מועלקאת

**המועלקאת** (בערבית المعلقات אל-מועלקאת) הם אוסף של שירים ערביים בצורת קצידה מהמאה ה-6. זוהי האנתולוגיה המפורסמת ביותר מהתקופה הטרום-אסלאמית, ושיריה נחשבים לשירי מופת על ידי משוררים ומבקרי ספרות ערבים מימי הביניים. היא מספקת תמונה מייצגת של אורח החיים והמחשבה הבדואיים באותה תקופה.

הפרשנות העתיקה והמוכרת ביותר למונח "מועלקאת" (שפירושו המילולי "התלויים") מתוארכת לתחילת המאה ה-9. מקור השם במאה ה-16. על פי תיאור זה, שירים אלה נחשבו כה מצוינים עד כי נרקמו באותיות זהב ונתלו לאחר מכן בכעבה במכה. עם זאת, סביר סביר יותר שהמונח נגזר מ'עִלק', שמשמעותו "משהו יקר". משמעות המונח היא "שירים המוערכים כיקרים". משוררי הג'אהליה השוו שירה טובה ל"פנינים שזורות היטב" על שרשרת.

## גיבוש השירים
השירים נאספו ונכתבו באמצע המאה ה-8. האוסף נאסף לראשונה במאה ה-16 על ידי חמד א-ראוויה, מלומד מהעיר כופה בעיראק, שקרא לה "אל-משהוראת", שפירושו "המפורסמים"; שם נוסף הוא "אל-מוד'הבּאת", שפירושו "המוזהבים". אל-אסמאי (740–828) מבצרה מונה שישה מהם, בעוד שאחרים מזכירים עד עשרה. רובם, כולל אבן קתייבה, מדברים על שבעה, אם כי אינם מסכימים על שמות המשוררים. חמישה משוררים מוזכרים בכל הרשימות: אִמְרו אל-קַיְס, טרפה בן אל-עבד, זוהיר, עמר אבן כולת'ום ולביד בן רביעה.

לקצידה יש מבנה בסיסי בן שלושה חלקים, שלעיתים קרובות לא נשמר. חלק המבוא -נסיב (النسيب) מתאר עבר בלתי הפיך, עם מוטיבים כמו אתר מגורים עזוב - אל-אטלאל (الأطلال), זיכרון של אהוב, כאב פרידה, מאהב מזדקן, או מראה חלומי של אהוב. החלק השני - רחיל  (الرحيل), מוקדש לתיאור מפורט של מסע, כלומר רכיבה על גמל או סוס, ובכך מתאר את עיבוד האבל ואת החזרה לחיים פעילים. החלק השלישי, עם מסר מסכם, יכול ללבוש צורות שונות: הוא עשוי להכיל שבח עצמי של המשורר אושבח לשבט - פח'ר ( فخر) שליט או פטרון - מדיח (مديح) השמצת יריב - הִג'א (هجاء) או אמרות מוסר וחוכמה - חִכּאם (حكم).

## שבעת השירים
אבן אל-ענברי, מלומד בן המאה ה-10, ערך רשימה עבור קובץ "אל-מועלקאת", אשר נותר בתפוצה נרחבת עד ימינו. היא מכילה שבע יצירות מאת המשוררים הבאים:

