ויליאם אייקן הבן

**ויליאם אייקן הבן** (באנגלית: **.William Aiken Jr**; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הדרומית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 1838–1842, לאחר מכן ועד 1844 כחבר הסנאט של קרוליינה הדרומית, לאחר מכן ועד 1846 כמושל קרוליינה הדרומית ה-61, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1851–1857.
## ראשית חייו
ויליאם אייקן הבן נולד בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, כבנם היחיד של הנרייטה ואט ושל ויליאם אייקן האב , שהיה הנשיא והמייסד של חברת התעלה ומסילת הברזל של קרוליינה הדרומית . האב נהרג ב-1831 בתאונת כרכרה בצ'ארלסטון, ולא זכה לראות את העיר אייקן  שנוסדה ב-1835 ונקראה על שמו. אייקן הבן סיים ב-1825 את לימודיו בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) בקולומביה, ועסק בחקלאות כבעל אחוזת מטעים.
## קריירה פוליטית
בשנים 1838–1842 כיהן אייקן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית. לאחר מכן ועד 1844 הוא היה חבר הסנאט של קרוליינה הדרומית. בדצמבר אותה שנה, לאחר שלושה סבבי הצבעה, הוא נבחר על ידי האספה הכללית של קרוליינה הדרומית כמושל קרוליינה הדרומית. תקופת כהונתו כמושל, שהגיעה לאחר משבר הביטול  ולפני הוויכוחים שנסובו על השאלה אם ניתן להרחיב את העבדות אל הטריטוריות החדשות שסופחו לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, הייתה רגועה יחסית. פועלו של אייקן התמקד בעיקר בפיתוח הכלכלי של קרוליינה הדרומית ובסלילת מסילות ברזל. ב-1845 היו במדינה 15 מפעלי כותנה ושלושה מפעלי צמר, ובאותה שנה העניק בית המחוקקים זיכיון לחברת הייצור גרניטוויל עם הון של 3 מיליון דולר. הייתה זו תחילתה של הצמיחה בהיקף נרחב של התעשייה במדינה.

ארבע שנים לאחר תום כהונתו כמושל, נבחר אייקן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1851–1857. בדצמבר 1855 הוא היה המועמד המוביל לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר חודשיים ו-133 סבבי הצבעה, נוצח אייקן על ידי נתניאל בנקס ביחס קולות של 103 מול 100, במה שהוגדר כ"בחירות הארוכות והממושכות ביותר לתפקיד יושב הראש בהיסטוריה של הבית". ב-1866 נבחר אייקן שוב לבית הנבחרים, אך לא אושר לו לאייש את מושבו.
### גישתו כלפי האיחוד והפרישה
ב-1830, בגיל 24, נכח אייקן בארוחה לקידום מדיניות הביטול, בה רבים מהנוכחים הרימו כוסית בתמיכה ברעיון של הכרזת הפרישה של קרוליינה הדרומית . 31 שנים לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, עמד אייקן ודיבר: "האיחוד - אל תתנו להתנגדות החפוזה והלא מתוזמנת מצד הדרום לנתק לנצח את חוליות הזהב שבעזרתן אנו מאוחדים בצורה כה יפה".

בראיון שנתן ב-1865 אמר אייקן, "לא, מעולם לא קשרתי את גורלי איתם (תומכי הפרישה). אמרתי להם שהם שוגים כבר מההתחלה. הרמתי כוסית לאיחוד בארוחה לכבוד הביטול ב-1830, ופגעתי בכל חברי הצעירים, ומאז תחילת המרד, לא הייתי בריצ'מונד או במונטגומרי, ודחיתי הצעות לתפקידים ממר דייוויס (נשיא הקונפדרציה) עבורי ועבור ידידי. כאשר מר דייוויס היה האורח שלי לאחרונה בצ'ארלסטון, הגנתי על האיחוד, ובשיחה אתו בחנתי את דוקטרינת הפרישה האבסורדית. מאז פרוץ המלחמה לא אמרתי או עשיתי דבר אשר מצפוני מאשים אותי כמעשה של חוסר נאמנות לאומה". אייקן המשיך, היו אלו ארבע שנים איומות, אך אמרתי למורדים כבר מההתחלה כיצד הדברים יסתיימו. התאכזבתי רק בהיבט אחד - אמרתי להם שאני נותן להם שנתיים עד שהכיבוש יגיע, והוא הגיע לאחר ארבע שנים. הם לחמו נואשות; כל נער שלקח חלק במעשי הקנאות ויצא לקרב, והנשים שהריעו להם ונתנו את תכשיטיהן ואוצרותיהן למען המטרה. אתם בצפון לא יודעים דבר על המלחמה בהיבט זה. כל משפחה בדרום הייתה למשפחה שכולה, וכך אמרתי להם שיהיה".
## פעילותו כבעל מטעים
אייקן היה אחד האנשים העשירים ביותר בקרוליינה הדרומית, והחזיק בבעלותו עבדים. הוא ירש וניהל את אחד מאחוזות גידול האורז הגדולות במדינה, "ג'הוסי איילנד" (Jehossee Island), בשטח של 1,500 אקרים (6,000 דונם), כמעט כפול משטח האחוזה הבאה בגודלה, שאותה עיבדו יותר מ-700 עבדים. ב-1860 היה כל האי בבעלותו של אייקן, והאחוזה הפיקה 1.5 מיליון פאונד (680 טונות) של אורז, בנוסף לבטטות ותירס. לאחר תום מלחמת האזרחים השיבה האחוזה את עליונותה, והיא הפיקה 1.2 מיליון פאונד. צאצאיה של משפחת אייקן, משפחת מייבנקס, עדיין מחזיקים בבעלות על חלק מהאי, כאשר את שאר חלקיו הם מכרו ב-1992 לממשלת ארצות הברית כחלק משמורת הטבע הלאומית של אגן ACE .

