יוסף חיים ברנר

[ממוזער|ברנר עם אחיו ואחיותיו בתמונה משנת 1913 - מימין לשמאל: [בנימין ברנר|בנימין, בתיה, יוסף חיים, מאיר, אהובה (לובה)]]

**יוסף חיים בְּרֶנֶר** (11 בספטמבר 1881, י"ז באלול תרמ"א – 2 במאי 1921, כ"ד בניסן תרפ"א) היה מחלוצי הספרות העברית המודרנית, הוגה דעות, פובליציסט ומנהיג ציבור. נודע במספר שמות עט, כגון **בר יוחאי**, **ח.ב. צלאל**, **י.ח.ב.**, ו**יוסף חבר**. בנוסף לשכלולים ולחידושים ספרותיים, ברנר קנה לעצמו מוניטין בגין אורח חייו הסגפני ואומץ לבו לצאת נגד מוסכמות, הניכרים באמרות ייחודיות כגון "אף על פי כן" ו"זכות הצעקה". תכונות אלו, יחד עם מותו הטרגי בפרעות תרפ"א, יצרו סביבו הילה שהפכה אותו לדמות כמעט אגדתית בתולדות הספרות והתרבות של ארץ ישראל.

## ביוגרפיה
ברנר נולד ב-1881 בעיירה נובי מליני (Новi Млини) בפלך צ'רניגוב שבצפון-מזרח אוקראינה (אז האימפריה הרוסית), כבן בכור להוריו, חיה-רייזל (לבית מינץ) (1861-1914) ושלמה ברנר ׁׁ(1860-1919). אחריו נולדו עוד חמישה אחים ואחיות: שמואל, אהובה (לובה), בתיה, מאיר ובנימין. המשפחה הייתה ענייה, וילדותו עברה עליו בדלות קשה. שמהּ המקורי של משפחתו היה לובנוב; סבו, שמואל לובנוב, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי'. אביו היה מתנגד, אולם רב העיירה נובי מליני, אצלו החל ללמוד בשנת תרנ"ג ב"חדר" היה חסיד לובביץ'.

בפורים 1894 הוצגה בעיירה הצגת פורים היתולית ("פורים שפיל") שכתב ברנר הצעיר (הוא גם שיחק בה בתפקיד מרדכי), מה שהיה, ככל הנראה, ניסיונו הספרותי הראשון. באביב של אותה שנה עבר לישיבה בהומל ולמד בה כשנה וחצי. הוא למד תקופה גם בהלוסק ובקונוטופ. בקונוטופ החל לקרוא בספרים חיצוניים, ונעשה מתנגד חריף לחסידות. הוא סולק מהישיבה בבושת פנים לאחר שנתפס כותב דברי-חול.

בין השנים 1896–1898 למד בישיבה בעיירה פּוֹצֶ'פּ, בהּ התיידד עם אורי ניסן גנסין, שאביו היה ראש הישיבה. בתקופה זו החל לקרוא יצירות מהספרות העברית ועשה צעדים ראשונים בכתיבה. ב-1898 התגורר זמן מה בביאליסטוק, שם ניסה להתפרנס כסופר סת"ם. באותה שנה חזר להומל, הצטרף לתנועה הסוציאליסטית היהודית, 'הבונד' וערך את העלון "דער קאמפף" ("המאבק"), אולם בהשפעת הלל צייטלין הצטרף לתנועה הציונית.

בסתיו 1901 גויס לצבא הרוסי. שנתיים לאחר מכן, כאשר פרצה מלחמת רוסיה–יפן, ערק מהצבא, אך נתפס, ובשנת 1904 חבורת בונדאים הצליחה לחלצו מידי המשטרה כשהובל לבית סוהר בעיר בוברויסק ולהבריחו ללונדון.

בין השנים 1904–1907 התגורר בשכונת וייטצ'אפל (Whitechapel) בלונדון. בשנת 1904 כתב את הספר "מסביב לנקודה", שהתפרסם בירחון "השילוח" בעריכתו הספרותית של חיים נחמן ביאליק. בשנים 1906–1907 ערך והוציא לאור, ביחד עם חברו הסופר יהושע רדלר פלדמן (הידוע גם כר' בנימין), את כתב העת הספרותי 'המעורר', שהשפיע רבות על התפתחותהּ של הספרות העברית החדשה. באנגליה למד ברנר את מקצוע סדר הדפוס, ובירחון 'המעורר' עשה הכול במו ידיו, למעט ייצור הנייר. בשנת 1907 הגיע ללונדון חברו מנוער, אורי ניסן גנסין, וסייע לו להוציא את העיתון. לאחר מספר חודשים התערערו יחסיהם, וגנסין עזב ועלה לארץ ישראל.

