לוט ובנותיו (פטר פאול רובנס)

**לוט ובנותיו** הוא ציור שמן מאת פטר פאול רובנס, מהאמנים המרכזיים של תקופת הבארוק הפלמי, אשר צויר סביב השנים 1613–1614. נושאו מבוסס על סיפור תנ"כי דרמטי במיוחד מתוך ספר בראשית (י"ט:30–36), ובו מתוארת אחת הפרשיות השנויות במחלוקת בתנ"ך: בנותיו של לוט משכרות את אביהן בלילות עוקבים כדי לשכב עמו ולהיכנס להיריון, מתוך אמונה שכל יתר האנושות הוכחדה. סיפור זה, שמזמן עיסוק עמוק בשאלות של מוסר, הישרדות, אשמה ויצר, הפך בתקופת הרנסאנס והבארוק לנושא פופולרי במיוחד בציור, כאשר שימש לעיתים קרובות תירוץ להצגת עירום נשי במסגרת תנ"כית לגיטימית. גרסתו של רובנס נחשבת אחת הביטויים המורכבים, המבריקים והפסיכולוגיים ביותר לנושא זה בתולדות האמנות.

## תיאור היצירה
הציור מתאר את לוט שרוע על רצפת מערה, כבד גוף, שיכור, עיניו מזוגגות ופניו סמוקות מיין. הוא לבוש בגלימה פרוותית בגוון סגול-אפור, שמוסתרת ברישול ומותירה את גופו ברובו חשוף. משמאלו יושבת בתו העירומה, יציבתה מתוחה, גופה מוצג בעירום חזיתי, תוך שהיא נראית דרוכה ומבולבלת. משמאל – בתו הלבושה למחצה בשמלה כחולה חשופה, נראית נינוחה, מלטפת את צווארו של לוט ומביטה בו בעיניים ערות ובוטחות, כמי ששולטת במצב. שתיהן פועלות בתיאום, אך ביטוי הרגש של כל אחת מהן שונה, דבר המוסיף למורכבות הנרטיבית של התמונה.
250px|ממוזער|שמאל|בגרסה המוקדמת מ־1610 מעשה ידי רובנס, לוט מתואר כשיכור משתף פעולה, מחזיק את בתו ומביט בה בתשוקה. האווירה בציור ישירה וגסה יותר, ומשקפת גישה שונה לחלוטין מהגרסה המאוחרת. מוזיאון שוורין
הקומפוזיציה צפופה, גופות הדמויות כמעט משתלבים זה בזה, בעוד רקע המערה החשוך יוצר מסגרת אינטימית ואפלה לאירוע. התאורה מגיעה ממקור חיצוני סמוי, המאירה את גופיהן העירומים של הבנות ויוצרת ניגוד חריף עם גופו הצלוליטרי, הקמל והאדום של לוט. משחקי הצבע, הבדלים בטקסטורות, בדים דשנים ואפקטים של אור וצל – כולם מגויסים לצורך תיאור תחושת פיתוי, אובדן שליטה ובלבול מוסרי. כל פרט – ממבנה השרירים ועד הבעת הפנים – מבוצע בדיוק ובשכבות צבע עשירות שממחישות את שליטתו הווירטואוזית של רובנס במדיום.

גרסה מוקדמת של רובנס לנושא "לוט ובנותיו", שצוירה סביב 1610 ונמצאת כיום באוסף מוזיאון שוורין, מתארת את לוט כגבר שיכור ופועל: הוא מלטף את בתו, מושך את חולצתה מבטנה, ונועץ בה מבט חושני. בציור זה שולטת אווירה וולגרית גסה, שונה בתכלית מהגרסה המאוחרת, המורכבת והמאופקת יותר.