# **אִמְרו אל-קיס** (امرؤ القيسِ). שירו מורכב מ-82 צמדים ובעל צורה יוצאת דופן. הוא מתחיל בנסיב, מבוא, אשר לאחר הצצה אחר עקבות צבאים באתרי מגורים עזובים, מעורר מחדש את הזיכרון של סדרת הרפתקאות ארוטיות. המחצית השנייה של השיר מתארת סוס במהלך ציד ומסתיימת בתיאור סערה ששוברת עצי דקל, הורסת בתים ומטביעה את הציד: אך ציד השדה, שטבע בשיטפון, שכב שם, כמו בצלי בר שנקרעו בזעם. (בית אחרון).
# **טַרַפה** (طرفة). עם 103 צמדים, זהו השיר הארוך ביותר בקובץ, קצידה בת שלושה חלקים. לאחר הקדמה קצרה, מופיע התיאור המפורסם ביותר בעושר פרטיו, שאין שני לו, של גמל בשירה הערבית: צווארו, ארוך ומלכותי, כשהוא נע, דומה לירכתי הספינה הנישאת על גבי החידקל. (בית 26) מתוארת גם הליכתו האופיינית של הגמל: הוא רץ להתחרות בגמל המהיר והאצילי ביותר, ומשליך את רגליו האחוריות אחרי הקדמיות בו במקום. (בית 14) בחלק הסיום, המשורר מבטא את השקפת עולמו ההדוניסטית, לפיה על האדם ליהנות מהנאות החיים, כגון יין, עזרה אבירית לנזקקים, ותענוגות נשים, לפני שהמוות ישים קץ להנאות אלה.
# **[[זוהייר|זוהיר]]**. עם 59 צמדים, זהו השיר הקצר ביותר בקובץ. זוהי למעשה קצידה בת שני חלקים. התיאור המקדים של האהוב מלווה באזכור קצר של זוועות המלחמה, המוביל לחלק המרכזי: הספד לשני גברים שתיווכו בהסכם שלום בין שבטי "בני עבס" ו"בני ד'וביאן". החלק המסכם מציע הרהור אפוריסטי על החיים מאת אדם בן שמונים: היום ואתמול ברורים, אך מה יביא המחר, זה לא ידוע לי.
# **ענתרה אבן שדאד** (عنترة بن شداد). לאחר שתיאר את אהובתו ב-19 הראשונים מתוך 79 זוגות השירים, המשורר משווה בשני הפסוקים הבאים בין חייו הקשים על גב סוס שחור לחיי אהובתו על גבי כריות רכות, תיאור הגמל שלו מלווה בשבח עצמי ובמשאלה המסכמת לא למות לפני שינקום בשני בניו של אויבו, "דמאדאם".
# **עמר בן כולת'ום** (عمرو بن كلثوم). קצידה שלו, בת שני חלקים, כוללת 94 צמדים והיא כנראה הדוגמה המפוארת ביותר ל"פח'ר" בספרות הערבית. השיר הוא שיר "אודה" (הלל) לשבט. לאחר הזמנה קצרה למשקאות בוקר ופרידה מהאהוב, שיופיו הפיזי מתואר, מגיעה האדרת שבט תגליב, ואודות שבט בכר ועמר בן הינד, שהיה מלך הלחמידים בין השנים 554 ל-569 ונרצח על ידי מחבר השיר, והוא מאוים בשל כך במלחמה.
# **אל-חארת' בן חלזה** (الحارث بن حلزة). הכללת שיר זה בקובץ יכולה להתפרש כניגוד ליצירה הקודמת. עיקר 84 הזוגות בקצידה זו, בניגוד מובהק לעמר בן כולת'ום, עוסק בשבח שבט בכר ובהפרכת האשמות התגליב נגדם.
#**לביד בן רביעה**. הקצידה מכילה 88 צמדים ומתאפיינת במבנה מאוזן במיוחד. החלק המבוא מכיל תוכחות לאהובתו הכופרת ופנייה של המשורר לעצמו למצוא מאהבת אחרת. החלק השני מוקדש לתיאור גמל, אותו לביד משווה לענן, לחמור נמלט שעַיִיר שלו נופל טרף לאריה, ולפרה פראית. לאחר מכן המשורר פונה לשבח עצמי: הוא אוהב יין, מגן על הנוסע, נדיב, מגשר בסכסוכים, והוא מגן השבט, מה שמוביל לשבח המסכם של השבט.

## הפניות
* ויקיטקסט (ערבית)
* שבע האודות: כמה הערות על קומפילציית המועלקאת, מאיר יעקב קיסטר, בתוך: Rivista degli Studi Orientali 44 (1969). עמ' 27–36.
* אל מועלקאת מתוך: אנצקלופדיה בריטניקה (אנגלית)
* תרגום המועלקאת לאנגלית אתר Sacred-Texts
* המקור הערבי לצד תרגום אנגלי הוצאת ithra

## ספרות
* פיליפ וולף: מועלקאת: שבעת שירי הפרס של הערבים. דגינגר, רוטווייל 1857 ().
* פואט סזגין: תולדות הספרות הערבית. כֶּרֶך II: שירה. עד לערך 430 הוּא י.בריל, ליידן 1996,  .
* תומאס באואר: אל-מועלקאת. בתוך: האנציקלופדיה של ראוטלדג' לספרות ערבית, בעריכת ג'ולי סקוט מייזאמי ופול סטארקי, 1998, , ע. 532–534.
* ארתור ג'ון ארברי: שבע האודות. לונדון, 1957

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרות ערבית
קטגוריה:יצירות ראשונות ידועות של שפה