אנטי-ציונות

[ממוזער|שמאל|250px|מפגינים ערבים כנגד התנועה הציונית בארץ ישראל ליד [שער שכם בירושלים, במאורעות תר"ף 1920]]
**אנטי-ציונות** הוא מונח מורכב ורב-פנים, שמשמעותו התנגדות לתנועה הציונית. אנטי-ציונות הייתה חלק מהמערך הרעיוני של תנועות חברתיות ופוליטיות רבות, לדוגמה בברית המועצות ובמדינות ערב. כיום נעשה שימוש במונח זה גם בשיח הפנים-ישראלי. לאחר הקמת מדינת ישראל נעשה שימוש במונח גם כהתנגדות לקיומה, ולחלופין כהתנגדות להיותה מדינה יהודית.

## היסטוריה
[ממוזער|200px|שלט ב[מאה שערים|טקסט=]]
אנטי-ציונות, ממקורות שונים ומסוגים שונים, התקיימה כתפיסה מודעת לעצמה החל מראשיתה של התנועה הציונית בשלהי המאה ה-19.

התנגדות לציונות כתנועה פוליטית ולקיומה של מדינת ישראל כישות כיישום של הרעיון הציוני, נרשמה בקרב זרמים פוליטיים ואידאולוגיים שונים בעם היהודי, אך כשלעצמה אינה מהווה תנועה או זרם פוליטי מוגדר. תנועות פוליטיות יהודיות דוגמת הבונד, היהדות הרפורמית, אגודת ישראל ואף מקצת זרמי הציונות, הציגו פתרונות חלופיים לאלו שהוצעו על ידי הציונות לבעיית היהודים (בדרך כלל – בעיית היהודים באירופה). אלו נתפסו ותוארו כ'אנטי-ציונות', בעיקר על ידי ציונים בני זמנם ולעיתים נדירות גם על ידי עצמם (בולטת בעניין זה היא עמדתו של רבי יואל טייטלבוים, שראה בציונות "מעשה שטן" וחטא שהוביל לשואה). תנועות אלו דעכו לאחר מלחמת העולם השנייה והקמת מדינת ישראל. מרבית הזרמים היהודים התנגדו לציונות בראשיתה, החל באורתודוקסיה וכלה ביהודים החילונים. חלק מהזרמים שינו את יחסם ביחס לציונות עד לשנות השלושים של המאה העשרים באופן מלא או חלקי, כמו היהדות הרפורמית שתומכת כיום בציונות. בין הבולטים במתנגדי הציונות בעולם היהודי כיום ניתן לציין את העדה החרדית, שאינה מכירה בסמכותה של המדינה הציונית הריבונית, קבוצת נטורי קרתא, וכן אינטלקטואלים יהודים שונים מהמערב כמו נועם חומסקי.

אנטי ציונות התקיימה בתקופות מסוימות, גם במסגרת אימפריה העות'מאנית. ברית המועצות אף שזו תמכה בהקמת מדינת ישראל בשנת 1948, היא רדפה ציונים החל מזמן הקמתה, ופעילים ציונים היו עלולים להעצר ולהאסר. כך פעילי השומר הצעיר שיסדו בהמשך את קיבוץ אפיקים נעצרו ונכלאו בשנות ה-20. פעילים ציונים רבים נאסרו או הוגלו לסיביר וכונו אסיר ציון. הנודעים בהם כוללים את אנטולי שרנסקי, אידה נודל, אדוארד קוזנצוב, יצחק שקולניק (אשכול), דב שפרלינג, סילווה זלמנסון, יוסיף (יוסף) מנדלביץ', יולי אדלשטיין, יוסף שניידר, איגור בוריסוב, מרק נשפיץ ושמעון שפירא. אחרוני אסירי ציון בברית המועצות שוחררו בשנת 1986 עם הכרזתו של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב על מדיניות הגלאסנוסט.

