תוכנית ארטמיס

**תוכנית ארטמיס** (באנגלית: **Artemis program**) היא תוכנית אמריקאית לחקר מאויש של הירח בהובלת נאס"א. ייעודה המוצהר של התוכנית הוא ביסוס מחדש של נוכחות מאוישת על הירח לראשונה מאז תוכנית אפולו, עם מטרה ארוכת טווח להקמת בסיס מחקר על אדמת הקוטב הדרומי של הירח, דבר אשר יסייע בבוא היום למשימות מאוישות למאדים.

בין המניעים האסטרטגיים והמדעיים שהביאו להקמת התוכנית באופן רשמי בשנת 2017, ניתן למנות את הצהרותיה של סין בנוגע לתוכנית מאוישת לחקר הירח, כמו גם את גילויים של מים בצורת קרח בקטבים הדרומי והצפוני של הירח בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, מה שיכול לאפשר התבססות ארוכת טווח על הירח.

כל משימה תישא ארבעה אסטרונאוטים בחללית אוריון שתשוגר על ידי המשגר Space Launch System (SLS). אוריון תעגון עם רכב הנחיתה (סטארשיפ HLS או בלו מון) שבעזרתו ינחתו האסטרונאוטים על הירח.

## היסטוריה
### רקע
לאחר סיומה של תוכנית אפולו בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, הועלו מספר הצעות לחזרה מאוישת לחקר הירח. בשנת 1989, ביום השנה ה-20 למשימת אפולו 11, נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש הכריז על יוזמת חקר החלל (Space Exploration Initiative) שמטרתה לשגר אסטרונאוטים בחזרה לירח ובהמשך למאדים. עם זאת, דו"ח שפורסם 90 ימים לאחר מכן העריך כי יוזמת חקר החלל תעלה 500 מיליארד דולר, סכום גבוה שהרתיע את הקונגרס אשר דחה את המימון לתוכנית.

בשנת 2004, הנשיא ג'ורג' ווקר בוש הקים את תוכנית קונסטליישן, במטרה להנחית בני אדם על הירח עד שנת 2020. במסגרת התוכנית תוכננו המשגרים ארס 1 וארס 5 אשר נועדו לשאת את הנחתת אלטאיר ואת החללית אוריון. בשנת 2009 אף שוגר קונספט מוקדם של המשגר ארס 1, במסגרת טיסת הניסוי ארס 1-X. עם זאת, כמו קודמתה, גם תוכנית זו בוטלה, על ידי הנשיא ברק אובמה בפברואר 2010 עקב חריגות בתקציב ועיכובים.

חברים בקונגרס האמריקאי הביעו התנגדות דו-מפלגתית לביטול המוחלט של תוכנית קונסטליישן ותמכו במדיניות נאס"א הקובעת שכדי לשמר את יתרונה של ארצות הברית בחלל ומתוך צורך אסטרטגי, יש להמשיך לפתח חומרה עבור טיסות מאוישות מעבר למסלול הלווייני הנמוך. בתקציב נאס"א שעבר באוקטובר תחת ממשל אובמה ונקרא "NASA Authorization Act of 2010" נקבעו תקציב ומדיניות נאס"א לשנים הבאות ובמסגרתם המשיך מימון פרויקט פיתוח החללית אוריון וניתן מימון לפיתוח משגר חדש בשם Space Launch System (SLS) במקום המשגר ארס 5 שבוטל. עם כל זאת התוכנית התקדמה בעצלתיים בין היתר מכיוון שלא כללה יעדים ברורים. באפריל 2013 נאס"א הציעה את תוכנית Asteroid Redirect Mission אשר כללה הסטת אסטרואיד קטן בגודל של מספר מטרים למסלול סביב הירח ומשימת מחקר מאוישת אליו. הצעה זו התקשתה לקבל את המימון הנדרש והתקדמותה הייתה איטית.

במקביל, לאורך אותו עשור החלה התעניינות מחודשת בירח על ידי מעצמות החלל האחרות, רוסיה וסין, מה שהניע את ארצות הברית להמשיך ולממן את פיתוחם של החללית אוריון ומשגר ה-SLS. בשנת 2011 הכינה סין מסמך ממשלתי המתווה את מדיניות החלל שלה לעשורים הקרובים והעיד על כוונותיה הראשוניות לתוכנית מאוישת לחקר הירח. בשנת 2012, פרסמה התקשורת הרוסית על כוונותיה של סוכנות החלל הרוסית רוסקוסמוס לתוכנית מאוישת לחקר הירח ולכוונתה להנחית בני אדם על הירח עד שנת 2030. כבר בראשית שנות פיתוחה של החללית אוריול הרוסית, פורסם שהיא מיועדת בין השאר גם לטיסות לירח. באפריל 2016 הכריז לראשונה בכיר בתוכנית החלל הסינית באופן ברור על הכוונה להנחית בני אדם על הירח והציב תאריך יעד להשלמת מטרה זו עד שנת 2036, במה שהיה לאישור הראשון מגורם ממשלתי בסין לגבי תוכנית מאוישת לירח. יעד זה הוקדם מאוחר יותר לשנת 2030.

במרץ 2017 אושר תקציב נאס"א כחוק לראשונה מזה שבע שנים ונקרא "NASA Transition Authorization Act of 2017". חוק זה כלל את מפת הדרכים של נאס"א לשנים הבאות וקבע שיש להמשיך לפתח חומרה למשימות מאוישות מעבר למסלול הלווייני הנמוך, ביניהן החללית אוריון ומשגר ה-SLS. יתרה מכך הוחלט כי תמומן פיתוחה של תחנת חלל שתוקם הרחק מהמסלול הלווייני הנמוך ובסביבת הירח כהכנה למשימה מאוישת ארוכה למאדים, אך גם חוק זה עדיין היה מעורפל בכל הנוגע לנחיתות מאוישות על אדמת הירח.

### הקמת תוכנית ארטמיס
[270px|ממוזער|שמאל|הנשיא [דונלד טראמפ חותם על צו "Space Policy Directive 1" שהקים את תוכנית ארטמיס, 11 בדצמבר 2017]]
ב-11 בדצמבר 2017, חתם הנשיא דונלד טראמפ על צו "Space Policy Directive 1" אשר הורה על שינוי מדיניות וקבע כי תמומן תוכנית לחקר מאויש של הירח ובהמשך למאדים. 

בעקבות הצו, יזמה נאס"א פרויקט לפיתוח רכב נחיתה עבור משימות מאוישות על פני השטח של הירח בנוסף להמשך פיתוחה של החללית אוריון, משגר ה-Space Launch System ותחנת החלל הירחית "Lunar Gateway". כמו כן הוחלט שתוקם תוכנית *Commercial Lunar Payload Services*, במהלכה תשתמש נאס"א בנחתות שיפותחו בידי חברות מסחריות על מנת להנחית ציוד על פני הירח. מבין שלל החומרה שפותחה במסגרת תוכנית קונסטליישן שבוטלה, החללית אוריון היא השריד היחיד שהמשיך לתוכנית ארטמיס.

ב-26 במרץ 2019 הכריז סגן הנשיא מייק פנס שהיעד לנחיתה מאוישת של נאס"א על הירח יוקדם בארבע שנים עבור נחיתה מתוכננת בשנת 2024. גורמים בתחום ציינו שזה לוח זמנים כמעט בלתי אפשרי ביחס לשלבי הפיתוח שבה נמצאת התוכנית. ב-16 במאי 2019, הכריז מנהל נאס"א ג'ים בריידנסטין שהתוכנית החדשה לחקר הירח תיקרא "ארטמיס" על שם אחותו של אפולו מהמיתולוגיה היוונית. ב-23 במאי 2019 בחרה נאס"א בחברת Maxar Technologies לפתח את יחידת הכוח וההנעה (Power and Propulsion Element) של תחנת החלל שתקיף את הירח וביולי 2019 נבחרה חברת נורת'רופ גראמן לפתח את יחידת המגורים והלוגיסטיקה (Habitation and Logistics Outpost).

