Found Footage

**Found Footage** (מושג שאול בעברית: **פָאוּנְד פוּטֵג**'; בתרגום חופשי: קטעי וידאו שנמצאו) היא תת-סוגה של סרטי מתח עלילתיים שבהם העלילה מוצגת כהקלטות וידאו גולמיות שנעשו על ידי אחת או יותר מהדמויות שהיו מעורבות בהתרחשות. ההקלטות אבדו כביכול, אך נמצאו על ידי מישהו אחר בחלוף הזמן, בדרך כלל כאשר המעורבים, כולם או חלקם, מתים או נעדרים. לעיתים יוצגו הצילומים עם עריכה ופרשנות של מי ש"מצא" אותם, ואצל הצופה נוצרת אשליית צילום וידאו אותנטי של אירוע שהתרחש במציאות. סגנון קולנועי זה משמש לרוב בסרטי אימה, תופעות על-טבעיות ומסתורין, אך מכיוון שטכנולוגיות הצילום זולות יחסית, הסגנון משמש גם בסרטי פשע, מלחמה, קומדיות וסדרות טלוויזיה.

סרט מוגדר כפאונד פוטג' כאשר למצלמה יש תפקיד בעלילה ומקור ידוע בסרט (On screen; בניגוד לסרטים עלילתיים שבהם המצלמה חיצונית להתרחשות - Off screen). האירוע לא היה המניע לצילום, אלא התרחש בזמן שנעשו צילומים מסיבות אחרות, והמעורבים נקלעו אליו בעל כורחם.

במקורה, פאונד פוטג' היא סוגה מובחנת העומדת בפני עצמה וכוללת שילוב של קטעי סרטונים אותנטיים בסרטי תעודה, פרסומות ווידאו קליפים מוזיקליים. ואולם, ההגדרה הוחלה גם על סרטים בדיוניים הנחזים כתיעודיים. כבר בשנת 1974 השתמש אורסון ולס בטכניקה זו בבימוי הסרט "ז' זה זיוף"  על זייפן האמנות אלמיר דה הורי. ולס שילב בסרט קטעים תיעודיים אמיתיים של דה הורי, וכן פנה לצופים מחדר העריכה כדי לשכנע אותם ב"אמיתות" הסיפור. בזכות סרט זה נחשב ולס לממציא הקולנוע המוקומנטרי. באופן דומה יצר הבמאי סטיוארט קופר בשנת 1975 את סרט המלחמה העלילתי "Overlord" שבו שילב צילומים אותנטיים של הפלישה לנורמנדי.

מחשש לבלבול עם סרטי קולאז' של קטעים אמיתיים שנאספו ממקורות שונים, יש המקפידים לציין "קטעי וידאו מפוברקים שנמצאו" (Faux Found-footage), ואילו חוקר הקולנוע דייוויד בורדוול חולק על עצם המושג "קטעי וידאו שנמצאו", ומעדיף להגדיר את הגימיק הזה בסרטים בדיוניים כ"קטעי וידאו שהתגלו" (Discovered Footage). מבקר הקולנוע הישראלי דורון פישלר סבור שהמושג הנכון הוא Assembled Footage (בעברית: קטעי וידאו מקובצים), מכיוון שכל שוט הגיע ממצלמה שיש לה קיום מוצדק בסרט.

בניתוח של 500 סרטי פאונד פוטג', אתר Found Footage Critic זיהה ארבע פרספקטיבות צילום:
# פרספקטיבה של גוף ראשון – הדמות הראשית חווה את האירוע בעודה אוחזת במצלמה, והצופה רואה את ההתרחשות מנקודת מבטה. עבור פרספקטיבה זו, משתמשים בטכניקת **צילום מנקודת מבט** (**POV** - **P**oint **o**f **V**iew Shot), המכונה גם מצלמה סובייקטיבית .
# מוקומנטריה (לחלופין: סגנון פסאודו-דוקומנטרי) – צילום ראיונות או תחקירים מדומים אודות האירוע.
# פרספקטיבה חדשותית – כביכול, צוות חדשות מקצועי מסקר אירוע, והצופה רואה את ההתרחשות "דרך" מצלמת הטלוויזיה.
# פרספקטיבה של מצלמת אבטחה – מצלמה נייחת המצלמת באופן אוטומטי אירוע המתרחש במרחב שהמצלמה מכסה.
מידע בדף זה ללא הפניות למקורות, מבוסס על שני מאמרים: מאמר בבלוג של דייוויד בורדוול ומאמר באתר Found Footage Critic.

