מחמוד עבאס

**מחמוד עבאס** (בערבית: **محمود عباس**,  נולד ב-15 בנובמבר 1935 בצפת), הידוע בכינוי **אבו מאזן** (**أبو مازن**), הוא נשיא הרשות הפלסטינית מאז בחירות 2005. בנוסף, הוא עומד בראשות הפת"ח ומכהן כיושב ראש הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף). עבאס הוא מחליפו של יאסר ערפאת, אשר נחשב ל"אבי האומה" הפלסטינית. עבאס היה דמות מרכזית בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני ואחד האדריכלים, מהצד הפלסטיני של הסכמי אוסלו, ותמך בפתרון שתי המדינות. עם זאת, ההתמודדות מול חמאס והעימות הפנימי הפלסטיני, כמו גם אי הסכמות מול ישראל, הביאו לקיפאון בתהליך ולא הושג הסכם סופי.

בתקופת כהונתו אירע עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה, ומאז מנסה עבאס לקדם את תהליך הפיוס הפנים פלסטיני. בדצמבר 2009 הוארכה כהונתו ללא הגבלת זמן, וחמאס הודיע בתגובה כי אינו מכיר בו כנשיא.

## ביוגרפיה

### נעוריו ותחילת דרכו
עבאס נולד וגדל בצפת שבתחומי המנדט הבריטי. ב־1948, במהלך מלחמת העצמאות, ברחה משפחתו לסוריה, שם עסק בהוראה, ובמקביל למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת דמשק. במחצית השנייה של שנות החמישים היגר לקטר, שם, החל משנת 1957, הועסק כפקיד במשרד התרבות והחינוך. הוא אף קיבל אזרחות קטרית, עליה ויתר מאוחר יותר. באותה תקופה ביקר ביהודה, בשומרון ובחבל עזה מספר פעמים כדי לאתר מורים פלסטינים המעוניינים לעבוד בקטר.

עבאס נשוי לאמינה ואב לטארק וליאסר. הוא אימץ את הכוניה "אבו מאזן" על שם בנו הבכור, מאזן, שמת ב-2002 מאוטם שריר הלב.

### בהנהלת הפת"ח
בתחילת שנות השישים היה ממייסדי הפת"ח, לצד יאסר ערפאת. לאורך השנים היה פעיל בהנהגת הפת"ח, חבר הוועד המרכזי של פת"ח אשר בשנת 1973 מנתה 11 חברים. הוא היה אחראי על ענייני הכספים של הארגון בשנות ה-70. לאחר מלחמת ששת הימים יצא עבאס יחד עם ערפאת לירדן. עם הצטרפות הפת"ח לאש"ף ב-1968, היה עבאס לחבר המועצה הלאומית הפלסטינית וחבר בוועד הפועל של אש"ף. עבאס עבר עם ערפאת ללבנון לאחר אירועי ספטמבר השחור.

לפי מידע של ממשלת ישראל היה ממקימי ארגון הטרור ספטמבר השחור. אהוד יערי כתב ב-1973 שצלאח ח'לף ועבאס היו אחראים להפעלת המודיעין של הפת"ח במבצעים מיוחדים בשם "ספטמבר השחור" בלא היוועצות בחבריהם בהנהגת הפת"ח. מוחמד עודה ("אבו דאוד"), ראש ארגון ספטמבר השחור ומתכנן טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, טוען בספרו האוטוביוגרפי שעבאס היה בין היחידים ששותפו בסוד העניין והוא שדאג למימון הפעולה. עבאס עצמו אמר שלא ידע למה עתיד לשמש הכסף.

בשנות ה-70 נודע עבאס כאיש של סעודיה באש"ף ונמנה בין המתונים בארגון. בינואר 1977 צוטט כאומר שאין הפת"ח מתנגד למגעים עם ישראלים. באמצע שנות ה-70 הוא עסק בעידוד ירידה של יהודים מישראל לארצות ערב. בשנים 1977–1978 ניהל שיחות עם ירדן ופעל לסיכול תוכנית האוטונומיה. ב-1979 ניהל את המגעים של אש"ף עם רוחאללה ח'ומייני שעלה לשלטון באיראן.

בשנת 1980 קיבל עבאס את תיק החוץ של אש"ף. בשנת 1982, בעקבות תוצאות מלחמת לבנון הראשונה, עבר עבאס יחד עם הנהגת אש"ף לתוניס. ב-1983, בתקופה שהיה חבר הוועד הפועל של פת"ח בדמשק, ובתקופה שעשה את הדוקטורט שלו באוניברסיטת לומומבה, הוגדר עבאס סוכן ק.ג.ב. ושם הצופן שלו היה "קרוטוב". עובדה זו התפרסמה לאחר פתיחת ארכיון מיטרוחין בשנת 2015.

לאחר ההתנקשות בח'ליל אל-ווזיר (אבו ג'יהאד) בשנת 1988, הוא מונה לאחראי על ניהול המאבק בשטחים.

### הסכמי אוסלו
בספרו "הדרך לאוסלו" כתב עבאס כי היה תיאום בין אש"ף למפלגת העבודה על מנת לטרפד את המשא ומתן עם ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר, שהתחיל בוועידת מדריד, ופנייה של מפלגת העבודה לאש"ף לפעול לעידוד הצבעת ערביי ישראל למפלגות הערביות בבחירות לכנסת השלוש עשרה, על מנת להחליש את הליכוד.

