סרט קול

[טקסט=Illustration of a theater from the rear of the stage. At the front of the stage, a screen hangs. In the foreground is a gramophone with two horns. In the background, a large audience is seated at orchestra level and on several balconies. The words "Chronomégaphone" and "Gaumont" appear at both the bottom of the illustration and, in reverse, at the top of the projection screen.|שמאל|ממוזער| פוסטר משנת 1908 המפרסם את סרטי הסאונד של [חברת הסרטים גומון|גומון. הכרונומגפון, שתוכנן לאולמות גדולים, השתמש באוויר דחוס כדי להגביר את הצליל המוקלט. ]]
**סרט קול** הוא סרט המשלב צליל מסונכרן עם התמונה – כלומר, פסקול המשולב טכנולוגית עם הווידאו – וזאת בניגוד לסרטים אילמים, שבהם לא היה צליל מוקלט. ההקרנה הפומבית המתועדת הראשונה של סרט קול התקיימה בפריז בשנת 1900, אך רק עשרות שנים לאחר מכן הפכה הטכנולוגיה למסחרית וברת-יישום בקנה מידה רחב. אחת הבעיות המרכזיות הייתה הקושי להשיג סינכרון מדויק בין הצליל לתמונה, במיוחד במערכות הראשונות שהתבססו על הקלטה והפעלה מדיסקים נפרדים. גם איכות ההקלטה וההגברה הייתה נמוכה מכדי לאפשר חוויית צפייה קוהרנטית.

הפריצה המשמעותית התרחשה עם פיתוח טכנולוגיית "צליל על סרט", שאפשרה הטמעת הפסקול ישירות על גבי הפילם עצמו. הקרנות מסחריות ראשונות של סרטים קצרים תוך שימוש בטכנולוגיה זו החלו בשנת 1923. עד אז, הסרטים הושמעו בליווי מוזיקה חיה, לרוב באמצעות פסנתרן או נגן עוגב באולם הקולנוע.

השלבים המרכזיים במסחור הקולנוע הקולי התרחשו במחצית השנייה של שנות ה־20. בתחילת הדרך, סרטים שכללו דיאלוגים מוקלטים ומסונכרנים – שנודעו כ"סרטים מדברים" (Talkies) – היו לרוב סרטים קצרים. הסרטים העלילתיים הראשונים באורך מלא כללו פסקולים שהכילו בעיקר מוזיקה ואפקטים קוליים, ללא דיבור.

הפריצה הגדולה הגיעה עם הקרנת הבכורה של הסרט *[[זמר הג'אז]]* ב־6 באוקטובר 1927. אף שהסרט כלל רק קטעי דיאלוג מצומצמים, הוא נחשב לסרט המדבר הראשון באורך מלא והפך להצלחה מסחרית עצומה. הסרט הופק באמצעות טכנולוגיית "ויטפון", מערכת מבוססת צליל-על-דיסק, שהייתה אז הטכנולוגיה המובילה בשוק. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן הפכה טכנולוגיית צליל-על-סרט – שבה הפסקול מוקלט ישירות על גבי הפילם – לסטנדרט התעשייתי הקבוע להפקת סרטים מדברים.

בתחילת שנות ה־30 הפכו הסרטים המדברים לתופעה עולמית, והשפיעו באופן עמוק על תעשיית הקולנוע ברחבי העולם. בקולנוע האמריקאי, המעבר לקול חיזק את מעמדה של הוליווד כמרכז תרבותי וכלכלי מוביל, וסייע לביסוסה ככוח הדומיננטי בתעשיית הקולנוע הבינלאומית.

באירופה – ולמידה מסוימת גם באזורים נוספים – התקבלה הטכנולוגיה החדשה בגישה מסויגת מצד יוצרים ומבקרים, שחששו כי ההתמקדות בדיאלוג תבוא על חשבון השפה החזותית והאסתטיקה הפואטית שזוהתה עם הקולנוע האילם. ביפן, שהתפתחה בה מסורת ייחודית של הקרנות אילמות בליווי הופעות חיות של מספרי סיפורים מקצועיים (בנשי), חל המעבר לקול באופן הדרגתי ואיטי יותר.

