עשוראא

[ממוזער|250px|מאמינים שיעים מתכנסים בתהלוכת אבל בכיכר האימאם חוסיין ב[טהרן, 2016]]
**עשוראא** (בערבית: **عاشوراء**, תעתיק מדויק: **עאשוראא**) הוא היום העשירי בחודש מוחרם, החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי. ליום זה משמעויות שונות בעדות מוסלמיות שונות. בקרב הסונים הוא ידוע כיום של צום שאינו חובה, אולם הוא ביטוי לאדיקות דתית (صيام التطوّع, "ציאם אלתטווע"). הצום נמשך מן הזריחה עד השקיעה. בקרב השיעים הוא ידוע כיום אבל על מות האימאם חוסיין בן עלי.

## צום עשוראא בראשית האסלאם ובסונה
מסורות מוסלמיות מספרות כי צום עשוראא הוא הצום הראשון שעליו ציווה מוחמד עוד בטרם נקבע צום רמדאן. הקוראן עצמו קובע: "המאמינים, צוויתם על הצום כשם שצוו אלה שקדמו לכם, למען תהיו יראים" (סורת אל-בקרה, פסוק 183). הביטוי "אלה שקדמו לכם" מתייחס לדעת רוב הפרשנים המוסלמים אל היהודים. אחת המסורות המובאות בהקשר זה אומרת:

עבדאללה בן עבאס (בן דודו של מוחמד) מזהה את צום עשוראא עם צום יום הכיפורים ביהדות, ואף מביא מסורת בקשר ליום הכיפורים שאינה מקובלת היום ביהדות, אם כי ייתכן שאומנם הייתה מקובלת בקרב יהודי אל-מדינה במאה השביעית לספירה. אולם עוד במאה התשיעית התחילו חכמי דת מוסלמים אחדים לטעון שיום העאשוראא אינו קשור ליום הכיפור אלא לחג קדום שהיה נפוץ בקרב הערבים לפני האסלאם. הטענה באה על רקע הפולמוס הדתי שהתקיים בין האסלאם ובין היהדות והנצרות. חלק מחכמי הדת הנוצרים והיהודים ראו שהנביא מוחמד הושפע רבות ממצוות דתיות מתוך היהדות. הדעה הזאת נראתה בעיני חכמי דת מוסלמים כפגיעה בלגיטימיות של הדת המוסלמית כדת אלוהית שלא ספגה השפעות של בני אדם. לפיכך, בתקופה הזאת טענו חכמי דת מוסלמים שמצוות הצום קשורה במנהגים דתיים אשר היו קיימים אצל הערבים לפני האסלאם, ולדעתם, מנהגים אלה היו שרידים מדת אברהם הקדומה. באסלאם נתפס אברהם כנביא מוסלמי שקדם לנביא מוחמד ואשר ייסד את היהדות ואת הנצרות. בהתאם לתפיסה הזאת, האסלאם הוא זה שהשפיע על הדתות האחרות ולא להפך. מסורות כאלה יוחסו בפועל לשבט קורייש: 
לפי מסורת זו, מקשרת עאישה (אשתו השנייה של מוחמד) בין צום עשוראא לבין מסורת שהייתה נהוגה בשבט קורייש. שבט קורייש, שמוחמד נמנה עמו, מיוחס לישמעאל בן אברהם, ולפיכך נראה כי מסורת זו רומזת לכך ששבט קורייש שמר על מנהגי אברהם, אשר הועברו לערבים באמצעות ישמעאל. נראה כי רצונם של המוסלמים לתת ייחוד דתי לדת המוסלמית שנראתה בראשיתה דומה ליהדות הביא לקביעת צום הרמדאן כצום חובה (סורת אל-בקרה, פסוק 185), בעוד צום עשוראא, שנקשר בדתו המקורית של אברהם, נותר כצום רשות בלבד.