עבאס היה מיוזמי הסכמי אוסלו, וב־13 בספטמבר 1993 חתם עליהם בשם אש"ף. היה בין המועמדים לפרס נובל לשלום, אך מכיוון שרק שלושה יכולים לזכות בפרס בשנה אחת, נדחק החוצה. זמן קצר לאחר החתימה על ההסכם הבהיר כי לשיטתו כל המתנחלים יהיו חייבים לעזוב את יהודה, שומרון וחבל עזה וכי ירושלים חייבת להיות בירת מדינת פלסטין.

ב־1995 גיבש יחד עם יוסי ביילין את הבנות ביילין – אבו מאזן כבסיס להסדר אפשרי בין ישראל ומדינה פלסטינית. ההבנות מעולם לא הפכו להסכם רשמי, אך היוו בסיס ליוזמות אחרות.

בתור אחד מאחרוני המייסדים של הפת"ח, נחשב למספר שתיים במנהיגות הפלסטינית אחרי יאסר ערפאת. אולם, עבאס מעולם לא היה פופולרי כערפאת בקרב הציבור הפלסטיני. בשנת 1996 מונה למזכיר הכללי של הוועד הפועל של אש"ף, מה שחיזק את מעמדו כיורש אפשרי.

### פעילות במהלך האינתיפאדה השנייה
עוד מתחילת האינתיפאדה השנייה נחשב עבאס לאחד ממבקרי דרך הטרור, או כפי שנקראה "המאבק המזוין". עבאס גרס כי העולם כבר נוטה להכיר בזכויות העם הפלסטיני, ולכן דרך המאבק צריכה להיות מדינית ובלא שימוש בכוח. הוא שב וטען באופן פומבי כי השימוש בטרור פגע במעמד הפלסטינים בעולם, והרחיק אותם מהשגת זכויותיהם. כמו כן, ביקר את ההשלכות השליליות של האינתיפאדה – התגברות תופעות רצח בתוך החברה הפלסטינית, מאבקי חמולות, אנרכיה ביטחונית ופגיעה בשלטון החוק. כל אלה, טען עבאס, היו תוצאה של השימוש בטרור ושל פעילות ישראל בעקבותיו.

ב־19 במרץ 2003, אחרי לחצים כבדים מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי, מינה ערפאת את עבאס כראש ממשלת הרשות הפלסטינית. ממשלתו זכתה לאמון המועצה המחוקקת ב־29 באפריל והושבעה למחרת. כראש ממשלה ניסה להגיע להבנות עם חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני על "הודנה", הפסקת אש זמנית במאבק בישראל. ב־4 ביוני 2003 נפגש בעקבה עם אריאל שרון וג'ורג' ווקר בוש והבטיח לשים קץ ל"אינתיפאדה החמושה". אולם קריסת ה"ההודנה" וחוסר הגיבוי מצד ערפאת, הביאוהו להתפטר ב־6 בספטמבר 2003 בעקבות איום בהפלת ממשלתו בהצבעת אי אמון. בראיון שנתן כשנה לאחר התפטרותו נימק אותה בהיעדר שיתוף פעולה מצד ממשלת ישראל והממשל האמריקני, וכן בהסתה הפרועה שהתנהלה נגדו ברחוב הפלסטיני (ככל הנראה בעידודו של יאסר ערפאת, שעבאס אכן הטיל עליו במרומז את האשמה). הוא המשיך לכהן בתפקידו עד להשבעת ממשלת אחמד קריע ב־11 בנובמבר.

### כיושב ראש הרשות הפלסטינית
#### עלייתו לשלטון
[שמאל|ממוזער|250px|מחמוד עבאס יחד עם [נשיא ארצות הברית|נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, 2003]]
ההחמרה בבריאותו של ערפאת במהלך נובמבר 2004 השיבה את עבאס אל מוקד הכוח השלטוני ברשות הפלסטינית. עם מותו של ערפאת באותו חודש, התמנה למחליפו בתפקיד יו"ר הוועד הפועל של אש"ף, כלומר ראש הארגון. על תפקיד יושב ראש הרשות הפלסטינית התמודד בבחירות מיוחדות שנערכו ב-9 בינואר 2005 בצורה דמוקרטית ובפיקוח בינלאומי בראשות ג'ימי קרטר. לפי הערכות שונות, בבחירות השתתפו 70%-75% מבעלי זכות ההצבעה הפלסטינים, אחוז הצבעה שנחשב גבוה מאוד במדינות ערב.

במערכת הבחירות התבטא עבאס בגנות האינתיפאדה החמושה, ובכך חיזק את תדמיתו כדמות הממתנת בהנהגה הפלסטינית. בראיון שנתן לערוץ 2 עם היבחרו אמר שאף על פי שהוא פליט מצפת הוא לא חושב לשוב לשם אלא כתייר. כמו כן, מצעו לבחירות כלל את עיקרון "רשות אחת, חוק אחד, נשק אחד", שפירושו שרק מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית רשאים לשאת נשק. בישראל תלו ציפיות בבחירתו, אך גם הטילו ספק ביכולתו לשלוט בארגונים החמושים ברשות.

במהלך מסע הבחירות, עבאס הגיע לדרום רצועת עזה והמון אנשים הקיף את רכבו. מאחר שעבאס היה חסר ניסיון בהתמודדות עם התקהלויות ציבוריות, הוא נבהל וסגר את דלת המכונית בבהלה על ידו שלו, מה שגרם לקטיעת הקמיצה בידו הימנית.

עבאס נבחר לתפקיד ברוב של כ־62%, מול כ־20% שבהם זכה ד"ר מוסטפא ברגותי, ואחוזים בודדים שבהם זכו שאר המועמדים. הוא הושבע לתפקיד ב־15 בינואר 2005. הבחירות הבאות לרשות הפלסטינית היו אמורות להתקיים בינואר 2010, אך לא התקיימו מאז עוד בחירות לנשיאות.