לעומת זאת, בהודו כניסת הקול לתעשייה נתפסה כפריצת דרך מכוננת. שילוב הצליל – ובייחוד השירה והמוזיקה – היה גורם מפתח בהתרחבות המואצת של תעשיית הקולנוע המקומית, והוא נותר מאז מרכיב מרכזי ומובהק בתרבות הקולנוע ההודית.

## היסטוריה מוקדמת
[טקסט=בצד שמאל מופיע קרן אקוסטית גדולה, תלויה על חבל העולה מחוץ למסגרת. גבר מנגן בכינור מולה. בצד ימין, שני גברים רוקדים יחד.|ימין|ממוזער|תמונה מתוך [הסרט הניסיוני של דיקסון (1894 או 1895), שהופק על ידי ויליאם קנדי דיקסון כמבחן לגרסה מוקדמת של אדיסון קינטופון, המשלב את קינטוסקופ ופונוגרף.]]
[ממוזער| [אריק טיגרסטדט (1887–1925) היה אחד מחלוצי טכנולוגיית צליל-על-סרט. טיגרסטדט ב-1915.]]
הרעיון לשלב סרטי קולנוע עם צליל מוקלט הוא כמעט עתיק כמו עצם הרעיון של הקולנוע. ב-27 בפברואר 1888, ימים ספורים לאחר שחלוץ הצילום אדוארד מויברידג' נשא הרצאה בסמוך למעבדתו של תומאס אדיסון, נפגשו השניים באופן פרטי. מייברידג' טען מאוחר יותר כי באותו מעמד, שש שנים לפני התערוכה המסחרית הראשונה של סרטי קולנוע, הציע תוכנית לקולנוע קולי שתשלב את הזואופרקסיסקופ שלו, המשמש להצגת תמונות, עם טכנולוגיית הצליל המוקלט של אדיסון. לא הושג הסכם, אך תוך שנה הזמין אדיסון את פיתוח הקינטוסקופ, מערכת "הצצה" ויזואלית, כהשלמה חזותית לפונוגרף הגלילי שלו. שני המכשירים שולבו כקינטופון ב-1895, אך צפייה אישית בסרטים באמצעות ארוניות קינטוסקופ נרשמה כמיושנת עד מהרה עם ההצלחות בהקרנת סרטים.

ב-1899, מערכת סרטי קול מוקרנים בשם סינמקרופונוגרף או פונורמה, שהתבססה בעיקר על עבודתו של הממציא יליד שווייץ פרנסואה דוסו, הוצגה בפריז; בדומה לקינטופון, המערכת דרשה שימוש אישי באוזניות. מערכת משופרת מבוססת גלילים, פונו-סינמה-תיאטר, פותחה על ידי קלמנט-מוריס גרטיולה והנרי ליורט מצרפת, ואפשרה הצגת סרטים קצרים של קטעי תיאטרון, אופרה ובלט בתערוכה העולמית של פריז ב-1900. אלו נראים כסרטים הראשונים שהוצגו בפומבי עם הקרנה של תמונה וצליל מוקלט. גם מערכת פונורמה ומערכת סרטי קול נוספת—תיאטרוסקופ—הוצגו בתערוכה.