באפריל 2019, פתחה נאס"א במכרז לפיתוח רכב נחיתה (*Human Landing System*, בתרגום: "מערכת נחיתה מאוישת") אשר מיועד להנחית אסטרונאוטים ממסלול סביב הירח אל פני השטח. באפריל 2020 בחרה נאס"א בחברות Dynetics, בלו אוריג'ין ו-SpaceX והעניקה להן מימון עבור שלב פיתוח ומחקר ראשוני למערכת הנחיתה המאוישת. באפריל 2021 בחרה נאס"א ב-SpaceX עבור פיתוח מערכת הנחיתה המאוישת (סטארשיפ HLS) והעניקה לה חוזה בסך 2.9 מיליארד דולר.

עם כניסתו לתפקיד, אישר הנשיא הנכנס ג'ו ביידן את תמיכתו בתוכנית ארטמיס. הממשל החדש הותיר את התוכנית על כנה, ואף הגדיל את תקציבה. ב-15 בנובמבר 2021, העריך משרד המפקח הכללי של נאס"א את עלותה של תוכנית ארטמיס מאז שנת 2012 עד שנת 2020 בכ-40 מיליארד דולר, בהם הרוב המכריע הושקע בפיתוחם של החללית אוריון ומשגר ה-Space Launch System.

בספטמבר 2022 בחרה נאס"א בחברת אקסיום ספייס לפתח את חליפות החלל עבור תוכנית ארטמיס אשר יאפשרו לאסטרונאוטים לבצע פעולות חוץ-רכביות על אדמת הירח. במאי 2023, נאס"א בחרה גם את נחתת בלו מון של בלו אוריג'ין אשר תהיה אחת משני רכבי הנחיתה של תוכנית ארטמיס לצד הסטארשיפ HLS של SpaceX. נאס"א העניקה לבלו אוריג'ין 3.4 מיליארד דולר עבור פיתוחו של רכב הנחיתה.

לאור התקדמותה של תוכנית החלל הסינית לחקר הירח שמתכננת להנחית בני אדם על הירח עד שנת 2030 ובעקבות עיכובים בפיתוח רכב הנחיתה של תוכנית ארטמיס, החליטה נאס"א באוקטובר 2025 לפתוח מחדש את החוזה עבור רכב הנחיתה שישמש את הנחיתה המאוישת הראשונה בתוכנית ארטמיס לאחר שכבר בחרה בעבר את הסטארשיפ HLS של SpaceX ובתוך כך ביקשה מ-SpaceX ובלו אוריג'ין לפשט את רכבי הנחיתה שאותן הן מפתחות על מנת להאיץ את הליכי הפיתוח ולהקדים את סין במירוץ לקוטב הדרומי של הירח. מהלך זה הגיע בעקבות חודשים של אזהרות וביקורות קשות של בכירי נאס"א בעבר על כך שסין עלולה להקדים את ארצות הברית בעקבות מתאר תוכנית ארטמיס המסובך והצורך במספר הרב של תדלוקים בחלל שנדרשים עבור רכב הנחיתה סטארשיפ HLS.

בשנת 2026 ביצעה נאס"א שינויים רוחביים משמעותיים בכלל מרכיבי תוכנית ארטמיס על מנת לפשט ולהאיץ את התקדמות התוכנית. לאחר הודעתה של נאס"א בחודש פברואר על דחיית הנחיתה המאוישת הראשונה בתוכנית ממשימת ארטמיס 3 לארטמיס 4 על מנת לבדוק את תפקודם של רכב הנחיתה והחללית אוריון והיכולת שלהם לעגון בבטחה אחד עם השני במסלול לווייני נמוך, הודיעה נאס"א בחודש מרץ על שינויים משמעותיים אף יותר והכריזה שהיא משהה את פיתוחה של תחנת החלל Lunar Gateway שהייתה אמורה להיבנות במסלול סביב הירח במקביל לבנייתו של בסיס ירחי על אדמת הקוטב הדרומי של הירח, לטובת האצת פיתוחו של הבסיס הירחי ושימוש בחלק ממרכיבי התחנה שהיו אז תחת פיתוח, עבור הבסיס. לצד כל אלה הכריזה נאס"א שאחרי משימת ארטמיס 3 תיבנה גרסה קבועה למשגר Space Launch System במקום התכנון הקודם שכלל בנייתן של שלוש גרסאות עוצמתיות יותר של המשגר ככל שהתוכנית תתקדם.

## מתאר משימות ארטמיס
300px|ממוזער|שמאל|הדמיית אמן של בסיס ירחי בתוכנית ארטמיס
תוכנית ארטמיס תכלול בראשיתה ממוצע של משימה אחת בשנה, כאשר בהמשך הכוונה היא להגדיל את מספר השיגורים לשתי משימות מאוישות בשנה ואף יותר. לאורך התקדמותה של התוכנית יתווספו רכיבים וחומרה שיתמכו בנוכחות אנושית ארוכת-טווח על אדמת הקוטב הדרומי של הירח.

כל משימה תישא ארבעה אסטרונאוטים בחללית אוריון שתשוגר על ידי המשגר Space Launch System (SLS) מכן השיגור 39B במרכז החלל קנדי שבפלורידה. לפני שיגורם של האסטרונאוטים ישוגר רכב הנחיתה (סטארשיפ HLS או בלו מון) אשר יתודלק במסלול סביב כדור הארץ בתהליך שיכלול מספר שיגורים של מכליות תדלוק. השלב העליון של משגר ה-SLS יאיץ ויכניס את החללית אוריון לתמרון מעבר ירחי שישלח אותה לכיוון הירח, כאשר רכב הנחיתה המתודלק יכניס את עצמו לתמרון זה גם כן. בהגעתם לקרבת הירח, החללית אוריון ורכב הנחיתה ייכנסו למסלול NRHO סביב הירח (Near-Rectilinear Halo Orbit, בתרגום: מסלול הילה כמעט-ישר), שם יעגנו אחד בשני. לאחר העגינה שניים מהאסטרונאוטים יעברו לרכב הנחיתה בזמן שהשניים האחרים יישארו בחללית אוריון. רכב הנחיתה המאויש יבצע נחיתה על אדמת הקוטב הדרומי של הירח, שם יוקם בשלבים המתקדמים של התוכנית בסיס מחקר. ברשות האסטרונאוטים יהיו שני כלי רכב שיסייעו לשנע אסטרונאוטים וציוד בסביבת אתר הנחיתה ועד למרחק של עשרות קילומטרים ממנו; האחד יהיה רובר ירחי מווּסת אוויר (Pressurized Lunar Rover) שבו יוכלו האסטרונאוטים לשהות ללא חליפות חלל והשני יהיה רכב השטח הירחי (Lunar Terrain Vehicle) אשר לא יהיה מווּסת אוויר, מה שיצריך את האסטרונאוטים ללבוש חליפות חלל. בבסיס הירחי יערכו מחקרים והדגמות של ניצול משאבים מקומיים בקוטב הדרומי של הירח, לצד נוכחות אנושית ממושכת יותר בבסיס ככל שתתקדם התוכנית, כהכנה למשימות מאוישות ארוכות למאדים. בסיום כל משימה ימריאו האסטרונאוטים עם רכב הנחיתה בחזרה למסלול NRHO שם יעגנו עם אוריון. האסטרונאוטים יעברו אל החללית אוריון שתיכנס לתמרון מעבר-ארצי ותחזור לכיוון כדור הארץ לקראת נחיתה במימי האוקיינוס השקט.

