לשישית הצבעים

**לְשִׁישִׁית הַצַּבָּעִים** (שם מדעי: *Chrozophora tinctoria*) הוא סוג צמח חד-שנתי ממשפחת החלבלוביים. נפוץ באזורים הים-תכוני והאירנו טורני ותפוצתו הטבעי משתרע ממזרח אגן הים התיכון, דרך מערב-מרכז אסיה ועד צפון-מערב הודו. מין זה חרג מעט מתחום תפוצתו הטבעית לגרמניה, לצפון אמריקה ולאוסטרליה. בישראל הוא שכיח ברוב חלקי הארץ, בעיקר בשדות קיץ ובשטחים מופרעים. שם הסוג העברי “לשישית” נטבע על דרך סיכול אותיות של המילה “שלוש”, בהשראת פרי ההֶלקֵט הבנוי משלוש מגורות.

בימי הביניים הופק מפירות לשישית הצבעים צבע כחול־סגול ייחודי שכונה *פוליום*. ידע זה אבד בסוף המאה ה־19 עם הופעת הצבעים הסינתטיים, ובמשך יותר ממאה שנה לא היה ברור אם מקור הפוליום ששימש לאיורי כתבי יד הוא אכן לשישית הצבעים, או שמא צמחים אחרים – כגון מרקולית רב־שנתית – או אפילו חזזיות. ניסיונות שחזור שנעשו במאה ה־20 כשלו, וחלק מהחוקרים הציעו בטעות שהצבען מבוסס על אורצינול, אנתוציאנינים או פיגמנטים אחרים. רק במחקר פורטוגלי שפורסם ב־2020 הוכח לראשונה באופן חד־משמעי כי מקור הצבע היה בפירות לשישית הצבעים, וכי המולקולה העיקרית בו היא כרוזופורידין (*chrozophoridin*).

הסוג לשישית כולל תשעה מינים, מהם שלושה מדווחים בישראל: **לשישית הצבעים**, **[[לשישית#לשישית השיח|לשישית השיח]]**, ו**[[לשישית#לשישית מקומטת|לשישית מקומטת]]**. המין **[[לשישית הצבעים#לשישית הבוצין|לשישית הבוצין]]**, המדווח אף הוא בישראל, נחשב כיום בכל המאגרים הטקסונומיים הגדולים לשם נרדף של לשישית הצבעים. בישראל לשישית הצבעים קרובה במיוחד במראיה ללשישית מקומטת, ולעיתים תחומי תפוצתם חופפים. משום כך נדרשת הבחנה ברורה ביניהם, שתוצג בפרק הבא. על יתר המינים ראו בערך הסוג לשישית.

## הבדלים בין לשישית הצבעים ולשישית מקומטת
ממוזער|לשישית הצבעים מופע סבוך
ממוזער|הלקט של לשישית הצבעים
הבחנה בין שני המינים חשובה במיוחד, משום שתחומי תפוצתם לעיתים חופפים וקיימת אפשרות לבלבול ביניהם. פרי ההֶלקֵט של לשישית הצבעים בנוי משלוש מגורות מעוגלות, שמכוסות קשקשים לבנים ומרקמו מגובשש. מספר האבקנים בפרח הזכרי כ־10 שערוכים בשני דורים. לעומתה, פרי לשישית מקומטת עטוי בצפיפות בשערות כוכביות, ומספר האבקנים בפרח הזכרי 15 שערוכים בשלושה דורים. גם הזרעים שונים בקליפתם: בלשישית הצבעים הם גבשושיים, ואילו בלשישית מקומטת הם חלקים. בהיעדר פרי או פרח ניתן להבחין בין שני המינים גם לפי העלים – טרף שטוח בלשישית הצבעים לעומת טרף מקומט מאוד בלשישית מקומטת.

## אטימולוגיה - מקור השם
שם המין *tinctoria* נגזר מן הלטינית *tinctorius*, שפירושו "שייך לצביעה" או "מיועד לצביעה". זהו אֶפִּיתֶט בוטני נפוץ למינים ששימשו מקור לצבעים. דוגמאות נוספות: אַלְקַנַּת הַצַּבָּעִים (*Alkanna tinctoria*), קַחְוַן הַצַּבָּעִים (*Anthemis tinctoria*), אַרְנָבִית הַצַּבָּעִים (*Arnebia tinctoria*), יַחְנוּק הַצַּבָּעִים (*Cistanche tinctoria*). לעומתם, בפוּאַת הַצַּבָּעִים (*Rubia tinctorum*) מופיעה הצורה הלטינית *tinctorum* – "של הצובעים". במינוח הבוטני העברי המודרני נקבע השם "הַצַּבָּעִים" לציון צמחים ששימשו את אנשי המלאכה, את הַצַּבָּעִים, במלאכת הצביעה.