עבאס אמר במגוון נאומים בערבית כי הוא קורא לפתרון הסכסוך באמצעות הנוסחה של "שתי מדינות לשתי עמים", שעניינה חלוקת הארץ על-פי החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם. כבר בנאומו הראשון בטקס השבעתו לאחר שנבחר לנשיא (15.01.2005), הצהיר אבו מאזן: "אומר להנהגה הישראלית ולעם הישראלי: אנו שני עמים שנגזר עלינו לחיות זה לצד זה". בהמשך אותה שנה, בנאומו לרגל נסיגת ישראל מרצועת עזה (13.09.2005), נקט אבו מאזן את הביטוי "פיוס היסטורי בין שתי מדינות לשני עמים" (אל-מצאלחה אל-תאריח'יה בין דולתין לשעבין")."

#### סוף האינתיפאדה ותוכנית ההתנתקות
לאחר מינויו לתפקיד חתר לסיום האינתיפאדה, כאשר במסגרת פסגת שארם א-שייח' הוא הכריז על סופה הרשמי של האינתיפאדה החמושה. הוא בחר לנסות לשתף את ארגוני הטרור בהנהגה הפלסטינית, ולא לפרקם מנשקם, מתוך השקפה ששילוב תנועות האופוזיציה בשלטון ימתן אותן ויחייבן לקבל את הכרעת הרוב. ממשלת שרון, שהחרימה את הרשות כל זמן שעמד בראשה יאסר ערפאת, שיתפה עמו פעולה במטרה להעביר בהדרגה לידי הרשות את השליטה בערים הפלסטיניות ולהסתייע בה כדי ליישם את תוכנית ההתנתקות.

במרץ 2005, לאחר סבב דיונים אינטנסיבי בין הפלגים הפלסטיניים (כולל ארגוני הסירוב), הושגה הצהרת קהיר. ההצהרה כללה החלטה על "תהדיאה" – הפסקת אש מותנית מול ישראל – על אי שימוש באלימות בעניינים פנים-פלסטיניים, ועל השתלבות חמאס במערכת השלטונית – לרבות עריכה מחדש של הבחירות במועצות המקומיות, והשתתפות התנועה בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית. חמאס לא התחייבה באופן מלא ל"הרגעה", וירתה במספר מקרים פצצות מרגמה ורקטות בטענה כי היא מגיבה על "הפרות ישראליות", אך לאחר מספר חודשים התחייבה אליה באופן מלא. ה"הרגעה", על אף שלא הובילה להפסקת אש מלאה או להתקדמות במתווה "מפת הדרכים", הובילה להורדה משמעותית בהיקף האלימות בין ישראל לפלסטינים.

ב־14 ביולי, בעקבות ירי נרחב של פצצות מרגמה על ידי חמאס ולחץ בינלאומי, הורה עבאס למנגנוני הביטחון של הרש"פ ופעילי התנזים של פת"ח לעצור בכוח את הירי. לאחר הוראה זו, והנאום התקיף שנשא ב־16 ביולי במועצה המחוקקת (בו תקף את חמאס בחומרה), החלה סדרת מאבקים בשטח בין חמאס לפת"ח ומנגנוני הביטחון, אשר כללו ירי ברחובות, שריפת משרדים ופגיעה בסממני שלטון. אף שמנגנוני הביטחון לא הצליחו לפגוע ביכולת חמאס, רבים טוענים כי עבאס יצא נשכר פוליטית מההסלמה משום שהפגין נחישות במאבק מולה. שר החוץ של ישראל, סילבן שלום, טען כי עבאס "סוף סוף נלחם בטרור". ב־21 ביולי, בעקבות הבנות שהשיג עם חמאס, הפסיקו המאבקים.

ב־20 באוגוסט, ערב פינוי רצועת עזה, נשא אבו מאזן נאום שבו הגדיר את מטרותיו לאחר מימוש תוכנית ההתנתקות. עבאס הצהיר כי "נגמר היום הג'יהאד הקטן של שחרור האדמה, והחל הג'יהאד הגדול של בניין המולדת". בשימושו באבחנות השונות בין סוגי הג'יהאד באסלאם, הדגיש את סדר העדיפויות השונה שהוא מייעד לעם הפלסטיני – התרכזות ברפורמות פנימיות ובבניין "מדינה שבדרך", ולא בטרור נגד ישראל.

למרות זאת, למעט צעדים סמליים אבו מאזן לא נקט שום פעולה משמעותית להשבת הסדר על כנו. יתרה מכך, ככל שהתקרבו הבחירות למועצה הפלסטינית המחוקקת (ינואר 2006) החלה הרשות הפלסטינית בראשותו לקרוס. במהלך ספטמבר ואוקטובר התגברה הפעילות הצבאית של ישראל, לאחר חידוש ירי הרקטות על ידי חמאס והג'יהאד האסלאמי. זמן קצר לאחר מכן, הבחירות המקדימות לרשימת הפת"ח פוצצו בידי חמושים מגדודי חללי אל-אקצא ואילו בבחירות למועצות המקומיות איבד הפת"ח את כוחו לחמאס. בדצמבר 2005 התפצלה פת"ח, רשימתו של אבו מאזן, בעקבות החלטתם של מרואן ברגותי (בכלא הישראלי), מוחמד דחלאן וג'יבריל רג'וב לפרוש ולהקים מפלגה חדשה בשם "העתיד". פרישתם (יחד עם בכירים אחרים בתנועה, כמו קדורה פארס) חידדה את המתח בתנועה בין "דור תוניס" הוותיק, שהוביל את מאבק פת"ח בחוץ, ו"דור הביניים" שהוביל את האינתיפאדה הראשונה. אף שפרישת "דור הביניים" פגעה ביוקרתו של אבו מאזן, הרשימות אוחדו בסוף אותו חודש לרשימה אחת, ששילבה בין שני המחנות תחת מרואן ברגותי.