שלוש בעיות עיקריות המשיכו להתקיים, והובילו לכך שהקולנוע וטכנולוגיית הקלטת הצליל התפתחו בדרכים נפרדות במשך דור. הבעיה העיקרית הייתה הסינכרון: התמונות והצליל הוקלטו והושמעו על ידי מכשירים נפרדים, שהיה קשה להפעילם ולשמור על תיאום ביניהם. עוצמת השמעה מספקת הייתה גם היא אתגר. בעוד שמקרני סרטים אפשרו בקרוב להציג סרטים לקהלים גדולים באולמות תיאטרון, טכנולוגיית השמע לפני פיתוח ההגברה החשמלית לא יכלה להקרין באופן משביע רצון כדי למלא חללים גדולים. לבסוף, היה אתגר נאמנות ההקלטה. המערכות הפרימיטיביות של התקופה יצרו צליל באיכות נמוכה מאוד, אלא אם כן המבצעים הוצבו ישירות מול מכשירי ההקלטה המסורבלים (קרניות אקוסטיות ברובן), דבר שהטיל מגבלות חמורות על סוגי הסרטים שניתן היה ליצור עם צליל מוקלט חי.
[טקסט=Illustration of a red-haired woman wearing a large hat, an ankle-length yellow dress, and high heels. She is holding a long baton or swagger stick and leaning against a film projector. A gramophone sits at her feet. The top of the illustration reads "Phono-Cinéma-Théâtre". Text to the left of the woman reads "Visions Animées des Artistes Celèbres", followed by a list of performers.|ימין|ממוזער| כרזה הכוללת את [שרה ברנאר ומציינת את שמותיהם של שמונה עשר "אמנים מפורסמים" נוספים שהוצגו ב"חזיונות חיים" בתערוכת תערוכת פריז 1900 באמצעות מערכת גרטיולה-ליורט.]]
חלוצי הקולנוע ניסו להתמודד עם בעיית הסינכרון הבסיסית בדרכים שונות. מספר הולך וגדל של מערכות סרטי קולנוע הסתמכו על תקליטי גרמופון—הידועים כטכנולוגיית צליל-על-דיסק. התקליטים עצמם כונו לעיתים "דיסקיות ברלינר", על שמו של אחד הממציאים המרכזיים בתחום, הגרמני-אמריקאי אמיל ברלינר. ב-1902, לאון גומון הציג את הכרונופון שלו, מבוסס-דיסק, הכולל חיבור חשמלי שפטנט לאחרונה, בפני החברה הצרפתית לצילום. ארבע שנים לאחר מכן, גומון הציג את האלג'פון, מערכת הגברה מבוססת אוויר דחוס בשם אוקסטופון, שפותחה על ידי הממציאים הבריטיים הוראס שורט וצ'ארלס פרסונס. למרות ציפיות גבוהות, לחידושי הצליל של גומון הייתה הצלחה מסחרית מוגבלת בלבד. אף על פי שיפורים מסוימים, הם עדיין לא התמודדו באופן משביע רצון עם שלוש הבעיות הבסיסיות של סרטי קול והיו יקרים. במשך כמה שנים, הקמרפון של הממציא האמריקאי אי. אי. נורטון היה המתחרה העיקרי למערכת של גומון (מקורות חלוקים בשאלה אם הקמרפון היה מבוסס דיסק או גליל); בסופו של דבר הוא נכשל מסיבות דומות לאלו שהגבילו את הכרונופון.

ב-1913, אדיסון הציג מכשיר סינכרון-צליל חדש מבוסס גלילים, שכונה, בדומה למערכת שלו מ-1895, קינטופון. במקום להציג סרטים לצופים בודדים בארוניות קינטוסקופ, הם הוקרנו כעת על מסך. הפונוגרף חובר למקרן הסרטים באמצעות מערך מורכב של גלגלות, שאפשר—בתנאים אידיאליים—סינכרון. עם זאת, התנאים לעיתים רחוקות היו אידיאליים, והקינטופון החדש והמשופר הופסק לאחר קצת יותר משנה. באמצע שנות ה-10, הגל המסחרי של הקרנת סרטי קול דעך. החל מ-1914, דרמת הצילום של הבריאה, שקידמה את תפיסת עדי יהוה של תולדות האנושות, הוקרנה ברחבי ארצות הברית: שמונה שעות של חזות מוקרנת שכללו שקופיות ופעולה חיה, מסונכרנות עם הרצאות והופעות מוזיקליות מוקלטות בנפרד שהושמעו בפונוגרף.