## היסטוריה
לסגנון קולנועי זה יש תקדימים בספרות וברדיו: בספרות מוכרים רומנים אפיסטולאריים הערוכים כאסופות מכתבים או קטעי יומנים אישיים שנכתבו כביכול בידי דמות מרכזית בעלילה: דרקולה מאת ברם סטוקר, פרנקנשטיין מאת מרי שלי וקריאתו של קת'ולהו מאת ה. פ. לאבקראפט, כולם נמנים עם סוגה זו. אורסון ולס השתמש בטכניקה דומה בשנת 1938 כאשר שידר ברשת הרדיו של סי.בי.אס את התסכית מלחמת העולמות, כעיבוד לרדיו של הרומן מאת ה. ג'. וולס. הסיפור עובד כמשדר חדשות דרמטי שתיאר כביכול את פלישת אנשי מאדים בשידור חי, והשידור נשמע אמין עד כדי כך שהמאזינים נבהלו וחשבו שמדובר באירוע אמיתי.

במחצית השנייה של המאה ה-20 שימשו טכניקות צילום המאפיינות את סגנון הפאונד פוטג', בעיקר בסרטים מוקומנטריים דלי-תקציב שצולמו תוך ימים ספורים, כגון: "Culloden" משנת 1964, "יומנו של דייוויד הולצמן" (1967), "ספיינל טאפ" (1984), "בוב רוברטס" (1992), "The Watermelon Woman" (1996), ועוד. האפשרות ליצור סרט עם ממד ריאליסטי בתקציב נמוך קסמה ליוצרי סרטי אימה שנוטים להיות דלי-תקציב. סרטים פורצי דרך היו "שואת הקניבלים" (1980) המהפכני, והסרט "The Last Broadcast" (1998)  שנחשב לחלוץ השימוש במצלמה ביתית לצילום אירוע שהתרחש כביכול במציאות. אולם הסגנון הפך לפופולרי בעיקר בעקבות צאתו לאור של "פרויקט המכשפה מבלייר" (1999) אשר נחשב לאבטיפוס של סרטי פאונד פוטג' מודרניים.

ציוד חובבני המפחית את עלויות ההפקה, כגון מצלמות וידאו ומצלמות של טלפונים חכמים עם תמונות וצליל באיכות נמוכה יחסית, נחשב לגיטימי בגלל התוצאה הריאליסטית. בדרך כלל, הפקה זולה מבטיחה את רווחיות הסרט. בשנת 2007 הפיק אורן פלי את "פעילות על-טבעית" בעלות של 15,000 דולר בלבד, ורק בארצות הברית גרף הסרט הכנסות של כ-300 מיליון דולר. סרטים שנעשו מאוחר יותר, "השטן שבפנים" (2012)  שהכניס כ-30 מיליון דולר, ו"הסר חבר" (2014) שהכניס יותר מ-64 מיליון דולר, נעשו בתקציב של מיליון דולר בלבד כל אחד. בעקבות התפתחותה והצלחתה של סדרת סרטי "פעילות על-טבעית" נוצרו שתי תופעות: ראשית, יריבות בתעשיית סרטי האימה. דייוויד בורדוול טוען שהסרטים "Paranormal Entity" משנת 2009 ו"גירוש השדים האחרון" משנת 2010 נעשו תוך "גנבה בוטה" מהרעיון של פלי. שנית, בגלל הדימוי הריאליסטי, טכניקות פאונד פוטג' יושמו גם בסרטים עתירי תקציב כגון "קלוברפילד" (2008) שנעשה בתקציב של 25 מיליון דולר, ו"כרוניקה בזמן אמת" (2012) עם 12 מיליון דולר.