#### לאחר ניצחון חמאס בבחירות
[שמאל|ממוזער|250px|"חלום מבטיח – דרך אחת" - מודעת רחוב עם תמונותיהם של [יאסר ערפאת ושל עבאס בצור באהר, 2007]]
לאחר ניצחון תנועת חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006, הטיל אבו מאזן על אסמאעיל הנייה, ראש סיעת חמאס בפרלמנט, את הקמת הממשלה. אבו מאזן קרא לממשלה הפלסטינית ולחמאס להכיר בישראל ולנהל איתה משא ומתן, אך זו סרבה, ובכך גררה חרם כלכלי על "הרשות" מצד אירופה, ארצות הברית, ישראל ואף כמה ממדינות ערב. בעוד שבשבועות הראשונים נראה כי העברת השלטון תעבור באופן חלק, בהדרגה גדל המתח בין אבו מאזן ותנועתו פת"ח לבין תנועת חמאס. מתח זה הוביל בהמשך למספר רב של עימותים אלימים בין פעילי התנועות, ניסיונות התנקשות וחטיפות של בכירים - אירועים שהובילו למאות הרוגים ופצועים. אבו מאזן ניסה בהתחלה לנהל משא ומתן עם חמאס להקמת ממשלת אחדות, אך לאחר כישלון המגעים בנושא הצהיר בדצמבר 2006 על תמיכתו בבחירות מחודשות לנשיאות ולפרלמנט.

בראשית מרץ 2007 התכנסו נציגי הרשות הפלסטינית, ובראשם עבאס (מטעם הפת"ח) ואיסמעיל הניה (מטעם חמאס), ונציגי מדינות ערביות נוספות במכה שבערב הסעודית. בוועידה חתמו נציגי רוב המפלגות הפלסטיניות (המיוצגות במועצה המחוקקת) על ההסכמים הקואליציוניים. הוסכם על הקמת ממשלת אחדות פלסטינית משותפת לפת"ח וחמאס בראשות הנייה. הממשלה זכתה לאמון המועצה המחוקקת והושבעה ב־17 במרץ 2007. על אף משבר קטן שאירע כבר בתחילת דרכה (כאשר מינוי מוחמד דחלאן לתפקיד היועץ לביטחון לאומי נכשל בממשלה, בעקבות התנגדות רוב שרי חמאס) הממשלה לא נפלה.

בתחום המדיני, עבאס נפגש מספר פעמים עם בכירי הממשל האמריקני. הוא נפגש פעמיים עם קונדוליזה רייס, מזכירת המדינה האמריקאית, ואהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל, בתוך חודש וחצי, כאשר בפגישה השנייה הסכים להיפגש עם ראש הממשלה אולמרט על בסיס דו־שבועי ולנסות להפשיר את הקיפאון המדיני.

בראשית יוני 2007 החל חמאס בהשתלטות על רצועת עזה. ב־14 ביוני הודיע עבאס על פירוק ממשלת האחדות הפלסטינית והדחת הנייה, כאשר סאלם פיאד מונה לראש הממשלה תחתיו.

ב-1 בדצמבר 2007, בדרכו חזרה מוועידת אנאפוליס, אמר אבו מאזן לעיתונאים בקהיר: "הפלסטינים לא מקבלים את הנוסחה כי ישראל היא מדינה יהודית... אנו אומרים שישראל קיימת ובישראל יש יהודים ויש שאינם יהודים". בהתייחסו לסוגיית ההכרה ביהודיות מדינת ישראל בעקבות נאום בר-אילן של ראש ממשלת ישראל נתניהו, הזהיר אבו מאזן מפני הצגת תנאי ההכרה ביהודיותה של מדינת ישראל מצד הפלסטינים. הוא הביע חשש מגישת נתניהו להציב "תנאים מכשילים" ("שרוט תעג'יזיה") מסוג זה, "שאין להם כל יסוד במקורות הסמכות של השלום וההחלטות הבינלאומיות. אף על פי שהכרנו כבר במדינת ישראל, הדרישה מאיתנו להכיר בה כמדינה יהודית היא תנאי מוקדם שאי אפשר לקבלו". אבו מאזן נימק זאת בכך שקבלת הדרישה תלבה את המימד הדתי בסכסוך (בלשונו, תהפוך אותו ל"סכסוך דתי הרסני") ותחשוף לסכנה את עתידם של ערביי ישראל, ואף עומד בסתירה להיגיון לפיו מקבלים הפלסטינים פיצויים עבור הפליטות. במסגרת ראיונות בשנים 2012 ו-2013, הסביר אבו מאזן כי שאלת יהדות המדינה איננה עניין לפלסטינים, כי הם אדישים לשאלה כיצד יגדירו היהודים את מדינתם, וכי מדובר בתנאי חדש שהכניסה ישראל.