במקביל, החידושים המשיכו בחזית משמעותית נוספת. ב-1900, כחלק ממחקרו על הפוטופון, הקליט הפיזיקאי הגרמני ארנסט רוהמר את תנודות האור של קשת השידור כגוונים משתנים של אור וצל על גליל צילום רציף. לאחר מכן הוא קבע כי ניתן להפוך את התהליך ולהשמיע את הצליל המוקלט מרצועה צילומית זו על ידי הארת אור בהיר דרך הרצועה הנעה, כאשר האור המשתנה מאיר תא סלניום. השינויים בבהירות גרמו לשינוי מקביל בהתנגדות החשמלית של הסלניום, ששימשה לווסת את הצליל המופק במקלט טלפוני. הוא כינה המצאה זו פוטוגרפופון, אותה תיאר כך: "זהו תהליך נפלא באמת: הצליל הופך לחשמל, הופך לאור, גורם לפעולות כימיות, הופך שוב לאור וחשמל, ולבסוף לצליל."

רוהמר החל בהתכתבות עם יוג'ין אוגוסטן לוסט, יליד צרפת שבסיסו בלונדון, שעבד במעבדתו של אדיסון בין 1886 ל-1892. ב-1907, לוסט קיבל את הפטנט הראשון לטכנולוגיית צליל על סרט, הכוללת המרת צליל לגלי אור המוקלטים צילומית ישירות על צלולואיד. כפי שתיאר ההיסטוריון סקוט איימן:זו הייתה מערכת כפולה, כלומר, הצליל הוקלט על רצועת סרט נפרדת מהתמונה... במהותה, הצליל נלכד על ידי מיקרופון והומר לגלי אור באמצעות שסתום אור, סרט דק של מתכת רגישה מעל חריץ זעיר. הצליל שהגיע לסרט זה הומר לאור על ידי רעידת הדיאפרגמה, תוך מיקוד גלי האור דרך החריץ, שם צולמו בצד הסרט, על רצועה ברוחב כעשירית האינץ'.ב-1908, לוסט רכש פוטוגרפופון מרוהמר, מתוך כוונה לשכלל את המכשיר למוצר מסחרי. אף שצליל-על-סרט הפך בסופו של דבר לסטנדרט האוניברסלי לקולנוע מסונכרן, לוסט מעולם לא ניצל בהצלחה את חידושיו, שהגיעו למבוי סתום. ב-1914, הממציא הפיני אריק טיגרסטדט קיבל פטנט גרמני 309,536 על עבודתו בצליל-על-סרט; באותה שנה, הוא ככל הנראה הציג סרט שהופק בתהליך זה לקהל של מדענים בברלין. המהנדס ההונגרי דנש מיהאי הגיש את קונספט הפרויקטופון שלו לצליל-על-סרט לבית המשפט לפטנטים המלכותי ההונגרי ב-1918; הפטנט פורסם ארבע שנים לאחר מכן. בין אם הצליל הוקלט על גליל, דיסק או סרט, אף אחת מהטכנולוגיות הזמינות לא הייתה מספיקה למטרות מסחריות גדולות, ובמשך שנים רבות ראשי אולפני הקולנוע המרכזיים בהוליווד ראו מעט תועלת בייצור סרטי קול.

## חידושים מכריעים
### צליל-על-סרט מתקדם

ב-1919, הממציא האמריקאי לי דה פורסט רשם מספר פטנטים שהובילו לטכנולוגיית צליל אופטי-על-סרט הראשונה עם יישום מסחרי. במערכת של דה פורסט, הפסקול הוקלט צילומית בצד רצועת הסרט הקולנועי כדי ליצור הדפס משולב. אם הושג סינכרון נאות של צליל ותמונה בהקלטה, ניתן היה לסמוך עליו לחלוטין בהשמעה. במהלך ארבע השנים הבאות, הוא שיפר את מערכתו בעזרת ציוד ופטנטים שקיבל ברישיון מממציא אמריקאי אחר בתחום, תיאודור קייס.

