open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
שאנן שיא

**שאנן שיא** הוא סרט סטודנטים קצר (40 דקות) מ-1991 שביימו ארי פולמן ואורי סיון כסרט הגמר לתואר אקדמי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.

## עלילה
הסרט עוקב אחר מצבים רגשיים, על רקע מלחמת המפרץ בתל אביב. בסרט מרואיינים תושבי תל אביב, על תחושותיהם בתקופת המלחמה והשתלשלות האירועים באולפני הרדיו המאוחדים של קול ישראל וגלי צה"ל, בעת שנפלו הטילים הראשונים. אחד המרואיינים, שהפגין ביטחון רב, כונה על ידי היוצרים "שאנן שיא", וכך ניתן השם לסרט.

## פרסים
הסרט נחל הצלחה רבה, וזכה בפרס אופיר, בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים ובמספר פרסים בינלאומיים.

לימים נמנו פולמן וסיוון עם הבולטים שבאנשי הקולנוע בישראל. שניהם היו שותפים, בין היתר, ליצירת סדרת הטלוויזיה בטיפול, שנמכרה לחברת HBO, וליצירת סרט הקולנוע ואלס עם באשיר, שהיה מועמד מוביל לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2009.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:סרטי 1991
קטגוריה:סרטים תיעודיים ישראליים
קטגוריה:זוכי פרס אופיר: סרטים
קטגוריה:סרטי סטודנטים
קטגוריה:תל אביב-יפו בקולנוע
קטגוריה:מלחמת המפרץ בתרבות
קטגוריה:סרטים תיעודיים העוסקים בסכסוך הישראלי-ערבי
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 1991
קטגוריה:סרטי ארי פולמן
גינת שינקין

[שמאל|ממוזער|250px|חורשת שיינקין בשנת [1938]]
**גינת שינקין** היא גן השוכן בצידו הצפוני של רחוב שינקין בתל אביב, בין רחוב יוחנן הסנדלר ממזרח ורחוב יצחק נפחא ממערב. בצידו הצפוני של הגן ניצב המרכז הקהילתי לב אביב.

## שם
הגן נקרא באופן רשמי "גן המלאכה" על שמה של שכונת מרכז בעלי מלאכה בה שכנה, אך נקראה בפי התושבים "גינת שינקין" (על שם מנחם שינקין), השם הרווח עד היום, אף על פי שנקראת באופן רשמי "גן מרדכי" על שם מרדכי פינגרמן.

## היסטוריה
בשנים 1927 -1928 ניטעה במקום חורשה של 190 עצים על שטח של 2.6 דונם, על ידי מחלקת הנטיעות של עיריית תל אביב. על עיצוב החורשה הופקד אברהם קרוון. החורשה תוארה בעיתון הבוקר כ"החורשה המכוערת ביותר בעיר". בשנת 1941 הוחל בעבודות ישור, השבחת הקרקע וסידור רבדים והעבודות נמשכו אל תוך שנת 1943. ביוני 1944 הייתה הגינה סגורה לצורך עבודות שתילה ונטיעה. עם פתיחתה של הגינה היא הייתה למקום פופולרי לאמהות וילדים.

כאשר הפכו רחוב שינקין והרחובות הסמוכים לו למקום מגורים פופולרי בקרב אמנים צעירים ואנשי רוח, התבססה גם הגינה כמקום מפגש קהילתי, וכשטח לעריכת אירועי תרבות ואמנות, הפגנות ומיצגים מחאתיים. במקום נערכו גם מופעי מוזיקה מתוכננים וספונטניים, ירידים לממכר חיות מחמד ואירועים נוספים. ב-4 ביולי 1993 נערך במקום האירוע הראשון לציון יום הגאווה בתל אביב.

ב-1985 שוקמה הגינה ורוצפה בתכנונו של האדריכל חיים כהנוביץ ששב ותכנן אותה מחדש ב-1992. עיצובה הנוכחי זכה גם לביקורת בטענה שבשל צמחייה גבוהה, היא נותקה מהרחוב.

בשנת 1994 נפתח ליד הגינה המרכז הקהילתי הסמוך "בית תמי", ובתחילת המאה ה-21 נוספו לה מתקני שעשועים לילדים.

## קישורים חיצוניים

* הגינה באתר וויקי-תל אביב
* הגינה באתר המרכז הקהילתי בית תמי
* הגינה ורחוב שינקין באתר עיריית תל אביב
* אודות גינת שינקין

## הערות שוליים

שינקין
קטגוריה:תל אביב-יפו: תרבות
קטגוריה:לב העיר
קטגוריה:רחוב שינקין
מלון שרתון תל אביב

250px|ממוזער|שמאל|לוחית זיכרון לבית האדום בכניסה למלון שרתון בתל אביב
**מלון שרתון תל אביב** הוא בית מלון של רשת מלונות שרתון הבין־לאומית, השוכן על רכס הכורכר מעל חוף תל אביב ברחוב הירקון 115. המלון נחשב אחד היוקרתיים בעיר.
המלון הוקם על ידי אנשי העסקים היהודים-גרמנים איגנץ בוביס ואמיליו ברונס ומשקיעים נוספים, ונחנך בשנת 1977.

## מלון שרתון הישן

קודם לכן פעל מלון אחר בשם שרתון בתל אביב, מצפון לגן העצמאות, והעניק את שמו לחוף הסמוך שנקרא "חוף שרתון" ונודע גם כ"חוף מציצים" בעקבות הסרט "מציצים" שצולם בחוף. המלון הישן החליף בעלים, שינה את שמו ל"פאלאס", ונהרס ב-1990.

## המלון הנוכחי
מבנה המלון הנוכחי הוקם במקום בו ניצב קודם לכן הבית האדום, מבנה אשר שימש בין היתר את מועצת פועלי תל אביב ויפו ואת מרכז הנוער העובד והלומד. חוף הים המשתרע למרגלותיו הוא "חוף גורדון". המלון נבנה כחלק מרשת "לרום" והועבר ב-1977 לרשת מלונות שרתון. בניין המלון מתנשא לגובה של 81 מטר ובו 22 קומות. בבנין בריכת שחייה והוא מציע לאורחיו 315 חדרים ו-23 סוויטות.

בית המלון תוכנן על ידי האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר (שתכנן גם את מלון שרתון הראשון שנהרס) ויעקב רכטר.

בסמוך למלון, ברחוב הירקון 155, שוכן מלון "הרודס תל אביב" שפעל עד 2011 תחת שמות אחרים - "לאונרדו פלאזה תל אביב", "שרתון מוריה תל אביב" ועוד. שני המלונות פעלו תחת רשת שרתון העולמית, אך נמצאו בבעלויות שונות והופעלו בידי חברות שונות.

בכניסה למלון וכן בגינה קטנה לידו נמצאות לוחיות זיכרון לבית האדום שעמד במקום מקודם. 

המלון המודרני והיוקרתי הזה משקיף על החוף ועל טיילת שלמה להט, ונמצא במרחק 4 דקות הליכה מתחנת האוטובוס הקרובה ו-3 ק"מ מתיאטרון הקאמרי.

החדרים במלון משקיפים על הים. בחדרים המשודרגים יש גם אזור ישיבה ומרפסת . בסוויטות יש גם סלון. המלון מציע שירות חדרים.

במלון שרתון יש 3 מסעדות בנוסף לטרקלין עם בר בלובי. שירותי המלון הנוספים כוללים בריכה חיצונית, חדר כושר וספא עם חמאם.

## גלריית תמונות

קובץ:PikiWiki Israel 1653 Tel Aviv Israel תל אביב.jpg|המבנה מצפון
קובץ:Tel Aviv Beach.jpg|מראה מכיוון דרום
קובץ:Tel Aviv front de mer.JPG|לעת ערב
קובץ:Sheraton Tel Aviv.jpg


## קישורים חיצוניים

* 
*אודות מלון שרתון

## הערות שוליים

שרתון תל אביב
קטגוריה:רחוב הירקון
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן ורנר יוסף ויטקובר
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן יעקב רכטר
נוכחים נפקדים

**נוכחים נפקדים** הוא ספר מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור בשנת 1992.

חמש שנים לאחר שתיעד בספר הזמן הצהוב את פגישותיו עם פלסטינים תושבי השטחים, מספר גרוסמן בספר זה על עשרות פגישותיו עם ערביי ישראל, ועל השיחות שניהל עימם.
כך, למשל, מתוודע גרוסמן לתושבי הכפר הבלתי-מוכר (אז) עין חוד, וליחסיהם עם תושבי היישוב היהודי הסמוך עין הוד, שהוקם על חורבות כפרם המקורי; לתושבי הכפר ברטעה שחולק בעקבות הסכמי רודוס בין שתי מדינות אויבות - ישראל וירדן, ושאוחד שוב בעקבות מלחמת ששת הימים; ולתושבי הכפרים איקרית ובירעם שהסכימו להתפנות מבתיהם במהלך מלחמת העצמאות בעקבות הבטחה של צה"ל כי יורשו לחזור לאחר המלחמה - הבטחה שלא קוימה עד היום.
כמו כן מתועדות בספר שיחות שקיים גרוסמן עם פרופסור ארנון סופר ועם הסופרים סמי מיכאל, א. ב. יהושע ואנטון שמאס.

שם הספר הוא פרפרזה על המונח **[[נפקדים נוכחים]]**, שנטבע בשנות ה-50 בהתייחס לערבים תושבי ישראל שהוכרזו כנפקדים, ורכושם הופקע מהם מכוח חוק נכסי נפקדים.
לפי גרוסמן, הרוב היהודי בישראל מתייחס אל האזרחים הערבים כולם כאל **"נוכחים נפקדים"** - כהוויה של היעדר קולקטיבי, כקבוצה שהיא אמנם קיימת, אך נטולת פנים או שמות. לדבריו, אם ב-1948 היו הערבים בישראל "אלה שאינם, אך למעשה ישנם" - הם הפכו במהלך השנים להיות "אלה שישנם, ובעצם אינם".