המבקר סקוט טוביאס טען שבעשור הראשון של המאה ה-21, סרטי פאונד פוטג' הם מה שהיו סרטי סלאשר בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 2014 צפה הבמאי והתסריטאי כריסטופר לאנדון שהסגנון יחרוג מסוגת האימה ויתפשט לסוגות אחרות. ברוח זו, במחצית העשור השני של המאה נעשו סרטים ששולבו עם סוגת המותחן הטכנולוגי המעמידה טכנולוגיה במרכז העלילה: בסרט "הסר חבר" מתרחשת העלילה כולה במדיה החברתית, צגי מחשב ומצלמות רשת. סרט המדע הבדיוני "הארדקור הנרי" (2015) מצולם בפרספקטיבה של גוף ראשון, כביכול דרך עיניו של הגיבור, סייבורג בשם הנרי. הקרנת הסרט בפסטיבל SXSW במרץ 2016 עוררה את השאלה באיזו מידה טכניקת POV תתפתח ותחליף את טכניקת הפאונד פוטג' הקלאסית.

כמו סוגות קולנועיות אחרות, גם על סרטי פאונד פוטג' נעשתה פרודיה, כאשר בשנת 2013 יצאה לאקרנים הקומדיה "הבית הרדוף" שעושה הומאז' בעיקר לסדרת "פעילות על-טבעית" ולסרט "השטן שבפנים", אך גם לאחרים, כגון סרט האימה "מגרש השדים" וקומדיית הפשע השחורה "ספרות זולה". בשנת 2014 יצא סרט ההמשך, "הבית הרדוף 2".

בתאריכים 24–25 במרץ 2018 התקיים בסן פרנסיסקו פסטיבל קולנוע ראשון לסרטי פאונד פוטג', בשם "The Unnamed Footage Festival" (בתרגום חופשי לעברית: הפסטיבל לסרטי וידאו ללא שם). המארגנים הצהירו שמטרת הפסטיבל היא להפוך סגנון זה מתת-סוגה גרידא לאסכולה קולנועית לגיטימית.

## אפקטים וטכניקות
המטרה המרכזית היא לשוות לצילומים אמינות של אירוע אמיתי. הבמאי אדוארדו סאנצ'ז הצביע על הצורך לא להגזים במידת הריאליזם של האירועים. הוא הסביר שקהל הצופים יודע לזהות מתי משטים בו, ואפילו בסרטי מפלצות מצפים להתנהגות אנושית מצד הדמויות. סאנצ'ז מצביע על אתגר מרכזי, והוא: לספק הצדקה להמשך מעשה הצילום במצבים שבהם כל אדם היה מפסיק לצלם. הוא מביא דוגמה לכך ב-"V/H/S" שבו הגיבורים רוכבים על אופניים כשהם מצוידים במצלמות גו פרו על קסדותיהם.