יש הגורסים כי הדרישה מאבו מאזן שיכיר בישראל כמדינה יהודית הייתה "עז" שהוכנסה במשא ומתן על-מנת לסכלו. מתי שטיינברג וחוקר הסכסוך שאול אריאלי מסבירים כי מדובר בדרישה שאיננה מקובלת ביחסים בינלאומיים, שכן מדינות אינן נוהגות "להכיר" באופי הלאומי של מדינות אחרות. לדבריהם, היה חשש לגיטימי לצד הפלסטיני שהדרישה עלולה לשמש לצורך אפליית ערביי ישראל, וכן כי הדבר נתפס כדרישה שנועדה להשפיל את עבאס. בנוסף, שטיינברג מסביר כי לדרישה זו אין זכר בחוזי השלום בין ישראל למצרים וירדן, לא בתהליכי המשא ומתן עם סוריה, ואף לא בהסכמי אברהם.

שטיינברג מסביר כי בפרספקטיבה היסטורית, זוהי אף העמדה המסורתית של מחנה הימין בישראל, ומצטט למשל דברי מנחם בגין בנאומו הראשון בכנסת כראש ממשלה, לפיה "איננו מצפים מאיש לבקש בשמנו שתוכר זכותנו להתקיים בארץ אבותינו. הכרה אחת נחוצה בינינו לבין שכנינו: הכרה בריבונות ובצורך ההדדי בחיים של שלום והבנה", וכן עמדת זאב ז'בוטינסקי בעדותו בפני ועדת פיל: "אינני סבור כי רצוי שחוקתה של איזו מדינה תכיל סעיפים מיוחדים המבטיחים מראש את אופיה ה"לאומי". ... בהביעי את המילים "מדינה עברית", כוונתי לקהילה, או לכברת-ארץ, הנהנית ממידה מספקת של שלטון עצמי...ושישנו בה רוב יהודי".

עבאס התבטא ב־1 במרץ 2008, בתחילת מבצע חורף חם, בו פעלו כוחות גדולים של צה"ל ברצועת עזה ליד סג'עיה והרגו כ-30 פלסטינים, כי הפעולה "יותר גרועה מהשואה".

ב־8 באוגוסט 2009, במסגרת הוועידה השישית של הפתח בבית לחם, נבחר עבאס לעמוד בראש התנועה.

#### בעשור השני של המאה ה-21
בשנת 2010 הוביל יוזמה להכרתן של מדינות במדינה פלסטינית בגבולות 1967, וזכה להכרתן של חמש מדינות בדרום אמריקה.

ב-2011 פרסם העיתון "אל-קודס אל-ערבי" כי ממשלת ירדן הנפיקה תעודות זהות ירדניות לבכירי הרשות הפלסטינית, בהם עבאס ושני בניו.

בספטמבר 2011 הוביל את המהלך להכרה של האומות המאוחדות במדינה פלסטינית בגבולות 1967 שבירתה מזרח ירושלים. ב-23 בספטמבר נשא בעצרת הכללית נאום חריף כנגד ישראל, והצהיר (לפני הנאום) שהפלסטינים לא יכירו במדינה יהודית. באותו יום הגיש עבאס בקשה לבאן קי מון להכיר בפלסטין כמדינה ה-194 שחברה באו"ם. בהמשך, הוביל עבאס את פנייתה של הרשות הפלסטינית לאו"ם לקבלת מעמד של מדינה בו. בעקבות זאת, למרות התנגדותה של ישראל למהלך, אישרה העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-29 בנובמבר 2012, ברוב גדול (בהחלטה 67/19 שלה) את צירופה של הרשות הפלסטינית לארגון כמדינה משקיפה שאינה חברה מלאה. גם בהזדמנות זו נאם עבאס בעצרת הכללית, כשהוא מאשים את ישראל בטיהור אתני של הפלסטינים ובכיבוש קולוניאלי המבטא גזענות ושנאה.

מקור אמריקאי טען כי במהלך המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים אבו מאזן הביע הסכמה למדינה פלסטינית בגבולות 1967, מפורזת וחסרת צבא, קו גבול שישאיר 80 אחוז מהמתנחלים תחת ריבונות ישראל, נוכחות צבאית בבקעת הירדן למשך 5 שנים שתוחלף בכוחות אמריקאים, העברת כל השכונות היהודיות במזרח ירושלים לישראל, ושיבת פליטים סמלית לישראל ובהסכמת ישראל.

ב-2014 חתם אבו מאזן על הסכם פיוס עם חמאס שבו תוקם ממשלת אחדות שנתמכת על ידי הפת"ח וחמאס. אבו מאזן המשיך לתמוך בהסכם האחדות למרות חטיפת ורצח שלושה נערים יהודיים על ידי פעילי חמאס, מבצע צוק איתן ברצועת עזה וניסיון להפיכה של חמאס ביהודה ושומרון שסוכל על ידי שירות הביטחון הכללי וצה"ל.

ב-26 בספטמבר 2014, בעקבות מבצע צוק איתן, נשא אבו מאזן נאום באו"ם נגד ישראל שבו האשים אותה ברצח עם ברצועת עזה ובתכנון הנכבה השנייה כנגד הפלסטינים. הנאום ספג גינויים בישראל, לרבות מממשלת ישראל והשמאל המתון. גם הבית הלבן גינה את הנאום כ"פוגעני" והגדיר אותו כ"לא יותר מפרובוקציה חסרת תועלת." בהמשך אמר: "ישראל מפעילה משטר אפרטהייד".

בנובמבר 2014 שלח אבו מאזן מכתב ניחומים למשפחת המחבל שירה ופצע אנושות את יהודה גליק: .