הספר נמכר בכ-15 אלף עותקים בשלשות השבועות הראשונים לצאתו. https://www.nli.org.il/he/newspapers/hadashot/1992/05/03/01/article/96

## קישורים חיצוניים
*  

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי דויד גרוסמן
קטגוריה:ערביי ישראל
קטגוריה:ספרי הספריה החדשה
נפקדים נוכחים

**נפקדים נוכחים** הוא כינוי לפלסטינים אשר עזבו, ברחו או גורשו מבתיהם במהלך מלחמת העצמאות ורכושם הופקע מהם מכוח חוק נכסי נפקדים, אך נותרו כעקורים בתוך (מה שנהיה מאוחר יותר) תחומי מדינת ישראל או שחזרו אליה במועד מאוחר יותר. אנשים אלה, אם כן, הם **נפקדים** מבחינת החוק, אך למעשה **נוכחים** במדינה. לפי הערכות היו ב-1950 כ-46,000 נפקדים נוכחים מתוך כ-156,000 ערבים שנותרו בישראל סך הכול.

אוכלוסייה נוספת שמוגדרת נפקדים-נוכחים הם ערביי המשולש. הם אמנם לא עזבו את בתיהם, אבל המשולש סופח רק ב-20 במאי 1949 עם יישום הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. בינתיים, מדינת ישראל הפקיעה אדמות שהיו שייכות לתושבי המשולש אבל היו תחת שליטה ישראלית. לאחר הסיפוח, ישראל לא הייתה מוכנה לשחרר את האדמות מחזקת נכסי נפקדים למרות שבעליהם המקוריים הפכו לאזרחי המדינה.

## הבסיס החוקי

הנכסים של הנפקדים-נוכחים הופקעו על פי חוק נכסי נפקדים והופקדו לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים. באופן עקרוני, מטרת החוק והאפוטרופוס היא לשמור על נכסים אזרחיים שהופקרו במהלך מלחמה מסיבות שונות. החרמה של נכסים אלה נחשבת פשע מלחמה לפי אמנת ז'נבה. במדינות רבות יש חוקים ומנגנונים האחראים על נכסי נפקדים, כשהמטרה של כולם היא לשמור על הנכסים עד שהנפקדים יוכלו לשוב ולקחתם. במקרה הישראלי, מדינת ישראל לא מוכנה לתת לנפקדים לשוב לבתיהם מפני שהם מוגדרים אוכלוסיית אויב. אבל בעניין הנפקדים-נוכחים ישנה בעייתיות משפטית כיוון שהם אזרחי מדינת ישראל, ולכן בהגדרה אינם אוכלוסיית אויב.

## מציאות החיים של הפליטים הפנימיים

הנפקדים-נוכחים לא הורשו לשוב לבתיהם גם אם הם חיו באותו אזור והיו להם מסמכים שמוכיחים שהנכס היה בבעלותם. בחלק מהמקרים המדינה דאגה לפליטים הפנימיים ויישבה אותם מחדש בכפרים שונים בבתיהם של נפקדים או נפקדים-נוכחים אחרים (למשל במקרה איקרית/ ראמה). בכפרים רבים נוצרו שכונות של נפקדים נוכחים שנקראות "שכונות הפליטים". בכפרים מסוימים אוכלוסיית הנפקדים שיושבה בהם הייתה יותר גדולה מהאוכלוסייה הכפרית המקורית שנשארה במקומה. לעיתים הפליטים הפנימיים התיישבו ליד כפרם בתקווה שיוכלו לחזור אליו בעתיד, משלא ניתן להם לחזור הפכה ההתיישבות הארעית למקום קבע, למשל המקרה של עין הוד/ חוד.

## ראו גם
* עקורי איקרית ובירעם
* נוכחים נפקדים (ספר מאת דויד גרוסמן)

## קישורים חיצוניים
* 
* נפקדים בעל כורחם -- הפקעת נכסים בירושלים המזרחית תחת חוק נכסי נפקדים, יולי 2010, באתר עיר עמים

*
קטגוריה:ערביי ישראל
קטגוריה:פלסטינים: היסטוריה
קטגוריה:ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
קטגוריה:מונחים בסכסוך הישראלי-פלסטיני
מחצבות חפציבה

[שמאל|ממוזער|250px|מסילה משוקמת על רקע [עמק חרוד באתר]]

**מחצבות חפציבה** היו מחצבות לרגלי הר הגלבוע שסיפקו חומרי גלם לחברת אבן וסיד. מדובר בשני אתרי חציבה, אחד שסיפק שיש בין השנים 1942–1952, והשנייה, מחצבת סוגי סלע שונים שנחנכה ב-1950 על ידי גבריאל רפפורט ("גברוש"), איש בית אלפא, שעדיין פועלת בחלקה. המחצבה הוכרה כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.

## מחצבת השיש
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נפסק ייבוא השיש מאיטליה, שהפכה למדינת אויב. במקביל, סיור של אנשי "אבן וסיד" גילה בגלבוע מחשוף שיש אמיתי. הצוות, בראשות זאב פל, יצא להשתלמות באיטליה לחציבת שיש. באותה עת איטליה הייתה אחת ממדינות "הציר", בת בריתה של גרמניה נאצית. הצוות חזר מאיטליה עם מכונת חיתוך המבוססת על כבל פלדה בעובי 4 מ"מ הנע על מערכת גלגלות 24 שעות ביממה וחותך את הסלע תוך חיכוך מוגבר הנוצר על ידי שפיכה מתמדת של חול רטוב על מקום הניסור. הנתחים הוסעו על גבי קרוניות, שנעו על גבי מסילה. בנוסף הוקמו במקום מבני-שירות כמגדל מים, מתקן להובלת חול ומתקן לאספקת חשמל. המחצבה הייתה ענף של קיבוץ חפציבה. העבודה במחצבה הייתה עבודה פיזית קשה במיוחד. החוצבים נהנו בחדר האוכל ממזון יותר עשיר מאשר שאר החברים. המחצבה פעלה עד שנת 1952, בה הפכה לבלתי-כלכלית עם חידוש הייבוא מאיטליה. המחצבה ננטשה ובאתרה נותר רק קידוח-מים המספק עד היום שפע מים מליחים לבריכות דגים באזור.

יוסי חצור ויעקב מימרן תיארו מבחינה גאולוגית את תופעת הופעת השיש במקום:

לאחר שמחצבות השיש הפסיקו לתפקד וננטשו, לקחה על עצמה הקרן לשיקום מחצבות את פעילות השיקום הנופי. אתר למבקרים נפתח לציבור במרץ 2009 והוא מיוחד לתצוגה גאולוגית. בכך היו המחצבות לגן גאולוגי ומצפורים לנוף עמק יזרעאל (אחד מהם, "מצפה גברוש" על שם גבריאל רפפורט). האתר הוא המקום היחיד בארץ בו נחשפו שכבות שיש אמיתי. במסגרת שיקום האתר נחנכה עמדת הכבל שהניעה את המכונות לחיתוך השיש – ששוחזרה ביוזמת המועצה לשימור אתרים.

## מחצבת בית אלפא
מחצבת בית אלפא בצוק הגלבוע, שוכנת בעמק יזרעאל המזרחי לא רחוק מגן השלושה, מייצרת ומספקת מגוון מוצרים לבנייה משנת 1968. המגוון כולל אגרגטים וחומרי מחצבה שונים מאבן גיר קשה גרוסה לגדלים שונים לתעשייה ולתשתיות, חול, בזלת ועוד. המחצבה נוסדה כפתרון להרחבת ענפי משק בית אלפא מיד לאחר מלחמת העצמאות, ביוזמת גבריאל רפפורט, והתרחבה גם אל אזורי גן השלושה ורמת יששכר.

ב-15 באוגוסט 2013 הופסקה החציבה ב"מחצבת הבזלת", וב-17 באוקטובר המחצבה פונתה. בשטח המחצבה ישנו מאגר מים בקוטר של עשרות מטרים, המוקף במצוקים שנותרו מהחציבה משלושה כיוונים. אך הנהלת המקום איננה מאפשרת כניסה למטיילים.

## קישורים חיצוניים
* יוסי חצור ויעקב מימרן, שברים, גלישות, ופעילות מגמטית למרגלות הגלבוע החברה הגיאולוגית הישראלית
* נסים זמיר, מחצבת השיש היחידה תשמש כמצפור, ניסים זמיר
* מחצבות בית אלפא, דף הבית

## הערות שוליים

קטגוריה:הגלבוע
חפציבה
קטגוריה:מחוז הצפון: מבנים לשימור
קטגוריה:בית אלפא
קטגוריה:חפציבה
קטגוריה:תעשיית אבן וסיד
מרדכי הרטל

**מרדכי הרטל** (נולד ב-11 בספטמבר 1954) סופר ומשורר ישראלי.

## ביוגרפיה
נולד ברומניה בעיר יאשי. בשנת 1964 עלה לישראל עם משפחתו. כחודשיים לאחר העלייה מת אביו. הוא התגורר עם משפחתו בשכונת נווה דוד בחיפה. בוגר תיכון עירוני א' בעיר. לאחר סיום השירות הצבאי נרשם לאוניברסיטת חיפה ולמד בחוג לספרות. כבר משנות ה-80 החל לפרסם שירים ומשנות ה-90 החל לכתוב סיפורים. בשנת 2010 התפרסם ספרו החדש בשם "ההריון הבא יהיה במינכן" בהוצאת עיתון 77 שגם הוא קובץ סיפורים קצר.

כיום הוא מורה לספרות בבית הספר עירוני ג' שבחיפה.

