הנרי קיסינג'ר

ממוזער|קיסינג'ר במהלך ביקור בישראל, 1961
**הנרי אלפרד קיסינג'ר** (באנגלית: **Henry Alfred Kissinger**; 27 במאי 1923 – 29 בנובמבר 2023) היה מדינאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ובהמשך כמזכיר המדינה של ארצות הברית, בממשלים שכיהנו מטעם המפלגה הרפובליקנית. הוא היה ליהודי הראשון שכיהן כמזכיר המדינה, וכן לראשון שכיהן במקביל בשני התפקידים, יועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה.

על מעורבותו במשא ומתן להסכם הפסקת האש בווייטנאם זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1973, זכייה שעוררה סערה. שנה קודם לכן זכה בתואר איש השנה של המגזין טיים.

במסגרת תפקידו כיועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה בתקופת הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד, ניהל קיסינג'ר את מדיניות החוץ של ארצות הברית לפי תפיסת הריאל-פוליטיק בין השנים 1969–1977, וכחלק מתפיסה זו השתתף באופן משמעותי בתהליך הדטאנט, שעיקרו הפשרת היחסים שבין הגוש המערבי לגוש המזרחי. כחלק מתהליך זה פעל למיסוד היחסים הדיפלומטים עם סין העממית ולחתימה על הסכם פריז בשנת 1973, במטרה להביא לסיומה של מלחמת וייטנאם שהייתה שנויה במחלוקת בארצות הברית.

גישת הריאליזם הפוליטי הקר של קיסינג'ר הובילה להתנהלויות אמריקאיות שנויות במחלוקת, הכוללות תמיכה בפקיסטן במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש על רקע רצח העם הבנגלי שבוצע על ידי ממשלת פקיסטן, ללא כל ניסיון התערבות אמריקאי. בנוסף על כן, מזוהה קיסינג'ר עם הפצצתה של קמבודיה, מעורבות בהפיכות הצבאיות בבוליביה ב-1971 ובצ'ילה ב-1973, ובתמיכה בחונטה הצבאית של ארגנטינה במלחמה המלוכלכת ובאינדונזיה בפלישתה למזרח טימור.

לצד השפעתו הרבה בזירה המדינית נותר קיסינג'ר דמות שנויה במחלוקת. חוקרים ואנשי אקדמיה רבים רואים בו כמזכיר מדינה אפקטיבי ביותר, אך מבקריו האשימו אותו בפשעי מלחמה בשל מניין האזרחים ההרוגים של מדיניותו.

בנוסף לעבודתו המדינית כתב קיסינג'ר ספרים רבים העוסקים במדיניות חוץ ובדיפלומטיה. הוא היה המייסד והנשיא של חברת הייעוץ קיסינג'ר ושות' , אשר הוקמה בשנת 1982 ועוסקת במכירת שירותי ייעוץ מדיני ודיפלומטי לראשי מדינות וראשי תאגידים רב-לאומיים.

## ראשית חייו
נולד בשם **היינץ אלפרד (אברהם) קיסינגר** (בגרמנית: **Heinz Alfred Kissinger**) בפירט במדינת בוואריה שבגרמניה למשפחה יהודית מסורתית, בתקופת רפובליקת ויימאר. אביו, אליעזר לודוויג (לואיס) קיזינגר, עסק בהוראה, ואמו פולה (לבית שטרן) הייתה עקרת בית. לקיסינג'ר היה אח קטן בשם וולטר. אחד מתחביביו העיקריים של קיסינג'ר בתקופת ילדותו היה כדורגל, והוא שיחק תקופה מסוימת בקבוצת הילדים של גרויטר פירט, אשר הייתה אחד מהמועדונים הבולטים באותה תקופה. בנעוריו בפירט שבגרמניה היה חבר פעיל בצעירי אגודת ישראל. ב-20 באוגוסט 1938, בשל רדיפות המשטר הנאצי, נמלטה משפחתו ללונדון ומשם הגיעה לניו יורק ב-5 בספטמבר 1938. לאחר הגעתו לארצות הברית, שינה היינץ קיסינגר את שמו ל"הנרי קיסינג'ר".הוא למד בתיכון בשכונת וושינגטון הייטס שבמנהטן, והשתלב במסגרת קהילת המהגרים היהודים מגרמניה, שרבים מתוכה התגוררו בשכונה. על אף העובדה שקיסינג'ר השתלב בארצות הברית, הצטיין בלימודיו ולמד במהירות את השפה האנגלית, הוא לא הצליח להיפטר לחלוטין מהמבטא הגרמני שלו (המשויך לאזור מזרח פרנקוניה שבבוואריה). אחת מהסברות לכך היא ביישנותו של קיסינג'ר בצעירותו אשר הקשתה על הסרת המבטא.