באוקטובר 2015, בעקבות גל מעשי טרור פלסטיני, בעיקר בירושלים, שבמהלכו נרצחו שבעה יהודים ונפצעו עשרות אחרים, שודר נאום מוקלט של אבו מאזן. בנאום הוא אמר כי "המתקפה הישראלית נגד בני עמנו, אדמתם והמקומות הקדושים להם מאיימת על השלום ועל היציבות". הוא האשים את ישראל בהריגת אחמד מנאסרה, נער בן 13, שביצע פיגוע דקירה בפסגת זאב שבו נפצעו באורח קשה שני יהודים. הנאום ספג גינויים ישראליים מימין ומשמאל. סיעת המחנה הציוני הגיבה: "דבריו של אבו מאזן הם דברי בלע חמורים המעוותים את המציאות, גובלים בחוסר אחריות מוחלט, ומלבים עוד יותר את הייאוש והשנאה באזור". לשכת ראש הממשלה הגיבה שדברי אבו מאזן הם דברי הסתה ושקר, בין היתר משום שהנער האמור לא הוצא להורג אלא נוטרל בעזרת מקלות בעת הפיגוע, וטופל בבית החולים הדסה עין כרם.

ב-22 ביוני 2016 הציע יו"ר הפרלמנט האירופי, מרטין שולץ, לעבאס להיפגש עם נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, כאשר שניהם שהו בבריסל, אך עבאס סירב. למחרת נשא נאום אנטישמי שבו האשים את ישראל בכך שרבניה הורו להרעיל את המים של הפלסטינים ואמר שישראל היא מדינה פשיסטית. נאומו ספג גינוי חריף בישראל, בין השאר מראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וכן מהליגה נגד השמצה. בעקבות זאת עבאס חזר בו מדבריו.

בספטמבר 2016 פורסם ששמו של עבאס מופיע ברשימות של אנשי קג"ב שעבדו בדמשק, על סמך ארכיון מיטרוחין. לפי גורמים פלסטינים, באותה תקופה עבאס היה נציג קרן הידידות הפלסטינית-סובייטית שפעלה מול רוסיה.

בנובמבר 2016 נבחר עבאס לכהונה נוספת כראש הפת"ח.

ב-30 בספטמבר 2016 השתתף עבאס בהלווייתו של הנשיא התשיעי של מדינת ישראל, שמעון פרס, בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, צעד שבעקבותיו ספג ביקורת רבה מצד כלי תקשורת של חמאס וגופי תקשורת נוספים בעולם הערבי.
ממוזער|251x251 פיקסלים|מחמוד עבאס, 2017
במרץ 2017 אמר אבו מאזן בהרצאה בברלין: "עמנו הוא צאצא של העם הכנעני שחי לפני 3,500 שנה".

ב-14 בינואר 2018 נשא נאום נגד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונגד תנועת הציונות, שבו איחל לנשיא ארצות הברית שייחרב ביתו וכינה את הכרתו בירושלים כבירת ישראל פשע. לדבריו, בני עמו הם צאצאים ישירים של הכנענים ששכנו בארץ, ואילו היהודים הובאו לישראל במאה העשרים במסגרת קנוניה קולוניאליסטית בריטית-הולנדית שאין לה קשר ליהדות. לטענתו, לתנועת הציונות היה אינטרס בקיומה של האנטישמיות. בנאום חזר אבו מאזן על דרישתו לזכות השיבה והדגיש שימשיך לשלם משכורות לבני משפחות השהידים, בהם מבצעי פיגועי טרור נגד ישראלים.

ב-20 בפברואר 2018 אמר עבאס בנאום באו"ם כי החלטות ממשל ארצות הברית מסוכנות. הוא הציג תוכנית שכוללת ועידת שלום בינלאומית בחסות בינלאומית ואזורית, הכרה הדדית ביו מדינת פלסטין למדינת ישראל ומשא ומתן על כל סוגיות הליבה. במהלך נאומו חזר על הטענה שהפלסטינים הם צאצאי עמי כנען.

ב-20 במרץ 2018 גינה שגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן, את עבאס על שלא גינה את רצח שלושה ישראלים. בתגובה, כינה עבאס את פרידמן "בן כלב". בינואר 2020, בנאום בפני הליגה הערבית שבו התנגד לתוכנית המאה של דונלד טראמפ, אמר עבאס שישראל אינה מדינה יהודית משום שרבים מהעולים לישראל מרוסיה ואתיופיה אינם יהודים, וכי שילמו כסף כדי לקבל מעמד זה.

#### בעשור השלישי של המאה ה-21
באופן מפתיע קבע עבאס ב-15 בינואר 2021 תאריך לבחירות לפרלמנט ולנשיאות הפלסטיניים. לפי הצו הנשיאותי עליו חתם, ב-22 במאי 2021 יתקיימו הבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית, וחודשיים מאוחר יותר, ב-31 ביולי 2021, היו אמורות להתקיים בחירות לנשיאות הרשות הפלסטינית. ב-30 באפריל 2021 הודיע עבאס על דחיית הבחירות למועד לא ידוע, בנימוק שאין לקיים את הבחירות כל עוד לא ניתן לקיימן גם במזרח ירושלים. ברקע הפעולה בשכם למעצר מבוקשים, בה נהרגו 11 פלסטינים, מרביתם חברי חוליית הטרור גוב האריות, אמר בכיר בפת"ח, עזאם אלאחמד, בראיון לטלוויזיה הפלסטינית כי אבו מאזן הנחה את מנגנוני הביטחון הפלסטינים להתעמת עם חיילי צה"ל אם אלה ימשיכו "לפלוש לשטחים הפלסטינים".