באוניברסיטת אילינוי, המהנדס יוסף טיקוצ'ינסקי-טיקוצ'ינר עבד באופן עצמאי על תהליך דומה. ב-9 ביוני 1922, הוא נתן את ההדגמה הראשונה שדווחה בארצות הברית של סרט קולנוע עם צליל-על-סרט לחברי המכון האמריקאי למהנדסי חשמל. המערכת של טיקוצ'ינר מעולם לא נוצלה באופן מסחרי.

טקסט=פרסומת טקסטואלית מתיאטרון סטרנד, המציינת תאריכים, שעות ושמות מבצעים. בחלק העליון, סיסמה קוראת, "פרס של 10,000 דולר ישולם לכל אדם שימצא פונוגרף או מכשיר דומה בשימוש בפונופילמים." הטקסט הפרסומי הנלווה מתאר את רשימת הסרטים הקוליים כ"תחושת המאה... מדהים! מפליא! בלתי ייאמן".|ממוזער|פרסומת בעיתון להצגת סרטים קצרים של פונופילם ב-1925, המדגישה את ההבחנה הטכנולוגית שלהם: ללא פונוגרף.
ב-15 באפריל 1923 התקיימה ההקרנה המסחרית הראשונה של סרטי קולנוע עם צליל-על-סרט בתיאטרון ריבולי בניו יורק. היא כללה סדרת סרטים קצרים באורכים משתנים, בהשתתפות כמה מכוכבי שנות ה-20 הפופולריים (כולל אדי קנטור, הארי ריצ'מן, סופי טאקר, וג'ורג' ג'סל בין היתר) שהציגו הופעות במה כגון וודוויל, מופעי מוזיקה ונאומים, שליוו את הקרנת הסרט האילם בלה דונה.

כולם הוצגו תחת דגל פונופילמים של דה פורסט. הסדרה כללה את הסרט הקצר בן 11 הדקות מסביליה הרחוקה בכיכובה של קונצ'ה פיקר.

המבקרים שהשתתפו באירוע שיבחו את החידוש, אך לא את איכות הצליל, שקיבלה ביקורות שליליות באופן כללי. בשנה שלאחר מכן, האולפן של דה פורסט שחרר את הסרט הדרמטי המסחרי הראשון שצולם כסרט מדבר—סרט דו-גלגלי בשם שיר האהבה הישן והמתוק, בבימויו של ג'יי סירל דאולי ובהשתתפות אונה מרקל. עם זאת, עיקר העיסוק של הפונופילם לא היה בדרמות מקוריות, אלא בסרטי תעודה של סלבריטאים, מופעי מוזיקה פופולרית והופעות קומיות. הנשיא קלווין קולידג', זמרת האופרה אבי מיטשל, וכוכבי וודוויל כמו פיל בייקר, בן ברני, אדי קנטור ואוסקר לבנט הופיעו בסרטי החברה.

תהליך הפונופילם המשיך לשמש עד 1927 בארצות הברית עבור עשרות סרטים קצרים של פונופילם; בבריטניה הוא שימש כמה שנים נוספות עבור סרטים קצרים וסרטים באורך מלא על ידי British Sound Film Productions, חברת בת של British Talking Pictures, שרכשה את נכסי הפונופילם העיקריים. עד סוף 1930, עסקי הפונופילם חוסלו.