ב-1908 עבר ברנר לעיר לבוב שבגליציה, בה פרסם את שני הכרכים הראשונים של "רביבים". בלבוב התיידד עם הסופר גרשון שופמן, ואף שכר דירה בשותפות עמו לתקופה מסוימת. כעבור זמן מה נוצר קרע ביניהם, כנראה בשל אישה. בעקבות המריבה עם שופמן, החליט ברנר לעזוב את לבוב כדי לעלות לארץ ישראל. על פי זיכרונותיו של הסופר חיים שלום בן-אברם, חלק ברנר דירה עם משפחתה של דורה אברהמית, ובתקופה מסוימת הלין בחדרו גם את האחים חיים-שלום ומשה בן-אברם.

[ממוזער|דיוקנותיהם של [דבורה בארון, הרב קוק, דוד שמעוני, ש"י עגנון, א"ז רבינוביץ' וי"ח ברנר, כולם התגוררו בנווה צדק בתקופת העלייה השנייה, במיצג "תוצרת הארץ" - עבודתו של האמן דוד טרטקובר המוצגת בכיכר מרכז סוזן דלל]]

## בארץ ישראל
ברנר עלה לארץ ישראל בתחילת שנת 1909, והיה לאחד מראשי העלייה השנייה. בתחילה רצה לעסוק בחקלאות כדי להגשים בגופו את הרעיון הציוני, וניסה את כוחו כפועל חקלאי בחדרה, אך בשונה מידידו ומורו א"ד גורדון, לא עמד בעבודת האדמה ונטש אותה לאחר שבוע לטובת עבודות פחות פיזיות. לפי גרסה אחרת, הדבר נכפה עליו. עד 1914 התגורר בשכונת עזרת ישראל בירושלים בחדר נזירי שכור סמוך לבית הדפוס אחדות, היה חבר מערכת העיתון "האחדות" ופרסם מאמרים בעיתונים נוספים.

בסוף 1910 פרסם ברנר בעיתון "הפועל הצעיר" מאמר שהצית פולמוס ציבורי נרחב, אשר כונה בהמשך "מאורע ברנר". המאמר פגע ברגשותיהם של דתיים ומסורתיים בארץ-ישראל ומחוצה לה, כיוון שהיו בו, מצד אחד, דחייה בוטה ומבטלת של כל הדתות, כולל הדת היהודית, ומצד שני, הצהרת אמונים לתרבות היהודית הגלומה, על-פי ברנר, בברית הישנה (התנ"ך) ובברית החדשה גם יחד. הסערה לא שככה במשך חודשים רבים. "הוועד האודסאי" הפסיק את תמיכתו הכספית בעיתון, ובתגובה התגייסו סופרי ארץ ישראל ופועליה ותרמו להמשך קיומו. הוויכוחים הסתעפו לכיוונים נוספים, ומאות מאמרים ומכתבים פורסמו בכל כתבי העת בארץ ישראל ובתפוצות סביב הפרשה וספיחיה. לאחר שדעכה המחלוקת ופינתה מקומה למחלוקות אחרות, עדיין הייתה לאירוע השפעה על חייו של ברנר. כך למשל, תחילת דרכו כמורה לספרות בגימנסיה הרצליה בשנת 1915 לוותה בהתנגדות מצד הוועד המפקח על הגימנסיה. כפשרה מונה מורה מיוחד, שתפקידו לפקח על שיעוריו של ברנר ולוודא שהוא מלמד בהתאם לתוכנית ואינו מסית נגד הדת. בהמשך נמצאה עבודתו של ברנר תקינה, והוא המשיך ללמד בגימנסיה גם תנ"ך, משנה ולשון.

במסגרת פעילותו בתחום הספרות תרם ברנר לפריצתו של ש"י עגנון אל התודעה הספרותית-תרבותית היהודית, כאשר סייע בהוצאת ספרו "והיה העקוב למישור". הוא גם תרגם מרוסית לעברית את "החטא ועונשו" מאת דוסטויבסקי, את "בעל בית ופועלו" מאת טולסטוי, שני ספרים מאת גרהרט האופטמן מגרמנית לעברית, ואת "היהודים בזמן הזה" שכתב ארתור רופין. כמו כן עסק ברנר בתרגומי מדע פופולרי.