לאחר שנתו הראשונה בתיכון ג'ורג' וושינגטון, ובשל מצבה הכלכלי הרעוע של משפחתו, החל קיסינג'ר לקחת שיעורי ערב, כאשר במהלך היום עבד במפעל לייצור מברשות גילוח. עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1940, נרשם ללימודי חשבונאות בסיטי קולג' של ניו יורק, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בשנת 1943 עם גיוסו לצבא האמריקאי.

### שירות צבאי
לאחר גיוסו, ב-19 ביוני 1943, קיבל קיסינג'ר אזרחות אמריקאית. במסגרת שירותו, נשלח ללימודי הנדסה בקולג' לאפייט שבפנסילבניה, אך התוכנית בוטלה והוא הוצב מחדש באוגדה 84. בשל שליטתו בגרמנית, הוצב קיסינג'ר במחלקת המודיעין. במסגרת תפקידו, השתתף במבצעים שונים בהם השתתפה האוגדה, בהם הקרב על הבליטה.

עם התקדמות הצבא האמריקאי בגרמניה, בעודו בדרגת טוראי בלבד, מונה למושל העיר הגרמנית קרפלד, עיר בינונית בגודלה, הסמוכה לדיסלדורף. בעקבות הצלחתו זו הועלה לדרגת סרג'נט  והוצב בגייס המודיעין הנגדי, במאמץ לתפוס פושעי מלחמה נאצים שנמלטו מכוחות הברית. על תפקודו ואומץ ליבו בתפקיד זה קיבל את כוכב הארד, העיטור הרביעי בחשיבותו בצבא ארצות הברית.

במהלך המלחמה גמלה בליבו ההחלטה לנטוש את לימודי החשבונאות אותם התחיל ולפנות לעולם האקדמי, תוך התמקדות בהיסטוריה פוליטית.

### השכלה אקדמית
בשנת 1950 סיים קיסינג'ר לימודי תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1952, השלים את לימודי התואר השני ובשנת 1954 הגיש את עבודת הדוקטורט, אשר עסקה בנושא המדיניות הפוליטית של לורד קאסלריי וקלמנס ונצל פון מטרניך, אשר השפיעה רבות על תפיסת העולם של קיסינג'ר, בין היתר בצורך של מדינאי ליצור סדר מדיני המבוסס על מאזן כוחות כבסיס ליציבות בעולם.

לאחר קבלת תואר דוקטור, נבחר קיסינג'ר לסגל המרצים בפקולטה לממשל באוניברסיטה. בשנת 1957, זכה לתהילה אקדמית לאחר שבמסגרת ספרו "נשק גרעיני ומדיניות חוץ" ביקר את מדיניותו של הנשיא דווייט אייזנהאואר בנושא השפעת האיום הגרעיני על יחסי הכוחות עם ברית המועצות.

על אף פיתוח הקריירה האקדמית, החל קיסינג'ר למלא תפקידים שונים במסגרת הממשל האמריקאי. בשנים 1961–1968, במקביל לעבודתו בהרווארד, שימש, בין היתר, כיועץ מיוחד לנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון בנושאים של מדיניות חוץ.

בשנת 1969 עזב קיסינג'ר את עבודתו באוניברסיטה לאחר שמונה על ידי נשיא ארצות הברית הנבחר ריצ'רד ניקסון לתפקיד היועץ לביטחון לאומי. הוא נכנס לתפקידו זה ב-20 בינואר 1969.

## קריירה פוליטית
### יועץ לביטחון לאומי (1969–1973)
#### מעורבות ביחסים עם ברית המועצות
במסגרת תפקידו כיועץ לביטחון לאומי תחת הנשיא ניקסון, וכחלק ממדיניות הריאל-פוליטיק בה דגל, פעל קיסינג'ר למימוש תהליך הדטאנט ולהפשרת היחסים עם מדינות הגוש המזרחי. במסגרת הליך זה תרם קיסינג'ר להורדת המתיחות בין ברית המועצות לארצות הברית. כחלק ממאמץ זה היה מעורב קיסינג'ר בשיחות סאל"ט שהתקיימו בין המדינות בנוגע לסוגיית הגבלת נשק. השיחות, שהחלו כבר בשנת 1967, הובילו לחתימת שני הסכמים בנושא (הראשון בשנת 1972 והשני בשנת 1979). אמנה נוספת, שעסקה בהגבלת השימוש בטילים נגד טילים ונקראה "ABMT", נחתמה בשנת 1972, לאחר משא ומתן שניהלה ארצות הברית עם מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב.

כחלק מתהליך הדטאנט, השתתף קיסינג'ר במשא ומתן שהוביל לחתימה על הסכמי הלסינקי בסוף יולי ותחילת אוגוסט 1975.