אנטי ציונות הייתה קיימת גם בתנועה הנאצית. אדולף היטלר כתב בספרו "מיין קאמפף":
:"(היהודי) מודה בהלכי המחשבה הלאומניים והפוליטיים שלו ללא רתיעה. חלק מגזעו מודה בגלוי בהיותו עם זר, אך גם בכך טמון שקר, כי בעוד הציונות מנסה לאחז את עיני העולם באומרה, שהרהורי התשובה הלאומיים של היהודים ימצאו סיפוקם ביצירת מדינה פלשתינאית – מערימים היהודים פעם נוספת על ה"גויים" המטומטמים. הם אינם מתכוונים כלל לבנות מדינה יהודית בפלשתינה כדי להתיישב בה, אלא כל שאיפתם היא לקיים מרכז ארגוני למעשי ההונאה שלהם בממדים בין-לאומיים; מרכז ריבוני מוגן בפני התערבותן של מדינות אחרות, כלומר, מקלט לנבלים ובית־ספר גבוה לטיפוח נוכלים".

בראשית המאה ה-21, ניתן למצוא התנגדות שיטתית לציונות פוליטית ואינטלקטואלית בעיקר בעולם הערבי והמוסלמי.

אנטי ציונות או התנגדות לציונות משמשת בפוליטיקה ובשיח הפנים-ישראלי גם לאפיון וביקורת המחזיקים בתפיסות עולם החלוקות על התפיסה הציונית כתפיסה לאומית-יהודית או מתנגדים לקיומה של מדינת ישראל באופייה הנוכחי. כמו כן, היא משמשת בשיח הכללי העולמי לאפיון אישים, ארגונים ומדינות, המתנגדים לקיומה או לזכות קיומה של מדינת ישראל, שמכונה לעיתים "הישות הציונית" או "האויב הציוני" בידי אותם גורמים.

## קבוצות שונות המתנגדות לציונות

ההתנגדות לציונות הייתה מראשיתה גם התנגדות פנימית בקרב היהודים עצמם, וגם התנגדות חיצונית של קבוצות אחרות שהתנגדו למטרותיה. קבוצות אלו ומניעיהם היו שונות זו מזו.

**ביקורת פנימית (יהודית):**

**ביקורת פנימית וחיצונית (גם וגם):**

**ביקורת חיצונית (זרה):**

## אנטי-ציונות כאנטישמיות

בתחילת המאה ה-21 פרץ גל של אנטישמיות בחלקים נרחבים בעולם שהתבטא ברטוריקה מסיתה נגד ישראל ופעולות אלימות נגד יהודים ברחבי העולם, בהם תנועת ה-BDS. הרטוריקה נגד ישראל קיימה את תנאי מבחן שלושת ה-D-ים לאנטישמיות – דה-לגיטימציה (Delegitimization) דמוניזציה (Demonization) ומוסר כפול (Double standards) – ושללה את זכותה של מדינת ישראל להתקיים ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית. גל זה של אנטישמיות, שהגדיר את עצמו כ"אנטי-ציונות" כונה האנטישמיות החדשה, ולובה עם התלקחות מחודשת של הסכסוך הפלסטיני–ישראלי בשנים אלו.

קוטלר מגדיר "אנטישמיות קלאסית או מסורתית" כ"הפליה כנגד, שלילת זכויות או תקיפת יהודים ושלילת זכותם לחיות כחברים שווי-זכויות בקרב החברה בה הם גרים", ואת "האנטישמיות החדשה" כ"הפליה כנגד זכותו של העם היהודי לחיות כאומה שווה זכויות בקרב משפחת העמים – שלילת ותקיפה אף של זכותו של העם היהודי לחיות – כאשר ישראל היא בעצם היהודי הקולקטיבי בקרב האומות."

### פרלמנטים במערב קובעים שאנטי-ציונות שווה לאנטישמיות
בעקבות גל תקריות אנטישמיות בצרפת ב-2019 אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון שצרפת "תגדיר אנטי-ציונות כצורה מודרנית של אנטישמיות". ב-3 בדצמבר 2019 אישר הפרלמנט הצרפתי החלטה הקובעת שאנטי-ציונות ושנאת מדינת ישראל הן סוג של אנטישמיות.