בתרגום המדעי לעברית נשמר הקשר הישיר לצביעה – כצמח ששימש להפקת צבעים, הן לצביעת בדים והן לאיור כתבי יד ואף למזון (גבינות, עוגות). עצם השימוש באפיתט זה באירופה ובאסיה משקף את מרכזיותו של הצמח בתרבות החומרית והאמנותית של ימי קדם.

שם הסוג העברי *לשישית* נגזר ממבנה הפרי של שלוש מגורות, על דרך של סיכול אותיות מן המילה *שלש*. להרחבה ראו בערך הסוג לשישית.

## מאפיינים מורפולוגיים
ממוזער|לשישית הצבעים עלה ופר, פארק הזהב קריית שמונה
ממוזער|עלה של לשישית הצבעים
ממוזער|גבעול של שישית הצבעים ממכוסה שערות כוכביות
צמח עשבוני חד-שנתי, חד-ביתי (פרחיו חד-מיניים), ובעל מוהל לא חלבי. גובהו 10 עד 50 ס״מ, צבעו אפור, והוא מכוסה שערות כוכביות – משערות נוקשות שאינן נעימות למגע ועד צמריות רכות – יחד עם שערות זעירות; אולם כסות זאת איננה יוצרת מרקם לֶבֶד מהודק.

הגבעולים עגולים זקופים או משתרעים.

העלים מסורגים, פשוטים ותמימים, בעלי פטוטרת ולוואים. בבסיס הטרף מצויות בלוטות צופן צהובות. העלים באורך 2 עד 9 ס״מ; הלוואים צרים וסרגליים; הפטוטרת עשויה להגיע לאורך 10 ס״מ. הטרף ירוק או ירוק-אפרפר, צורתו דמוית ביצה או מעוין, לרוב בעל אונות לא בולטות; בסיסו מעט דמוי לב עד יתד קצר; קודקודו מעוגל ולעיתים שפתו גלונית. רוב הטרפים מכוסים שערות כוכביות מפוזרות, והגדולות שבהן דלילות.

הפרחים זעירים, בקוטר 3 עד 4 מ״מ, חד-מיניים ונכונים, איבריהם ערוכים בכפולות של חמש. הם מסודרים באשכולות דמויי שיבולת בקצות הגבעולים או בחיקי העלים, יושבים או כמעט יושבים. הפרחים הזכריים קטנים ובלתי בולטים; צבע הצהוב נובע בעיקר מן המאבקים, בעוד העטיף עצמו ירקרק חיוור.

הדיסק היושב על המצעית אינו ניכר, מחולק לחמש אונות ונושא בלוטות צופן.

בפרחים הזכריים: הגביע בעל חמישה עלי גביע מוארכים-אזמליים; עלי הכותרת 5, מפורדים, צרים, סרגליים וערוכים לסירוגין עם עלי הגביע; ובמרכזם כ-10 אבקנים ערוכים בשני דורים (לעומת כ־15 אבקנים בשלושה דורים אצל לשישית מקומטת), זיריהם אינם קשורים לעטיף אלא מאוחים ביניהם לעמוד מרכזי; המאבקים דו-לשכתיים, ורקמת החיבור (connective) נמשכת מעבר ללשכות ויוצרת בליטה קטנה ומחודדת. בפקע הפרח שפתות עלי הגביע נושקות זו לזו, אך אינן חופפות אחת את רעותה.

הפרחים הנקביים, זעירים ונראים כבעלי עטיף אחד, נישאים על עוקץ וערוכים בתִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת של אחד עד ארבעה פרחים מתחת לפרחים הזכריים; עלי הכותרת 5, זעירים. ישנם 5 אבקנים מנוונים או חסרים; השחלה עילית, כדורית, מאוחת עלי שחלה, בת שלושה מגורות, ובכל אחת ביצית אחת., בכל אחת מהן ביצית אחת; עמודי השחלה 3, כל אחד מחולק לשניים, נושאים צלקת בצידם האחד.

