממוזער|250px|האובליסק והחזית המערבית של הארמון
**לטראנו** (באיטלקית: **Laterano**) הוא מתחם ברומא השוכן על גבעת צ'ליו, דרומית-מזרחית למרכז ההיסטורי של העיר. האזור קרוי על שמה של משפחת לטראני הפלבאית, שבניה נשאו במשרות ממשלתיות בימי כהונתם של מספר קיסרים. המשפחה איבדה את שליטתה בשטח בשנת 311, כאשר הקיסר קונסטנטינוס מסר אותו לרשות הכנסייה.

בלטראנו שוכנים מספר מבנים ידועים, המוכרים כנכסים אקס-טריטוריאליים של הוותיקן:
* בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו - הקתדרלה של הדיוקסיה של רומא ומקום מושבו הרשמי של בישוף רומא, הוא האפיפיור. הבזיליקה היא העתיקה ביותר מבין ארבע הבזיליקות הפטריארכליות בעיר, והיא הכנסייה הראשית (כנסיית אם) של הכנסייה הקתולית.
* ארמון הלטראנו - ארמון שראשיתו באימפריה הרומית, ובהמשך שימש את האפיפיורים. בארמון נערכו חמש ועידות הלטראנו, וכן נחתמו ב-1929 ההסכמים הלטרניים בין איטליה הפשיסטית והכס הקדוש.
* סקלה סנטה - "המדרגות הקדושות", הן גרם המדרגות בוויה דולורוזה בירושלים, דרכן עלה ישו מהרחוב אל הפרטוריום כדי להישפט בפני פונטיוס פילטוס. על פי המסורת הנוצרית הועברו המדרגות לרומא בשנת 326 על ידי פלאוויה יוליה הלנה, אמו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס, ולימים מוקמו בלטראנו.
* טריקלינום לאונינום - שריד יחיד בדמות אפסיס לטריקלינום (טרקלין רומי) בארמון שהקים האפיפיור לאו השלישי.
* הבפטיסטריום - הבפטיסטריום של הבזיליקה הוא הבפטיסטריום הראשון שנבנה במיוחד למטרה זו, והכניסה אליו ממוקמת מול הבזיליקה.
* אובליסק הלטראנו ניצב, מאז 3 באוגוסט 1588, בכיכר סן ג'ובאני אין לטראנו (Piazza San Giovanni in Laterano) שממערב לארמון הלטראנו.
* אוניברסיטת הלטראנו (איטלקית Pontificia Università Lateranense; לטינית Pontificia Universitas Lateranensis).

## קישורים חיצוניים

*
אובליסק הלטראנו

שמאל|ממוזער|250px|תקריב
**אובליסק הלטראנו** (איטלקית **Obelisco Lateranense**) הוא אובליסק מצרי הניצב בכיכר סן ג'ובאני אין לטראנו ברובע לטראנו ברומא. האובליסק מתוארך למאה ה-15 לפנה"ס, לתקופתו של תחותמס השלישי, ובמקור הוא ניצב במקדש אמון בכרנך שבמצרים. זהו האובליסק המצרי הגדול ביותר הניצב כיום, גובהו 32.18 מטרים, ומשקלו כ-455 טונות.

## תולדות האובליסק
לפי כתובת ההירוגליפים הרשומה על האובליסק, חציבתו החלה בימיו של תחותמס השלישי ופסקה עם מותו. היא חודשה והושלמה מקץ 35 שנים בידי נכדו תחותמס הרביעי, אשר שימר את הכיתוב המקורי של סבו והוסיף עליו. אובליסקים הוקמו במצרים העתיקה בזוגות, אך לאובליסק הלטראנו לא היה בן זוג, אם כי נמצא אובליסק סדוק ובלתי גמור במחצבה באסוואן ויכול שזה יועד לתפקיד.

אמיאנוס מארקלינוס ציין כי אוגוסטוס ביקש להעביר את האובליסק לרומא אך ויתר על המשימה בשל הקשיים בהוצאתה לפועל. תחת זאת הסתפק אוגוסטוס באובליסק מצרי צנוע ממנו שהוצב בקירקוס מקסימוס. הקיסר קונסטנטינוס העביר את האובליסק מתבאי לאלכסנדריה בשנת 337, במטרה להביאו בסופו של דבר לקונסטנטינופול, אולם באותה שנה הוא מת ולא הספיק להשלים את המשימה. בנו, קונסטנטיוס השני ששלט בין השנים 337–361, העדיף לשלוח את האובליסק לרומא, ובשנת 357 הוא הוצב בספינה (Spina), המחיצה במוארכת במרכזו של הקירקוס מקסימוס, לצידו של האובליסק הקטן יותר שהביא אוגוסטוס למקום (אובליסק זה ניצב כיום בפיאצה דל פופולו ברומא). במועד בלתי ידוע, ככל הנראה בשל רעידת אדמה, האובליסק התמוטט, נקבר בקרקע ואבד.

בשנת 1587 נמצא האובליסק בקירקוס מקסימוס כשהוא קבור בעומק של שבעה מטרים בקרקע ושבור לשלושה חלקים. האפיפיור סיקסטוס החמישי שכר את שירותיו של האדריכל דומניקו פונטנה כדי שישפץ את האובליסק, ובקצהו העליון נקבע צלב. האובליסק הועמד על פדסטל במקומו הנוכחי ברובע לטראנו ביום 3 באוגוסט 1588. בראשית המאה ה-21 שופץ האובליסק פעם נוספת.

באוקטובר 2014 יצא המגזין Dabiq עם עמוד שער שעליו תמונה של כיבוש אסלאמי של הוותיקן, עם דגל המדינה האסלאמית המונף מעל האובליסק בכיכר פטרוס.

## האובליסק
האובליסק עשוי גרניט אדומה, ככל הנראה מהמחצבה הצפונית באסוואן. גובהו המקורי מוערך ב-36 מטרים, אך במהלך שיפוצו בשנת 1588 נחתך ממנו חלקו התחתון באורך של כארבעה מטרים. גובהו של המונומנט יחד עם הפדסטל שעליו הוא ניצב מגיע ל-42 מטרים. אורך כל אחת מצלעות האובליסק הוא כ-2.70 מטרים בבסיסו וכ-1.90 מטרים בבסיס הפירמידה שבראשו. משקלו של האובליסק מוערך ב-455 טון, ולפי הערכות, נדרשו 5,000 עד 10,000 פועלים, כדי להזיזו ממקומו.

## קישורים חיצוניים

*The Lateran Obelisk

## הערות שוליים

קטגוריה:לטראנו
קטגוריה:רומא: אנדרטאות
לטראנו
קטגוריה:מצרים העתיקה
קטגוריה:מבנים ויצירות שהועתקו ממקומם