## ספריו
* **מן הטעם הפשוט**, שירים, ספריית פועלים, תל אביב תשמ"ה
* **לעומת זאת**, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1991
* **מחויבותה האישית של שני ברנר**, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב תשס"ו
* **ההיריון הבא יהיה במינכן**, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, 2010.
* **למעלה ולמטה מזה**, שירים, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, תשע"ז 2017.
* **ארץ שני האגמים**, שירים, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, תש"פ, 2020
* **בעירי אדם יכול.** שירים. הוצאת ספרי עתון 77, תל אביב, ה'תשפ"ג, 2023.
* **ואם בדרך אפגוש דב**, שירים שתורגמו לרומנית בידי מנחם מ' פאלק, הוצאת טימפול, 2023, יאשי.
* מסיק טוב, שירים, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, תשפ"ו 2026

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* ריאיון עם מרדכי הרטל
* מרדכי הרטל באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית באתר של נילי דגן
* ירון אביטוב על ארץ שני האגמים, עיתון 77, אוקטובר-נובמבר 2020 https://iton77.com/wp-content/uploads/2021/01/77-15-לאתר.pdf
* משה גרנות, ניל ארמסטרונג והניקיון בחוף, מאמר בכיוון הרוח https://bkiovnhroh1.com/PAGE4850.asp
* דלית שפירא, בניסיון לעצור את הזמן: סקירה על ארץ שני האגמים באתר יקוםתרבות
* המשורר שלומי חתוכה מראיין את מרדכי הרטל בתוכניתו ברית מילה https://www.kan.org.il/radio/item.aspx?pid=211017.
* ירון אביטוב במאמר על שיריו החיפאים של מרדכי הרטל https://www.makorrishon.co.il/culture/305929/.
* ירון אביטוב במאמר על הספר **'בעירי אדם יכול** עיתון 77 גיליון 429.
* משה גרנות, לאורכה ולרוחבה של ארץ המילים, **על הספר בעירי אדם יכול, ביקום תרבות 5.6.2023**https://www.yekum.org/2023/06/לאורכה-ולרוחבה-של-ארץ-המילים-משה-גרנות/
* נעים להכיר, מרדכי הרטל באתר סלונט

## הערות שוליים

קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:יאשי: אישים
קטגוריה:ישראלים ילידי רומניה
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:סגל בתי ספר בישראל
קטגוריה:מורים לספרות עברית
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני א' (חיפה)
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת חיפה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1954
דין הדם

**דין הדם** (בלטינית: **Jus sanguinis**), הוא הדרך הקדומה ביותר לקביעת אזרחותו של פרט ולהגדרת מדינת לאום. דין הדם מגדיר את ההשתייכות ללאום או הזכות לקבלת אזרחות על פי האתניות של הפרט ובייחוד מוצאו האתני ושפתו. החלופה לדין הדם היא דין הקרקע.

המשפט הרומי היה מבוסס על דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה הרומית, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע (פרט לעבדים, נשים וילדים). בימי הביניים נסוג דין הקרקע ושב דין הדם, אך עם היווצרות המדינות המודרניות ובמיוחד לאחר המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית זכה דין הקרקע לפופולריות מחודשת ובמדינות רבות התקבל במקום דין הדם, אך לרוב לצידו.

בתקופה המודרנית טוהר הדם שימש אידאולוגיות בעלות מאפייניים גזעניים, כדוגמת גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, אולם גם מדינות כדוגמת ארצות הברית עשו שימוש בדין הדם כשקבעו מכסות הגירה אליהן לפי הרכב אוכלוסייה מסוים. לעומת הדוגלים בדין הדם, מדינות דוגמת צרפת הרפובליקנית עשו שימוש בלבדי בדין הקרקע והתעלמו לחלוטין מקיומן של קבוצות אתניות. כאמור, במרבית המדינות מקובל להשתמש בשתי הדרכים, עם דגשים תואמים לצרכים המיוחדים של המדינות השונות.

## ראו גם
* דין הקרקע
* חוק השבות

## קישורים חיצוניים
* "דין הדם ודין הקרקע" באתר של הוצאת ענבר
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אזרחות
דין הקרקע

**דין הקרקע** (בלטינית: **Jus soli**), היא דרך לקבלת אזרחות או השתייכות למדינה על סמך מקום לידתו או המקום בו מתנהלים חייו של פרט. דין הקרקע נבדל משיטה אחרת, קדומה יותר – דין הדם.

את ההופעה הראשונה של דין הקרקע נוהגים לייחס לשינויים של קלייסתנס, שארגן את אזרחי אתונה לפי השתייכות טריטוריאלית במקום החלוקה השבטית הקודמת. באימפריה הרומית היה נהוג דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע, כי מנקודה זו והלאה האזרחות נקבעה לפי הטריטוריה בה חי או נולד הפרט. בימי הביניים נסוג דין הקרקע ושב דין הדם, אך עם היווצרות המדינות המודרניות ובמיוחד לאחר המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית זכה דין הקרקע לפופולריות מחודשת ובמדינות רבות התקבל במקום דין הדם, אך לרוב לצידו.

דין הקרקע יונק את סמכותו המוסרית מההומניזם בעוד שדין הדם מבוסס על הפילוסופיה הדטרמיניסטית. מונטסקייה, מחסידי זכות הדם, המחיש את דעתו בספרו "רוח החוקים" (1748) בזו הלשון: "דין הקרקע הוא עיוות שנובע מהאמונה שסייח שבא לעולם בין פרות הוא עגל." השקפה זו מבדילה בין אנשים ממוצאים שונים כמו בין מיני בעלי חיים שונים.

התשתית המוסרית של דין הקרקע נוסחה על ידי פטריק הנרי, בנג'מין פרנקלין וג'ורג' וושינגטון שהצהירו בפילדלפיה ב-1775: "דין הקרקע הוא הכבוד הניתן לכל גבר שחי, עובד ומשלם את מיסיו במושבות שלנו, להתקבל כאזרח בעל זכויות מלאות, שתהיה לו הזכות להביע את דעתו ולהשתתף בכל ההחלטות הנוגעות לו, בלי הבדל במוצאו, אמונתו או עושרו." גם הצהרה זו הבדילה בין גברים משלמי מיסים ובין עניים, נשים, ילדים, עבדים ואינדיאנים, שלא נכללו בין הזכאים לאותן זכויות.

מדינות רבות, בהן האזרחות נקבעת בעיקר לפי דין הקרקע, חוקקו חוקים המעודדים את אזרחיהן לשעבר שהיגרו מהן, ואת צאצאיהם, לשוב אל המולדת הישנה, על בסיס דין הדם.

## ראו גם
* דין הדם
* חוק האזרחות (ישראל)

## קישורים חיצוניים
*  "דין הדם ודין הקרקע" באתר של הוצאת ענבר
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אזרחות
מיקולוב

ממוזער|מצבות בבית העלמין היהודי של מיקולוב
שמאל|ממוזער|200px|טירת מיקולוב
שמאל|ממוזער|200px|סמטה יהודית בניקולשבורג, 1900 בקירוב.
**מיקוּלוב** (בצ'כית: **Mikulov**; בגרמנית: **Nikolsburg**, ביידיש: **ניקאָלשבורג**, ניקולסבורג) היא עיר בדרום-מערב חבל מוראביה שבמדינת צ'כיה והיא סמוכה לגבול עם אוסטריה תחתית. כיום זוהי עיירה קטנה בת פחות מ-7,500 נפש, אולם בעבר הייתה זו עיר בעלת חשיבות היסטורית ומרכז יהודי גדול.

## היסטוריה
ב-31 בדצמבר 1621, במהלך מלחמת שלושים השנים, נחתם בעיר שלום ניקולסבורג , הסכם שבמסגרתו ויתר נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן על התואר "מלך הונגריה" בתנאי שפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה יאשר את חוזה וינה  משנת 1606, אשר העניק עצמאות לטרנסילבניה וחופש דת להונגרים בשטחי האימפריה.

עד לסיום מלחמת העולם השנייה היו רוב תושבי העיר גרמנים מוראבים. האוכלוסייה היהודית ביישוב מנתה בתחילת המאה ה-19 כ-3,000 נפש, כמחצית מכלל האוכלוסייה, והיא נחשבה כמקום מושבם של רבנים חשובים. אולם תקופת ההשכלה ומתן הזכויות האישיות הביאו לעזיבה הדרגתית של רוב תושביה היהודים של העיירה. בשנת 1938 נותרו בעיירה כ-500 יהודים, שרובם נרצחו בידי גרמניה הנאצית במהלך השואה. בשנים 1945–1946 גורשו מהעיירה כמעט מחצית מהתושבים, במסגרת גירוש הגרמנים בתום מלחמת העולם השנייה.

העיר הייתה מרכז יהודי חשוב ומושב הרב הכולל ששרר על כל קהילות מוראביה. כיהנו בה בין היתר הרבנים המהר"ל, מנחם מנדל קרוכמל, דוד אופנהיים, מרדכי בנט, שמואל שמלקה הורוביץ, ורש"ר הירש.

בית העלמין היהודי במיקולוב  השתמר באופן יוצא דופן. בבית העלמין מצויות אלפי מצבות, שחלקן בנות מאות שנים, וישנו בית טהרה שנותר עומד על תילו.

## דמוגרפיה היסטורית

## ערים תאומות
* 
* 
* 
* 
* 

## ראו גם
* :קטגוריה:ניקלשבורג: רבנים

## לקריאה נוספת
* יצחק זאב כהנא, 'ניקולסבורג', בתוך: י"ל הכהן מימון (עורך), **ערים ואמהות בישראל**, כרך ד, ירושלים תש"י, עמ' 210–313.