במאי 2019 אישר הבונדסטאג בגרמניה החלטה המגדירה את ארגון ה-BDS כארגון אנטישמי. ההחלטה קוראת למשרדים ממשלתיים לא לשתף פעולה ואף לעצור כל מימון לארגונים המקדמים חרמות או דה-לגיטימציה של ישראל.

בדצמבר 2023 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית את החלטה HR-894 שמגנה בתוקף את העלייה באנטישמיות בארצות הברית וכן מצהירה באופן חזק וברור שאנטי-ציונות היא אנטישמיות.

### טענות נגד
לפי ההיסטוריון הישראלי דימיטרי שומסקי, כל עוד "הציונות העכשווית פירושה המשך ההתנחלות והידוק השלטון הישראלי היהודי בין הים לירדן", אז הגדרת אנטי-ציונות כאנטישמיות אינה רק מופרכת, אלא "מסכנת את העם היהודי".

לפי גדעון לוי, עיתונאי "הארץ", "לא ייתכן שדווקא הלוחמים בגזענות יוקעו כגזענים מזן אנטישמים. מחוק השבות ועד לחוק הלאום, מהטיהור האתני ב-1948 ועד לטיהור האתני של בקעת הירדן ודרום הר חברון ב-2021, קיצור תולדות הציונות".

ההיסטוריון אילן פפה מחזיק בעמדה כי דווקא ההתנגדות לגזענות מובילה להתנגדות לציונות. לדבריו, "הנכבה התרחשה בגלל אופיו האידאולוגי של המפעל הציוני. שילוב של לאומיות רומנטית , הקובעת השתייכות ללאום על פי קשר דם או דת, עם קולוניאליזם התיישבותי הרואה ביליד את המכשול העיקרי להצלחת ההתנחלות בארץ החדשה. שתי הפריזמות הללו התבטאו מאז ראשית הציונות בדה-הומניזציה של הפלסטינים. במקרה הטוב הם זרים שמקומם אינו בארץ, ובמקרה הגרוע הם מסתננים וכובשים שהשתלטו במרמה על המולדת". פפה טוען למדיניות ציונית של טיהור אתני.

על פי ההיסטוריון הישראלי עמר ברטוב, לממשלת ישראל ולתומכיה יש "אינטרס גדול לטשטש את ההבחנה שבין ביקורת כלפי ישראל לבין אנטישמיות, על מנת לצבוע כל ביקורת מהותית כלפי יחסה של מדיניות ישראל לפלסטינים", וכי הם סבורים ש"ביקורת על הציונות היא אנטישמית ובית הדין הבינלאומי הוא כמובן וכמובן אנטישמי". לטענתו, תומכי ישראל כבר הגיעו למצב בו "כמעט כל ביקורת נגד ישראל יכולה להיות מוגדרת כאנטישמית".

לפי קרולינה לנדסמן, עיתונאית "הארץ", הטענה כי אנטי-ציונות היא בהכרח אנטישמית גורמת להצגה של הכיבוש כלגיטימי, על ידי "שחרור מוחלט מאחריות של אותו קורבן היסטורי, גם כאשר הוא רחוק מלהיות קורבן, גם כאשר הוא בעמדת כובש".

## ביקורת על עמדות אנטי-ציוניות
הפובליציסט בן-דרור ימיני מרבה לכתוב, מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה, על האנטישמיות החדשה ונגד מה שהוא רואה כהסתה נגד ישראל בעולם מצד פלסטינים, פעילי שמאל רדיקלי ואחרים. הוא מכנה זאת "תעשיית השקרים" ו"אנטישמיות במסווה של אנטי-ציונות" או "אנטישמיות פוליטיקלי קורקט". לטענתו, השנאה לישראל והאנטי-ציונות הקיצונית שנהפכו לרווחות בעשור האחרון, הן למעשה ביטוי חדש לאנטישמיות הקלאסית, והשנאה המסורתית ליהודים מתועלת לשנאה כנגד ישראל.

