קארל שטומפף

**קַרְל שְׁטוּמְפְּף** (בגרמנית: **Carl Stumpf**; ) היה פילוסוף, פסיכולוג ומוזיקולוג גרמני. הוא ידוע בייסוד .

הוא למד אצל פרנץ ברנטנו באוניברסיטת וירצבורג לפני שקיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת גטינגן בשנת 1868. הוא גם לימד את סופר הספרות המודרניסטית רוברט מוסיל באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ועבד עם , המפורסם בזכות עבודתו בתחום התפיסה, בגטינגן. שטומפף ידוע בזכות עבודתו על "פסיכולוגיית הטונים". הייתה לו השפעה חשובה על תלמידיו וולפגנג קלר ו שהיו גורם מרכזי בייסוד פסיכולוגיית הגשטלט כמו גם על קורט לוין, שהיה גם הוא חלק מקבוצת הגשטלט והיה גורם מרכזי בייסוד הפסיכולוגיה החברתית הניסויית באמריקה.

שטומפף נחשב לאחד מחלוצי המוזיקולוגיה השוואתית והאתנומוזיקולוגיה, כפי שתועד במחקרו על מקורות הקוגניציה המוזיקלית האנושית "מקורות המוזיקה" (1911). הוא מילא תפקידים במחלקות לפילוסופיה באוניברסיטאות גטינגן, וירצבורג, פראג, מינכן והאלה, לפני שקיבל משרת פרופסור באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.

## קורות חיים
### נעורים והשכלה
קרל שטומפף נולד ב, פרנקוניה, בממלכת בוואריה, למשפחה מכובדת. אביו היה רופא החצר, ומשפחתו הקרובה כללה מדענים ואנשי אקדמיה, כמו סבו, שלמד ספרות צרפתית של המאה ה-18 ואת הפילוסופים עמנואל קאנט ופרידריך וילהלם שלינג. שטומפף גילה כישרון מוזיקלי מוקדם כילד, ועד גיל 7 למד לנגן בכינור. עד גיל 10 הוא למד לנגן בחמישה כלים נוספים וכתב את יצירתו המוזיקלית הראשונה.

שטומפף היה ילד חולני, ולכן חינוכו המוקדם התקיים בבית עם סבו כמורה פרטי. שטומפף למד בגימנסיה המקומית, שם פיתח תשוקה לפילוסופיה, ובמיוחד ליצירותיו של אפלטון, לפני שנרשם לאוניברסיטת וירצבורג בגיל 17. הוא למד אסתטיקה במשך סמסטר אחד ובסמסטר השני למד משפטים. לאחר מכן, בסמסטר השלישי שלו, הוא פגש את פרנץ ברנטנו, שלימד את שטומפף לחשוב בצורה הגיונית ואמפירית. בהרצאותיו של ברנטנו השתתפו גם , קרל ואן אנדרט, ארנסט קומר, לודוויג שיץ והרמן של. ברנטנו עודד את שטומפף גם לקחת קורסים במדעי הטבע משום שראה הן את מהות המדע והן את שיטותיו כחשובות לפילוסופיה. לאחר שני סמסטרים של לימודים עם ברנטנו ובעידודו, הוא עבר לאוניברסיטת גטינגן כדי ללמוד אצל , תאורטיקן גרמני של התפיסה. שם הוענק לו תואר דוקטור בשנת 1868.

בשנת 1869 הוא החל ללמוד בסמינר לכמרים, מתוך כוונה להיות כומר קתולי. עם זאת, הוא לא הסכים עם הדוגמה של , ולכן חזר לאוניברסיטת גטינגן לתואר הדוקטורט שלו. הוא קיבל את התואר "venia legendi" (בלטינית "רשות להרצות") בפילוסופיה בשנת 1870 לאחר שסיים את התזה שלו על אקסיומות מתמטיות, אותה כתב בלטינית.

### קריירה אקדמית
זמן קצר לאחר מכן, שטומפף קיבל משרה כמרצה באוניברסיטת גטינגן במחלקה לפילוסופיה. שם פגש שטומפף את ארנסט היינריך ובר וגוסטב פכנר, ושימש כצופה בניסויים הפסיכולוגיים שלהם. גישתם הקפדנית לבעיה של אסתטיקה, ובמיוחד המשיכה החזותית של מלבנים בעלי פרופורציות שונות, קסמה לשטומפף וחיזקה את הרעיון שנלמד מברנטנו שניתן לחקור פעולות או תפקודים פסיכולוגיים באופן אמפירי.

בשנת 1873, שטומפף חזר לאוניברסיטת וירצבורג כפרופסור במחלקה לפילוסופיה. אף על פי שנאלץ ללמד את כל קורסי הפילוסופיה והפסיכולוגיה עקב עזיבתו הכפויה של ברנטנו את האוניברסיטה, שטומפף השלים את עבודתו הפסיכולוגית הגדולה הראשונה, בחינת תפיסה חזותית, ובמיוחד תפיסת עומק. הוא הציע הסבר מולד לתפיסת עומק, וספרו צוטט כתרומה מוקדמת ויוצאת דופן לוויכוח בין הגישות המולדת והאמפיריציסטית של התפיסה. הוא חלק על התפיסה הקאנטיאנית של החלל כ"צורה אפריורית של אינטואיציה" בספרו, "על המקור הפסיכולוגי של הצגת החלל" (1873). הוא טען כי מעמדו של חלל הוא Teilvorstellung או "הצגה חלקית", כזו שיש לחוות כחלק מהצגה רחבה יותר.