## קישורים חיצוניים

* 
* רז עפרון, מבוא לקהילה היהודית בניקלשבורג
* 
* גן מיקולוב בקצרין
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:צ'כיה: ערים
טולדנו

**טוֹלְדַנוֹ** (קיים גם בגרסאות **טולידנו**, **טולדאנו**, או **טוֹלִידַאנוֹ**) הוא שם משפחה יהודי שמקורו בעיר טולדו שבספרד.

קטגוריה:שמות משפחה טופונימיים
קטגוריה:שמות משפחה ביהדות ספרד ופורטוגל
*
מערכת גבישית

**מערכת גבישית** היא מחלקה של חבורות סימטריה תלת-ממדיות, המאפיינת את מידת הסימטריה של סריגים. את המערכות הגבישיות חוקרים במסגרת 
הגאומטריה האוקלידית ותורת החבורות, אך השימוש העיקרי בהן הוא בקריסטלוגרפיה, לצורך המיון של גבישים.

## מבוא

ישנן שבע מערכות גבישיות.

230 חבורות הסימטריה המרחביות שייכות לשבע המערכות הגבישיות על-פי החלוקה הבאה:
* המערכת הגבישית הטריקלינית - המקרים שאינם שייכים לאף מערכת אחרת, ואין להם אף סימטריה, פרט להעתקות והיפוך, 2 חבורות.
* המערכת הגבישית המונוקלינית - מחצית הסיבוב או שיקוף, 13 חבורות.
* המערכת הגבישית האורתורומבית - שלוש פעולות של מחצית הסיבוב בצירים שונים, או מחצית סיבוב ושני שיקופים, 59 חבורות.
* המערכת הגבישית הטטרגונלית - רבע סיבוב, 68 חבורות.
* המערכת הגבישית הטריגונלית (נקראת גם המערכת הרומבוהדרלית) - שליש סיבוב, 25 חבורות.
* המערכת הגבישית ההקסגונלית - שישית סיבוב, 27 חבורות.
* המערכת הגבישית הקובייתית (נקראת גם איזומטרית) - ארבע פעולות של שליש סיבוב, 36 חבורות.

הטבלה הבאה מתארת בקצרה את המערכות השונות.

בתוך המערכת הגבישית יש שתי דרכים למיין את חבורות הסימטריה המרחביות-
* לפי החלק הליניארי של הסימטריות, כלומר, לפי החבורה הנקודתית; כל אחת מ-32 החבורות מתאימה לאחת מ-7 המערכות;
* לפי סימטריות ההזזה של הסריג, כלומר לפי סריג בראבה; כל אחד מ-14 סריגי בראבה שייך לאחת משבע המערכות.

73 החבורות המרחביות הסימורפיות הן, ברובן, צירופים, בתוך כל מערכת גבישית, של החבורה הנקודתית עם כל אחד מסריגי בראה המתאימים. יש 2, 6, 12, 14, 5, 7 ו-15 אפשרויות, וביחד 61.

## חבורות סימטריה נקודתיות

חבורת סימטריות של סריג כוללת את כל האיזומטריות האפיניות שלו, ובכלל זה הזזות, סיבובים ושיקופים, ושילובים של אלה. כל סימטריה אפשר לכתוב בצורה 
\ x \mapsto Ax+v, כאשר 
\,v הוא וקטור של הסריג,
ו- \,A היא מטריצה אורתוגונלית. 
בכל חבורה מרחבית, המייצב של נקודת סריג הוא חבורת סימטריות נקודתית. חבורת הסימטריות הנקודתיות של גביש קובעת כמה תכונות פיזיקליות שלו, לרבות תכונת השבירה הכפולה וקיומו של אפקט פוקלס.

## סקירה של חבורות נקודתיות לפי מערכת גבישית

המבנה הגבישי של מולקולה ביולוגית (כמו זה של הפרוטאין) יכול להתאים ל-11 החבורות הנקודתיות האננטיומורפיות, מכיוון שמולקולות אלה הן תמיד כיווניות. למאגדי הפרוטאין עשויה להיות סימטריה נוספת, משום שהם אינם מרצפים את המרחב, ולכן לא חלות עליהן המגבלות שסריגים חייבים לקיים. לדוגמה, לפרוטאין הקשירה Rad52 (של האדם) יש סימטריה סיבובית מסדר 11; עם זאת, כשפרוטאינים אלה יוצרים מבנה גבישי, הם חוזרים להיות מוגבלים ברמת הסימטריה שלהם.

## מיון של סריגים

כל חומר גבישי (למעט גבישים למחצה) חייב להתאים לאחת מן המערכות האלה.

לשם נוחות, מציירים סריג בראבה כתא-יחידה, הגדול פי 1,2,3 או 4 מן התא פרימיטיבי. התחום היסודי עשוי להיות קטן עוד יותר, עד פי 48, בהתאם לסימטריה של הסריג.

## ראו גם
* מבנה גבישי
* חבורת סימטריות נקודתית
* גביש כמו-מחזורי

## קישורים חיצוניים

*סקירה בנושא 32 החבורות הנקודתיות 
*סימטריה, באתר Mineral galleries 
*all cubic crystal classes, forms and stereographic projections (יישומון Java)

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סימטריה
קטגוריה:גאומטריה אוקלידית
קטגוריה:קריסטלוגרפיה
קטגוריה:גאומורפולוגיה
קטגוריה:מינרלוגיה
מרכז קהילתי לב אביב

**מרכז קהילתי לב אביב**, המכונה גם **בית תמי**, הוא מרכז קהילתי השוכן בבית ברחוב בעלי מלאכה 16 בתל אביב, והגובל בגינת שינקין ובבית כנסת גאולת ישראל. המרכז נוסד בנובמבר 1994 במטרה להעניק מענה לצורכי האוכלוסייה המתחדשת באזור רחוב שינקין, ומאז 1997 הוא קרוי על שמה של תמי שטיינמץ. 

פעילויות המרכז נערכות בבניין המרכזי ובשלוחת הספורט של המרכז הקהילתי הפועלת בבנין ברחוב מזא"ה 11. בשלוחה זו, שנחנכה בשנת 1998, פועלים חדר כושר, אולם ספורט, וחדר אימונים. 

המרכז עוסק בפעילויות שונות ובהן חוגים לילדים ולמבוגרים, בתחומי אומנות, דרמה, מוזיקה וספורט, עריכת הרצאות וסדנאות, הפקת הצגות תיאטרון שוליים ועוד. במקום פועלים חוג מחול לילדים (מחולצ'יק) ולהקת מחול למבוגרים (להקת תמי/נמרוד פריד) המופיעה ברחבי ישראל ומחוצה לה. כ-1,500 משתתפים רשומים ומאות מבקרים מזדמנים פוקדים את פעילויות התרבות והספורט של המרכז הנערכות בשני המבנים.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:לב העיר
קטגוריה:תל אביב-יפו: מרכזים קהילתיים
קטגוריה:רחוב שינקין
צבי רפופורט

**צבי רפופורט** (1936 – 8 באפריל 2021) היה כימאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מחלוצי תחום הכימיה אורגנית-פיזיקלית בישראל. חתן פרס ישראל לכימיה לשנת תשס"ו.

## ביוגרפיה
רפופורט נולד בירושלים לאריה ולפנינה רפופורט, אנשי חינוך בשכונת בית הכרם. למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה. בסיום שירותו הצבאי בנח"ל החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת לימודיו השנייה התקבל לשמש כעוזר המחקר של שאול פטאי וסייע בחקר מנגנונים של תגובות כימיות. עבודת המוסמך שכתב באותו נושא (1959, בהצטיינות יתרה) התמקדה בניסיון למציאת תרכובות שבחומרי היסוד שלהן מצוי אטום פחמן בעל מטען חשמלי. עבודת הדוקטורט שערך בנושא מנגנוני תגובות של מולקולות עם קשרים כפולים בין אטומי פחמן, בהדרכת פטאי, הורחבה במהלך השנים במאמץ אקדמי בינלאומי ופורסמה כסדרת ספרים של כ-120 כרכים: "הכימיה של קבוצות פונקציונליות".

בתום לימודיו יצא רפופורט ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1963–1965) ועסק בחקר מנגנוני תגובות של תרכובות בעלות אטומי מתכת. עם חזרתו לישראל הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית והחל בחקר תגובות כימיות שתוצריהן הם יונים ויניליים. קבוצת המחקר בראשותו הייתה מהראשונות בעולם להוכיח קיומה של תופעה זו. לאחר מכן עבר מחקרו להתמקד בהיווצרות אנולים יציבים, הרכבם ותגובותיהם. בשנת 1967 הועלה לדרגת מרצה בכיר, ובשנת 1974 קבל דרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1986 היה לבעל הקתדרה לכימיה אורגנית על שם ווטקינס.

מחקריו ככלל עסקו בחקר תגובות של חומרים אורגניים ורפופורט היה מחלוצי מחקר הכימיה אורגנית-פיזיקלית בישראל. הוא היה שותף לכתיבתם ועריכתם של 55 ספרים ופרסם כ-300 מאמרים בכתבי עת מקצועיים, כמו גם חברותו במערכות כתבי עת בינלאומיים וחברותו בוועדות מקצועיות, דוגמת: המועצה המדעית לבחינת הכימיה האורגנית-פיזיקלית בשוודיה (1984), הוועדה לכימיה אורגנית-פיזיקלית של האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (1991–2001), וחבר ועדת ליווי המחקר בכימיה אורגנית-פיזיקלית של אוניברסיטת רומא (1995–2001). לאורך השנים הוזמן רפופורט כפרופסור אורח לאוניברסיטאות בצפון אמריקה, אוקיאניה, יפן ואירופה.