## משימות
300px|ממוזער|שמאל|משימות מתוכננות בשלב הראשון של תוכנית ארטמיס
המשימות בתוכנית ארטמיס ישאו אסטרונאוטים בחללית אוריון שתשוגר על ידי המשגר Space Launch System (SLS). נחיתות מאוישות על אדמת הירח יתבצעו בעזרת רכבי הנחיתה סטארשיפ HLS ובלו מון. במקביל הייתה אמורה להיבנות תחנת החלל Lunar Gateway במסלול סביב הירח, אך נאס"א השהתה את פיתוחה במרץ 2026.

לוח הזמנים הרשמי של נאס"א עבור התוכנית כולל תחילה קצב של משימה מאוישת אחת בשנה, אך אין התייחסות רשמית למספר הכולל של המשימות המאוישות או פירוט לגבי המשימות שמעבר למשימת ארטמיס 5.

### ארטמיס 1 (2022)

270px|ממוזער|שמאל|בובות המבחן זוהר והלגה מוכנות בתוך החללית אוריון, משימת ארטמיס 1
המשימה הראשונה בתוכנית ארטמיס הייתה טיסת ניסוי לא מאוישת של החללית אוריון במהלכה הקיפה החללית את הירח וחזרה לנחיתה מוצלחת בכדור הארץ. מטרת המשימה הייתה לאשר את כשירותם של החללית אוריון ומשגר ה-SLS. אוריון שוגרה ב-16 בנובמבר 2022 על ידי משגר ה-SLS מסוג Block 1 מכן השיגור 39B במרכז החלל קנדי שבפלורידה. לאחר השיגור למסלול וביצוע תמרון מעבר ירחי אשר שלח את החללית אוריון לכיוון הירח, החללית נכנסה למסלול רטרוגרדי מרוחק (Distant retrograde orbit) סביב הירח ולאחר מכן חזרה לכדור הארץ וחדרה דרך האטמוספירה אל עבר צניחה במימי האוקיינוס השקט אל מול חופי באחה קליפורניה שבמקסיקו ב-11 בדצמבר, אותו התאריך בו נחתה על הירח משימת אפולו 17, האחרונה בתוכנית אפולו.

נאס"א, בשיתוף פעולה עם סוכנות החלל הישראלית והמרכז הגרמני לחקר החלל, בדקה על בובות המבחן "זוהר" ו"הלגה" את אפודי AstroRad של חברת סטמראד הישראלית המספקים הגנה מקרינה. הניסוי שנקרא Matroshka AstroRad Radiation Experiment (MARE), נועד לספק מידע אודות יעילות ההגנה של האפוד מפני הקרינה בדרכה של החללית לירח.

בניתוח שלאחר הנחיתה התגלה אובדן בלתי צפוי של חומר AVCOAT שממנו עשוי מגן החום בבסיס החללית שניזוק במהלך הליך החדירה לאטמוספירה. נאס"א ציינה שלא מדובר במקרה שהיה מסכן אסטרונאוטים בתוך החללית. לאחר בדיקות בנושא שארכו כשנתיים, פרסמה נאס"א ב-5 בדצמבר 2024 את המלצותיה והחליטה שמשימות הבאות תחזור אוריון בזווית תלולה יותר, מה שיאפשר לה להישאר פחות זמן באזורים שהסבו נזק למגן החום.

### ארטמיס 2 (2026)

המשימה השנייה בתוכנית ארטמיס תהיה טיסת הניסוי המאוישת הראשונה של החללית אוריון אשר תישא את האסטרונאוטים ריד וייזמן, ויקטור גלובר וכריסטינה קוק מנאס"א, כמו גם את ג'רמי הנסן מסוכנות החלל הקנדית אל טיסת יעף מסביב לירח ובחזרה לכדור הארץ. משימה זו תהיה הטיסה המאוישת הראשונה בקרבת הירח מאז אפולו 17 בשנת 1972. השיגור מתוכנן לאפריל 2026.

### ארטמיס 3

המשימה השלישית בתוכנית ארטמיס מתוכננת לשיגור בשנת 2027 ותכלול שיגור של ארבעה אסטרונאוטים בחללית אוריון על ידי משגר ה-SLS. מטרת המשימה היא לבצע עגינה במסלול לווייני נמוך של החללית אוריון עם רכב הנחיתה (סטארשיפ HLS ו/או בלו מון) כהכנה לקראת נחיתה מאוישת על הירח במשימת ארטמיס 4.

### ארטמיס 4

המשימה הרביעית בתוכנית ארטמיס מתוכננת לשיגור בשנת 2028 ועתידה להיות הנחיתה המאוישת הראשונה על הירח מאז משימת אפולו 17 בשנת 1972. משימה זו תישא ארבעה אסטרונאוטים בחללית אוריון שתשוגר על ידי המשגר Space Launch System (SLS), ובמקביל ישוגר רכב הנחיתה (סטארשיפ HLS או בלו מון). אוריון תעגון עם רכב הנחיתה במסלול סביב הירח ושניים מהאסטרונאוטים יעברו אל רכב הנחיתה לקראת נחיתה על אדמת הקוטב הדרומי של הירח בזמן שהשניים האחרים יישארו באוריון במסלול היקפי סביב הירח. שני האסטרונאוטים שינחתו, צפויים לשהות על פני השטח כשבוע ויבצעו עד ארבע פעילויות חוץ-רכביות על אדמת הירח, יערכו ניסויים ותצפיות מדעיות וכמו כן יאספו דגימות של מי קרח הנמצאים באזור זה של הירח. בסיום משימותיהם על אדמת הירח ימריאו בחזרה, יעגנו עם אוריון במסלול סביב הירח ויחזרו לכדור הארץ.

### ארטמיס 5
המשימה החמישית בתוכנית ארטמיס מתוכננת לשיגור בסוף שנת 2028 ותכלול שיגור של ארבעה אסטרונאוטים בחללית אוריון על ידי משגר ה-SLS, כאשר במקביל ישוגר רכב הנחיתה. בהגעתם אל מסלול סביב הירח יעגנו החללית אוריון ורכב הנחיתה אחד בשני, ושניים מהאסטרונאוטים יעברו אל רכב הנחיתה לקראת הנחיתה המאוישת השנייה בתוכנית. במשימה זו צפויה נאס"א להתחיל לבנות את בסיס המחקר הירחי המתוכנן. זאת גם המשימה הראשונה בה צפויים האסטרונאוטים להשתמש ברכב "Lunar Roving Vehicle" כדי לנוע על פני מרחקים גדולים יותר על באדמת הירח. בסיום משימותיהם על הירח הם ימריאו בחזרה אל החללית אוריון ויחזרו לכדור הארץ.

### משימות נוספות
אין התייחסות רשמית של נאס"א ותכנון מפורט למשימות שמעבר למשימת ארטמיס 5 או התייחסות למספר הכולל של משימות בתוכנית, אך על פי חוזה שחתמה נאס"א עם לוקהיד מרטין בספטמבר 2019, צוין כי היא תזמין ייצור של לפחות שש חלליות אוריון, כאשר כל אחת מהן יכולה לתמוך בשתי משימות לכל הפחות.

התכנון הכללי הוא לקיים תוכנית ארוכת טווח במהלכה יוקם בסיס ירחי באדמת הקוטב הדרומי של הירח, בו יש הימצאות של מים בצורת קרח, דבר היכול לתחזק נוכחות ארוכת-טווח של אסטרונאוטים על אדמת הירח באמצעות ייצור ואספקה של מים וחמצן ואף יכול לשמש לייצור דלק רקטי. 