לאחר תום המלחמה ושחרור העבדים, אימץ אייקן עד מהרה את רעיון העבודה השכירה ואף הגדיל את היקף עסקיו. הוא שילם שכר שבועי לעבדיו לשעבר, שלא כמו רבים מבעלי הקרקעות בדרום שהפעילו נוהגי אריסות כדי להחזיק את העבדים המשוחררים בכבלים של כמעט עבדות.

בראיון מ-1863 עם רוברט סמולס, עבד לשעבר והאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, הוא אמר: "האדם היחידי כאן שהתייחס לאנשיו יפה היה המושל אייקן. הוא נתן להם את כל אשר הם ביקשו".

עבד לשעבר נוסף בשם אלייז'ה גרין, אמר בראיון שנתן בשנות ה-30: "למר ראיין היה בית כלא פרטי ברחוב קווין ליד מלון החוואים. הוא היה אכזרי מאוד... הוא היה ההפך מהמושל אייקן שהתגורר בפינה הצפון-מערבית של רחובות אליזבת וג'ודית'".

אייקן גם טען שלאחר המלחמה שלחו כמה מאנשי המשרד לעבדים משוחררים  בביופורט  ספינת תותחים לבית הכפר שלו באי ג'הוסי ובזזו ממנו את כל הרהיטים וחפצי הבית שנותרו בו. מראיין מהצפון שראיין אותו כתב ש"המזנון החביב על המושל עומד בביתו של אזרח בוסטון, כמזכרת מהמלחמה". אייקן גם טען "שהוא עיבד כמעט את כל רכושו במלחמה (כ-7 או 8 מיליון דולר) אך אם הוא היה חוסך מספיק כדי לפרנס את עצמו, הוא לא היה צריך להתאבל על האובדן".
## חיים אישיים
ב-1831 נשא אייקן לאישה את הארייט לאונדס, בתו של חבר בית הנבחרים תומאס לאונדס ונכדתו של המושל רולינס לאונדס. לשניים נולדה בת אחת, הנרייטה אייקן רט, שב-1862 נשיאה למייג'ור מצבא הקונפדרציה אדרו ברנט רט, בנו של חבר בית הנבחרים רוברט ברנוול רט.

לאחר מתן פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, החל אייקן לנסוע בעונות הקיץ למקומות בצפון עם כמה מעבדיו, והיה לאחד הפטרונים הראשונים של אוניברסיטת מינסוטה, לה הוא הלווה סכום של כ-28,000 דולר.

ויליאם אייקן הבן נפטר בכפר פלט רוק  שבקרוליינה הדרומית ב-6 בספטמבר 1887. הוא נטמן בבית הקברות מגנוליה שבצ'ארלסטון. ביתו, "בית אייקן-רט" , הוא חלק מהקרן ההיסטורית של צ'ארלסטון.
## שינוי שם אגודת עמיתי אייקן
באוקטובר 2020 הודיע נשיא קולג' צ'ארלסטון  אנדרו שוּ  על הסרת שמו של אייקן מתוכנית המחקר של הקולג', ושינוי שמה מ"אגודת עמיתי אייקן" (Aiken Fellows Society) ל"עמיתי צ'ארלסטון". החלטה זו התקבלה לצד הסרת שמו של הבישוף רוברט סמית' , הנשיא הראשון של הקולג', מאחת מהאגודות של הקולג' לפרסים ומענקים לבוגרים. שו כתב, "צעדים אלו, לצד התיעוד שצפוי להגיע, הם רק כמה מהמאמצים לטפל בגיוון, השוויון וההכלה בקמפוס. רנרד האריס, סגן נשיא הקולג' להכחלה ונגישות ומנהל הגיוון הראשי, ציין מוקדם יותר באותו סמסטר שזוהי שנת פעולה". האריס אמר לעיתון City Paper שהוא "נרגש" לראות את המוסד החינוכי מסיר את שמותיהם של אייקן וסמית'.
## לקריאה נוספת

* Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1405-1406.
* Edens, Walker (2025). The Life of William Aiken Jr. Amazon Publishing.


## קישורים חיצוניים

* ויליאם אייקן הבן באתר אגודת המושלים הלאומית 
* 
* ויליאם אייקן הבן באתר The Political Graveyard 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי קרוליינה הדרומית
קטגוריה:צ'ארלסטון: אישים
קטגוריה:מושלי קרוליינה הדרומית
קטגוריה:מושלי מדינות ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי האספה הכללית של קרוליינה הדרומית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קרוליינה הדרומית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1806
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1887