בשנת 1894 מונה שטומפף לעמוד בראש הקתדרה לפילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בברלין, הוא גם מילא תפקיד נלווה כמנהל המכון לפסיכולוגיה ניסויית בברלין. המכון תפס במקור שלושה חדרים חשוכים, אך עד 1920 עבר לעשרים וחמישה חדרים בארמון הקיסרי לשעבר. בשנת 1896, עמד שטומפף בראש הקונגרס הבינלאומי השלישי לפסיכולוגיה, ונשא את נאום הפתיחה על הקשר בין גוף לנפש; הוא דגל בעמדה אינטראקציוניסטית שהתנגדה לתפיסה הרווחת של מקבילות פסיכופיזית. לבסוף, בין השנים 1907 ל-1908, כיהן שטומפף כרקטור של אוניברסיטת ברלין.

### פנומנולוגיה
שטומפף החל את עבודתו על תחושה ותפיסה של טונים, שנקראה Tonpsychologie (פסיכולוגיית טונים), בשנת 1875. במקור נועד להיות סדרה בת ארבעה כרכים, שני הכרכים הראשונים פורסמו בשנים 1883 ו-1890, אך רוב הכרך השלישי פורסם בשם Konsonanz und Dissonanz. המחקר, הנחשב לתרומתו הגדולה ביותר לפסיכולוגיה, משתמש בשילוב של ניתוח תאורטי ותצפיות אמפיריות. הוא דן במרווחים וב, יחד עם צלילים בודדים. הוא הבחין בין תופעות לתפקודים מנטליים, והציע שתופעות כגון טונים, צבעים ותמונות הן חושיות או דמיוניות. שטומפף כינה את חקר התופעות הללו פנומנולוגיה. הוא ערך מגוון רחב של מחקרים על המאפיינים הפנומנולוגיים של צלילי כלים שונים, הגורמים הקובעים את המלודיה, מיזוג צלילים, והקונסוננס ודיסוננס של טונים. מחקר זה התאפשר הודות לאוסף המצוין של מכשירים אקוסטיים במכון לפיזיקה. עבודתו של שטומפף על פנומנולוגיה השפיעה על אדמונד הוסרל, הנחשב לאבי אסכולת הפנומנולוגיה.

### תופעות סנסציוניות
ב-1903 וב-1904, שטומפף היה מעורב בשני מקרים מתוקשרים היטב של הפרכת תופעות סנסציוניות. ראשית, מהנדס מפראג טען שהמציא מכונה שיכולה להפוך תצלומים של גלי קול לצליל. שטומפף, לאחר שהשתתף בהדגמה, כתב מאמר שערער על הלגיטימיות שלה, מה שגרם לכך שלא נשמע עליה מאז. עם זאת, המקרה של הנס החכם, סוס מבריק לכאורה בבעלותו של וילהלם פון אוסטן, היה סנסציוני אף יותר.

שמאל|ממוזער|280px|קברו של קארל שטומף
## מחקריו האחרונים
רוב עבודתו המאוחרת יותר של שטומפף לא כללה מחקר סנסציוני או מעניין, כמו זה של הנס החכם. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עזבו סטודנטים רבים את המכון לפסיכולוגיה ניסויית כדי להשתתף במלחמה. יתר על כן, המלחמה בין גרמניה למדינות בעלות הברית שיבשה קשרים מקצועיים רבים שהיו לו עם פסיכולוגים אחרים. שטומפף פרש מאוניברסיטת ברלין בשנת 1921 וכמנהל המכון הפסיכולוגי ירש אותו תלמידו לשעבר, וולפגנג קלר.

## לקריאה נוספת

* Sprung, H., 2006: *Carl Stumpf – Eine Biografie. Von der Philosophie zur Experimentellen Psychologie*. Munich/Vienna: Profil.
* Bonacchi, S. and Boudewijnse, G.-H. (eds.), 2011: *Carl Stumpf – From Philosophical Reflection to Interdisciplinary Scientific Investigation*. Wien: Krammer.
* Benjamin, Ludy T., 2007. *A brief history of modern psychology*. Malden, MA: Blackwell Publishing.
* Padilla Gálvez, J., 2021: *State of Affairs. Reconstructing the Controversy over Sachverhalt*, Munich: Philosophia Verlag.


## קישורים חיצוניים

* 


* Short biography, bibliography, and links on digitized sources in the Virtual Laboratory of the Max Planck Institute for the History of Science
*Autobiography from *History of Psychology in Autobiography* Vol. 1 (1930), pp. 389–441, at York University "Classics in the History of Psychology"


## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת גטינגן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת וירצבורג
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת גטינגן
קטגוריה:סגל אוניברסיטת וירצבורג
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קארל בפראג
קטגוריה:סגל אוניברסיטת מינכן
קטגוריה:סגל אוניברסיטת ברלין
קטגוריה:סגל אוניברסיטת האלה-ויטנברג
קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-19
קטגוריה:פילוסופים של המאה ה-20
קטגוריה:חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1848
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1936