רפופורט היה חתן פרס ישראל לכימיה לשנת 2006, בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קליארי (2001) ובעל מדליית זהב מטעם אוניברסיטת מסריק (1995). בנימוקי ועדת השופטים להענקת פרס ישראל נאמר כי:

## חייו האישיים
בשנת 2004 פרש רפופורט לגמלאות, והחל בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי מזרח אסיה.

תחביביו כללו: גנאלוגיה (היה חבר הסניף הירושלמי של החברה הגנאלוגית הישראלית), צילום ואיסוף בולים בנושאי הכימיה כגון ההיסטוריה של הכימיה, כימאיים נודעים, פריטי ציוד בשירות הכימיה.

אחד מבניו הוא פרופ' ארי רפופורט מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטה העברית.

צבי רפופורט נפטר ב-8 באפריל 2021 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.

## קישורים חיצוניים
* צבי רפופורט באתר המכון לכימיה של האוניברסיטה העברית
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:כימאים ישראלים
קטגוריה:כימאים פיזיקליים
קטגוריה:אספני בולים ישראלים
קטגוריה:בוגרי התיכון ליד האוניברסיטה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: כימיה
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לכימיה
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 2006
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1936
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2021
קטגוריה:גנאלוגים יהודים
פלאסה דה קולון

שמאל|ממוזער|250px|פסלו של כריסטופר קולומבוס בכיכר
**פלאסה דה קולון** (בספרדית **Plaza de Colón**) היא כיכר מפורסמת ומרכזית במדריד, בירת ספרד. הכיכר נקראת על שמו של מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס, ששמו בספרדית הוא כריסטובל קולון (Cristóbal Colón).

## מיקום הכיכר
הכיכר ממוקמת ברובע אלונסו מרטינז במרכז מדריד, וניצבת על הציר החוצה את העיר מצפון לדרום. בדרומה של הכיכר נמצאות שדרת רקולטוס ואחריה שדרת פראדו ובצפונה של הכיכר מתחילה שדרת קסטיאנה. ממול הכיכר ומעבר לשדרה, ממוקמים מגדלי קולון.

## אנדרטות בכיכר
בצד הכיכר הקרוב לשדרת קסטיאנה, מוצב פסל בדמותו של כריסטופר קולומבוס על עמוד אבן גבוה. הפסל מצביע לכיוון מערב, ככל הנראה בשל הכיוון אליו שט קולומבוס לאיים הקריביים. בצדה של הכיכר הרחוק מהשדרה מוצבים מספר פסלי בטון קטנים, עליהם מוטבעים ציטוטים מפי פילוסופים ומנהיגים ספרדים.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מדריד: כיכרות
המחלקה להיסטוריה (צה"ל)

**המחלקה להיסטוריה** משתייכת לחטיבת התורה, ההערכה וההדרכה (תוה"ד) שבאגף המבצעים של צה"ל. תפקידה לערוך מחקרים בתחומי העשייה של צה"ל מקום המדינה ועד היום.

חוקרי המחלקה להיסטוריה כתבו מחקרים ומאמרים רבים, שרבים מהם נותרו מסווגים ומשמשים לצורכי הצבא בלבד. למען הציבור הרחב פורסמו מטעם המחלקה מאמרים וספרים.

המחלקה אחראית להעברת הדרכות בפני גורמים צה"ליים על מלחמות ישראל ומבצעים צבאיים לאורך השנים.

המחלקה להיסטוריה היא הגורם המוסמך בצה"ל לתחקר ולכתוב את הגרסה הרשמית לאירועים בהם צה"ל מעורב.

## היסטוריה
המחלקה הוקמה ב-1952, בשם "ענף היסטוריה", על ידי נתנאל לורך, שעמד בראש הענף עד לשנת 1955. לורך פרסם באופן עצמאי את ספרו "קורות מלחמת העצמאות", ומאוחר יותר יצאה גרסה רשמית, שלורך התנגד לה, בשם "תולדות מלחמת הקוממיות".

נסים סלומון עמד בראש המחלקה במשך זמן קצר. הוא עסק במחקר ובהסקת מסקנות ממלחמת יום הכיפורים. בהשפעת השר אריאל שרון לא אישר ראש הממשלה מנחם בגין את מינויו של סלומון לתפקיד, למרות שכבר נכנס לתפקידו. במסגרת פעילות המחלקה השלים אלחנן אורן בשנת 1992 את כתיבת הספר "תולדות מלחמת יום הכיפורים", אך מחקרו זה נגנז לשנים אחדות, ופורסם רק בסוף שנת 2013, לאחר שעבר עריכה.

החל מחודש מאי 2020 עומד בראש המחלקה אל"ם (מיל') ד"ר אלי מיכלסון שהחליף בתפקיד את אל"ם (מיל') ד"ר יגאל אייל.

החל משנת 2019 מוציאה המחלקה לאור את כתב העת "יסודות".

## ראשי המחלקה

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:אגף המבצעים
קטגוריה:ישראל: היסטוריה צבאית
ונדרוורט

**וַנדרווֹרט** (מגרמנית: **Wanderwort**, ריבוי: **Wanderwörter**, **וַנדֶרְוֶרטֶר**), או **מילה תועה**, היא מילה שקיימת בשפות ובתרבויות רבות עד שקשה לבסס את האטימולוגיה שלה או אף את השפה שבה נולדה במקור. התפשטות המילה היא לרוב תוצאה של מסחר, וישנן מילים תועות שניתן להצביע על התפשטותן במסגרת המסחר בין ארצות הים התיכון בתקופת הברונזה. למעשה, ניתן לראות במילים תועות סוג מיוחד של מילים שאולות.

## דוגמאות
דוגמאות אופייניות למילים תועות ששומרות על משמעותן המקורית בעברית הן "מנטה", "כמון" ו"סוכר". הן משתייכות לקבוצת מילים המציינות חומרים (בעיקר רכיבי תיבול) שנסחרו באופן אינטנסיבי וברחבי העולם, ומקורן אינו ברור לחלוטין.

יש מילים תועות הקשורות להתפשטות הכתב; דוגמה לכך היא המילה השומרית *musar*; המילה התגלגלה לאכדית בצורה *musarum* – דוקומנט, חותם – והושאלה ככל הנראה לפרוטו-הודו-איראנית *mudra* (באיראנית אמצעית: *muhr*, בסנסקריט: *mudrā*).

דוגמה למילה תועה עתיקה עוד יותר, שסבורים כי תעתה עוד בתקופת האבן החדשה, היא המילה השומרית *balag*, המציינת 'גרזן'; המילה התגלגלה לאכדית (*pilaku*) ולפרוטו-הודו-אירופית (*pelek'u*).

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אטימולוגיה
קטגוריה:מילים וביטויים בגרמנית
אנג'אני

**אנג'אני תומאס** (באנגלית: **Anjani Thomas**; נולדה ב-10 ביולי 1959) היא זמרת-יוצרת ופסנתרנית אמריקאית, הידועה בעיקר בשל עבודתהּ עם לאונרד כהן. בנוסף, הופיעה אנג'אני עם הזמר-שחקן קארל אנדרסון, עם מוזיקאי הג'אז סטנלי קלארק ועם גיטריסט הפיוז'ן האוסטרלי פרנק גמבלה. בשנת 2000 החלה בקריירת סולו.

## ביוגרפיה
אנג'אני נולדה בהונולולו בירת הוואי, שם למדה זמרה ונגינה בגיטרה ובפסנתר. בתום שנת לימודים במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון עברה אנג'אני לניו יורק, במטרה לפתח קריירה מוזיקלית. במשך תקופה הופיעה במועדוני ג'אז, עד אשר פגשה בשנת 1984 את המפיק ג'ון ליסאואר, ששכר אותהּ לעשות קולות רקע בשירו של לאונרד כהן "הללויה". בשנת 1985 יצאה אנג'אני לסיבוב הופעות עם כהן כנגנית מקלדת וזמרת רקע, והוסיפה מאז לעבוד עמו ולתת את קולהּ לשירים מאלבומיו השונים, בהם I'm Your Man , The Future, Dear Heather ו-Old Ideas.

בשנת 2000 פצחה אנג'אני בקריירת סולו עם אלבומהּ *Anjani*, ולאחריו *The Sacred Names* (2001) – שיר הלל לשמות האלוהים בארמית, בעברית ויוונית. ב-2006 חיבר כהן מילים וסייע בהפקת אלבומהּ *Blue Alert*.

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:פסנתרניות אמריקאיות
קטגוריה:מוזיקאי ג'אז
קטגוריה:בוגרות מכללת ברקלי למוזיקה
קטגוריה:בוגרי מכללת ברקלי למוזיקה
קטגוריה:אמנים אמריקאים הידועים בשם במה
קטגוריה:גיטריסטיות אמריקאיות
קטגוריה:זמרות אמריקאיות
קטגוריה:זמרים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1959
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1959
עיט (הרלדיקה)

[150px|שמאל|ממוזער|[סמל גרמניה המציג עיט כמטען העיקרי בו]]
ה**[[עיט]]** נמצא בשימוש תדיר בהרלדיקה כמטען, תומך או כציצה. אבריו של העיט, ראשו, כנפיו ואף רגליו עשויים לשמש אף הם כמטען או כציצה.

העיט מסמל כוח, אומץ, ראייה למרחק ואלמוות. הוא נחשב כמלך האוויר ושליחם של האלים הגבוהים, ובמיתולוגיה היוונית הוא מזוהה עם האל זאוס, במיתולוגיה הרומית עם יופיטר, ובקרב השבטים הגרמאניים עם האל אודין.