## טכניקת ביצוע, חומרים ומצב שימור
הציור "לוט ובנותיו" של רובנס בוצע בשמן על בד קנבס בגודל 190 על 225 ס"מ, כולל תוספות מאוחרות מהמאה ה־18 בגובה של כ־18 ס"מ למעלה ו־10 ס"מ למטה. הקנבס נארג באריגת טוויל טיפוסית למאה ה־17, עם שתי חוטי ערב על כל חוט שתי. ההכנה כללה שכבת גיר ולאחריה פריימר בצבע לבן עופרת.
ניתוח בטכנולוגיית רנטגן ואינפרא־אדום מגלה כי רובנס פעל בביטחון רב, עם מעט מאוד שינויים קומפוזיציוניים (פנטימנטי), כמו תיקון קל בפרופיל ראש הבת העירומה. נראה כי לא היה מודל מוקדם (מודלו) או רישום בדיו לפני הציור, אך ייתכן שהיה כזה ואבד.
הציור נשמר במצב טוב מאוד. הצבעים, המרקמים והגוונים קריאים למרות שכבת לכה ישנה. יש בו מעברים מדויקים בטונאליות של עור, בגדים ורקע. עושר הצבעים ניכר במיוחד בניגוד בין צבעי הכחול והאדום של בגדי הדמויות, לטונים הסגולים־אפורים של גלימת לוט. בולט במיוחד השימוש הנרחב בטכניקת האימפסטו – אזורי צבע עבים – לדוגמה בשיער הארוך והקלוע של הבת העירומה, שם ניתן להבחין במשיחות מכחול חופשיות לצד קטעים מטופלים בדייקנות גבוהה.
הניתוח הטכני מראה גם את שיטת העבודה של רובנס: הגב והעכוז של לוט צוירו תחילה בשלמותם; אחר כך נוספה הגלימה הסגולה, לאחריה הפרווה החומה, ולבסוף דוגמת הדמשק. תהליך זה מדגים את שליטתו הגבוהה במבנה, שכבתיות וארגון הקומפוזיציה. הציור נשמר במסגרת מקורית מעוטרת שנבנתה במיוחד לארמון בלנהיים, בסגנון הריהוט שתכנן ג'יימס מור בסביבות 1710–1720.

## מקורות השראה והשפעות אמנותיות
200px|ממוזער|שמאל|"סילנוס השיכור נשען על גזע עץ" הוא פסל רומי מהמאה ה־1 לספירה, המתאר את הדמות המיתולוגית של סילנוס – זקן שיכור מהפמליה של דיוניסוס. רובנס העתיק את הפסל בעת שהותו ברומא, והשתמש במאפייני הפנים שלו, כגון קרחת, זקן כבד והבעת שכרות רפויה, כדי לעצב את דיוקנו של לוט בציור."
150px|ממוזער|ימין|"ונוס הכורעת" הוא פסל רומי מהמאה ה־2 לספירה, המציג את אלת האהבה במצב של כיסוי עצמי צנוע. רובנס השתמש בפוזה של הפסל כהשראה לדמותה העירומה של בת לוט, ובכך שידך בין מוטיב קלאסי של צניעות לבין הקשר תנ"כי של פיתוי מוסרי.
רובנס היה אמן שראה בשילוב מקורות חזותיים מגוונים לא רק כלי יצירה, אלא אידאולוגיה אמנותית. כפי שתיאר הסופר ואמן בן תקופתו סמואל ואן הוכסטרטן, רובנס פעל כמו דבורה סמלית, "אשר לוגמת מכמה מהפרחים היפים ביותר כדי לשלב את הצוף שלהם בדבש שלה". בציור "לוט ובנותיו" מתגלמת אידאולוגיה זו: היצירה שואבת השראה ממגוון רחב של מקורות – מהעת העתיקה, מהרנסאנס האיטלקי ומהאמנות הפלמית של זמנו.

ההשפעה של קרוואג'יו ניכרת ברורה במיוחד: בתאורה הדרמטית, בגוונים החמים והכבדים, בדגש על החומריות של הגוף – ואף בפרטים גולמיים כמו כפות רגליו המלוכלכות של לוט. עם זאת, מקור ההשפעה המרכזי הוא דווקא אמנות הפיסול הקלאסית. בתקופתו ברומא העתיק רובנס עשרות פסלים עתיקים – והאמין ששלמות הציור תלויה בהפנמה עמוקה של הפיסול הקלאסי. בציור הנוכחי כל דמות מעוצבת כמו פסל חיי, עם קווים מגולפים, נפח ברור, ותנוחות מבוימות אך טבעיות.

דמותו של לוט, בפרט, שואבת השראה מפסל הלניסטי בלתי מזוהה של "הרקולס רובץ", שאותו רובנס העתיק באיטליה. תנוחתו דומה גם לזו של "סילנוס השיכור" – פסל מוכר שהיה באוסף משפחת קיג'י ברומא, ושרובנס העתק אף אותו. במקביל, התנוחה הרפה והזוויתית של לוט מזכירה את זו של לדה בציורו האבוד של מיכלאנג'לו "לדה והברבור", אותו רובנס הכיר דרך תחריט של יאקוב בוס ואף העתיק בעצמו. רובנס משתמש בתנוחה זו, המקושרת בדרך כלל לפיתוי נשי, כדי להפוך את לוט למעין "לדה גברית" – קורבן לפיתוי, ולא הפיתוי עצמו.