## רכיבי התוכנית
### חללית

[300px|ממוזער|שמאל|חללית אוריון CM-003 "אינטגריטי", בהכנות לקראת משימת [ארטמיס 2]]
החללית אוריון אשר פותחה על ידי לוקהיד מרטין מיועדת לשאת צוות של ארבעה אסטרונאוטים למסלול סביב הירח, ואחראית גם על החזרתם לכדור הארץ בסיום משימותיהם על פני השטח של הירח. החללית מורכבת משני שלבים; **תא הצוות** בו שוהים האסטרונאוטים ו**תא השירות** אשר מספק את מערכות ההנעה העיקריות של החללית ומערכות קיום חיים הכוללות חמצן וחנקן. קוטרה של החללית הוא 5 מטרים והיא נישאת לגובה של 7.9 מטרים כאשר שני השלבים מחוברים אחד בשני.

אוריון משוגרת ממרכז החלל קנדי על ידי משגר Space Launch System אשר מאיץ ושולח אותה לתמרון מעבר ירחי במהלכו משייטת החללית לכיוון הירח בטיסה לא ממונעת. בהגעתה אל קרבת הירח מפעילה החללית את מנוע AJ-10 שבבסיסה ונכנסת למסלול סביב הירח, שם היא עוגנת עם רכב הנחיתה סטארשיפ HLS או בלו מון.

פיתוחה של החללית החל בשנת 2005 עם הקמת תוכנית קונסטליישן. לאחר ביטולה של התוכנית על ידי הנשיא ברק אובמה בפברואר 2010 עקב חריגות בתקציב ועיכובים, נשקל לבטל את פיתוח האוריון. אף על פי כן, ב-24 במאי 2011 הודיעה נאס"א על פיתוחה של חללית חדשה המיועדת לטיסות מעבר למסלול הלווייני הנמוך אשר נקראה "Multi-Purpose Crew Vehicle" ובעצם מבוססת על תכנונים קודמים של אוריון. ב-5 בדצמבר 2014 נערכה לראשונה טיסת ניסוי מסלולית לא-מאוישת של החללית במסגרת טיסת Exploration Flight Test 1 ששוגרה על ידי משגר דלתא 4 ובמהלכה ביצעה החללית שתי הקפות של כדור הארץ ובחנה את מערכותיה השונות ובסיומן נחתה בהצלחה באוקיינוס השקט.

**תא הצוות** 
תא הצוות של החללית אוריון הוא קפסולת חלל בה שוהים האסטרונאוטים. התא מהווה את אזור המגורים של הצוות, מספק מקום אחסון למטען ומכשירים מדעיים ומיועד לאכלס כארבעה אסטרונאוטים במשימות מעבר למסלול הלווייני הנמוך. תא הצוות הוא החלק היחיד בחללית אוריון שחוזר בחזרה לכדור הארץ והוא אף ניתן לשימוש חוזר של לפחות שתי משימות. בקצה העליון של הקפסולה, ישנו תא עגינה שמאפשר לעגון עם רכבי חלל אחרים וביניהם רכב נחיתה.

קוטרו של תא הצוות הוא 5.02 מטרים וגובהו הוא 3.35 מטרים. נפחו המדוחס של התא הוא 19.56 מטרים מעוקבים, מתוכם 9.34 מטרים מעוקבים של אזור מחייה בו יכולים האסטרונאוטים לנוע בחופשיות. תא הצוות שוקל 10.4 טון ובבסיסו מגן חום שמשמש להגנה על החללית בהליך חדירתה לאטמוספירה. בדפנותיה של החללית ישנם 12 מדחפים המשמשים להכוונה ולתמרונים מינוריים של החללית. בהליך השיגור הראשוני של החללית, מעל לקפסולת תא הצוות ישנה מערכת מילוט המתוכננת להאיץ הרחק מהמשגר במקרה חירום.

**תא השירות** 
תא השירות של החללית אוריון אשר נבנה על ידי סוכנות החלל האירופית מספק את מערכות הדלק וההנעה העיקריות של החללית, כמו גם מערכות קיום חיים הכוללות חמצן וחנקן שיספקו אוויר לנשימה עבור האסטרונאוטים ולחץ אטמוספירי הקיים בגובה פני הים. מצידיו של תא השירות פרוסים לוחות סולאריים אשר מספקים אנרגיה עבור מערכות החשמל של החללית. בשונה מתא הצוות, תא השירות לא נועד לשימוש חוזר והוא מתכלה בסיום משימתו כאשר הוא נשרף בהליך החדירה לאטמוספירה.

קוטרו של תא השירות הוא 5.02 מטרים וגובהו הוא 4.79 מטרים. תא השירות שוקל 15.6 טון בעודו מתודלק. בבסיסו של תא השירות ישנו מנוע AJ-10 יחיד המספק כוח-דחף של 27.2 קילו-ניוטון ובנוסף אליו ישנם מדחפים קטנים נוספים.

### רכבי נחיתה
תפקידם של רכבי הנחיתה הוא להעביר את האסטרונאוטים ממסלול סביב הירח, אל פני השטח של הירח. שני רכבי נחיתה נמצאים בפיתוח עבור תוכנית ארטמיס; סטארשיפ HLS של SpaceX ובלו מון של בלו אוריג'ין.

#### סטארשיפ HLS

250px|ממוזער|שמאל|הדמייה של הסטארשיפ HLS על אדמת הירח
סטארשיפ HLS היא נחתת ירחית מאוישת המפותחת על ידי חברת SpaceX ובשונה מחללית סטארשיפ רגילה, היא לא מכילה מגן חום או מדפים מאחר והיא לא מתוכננת לחזור לכדור הארץ ולבצע חדירה אטמוספירית. היא מיועדת לעגון עם החללית אוריון במסלול סביב הירח, להנחית אסטרונאוטים על אדמת הירח ולהמריא בחזרה למסלול. נחתת זו היא עצומת מימדים ביחס לרכבי חלל אחרים; היא מתנשאת לגובה של 52 מטרים, קוטרה הוא 9 מטרים והיא מסוגלת להנחית כמאה טונות על פני השטח של הירח.

סטארשיפ HLS תשוגר ממרכז החלל קנדי על ידי השלב הראשון של מערכת השיגור סטארשיפ אל מסלול סביב כדור הארץ, שם היא תתודלק בידי מספר מכליות סטארשיפ נוספות אשר ישוגרו במיוחד עבור מטרה זו. בסיום התדלוק תבצע סטארשיפ HLS תמרון מעבר ירחי אל כיוון הירח ובהגעתה תיכנס למסלול סביבו. בשונה מחלליות שקדמו לסטארשיפ, מה שמייחד אותה היא היכולת לשלוח את עצמה לתמרון מעבר ירחי לכיוון הירח במקום להסתמך על שלב ממשגר שיעשה זאת. יכולת זו מתאפשרת מאחר והיא מחזיקה במערכות הנעה ומיכלי דלק גדולים מספיק.

חברת SpaceX החלה לפתח את הנחתת בשנת 2019 לאחר שנאס"א פתחה במכרז עבור פיתוח נחתת מאוישת. באפריל 2021 בחרה נאס"א בסטארשיפ HLS כנחתת עבור תוכנית ארטמיס.