#### קידום היחסים עם סין
[ממוזער|250px|פגישה בין קיסינג'ר למנהיג סין [מאו דזה-דונג בשנת 1975]]
כחלק מניסיון להפעלת לחץ דיפלומטי על ברית המועצות, פעל קיסינג'ר לקידום היחסים עם סין הקומוניסטית. ביולי 1971 נסע קיסינג'ר בחשאי לסין ונפגש עם ראש הממשלה ג'ואו אנלאי, אשר כיהן במקביל גם כשר החוץ. כעבור שלושה חודשים ביקר בה פעם נוספת. המאמצים הדיפלומטים נשאו פרי והובילו למפגש פסגה היסטורי שנערך בשנת 1972 בו השתתפו הנשיא ניקסון, ראש הממשלה אנלאי ושליט סין מאו דזה-דונג, ואשר סיים תקופה של 23 שנים בה לא התקיימו בין המדינות יחסים דיפלומטים.

במהלך ההתקרבות לסין ניצל קיסינג'ר את הבנתו לפיה קיימים חילוקי דעות בין המאואיזם הסיני ללניניזם הסובייטי, הבנה שונה במדיניות החוץ האמריקאית, שנטתה לראות עד אותו זמן את כל המדינות הקומוניסטיות כמקשה אחת. התקרבות ארצות הברית לסין, שכללה את הכנסתה כחברה באו"ם ובמועצת הביטחון במקום טאיוואן (שייצגה את סין בעיני ארצות הברית עד אז), הרחיבה את הטריז בין סין לברית המועצות, עצרה את ההתערבות הסינית בווייטנאם, והכניסה את ברית המועצות ללחץ שאפשר סחיטת ויתורים והגעה להסכמים בהמשך.

#### מלחמת וייטנאם והסכם פריז
עוד בטרם התמנה לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, בעודו בהרווארד, קיבל קיסנג'ר הזמנה משגריר ארצות הברית בסייגון לבקר בווייטנאם. לאחר מספר ביקורים במדינה בשנים 1966 ו-1967, הגיע קיסינג'ר למסקנה כי הסיכוי של הצבא האמריקאי להביא להכרעה צבאית במדינה (כחלק ממלחמת וייטנאם, שהחלה ב-1959) הוא אפסי, ועל כן יש לבסס מציאות פוליטית חדשה שתלווה בהסכם הפסקת אש יציב ושתשרוד גם לאחר יציאת ארצות הברית וצבאה מהמדינה.

לאחר היבחרו לנשיאות בשנת 1969, הודיע הנשיא ניקסון על כוונתו לסיים את המעורבות האמריקאית במלחמה בווייטנאם באופן הדרגתי. בסיועו של קיסינג'ר, גיבש ניקסון את מדיניות ה"Vietnamization", לפיה תעביר ארצות הברית באופן הדרגתי את סמכויותיה לדרום וייטנאם, שתאפשר לה ולצבאה שליטה ולחימה עצמאית נגד צבא צפון וייטנאם והוויטקונג, אשר פעלו יחדיו במטרה לאחד את וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי. לקיסינג'ר היה תפקיד מפתח בתוכנית להפצצות בקמבודיה, שבוצעו ממרץ 1969 ועד ליולי 1970, במטרה לסכל התקפות של כוחות הצפון מתוך המדינה, וכן כדי לקטוע את קו ההספקה דרך נתיב הו צ'י מין.

ההתקפות האמריקאיות המסיביות בקמבודיה גבו מחיר כבד מהאוכלוסייה הקמבודית ועוררו ביקורת רבה, שהופנתה בין היתר גם כלפי קיסינג'ר. לפי ההערכות, בין 4,000–150,000 אזרחים קמבודיים נהרגו כתוצאה מהתקפות אמריקאיות בשנים 1969–1973, ומאות אלפי בני אדם הפכו לפליטים לאחר שנסוגו מאזורי הקרבות אל עבר הערים.

בשנת 1969 החלו בפריז שיחות לקידום הפסקת אש ותהליך שלום בין ארצות הברית, שיוצגה על ידי קיסינג'ר, לצפון וייטנאם, שיוצגה על ידי לה דק טהו. לאחר מספר שנים של סבבי שיחות, חלקן גלויות וחלקן חשאיות, נחתם הסכם להפסקת אש בין הצדדים ב-27 בינואר 1973. ההסכם קבע כי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם. מאוחר יותר באותה שנה, נאסרה כל פעילות צבאית אמריקנית בהודו-סין על ידי הקונגרס האמריקאי. עם זאת, נמשכה הלחימה בין הצדדים, והיא פסקה באופן רשמי רק ביולי 1976, עם איחוד דרום וייטנאם וצפון וייטנאם, ולאחר נפילת הבירה הדרומית סייגון לידי כוחות הצפון.

#### מלחמת העצמאות של בנגלדש
בבחירות דמוקרטיות שנערכו ב-1969 במזרח פקיסטן, נבחרה מפלגת הליגה האוואמית שתמכה בהתנתקות של מערב פקיסטן, בה ישב השלטון המרכזי, ממזרחה, שלימים תהפוך לבנגלדש. בתגובה, החליט ראש הצבא הגנרל יחיא ח'אן (ששלטונו הצבאי הופל ב-1969) על טיהור נרחב במזרח המדינה בניסיון למנוע את שאיפות העצמאות של תושבי מזרח פקיסטן. ב-25 במרץ 1971, פלש הצבא הפקיסטני למזרח המדינה והחל בטיהור אתני שהוביל, לפי נתונים של הממשל האמריקאי, ל-200 אלף הרוגים ול-10 מיליון פליטים שנסו מאזורי הקרבות מערבה לתוך הודו.

