ליבת השד

[ממוזער|350x350 פיקסלים|שחזור של הניסוי מ-1945, למדידת הקרינה המופקת מכדור [פלוטוניום מוקף בבלוקים חוסמי נייטרונים כאשר מוסיפים לכדור בלוק נוסף, והפיכת המסה לעל-קריטית.]]
**ליבת השד** או **ליבת השטן** (**Demon core**) או **רופוס** (**Rufus**) היה כדור פלוטוניום מוקף בבלוקים חוסמי נייטרונים, במסה תת-קריטית של , בקוטר של , שנוצר במהלך מלחמת העולם השנייה, כחלק מפרויקט מנהטן, כליבה לפצצת אטום מוקדמת. הליבה הייתה אמורה להיות כחלק מפצצת הגרעין השלישית, אחרי ילד קטן ואיש שמן, נגד האימפריה היפנית, אך בשל כניעת האימפריה היפנית, לא השתמשו בה במלחמה זו. לפיכך, הליבה נשמרה בלוס אלמוס לצורך ניסויים ופוטנציאל לשימוש מאוחר יותר. הליבה גרמה לשתי תאונות קריטיות במעבדה, ב-21 באוגוסט 1945 וב-21 במאי 1946. שתי התאונות הללו הדגימו עד כמה הליבה הייתה קרובה לרמה קריטית. בשל התאונות הללו, הפיזיקאים הארי דאגליאן  ולואיס סלוטין  סבלו מתסמונת קרינה חריפה ומתו זמן קצר לאחר מכן.

## ייצור והיסטוריה מוקדמת
ליבת השד (כמו הליבה של איש שמן) הייתה, כאשר הורכבה, במסה תת-קריטית של  ובקוטר של . הליבה הורכבה משלושה חלקים: שני חצאי סגסוגת פלוטוניום-גליום  וטבעת, שנועדה למנוע מיציאה של שטף נייטרונים  מהליבה. הטבעת הוסרה מהליבה ביולי 1945 במהלך ניסוי טריניטי בבסיס חיל האוויר האמריקאי הולומן .
[ממוזער| שני הפיזיקאים הארי דאגליאן (במרכז משמאל) ולואי סלוטין (במרכז מימין) במהלך [ניסוי טריניטי. שניהם מתו בעקבות תאונות על-קריטיות שכללו את ליבת השד.]]
הפלוטוניום המזוקק  נשלח מהנפורד למעבדת לוס אלמוס. במסמך מלאי מה-30 באוגוסט מראה כי הוצא "HS-1, 2, 3, 4; R-1" (מרכיבי איש שמן) מהמעבדה, וכי יש ברשות המעבדה את "HS-5, 6; R-2", שעובר בקרת איכות, וכן את החומר עבור "HS-7, R-3". המטרולוגים במעבדה הוסיפו לליבה סגסוגת פלוטוניום-גליום , כדי לייצב את הליבה, וכן לדחוס את הליבה לצורה הכדורית הרצויה. מאוחר יותר, לאחר שמצאו כי פלוטוניום מתכלה בקלות, ציפו את הליבה בניקל.

ב-10 באוגוסט, מייג'ור גנרל לסלי גרובס כתב לראש מטה צבא ארצות הברית, גנרל הצבא ג'ורג' מרשל כי:

באותו יום שלח מרשל את תגובתו ואמר כי: , שכן הנשיא הארי טרומן חיכה לראות את ההשפעות של שתי פצצות האטום הראשונות. ב-13 באוגוסט תוכננה פצצת האטום השלישית. היא הייתה צפויה להיות מוכנה ב-16 באוגוסט, ולהפצצה ב-19 באוגוסט. עם זאת, זה מעולם לא בוצע מפני שהאימפריה היפנית נכנעה ב-15 באוגוסט 1945, בזמן שעדיין נעשו הכנות לשליחת פצצת האטום לבסיס חיל האוויר קירטלנד . פצצת גרעין זו נשארה בלוס אלמוס.

## התאונה הראשונה
הליבה, שהורכבה, תוכננה להיות במצב של "-5 סנט". במצב זה, הייתה לליבה מרווח בטיחות קטן מפני גורמים זרים, שאינם שכיחים בסביבתה, שעלולים לגרום לליבה להפך לעל-קריטית, ולמצב של עליית אנרגיה מהירה. הניסויים שנערכו בלוס אלמוס והובילו לשתי התאונות הקטלניות נועדו להבטיח שהליבה אכן הייתה קרובה לנקודה הקריטית שלה.

ב-21 באוגוסט 1945, ליבת הפלוטוניום הפיקה פרץ של קרינת נייטרונים , שהובילה למותו של הפיזיקאי הארי דאגליאן . פרץ זה נגרם בשל טעות (נפילת לבנה על הליבה) שעשה דאגליאן בעת ביצוע ניסויים על הליבה. המאבטח, טוראי רוברט ג'יי המרלי, ישב ליד שולחן  מהליבה. דאגליאן נפטר 25 ימים מאוחר יותר בשל תסמונת קרינה חריפה.