רצונם של המוסלמים להיבדל מן היהודים ומן הנוצרים בא לידי ביטוי גם במסורת אחרת מפי אבן עבאס. על-פי המסורת הזו אמרו המוסלמים הראשונים למוחמד כי ציוויו לצום בעשוראא גורם להם להידמות ליהודים ולנוצרים. לפיכך הורה להם כי בשנה הבאה יצומו גם ביום התשיעי של חודש מוחרם, אולם הוא מת בטרם עלה בידו לקיים את דבריו בעצמו. על-פי המסורת שמביא אבן עבאס אמר מוחמד בטרם יצאה נשמתו: "לו נשארתי בחיים הייתי צם גם ביום התשיעי".

בהסתמך על המסורת מפי אבן עבאס, קיימת השקפה מוסלמית הקובעת שלוש דרגות לצום עשוראא:
#צום בן שלושה ימים בין ה-9 ל-11 בחודש מוחרם.
#צום בן יומיים בין ה-9 ל-10 בחודש מוחרם.
#צום בן יום אחד ב-10 בחודש מוחרם.
בהקשר זה מכונה היום התשיעי בחודש מוחרם "תאסועאא" (تاسوعاء).

צום עשוראא נהוג כיום רק בקרב מוסלמים סונים אדוקים שרואים בו ביטוי לדבקות בדת. רוב המוסלמים אינם מקיימים אותו. יש מוסלמים הרואים ביום זה הזדמנות לפצות על ביטול חלק מצום רמדאן עקב נסיעה הכרחית או מחלה. מנהג זה ניכר במיוחד אצל נשים, כיוון שבאסלאם ימי המחזור החודשי נחשבים כימים של טומאה שבהם אסור לצום, ולפיכך הן נאלצות לבטל חלק מצום רמדאן לעיתים קרובות. האפשרות לפצות על ביטול צום רמדאן באמצעות צום בימים אחרים נזכרת בקוראן (סורת אל-בקרה, פסוק 185), אולם הקוראן אינו מציין את צום עשוראא דווקא כהזדמנות לכך.

## יום עשוראא בשיעה

[ממוזער|250px|שיעים ב[היידראבאד|הידראבד שבהודו מצליפים בעצמם עד זוב דם כאות אבל על הירצחו של האימאם חוסיין]]
ביום עשוראא של שנת 61 להג'רה (10 באוקטובר 680) יצא חוסיין, בנו הצעיר של עלי בן אבי טאלב (הח'ליף הרביעי) ונכדו של מוחמד, לתבוע את השלטון באימפריה המוסלמית מידי הח'ליף יזיד בן מועאויה, שתפס את השלטון לאחר מות אביו. תומכיו של חוסיין היו השיעים, שסברו שהח'ליפות חייבת להימסר רק לבני משפחתו של מוחמד. חוסיין יצא להתייצב בראש תומכיו בכרבלא ובכופה, אולם תומכי יזיד בן מועאויה שלחו צבא גדול נגדו. צבאו של יזיד השתלט על חוסיין ותומכיו וטבח בו וב-70 איש ממשפחתו של מוחמד.

השיעים מציינים איפוא את יום עשוראא כיום אבל על מות חוסיין, היורש הראוי למוחמד, בכרבלא. מנהגי האבל כוללים תהלוכות שבהן קורא הקהל בשמו של חוסיין. יש שיעים שאף מקיימים מנהגי הלקאה עצמית: מצליפים בעצמם או פוצעים את עצמם עד זוב דם ואף חותכים את גופם בסכין לאות אבל וחרטה על כך שאבותיהם לא מנעו את הטבח בחוסיין. מנהג זה נקרא "תטביר" (בערבית: تطبير) והוא הפך להיות המנהג המזוהה ביותר עם תהלוכות העשוראא מחוץ לעולם המוסלמי. בקרב חלק מהמאמינים השיעים אף השתרש מנהג לשתף גם את ילדיהם ב"תטביר" ולחתוך את פניהם, דבר שאותו גינו חכמי דת.