ביקורת רבה הופנתה כלפי הממשל האמריקאי, בעיקר כלפי הנשיא ניקסון וכלפי קיסינג'ר, שלטענת מבקריהם לא עשו דבר כדי למנוע את רצח העם הבנגלי, וזאת על רקע העובדה שפקיסטן הייתה בת ברית של ארצות הברית. בהקשר זה מתייחסים המבקרים לשני מברקים אותם שלח הקונסול האמריקאי במזרח פקיסטן ארצ'ר בלאד לוושינגטון בהם הוא מפרט על אודות הטבח שמבוצע באזרחים הבנגלים שלא הובילו לנקיטת עמדה אקטיבית מצד הממשל, ואף זכו לפקפוק בנוגע לאמיתות המצב מצידו של קיסינג'ר, שאף לחץ להעברתו של בלאד מתפקידו כקונסול. המלחמה הסתיימה לבסוף ב-16 בדצמבר 1971, לאחר פלישת הודו למזרח פקיסטן.

#### מעורבות בצ'ילה
[ממוזער|250px|[לחיצת ידיים בין קיסינג'ר לשליט צ'ילה אוגוסטו פינושה (1976)]]
בשנת 1970 נבחר ראש המפלגה הסוציאליסטית סלבדור איינדה לנשיא צ'ילה. בחירה זו עוררה דאגה בקרב הממשל האמריקאי וזאת בשל דעותיו הסוציאליסטיות ותמיכתו בקובה. בשל כך, הורה הנשיא ניקסון ל-CIA, בתמיכתו של קיסינג'ר, לפעול להפלתו של איינדה על ידי עידוד גורמי האופוזיציה במדינה להביא להפיכה צבאית ולסיום שלטונו. ב־11 בספטמבר 1973 בוצעה כנגד איינדה הפיכה צבאית אלימה בהנהגת חונטה בראשותו של הגנרל אוגוסטו פינושה ובתמיכתה של ארצות הברית. הצבא כיתר את ארמון הנשיאות, הפציץ אותו והרג את איינדה. בעקבות ההפיכה תפס פינושה את השלטון. ההפיכה הפשיסטית דרדרה את צ'ילה לתקופה אפלה של דיכוי דמים. כ-50 אלף מבני העם הצ'יליאני נרצחו על ידי שליחי הכת הצבאית בראשות פינושה. רבבות עונו ואלפים "נעלמו".

מלבד ביקורת רבה שהופנתה כלפיו בשל מעורבותו בהפיכה הצבאית בצ'ילה, זכה קיסינג'ר לקיתונות של ביקורת לאחר ההתנקשות בדיפלומט הצ'יליאני הגולה אורלנדו לטלייה, שבוצעה בוושינגטון בשנת 1976. לדעת המבקרים, על אף העובדה כי קיסינג'ר ידע על כוונותיה של צ'ילה לפעול לחיסול מתנגדיה ברחבי העולם, כחלק ממבצע קונדור, הוא לא פעל להעברת מסר תקיף לממשל הצ'יליאני על מנת למנוע פעולות אלה.

#### שערורייה סביב הזכייה בפרס נובל
על המאמץ הדיפלומטי שהוביל להסכם הפסקת האש בווייטנאם, זכו קיסינג'ר ולה דק טהו בפרס נובל לשלום ב-10 בדצמבר 1973. לפי ההיסטוריון האמריקאי ארווין אברהמס, הייתה זו הזכייה המעוררת מחלוקת ביותר בהיסטוריה של פרסי נובל עד לאותה תקופה. בפעם הראשונה אי פעם עזבו במחאה את הוועדה שני נציגים ואילו דק טהו סירב לקבל את הפרס כל עוד המלחמה בווייטנאם עדיין מתחוללת. קיסינג'ר ציין כי הסכים לקבל את הפרס "בהכנעה ובענווה".

### מזכיר המדינה (1973–1977)
ב-21 בספטמבר 1973 מונה קיסינג'ר על ידי הנשיא ניקסון לתפקיד מזכיר המדינה והיה היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה בארצות הברית. הוא נכנס לתפקידו כשבועיים בלבד לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.