גם דמויות הבנות יונקות ממסורת פיסולית. הבת הערומה, בתנוחתה הכפופה והדרוכה, מזכירה את הפסל "ונוס הכורעת", פסל רומי מהמאה ה־2 לספירה, שהיה נפוץ באוספים איטלקיים כמו זה של גונזאגה במנטובה. אמנים רבים כבר השתמשו בפוזה זו כסמל למיניות מכוסה למחצה, ורובנס מאמץ אותה תוך שהוא הופך אותה לסמל של מתח בין ענווה לפיתוי. תנוחתה של הבת מופיעה גם בציורים אחרים מאותה תקופה של רובנס, ביניהם "שושנה והזקנים" (1614), "הבריחה למצרים" ו"ונוס, קופידון, בכחוס וקרס".

הבת הלבושה צוירה לפי מודל חי, אך פניה מבוססים על זו של מריה בציורי הבתולה, בעיקר מהציור המשותף של רובנס עם יאן ברויגל "הבתולה והילד בזר פרחים". בכך מטעין רובנס את הדמות במתח איקונוגרפי כפול: היא מגלמת הן את האם הטהורה והן את האישה המפתה – קונפליקט עז שמוסיף לעומק הדרמטי של הציור.

230px|ממוזער|ימין|"הבתולה והילד בזר פרחים": בציור זה צייר ברוייגל את זר הפרחים המקיף את הדמויות, בעוד שרובנס צייר את מריה וישו – ובכך יצרו יצירה משותפת המשלבת דיוקן דתי עם מוטיבים בוטניים. רובנס השתמש באותו טיפוס פנים של מריה גם בציור "לוט ובנותיו", לדמותה של הבת הלבושה – ובכך טען אותה בדואליות של טוהר ופיתוי.

## פרשנות מוסרית, דתית ותרבותית והקשר ליצירה
250px|ממוזער|שמאל|ונוס, קופידון, בכחוס וקרס ביצירה זו, רובנס חוזר שוב לפוזה של "ונוס הכורעת" כדי לתאר את ונוס. דימוי זה מהדהד ישירות לדמות הבת העירומה בציור "לוט ובנותיו", ומחזק את השימוש בדימויים קלאסיים לצורך בניית איקונוגרפיה תנ"כית.
220px|ממוזער|ימין|גם בציור זה, שנוצר בשנת 1614, חוזר רובנס לתנוחת "ונוס הכורעת" עבור אחת הדמויות הנשיות. הציור מציג את מריה, יוסף וישו התינוק נמלטים מחרב הורדוס – אך דווקא הדמות הנשית משמשת בסיס צורני לדיוקן הבת העירומה בציור "לוט ובנותיו".
220px|ממוזער|ימין|"לדה והברבור" הוא ציור אבוד של מיכלאנג'לו, שתיאר את זאוס מפתה את לדה בדמות ברבור. רובנס השתמש בתנוחתה של לדה, כפי שהופיעה בתחריט של יאקוב בוס, כהשראה לגופו של לוט בציור. בכך הפך את דמות הקורבן הנשית למטפורה גברית של חולשה ופיתוי.
[250px|ממוזער|שמאל|[לוט ובני משפחתו נמלטים מסדום, ציור מעשה ידי רובנס. רובנס צייר את הסצנה הזו בשתי גרסאות: אחת בסביבות 1613–1615 (מוזיאון רינגלינג, סרסוטה) והשנייה ב־1625 (הלובר, פריז). בציור מתוארת בריחתם של לוט, אשתו ובנותיו מסדום לפני חורבנה. הנושא משמש רקע נרטיבי לציור "לוט ובנותיו", שבו מתוארת התוצאה הפסיכולוגית־מוסרית של האירוע.]]
הסיפור התנ"כי של לוט ובנותיו – וביתר שאת האופן שבו רובנס בחר להציג אותו – עורר לאורך הדורות שיח פרשני טעון סביב שאלות של חטא, כפרה, מוסר נשי, ותפקידה של האמנות כמתווך בין תשוקה לדידקטיקה. החומר המקראי עצמו, בפרט הפסוקים בפרק י"ט של ספר בראשית, מציג תמונה שנויה במחלוקת: הבנות יוזמות את המעשה, אך הנרטיב חוזר פעמיים על כך שלוט "לא ידע בשכבה ובקומה" – ניסוח שהשפיע על דרך הפרשנות לדמותו. אן לואנתל ציינה כי כבר המפרשים הקדומים היו רגישים לאמביוולנטיות בדמותו של לוט, ונטו להאשים אותו בשכרות בלבד ולא בגילוי עריות של ממש.