בשנת 1913 נישא ברנר לגננת חיה ברוידא, וכעבור שנה נולד בנם היחיד, שברנר קרא לו אוּרי ניסן, על שם חברו אורי ניסן גנסין שמת כשנה קודם לכן. נישואיו לא החזיקו מעמד זמן רב, ואשתו עזבה אותו ונסעה עם בנם לברלין.

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, קיבל ברנר אזרחות עות'מאנית שאפשרה לו להישאר בארץ ישראל, והוא עבד כמורה בגימנסיה הרצליה בתל אביב. בשנת 1917, בימי גירוש תל אביב, כאשר גורשו תושבי תל אביב והתושבים היהודים של יפו על ידי השלטון העות'מאני, עבר ברנר לחדרה, ושב ליפו רק לאחר כיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי. ב-1919 נבחר לעורכו של הירחון הספרותי "האדמה", שצורף לכתב העת "קונטרס", ביטאון אחדות העבודה בעריכתו של ברל כצנלסון.

באותה שנה נרצחו בפוגרום אביו שלמה ואחיו שמואל ושלושת ילדיו, שלא עלו ארצה.

ב-1920 הצטרף ברנר למחנה "גדוד העבודה" על שם יוסף טרומפלדור בכביש טבריה–מגדל, שם הורה עברית לעולים חדשים. במחנות הכבישים של הגדוד היה "מהנלהבים והמלהיבים לאיחוד מפלגות הפועלים בארץ ישראל".

בחנוכה תרפ"א (1920) השתתף כאורח כבוד בוועידת היסוד של ההסתדרות הכללית, אך לא היה בה ציר. באירוע זה טבע את מטבע הלשון "זכות הצעקה", לאחר שהיו"ר העיר על הערת הביניים שלו: "ברנר, אינך ציר! אין לך זכות הדיבור". ברנר השיב מיד: "זכות הדיבור אין לי, אבל זכות הצעקה יש לי".

לאחר מכן חזר לתל אביב והתגורר בשכונה ערבית ליד אבו כביר.

### הירצחו

ב-2 במאי 1921, כ"ד בניסן תרפ"א, נרצח ברנר בפרעות תרפ"א. התנפלות הרוצחים החלה כנראה בקהל של אבלים ערבים בהלוויה של ילד בבית הקברות המוסלמי שייח' מוראד הסמוך לבית שבו התגורר אז, בית אברהם יצקר. הבית ניצב באזור פרדסים, אשר באותה עת היה חלק מהעיר יפו, וכיום נמצא בדרך קיבוץ גלויות 120 שבדרום תל אביב, בקריית שלום. עם ברנר נרצחו גם בני משפחת יצקר והסופרים יוסף לואידור וצבי שץ. גופותיהם של שבעה נרצחים נתלו על חומות בית הקברות.

## הנצחה
כ-150 מטרים ממקום הירצחו עומד כעת "משכן ברנר וחבריו" - מרכז הנוער העובד והלומד, שהוא שחזור של בית יצקר, המציג תערוכת הנצחה לנרצחים.

על שמו נקרא קיבוץ גבעת ברנר ובו תיכון אזורי ברנר, וכן רחובות בערים הבאות בישראל: חיפה, תל אביב, ירושלים, נתניה, פתח תקווה, רחובות, חדרה, רעננה, בת ים, קריית שמונה, עכו, טבריה וחולון.

בשנת 1923 ביקר דוד בן-גוריון בברית המועצות, ובשובו לארץ ישראל הבריח בחפציו את אוסף המכתבים של ברנר אשר קיבל מחברו שמעון ביחובסקי.

ב-17 באפריל 1996 הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דואר שנקראה "סופרים עברים בדורות האחרונים" ועליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם יוסף חיים ברנר ושתי סופרות. כל בול בסדרה שויך לאישיות אחת. האמן אד ואן אויין עיצב את הבול שהוקדש לו ושמו גם-כן הופיע על הבול עצמו.

ב-2021, במלאת 100 שנים להירצחו ועל תרומתו הגדולה כמנהיג התרבות העברית וטיפוחה, הקדישה לו האקדמיה הלאומית הישראלית למדעיםיום עיון מקוון.