#### מלחמת יום הכיפורים
[ממוזער|250px|פגישה בין שר החוץ המצרי [אסמאעיל פהמי (משמאל), עם הנשיא ניקסון (במרכז), וקיסינג'ר (מימין), שנערכה כשבוע לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים (31 באוקטובר 1973)]]
ב-6 באוקטובר 1973, בשעה 14:00, פרצה מלחמת יום הכיפורים, עם פלישת צבאות סוריה ומצרים לישראל. בראיון שנערך עמו בנובמבר 2013, אמר קיסינג'ר כי קיבל דיווח על המלחמה המתוכננת בשעה 12:30 של אותו יום. עוד הוסיף כי שיחות טלפון דחופות שביצע עם הסובייטים והמצרים לא הועילו וכי ההחלטה של ראש הממשלה גולדה מאיר להימנע מתקיפה מקדימה הייתה נכונה משום שמנעה מישראל להצטייר בפני הקהילה הבין-לאומית כמחרחרת מלחמה, והתחשבה באפקטיביות הנמוכה יחסית של מתקפה מקדימה בסמיכות לתחילת המלחמה.

ב-9 באוקטובר 1973 הגיעו לארצות הברית שגריר ישראל בוושינגטון שמחה דיניץ והאלוף מוטה גור כדי להיפגש עם קיסינג'ר. במהלך הפגישה סקרו השניים את מצבה הקשה של ישראל בחזית המצרית וציינו כי ראש הממשלה גולדה מאיר מעוניינת להגיע לוושינגטון לשם בקשת סיוע דחוף מהנשיא ניקסון. קיסינג'ר התנגד לבואה של מאיר בטענה כי הדבר יתפרש כחולשה מצד ישראל, אך פעל לזירוז הזרמת אספקת תחמושת ומטוסים לישראל, בהתאם לדרישותיה.

לאורך המלחמה, ועל רקע העובדה כי הנשיא ניקסון היה שקוע וטרוד בפרשת ווטרגייט, ניהל קיסינג'ר את מדיניות החוץ האמריקאית כמעט לבדו. דוגמאות לחוסר המעורבות היחסית של ניקסון במלחמה הובאו בספרו של ההיסטוריון רוברט דאלק, שציין, בין היתר, כי קיסינג'ר המתין כ-3 שעות לאחר שנודע לו אודות הפלישה המתקרבת ובטרם יידע את ניקסון אודותיה. בראיון שנערך עמו ציין קיסינג'ר כי "הקושי הבסיסי במרוצת כל פרשת ווטרגייט היה בשימור האמינות האמריקאית בעוד הסמכות הנשיאותית נמצאת במתקפה מתמדת. אבל עזרה לנו העובדה שהמנהיגים הסובייטים לא העלו בדעתם עד כמה באמת התפוררה הסמכות בתוככי המערכת (האמריקאית)".

הדיונים עם השגריר הסובייטי אנטולי דוברינין ברגעים הקשים ביותר של המלחמה, כמו גם השיחות עם ישראל ומדינות ערב, התנהלו כולן דרך קיסינג'ר, שמספר על כך בספרו "משבר: מדיניות החוץ במלחמת יום כיפור וביציאה מווייטנאם". במהלך המלחמה נקט בדיפלומטיה בדילוגים ויצא ל"מסע דילוגים" בין ברית המועצות וישראל כדי להביא להפסקת אש בין ישראל ומצרים, והיה מהארכיטקטים של הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים ובין ישראל לסוריה. בהמשך היה אחראי קיסינג'ר למסע דילוגים נוסף בין ישראל ומצרים שבסופו נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים.

#### התפטרות ניקסון וביקורת בעקבות פלישת טורקיה לקפריסין
[ממוזער|250px| קיסינג'ר והנשיא [ג'רלד פורד|פורד משוחחים במדשאות הבית הלבן. אוגוסט 1974]]
לאחר התפטרותו של הנשיא ניקסון ב-9 באוגוסט 1974 בעקבות "פרשת ווטרגייט", המשיך קיסינג'ר בתפקיד מזכיר המדינה בקבינט של הנשיא ג'רלד פורד בעודו ממשיך לכהן כיועץ לביטחון לאומי, עד לעזיבתו את התפקיד ב-3 בנובמבר 1975.

עוד בטרם ההתפטרות, הועלתה ביקורת כנגד קיסינג'ר והממשל האמריקאי אשר, לפי הנטען, קיבלו התראה מוקדמת בתחילת יולי 1974 על כוונת הטורקים לפלוש לקפריסין אך לא מנעו זאת.

#### איום בפלישה לקובה
ממסמכים מסווגים שנחשפו בשנת 2014 בארצות הברית עולה כי קיסינג'ר החל בפברואר 1976 בהכנת תוכנית מגירה לתקיפת קובה, כתגובה לשליחת חיילים קובנים לאנגולה במהלך מלחמת האזרחים שהתחוללה שם, החל מנובמבר 1975. מהמסמכים עלה כי לאורך מספר פגישות שנערכו בבית הלבן תמך קיסינג'ר בפעולה חזקה לעצירת מנהיג קובה פידל קסטרו מחשש שהתערבותו באפריקה תגרום לארצות הברית להיראות חלשה. לטענת קיסינג'ר, פעולות קובה עוררו חשש בעולם ממלחמת גזע רחבה יותר שעלולה להתפשט לאמריקה הלטינית וגם לערער את היציבות במזרח התיכון. בתוכניות המגירה שהוכנו, הוצגו כמה אפשרויות פעולה דוגמת סגר צבאי, תקיפות אוויריות ומיקוש נמלים קובניים. לצד האפשרויות לתקיפה, הוצגו גם הסיכונים הגדולים מתקיפה אמריקנית בקובה, דוגמת העמקת הסכסוך עם ברית המועצות ומלחמה קרקעית לשם הגנה על בסיס הצי האמריקני במפרץ גואנטנמו.