## השימוש בסמל העיט
באותו האופן בו האריה מוצג כמלך החיות נחשב העיט ההרלדי כעוף העליון של עולם העופות.

## ראו גם
* עיט הרייך
* עיט דו-ראשי

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מטענים הרלדיים
קטגוריה:נציים
קטגוריה:עיט בתרבות
בית הכנסת היכל יהודה

**בית הכנסת היכל יהודה**, הידוע גם כ**בית הכנסת רקנאטי** או **הקונכייה**, הוא בית כנסת הממוקם ברחוב מנחם בן סרוק 13 בתל אביב, בסמוך למגדל המאה ובשטחו של הכפר ההיסטורי סומייל. הוא מזוהה עם קהילת יהודי סלוניקי בעיר.
## הקמה
בין הוגי הרעיון להקמת בית תפילה לשארית הפליטה של יהדות סלוניקי שעלו לישראל לאחר השואה, היה יו"ר ועד הקהילה בארץ, איש העסקים אברהם שמואל רקנאטי, שהיה בעבר סגן ראש העיר סלוניקי. לאחר כמה עשורים בהם התפללו אנשי הקהילה בתל אביב במספר בתי כנסת, בהם "שמחה הדר קודש", ובית הכנסת "ר' שלמה אבן גבירול", הקצתה עיריית תל אביב לוועד הקהילה את המתחם ברחוב בן סרוק.

ב-1975 התקיים טקס הנחת אבן הפינה במעמד ראש העיר שלמה להט. רקנאטי השיג מימון ותרומות לבניית בית הכנסת, בעיקר מבני  וממשפחתו של משה קרסו. המבנה נחנך בשנת 1979, זמן קצר לאחר מותם של אברהם שמואל רקנאטי ושל אדריכל המבנה יצחק טולדנו (אדריכל נוסף היה אהרון חיים רוסו). בית הכנסת נקרא על שם אחיו וגיסתו של רקנאטי, יהודה ליאון רקנאטי ורעייתו מטילדה.

בבית הכנסת כ-600 מושבים, מהם 200 בעזרת הנשים. הוא מעוצב בסגנון ייחודי, הנראה כצדפה, ומסמל צדפים מחופיה של סלוניקי. הבחירה בצדף נעשתה כיוון שהוא העצם היחיד בטבע שכל צלעותיו מתכנסות למקום אחד, כאשר בבית הכנסת הצלעות מתכנסות אל עבר ארון הקודש. החזית הצפונית של המבנה עשויה מבטון חשוף, שהגה ועיצב הצייר יחזקאל קמחי, ובשיטה מיוחדת שפיתח שילב בתבליט פסוקים וסמלים יהודים דוגמת המנורה ומגן דוד. בחלונות הותקנו ויטראז'ים צבעוניים המתארים את השבת ואת חגי ישראל.

בבית הכנסת מתקיימת כיום פעילות קבועה של תפילות, הרצאות, חוגים ושיעורים. התפילות הן בנוסח הספרדים, וקהל המתפללים כולל בנוסף למתפללים יוצאי סלוניקי גם יהודים ספרדים מקהילות אחרות ואף מעט אשכנזים. בית הכנסת היה פעיל בהוצאת מחזורים בנוסח יהודי סלוניקי וכן בהוצאת האלבום המוזיקלי מחזור סלוניקי.

## גלריה

Hechal Yehuda Synagogue.JPG|בית הכנסת היכל יהודה
Hechal Yehuda Synagogue 02.JPG|חזית בית הכנסת היכל יהודה
PikiWiki Israel 548 Sinagoge בית כנסת.JPG|חזית בית הכנסת (דגם במיני ישראל)
בניית תבליט בטון בית כנסת יהודי סלוניקי.JPG|בניית תבליט הבטון על ידי האמן יחזקאל קמחי

## לקריאה נוספת
* בית הכנסת "היכל יהודה" ברח' סרוק (על חנוכת הבית + תמונה), הליכות : בטאון המועצה הדתית בתל אביב יפו, גיליון 88-9, תשרי תשמ"א, עמ' 25.

## קישורים חיצוניים

* בית הכנסת היכל יהודה - היסטוריה
* כתבה ותמונות של בית הכנסת
* תמונות המבנה
* תמונות המבנה
* בית הכנסת באתר אמפוריס

## הערות שוליים

היכל יהודה
היכל יהודה
קטגוריה:יהדות יוון
קטגוריה:הצפון החדש
מזון בסיסי

שמאל|ממוזער|250px|סוגים שונים של דגן ומוצריו
**מזון בסיסי** - ( באנגלית: **staple food**) הוא שם כולל למזון הניתן לאחסון או לייצור לאורך כל השנה, ומכיל כמות קלוריות גבוהה ביחס למחירו.
סוגי המזון הבסיסי עשויים להשתנות בין אזורים שונים בעולם, אך לכולם מאפיינים משותפים:
* זולים ונמצאים בהישג יד .
* עשירים בעמילן ממקור צימחי.
*אוצרים בתוכם רמת אנרגיה גבוהה שמקורה בפחמימות..

עבור מרבית האנשים המזון הבסיסי מהווה את המרכיב העיקרי בכל ארוחה, ולרוב מתכוונים אליו בעת השימוש במונח "אוכל". מזון בסיסי ניתן לאכילה לאחר עיבוד מסוים, ומשמש כבסיס להכנת מנות רבות.

## סוגים עיקריים
מקורו של רוב המזון הבסיסי הוא במשפחת הדגנים כגון: חיטה, שעורה, אורז, ותירס.
מקור נוסף למזון בסיסי נמצא בכמויות גדולות גם בירקות שורש כגון: תפוח אדמה, יאם, ופקעות אחרות, וכן בסוגים שונים ממשפחת הקיטניות כגון חומוס.
מוצרי יסוד נוספים הם שמן בישול, חומץ, מלח בישול, וסוכר, המהווים מרכיבים חיוניים בבישול.

## צריכת מזון
רוב המזון הבסיסי נמכר לאחר עיבוד ראשוני הכולל טחינה ויצור קמח האופייני לו, ולאחריו ערבוב עם מים וחומרים נוספים ליצירת לחם, פסטה, או מוצרי מחית מבושלים.
האורז וירקות השורש נאכלים גם בשלמותם לאחר בישול וריכוך.

למרות כמות האנרגיה הגבוהה האצורה בו, צריכה של מזון בסיסי לבדו אינה נחשבת לתזונה מספיקה גם בכמויות גבוהות, ועלולה לגרום למאפיינים של תת- תזונה. לאור זאת, יש הממליצים לשלב צריכה של מזון בסיסי ביחד עם מזונות המכילים מרכיבים נוספים של תזונה מאוזנת כגון ירקות ופירות, ומזונות נוספים העשירים בחלבון.שמאל|ממוזער|250px|סוגים שונים של תפוחי אדמה
יש הרואים גם בצריכה של מים לשתייה חלק מההגדרה של מזון בסיסי, אף על פי שאינם עומדים במאפיינים הבסיסיים שנמנו לעיל.

### סוגי מזון בסיסי על פי אזור גאוגרפי
*המזרח התיכון: חיטה
*מרכז אירופה: תפוח אדמה
*אפריקה הטרופית: מניהוט מצוי
*ארצות הברית, מקסיקו: תירס
*מזרח אסיה, הודו: אורז, חיטה
*רוסיה: שיפון, שעורה, כוסמת (קאשע)

## קישורים חיצוניים

*מזון בסיסי – מה אנשים אוכלים 
* https://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/10408398.2015.1082966

קטגוריה:תזונה
קטגוריה:כלכלה
ועידת האוקיינוס הארקטי

**ועידת האוקיינוס הארקטי** נערך באילוליסאט שבגרינלנד בין 27 במאי ל-29 במאי 2008. חמש ארצות: קנדה, דנמרק, נורווגיה, רוסיה וארצות הברית, דנו בנושאים מרכזיים הקשורים לאוקיינוס הקרח הצפוני. חשיבות המפגש נבעה מהתוכניות שהותוו במהלכו לקביעת כללים בנושאי איכות הסביבה, ביטחון התעבורה הימית, חיפוש מחצבים, בקרה על הפקת נפט מאזור הקוטב ושינועו, וחלוקת האחריות במקרי חירום אם כתוצאה מההתחממות העולמית ייפתחו נתיבי שיט חדשים באזור.

הוועידה הייתה הראשונה מסוגה בדרג מיניסטריאלי והשתתפו בה שרים מחמש המעצמות האזוריות. היא התכנסה על פי יוזמה של פר סטיג מולר, שר החוץ של דנמרק, והנס אנוקסן, ראש ממשלת גרינלנד, לאחר שהתרחשו כמה אירועים של מחלוקות טריטוריאליות באזור הארקטי, כולל המחלוקת על האי הנס ומשלחת ארקטיקה 2007.

מולר הצהיר "אנו חייבים למלא אחר מחויבויותינו באזור הארקטי עד שארגון האומות המאוחדות יקבל החלטה למי תהא הזכות לים ולמשאבים שבאזור. אנו חייבים להסכים על הכללים ומה לעשות אם שינויי האקלים יאפשרו הגדלת התעבורה הימית." גם סרגיי לברוב, שר החוץ הרוסי, הצהיר "אנו חייבים לשגר איתות פוליטי משותף, הן לתושבי המדינות שלנו, והן ליתר העולם, שחמש המדינות שלחוף האוקיינוס מתכוונות להתייחס לאפשרויות ולאתגרים באורח אחראי".

הקרחון המצטמק של אילוליסאט שימש רקע הולם לוועידה המהווה נקודת ציון בנושא.

ראשי המשלחות בכינוס היו:
*קנדה: גארי לון, השר למשאבי הטבע של קנדה
*דנמרק: פר סטיג מולר, שר החוץ של דנמרק, והאנס אנוקסן, ראש ממשלת גרינלנד
*נורווגיה: יונס גר סטיורה, שר החוץ של נורווגיה
*רוסיה: סרגיי לברוב, שר החוץ הרוסי
*ארצות הברית: ג'ון נגרופונטה (John D. Negroponte) סגן שרת החוץ האמריקאית

ב-28 במאי, יום לפני תום הוועידה, הכריזו המשתתפים על **הצהרת אילוליסאט** (באנגלית: Ilulissat Declaration), ובה התחייבו "ליישב בצורה מוסדרת טענות חופפות לבעלות טריטוריאלית" ולחסום "חקיקה בינלאומית מקיפה חדשה לקביעת השלטון באוקיינוס הארקטי"

## מחלוקת
הכללת רק חלק מחברי המועצה הארקטית, ואי שיתופם של אחרים (עמים ילידים של האזור, איי פארו, איסלנד ושוודיה) עוררו מחלוקת.