באירופה, אחרים עבדו גם הם על פיתוח צליל-על-סרט. ב-1919, באותה שנה שבה דה פורסט קיבל את הפטנטים הראשונים שלו בתחום, שלושה ממציאים גרמנים, יוסף אנגל (1893–1942), האנס פוגט (1890–1979), ויוסף מסולה (1889–1957), רשמו פטנט על מערכת טרי-ארגון. ב-17 בספטמבר 1922, קבוצת טרי-ארגון ערכה הקרנה פומבית של הפקות צליל-על-סרט—כולל סרט מדבר דרמטי, המצית (Der Brandstifter)—בפני קהל מוזמן באלמברה קינו בברלין. עד סוף העשור, טרי-ארגון הפכה למערכת הקול הדומיננטית באירופה. ב-1923, שני מהנדסים דנים, אקסל פטרסן וארנולד פאולסן, רשמו פטנט על מערכת שהקליטה צליל על רצועת סרט נפרדת שרצה במקביל לגלגל התמונה. גומון רכש רישיון לטכנולוגיה והשתמש בה לזמן קצר באופן מסחרי תחת השם סינפון.

התחרות בארצות הברית העיבה על הפונופילם. עד ספטמבר 1925, הסדר העבודה בין דה פורסט וקייס התפרק. ביולי שלאחר מכן, קייס הצטרף לפוקס פילם, האולפן השלישי בגודלו בהוליווד, כדי לייסד את תאגיד פוקס-קייס. המערכת שפיתחו קייס ועוזרו, ארל ספונבל, שנקראה מוביטון, הפכה כך לטכנולוגיית הצליל-על-סרט הראשונה הבר-קיימא שנשלטה על ידי אולפן קולנוע הוליוודי. בשנה שלאחר מכן, פוקס רכשה את הזכויות בצפון אמריקה למערכת טרי-ארגון, אך החברה מצאה אותה נחותה ממוביטון וכמעט בלתי אפשרית לשילוב עם שתי המערכות ליתרון. ב-1927, פוקס שמרה גם על שירותיו של פרימן אוונס, שהיה בעל מומחיות מיוחדת בבניית מצלמות לסרטי קול מסונכרנים.

### מערכות צליל על תקליט מתקדמות
במקביל לשיפורים בטכנולוגיית הצליל על סרט, מספר חברות התקדמו בפיתוח מערכות שהקליטו את הצליל של סרטים על תקליטי פונוגרף. בטכנולוגיית הצליל על תקליט מאותה תקופה, פטיפון היה מחובר באמצעות חיבור מכני למקרן סרטים שהותאם במיוחד, דבר שאפשר סנכרון בין התמונה לצליל. בשנת 1921, מערכת הפוטוקינמה לצליל על תקליט, שפותחה על ידי אורלנדו קלום, שימשה להוספת קטעי צליל מסונכרנים לסרט האילם הכושל של ד. וו. גריפית', רחוב החלומות. שיר אהבה, שבוצע על ידי הכוכב ראלף גרייבס, הוקלט, וכך גם קטע של אפקטים קוליים חיים. ככל הנראה, הוקלטו גם סצנות דיאלוג, אך התוצאות לא היו משביעות רצון והסרט מעולם לא הוצג לציבור עם קטעים אלו. ב-1 במאי 1921, רחוב החלומות הופץ מחדש, עם שיר האהבה שהוסף, בתיאטרון טאון הול בניו יורק, מה שהפך אותו באופן חלקי לסרט העלילתי הראשון עם קטע קולי מוקלט חי. עם זאת, איכות הצליל הייתה ירודה מאוד, ולא היו תיאטראות נוספים שיכלו להציג את גרסת הצליל של הסרט, שכן אף אחד לא התקין את מערכת הפוטוקינמה. ביום ראשון, 29 במאי, רחוב החלומות נפתח בתיאטרון שוברט קרסנט בברוקלין עם תוכנית של סרטים קצרים שהופקו בפוטוקינמה. עם זאת, העסקים היו דלים, והתוכנית נסגרה זמן קצר לאחר מכן.