#### תמיכה בסיפוח מזרח טימור
בשנת 1974 החלו לצמוח במזרח טימור תנועות פוליטיות סוציאליסטיות אשר קראו לעצמאות חלקו המזרחי של האי, אשר נשלט באותה העת על ידי פורטוגל (כשחציו השני נשלט על ידי אינדונזיה). קריאה זו לעצמאות נתמכה על יד הממשל הפורטוגלי בראשותו של הנשיא הסוציאליסטי מריו סוארש. מנגד, אינדונזיה, אשר ראתה בחומרה את שאיפות העצמאות של אזרחי מזרח טימור, פלשה לטריטוריה המזרחית ב-7 בדצמבר 1975 באצטלה של איום קומוניסטי. הפלישה האינדונזית נדחתה ב-24 שעות על מנת לא להביך את הנשיא פורד ואת קיסינג'ר שביקרו בג'קרטה בביקור רשמי ב-5 וב-6 בדצמבר. צמידות זו של הביקור לפלישה תרמה לחשד שהמבצע זכה לאישור סופי של ארצות הברית ועוררה ביקורת רבה, בין היתר כלפי קיסינג'ר על כך שלא עשה דבר על מנת למנוע את הפלישה ואף תמך בה כחלק ממאבק אמריקאי נגד התפשטות קומוניסטית אפשרית במדינות מזרח אסיה.

הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור נמשך עד 1999, במהלכו נהרגו בין רבע לשליש מהאוכלוסייה שמנתה כ-700,000 תושבים טרם פרוץ הקרבות.

## תפקידים לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים
[ממוזער|198x198 פיקסלים|פגישה בבית הלבן בין הנשיא [רונלד רייגן וקיסינג'ר בשנת 1981.]]
ב-20 בינואר 1977, פרש קיסינג'ר מתפקיד מזכיר המדינה, וזאת בעקבות הפסדו של ג'רלד פורד לג'ימי קרטר, בבחירות לנשיאות ב-1976. לאחר הפרישה, המשיך קיסינג'ר להשתתף בקבוצות ובארגונים שונים אשר עסקו בהתוויית מדיניות חוץ, דוגמת ועד השלישייה.

באותה שנה, קיבל קיסינג'ר הצעה למשרה באוניברסיטת קולומביה, אשר בוטלה כעבור זמן מה בשל ביקורת מצד סטודנטים אשר התנגדו למהלך ואף יצרה הד תקשורתי נרחב. בהמשך, הצטרף קיסינג'ר לצוות המרצים במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים שבאוניברסיטת ג'ורג'טאון. בשנת 1978, מונה לדירקטור במנהלת ליגת הכדורגל הצפון אמריקנית.

בשנת 1982 הקים קיסינג'ר את חברת הייעוץ קיסינג'ר ושות', העוסקת במכירת שירותי ייעוץ מדיני ודיפלומטי לראשי מדינות וראשי תאגידים רב-לאומיים. בשנים 1983–1985 קיסינג'ר עמד בראש המועצה הלאומית לענייני מרכז אמריקה, ובשנים 1986–1988 היה חבר בצוות שייעץ לנשיא רונלד רייגן בנושאים בין-לאומיים.

בשנת 1999 מונה לדירקטור בחברת גאלפסטרים איירוספייס. בהמשך מונה לדירקטור בקבוצת המדיה סאן טיימס . בין השנים 1995–2001, כיהן בדירקטוריון חברת הכרייה האמריקאית Freeport-McMoRan . בשנת 2000, מונה ליועץ פוליטי לנשיא אינדונזיה עבד א-רחמן וחיד. בהמשך קיבל את התואר "יועץ לשם כבוד" של לשכת המסחר ארצות הברית-אזרבייג'ן. באותה שנה החליף את מרגרט תאצ'ר בתפקיד נגיד מכללת ויליאם ומרי. בין השנים 2000–2006, כיהן כיו"ר דירקטוריון ארגון אייזנהאואר . לאחר פרישתו, זכה בפרס מטעם הארגון על תרומתו רבת השנים.

בשנת 2002 מונה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש לעמוד בראש הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, אך עזב את התפקיד ב-13 בדצמבר 2002.

נפטר ב-29 בנובמבר 2023, בגיל 100.