ביום טבח שבעה באוקטובר כינס עבאס ישיבת חירום של הרשות הפלסטינית, שבמהלכה הדגיש את זכותם של הפלסטינים להגן על עצמם. ימים ספורים לאחר מכן הוא השמיע קול המגנה פגיעה באזרחים משני הצדדים, ובהמשך אף פרסם ציוץ המגנה את מתקפת חמאס, אך זה נמחק זמן קצר לאחר מכן. במהלך מלחמת חרבות ברזל פנה עבאס לחמאס בקריאה להשלים במהירות את עסקת החטופים, מתוך שאיפה לחסוך מהעם הפלסטיני אסון נוסף, שהשלכותיו עלולות להיות חמורות לא פחות מאלו של הנכבה ב-1948. ביוני 2024 הטיח ביקורת באיראן וטען כי היא מבקשת להקריב את דמם של הפלסטינים, דברים שנאמרו בתגובה לדברי המנהיג העליון עלי ח'אמנאי ששיבח את טבח שבעה באוקטובר. במישור המדיני, תוכנית 21 הנקודות התוותה את חזרתה של הרשות הפלסטינית לרצועת עזה בכפוף לביצוע רפורמות, כאשר חלה התקרבות בין הרשות לממשל טראמפ, והחלו מגעים שנועדו לשלב את הרשות ביישומו של השלב השני בתוכנית. בסופו של דבר, עבאס הביע גינוי לטבח שבעה באוקטובר, בעקבות קידומה של תוכנית השלום הצרפתית-סעודית.

בפברואר 2025 חתם אבו מאזן על צו נשיאותי המורה על ביטול הסעיפים בחוק המעגנים את תשלום הקצבאות לאסירים ביטחוניים, ועל העברת תוכנית הסיוע הכספי ומאגר הנתונים מהמשרד לפיתוח חברתי, לידי המוסד הלאומי הפלסטיני להעצמה כלכלית. מהלך זה נועד להבטיח את רציפות העברת הכספים ולמנוע את חשיפתם לקיזוזים מצד ממשלת ישראל או להטלת סנקציות בינלאומיות. חרף השינוי המבני, הדגיש אבו מאזן את מחויבתו לאסירים: "הם יקרים יותר מכולנו יחד". מספר חודשים לאחר מכן, בנובמבר 2025, אבו מאזן אילץ את שר האוצר עומר אל-ביטאר להתפטר, לאחר שהתברר כי האחרון אישר את המשך התשלומים הישירים לחלק מהאסירים הביטחוניים במתכונת הישנה, המבוססת על משך המאסר, במקום על פי קריטריוני הרווחה והמצב הכלכלי של המנגנון החדש. עם זאת, הדיווחים הצביעו על כך שמרבית התשלומים אכן הופסקו עם החלת הרפורמה החדשה.

באוגוסט 2025 הודיע מרקו רוביו על ביטול אשרות הכניסה של חברי המשלחת הפלסטינית לאו"ם, ובכללם אבו מאזן, בנימוק של תמיכה בטרור, האדרת אלימות ונקיטת צעדים חד-צדיים להקמת מדינה פלסטינית. זאת לאחר שתוכנית השלום הצרפתית-סעודית הביא לגל של הכרה במדינה פלסטינית מצד מדינות מערביות.

ב-26 באוקטובר 2025 חתם אבו מאזן על צו נשיאותי שממנה ליורשו את סגנו חוסיין א-שייח'.

ב-9 בפברואר 2026 פרסם אבו מאזן טיוטת חוקה למדינה פלסטינית.

## דעותיו על העם היהודי
בשנת 1982 סיים עבאס את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה בברית המועצות באוניברסיטה ע"ש פטריס לומומבה. עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשפה הרוסית תחת הכותרת "הקשרים בין הנאציזם לציונות בין השנים 1933 - 1945". העבודה הייתה בסיס לספר שכתב בערבית בשם "הפנים האחרות: הקשרים הסודיים בין הנאצים להנהגת התנועה הציונית". עבאס טען בספר שהתנועה הציונית שיתפה פעולה עם הנאצים בהשמדת העם היהודי, תמורת חתימת הסכם ההעברה בין גרמניה הנאצית לסוכנות היהודית, שבמסגרתו הותרה העברת רכוש של עשרות אלפי יהודים מגרמניה לארץ ישראל. בין השאר הסתמך עבאס על עבודותיו של ההיסטוריון ראול הילברג, אשר האשים את היודנראטים וגורמים נוספים בחברה היהודית בשיתוף פעולה עם הנאצים.

בהקדמה לספר האשים את התנועה הציונית בניפוח מספר הנרצחים וחומרת השואה. את מספר הנרצחים בשואה המעיט לכפחות ממיליון, ואת ההערכות המקובלות בעולם כינה "המיליונים השקריים הללו". בהמשך טען מחנות הריכוז ותאי הגזים הם בדיות של התנועה הציונית. בין היתר הסתמך על מכחיש השואה הצרפתי, פרופ' רובר פוריסון, המתכחש לשיטת ההשמדה בתאי הגזים. דברים אלו הביאו להאשמת עבאס בהכחשת השואה. ספרו של עבאס צוטט רבות בעולם הערבי על ידי מכחישי שואה. במהלך השנים עבאס סירב לחזור בו מהטענות שהעלה בספרו. אולם לקראת מינוי כראש ממשלת הרשות הפלסטינית, הכחיש את הטענות כי הוא מכחיש שואה, ואף גינה את השואה ואת סבלו של העם היהודי. ביוני 2010 הדגיש בפני מנהיגי יהדות ארצות הברית כי הוא מכיר בשואת יהודי אירופה, ואף שלח נציגים פלסטינים לייצג את הרשות בטקסים רשמיים בפולין וברוסיה, בניסיון להשריש את ההכרה בשואה בקרב הציבור הפלסטיני. גם בפברואר 2014, במפגש עם סטודנטים ישראלים, אמר שהוא כתב בספרו שמיליוני יהודים נהרגו בשואה.