בניסיון להגן על החלטת דנמרק שלא לשתף חברים מסוימים של המועצה הארקטית בוועידה, הצהיר תומאס וינקלר (Thomas Winkler), שעמד בראש המחלקה למשפט בינלאומי של דנמרק, כי "מפגש זה באילוליסאט אינו מהווה תחרות למועצה הארקטית. הנושאים עליהם אנו הולכים לדון יהיו נושאים שהם בתחום אחריותן של חמש המדינות השוכנות לחוף האוקיינוס הארקטי."

תגובתו של אקאלוךּ לינגה (Aqqaluk Lynge), פוליטיקאי גרינלנדי ונשיא לשעבר של "מועצת האינואיטים שסביב הקוטב", הייתה חשש שהעמים הילידים של האזור הארקטי "נדחקים לשוליים". "לאינואיטים יש הגדרה משלהם לריבונות".

## הערות שוליים

אוקיינוס
קטגוריה:אמנות סביבתיות
קטגוריה:גרינלנד: יחסי חוץ
קטגוריה:אמנות והסכמים במאה ה-21
קטגוריה:האזור הארקטי
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – קנדה
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – רוסיה
קטגוריה:נורווגיה: יחסי חוץ
קטגוריה:דנמרק: יחסי חוץ
קטגוריה:ארצות הברית: יחסי חוץ
קטגוריה:קנדה: יחסי חוץ
קטגוריה:רוסיה: יחסי חוץ
טרשניתיים

**טַּרְשָׁנִיתִיִּים** (שם מדעי: Theligonaceae) הם משפחה בוטנית הקרובה מאוד למשפחת הפואתיים. במשפחת הטרשניתיים סוג אחד – ה**טרשנית** (שם מדעי: *Theligonum*) – הכולל שלושה מינים.

במערכת הצמחים הפילוגנטית APG II משפחת הטרשניתיים אינה מוגדרת, והסוג טרשנית שבה מוכל במשפחת הפואתיים.

## מאפיינים
צמחים עשבוניים בשרניים משהו בעלי עלים נגדיים ולוואים. הצמחים חד ביתיים ומואבקים על ידי הרוח. התפרחות נמצאות בחיקי בעלים והפרחים חד מיניים. הפרחים הזכריים יושבים על המפרקים העליונים של הצמח והנקביים על התחתונים. הפרי אינו בשרני, בעל זרע יחיד. הזרעים דמויי פרסת-סוס.

תפוצת המשפחה בחצי הכדור הצפוני, באזורים הממוזגים והסוב-טרופיים. בישראל נפוץ מין אחד, טרשנית שרועה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1829
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ברתאלמי שארל ז'וזף דומורטייה
קטגוריה:דו-פסיגיים
קטגוריה:משפחות צמחים
רודני פוקס

**רודני וינסטון פוקס** (אנגלית: **Rodney Winston Fox**; נולד ב-9 בנובמבר 1940) הוא מפיק סרטי תעודה אוסטרלי ששרד תקיפה של עמלץ לבן.

## תקיפה על ידי העמלץ
ב־8 בדצמבר 1963 הותקף רודני פוקס על ידי עמלץ לבן בזמן שהוא וחבריו ערכו תחרות מסורתית של ציד דגים באמצעות רובי צלילה. הוא סבל מפציעות חמורות ביותר בבטנו ושברים בידו השמאלית,  והריאה השמאלית ועצם הבריח שלו היו נקובות. הוא נזקק ל־462 תפרים בחזה – 29 מהם בריאה, ול־92 תפרים בזרועו וידו הימנית. אחד מחבריו שישב בסירה שם לב לכתם הדם שנוצר במים והגיע על מנת לחלץ את פוקס. החוף שבו ערכו את התחרות ממוקם באזור נידח, בו רכב עובר בממוצע כל ארבעה ימים, אך כמה דקות לאחר התקיפה עבר שם רכב שהסיע את פוקס וחבריו לבית החולים הקרוב, בעוד בטנו פתוחה עד לצלעותיו. הנהג הסיע אותם לבית החולים הקרוב, שם נכח רופא מנתח אשר למד את אופן הטיפול במצבים כאלו כמה ימים קודם לכן בוועידת רופאים מנתחים באירופה. בזכות כל אלה ניצלו חייו של פוקס.

## הפקת סרטים ומחקר
בשנת 1965 חזר רודני לים על מנת להופיע בסרט דוקומנטרי שנקרא באנגלית: " Revenge of a Shark Victim", שם הרג כרישים באמצעות רובי צלילה מסוג  303 Powerhead, טרום עידן שימור הכרישים. רודני הוא האדם הראשון שהחל לייצר כלובים מיוחדים לתצפית מתחת למים, על מנת לחקור את העמלץ הלבן, וזה למעלה מארבעים שנה שהוא מוביל מסעות צילום ומחקר מתחת למים. הוא נחשב בר סמכא בכל הקשור לכריש הלבן, ובעל שם עולמי כמפיק סרטי כרישים. רודני היה שותף לרוב הסרטים שעסקו בכרישים במאה ה-20 לרבות סרטו המפורסם של סטיבן ספילברג "מלתעות".

משפחתו של רודני פוקס ייסדה מוזיאון כרישים בדרום אוסטרליה שנקרא: "Rodney Fox Shark Experience". במוזיאון מוצגים תמונות וסרטים שצולמו על ידי רודני או כאלה שנכח בהם, כלובי תצפית תת-ימיים אשר יצר לטובת הסרט "מלתעות", מודלים של כריש לבן ומאובנים של שיני כרישים עתיקים. 

רודני פוקס ובנו אנדרו עדיין ממשיכים להפעיל עסק למסעות תצפית תת-ימית בדרום אוסטרליה.

## קישורים חיצוניים
* Rodney Fox's web site האתר של רודני פוקס
* Shark Diving Rodney Fox

## הערות שוליים

קטגוריה:מפיקי קולנוע אוסטרלים
קטגוריה:אוסטרלים
קטגוריה:קורבנות תקיפת בעלי חיים
קטגוריה:אוסטרלים שנולדו ב-1940
וינטריים

**וינטריים** (שם מדעי: Winteraceae) היא משפחת צמחים מעוצים דו-פסיגיים קדומה יחסית מבחינה אבולוציונית. במשפחה 120 מינים הממויינים ב-9 סוגים. תפוצת המשפחה במרכז ודרום אמריקה ובדרום האוקיינוס השקט, ממלזיה ועד לניו זילנד וניתן לשייכה לקבוצה הביוגאוגראפית האנטארקטית.

הווינטריים הם עצים או שיחים בעלי עלים מסורגים. לפרחים מספר רב של אבקנים המסודרים ב-2 עד 5 דורים המבשילים צנטריפוגלית (מן המרכז אל החוץ). גביע הפרח נושר עם הפריחה. השחלה עילית והפרי יבש או בשרני.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1830
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ג'ון לינדלי
קטגוריה:קנלאים
קטגוריה:משפחות צמחים
אופרה בפארק

[שמאל|ממוזער|300px|"ה[רקוויאם (ורדי)|רקוויאם של ורדי", 16 ביולי 2009]]
**אופרה בפארק** הוא מיזם משותף של עיריית תל אביב-יפו עם האופרה הישראלית. מטרת המיזם היא להביא את האופרה, סוגה של אמנות במה המזוהה בעיקר עם בעלי ממון רב, לקהל רחב ככל האפשר. מסיבה זו נערכים מופעי האופרה בגני יהושע שבפארק הירקון, לעיני עשרות אלפי צופים. הכניסה למופעים היא ללא תשלום.

מופעי אופרה בפארק החלו בשנת 2001, בהעלאה של האופרה לה טראוויאטה בכיכר רבין. לאחר שנת הפסקה שבה האופרה להופיע בפארק הירקון, שלימים הפך למקום משכנה הקבוע באירועים אלו, ומאז הפכו המופעים למסורת שנתית הנערכת לרוב בחודשים יולי או אוגוסט.

הפקות שהעלתה האופרה הישראלית החדשה בפארק עד כה:

## קישורים חיצוניים
* אודות האירוע באתר האופרה הישראלית

## הערות שוליים

קטגוריה:תל אביב-יפו: אירועי תרבות
קטגוריה:ישראל: אופרה
קטגוריה:פארק הירקון
מיכאל בידרמן

ממוזער|דלת הכניסה של ההיכל היהודי הווינאי
**מיכאל לזר בידרמן** (בגרמנית: **Michael Lazar Biedermann**; 13 באוגוסט 1769 - 24 באוגוסט 1843) היה סוחר, צורף שקיבל את כהרשאה מלכותית את התואר "הצורף של קיסר אוסטריה", נדבן ועסקן יהודי מפרנסי קהילת וינה במחצית הראשונה של המאה ה-19, יוזם בניית בית הכנסת "שטאדטטמפל" (*Stadttempel*).