## אידאולוגיה ותפיסת עולם מדינית
תפיסת העולם של קיסינג'ר הושפעה רבות מהדיפלומטיה של הקרדינל רישלייה, שטבע את המונח הגיון המדינה (בצרפתית: raison d'état - טובת המדינה), לפיה על המדינה לנהל את מדיניות החוץ שלה בכפוף לאינטרסים שלה, בניגוד למדיניות הרואה את המעצמה כאוכפת "סדר עולמי" או דרכי פעולה מוסריות (מדיניות אותה מייחס קיסינג'ר לנשיאים מן המפלגה הדמוקרטית ובפרט לוודרו וילסון).

גיבור נוסף במחשבה המדינית של קיסינג'ר היה שר החוץ האוסטרי מטרניך, שניסה להחזיר על כנו את הסדר הפוליטי באירופה השסועה לאחר תקופת נפוליאון והמהפכה הצרפתית והיה הדמות המובילה בקונגרס וינה ב-1815. מדיניותו עוצבה תוך התחשבות במאזן הכוחות הגלובלי ותוך שימור מקסימלי של הסדר הקיים תוך סלידה ממהפכנות. מאזן כוחות בין המעצמות הוא לדידו של קיסינג'ר הבסיס לשלום וליציבות בעולם.

קיסינג'ר התנגד להסתמכות על הסמכות האוניברסלית של האו"ם והסביר: .

### יחסיו עם היהדות וישראל
[ממוזער|194x194 פיקסלים|פגישה שנערכה ב-1 במרץ 1973 בין הנשיא ניקסון, ראש הממשלה [גולדה מאיר וקיסינג'ר.]]
[ממוזער|178x178px|קיסינג'ר ב[קריקטורה מאת יואל בוכוולד.]]קיסינג'ר ביקר מספר פעמים בישראל, כאשר הפעם הראשונה הייתה בשנת 1961. בספרו "פנקס שירות", מתאר יצחק רבין את תגובתו של קיסינג'ר להתנהלות ישראל במגעים הכושלים שהתקיימו בשנת 1971 לפתיחת תעלת סואץ לתנועת אוניות, במחיר של התרחקות ישראלית מקו התעלה. לפי עדותו של רבין, ששימש כשגריר ישראל בוושינגטון, ביקר קיסינג'ר את ישראל באומרו: "איש אינו מבין אתכם. איש אינו יודע מה אתם רוצים. יש חששות רציניים, כי כל מה שאתם רוצים, באמת, הוא להתחמק מכל הסדר המחייב ויתורים מצדכם ולשבת בגבולות שאתם יושבים בהם היום".

בשנת 2010 חשף עיתון הניו יורק טיימס הקלטות סודיות משיחות שונות שנערכו בבית הלבן מהם עולה התבטאויות שנויות במחלוקת של הנשיא ניקסון וקיסינג'ר. לפי עדויות של בוב הולדמן, ראש הסגל של הבית הלבן תחת הנשיא ניקסון, הוציא ניקסון הנחיה לפיה אין לאפשר לדיפלומטים ואישים בצמרת המדינית שהם יהודים אמריקאים, לרבות קיסינג'ר, מלהשתתף בגיבוש מדיניות כלשהי בנוגע לישראל. ככלל, היה קיסינג'ר צריך להתמודד עם מוצאו היהודי ובשאלה שעלתה לגביו באיזו מידה הוא יכול להיות אובייקטיבי בשאלות הנוגעות לגורל ישראל ומעמדה במזרח התיכון. באחת מההקלטות הנוספות שנחשפו נשמע קיסינג'ר אומר לנשיא ניקסון: "הגירה של יהודים מברית המועצות אינה מטרה של מדיניות החוץ האמריקאית. אם ישלחו יהודים לתאי גזים בברית המועצות, זו לא בעיה אמריקאית. זה אולי עניין הומניטרי". שיחה זו התקיימה זמן קצר לאחר פגישה שקיים קיסינג'ר עם ראש הממשלה גולדה מאיר ב-1 במרץ 1973. במאמר שפרסם בעיתון וושינגטון פוסט בדצמבר 2010, הגיב קיסינג'ר לתוכן ההקלטות וטען כי דבריו הוצאו מהקשריו וכי לא הייתה לו כל כוונה לפגוע בזיכרון השואה וביהודים ככלל.[ממוזער|173x173 פיקסלים|מפגש בין קיסינג'ר לרמטכ"ל [גבי אשכנזי בנובמבר 2010]]בעת "מסע הדילוגים" שלו לאחר מלחמת יום הכיפורים זכה קיסינג'ר להפגנות מחאה נגדו בישראל, רובן ביוזמת "גוש אמונים", שהמסר שהודגש בהן היה שלמרות יהדותו הוא מוביל למהלכים הפוגעים בישראל. בשל התנהלותו במהלך מלחמת יום הכיפורים, וכן בשל התבטאויות שונות כנגד יהודים וישראל בפרט, זכה קיסינג'ר לשנאה ובוז מקרב גורמים בחוגי הימין על רקע מה שהם ראו כבגידתו באינטרסים היהודיים. כינוייו בשיח הפוליטי הימני בישראל היו "ג'ו בוי" (יהודון) ו"בעל הגויה", כפי שכינה אותו מנהיג גוש אמונים הרב צבי יהודה קוק. למרות זאת, בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה. ביוני 2012, קיבל את עיטור נשיא מדינת ישראל מהנשיא שמעון פרס כאות הערכה על פעילותו למען מדינת ישראל.