## יצירתו
[ממוזער|[פרוטומה (1936) של י.ח. ברנר מאת בתיה לישנסקי]]

### ספרות יפה
בשנת 1900 התפרסם סיפורו הראשון, "פת לחם", בכתב העת 'המליץ'. באותה שנה יצא לאור בוורשה ספרו "מעמק עכור" - אוסף סיפורים על עלובי החיים בעיירה היהודית של סוף המאה ה-19. בסיפורים אלה בולט ריאליזם מגמתי.

הרומן "בחורף" (שברנר הסתייג מהגדרתו כרומן) החל להתפרסם בשנת 1903 בחלקים בכתב העת "השילוח". שם גם התפרסם הרומן השני של ברנר, **מסביב לנקודה**, בשנת 1904.

יצירתו של ברנר מבוססת על שני מרכיבים עיקריים: מצד אחד קיים אדם צעיר בשנותיו אך זקן בנפשו. הביוגרפיה של כלל גיבורי יצירותיו דומה. גיבור יצירתו הוא בחור שהתפקר ומחפש דרך חדשה בעולם שאינו מאיר פנים אליו. הוא נידון למצוקה כלכלית, מחלות ונדודים. אישיותו מורכבת מניגודים, אין הוא שלם עם עצמו ועם המציאות החדשה והמכוערת שעימה הוא מתמודד. נושא היצירה של ברנר הוא תמיד המפגש בין גיבור כזה ובין עולם מכוער ואכזר.

זהו תמיד אדם בודד בעל קשרים חברתיים מועטים, הנוטה להסתגרות ולחשדנות. הקשרים היחידים שנרקמים לעיתים בינו ובין אחרים, הם בדרך כלל בעייתיים ונוטים, לעיתים קרובות, להסתיים במפח נפש. פייארמן בנובלה "בחורף" אינו איש רעים, ונוטה להתקפד בתוך עצמו, כאשר הוא שולף מדי פעם את קוציו. אברמזון ברומן "מסביב לנקודה" מנסה אמנם לרקום קשרי ידידות עם הזולת, אך יכולתו הדלה לקיים קשרים חבריים חמים היא בעוכריו. כך גם שאר הגיבורים, נוטים להיכשל ביחסי החברה שלהם, ויחסיהם עם נשים נידונים מראש לכישלון.

שלא כשאר הגיבורים התלושים בספרות העברית של התקופה, כמו למשל ביצירותיהם של שופמן וברדיצ'בסקי, נשארים גיבוריו של ברנר, גם כשהם תלושים ממקום הולדתם וממשפחתם, במסגרת יהודית כלשהי. בדרך כלל הם מתגוררים באזורים יהודיים וחווים עם בני עמם את אווירת הפליטים. לרוב הם חסרי בית וחסרי תקווה, אין הם מתפתים לצאת אל העולם הרחב ולהשליך לאחור את אחיהם, אף שהם מודעים לפגמיהם וסובלים מהם. ברנר וגיבוריו, על התלבטויותיהם וביקורתם, אינם מתנתקים מגורלו של העם היהודי.

בסיוון ה'תרפ"א, לאחר הירצחו של ברנר, פרסם אברהם אליהו קפלן מסה הגותית על העם היהודי, במתכונת של ביקורת על ספרו של ברנר "שכול וכישלון". בביקורתו התייחס קפלן באהדה לתחושותיו של ברנר (למרות המחלוקת האידאולוגית העזה ביניהם), ניתח את היסוד היהודי שמתבטא בספר, והעלה השערה כי בספר ניתן ביטוי להרהורי תשובה שפקדו את ברנר.

במלאת חמישים שנה למותו של ברנר ביקשה הלית קתמור ממספר סופרים ואנשי תרבות לכתוב את חוות דעתם על ברנר. ס. יזהר התרשם מאוד מהאמת וחוסר הזיוף ביצירתו. 

ברנר, מוסיף יזהר, סוגד לחיים עצמם, לוויטאליות שלהם, ועל אף כל לבטיו וקשייו, יש לו תיאבון אדיר לחיים.

דן מירון אמר שהספרות עמדה בראש מעייניו של ברנר. המולדת של ברנר היא הספרות העברית. הביקורות הספרותיות שלו היו קצרות וחריפות. כי גם אם החשיב מאוד את הספרות, לא חשש לבקר אותה קשות. יסוד נוסף ביצירתו היה ההתחייבות המוסרית שלו לאדם באשר הוא אדם, ועל אף שכתב בדרך כלל את עצמו, ניסה לתפוס את האוניברסלי.