מאידך, בינואר 2013, בריאיון לערוץ לבנוני, חזר עבאס על תזת הדוקטורט שלו, ולפיה ההנהגה הציונית עודדה את הנאצים לבצע את השואה, כדי לקבל את "אדמת פלסטין". באפריל 2014 סוכנות הידיעות הפלסטינית וואפא ציטטה מדבריו על יום הזיכרון לשואה ולגבורה. בין היתר אמר: "מה שאירע ליהודים בשואה הוא הפשע הנתעב ביותר שידעה האנושות בעת החדשה".

במאי 2018 נאם אבו מאזן בפני המועצה הלאומית הפלסטינית וטען כי השואה אינה תוצאה של אנטישמיות אלא של "ההתנהגות החברתית" של היהודים, משום שעסקו בבנקאות והלוואת כספים. הוא תמך בתאוריה שלפיה יהודי אשכנז הם צאצאי הטורקים (כגון הכוזרים) ועל כן אין להם כל קשר לארץ ישראל. הנאום ספג גינויים חריפים בישראל ובעולם, כולל גינויים רשמיים מצד ארצות הברית, האיחוד האירופי וכן מצד כלי תקשורת בולטים, והוגדר על ידי רבים כאנטישמיות. חמישה ימים לאחר מכן פרסמה לשכתו הודעה שבה נכתב: "אם מי שנפגע מדבריי, במיוחד לבני הדת היהודית, אני מתנצל בפניהם. אני רוצה להבהיר שלא הייתה לי כוונה כזו ואני שב על עמדתי המכבדת כלפי הדת היהודית כמו גם כל דת אחרת".

ב-17 באוגוסט 2022 בנאום שנשא בברלין, סירב אבו מאזן להתנצל על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן והאשים ש. דבריו ספגו גינויים חריפים בישראל ובעולם, והוא הואשם בעיוות השואה ובאנטישמיות. כעבור זמן קצר הודיעה משטרת ברלין על פתיחת חקירה נגד עבאס בחשד להכחשת השואה. עם זאת, הודיעו הרשויות בגרמניה כי הנשיא הפלסטיני יזכה לחסינות בשל אמירת הדברים בעת ביקור דיפלומטי.

בסוף אוגוסט 2023 נשא אבו מאזן נאום אנטישמי בוועידת הפת"ח ובו טען שהיהודים נרצחו בשואה לא בגלל יהדותם אלא בגלל כסף: . דבריו ספגו גינוי חריף מצד שגריר ישראל בגרמניה רון פרושאור, שגריר ישראל באו"ם והאיחוד האירופי שקבע כי "מדובר באמירות שקריות ומטעות עד מאוד על יהודים", וכן כי "מדובר בעלבון למיליוני קורבנות השואה ובני משפחותיהם". שליחת ארצות הברית למאבק באנטישמיות, פרופ' דבורה ליפשטדט, גינתה את דבריו של אבו מאזן ודרשה ממנו התנצלות מיידית. ב-8 בספטמבר הצטרפה צרפת לגל הגינויים נגד נאומו של אבו מאזן, ואף החליטה לשלול ממנו את עיטור מדליית הכבוד שהוענקה לו מטעם העיר פריז ב-2015, מן הנימוק שדבריו מנוגדים לערכים האוניברסלים ולאמת ההיסטורית של השואה. ב-11 בספטמבר פורסם מכתב פתוח המגנה את הדברים עליו חתומים 96 אקדמאים, אמנים ואישי ציבור פלסטינים: ""אנו מגנים את הערותיו של עבאס, שהיו שגויות פוליטית ומוסרית". "אנו דוחים בתוקף כל ניסיון להקטין או להצדיק אנטישמיות, את פשעי הנאצים נגד האנושות או לשכתב את ההיסטוריה של השואה".

עבאס הוא גם מכחיש בית המקדש. בשנת 2025 אמר עבאס שבתי המקדש לא נבנו בירושלים אלא בתימן.

## ראו גם
* הפנים האחרות: הקשרים הסודיים בין הנאצים להנהגת התנועה הציונית

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 
* 

; קורות חייו
* מחמוד עבאס, אתר מבט לתקשורת פלסטינית
* 
* 
* אלחנן מילר, מחמוד עבאס והציונות: ממאבק להשלמה; בהוצאת הפורום לחשיבה אזורית
* 

; כתביו ונאומיו
* מחמוד עבאס, The Long Overdue Palestinian State, הניו יורק טיימס, 16 במאי 2011
* 
* נאום עבאס בעצרת האספה הכללית ה-63 של האו"ם, אתר האו"ם 

; אחר
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*  היום הזה - נאום האנטישמיות של אבו מאזן, ערוץ היוטיוב של היום הזה עם אמיר איבגי, 3 במאי 2018

## הערות שוליים

קטגוריה:ראשי ממשלת הרשות הפלסטינית
קטגוריה:נשיאי הרשות הפלסטינית
קטגוריה:פעילי פת"ח
קטגוריה:האינתיפאדה השנייה
קטגוריה:פליטים פלסטינים
קטגוריה:הסכסוך הישראלי-פלסטיני: אישים
קטגוריה:מכחישי השואה
קטגוריה:מוסלמים סונים
קטגוריה:פלסטינים שהופיעו ברשימת טיים 100
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת דמשק
קטגוריה:מסדר כוכב רומניה
קטגוריה:פלסטינים שנולדו ב-1935