אזכור מותו של חוסיין מלווה לעיתים קרובות ב"תברי" (تبري) - גינויים וחרפות כלפי שושלת בית אומיה שעמה נמנה הח'ליף יזיד בן מועאויה, וכלפי שלושת הח'ליפים שקדמו לעלי, אשר גזלו כביכול את הח'ליפות ממנו. ביטויי האבל של השיעים יצרו תמיד מתיחות בינם לבין הסונים. מתיחות זו גולשת לאלימות בתקופות של עימות פוליטי בין הסונים לשיעים, בפרט במקומות שבהם חיות הקהילות זו בצד זו - בדרום עיראק ובדרום לבנון.

בעת החדשה, לאור המודרניזציה שעברו השיעים, טענו חלק ניכר מחכמי ההלכה השיעים שטקסי ה"תטביר" אסורים מבחינה דתית וגורמים לפגיעה בתדמיתם של השיעים. למרות התנגדותם של חכמי הדת השיעים לעריכת טקסי אבל שנועדו לפגוע בגופו הפיזי של האדם, הרי מרביתם של השיעים כיום מקפידים לשמור על טקסים אלה, המהווים סמל מבחין מרכזי בין הסונים לבין השיעים. במקומות אחרים ניסו ליזום חכמי הדת חלופות לטקסים האלימים. בלבנון, ניסה חסן נסראללה ליזום מבצע תרומות דם לחולים ופצועים אשר זקוקים למנות דם, לרגל יום העשורא.

### יום העשוראא באיראן
ממוזער|250px|מופע "תעזיה" באיראן
הטקס המרכזי ששימש לשחזור מאורעות כרבלא הוא ה"תעזיה" (تعزية), שבמסגרתו מומחזים האירועים באמצעות ייצוגים תיאטרליים. במשך השנים מופעי התעזיה ציינו את סבלם של חוסיין ואנשיו ולא התמקדו בהתנהגותו האופוזיציונית או החתרנית. טקסי הזיכרון שידרו עצב, ולקח פוליטי פסיבי של מניעה מהתנגדות לשלטון. נוסע איטלקי שביקר באיראן של המאה ה-17 אף תיעד קריאות שבח לשאה במהלך הטקסים. כך קרה שהאתוס סביב כרבלא היה אחד הגורמים העיקריים לפסיביות הפוליטית השיעית. החל משנות ה-60 של המאה ה-20, במקביל לרפורמות החילון של השאה באיראן, חל שינוי נרטיבי במסגרתו הגישה הפסיבית הוחלפה בגישה אקטיביסטית-מרדנית. קריאה מרדנית שכזו של טקסי העשוראא התרחשה באירועים קדומים יותר (למשל, כשכיתרו הכוחות המלוכניים את העיר תבריז ב-1909), אולם היו אלה יותר אירועים נקודתיים, שלא סחפו את ההמונים מעבר לגבולות הרטוריים והפרפורמטיביים של האתוס סביב אירועי כרבלא. טקסי העשוראא סייעו למאבק האסלאמיסטי באיראן, ושמשו נשק בידי ח'ומייני בקרב על המהפכה של 1979. לאחר המהפכה היו לטקסי העשוראא תפקיד מרכזי בטיפוח תרבות ההקרבה העצמית (אסתשהאד ), לה היה זקוק ח'ומייני בתקופת מלחמת איראן–עיראק.

מאז המהפכה האסלאמית באיראן נעשה ניסיון למתן את מנהגי ההלקאה העצמית שליוו את טקסי העשוראא. אמנם ח'ומייני לא אסר את ה"תטביר", אך גם לא דיבר בטובתו וטען שלא נכון לקיים את המנהג כיום. לעומתו האייתוללה עלי חמינאי, המנהיג העליון של איראן בהווה, התנגד נחרצות ל"תטביר" ואף הוציא פתווה האוסרת על קיום המנהג.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:חגים ומועדים אסלאמיים
קטגוריה:שיעה
קטגוריה:היסטוריה אסלאמית