עמוס עוז כתב שברנר שנא את המליצה ואת הזיוף. הוא היה שורף גשרים ופורץ בבכי למראה הריסתם. מה שעשה עגנון באירוניה - עשה ברנר בשצף קצף. שניהם שנאו את העמדת הפנים.

על הקשר ההדוק והבלתי ניתן להפרדה בין צורה ותוכן בספרות כתב ברנר:

סיפוריו של ברנר יכולים להיראות כהיפוכם הגמור של סיפורי ידידו שופמן – אם שופמן מבליט את מלאכותיותם המסוגננת של סיפוריו, ברנר מבקש ליצור את הרושם שהדברים הם תיעוד אמיתי, וידוי אוטוביוגרפי, ולא יצירת אמנות.

### מאמרים
בנוסף לכתיבתו הספרותית, הרבה ברנר לפרסם בבמות השונות מאמרים עיוניים בנושאים שונים: ספרות, יהדות, ארץ ישראל, פועלי ארץ ישראל, ענייני דיומא ועוד.

כתיבתו העיונית הצטיינה בגילוי לב ובאבחנה חדה. ברנר היה הראשון שהתפעל מכתיבתו של עגנון, לאחר שקרא את סיפורו הראשון, "עגונות", שהתפרסם בכתב העת העומר. במאמר ביקורת שלו על מצב הספרות בארץ ישראל כתב: "היצירה 'עגונות'– מסופקני, אם הרבה מקוראינו יודעים זאת – היא מהדברים שאינם נכתבים בכל ערב ראש חודש!".

במאמרו הידוע "**[[הערכת עצמנו בשלושת הכרכים]]**", אשר מתייחס לפרסום כתביו של מנדלי מוכר ספרים בשלושה כרכים, הוא עושה מעין אנלוגיה בין כתיבתו של מנדלי למודעות העצמית של היהדות. אדם או עם, טוען ברנר, מגיעים להערכה עצמית רק כאשר הם באים לידי בגרות רוחנית. רק אז הם מסוגלים לראות מעבר לאני האישי שלהם ולצרכיו הבסיסיים. הם מתחילים להתעניין ביחסים עם זולתם, במשמעויות מטאפיזיות, בתהיות נפשיות וכדומה. לספרות הרבנית אין הערכה עצמית, מפני שהכול מבוסס על דברי אלוהים חיים. ספרות ההשכלה הטיפה לשלטון השכל, לרכישת שפות זרות, לעימות עם האויב מבחוץ (אומות העולם) ולמלחמה באויב מבית (האורתודוקסיה הרבנית). אבל לא הייתה לה "הערכה נכונה, אנושית, בלתי משוחדה [...] מנקודת מבט גבוהה, גלוית עין". מנדלי היה האמן הראשון שכתב באמת על אודותינו, כותב ברנר. הוא הביט במציאות בצורה ישירה ולא משוחדת ובכך השיג את המהות של היהדות שלנו. הייחוד שלו הוא בכך, שאינו כותב על הכלל מתוך ניסיונו וחוויותיו האישיים. הוא מעמיד את האובייקט, החברה היהודית והעיירה היהודית, כדבר שעומד בפני עצמו. לכסלון, העיירה הבדיונית של מנדלי, ישנה האמת שלה.

במאמרו, "**הַזַּ'נְר הָאֶרֶץ יִשְׂרְאֵלִי וַאֲבִיזְרַיְהוּ",** אשר הופיע במכתב שכתב לידיד, הוא שולל את קיומו של ז'אנר ארץ ישראלי כלשהו. האמן האמיתי כותב מהמיית נפשו. במילים אחרות, לא המקום (ארץ ישראל) עושה את היצירה, אלא הסופר בלבד הוא מולידה, ומכאן שהמילה ז'אנר מיותרת כאן.

ברנר פרסם עשרות מאמרים שונים שדנו בענייני ספרים וספרות. חלק מהמאמרים נלמדים עד היום בחוגי ספרות עברית וספרות משווה באוניברסיטאות השונות בישראל.

## משנתו היהודית - קיומית

ברנר היה בעל תפיסה אקזיסטנציאליטית (קיומית) חילונית מובהקת, ושאף לתקומת העם היהודי תוך שחרורו מעול הגויים ומעול הדת.