הפרי הֶלְקֵט בקוטר 5 עד 8 מ״מ, צורתו ביצית עד כדורית, והוא נישא על עוקץ כפוף מטה. פניו מכוסים קשקשים וגבשושיות. ההלקט מתפרק לשלוש פרודות (cocci), שבכל אחת מהן זרע יחיד; כל פרודה נבקעת לשתי קשוות (ראו: חלבלוביים). הפרחים והפירות במקורם חיקיים, אך עקב התארכות הניצנים החיקיים הם נראים לעיתים כצומחים מצדם של העלים או כנגד העלים.

הזרעים באורך כ־4 מ״מ, מחוספסים-גבשושיים ובעלי חתך משולש (שלושה מקצועות המתחדדים בקצה). הזרע חסר קרונקולה. העובר מצוי במרכז בתוך אנדוספרם שומני; הפסיגים רחבים, והשורשון קצר.

## בית גדול
ממוזער|לשישית הצבעים גדלה בזווית בין המדרכה לחומה, קריית שמונה
ממוזער|לשישית הצבעים, בית עלמין קריית שמונה
**לשישית הצבעים** היא צמח חד-שנתי קיצי הגדל בשטחים מוּפָרים (מדרכות, חצרות) ובשדות שלחין של גידולי קיץ, מעובדים או מוברים. היא מעדיפה קרקעות לֵמוֹס (Loam) – קרקע מאוזנת המורכבת מחול, סִילְט וחרסית ביחסים ממוצעים של כ־40% חול, 40% סילט ו־20% חרסית. קרקעות אלה פוריות, קלות לעיבוד, שומרות מים אך גם מנקזות היטב. בנוסף היא גדלה היטב גם בלֵמוֹס-חרסיתי, בקרקעות נייטרליות עד אלקליות, בעלות תכולת חומר אורגני וחנקן יחסית גבוהה וזמינות טובה של זרחן ואשלגן. המין עמיד הן לקרקעות עניות בגיר והן לעשירות בו, אך נמנע מלהתבסס בקרקעות מלוחות. אף על פי כן, הוא מסוגל להתפתח גם בקרקעות דלות במינרלים, תכונה המאפשרת את תפוצתו הרחבה גם בסביבות שוליות ומופרעות.

על מנת לשרוד בקרקע מסוג זה הוא מפתח שורש גדול [חסר מקור].

האבקה של לשישית נעשית על ידי נמלים או דבורים קטנות. בישראל לשישית פורחת בקיץ, מחודש מאי עד אוקטובר.

## תפוצה עולמית ובישראל
ממוזער|לשישית הצבעים בפטרה, ירדן
לשישית הצבעים נפוצה באזורים הים-תכוני והאירנו טורני ותחום תפוצתה הטבעית משתרע ממזרח אגן הים התיכון, דרך מערב-מרכז אסיה ועד צפון-מערב הודו. היא התאזרחה אלבמה, מרילנד (בארה״ב), גרמניה. ו**באוסטרליה**, בעיקר בוויקטוריה, ניו סאות' ויילס ומערב אוסטרליה, שם היא מופיעה ברשימות עשבים מקומיות. נפוץ ברוב חלקי ישראל למעט החרמון, הערבה והנגב הדרומי. נפוץ בשדות קיץ ופריחתו ממסוף אפריל ועד תחילת נובמבר.

## שימושים
את הצבע הירוק, השחור וגווני הכחול הפיקו מהצמח על ידי חשיפתו לאדי אמוניה. [חסר מקור]

זרעי הצמח שימשו כחומר מעורר הקאה. [חסר מקור]

## שימושים היסטוריים וחקר הצבען בלשישית הצבעים
ממוזער|מופע של לשישית הצבעים
בימי הביניים הופק מפירות לשישית הצבעים (Chrozophora tinctoria) צבע כחול-סגול ייחודי שכונה פוליום (folium). צבע זה שימש בעיקר באיורי כתבי יד מאוירים יקרי ערך, אך גם לצביעת מזון – למשל בציפוי גבינות הולנדיות ובעיטור מאפים. טכניקת השימור הייתה להשרות פיסות בד קטנות במיץ הפירות; בדים אלה, שכונו באנגלית tornsole clothlets, שימשו כמעין "מחסן צבע": בהשריה במים השתחרר מהם הצבען (פיגמנט), ששימש כצבע נוזלי לשימוש חוזר.

עד ראשית המאה ה-19 נשמר הידע להכנת הבדים הספוגים בפוליום באזור גראן-גאלארג שבצרפת. בדים אלו שיובאו להולנד הושרו במים, והתמיסה שהתקבלה שימשה לציפוי הגבינות ההולנדיות. מעניין לציין כי על גבי הציפוי הופיע צבע אדום, אף שמקורו בצבען כחול-סגול מלשישית הצבעים – תופעה שעדיין אין הסבר חד-משמעי או משוואה כימית של התהליך.

