קו צפון ויילס הראשי

**קו צפון ויילס הראשי** (באנגלית: **North Wales Main Line** או **NWML**) המכונה גם **קו חוף צפון ויילס** (North Wales Coast Line) היא מסילה וקו ראשי המחבר את העיר קרו להוליהד לאורך החוף של צפון ויילס.

הקו מהווה ציר תחבורה מרכזי בין אנגליה לצפון ויילס ומשמש הן לתנועת נוסעים והן למטען, כולל קישור ימי לאירלנד דרך מעבורות מנמל הוליהד. לאורך מסלולו עובר הקו בערים ובתחנות חשובות ובהן צ'סטר, פלינט, ריל, קולווין ביי, צומת ל'אנדידנו, קונווי, בנגור ול'אנוויירפול'גוונגיל'. בין האתרים ההנדסיים הבולטים שבקו נמצאים גשר קונווי וגשר בריטניה. השירותים בקו מופעלים במשותף על ידי חברת אוונטי וסט קוסט, המפעילה רכבות מהירות בין לונדון לחוף הצפוני של ויילס, ועל ידי טרנספורט פור ויילס רייל, המפעילה שירותים אזוריים. הקו נחשב לאחד הקווים ההיסטוריים והחשובים בוויילס, ונפתח בהדרגה במחצית השנייה של המאה ה-19 כחלק מהתפתחות רשת הרכבות הבריטית.

## היסטוריה
שורשיו של קו הרכבת בין קרו להוליהד נטועים בראשית המאה ה-19, לאחר חוק האיחוד של 1800, אשר חיבר את אירלנד לממלכה המאוחדת והגביר את הצורך בקשר תחבורתי מהיר בין לונדון לדבלין. לשם כך שודרגה דרך היבשה בידי תומאס טלפורד, שתכנן את דרך A5 ואת גשרי התלייה בקונוויי ובמצר מנאי. אף שצפון ויילס הררית במיוחד, טלפורד הצליח להתוות נתיב ישיר יחסית דרך ל'אנגול'ן ובטווס-אי-קוייד.

עם הופעת הרכבות גבר הלחץ להקמת קו מסילה להוליהד. ג'ורג' סטיבנסון הציע מסלול חופי מצ’סטר, שנועד לעקוף את האזורים ההרריים של פנים ויילס. העבודות על קו צ’סטר–הוליהד החלו ב-1845 בניהולו של בנו, רוברט סטיבנסון. חרף המסלול החופי, נדרשו פתרונות הנדסיים נועזים, ובראשם גשר מנאי הגבוה, שנבנה בהתאם לדרישת הממשלה למעבר כלי שיט. בשנת 1848 הופעל לראשונה "הדואר האירי" ברכבת, ובאותו יום נפתחה תחנת צ’סטר המרכזית. בשנת 1859 נרכשה המסילה בידי חברת רכבת לונדון וצפון מערב (LNWR), אשר שילבה אותה ברשת קו החוף המערבי הראשי. החברה קידמה תנועת נופש לערי החוף ריל, קולווין ביי ול'נדידנו. קטעים רבים הורחבו לארבע מסילות, תחנות שודרגו, ומעברי מסילה הוחלפו בגשרים, תשתית הניכרת עד היום. הקו התחבר גם למנצ'סטר דרך ורינגטון, תוך שימוש בקטעים היסטוריים של מסילת ליברפול-מנצ'סטר, הראשונה מסוגה בעולם.

לאחר מלחמת העולם הראשונה רשת הרכבות עברה ארגון מחדש של והקו עבר ב-1923 לידי רכבת לונדון, מידלנד וסקוטלנד (LMSR). ב-1948 הולאמו כלל המסילות והוקמה בריטיש רייל. בעשורים שלאחר המלחמה גבר הביקוש לקווי נופש, אך השירותים נותרו איטיים וצפופים, והקיטור שלט עד ראשית שנות ה-60. תוכנית הקיצוצים של ריצ'רד ביצ'ינג בשנות ה-60 איימה על קיומו של הקו, ותחנות רבות נסגרו, אם כי השלוחות לל'אנדידנו ולבליינה פסטיניוג נותרו פעילות. בהמשך, בסיוע רשויות מקומיות, נפתחו מחדש מספר תחנות. בעשורים האחרונים של המאה ה-20 עבר הקו שינויים תפעוליים נרחבים. קטרי דיזל החליפו את הקיטור, אך עם ירידת תנועת הנופש ועליית התחבורה בכביש, ובעיקר עם פתיחת כביש A55, צומצמה תנועת המטענים כמעט לחלוטין.

בשנות ה-90 חלה התאוששות חלקית עם החזרת רכבות נגררות בקטרים מסדרה 37 והפעלת שירות כמעט שעתי בין קרו לבנגור. במקביל הופעלו רכבות אינטרסיטי 125 בקווים ללונדון. הפרטת הרכבות באמצע שנות ה-90 הביאה לפיצול התשתית והתפעול: ריילטרק נטלה אחריות על המסילות והאיתות (ובהמשך הוחלפה בנטוורק רייל), בעוד שירותי הנוסעים הופעלו בזיכיונות מתחלפים. מאז 2003 הופעלו שירותי צפון ויילס תחת המותג אריבה טריינז ויילס, ובהמשך תחת טרנספורט פור ויילס רייל, שהולאם ב-2020 על ידי ממשלת ויילס. שירותי לונדון עברו לאוונטי וסט קוסט. במאי 2025 הציגה ממשלת ויילס תוכנית רב-שנתית לפיתוח התחבורה הציבורית בצפון ויילס, פרויקט "מטרו צפון ויילס" כולל בין היתר הרחבת תחנות קיימות, פתיחת תחנות חדשות, הגברת תנועת הנוסעים וחישמול הקו; מה שיאפשר להפעיל עליו רכבות חדשות ומהירות יותר.

## מפעילות וקווים עיקריים
[280px|ממוזער|רכבת [בריטיש רייל סדרה 805|מסדרה 805 של אוונטי וסט קוסט.]]
[280px|ממוזער|רכבת [בריטיש רייל סדרה 158|מסדרה 158 של TfW רייל סמוך לל'אנדידנו.]]

## ראו גם
* קו החוף המערבי הראשי
* כביש A55

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:קווי רכבת בממלכה המאוחדת
קטגוריה:ויילס: תחבורה
קטגוריה:טרנספורט פור ויילס