בגיל צעיר חדל להאמין באלוהים וכתב בלשון חריפה נגד "מבקשי האלוהים". לדבריו "סופר נאור, מודרני, הבא ומדבר לנו בדעה צלולה על בקשתו את האלוהים, על געגועיו לאלוהים, על מציאותיו באלוהים – מה פני האיש כזה בעינינו, אם לא של בדאי, של בדאי גמור?". ברנר לא כתב את הדברים מתוך האדרת השכל והניסיון האנושי או מתוך שהוא מציע משמעות אובייקטיבית חדשה לעולם. לדבריו באותו המאמר:

דרישתו של ברנר היא שנעמוד אל מול הקושי והפחד הזה כבני חורין מבלי לברוח לאשליות שווא, כדבריו, כדוגמת הדת ואלוהים. "האומנם פסקה האשׁ היוקדת בקרבנו לשחרור, לחופש בכל
הגילויים, למרות אימת הריקניות, שאין לה תקנה? הטרם נדע, כי מתו, מתו האלים, כל
האלים? כן, מתו בשבילנו, מתו לעולמים, ואיתם גם חוקיהם, פקודיהם ומצוותיהם המעשיות" (שם).

תפיסתו את היהדות היא תפיסה קיומית חילונית ולא תפיסה דתית. לדבריו "כל מעשי היהודים בתוך סביבתם ולתכלית קיומם זאת
היא היהדות. העיקר הוא לבקש בכול את היהודים תחילה – סוף היהדות לבוא. אם יהיו
יהודים, יעבדו את עבודתם ויחיו את חייהם העצמיים – כבר תהיה ממילא איזו יהדות. או
כל מה שיהיה – יהדות יקרא לו" (עמ' 152 אצל שגיא). על פי ברנר היהדות היא תרבותו של העם היהודי, תרבות אשר דורשת שינויים רדיקליים, ולא רק דתו. "צורות-החיים העיקריות של היחיד והאומה לא מפי הדת
הן ניזונות וחיות... אנחנו, היהודים החיים,
בין אם אנחנו מתענים ביום-כיפור ובין אם אנו אוכלים בו בשר בחלב, בין אם אנו
מחזיקים במוּסרה של הברית הישנה, בין אם אנו בהשקפת עולמנו תלמידים נאמנים
לאפיקוֹר – אנחנו איננו חדלים להרגיש את עצמנו בתור יהודים" (ברנר, שם, עמ' 57–59).

למרות סלידתו הגדולה של ברנר מכל הקשור בדת ובאמונה הדתית, הוא נתן מקום של כבוד לתורה שבכתב ולתורה שבע"פ כשורשי ספרותנו, וחשב שעלינו לינוק מהם, אך גם לדעת לצאת כנגדם. במאמרו "מן הספרות העברית" הוא כותב: "ספרותנו העברית אעפ"י שענפיה מועטים – הנה שרשיה מרובים. שרשי ספרות זו – אל לנו לשכוח! – חודרים לתוך המשך-עת של שלשת אלפים שנה. ראשיתה של ספרות זו נעוצה בכתובים ראשונים אחרונים. ינוק ינקה מהרבה יובלים ודורות של אוּמה רבת-כוח ומערת נפשה למות קדושים. ליווּה על דרכה וחכמי המשנה ובעלי-האגדה, אמוראי בבל ותַנאי ארץ ישראל, רבנן סבוראי והגאונים, הפוסקים והמפולפלים, המקובלים והחוקרים, הרבנים והחסידים, המאספים והמשכילים הראשונים. כל זה אוצר של אנרגיה מונח ביסוד, כל זה הוא עושר, כל זה הוא כוח כביר, כל זה הכה שרשים עמוקים בנפש האומה ולא יחלוף – אי אפשר שיחלוף". שלל יצירות היהדות הם מעין קרקע שעליה צומחת היהדות של ימינו, יהדות שברצותה יכולה להתנגד להם וברצותה לקבלם אך בכל מקרה נמצאת בשיחה עם מקורותיה.

על ארץ ישראל כתב ברנר:

מכאן, וממקומות אחרים הגיע הביטוי הברנרי האופטימי הידוע,"אף על פי כן" שמשדר לכולם: אמנם יש צרות וספקות, אף על פי כן "כל החשבון עוד לא נגמר".