בספרו "החיים הדתיים" (1609) הציג פרנסואה דה סאל את סיפורו של לוט כהוכחה לכך שחטאים אינם בהכרח מגונים אם אינם הרגליים, ושגם חטא כזה ניתן למחילה. תפיסה זו אפשרה לראות בלוט לא דמות חוטאת אלא אדם שנפל באופן חד־פעמי תחת נסיבות קיצון. בנותיו, מנגד, קיבלו לעיתים קרובות יחס סלחני: הן פעלו מתוך רצון "להקים זרע לאבינו", ולא מתוך תאווה. במסגרת מוסרית של התנ"ך, קיים גם שיקול לפיו גילוי עריות נחשב פחות חמור מאשר הכחדה או עקרות – נימוק שחיזק את הלגיטימציה המוסרית לפעולתן.

למרות הרובד הסלחני, הנושא שימש בתקופת הבארוק כאזהרה חזותית מפני פיתוי נשי ותככים נשיים – והציור של רובנס נטוע גם בתוך מסורת זו. נשים מפתות, ערמומיות, חזקות יותר מגברים – תמה זו נוכחת ביצירות רבות בני התקופה, כולל יצירתו של רובנס על "שמשון ודלילה", שנוצרה ממש באותן שנים. מאחורי המוטיב התנ"כי עומדת גם מטרה אסתטית: הצגת עירום נשי במסווה של נרטיב דתי. הציבור והפטרונים קיבלו בכך הצדקה חזותית למראה חושני – מבלי לחרוג לכאורה מגבולות המוסר.

התוצאה היא ציור שמזמן קריאה כפולה: מחד – ייצוג עמוק של מצוקה אנושית, בחירה קשה, אשמה ומתח מוסרי; מאידך – במה לאסתטיקה חושנית, פיתוי ואלגוריה מינית. הבחירה של רובנס לשלב את פניה של מריה הבתולה בדמות הבת הלבושה רק מחזקת את הדואליות הזו: הקדושה והפיתוי משולבים יחד בדמות אחת, מסר שנוי במחלוקת אך רב־עוצמה.

## היסטוריית הבעלות והצגת היצירה
הציור "לוט ובנותיו" עבר שרשרת בעלות יוצאת דופן, המעידה על ערכו האמנותי וההיסטורי כבר מאז המאה ה־17. הוא נרכש לראשונה על ידי בלטזאר קורטואה, סוחר אנטוורפני שנפטר בשנת 1668, ועבר בירושה לבנו, יאן בפטיסט קורטואה. לאחר מכן נמכר לגיסברט ואן קוילן (או קולן), גם הוא מאנטוורפן. ב־17 בספטמבר 1698 רכש את היצירה מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, והיא הועברה למינכן.

בשנת 1704 הופקעה היצירה על ידי יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהעניק אותה לג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו. כבר בשנת 1740 תועדה התלייה של הציור ב"חדר הגדול" בבית מרלבורו בלונדון. בשנת 1766 הועבר לספרייה בארמון בלנהיים, ובשנת 1810 כבר מוקם בחדר האוכל של הארמון. היצירה נותרה באוסף משפחת מרלבורו במשך יותר ממאה שנה, עד למכירתה הצפויה במכירה הפומבית של בלנהיים בשנת 1886.

לפני המכירה נרכשה היצירה על ידי אספן האמנות פריזאי צ'ארלס סדלמאייר, שרכש אותה עבור הברון מוריס הירש, בנקאי ופילנתרופ ידוע. לאחר מותו של הברון עברה היצירה לרעייתו, ונמכרה בניסיון כושל במכירה פומבית בגלריה ז'ורז' פטי בפריז בשנת 1904. הציור הוחזר למשפחה ונשמר בירושה עד לתחילת המאה ה־20, אז הוצג לתקופה קצרה אצל הסוחר ז'ול פראל בפריז אך נותר בידי המשפחה.

במשך יותר ממאה שנה, מאז סוף המאה ה־19, לא הוצג הציור לציבור, ונותר באוסף פרטי. הוא היה מוכר בעיקר מתצלום בשחור־לבן ונכלל בקטלוגים חשובים של יצירתו של רובנס, אך נחשב כיצירה אבודה או בלתי נגישה. רק לאחרונה הופיעה היצירה שוב לעין הציבור והוכרה כאחת היצירות הפרטיות החשובות ביותר של רובנס ששרדו.

## הערות שוליים

קטגוריה:ציורי התנ"ך
קטגוריה:לוט בציורים
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-17
קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:פטר פאול רובנס: ציורים