#### בלו מון

בלו מון היא נחתת ירחית מאוישת המפותחת על ידי חברת בלו אוריג'ין. היא מיועדת לעגון עם החללית אוריון במסלול סביב הירח, להנחית אסטרונאוטים על אדמת הירח ולהמריא בחזרה למסלול. בלו מון מתוכננת לשאת צוות של עד ארבעה אסטרונאוטים אל פני השטח של הירח וניתנת לשימוש חוזר עבור נחיתות נוספות. נחתת זו נישאת לגובה של 16 מטרים ומסוגלת לשאת עד כ-20 טון לפני השטח של הירח.

בלו אוריג'ין החלה לפתח את הגרסה המאוישת של הנחתת (MK2) בסוף שנת 2019 במסגרת מכרז של נאס"א לפיתוח נחתת מאוישת עבור תוכנית ארטמיס. למרות שבאפריל 2021 הסתיים המכרז עם בחירת הסטארשיפ HLS של SpaceX, במרץ 2022 הכריזה נאס"א על מכרז חדש לנחתת מאוישת נוספת ובמאי 2023 נבחרה בלו מון על ידי נאס"א לנחתת השנייה שתשמש עבור תוכנית ארטמיס.

### משגרים
#### Space Launch System

[250px|ממוזער|שמאל|משגר Space Launch System בדרכו למתחם השיגור לקראת משימת [ארטמיס 1]]
Space Launch System, (בראשי תיבות: SLS, בעברית: מערכת שיגור לחלל) הוא משגר כבד במיוחד  הנמצא בשימוש בידי נאס"א. משגר זה הוא המשגר העיקרי של תוכנית ארטמיס וייעודו המרכזי הוא שיגור החללית אוריון אל תמרון מעבר ירחי בדרכה לירח. 

למשגר ה-SLS שתי גרסאות; בשלושת המשימות הראשונות בתוכנית יעשה שימוש בגרסת **בלוק 1**, והחל ממשימת ארטמיס 4 תשוגר גרסה קבועה עם שלב עליון חדש אשר יורכב משלב Centaur V, השלב העליון של משגר וולקן קנטאור. יכולת נשיאת המטען אל מסלול לווייני נמוך בגרסת בלוק 1 היא 95,000 ק"ג, כאשר בגרסה הבאה יכולת זו תגדל. משגר זה פותח ונבנה ברובו על בסיס רכיבים קיימים ממערכת השיגור של מעבורות החלל. השלב הראשון של המשגר (Core stage) הוא שלב הליבה המרכזי, ולצידיו שני מאיצים (SRB). שתי גרסאות המשגר חולקות שלב ראשון משותף אך נבדלות ביניהן בשלב השני/השלב העליון.

**[[Space Launch System#שלב הליבה (Core stage)|שלב הליבה (Core stage)]]** אשר נבנה על ידי חברת בואינג, הוא השלב המרכזי של המשגר. הוא אחראי על הנעתם של השלב העליון והחללית אוריון אל מחוץ לאטמוספירה ולהכנסתם למסלול סביב כדור הארץ. שלב הליבה מפעיל את מנועיו במשך שמונה הדקות הראשונות לשיגור ומאיץ לגובה של 162 קילומטרים ולמהירות של 28,000 קמ"ש, כאשר בסיומן הוא מדומם את מנועיו ומתנתק מהשלב העליון אשר נושא את החללית אוריון. 

**[[Space Launch System#מאיצים (SRB)|שני מאיצים (Solid Rocket Boosters)]]** נמצאים משני צידיו של שלב הליבה. תפקידם של המאיצים, הוא לסייע לשלב הליבה בשתי הדקות הראשונות לשיגור כאשר הם מספקים את רוב כוח הדחף בעת השיגור. בסיום שתי הדקות הראשונות הם ניתקים משלב הליבה. 

**[[Space Launch System#שלב עליון|השלב העליון]]** הוא השלב השני של המשגר והוא נושא את החללית אוריון. תפקידו של שלב זה הוא לבצע תמרון שנקרא "Perigee raise maneuver" שמטרתו להעלות את גובה המסלול סביב כדור הארץ ומאוחר יותר לבצע תמרון מעבר ירחי שבמהלכו הוא מפעיל את מנועיו למשך 18 דקות ושולח את החללית לכיוון הירח.

בשנת 2011 החל פיתוח המשגר, כתחליף למשגרים ארס 1 וארס 5 שפיתוחם בוטל בעקבות ביטולה של תוכנית קונסטליישן. משגר ה-SLS פותח ונבנה ברובו על בסיס רכיבים קיימים ממערכת השיגור של מעבורות החלל, כאשר בין היתר מלבד שימוש במנועי RS-25 אשר שימשו את המעבורות, נעשה שימוש במאיצים (SRB) שגם הם שימשו את המעבורות. הפרויקט עמד בפני אתגרים משמעותיים כולל חריגות תקציב משמעותיות ועיכובים רבים. שיגור הבכורה אשר תוכנן במקור לשנת 2016 יצא לפועל באיחור של כמעט שש שנים במשימת ארטמיס 1.

#### סטארשיפ

סטארשיפ היא מערכת שיגור דו-שלבית ורב-שימושית המסווגת ככבדה במיוחד  ונמצאת בפיתוח על ידי חברת SpaceX. ייעודה המרכזי בתוכנית ארטמיס הוא לשגר את רכב הנחיתה סטארשיפ HLS. מערכת השיגור של הסטארשיפ מורכבת משני שלבים; השלב הראשון נקרא סופר-הבי (Super Heavy) ומשמש כרקטת האצה המיועדת להאיץ את השלב השני בהליך ההתחלתי של השיגור. השלב השני הוא חללית בשם סטארשיפ (Starship) המיועדת להיכנס למסלול סביב כדור הארץ. לחללית זו מספר גרסאות המיועדות למטרות שונות. עבור תוכנית ארטמיס תפותח גרסת סטארשיפ HLS המיועדת לשמש כנחתת ירחית.

לצד רכב הנחיתה סטארשיפ HLS, יפותחו מכליות תדלוק (Tanker) ומתקן לאחסון דלק במסלול סביב כדור הארץ (Propellant Depot). פרופיל השיגור של הסטארשיפ HLS בתוכנית ארטמיס מתחיל בשיגור מתקן אחסון הדלק למסלול סביב כדור הארץ, ולאחריו משוגרים מספר מיכליות אשר עוגנות עם מתקן האחסון ומתדלקות אותו. לבסוף משוגרת הסטארשיפ HLS שבהגעתה למסלול היא עוגנת עם מתקן אחסון הדלק ומתדלקת לפני הטיסה לכיוון הירח. בעת השיגור, מפעיל השלב הראשון של המשגר (Super Heavy) את 33 מנועיו ומייצר כוח-דחף של 82,400 קילו-ניוטון - יותר מכפול מכוח הדחף של הסטורן 5 ששימש את תוכנית אפולו. כשתי דקות ו-40 שניות מתחילת השיגור ניתק השלב הראשון מהשלב השני (סטארשיפ HLS) וחוזר לנחיתה באתר השיגור. חללית הסטארשיפ HLS מפעילה את מנועיה ומאיצה במשך כשש דקות ו-20 שניות עד אשר היא מגיעה למהירות מסלולית ונכנסת למסלול סביב כדור הארץ.

תכנונים ראשונים של הסטארשיפ פורסמו בשנת 2012 והוא יועד תחילה לשמש עבור שיגור בני אדם ומטען אל כוכב הלכת מאדים על פי חזונו של מייסד חברת SpaceX אילון מאסק. בשנים שלאחר מכן פותחו מנועי הרפטור אשר מניעים את המשגר ובשנת 2019 החלו לבצע בדיקות באב טיפוס של סטארשיפ עצמו.