הפובליציסט גרשון הכהן טוען שההשוואה בין ציונות לקולוניאליזם מופרכת, משום שמשטר המנדטים מבוסס על סעיף 22 לאמנת היסוד של חבר הלאומים, השואב השראתו מ-14 הנקודות של וילסון, המגדיר את חבר הלאומים כאנטי-קולוניאלי, מצהיר בפתיח לכתב המנדט בהכרת משפט העמים בזכותו ההיסטורית של העם היהודי לשוב ולבנות בית לאומי במולדתו ההיסטורית ולהתיישב בה מן הירדן לים, כמתואר בהצהרת בלפור.

אלן דרשוביץ כותב בספרו 'כתב הגנה' שישראל מורכבת בעיקרה מפליטי דיכוי אנטישמי באירופה הקולוניאלית ובמדינות האסלאם במזה"ת ואפריקה וצאצאיהם המממשים זכותם להגדרה עצמית במולדתם ההיסטורית שלא כצרפתים בצפון אפריקה או ההולנדים תאבי ההתפשטות באינדונזיה. לו היו אותם פליטים סוציאליסטים ואידיאליסטים שליחי האימפריאליזם היו צריכים להניף את דגלי הצאר הרוסי או משטרים אנטישמיים כפולין וליטא מהם הגיעו. כלי נשק לא היו בידם, גם לא אמצעי יצור. את האדמה שעיבדו רכשו מסוחרי קרקעות בכסף מלא. אם כבר השוואה יש להשוותם למתיישבים האמריקנים הראשונים שנמלטו מרדיפות דתיות באירופה. המעצמות הקולוניאליות עשו כל שלאל ידן כדי למנוע הקמת מולדת יהודית: "בכל מקום במערב התנגדו לציונים משרדי חוץ, משרדי הגנה והעסקים הגדולים", הפליטים היהודים אשר באו לחיות בארץ ישראל נדרשו להתגבר על האימפריאליזם הטורקי, הבריטי והפאן ערבי כדי להשיג הגדרה עצמית כך לדברי ההיסטוריון הבריטי פול ג'ונסון.

מוסיף דרשוביץ שכל תוכניות החלוקה לא שיקפו קולוניאליזם או אימפריאליזם אלא היו מן הדוגמאות הראשונות להגדרה עצמית מבית מדרשו של וודרו וילסון ופרוגרסיבים אחרים רבים. לעומת זאת, הקמת עבר הירדן היא מעשה קולוניאליסטי אימפריאליסטי והגירוש הרשמי של יהודים ממנה מעשה של גזענות בוטה. התביעה היהודית לריבונות באזור היהודי של ארץ ישראל שהקצו לה האומות המאוחדות ודאי תואמת יותר את עקרון ההגדרה העצמית מאשר התביעה ההאשמית למשול ברוב פלסטיני בירדן.

ד"ר מור אלטשולר, בהמשך לאסכולה הירושלמית עליה נמנו ההיסטוריונים זלמן שזר ובן ציון דינור, טוענת שתפיסת הציונות כתנועה לאומית/לאומנית פרי ההתעוררות הלאומית במחצית השנייה של המאה ה-19 באירופה מוטעית ברובה הגדול ומכאן, הטענה שהציונות תנועה קולוניאליסטית, שבאה לגזול אדמתו של עם אחר, שקר. אלטשולר טוענת שרעיונות הגאולה בארץ ישראל מתחילים לכל המאוחר במאה ה-16 ורעיון התחיה הציונית עומד על כתפי רצף העליות המשיחיות עד לסוף המאה ה-19. העלייה המשיחית האחרונה, אעלה בתמר, נושקת למה שנחשבת העלייה הציונית הראשונה, עליית הבילויים.