עקב מגבלות תקציב, כמעט שאין אפקטים חזותיים ממוחשבים (Computer-generated Imagery), אלא נעזרים בפרקטיקות צילום שונות. פרקטיקה מקובלת היא שהשחקנים עצמם אוחזים מצלמות ומצלמים תוך כדי תנועה, כך שמתקבלים אפקטים של צילום חובבני ומצלמה רועדת (Shaky Camera או Handheld Camera). לעיתים קרובות הבמאי עצמו מגלם את הדמות האוחזת במצלמה, פרקטיקה שמאפשרת לו לשלוט טוב יותר בהפקה ולחסוך זמן וכסף. באופן מסורתי משתמשים בציוד צילום שאיננו החדיש ביותר, אולם הזמינות הגוברת של איכות טכנולוגית ורזולוציה גבוהה במחיר שווה לכל נפש, צמצמה את הפער בין איכות צילום חובבני לאיכות מקצועית. הבמאי צ'אד ויללה סיפר שסרט האתחול של סדרת סרטי "V/H/S" צולם באיכות הפרדה גבוהה, וכדי להפחית את האיכות, הצילום הומר לתקליטור, הורץ במצלמת 8 מ"מ, והתוצאה עברה דיגיטציה. קודם לכן, בהפקת "Overlord" נעשה שימוש בעדשות צילום צבאיות גרמניות מקוריות מתקופת מלחמת העולם השנייה, כדי להתאים את איכות הצילומים לקטעים הדוקומנטריים האמיתיים ששולבו בסרט.

נהוג להניח שמגבלות תקציב פוגמות באיכות ובאפקטיביות של הסרטים ומאלצות את המפיקים למצוא פתרונות זולים. אולם כנגד זה קיימת טענה שדווקא שחקנים חסרי ניסיון ולא מיומנים בצילום, בנוסף לציוד ביתי ואתרים אמיתיים - כל אלה חיוניים ליצירת סרט פאונד פוטג' מוצלח. מפיקים ובמאים מעדיפים ללהק שחקנים לא מוכרים. מעבר לכך שהדבר מוזיל את עלות ההפקה, הטענה היא שאם הצופים יזהו כוכבים ושחקנים המוכרים להם מתפקידים אחרים, אשליית המציאות תיפגם. אך נראה שלאור יתרונותיו של הסגנון, נעשים גם סרטים שאליהם מלוהקים גם שחקנים ידועים, כגון "סוף המשמרת" (2012), סרט משטרה בכיכובם של ג'ייק ג'ילנהול ומייקל פניה.

התסריטים כוללים הנחיות כלליות תוך השארת מרחב אלתור לשחקנים. העלילות מתרחשות לרוב באתר יחיד, ומקובל ראשית לבחור אתר צילומים ואז להתאים את התסריט לאתר כדי לנצלו באופן מיטבי. שני מאפיינים אלה מאפשרים צילום שוטים ארוכים מהמקובל בקולנוע. למשל, במהלך צילומי "הסר חבר", סיפור העלילה המלא לא נחשף לשחקנים עד אחרי סיום העריכה, ההפקה הכניסה תפניות בעלילה ושלחה אותן במסרונים לשחקנים תוך כדי הצילומים, והם נדרשו לאלתר לפי השינויים. הסרט כולו צולם ברצף אחד של 80 דקות.

על מנת ליצור ולשמר אצל הצופים אווירת מציאות מתחילת הסרט, בדרך כלל אין כתוביות פתיחה המציגות את הסרט כמקובל בקולנוע, אך ייתכנו כותרות המסבירות את הרקע לאירועים, משל היה זה סרט תעודי או דיווח עיתונאי. לרוב אין מוזיקת פתיחה, רקע וליווי, והשמעת מוזיקה תיתכן רק כאשר יש לה מקור ידוע בסרט עצמו. כדוגמה, את הסרט "הסר חבר" פותח הלוגו של חברת סרטי יוניברסל עם שיבושים המדמים הפרעה סטטית, ללא מוזיקה וכתוביות, ומוזיקת ליווי מושמעת מהלפטופ של גיבורת הסרט. לצד זאת, נוצרה תת-סוגה של סרטים היברידיים שמשולבים בהם אלמנטים של פאונד פוטג' ושל צילום עלילתי רגיל, ביחס משתנה ביניהם. דוגמאות לסרטים היברידיים: במותחן האימה "ראיות" (2012), העלילה העיקרית מתרחשת בצילומי וידאו שהמשטרה מצאה, ואילו חקירת המשטרה מצולמת כסרט עלילתי רגיל. כמו כן, יש מוזיקת פתיחה, ומוזיקת ליווי - בחלק האחרון של הסרט. במותחן הטכנולוגי "משחקי חובה" (2016), מצלמות רשת ומצלמות סלולריות ממלאות תפקיד מרכזי, אך לממשקי המשתמש של המצלמות אין משמעות בעלילה. כמו כן, הסרט מתחיל בסצנה המתרחשת במצלמת רשת, ללא כתוביות ומוזיקת פתיחה.