#### ניו גלן

ניו גלן הוא משגר רב-שימושי באופן חלקי אשר פותח ומיוצר על ידי חברת בלו אוריג'ין. עבור תוכנית ארטמיס תיבנה גרסה עוצמתית יותר שמטרתה תהיה לשגר את הנחתת בלו מון לכיוון הירח. משגר זה יהיה מורכב משני שלבים; שלב ראשון רב-שימושי בעל תשעת מנועי BE-4 אשר מספקים כוח-דחף של 25,600 קילו-ניוטון בעת השיגור, ושלב שני המחזיק בארבעת מנועי BE-3U שמספקים כוח-דחף של 3,600 קילו-ניוטון. משגר זה מסוגל לשלוח מטען במשקל של למעלה מ-20 טון לעבר תמרון מעבר ירחי ומפותח באופן בלעדי עבור שיגור הנחתת בלו מון. בלו אוריג'ין החלה לפתח את הניו גלן בתחילת העשור השני של המאה ה-21, ועל פיתוחה של הגרסה העוצמתית יותר של הניו גלן הכריזה בלו אוריג'ין בנובמבר 2025.

#### פאלקון כבד

פאלקון כבד הוא משגר כבד ורב-שימושי באופן חלקי אשר פותח ומיוצר על ידי SpaceX. ייעודו כחלק מתוכנית ארטמיס הוא לשגר את יחידת המגורים ולוגיסטיקה (Habitation and Logistics Outpost) שתוכננה תחילה עבור תחנת החלל Lunar Gateway וכנראה תוסב עבור בסיס המחקר המתוכנן על אדמת הירח.

הפאלקון כבד מתבסס על המשגר פאלקון 9 ולמעשה מורכב ממשגר פאלקון 9 כשלב מרכזי ושני מאיצי צד המורכבים מהשלב הראשון של משגרי פאלקון 9. משגר זה מסוגל לשאת מטען במשקל של 16 טון למסלול תמרון מעבר ירחי. פיתוחו של הפאלקון כבד החל בתחילתו של העשור השני של המאה ה-21 והוא נכנס לשימוש בשנת 2018. זהו המשגר השני בהיסטוריה אחרי הפאלקון 9 שהשלב הראשון שלו מסוגל לנחות בחזרה במאונך ולהיות משוגר פעמים נוספות.

### השהיית פיתוח תחנת החלל Lunar Gateway

Lunar Gateway היא תחנת חלל ואלמנט משמעותי בתוכנית ארטמיס אשר תוכננה לפעול במסלול סביב הירח והייתה אמורה להיות תחנת החלל הראשונה שמוצבת הרחק מהמסלול הלווייני הנמוך. פיתוחה הושהה על ידי נאס"א במרץ 2026 וחלק מרכיביה שהיו תחת שלבי פיתוח מתקדמים הוסבו לטובת פיתוחו של בסיס מחקר על אדמת הירח. היא הייתה מיועדת לשמש כמרכז תקשורת, מעבדה מדעית וכמגורים עבור אסטרונאוטים כחלק מתוכנית ארטמיס. פרויקט בינלאומי זה היה אמור להיות מאמץ משותף של מספר סוכנויות חלל בהובלת נאס"א וכולל גם את סוכנות החלל האירופית, הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל הקנדית ועוד.

התחנה תוכננה להקיף את הירח במסלול NRHO (Near-Rectilinear Halo Orbit, בתרגום: מסלול הילה כמעט-ישר) כאשר בנקודה הקרובה ביותר היא תהיה במרחק של 1,500 ק"מ מהקוטב הצפוני של הירח ובנקודה המרוחקת ביותר היא תהיה במרחק של כ-70,000 ק"מ מהקוטב הדרומי של הירח. הקפה אחת מלאה הייתה נמשכת כשבוע. בתחנה תוכננו לעגון החללית אוריון בנוסף לנחתת אשר הייתה משמשת עבור משימות מאוישות שינחתו על פני השטח של הירח. הקמתה של התחנה הייתה מסייעת לעשות שימוש בנחתת רב-שימושית עבור מספר נחיתות מהתחנה אל פני השטח של הירח ובחזרה. התחנה תוכננה לאפשר לראשונה שהות ארוכת-טווח של אסטרונאוטים הרחק מהמסלול הלווייני הנמוך ומההגנה הטבעית של השדה המגנטי של כדור הארץ מפני קרינה ורוחות סולאריות כהכנה למשימה מאוישת למאדים. התחנה גם תוכננה לשמש כבסיס היציאה לכוכב הלכת מאדים בבוא היום.

תכנון התחנה החל בשנים שלאחר ביטולה של תוכנית קונסטליישן, אז ערכה נאס"א מחקרים ובדיקות עבור פיתוח אפשרי של תחנת חלל בקרבת הירח. שתי היחידות הראשונות של התחנה; יחידת הכוח וההנעה (Power and Propulsion Element) ויחידת המגורים ולוגיסטיקה (Habitation and Logistics Outpost) תוכננו לשיגור בסוף שנת 2027 על ידי משגר פאלקון כבד אך עם השהיית פיתוחה של התחנה במרץ 2026, יחידת המגורים ולוגיסטיקה כנראה תוסב לטובת בסיס קרקעי על הירח.

באוגוסט 2024 פרסם משרד החשבונות הכללי של ארצות הברית דוח שקובע כי יש לשנות את התוכנית. זאת בשל גודלה של החללית סטארשיפ HLS של SpaceX. מחברי הדוח ציינו כי המסה המתוכננת של הסטארשיפ גדולה פי 18 מהמסה של חללית שמתאימה לעגינה בתחנת החלל הירחית. חללית עם מסה זו תקשה על שמירת התחנה במסלולה, תגביל את האפשרות לסובב את התחנה סביב עצמה לזווית הרצויה ותשבש את התקשורת עמה. לפי מחברי הדו"ח, על מהנדסי נאס"א לחפש דרכים לעקוף את הבעיה. הם ציינו שהיא תהיה חמורה עוד יותר אם התחנה העתידית תשרת גם משימות למאדים, שידרשו חלליות גדולות עוד יותר. במרץ 2026, הודיע מנהל נאס"א על ביטול התוכנית להקמת התחנה, כאשר במקומה תשאף להקים בסיס בעלות 20 מיליארד דולר על פני הירח.

## שותפים בינלאומיים ופרטיים
תוכנית ארטמיס היא מיזם בינלאומי בהובלת נאס"א אשר כולל מספר סוכנויות חלל ממשלתיות זרות, כמו גם חברות חלל פרטיות. שותפותיה הבינלאומיות של נאס"א בתוכנית הן סוכנות החלל האירופית, הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל הקנדית וסוכנות החלל האמירתית, לצד החברות SpaceX, בלו אוריג'ין, בואינג, לוקהיד מרטין ואחרים. 

בזמן שנאס"א מימנה ופיתחה את רובם המכריע של רכיבי התוכנית יחד עם חברות החלל האמריקאיות, גם שותפותיה הזרות אחראיות על פיתוח רכיבים משמעותיים. השותפה הזרה הגדולה ביותר של נאס"א בתוכנית היא סוכנות החלל האירופית אשר אחראית לתא השירות של החללית אוריון אשר מספק את מערכות החמצן, הדלק וההנעה העיקריות של החללית. מלבד תא השירות, סוכנות החלל האירופית אמורה לספק את היחידות "I-Hab" ו-"Lunar View" של תחנת החלל Lunar Gateway שפיתוחה הושהה. הסוכנות היפנית לחקר החלל תהיה אחראית על פיתוח רובר ירחי מווּסת אוויר (Pressurized Lunar Rover), רכב לסיור על פני השטח של הירח שיאפשר לאסטרונאוטים לעבוד בו ללא חליפות חלל עד 14 ימים. סוכנות החלל הקנדית הייתה אחראית על פיתוח קנדארם3 (Canadarm3), זרוע רובוטית שתוכננה לסייע לאסטרונאוטים במשימות תחזוקה על תחנת החלל Lunar Gateway, שפיתוחה הושהה. גם סוכנות החלל של איחוד האמירויות הערביות הצטרפה כשותפה לתוכנית בינואר 2024, כאשר נאס"א הודיעה שהיא תהיה אחראית לספק את יחידת מנעל האוויר (Crew and Science Airlock Module) של תחנת החלל Lunar Gateway שמאז הושהתה.