## חייו האישיים
[ממוזער|219x219px|קיסינג'ר ואשתו ננסי ב[מטרופוליטן אופרה|בית האופרה המטרופוליטנית (2008)]]
ממוזער|שלט הרחוב על שמו של קיסינג'ר בעיר נתניה
בשנת 1949, התחתן קיסינג'ר עם אן פליישר ונולדו להם שני ילדים, אליזבת ודייוויד. דייוויד אשר שימש בעבר כבכיר בחברת NBC, ומאז 2005 משמש כמנכ"ל חברת ההפקות של קונאן אובראיין "קונקו" . קיסינג'ר התגרש מאן בשנת 1964, והתחתן בשנית בשנת 1974 עם הפילנתרופית ואשת החברה האמריקאית ננסי מגינס. הזוג התגורר לסירוגין בעיירה קנט שבקונטיקט ובעיר ניו יורק.

בסוף מאי 2023 הגיע קיסינג'ר לגיל 100. על שמו נקראו בחייו רחובות בישראל בראשון לציון ובנתניה.

## בתרבות הפופולרית
בשנת 2023, לרגל יובל למלחמת יום הכיפורים, הופיעה דמותו של קיסינג'ר בסרטו של גיא נתיב "גולדה", והוא גולם על ידי לייב שרייבר.

בזמן כהונתו כמזכיר המדינה, תוכנית הסאטירה הישראלית הבולטת ניקוי ראש הקדישה מערכונים רבים לדמותו של קיסינג'ר, בגילומו של טוביה צפיר.

## מספריו
* **נשק גרעיני ומדיניות חוץ**; תרגם יוסף עוזיאל, תל אביב: הוצאת סדן, 1969
* **מדיניות החוץ האמריקאית**; תרגם יוסף עוזיאל, תל אביב: עם עובד, תשל"ה 1974
* **שנותי בבית הלבן**; תרגם אהרן אמיר. תל אביב: ידיעות אחרונות, תשמ"א 1980
* **משבר: ניהול מדיניות החוץ במלחמת יום כיפור וביציאה מווייטנאם**; תרגם יצחק טישלר, הוצאת שלם, 2004
* **דיפלומטיה**, הוצאת שלם, 2007

## לקריאה נוספת
* מרטין אינדיק, **בתחבולות תסיים מלחמה: הנרי קיסינג'ר והחתירה לשלום במזרח התיכון**, מאנגלית: נורית גרידינגר, ידיעות ספרים, 2023.

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 
* הנרי קיסינג’ר, אנשי סגולה - יהודים זוכי פרס נובל, באתר בית התפוצות
* 
* 
* יהונתן אלשך וחן קרצ'ר, ד"ר קיסינג'ר ומר הנרי, סקירה על ספרו "דיפלומטיה", **[[זמנים]]** 104
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:זוכי פרס נובל לשלום
קטגוריה:זוכי פרס נובל יהודים אמריקאים
קטגוריה:מזכירי המדינה של ארצות הברית
קטגוריה:יהודים פקידי ממשל בארצות הברית
קטגוריה:היועצים לביטחון לאומי של ארצות הברית
קטגוריה:יהודים חברי הקבינט של ארצות הברית
קטגוריה:חברי הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'רלד פורד
קטגוריה:חברי הקבינט של ארצות הברית בממשל ריצ'רד ניקסון
קטגוריה:דיפלומטים יהודים
קטגוריה:דיפלומטים אמריקאים
קטגוריה:מחברי ספרי עיון יהודים אמריקאים
קטגוריה:חברי המפלגה הרפובליקנית (ארצות הברית)
קטגוריה:חברי ועד השלישייה
קטגוריה:אמריקאים במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:קצינים וחוגרים יהודים בצבא ארצות הברית
קטגוריה:יהודים מעוטרי מדליית החירות הנשיאותית
קטגוריה:אנשי השנה של המגזין טיים
קטגוריה:אבירים מפקדים במסדר האימפריה הבריטית
קטגוריה:מקבלי עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של פולין
קטגוריה:מעוטרי עיטור נשיא מדינת ישראל
קטגוריה:מעוטרי כוכב הארד
קטגוריה:זוכי פרס וודרו וילסון
קטגוריה:אנשי השנה של העולם הזה
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:סגל אוניברסיטת הרווארד
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ג'ורג'טאון
קטגוריה:מהגרים מגרמניה לארצות הברית
קטגוריה:מעוטרי מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה
קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:קצינים בלגיון הכבוד
קטגוריה:יהודים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:אמריקאים שהגיעו לגיל מאה
קטגוריה:זוכי פרס פרנסיס בויאר
קטגוריה:נגידי מכללת ויליאם ומרי
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1923
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2023