הכינוי פוליום התגלגל מן הלטינית aqua folii – "מי עלים". עם הזמן נשמטה המילה aqua (מים), ונותרה רק המילה folium ("עלה"), כשם מקוצר לצבע שהופק מלשישית הצבעים והוספג בבדים ותמיסה שהשתחררה מן הבדים.

אמור, הידע על תהליך הפקת הפוליום לשימוש במזון נשמר באירופה עד ראשית המאה ה־19, אך המסורת להכנת צבע מים זה לשימוש אמנותי – בעיקר באיורי כתבי יד – אבדה עם עלייתם של צבעים סינתטיים ותעשייתיים. מכל צבעי ימי הביניים, פוליום היה הצבע היחיד שמבנהו הכימי לא היה ידוע.

בימי הביניים שימש המונח טורנסול (tornasol) לא רק לצבע שהופק מלשישית הצבעים אלא גם לצבעים שהופקו מחזזיות (Roccella tinctoria, Lasallia pustulata). שימוש כפול זה יצר בלבול רב והקשה על זיהוי מקורו האמיתי של הצבען בציורים. עד שנות ה-90 היו חוקרים שסברו בטעות כי מקור הצבע הוא חזזיות או פיגמנטים אחרים, כגון אורצינול או אנתוציאנינים. ואף צבעים מצמחים קרובים, כמו מרקולית רב-שנתית (Mercurialis perennis), נחשדו בטעות כמקור הפוליום ותרמו לבלבול – עד למחקר פורטוגלי משנת 2020 שהצליח לראשונה להבהיר את מקורו של הצבע באופן חד-משמעי.

במחקר מודרני זה שילבה קבוצת חוקרים בינתחומית חקר מקורות כתובים מימי הביניים עם שיטות אנליטיות מתקדמות (כרומטוגרפיה, ספקטרומטר מסות, תהודה מגנטית גרעינית). החוקרים בחנו שלושה כתבי יד שתיארו בפירוט את הכנת צבע הפוליום, ומתוכם נקבעו מועד האיסוף האופטימלי של פירות לשישית הצבעים ושיטת המיצוי הנכונה – סחיטת הפירות בזהירות מבלי לשבור את הזרעים. הפירות נאספו בדרום פורטוגל במהלך חודשי הקיץ (סוף יולי עד ספטמבר), בשלב שבו היו ירוקים בהירים וטרם נפתחו. בשלב זה ריכוז הצבען בקליפת הפרי הוא הגבוה ביותר, ואילו הזרעים עצמם אינם מכילים צבע, ומכאן החשיבות להימנע מכתישתם. לאחר מיצוי הפירות הצליחו החוקרים לבודד את הצבען העיקרי ולקבוע את מבנהו.

הצבען העיקרי שהופק זוהה כמולקולה חדשה בשם כרוזופורידין (chrozophoridin) – נגזרת יציבה של hermidin. הצבען של לשישית הצבעים הוא דימר – מולקולה שמורכבת משתי יחידות זהות, נגזרות הרמידין (hermidin), שחוברו יחד בצירוף קבוצות סוכר. כרוזופורידין מתקיים כשני איזומרים יציבים (atropisomers), והוא מסיס במים ונשאר יציב במשך ימים – בניגוד לצבע הכחול הבלתי יציב במין מרקולית רב-שנתית, שבו מדובר ברדיקל חולף. יציבות זו מעניקה לו חשיבות מרכזית כצבען אמנותי.

לצד הצבען העיקרי, החוקרים זיהו לראשונה גם נוכחות של אנתוציאנינים כמרכיבים משניים: פיאונידין, דלפינידין, ציאנידין ופלרגונידין, וכן נגזרות מצומדות של coumaroyl. פיגמנטים אלו תרמו לגוונים אדומים-סגלגלים, אף כי לא היוו את מקור הצבע העיקרי.

ייחודו של הפוליום הוא בכך שאינו משתייך למשפחות הצבעים הידועות – לא אנתוציאנין טהור ולא אינדיגו – אלא למחלקה כימית נפרדת. יציבותו היחסית במים מאפשרת כיום לזהות אותו ביצירות אמנות, להבין את מנגנוני הדהייה של כתבי-יד מוארים, ושימור היצירות.

## תמונות

קובץ:לשישית הצבעים פרח ועלים.jpg


## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פלורה של אסיה
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753