## התאונה השנייה

ב-21 במאי 1946, הפיזיקאי לואיס סלוטין  ושבעה אנשי צוות נוספים היו במעבדה בלוס אלמוס וביצעו ניסוי נוסף על הליבה. סלוטין, שעזב את לוס אלמוס, הראה את הטכניקה לאלווין סי. גרייבס , שישתמש בה בניסיון אחרון לפני הניסויים הגרעינים של מבצע פרשת דרכים, שנקבעו כחודש מאוחר יותר.

הפרוטוקול היה להציב מסביב לליבה שני חצאי כדורים מבריליום סביב הליבה לבדיקה, כאשר יש הפרדה קלה (על ידי חוצץ מפריד) בין שני חצאי הכדורים, שכן סגירה מלאה של הכדור היה גורם להבאת הליבה לעל-קריטית, ולתוצאות גרעניות קטלניות. לפי הפרוטקול הלא מאושר של סלוטין עצמו, לא נעשה שימוש בחוצץ המפריד, והדבר היחיד שמנע סגירה מוחלטת של הגדור היה מברג סטנדרטי בעל קצה שטוח. סלוטין ביצע את הניסוי מספר פעמים לפני כן מול חדר מלא של צופים. על פי הדיווחים, הפיזיקאי אנריקו פרמי אמר לסלוטין ואחרים כי הם "ימותו תוך שנה" אם הם ימשיכו לבצע את הבדיקה בצורה הזו. מדענים התייחסו לניסוי של סלוטין ולאפשרות של תגובת שרשרת גרעינית כ-"דגדוג זנבו של דרקון", כאשר הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן אמר כי הניסוי הוא "דגדוג זנבו של דרקון ישן".

ביום התאונה, המברג של סלוטין החליק מידייו בזמן שהוא הוריד את החצי העליון של הליבה. כתוצאה מכך, הליבה נהייתה על-קריטית, והפיקה פרץ של קרינת נייטרונים  למשך כחצי שנייה, וכן הבזק של אור כחול, וגל חום שחלף על פניו של סלוטין. סלוטין הסתובב במהירות את פרק ידו, והעיף את חצי הכדור העליון לרצפה, ובכך נמנע אסון גדול יותר. כמו כן, סלוטין היה ממוקם מעל הליבה, וקיבל מנה קטלנית של  נייטרונים ו- גמא תוך פחות משנייה, ונפטר תשעה ימים לאחר מכן מתסמונת קרינה חריפה.

האדם הקרוב ביותר לסלוטין, גרייבס, שהסתכל על הניסוי מעבר לכתפו של סלוטין, קיבל מנת קרינה גבוהה אך לא קטלנית. גרייבס אושפז במשך מספר שבועות עם תסמונת קרינה חריפה. עם זאת, גרייבס נפטר 19 שנה מאוחר יותר, בגיל 55 מאוטם שריר הלב. על אף שייתכן שזה נגרם מחשיפתו של גרייבס לקרינה, גם אביו נפטר מאוטם שריר הלב (דבר המרמז שהאירוע תורשתי).

התאונה השנייה דווחה, על ידי סוכנות הידיעות Associated Press, ב-26 במאי 1946: "ארבעה גברים שנפצעו כתוצאה מחשיפה מקרית לקרינה במעבדה האטומית של הממשלה כאן [לוס אלמוס] שוחררו מבית החולים ו-'מצבם המיידי' של ארבעה אחרים משביע רצון, כך דיווח היום הצבא. ד"ר נוריס אי. בראדבורי , מנהל הפרויקט, אמר שהגברים נפצעו ביום שלישי שעבר, כחלק מניסוי עם חומר בקיע."

### מחקרים רפואיים
מחקר המשך נערך על בריאותם של הגברים. דוח מוקדם על מצבם פורסם ב-1951. דו"ח מאוחר יותר נערך עבור קבינט ארצות הברית, והוגש ב-1979. להלן סיכום ממצאיו:

שני מכונאים, פול לונג ואדם נוסף לא מזוהה, בחלק אחר של הבניין,  משם, לא נבדקו.

לאחר תקריות אלו, הליבה, המכונה במקור "רופוס", כונתה "ליבת השד". ניסויים קריטיים, באופן מעשי, הופסקו, ומכונות שלט רחוק ומצלמות טלוויזיה תוכננו על ידי שרייבר, אחד הניצולים מהתאונה, כדי לבצע ניסויים כאלה במרחק של רבע מייל.

## שימושים מתוכננים בליבה וגורל הליבה
ליבת השד, בשם הזמני צ'ארלי (Charlie), הייתה אמורה להיות הליבה השלישית, אחרי אייבל (Abel) ובייקר (Baker), שתתפוצץ כחלק מהניסויים הגרעיניים של מבצע פרשת דרכים, אך בוטלה לאחר מכן עקב הרמה הבלתי צפויה של רדיואקטיביות שנבעה מהמתקן הגרעיני בייקר (Baker) מתחת למים, וחוסר היכולת לטהר את המטרה. הליבה הותכה מאוחר יותר, והחומר בה הוחדר לליבות אחרות.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ארצות הברית: תאונות גרעיניות
קטגוריה:נשק גרעיני
קטגוריה:פרויקט מנהטן