לעיתים, גם מסע השיווק כולל טכניקות שנועדו ליצור מצג של סרטי וידאו אותנטיים ודמויות אמיתיות. למשל, במהלך ההקרנות המוקדמות של "פרויקט המכשפה מבלייר" בפסטיבלים השונים, פוזרו כרזות "נעדר/ת" עם תמונות הדמויות המרכזיות, ובאתר IMDb נרשמו הדמויות כ"נעדר/ת, כנראה מת/ה". במסגרת הפקת "הסר חבר", נפתחו חשבונות פייסבוק עבור גיבורי הסרט, ועבור האנטי-גיבורה שהתאבדה שנה לפני אירועי הסרט, נפתחו דף הנצחה וחשבון טוויטר שבאמצעותו יכלו הנוכחים בהקרנה המוקדמת לשוחח עם רוח הרפאים שלה.

## דוגמאות נוספות

## ב[[ישראל]]
### [[סרט באורך מלא|סרטי קולנוע באורך מלא]]
* "ג'רוזלם" – סרט אימה שביימו בשנת 2015 האחים דורון ויואב פז, שגם כתבו את התסריט. הסרט שדובר אנגלית מספר את סיפורן של שתי תיירות אמריקאיות בירושלים, שנקלעו לאירועי זוועות שהתרחשו בעיר העתיקה בערב יום הכיפורים. כחידוש טכנולוגי, הסרט מצולם דרך משקפי גוגל מנקודת ראותה של התיירת שמרכיבה אותם. מבקר הקולנוע נתן ליכטר העניק לסרט ציון של ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה באתר סרט, והגדירו כמעניין וחדשני.
* "אנתרקס" – מותחן קונספירציה משנת 2017 בבימויו של שי שרף ובכיכובם של אודי פרסי, אורטל בן שושן, עמית אפשטיין ודנה מיינרט. העלילה מבוססת על סיפור אמיתי שחשף ניסויים שנעשו בחיילי צה"ל לצורך מציאת חיסון נגד חידקי האנתרקס, ומסופרת מנקודת ראותו של חייל מילואים המתעד את חבריו במצלמת וידאו. את התסריט כתבה יעל אורון, והפיקו אלעד פלג וחגי ארד. הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר לשנת 2017 בפסטיבל אוטופיה.