כמו כן, חלק ברנר כבוד להוגים דתיים מקוריים, שהתעמתו עם שאלותיו של ברנר וחבריו ועם השקפת עולמם, כדוגמת הרב קוק, כפי שכתב: "גם השקפת העולם הרוממה (בכל הכרת אחריות הדבר הננו מדגישים מלה זו!) המבוטאה בכל 'זרעוניו' של מרן רבי אברהם יצחק הכוהן קוק שבספר הזה ופרכה היא לגבי דידן... מי שכתב את הפרק "הנשמות של עולם התוהו" ו"ייסורים ממרקים" הוא מעיד על עצמו שכלל וכלל לא זרים לו פירכוסי הנפש של הכופרים ו"המהרסים"". הלל צייטלין מתאר שיחה עם הרב קוק בה הסביר הרב שהוא שופט את ברנר לחיוב על אף שהוא "כתב הרבה דברים שהכאיבו לב כל איש יהודי חרד על דתו".

יחד עם אחד העם הטביע ברנר את חותמו על התרבות ועל הלכי הרוח של רבים בחברה הישראלית באותה עת, בפרט באשר למשנתו היהודית-חילונית.

## מיצירותיו
* **מעמק עכור**, 1900
* **בחורף**, 1904
* **מסביב לנקודה**, 1904
* **מן המֵצר**, 1909
* **עצבים**, 1910
***[[מכאן ומכאן]]**, 1911
* **[[שכול וכישלון]]**, 1920. מהדורה חדשה 2023: **שכול וכישלון (או: ספר ההתלבטות)**, הוצאת ספרי בלימה
* **הגאולה והתמורה**
* **על הדרך** (המעורר, א', ז', יוני 1906)
* **בנשף**, ספרים הוצאה לאור 2006
* **מהתחלה**, 1921 (ספרו האחרון והבלתי גמור), הוצאת הגימנסיה העברית הרצליה, 2021
* יוסף חיים ברנר, **סדנא דגלותא**: שבעה מאמרים, בעריכת יונתן מאיר ורפי צירקין-סדן, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג
* יוסף חיים ברנר, **הערכת עצמנו**: הרצאה (על מנדלי מוכר ספרים), בעריכת יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ג

### מתרגומיו

***האורגים**, חזיון משנות הארבעים, מאת גרהרט הופטמן, ירושלים, 1910
***אנשים בודדים**, דרמה בחמש מערכות, מאת גרהרט הופטמן, ירושלים, 1912
***בעל הבית והפועל**, לב טולסטוי, בבל, תל אביב, 2002
***בעל העגלה הנשל**, חזיון בחמש מערכות, מאת גרהרט הופטמן, יפו, 1913
***הר הקרח**, ספורי מדע מימים קדמונים, מאת יוהנס ב’ ינסן, יפו, 1914
***החטא וענשו**, רומן בשישה חלקים עם אפילוג, מאת פ"מ דוסטויבסקי, הוצאת שטיבל, ורשה, 1924
***מיכאל קרמר**, דרמה, תרגם י"ח ברנר, עם רשימה מאת יעקב רבינוביץ, יפו, 1911

### יצירות בימתיות
* מעבר לגבולין (1907) - הועלה בהבימה בשנת 1971. (בימוי: יוסף מונדי)
* מחזהו **עוולה**, סיפור של ברנר, בעיבוד ישראל המאירי, הועלה בתיאטרון הבימה, בבימויו של עמית גזית בינואר 1986. וכן בטלוויזיה הכללית בבימוי פרופ' תום לוי.
* המחזה "עלילות יחזקאל פיירמן" מאת דניאל הורוביץ בבימוי פרופ' יעקב רז בתיאטרון החאן בשנת 1986.

## סרט דוקומנטרי על ברנר
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "**המעורר, י.ח. ברנר**". הסרט נכלל בסדרת העברים, שביים והפיק יאיר קדר, בהשתתפות אריק גלסנר, אריאל הירשפלד, מנחם ברינקר ואחרים. הסרט לווה בקריינות של דורון תבורי ומנשה נוי, וכלל אנימציה של דוד פולנסקי ורועי ניצן. הקרנת הבכורה נערכה במאי 2015 בפסטיבל דוקאביב, והוא הוקרן בהמשך ברחבי הארץ.