בואינג הייתה אחראית על פיתוח המשגר Space Launch System שתפקידו לשגר את החללית אוריון, לוקהיד מרטין הייתה אחראית על פיתוח החללית אוריון שתפקידה לשלוח ולהחזיר את האסטרונאוטים מהירח, ו-SpaceX ובלו אוריג'ין אחראיות על פיתוח רכבי הנחיתה סטארשיפ HLS ובלו מון בהתאמה; שתפקידם להנחית את האסטרונאוטים על פני השטח של הירח ולהמריא בחזרה למסלול סביב הירח ולעגון עם החללית אוריון.

### הסכמי ארטמיס
הסכמי ארטמיס הם הסכמים בינלאומיים ביוזמת נאס"א אשר מתווים את עקרונות שיתוף הפעולה, המחקר וכריית המשאבים על הירח, מאדים וגופים אחרים בחלל. ההסכמים מתבססים על אמנת החלל החיצון משנת 1967 אשר בעיקרה אוסרת על הכרזת בעלות על גופים בחלל ושימוש בנשק על אותם גופים, כאשר הסכמי ארטמיס מפרטים באשר לעקרונות כריית המשאבים ואזורי כרייה. ההסכמים נחתמו ב-13 באוקטובר 2020 על ידי אנשי ממשל וראשי סוכנויות החלל של ארצות הברית, אוסטרליה, איחוד האמירויות הערביות, איטליה, בריטניה, יפן, לוקסמבורג וקנדה. מאז חתמו על ההסכמים למעלה מ-60 מדינות וביניהם ישראל שהייתה למדינה ה-15 שמצטרפת להסכמים. טקס החתימה של סוכנות החלל הישראלית נערך ב-26 בינואר 2022 בתל אביב במהלך שבוע החלל הישראלי כאשר מנהל הסוכנות אורי אורון חתם על ההסכמים בנוכחות שרת החדשנות, המדע והטכנולוגיה אורית פרקש-הכהן ושגריר ישראל בארצות הברית מיכאל הרצוג, לצד חתימתו והשתתפותו מרחוק של מנהל נאס"א ביל נלסון. במהלך משימת ארטמיס 1, בחנה נאס"א בשיתוף פעולה עם סוכנות החלל הישראלית והמרכז הגרמני לחקר החלל, את אפודי AstroRad של חברת סטמראד הישראלית המספקים הגנה מקרינה במסגרת ניסוי שנקרא Matroshka AstroRad Radiation Experiment (MARE).

## מניעים
בין המניעים האסטרטגיים והמדעיים שהביאו להקמת התוכנית באופן רשמי בשנת 2017, ניתן למנות את הצהרותיה של סין בנוגע לתוכנית מאוישת לחקר הירח, כמו גם את גילויים החד משמעי של מים בצורת קרח בקטבים הדרומי והצפוני של הירח בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, מה שיכול לאפשר התבססות ארוכת טווח על הירח. מניעים נוספים הם משאבי הירח וביניהם קיומו של הליום-3, רכיב חשוב לייצור אנרגיה נקייה באמצעות היתוך גרעיני.

בראש המניעים להקמת התוכנית הייתה כוונתה המוצהרת של סין להנחית בני אדם על הירח. לאורך העשור השני של המאה ה-21 החלה התעניינות מחודשת בירח על ידי מעצמות החלל רוסיה וסין. בזמן שרוסיה פרסמה בשנת 2012 את כוונותיה להנחית בני אדם על הירח עד שנת 2030, הייתה זו סין שעשתה התקדמות משמעותית בהרבה לאורך שני העשורים הבאים עבור מטרה זו. באפריל 2016 הכריז לראשונה בכיר בתוכנית החלל הסינית באופן ברור על הכוונה להנחית בני אדם על הירח והציב תאריך יעד להשלמת מטרה זו עד שנת 2036, יעד שהוקדם לאחר מכן לשנת 2030. פחות משנתיים לאחר מכן הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בדצמבר 2017 על שינוי מדיניות נאס"א וקבע כי תמומן תוכנית לחקר מאויש של הירח.

מניעים נוספים הם משאבי הירח; בשנת 2009 אושרו גילויים של מים בצורת קרח בקטבים הדרומי והצפוני של הירח לאחר מידע שנותח ממשימות LCROSS של נאס"א וצ'אנדריאן 1 של הארגון ההודי לחקר החלל, אשר שוגרו בעקבות אינדיקציות מוקדמות ממשימות קלמנטיין ולונר פרוספקטור של נאס"א בשנות ה-90 של המאה ה-20. משמעות קיומם של מים על הירח היא רחבה ויכולה לאפשר התבססות אנושית ארוכת טווח על הירח בעזרת ניצול משאבים מקומיים. מעבר להפקת מים לשתייה, ניתן להפיק מהמאגרים מימן וחמצן ולייצר מהם דלק רקטי עבור הנעתם של משגרים ולהפוך בעתיד את תחנת המחקר על הירח לבסיס יציאה למשימות למאדים ויעדים אחרים. משאב נוסף הקיים על הירח הוא האיזוטופ הליום-3 שנדיר ביותר על כדור הארץ ונחשב כמקור אפשרי בעתיד לייצור אנרגיה נקיה באמצעות היתוך גרעיני.

## תקציב
עלות פיתוחם של החללית אוריון והמשגר Space Launch System (SLS) מראשית תכנונם ועד מועד שיגורם הראשון בשנת 2022 מוערכת בכ-50 מיליארד דולר, כולל פיתוח תשתיות נוספות הקשורות אליהן. עד שנת 2025 הגיעה ההשקעה בפרויקטים של אוריון וה-SLS לכ-66 מיליארד דולר כולל המשך בנייתן של יחידות נוספות ותחזוקתן.

על פי דו"ח של משרד המפקח הכללי של נאס"א משנת 2021, צוין כי מלבד עלויות המשגר והחללית, עלותם של שאר הפרויקטים בתוכנית ארטמיס בין השנים 2012-2020 מוערכת בכ-7 מיליארד דולר. אותו הדו"ח מציין גם כי עלות כל שיגור בודד של משגר SLS וחללית אוריון, כולל בנייתם והפעלתם, מוערכת בכ-4.1 מיליארד דולר לפי קצב של שיגור אחד בשנה. 

עבור פיתוח רכבי הנחיתה (Human Landing System) של תוכנית ארטמיס; סטארשיפ HLS ובלו מון, הקצתה נאס"א 6 מיליארד דולר מראשית פיתוחם בשנת 2019 ועד שנת 2025 כאשר פרויקט זה נמצא עדיין בשלבי פיתוח. עבור פיתוחה של תחנת החלל Lunar Gateway הוציאה נאס"א כ-4 מיליארד החל מראשיתה בשנת 2019 ועד שנת 2025, כאשר במרץ 2026 פרויקט זה הושהה וחלק מרכיביו הוסבו עבור בסיס מחקר על פני השטח של הירח.