### [[סרט קצר|סרטים קצרים]]
* "**בני**" – סרט משנת 2014 מאת עמית איצקר שכתב את התסריט, ביים וערך. איצקר משחק יחד עם טס השילוני רודמן בעלילה שעוסקת בראיון שמקיימת בלוגרית עם כוכב רשת, והראיון מסתיים ברצח. צילום הסרט נעשה בידי שני השחקנים עצמם.
* "אחד באפריל" – סרט אימה משנת 2014, שצולם כולו במכשיר אייפון על ידי יונתן דקל שגם ביים, כתב את התסריט ושיחק. העלילה נסבה אודות סטודנט לקולנוע שמוצא קטע וידאו שצילם סטודנט במחזור לימודים קודם ותיעד בו מתיחת אחד באפריל שעשה לבת-זוגו, והתפתחה לתאונה. הסרט זכה בפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2015, בפרס ואן ליר לסרט סטודנטים העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים 2014 ובציון לשבח מטעם פורום מבקרי הקולנוע בפסטיבל הבין-לאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב 2014, השתתף בפסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס בשנת 2015, והוקרן בערוץ כאן 11 במאי 2017.
* "צומת הרוחות" – סרט אימה שהפיק וביים רותם מורט בשנת 2015, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קולנוע דרום באותה שנה. הסרט, שהוקרן בפסטיבל ברלין בשנת 2016, מספר את סיפורם של בני הזוג זוהר ובת-אל שירדו לחופשה בסיני, הסתבכו עם נהג טנדר שהטריד אותם, ונעלמו כשהם משאירים אחריהם מכונית מרוסקת ובה מצלמת וידאו שאיתה תיעדו את הנסיעה.
* "לא לגעת" – סרט שביימה אפרת רסנר בשנת 2015 במסגרת לימודיה בבית הספר סם שפיגל. הפיקה לאה טוניק, צילם גל רומבק, ערך אוריה הרץ. הסרט מספר את סיפורה של בחורה בשם הגר המתפרנסת מהמרות של קלטות וידאו ישנות לקבצים דיגיטליים, ובידיה נשארות קלטות שבעליהן לא דורשים אותן חזרה. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטי סטודנטים באורוגוואי (2016), פרס נוסף בפסטיבל פואטייה, וכן הוקרן בפסטיבלים בסאו פאולו ובמונטנגרו.

## באינטרנט
האפשרות לצלם סרט באמצעים ביתיים פשוטים וטלפונים חכמים הביאה לפריחת סרטי פאונד פוטג' בערוצי יוטיוב, באורכים משתנים החל מסרטונים של דקות ספורות. לרוב מדובר ביוטיוברים חובבי הסגנון, אך יש ערוצי יוטיוב של אולפנים קטנים ומפיקים עצמאיים המנסים להיבנות מהצלחות של סרטים כגון סדרת "פעילות על טבעית" ו"הגרדום". העיתונאית האמריקאית ג'ולייט בנט ריילה ציינה שביוטיוב לא תמיד ניתן לדעת אם סרטון הוא אמיתי או מבוים, מה שמוסיף לאווירת המסתורין.

בספטמבר 2017 נמסר רשמית על הקמת חברת POV Horror להפקה והפצה של סרטי אימה בטכניקת פאונד פוטג', כמיזם משותף של האתרים Found Footage Critic ו-Wicked Horror. החברה השיקה ערוץ הזרמת מדיה המאפשר צפייה בסרטים על פי דרישה.

בישראל, במאי 2019 עלה לרשת החברתית אינסטגרם מיזם ליום השואה, שכלל סדרת סרטונים קצרים אשר כביכול צילמה אווה היימן, נערה יהודיה ילידת רומניה שנספתה בשואה. המיזם, ששמו "הסטורי של אווה", התבסס על היומן האמיתי שכתבה היימן.

## ראו גם
*פאונד פוטג' כמטא-קולנוע
*סקרין-לייף

## לקריאה נוספת
* מיכאל גינזבורג, סרטי אימה שריקבון אוהבים, אוחזר ב-11 ביולי 2017
* מיכאל גינזבורג, פרויקט ביגפוט – ריאיון עם אדוארדו סאנצ'ז, אוחזר ב-11 ביולי 2017
* מיכאל גינזבורג, ריאיון עם ג'יימס קולן ברסאק, ההבטחה הצעירה של האימה האמריקנית המודרנית, 18 בינואר 2015

## קישורים חיצוניים
* דף הבית של אתר Found Footage Critic המפרסם עדכונים, מידע, ביקורות וניתוח של סרטי פאונד פוטג' 
* דף הבית של אתר Blairwitch.net המנהל קבוצות דיון של חובבי סדרת "המכשפה מבלייר" 
* 

## הערות שוליים

*
*
*
קטגוריה:סרטים לפי סוג
קטגוריה:סרטי אימה לפי סוגה
קטגוריה:צילום לפי סוגה
קטגוריה:סוגות בקולנוע
קטגוריה:מונחים בקולנוע
קטגוריה:אפקטים מיוחדים בקולנוע