ההיסטוריון שלמה בן עמי טען שהפלסטינים לוקים בתפיסה מעוותת של הציונות, ובמוקדה חוסר יכולת או אי רצון להכיר בה כתנועה לאומית אותנטית והתעקשות לתארה כישות קולוניאלית מלאכותית שנוצרה בעקבות "מזימה אימפריאליסטית מערבית".

## ראו גם
* פוסט-ציונות
* יחס החרדים לציונות
* נאו-ציונות
* הישות הציונית
* תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים
* האנטישמיות החדשה
* החרם הערבי

## לקריאה נוספת
* אלחנן יקירה, **פוסט-ציונות, פוסט-שואה**, הוצאת עם-עובד, תל אביב, 2006.
* אוריה שביט, אופיר וינטר, **אויבי, מורי: הציונות וישראל במשנתם של אסלאמיסטים וליברלים ערבים**, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2013.

**מאמרים**
* אוריאל אבולוף, על המדינה היהודית כמדינה זרה, **[[ארץ אחרת (כתב עת)|ארץ אחרת]]** 55, תש"ע, עמ' 32–37.
* נפתלי אילתי, האם אנטי ציונות היא אנטישמיות? **שנה בשנה**, תשנ"ב–1992, עמ' 348–362.
* מרדכי אלטשולר, הציונות והשמאל האנטי-ציוני בקרב יהדות רוסיה, בתוך: חיים אבני, גדעון שמעוני (עורכים), **הציונות ומתנגדיה בעם היהודי**, הספרייה הציונית, ירושלים, תש"ן, עמ' 161–172.
* רוברט ויסטריך, אירופה של התכחשות לאמת, אנטי-ציונות ואנטישמיות, **[[האומה]]** 162, תשס"ו, עמ' 17–26.
* גרשון נראל, אנטי-ציונות ב"כנסייה האלקטרונית" של הנצרות הפלסטינית, **[[מחניים (כתב עת)|מחניים]]** 15, תשס"ד, עמ' 77–87.
* דריוש סטולה, המסע האנטי-ציוני בפולין, 1967–1968: אנטי-ציונות כמכשיר פוליטי רב-תכליתי, בתוך: מירי פז (עורכת ומתרגמת), **החשבון הפולני: עימות עם זיכרון** (סדרת קו אדום), הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007, עמ' 183–195.
* אנת פלוצקר, יהודים כגיס חמישי: המסע האנטי-ציוני בפולין, 1967–1968, **[[זמנים (כתב עת)|זמנים]]** 116, 2011, עמ' 90–101.
* אניטה שפירא, אנטישמיות ואנטי-ציונות בישראל, בתוך: אליעזר בן רפאל, אבי בראלי, מאיר חזן, עופר שיף (עורכים), **היהודים בהווה: כינוס ופיזור – בהוקרה ליוסף גורני**, 2009, עמ' 75–96.
* אהוד שפרינצק, אנטי ציונות: מדה-לגיטימציה לדה-הומניזציה, **כיוונים** 25, תשמ"ה–1985, עמ' 43–54.
* נחום סוקולוב, "משבת לשבת" (ה"האורח לשבת" עורך דיאלוג פארודי עם נציג מפלגה אנטי-ציונית), הצפירה, 23 בינואר 1903

## קישורים חיצוניים

* מרדכי בר-און, פוסט-ציונות ואנטי-ציונות: הבחנות, הגדרות, מיון הסוגיות וכמה הכרעות אישיות, **ציונות – פולמוס בן זמננו**, 1996, עמ' 475–508
* 
* 
* 
* 
* 
* אתר נטרונא, ספרים ומאמרים אודות אנטי-ציונות
* 
* https://www.yhe.center/ אתר עם כל המקורות בתורה שבכתב ובעל פה לאנטי ציונות
* Luke Tress, Why are US socialists so anti-Israel? Scholar lays out Soviet roots of anti-Zionist rhetoric, Times Of Israel, 18 July 2025

## הערות שוליים

*
קטגוריה:אנטי-לאומיות
קטגוריה:ישראל: גישות שונות לאופי המדינה