בשנת 1925, סם וורנר מאחים וורנר, אז אולפן הוליוודי קטן עם שאיפות גדולות, צפה בהדגמה של מערכת הצליל על תקליט של וסטרן אלקטריק והתרשם מספיק כדי לשכנע את אחיו להסכים להתנסות בשימוש במערכת זו באולפני ויטגרף בניו יורק, אותם רכשו לאחרונה. הניסויים היו משכנעים עבור האחים וורנר, גם אם לא עבור מנהלי חברות סרטים אחרות שצפו בהם. כתוצאה מכך, באפריל 1926, חברת וסטרן אלקטריק חתמה על חוזה עם אחים וורנר ו-ו. ג'. ריץ', פיננסייר, שהעניק להם רישיון בלעדי להקלטה ולהפקת סרטים עם צליל תחת מערכת וסטרן אלקטריק. כדי לנצל רישיון זה, הוקמה תאגיד ויטפון, עם סמואל ל. וורנר כנשיאו. הוויטפון, כפי שנקראה מערכת זו כעת, הוצגה לציבור ב-6 באוגוסט 1926, בסרט משנת 1926 דון חואן; הסרט העלילתי הראשון שהשתמש במערכת צליל מסונכרנת לאורך כל אורכו. פסקול הסרט כלל מוזיקה מקורית ואפקטים קוליים נוספים, אך ללא דיאלוג מוקלט במילים אחרות, הוא הופק וצולם כסרט אילם. לצד דון חואן, הוצגו שמונה סרטים קצרים של הופעות מוזיקליות, רובם קלאסיים, וכן הקדמה מוקלטת בת ארבע דקות של ויל הייז, נשיא איגוד הסרטים של אמריקה, כולם עם צליל מוקלט חי. אלו היו הסרטים הראשונים עם צליל אמיתי שהוצגו על ידי אולפן הוליוודי. הסרט הטוב יותר של אחים וורנר, שהיה דומה מבחינה טכנית לדון חואן, הוצג באוקטובר.
[ממוזער|המהנדס [וסטרן אלקטריק מדגים את מערכת ההקרנה של ויטפון. תקליט ויטפון היה בעל זמן ריצה של כ-11 דקות, מספיק כדי להתאים לגלגל סרט של 300 מטר ב-35 מ"מ.]]
טכנולוגיית הצליל על סרט בסופו של דבר גברה על טכנולוגיית הצליל על תקליט בשל מספר יתרונות טכניים בסיסיים:
* **סנכרון -** אף מערכת חיבור לא הייתה אמינה לחלוטין, וטעות של מקרין, תיקון לא מדויק של קרע בסרט, או פגם בתקליט הצליל עלולים לגרום לכך שהצליל יצא מסנכרון עם התמונה באופן חמור ובלתי הפיך.
* **עריכה -** לא ניתן היה לערוך תקליטים ישירות, דבר שהגביל מאוד את היכולת לבצע שינויים בסרטים המלווים לאחר הגרסה הראשונית.
* **הפצה -** תקליטי פונוגרף הוסיפו הוצאות ומורכבות להפצת הסרטים.
* **בלאי -** התהליך הפיזי של נגינת התקליטים גרם להתדרדרותם, ודרש החלפתם לאחר כעשרים הקרנות.

עם זאת, בשנים הראשונות, לצליל על תקליט היו שני יתרונות משמעותיים על פני הצליל על סרט:
* **עלויות ייצור והשקעה -** בדרך כלל היה זול יותר להקליט צליל על תקליט מאשר על סרט, ומערכות ההקרנה פטיפון/חיבור/מקרן היו זולות יותר לייצור מאשר המקרנים המורכבים לקריאת דפוסי תמונה וצליל הנדרשים לצליל על סרט.
* **איכות השמע -** תקליטי פונוגרף, במיוחד אלו של ויטפון, הציגו טווח דינמי מעולה בהשוואה לרוב תהליכי הצליל על סרט של אותה תקופה, לפחות בהשמעות הראשונות; אמנם לצליל על סרט הייתה תגובת תדרים טובה יותר, אך זו נרמסה על ידי עיוות ורעש גדולים יותר.

ככל שטכנולוגיית הצליל על סרט השתפרה, שני החסרונות הללו נפתרו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:פינלנד: המצאות
קטגוריה:היסטוריה של הקולנוע