באשר לעלות העתידית הכוללת של תוכנית ארטמיס, אשר עשויה להימשך כמעט שני עשורים ותכלול נוכחות על פני השטח של הירח בבסיס קבע, ההערכות מצביעות על השקעה של מאות מיליארדים לאורך שנותיה של התוכנית. עם זאת, בניגוד לתוכנית אפולו שנמשכה בין השנים 1961–1972 ועלתה מאות מיליארדים (בהתאמה לאינפלציה) לאורך 11 שנים ובשיאה הגיעה לחמישה אחוזים מההוצאה הממשלתית הכוללת של ארצות הברית, תוכנית ארטמיס מאופיינת בהוצאה שנתית מדודה יותר ובתהליכי פיתוח איטיים יותר. יתרה מזאת, בניגוד לתוכנית אפולו שנתמכה כולה בעזרת נאס"א והממשל האמריקאי, בתוכנית ארטמיס ישנן שותפות פרטיות כגון החברות SpaceX ובלו אוריג'ין, כמו גם סוכנויות חלל זרות וביניהן הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל הקנדית אשר לוקחות חלק פעיל בעלויות התוכנית.

## ביקורות
כלל רכיבי התוכנית וביניהם החללית אוריון והמשגר Space Launch System (SLS), סבלו לאורך שנות פיתוחם מעיכובים רבים וחריגות בתקציב, מה שהוביל לביקורת ציבורית על ההוצאה הממשלתית עבור מימון פיתוחם וכמעט הסתיים בביטולם במספר הזדמנויות שונות.

כבר בראשית פיתוחו של משגר ה-SLS, נשמעה ביקורת על כך שהוא יתבסס על טכנולוגיה ישנה. בין היתר נטען שההחלטה של הקונגרס של ארצות הברית להתבסס על רכיבים ממעבורות החלל במשגר החדש נועדה על מנת לשמר מקומות עבודה במתקני נאס"א במדינות הרלוונטיות לבקשתם של הסנאטורים. בדצמבר 2014, נכתב על ידי עורכי העיתון *[[האקונומיסט]]* ש"זהו המשגר הראשון שתוכנן על ידי ועדה של פוליטיקאים, במקום מדענים ומהנדסים." באשר לחללית אוריון אשר עברה שינויים רבים בתכנונה לאורך השנים מאז הקמתה במהלך תוכנית קונסטליישן, התגלו אחרי השלמת פיתוחה בעיות בתפקודו של מגן החום שלה. בעקבות משימת ארטמיס 1, התגלה אובדן בלתי צפוי של חומר AVCOAT שממנו עשוי מגן החום שבבסיס החללית בעקבות נזק שנגרם במהלך הליך חדירתה לאטמוספירה. תקרית זו הובילה לחקירה של נאס"א שארכה כשנתיים ובסופה הוחלט שבמשימות הבאות אוריון תחזור באותה השיטה אך בזווית תלולה יותר שתפחית את הסיכון. ההחלטה של נאס"א לשנות את פרופיל החדירה לאטמוספירה במקום לפתח מגן חום בטוח יותר ספגה ביקורות מבכירי נאס"א לשעבר ואסטרונאוטים לשעבר.

בעקבות הקמת התוכנית נשמעה גם ביקורת על ההחלטה לחזור לירח במקום לתעדף את מאדים. מאמר שפורסם על ידי המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בשנת 2025 התריע מקצב ההתקדמות של סין והסכנה שהיא תשלח משימות מאוישות למאדים לפני ארצות הברית, וציין את ההשלכות הגאופוליטיות והמדעיות עבור מי שתגיע קודם. רוברט זוברין, מייסד אגודת מאדים אמר אחרי החלטת טראמפ לחזור לירח כי המטרה של נאס"א צריכה להיות שליחת בני אדם למאדים, אך תוכנית לחקר מאויש של הירח היא האלטרנטיבה השנייה הכי טובה. לצד זאת הוא ביקר את מתאר התוכנית המסובך והבזבוז המיותר לטענתו בהקמת תחנת החלל Lunar Gateway שתוכננה להקיף את הירח, ובמקום זאת הציע גישה אחרת בשם "Moon Direct" אשר מתבססת על נחיתות ישירות והקמת בסיס מחקר על פני השטח של הירח לצד פיתוח חומרה שתאפשר שימוש חוזר ותפחית את עלויות התוכנית.

ביקורת נמתחה גם על מתאר התוכנית והארכיטקטורה המסובכת של משימות ארטמיס; ביניהם המסלול שנבחר עבור התוכנית והמספר הרב של תדלוקים בחלל שנדרשים עבור רכב הנחיתה. המסלול שנבחר לשרת את תוכנית ארטמיס נקרא "מסלול הילה כמעט-ישר" (Near-Rectilinear Halo Orbit, בראשי תיבות: NRHO), שבו תחנת החלל Lunar Gateway הייתה אמורה להקיף את הירח בעודה מקיפה את נקודת הלגראנז' L2 במערכת כדור הארץ-הירח. הבחירה במסלול זה נתפסת כהתפשרות עקב יכולותיה המוגבלות של החללית אוריון, אשר לא מסוגלת להיכנס ולצאת ממסלול ירחי נמוך (Low Lunar Orbit) על פי מתאר זה. במקרה חירום או תקלה במהלך משימה על פני השטח של הירח, ייקח לאסטרונאוטים כשלושה וחצי ימים להגיע עם רכב הנחיתה בחזרה לתחנת החלל הרחוקה במסלול NRHO, זמן רב שיכול לסכן אותם עוד יותר. מעבר לכך, עבור נחיתה מאוישת בודדת על הירח, יידרשו על פי הערכות ראשוניות של נאס"א כמעט 20 שיגורים של מכליות תדלוק במסגרת זמן קצרה יחסית כדי לתדלק את רכב הנחיתה הגדול סטארשיפ HLS בכמות שתספיק על מנת לעשות את הדרך למסלול NRHO ומשם למסלול ירחי נמוך ואז לנחיתה על פני השטח של הירח. טכנולוגיה זו של תדלוק בחלל עדיין לא קיימת ונמצאת בפיתוח. עניינים אלו מעלים באופן משמעותי את רמת המורכבות ומגדילים את הסיכוי לתקלות בכל משימה. מורכבויות טכניות אלו גררו ביקורות קשות מבכירי נאס"א בעבר; מנהל נאס"א לשעבר ג'ים בריידנסטין טען בספטמבר 2025 כי זה "מאוד לא סביר" שארצות הברית תנחית אסטרונאוטים על הירח לפני סין.

## ראו גם
* תוכנית אפולו – התוכנית הראשונה לחקר מאויש של הירח אשר נמשכה בין השנים 1961-1972
* תוכנית החלל הסינית לחקר הירח - תוכנית חלל סינית בשיתוף רוסיה, שכוללת בעתיד משימות מאוישות לחקר הירח
* התוכנית המאוישת המסחרית - תוכנית חלל אמריקאית נוכחית לשיגור צוותים אל תחנת החלל הבין-לאומית במסלול לווייני נמוך
* מושבת ירח – חזון להקמת יישוב קבע, אנושי או רובוטי, על הירח

## קישורים חיצוניים

* תוכנית ארטמיס באתר נאס"א 
* איתי נבו, "לא נקים מושבה על הירח, אלא סוג של מחנה", ynet, 25 בפברואר 2023
* איתי נבו, "הדרך הארוכה בחזרה אל הירח", מכון דוידסון לחינוך מדעי, 4 בינואר 2018

## הערות שוליים

*
קטגוריה:תוכנית החלל האמריקאית
קטגוריה:משימות לחקר הירח