## קורות חיים
מיכאל לזר נולד בפרסבורג ובגיל 15 נסע לווינה, שם נשכר כשוליה לחרת. ב-1787 קיבל פרס על כיור בשעווה וב-1789 על חריתה. ב-1792 קיבל זכות ישיבה בווינה, כחרת חותמות ואושר לו לאמץ את השם "בידרמן". לאור הצטיינותו במלאכת החריתה הופקדה בידו חריתת חותמי הקיסר, מעמד שזיכה אותו בתהילה מסוימת וב-1800 פתח חנות תכשיטים משלו. לאחר ביקור ביריד בלייפציג החל בידרמן לעסוק בסחר בצמר והצליח במסחרו מאוד. ב-1808 קיבל רישיון ממשלתי למסחר סיטונאי והרחיב מאוד את עסקי הצמר ויתר מוצרי החקלאות, כשהפירמה שלו הופכת לאחת המובילות באוסטריה.

בידרמן היה פעיל בחיי הקהילה היהודית של וינה, היה היוזם העיקרי בשכירת המטיף יצחק מנהיימר והחזן שלמה זולצר ובניית בית הכנסת המודרני שבו נוצר נוסח וינה. בידרמן היה נדבן וייסד קרן סיוע לחולים וקרן פנסייה לעובדי הקהילה היהודית.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:נדבנים יהודים אוסטרים
קטגוריה:צורפים יהודים
קטגוריה:ילידי 1769
קטגוריה:נפטרים ב-1843
פטר קמנצינד

**פטר קמנצינד** (גרמנית: Peter Camenzind) הוא הרומן הראשון שפרסם הרמן הסה, ושראה אור בשנת 1904.

התמות ברומן יופיעו ברבות מהעבודות הבאות של הסה ובעיקר חיפוש היחיד אחר זהות רוחנית ופיזית ייחודית על רקע הטבע והציוויליזציה המודרנית וכן תפקיד האומנות בעיצוב האישיות של הפרט. הסגנון של הרומן קליל אף כי הוא רומן חניכה לא טיפוסי לז'אנר.

## תקציר העלילה
פטר קמנצינד הנער עוזב את עיירתו בהרים בשאיפה לחוות את העולם ולהפוך לאיש העולם הגדול. הוא פונה ללימודים באוניברסיטה. במהלך לימודיו הוא פוגש ברוזי גירטאנר ומתאהב בה. הוא מתיידד עם ריכרד שמת מאוחר יותר. אבל מהאובדן הנורא מחל פטר לשוטט על מנת לחוות את הדברים השונים שיש לחיים להציע.

בעודו מתעמת עם קשיי החיים הוא משתמש באלכוהול כאמצעי להתעמת עם קשיי החיים ומוזרותם. הוא מתאהב באליזבת אף על פי שהיא לבסוף תתחתן עם גבר אחר. ברם מסעו באיטליה משנה אותו ומשפר את יכולתו לאהוב את החיים ולראות את היופי שבהם. כאשר הוא מתיידד עם בופי האינווליד הוא מבין את המשמעות האמיתית של אהבת הזולת. במהלך הזמן הוא יחל לראות שיקוף מופלא של האנושות בבופי והידידות ביניהם תתחזק. לאחר מותו של בופי חוזר פיטר לעיירתו על מנת לטפל באביו המזדקן.

פטר קמנצינד עובר סבל עמוק ומסעות רבים במישור האינטלקטואלי הפיזי והרוחני. מסעותיו לוקחים אותו לגרמניה, איטליה, צרפת ושווייץ. במהלכם הוא יחווה מנעד רחב של רגשות אשר חווים אנשים בשלבים שונים של חייהם. באחרית חייו הוא יגלם את האידיאל של פרנציסקוס מאסיזי בעודו מטפל בנכה.

## הספר בתרגום לעברית

* ה. הסה, **פטר קמנצינד: ספור**; תרגם מגרמנית: ש’ הרברג, תל אביב: מסדה; בסיוע מוסד ביאליק ('ספרית רמון'), תש"א.
** בעריכה חדשה מאת יותם ראובני: ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ו.

## מקורות
* Hesse, Hermann. *Peter Camenzind* Translated by Michael Roloff. New York: Farrar, Straus, and Giroux, Inc., 1969.

## ראו גם
*רומן חניכה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרי הרמן הסה
קטגוריה:ספרי מוסד ביאליק
קטגוריה:ספרי הוצאת שוקן
המושבה (להקה)

**המושבה** הייתה להקת רוק ישראלית שהחלה את דרכה בספטמבר 2005.

הלהקה מורכבת מדין כרמל (שירה), אלון לנדא (שירה וגיטרה), רואי דויד (שירה וקלידים), טל כוכבי (תופים) וניצן איזנברג (בס).

ביולי 2008 הוציאה הלהקה את הלהיט המצליח **ים** שהושמע רבות ברדיו.

בהמשך הוציאה הלהקה את הסינגלים : **בוא, חליל** (באלבום שונה שמו ל"דרך חדשה") ו**מחכה לך**.

במרץ 2009 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון שנקרא על שמה. את האלבום הם כתבו והקליטו בעזרת חברים שונים מהדג נחש. מפיק האלבום היה בן הנדלר.

ב-2011 הוציא סולן הלהקה קליפ בשם "עוזב את העיר". לאחר מכן הוציא אלבום באותו שם, ובו ניגנו בין היתר ניצן אייזנברג וטל כוכבי חברי להקת המושבה.

## קישורים חיצוניים

* נועה רובין, , באתר nrg, 20 במאי 2008
* דורון גל, תכירו: המושבה, באתר MOOMA, 10 ביוני 2008
* 
* אלבום המושבה, באתר הספרייה הלאומית

## הערות שוליים

קטגוריה:להקות רוק ישראליות
קטגוריה:להקות שהוקמו בשנת 2005
קטגוריה:להקות שהתפרקו בשנת 2009
ישראל תפוחי

**ישראל (איזי) תפוחי** (נולד ב-2 במרץ 1946) הוא רואה חשבון ומנהל ישראלי, כיהן כנשיא הבונדס וכיו"ר דירקטוריון החברות אפריקה ישראל להשקעות ובזק.

## ביוגרפיה
תפוחי נולד בישראל וגדל באוסטרליה אליה היגרו הוריו. בוגר תואר ראשון בכלכלה חשבונאות ומנהל עסקים מאוניברסיטת מלבורן ומוסמך לראיית חשבון מאוניברסיטת RMIT.

את הקריירה המקצועית שלו החל תפוחי ב-1970 בשלוחה האוסטרלית של תאגיד וסטינגהאוס, ב-1971 הצטרף לקבוצת פיליפס בה שימש בתחילה כחשב באחת מחברות הבת האוסטרליות, ב-1975 כרואה חשבון בהנהלה הראשית של פיליפס אוסטרליה בסידני וב-1977 כחשב פיליפס אוסטרליה.

תפוחי היה פעיל ציוני בניו סאות' ויילס וכיהן כיו"ר לענייני עלייה של הקהילה המקומית. ב-1979 עלה לישראל יחד עם משפחתו, עבד תחילה במשרד רואי החשבון ליובושיץ קסירר ושות', ולאחר מכן כחשב בחברות דומיין ופיוניר קונקריט ישראל כשב-1989 מונה לסמנכ"ל הכספים ולדירקטור במועצת המנהלים שלה. ב-1986 התקבל תפוחי ללשכת רואי חשבון בישראל. תפוחי כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת אפריקה ישראל להשקעות וב-1997 מונה ליו"ר דירקטוריון בזק תפקיד בו שימש עד יולי 2000, בתקופתו בבזק נפתח שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות, והחלו ההכנות לקראת הפרטתה. לאחר עזיבתו כיהן תפוחי במועצה המייעצת לבנק ישראל, כמנכ"ל החממה הטכנולוגית אינקסופט של רון לאודר, וכחבר דירקטוריון בחברות רבות, בהן שיכון ובינוי, חברת החשמל, הראל השקעות, שטראוס עלית ותדיראן קשר. ב-2016 מונה לדירקטור בבנק הפועלים.

בנוסף לפעילותו העסקית חבר תפוחי באגודת ידידי מכון ויצמן ובחבר הנאמנים של המכון, חבר הנהלת לשכת המסחר ישראל-אוסטרליה ולשכת המסחר ישראל-שווייץ. שימש כגזבר תנועת הליכוד והיה חבר בצוות חשיבה של אנשי כלכלה במשרד ראש הממשלה בעת כהונתו הראשונה של בנימין נתניהו כראש הממשלה. מאז מלווה תפוחי את נתניהו ומשמש כיועצו הכלכלי, הוא שימש כחבר בצוות מאה הימים שהקים נתניהו לקראת כינון ממשלת ישראל השלושים ושתיים. לתפוחי הוצע לשמש כמנכ"ל משרד ראש הממשלה אך הוא סירב. בנובמבר 2011 מונה לנשיא ארגון הבונדס, וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2016.

תפוחי מתגורר בירושלים נשוי ואב לארבעה ילדים.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:דירקטורים ישראלים
קטגוריה:מנהלים ישראלים
קטגוריה:רואי חשבון ישראלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת מלבורן
קטגוריה:משקיעי הון סיכון ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1946
מחוזות אלג'יריה

מבחינה מנהלית אלג'יריה מחולקת ל-58 מחוזות (ولاية, וילאייה). המחוזות מחולקים לנפות.

החלוקה הנוכחית התגבשה בשנת 1983. בתקופת מלחמת העצמאות האלג'יראית, החזית לשחרור לאומי (FLN) השתמשה בחלוקה ל-6 מחוזות. עם קבלת העצמאות, המדינה חולקה ל-15 מחוזות. בשנת 1974 מספר המחוזות הוגדל ל-31 ובשנת 1983 ל-48. בסוף 2019 הוחלט על פיצול מספר מחוזות בדרום המדינה ובכך מספר המחוזות גדל ל-58.
ממוזער|371x371 פיקסלים|מפת מחוזות אלג'יריה

## קישורים חיצוניים

* נתוני מפקד אוכלוסין (2008) לפי המחוזות באלג'יריה

## הערות שוליים

קטגוריה:אלג'יריה: חלוקה מנהלית
אלג'יריה