הזכות לרמת חיים נאותה

[ממוזער|"[חירות ממחסור" – תמונה מהסדרה "ארבע החירויות" של **[[נורמן רוקוול]]**]]
**הזכות לתנאי מחיה הולמים** היא אחת מזכויות האדם, אשר מעגנת את ביטחונו הכלכלי של האדם ועל פיה כל אדם זכאי לביגוד, מזון, דיור, טיפול רפואי ושירותים סוציאליים מעל לרמת סף. הזכות הוכרה לראשונה על ידי האו"ם כחלק מהצהרת זכויות האדם האוניברסלית, ולאחר מכן קיבלה גם הגדרה משפטית כחלק מהאמנה הבין לאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות עליה חתומה מדינת ישראל משנת 1966.

## הבסיס להכרה כזכות אוניברסלית
הבסיס הרעיוני לזכות הוצג בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, בנאומו של פרנקלין רוזוולט **[[נאום ארבע החירויות|ארבעת החירויות]]** כחלק מניסיונתיו להביא את ארצות הברית להתערב למען בני האדם בחלקו המזרחי של העולם. בנאומו כלל רוזוולט את החופש ממחסור כזכות אנושית נוספת לאלו המעוגנות בחוקה האמריקאית כגון חופש הביטוי, וחופש הדת, בעודו טוען "כִּי לֹא עַל-הַלֶּחֶם לְבַדּוֹ יִחְיֶה הָאָדָם".

אשתו של רוזוולט, אלינור רוזוולט, לקחה על עצמה כמפעל חיים להחיל זכות זו יחד עם זכויות חברתיות אחרות על כלל בני האדם. מהלך שנשא פרי ב-1948 ב'''הצהרת זכויות האדם האוניברסלית''' שם הוכרה הזכות לתנאי מחיה הולמים תחת סעיף 25:

חיזוק להצהרה ועיגון משפטי הוצגו ב**[[האמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות|אמנה הבין לאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות]]** תחת סעיף 11 המפרט כי זכותו של כל אדם לרמת חיים נאותה כוללת את הזכות למזון, לביגוד, לדיור ול"שיפור מתמיד בתנאי המחיה" הזכויות לביטחון סוציאלי נקבעו בסעיף 9 והזכות לבריאות הכוללת נגישות לשירותי בריאות וכן למים נקיים, מזון ודיור מפורטת בסעיף 12.

## יישום בישראל
ישראל הצטרפה ל**אמנה הבין לאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותית** 3 ימים לאחר אישורה במליאה (דצמבר 19, 1966), אך אישורה בכנסת התקיים רק ב-1991. לאורך השנים נעשו עשרות ניסיונות לעגן את הזכות תחת חוקי היסוד כאשר בהצעה האחרונה חברו חברי כנסת מהקואליציה, מהאופוזיציה ואף מהממשלה המכהנת יחדיו.

בהיעדר מסגרת חוקתית, פסיקות מערכת המשפט בישראל נעות בין דחייה להכרה מוגבלת וזאת על אף חתימתה של מדינת ישראל על האמנה. בבג"ץ **קונטרם** טען השופט יצחק זמיר כי על השלטון להבטיח גם את רווחת האדם ואת הצדק החברתי כדי שכל אדם יהנה בפועל ולא רק להלכה מזכויות האדם.

כיוון שהבג"ץ לא עסק בנושא ישירות אמירה זו הייתה בגדר חשיפת דעה ולא תקדים. הגישה הרווחת כיום כלפי הזכות היא עמדתו של אהרון ברק כי ניתן להגן על מספר אספקטים של תנאי מחיה הולמים בהתבסס על חוק יסוד כבוד אדם, שכן תנאי מחסור חמורים פוגעים בכבודו של האדם:

בפועל בפסיקה זו הוכרו רק חלק מאספקטים של הזכות, ואספקטים אחרים הושמטו, כגון ביגוד ושירותים סוציאלים. גם התחומים שנכללו בפסיקה כגון דיור וביטחון כלכלי, הוכרו ברמה בסיסית של "מודל המחסור קיומי". עקב כך, בשנים לאחר מכן, עם החלשותה של מדיניות הרווחה בישראל, נטה בג"ץ על פי רוב לפסול עתירות בנושא, כאשר לא ניתן להוכיח באופן מוחלט כי חייהם של העותרים לאחר הקיצוץ אינם עומדים בסטנדרטים הבסיסיים של תנאי מחיה הולמים. דוגמאות לכך אפשר לראות בבג"ץ **מנור** ובג"ץ **[[בג"ץ מחויבות לשלום וצדק חברתי|עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי]]** בהם תנאים הכלכלים של העותרים הורעו בכ-30% על ידי קיצוץ בקצבאות זקנה והבטחות הכנסה. בבג"ץ מנור הוסכם על ידי חלק מהשופטים כי אכן יש פגיעה בזכויות האדם, אך לא ניתן לגזור מתוך חוקי היסוד סתירה לקיצוץ. בבג"ץ עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי הוצא למדינה צו המדינה על ידי השופטת דליה דורנר לציג את מסמך עקרונות המגדיר מהו הסטנדרט לקיום אנושי בכבוד שמנחה את המדינה בפעולותיה, אך על רקע ביקורת פוליטית רבה בוטל הצו, והעתירה נפסלה.

## ראו גם
* ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם
* האמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות

## לקריאה נוספת
* ד' ברק-ארז, א' גרוס, הזכויות החברתיות והמאבק על אזרחות חברתית בישראל: מעבר לזכות לכבוד
* עדו רכניץ, זכויות חברתיות במשפט העברי, באתר דין תורה 

## הערות שוליים

קטגוריה:זכויות האדם