הצבעוניים הסקוטים

**הצבעוניים הסקוטים** (באנגלית: **The Scottish Colourists**; 1900 – 1930) היו קבוצה של ארבעה ציירים, שלושה מאדינבורו, שעבודתם הפוסט-אימפרסיוניסטית, אף שבתחילה לא הוכרה כלל עולמית, הייתה לה השפעה מעצבת על האמנות והתרבות הסקוטית המודרנית. ארבעת האמנים, פרנסיס קאדל, ג'ון דאנקן פרגוסון, לסלי האנטר וסמואל פפלו, היו ציירים פוריים שפעלו מתחילת המאה העשרים עד תחילת מלחמת העולם השנייה. אף שהיא קבוצה אחת עם הישג קולקטיבי ותחושה משותפת של זהות בריטית, אמנותם או הקריירה הציורית שלהם היו הטרוגניים.

עם זאת, באופן כללי, הקבוצה גילתה עניין משותף בהתפתחויות האמנותיות המתרחשות בצרפת, ונראה שהיא מתעסקת עם סגנונות שונים כגון קוביזם, פוסט-אימפרסיוניזם, פוביזם ופוטוריזם. נראה היה שהתנועה ירדה עד סוף מלחמת העולם השנייה, ולא חוותה התעוררות. עבודותיהם קיימות  במספר גלריות לאמנות סקוטיות, כולל הגלריה הלאומית הסקוטית לאמנות מודרנית.

## היסטוריה
הצבעוניים הסקוטים שילבו את הכשרתם בצרפת ואת עבודתם של אימפרסיוניסטים ופאוביסטים צרפתיים, כמו קלוד מונה, אנרי מאטיס ופול סזאן, עם מסורות הציור של סקוטלנד. מבשר תנועה זו היה ויליאם מקטאגרט (1835–1910), צייר נוף סקוטי שהושפע מהפוסט-אימפרסיוניזם. הוא נחשב לאחד המפרשים הגדולים של הנוף הסקוטי ולעיתים קרובות הוא מתויג כ"אימפרסיוניסט סקוטי".

ייתכן שהביטוי 'הצבעוניים הסקוטים' לפי מקמילן שימש לראשונה כבר ב-1915 במגזין "סטודיו". האסוציאציה הספציפית שלו בדפוס, שוב על פי מקמילן, שימשה לראשונה את טום ג'יי הונימן, מבקר האמנות והמנהל של מוזיאון גלאזגו לאמנות, בספרו Three Scottish Colourists שפורסם ב-1950.

ארבעת האמנים אכן הציגו יחדיו, לראשונה בשנת 1924 בפריז בתערוכה בגלריה. ובשנה שלאחר מכן, הם הופיעו יחדיו בתערוכה בלונדון בגלריה בכיכר לסטר. בסך הכל, ארבעת האמנים הציגו שלוש פעמים במהלך חייהם.
ממוזער|פרנסיס קאדל, אגרטל מים, 1922

הצבעוניים הסקוטים היו ידועים בעולם במהלך חייהם, אך עבודתם ירדה בזמן מלחמת העולם השנייה, עד שהם התגלו מחדש בשנות ה-80 ולאחר מכן מילאו תפקיד משפיע בפיתוח האמנות הסקוטית.

## סגנון אמנותי
בעוד שלכל אחד מארבעת האמנים היה סגנון ייחודי, עבודתם חלקה תחומי עניין משותפים בניסויים עם אור וצל, משיכות מכחול שטוחות, שימוש נועז בצבע, וגוון תוסס ובטוח. הנושא שלהם נחשב לעיתים קרובות לשמרני בהשוואה לעמיתיהם הצרפתיים, מכיוון שחלק גדול ממנו כלל נופי איים, פנים העיר אדינבורו ודגמים אופנתיים.

חלק גדול מעבודותיהם המוקדמות הושפע מאנשים כמו אדואר מאנה והאימפרסיוניסטים הצרפתים. ניתן לראות את השפעתו של מאנה הן בסכמת הצבעים המוקדמת, כשהשתמשו בגוונים רכים ומושתקים, והן במשיכות המכחול העבות שלהם. 'התקופה הלבנה' של פפלו מראה השפעה כזו עם האיזון העדין של הגוון והצבע, ועם קרמיות עשירה במרקם הצבע.
ממוזער|219x219px|סמואל פפלו, הבקבוק השחור, 1905

עם זאת, ככל שהתרבות החזותית הצרפתית התפתחה בתחילת המאה ה-20, כך התפתח גם הסגנון האמנותי של הקולוריסטים. ג'ון דנקן פרגוסון היה הראשון בקבוצה שחש את השפעתם של הקוביסטים והפוטוריסטים, שהתנסו בקצב כדרך לחבר בין החזית והרקע של היצירות. הקצב הפך למגמה מתמשכת ביצירתו, כאשר מאוחר יותר העירו מבקרים על יכולתו היוצאת מן הכלל לתרגם את השמחה והמוזיקליות של נושאיו באמצעות שימוש בצבע. לצד הקוביזם, ניתן לראות ניסויים מאוחרים יותר בסגנונות הפוסט-אימפרסיוניזם בשימוש דמוי מאטיס בצבע ירוק להעברת צללים, ובקומפוזיציות הנוף המבניות והטונאליות שהושפעו מסזאן.

זה לא אומר שהתנועה רק העתיקה את הסגנונות והנושאים של האמנות הצרפתית. הם "ספגו ועיבדו מחדש את הצבעים החזקים והתוססים של הציור הצרפתי לכדי ניב סקוטי ייחודי במהלך שנות ה-20 וה-30". פפלו הצהיר כי סגנונו היה ניסיון למצוא בו-זמנית אמת באמצעות אור, צורה וצבע, ובמקביל להישאר נאמן לרגשותיו ולהבנתו של האמנות שהוא יוצר. ניתן לראות את ההשפעה של תנועת האמנות קלטית הסקוטית בעבודותיו של ג'ון דנקאן פרגוסון. הקלטיות התמקדה בצורות מופשטות ובדפוס פני שטח מפורט, ארגון מחדש של החלל וקומפוזיציה בצורה כמעט קוביסטית.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ציירים סקוטים