## ראו גם
* מאורע ברנר

## לקריאה נוספת
ברנר הוא אחד הסופרים המוערכים והנחקרים ביותר במחקר ספרות העברית החדשה. עם החוקרים שחקרו את יצירתו וכתבו עליה נמנים: יוסף אבן, יפה ברלוביץ, אורציון ברתנא, נורית גוברין, אבנר הולצמן, חמוטל בר יוסף, מנחם ברינקר, הלל ויס, בועז ערפלי, חיים באר, דן לאור, יאיר מזור, יריב בן אהרון, עדה צמח, אמנון נבות, מוקי צור, אברהם ב. יהושע, אהוד בן עזר, זרובבל גלעד, פנחס שדה, אריה ליפשיץ, שלמה שבא, שמואל ורסס, בארי צימרמן, יצחק בקון, מתי מגד, דב סדן, שלמה גרודזנסקי, צבי צמרת, רות קרטון-בלום, אניטה שפירא, אוריאל זוהר, מנחם פרי, ועוד.
* יוסף חיים ברנר בארץ ישראל, זכרונות שונים. תרס"ט (1909) ואילך, בתוך: אברהם יערי, **[[זכרונות ארץ ישראל]]**, חלק שני, פרק פט, עמ' 921–935
*אז"ר, י**וסף חיים ברנר: חייו ותכונתו האישית והספרותית**, יפו: אחדות העבודה, תרפ"ב
* ד"ר דוד אריה פרידמן, **י.ח. ברנר: אישיותו ויצירתו**, מו"ל: יודישער פערלאג, ברלין, תרפ"ג, 1922
* הלל צייטלין, **יוסף חיים ברנר, ערכים וזכרונות**, ב-"התקופה" ארבעה-עשר וחמשה-עשר, תל אביב: שטיבל תרצ"ד, ע' 617–645
* אשר ביילין, **י. ח. ברנר בלונדון**, ב-"התקופה" ארבעה-עשר וחמשה-עשר, תל אביב: שטיבל תרצ"ד, ע' 646–671
*יוסף אבן, **אמנות הסיפור של י.ח. ברנר**, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ז
* חיים באר, **גם אהבתם גם שנאתם - ביאליק, ברנר, עגנון - מערכות-יחסים**, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1992
* דניאל בן-נחום, **רשות הזעקה: חזרה אל ברנר**, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, 1971
* אדיר כהן, **יצירתו הספרותית של יוסף חיים ברנר**, תל אביב: ב. צ’ריקובר, תשל"ב
* יאיר קדר, **אם שכולה, אלמנה ובלש: עדויות מהבית האדום**, הארץ, 2003
* יוסף שה-לבן, **ברנר - מסה**, הוצאת המרכז לתרבות, תש"א.
* יוסף שה-לבן, **ברנר, לקט ומבוא, בקורת ספרותית ובעיות התקופה**, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשי"ב
* יוסף שה-לבן, **ברנר, האיש ויצירתו, הנחיות**, הוצאת אור עם, 1976
* שלמה גרודז'נסקי, "ברנר: שלושה גלגולים", בספרו **אוטוביוגרפיה של קורא**
* יצחק בקון, **ברנר הצעיר**, הקיבוץ המאוחד, 1975
* אורי ברנר, ויצחק כפכפי (עורכים), **עוד זכרונות**
* בנימין ברנר, **גדולה הייתה הבדידות**.
* נורית גוברין, **'מאורע ברנר'. המאבק על חופש הביטוי**, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1985
* נורית גוברין, **"אובד עצות" ומורה-דרך**, תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"א 1991
* נורית גוברין, **צריבה - שירת התמיד לברנר**, תל אביב, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו 1996
*חמוטל בר-יוסף, **מגעים של דקאדנס: ביאליק, ברדיצ'בסקי, ברנר,** אוניברסיטת בן-גוריון ומוסד ביאליק 1997
* נורית גוברין ורחל סטפק. כתבו וערכו. **'עטרת קוצים - דברי סופרים בפרס ברנר**', במלאת 70 שנה לפרס. תל אביב, גוונים, תשע"ז, 2017
*נורית גוברין, ספרות בדורה ולדורות - מאיר וילקנסקי ויוסף חיים ברנר, בתוך: **קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה**', כרך ז', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט, 2019
* מנחם ברינקר, **עד הסימטה הטבריינית**, סיפור ומחשבה ביצירת ברנר, עם עובד, תל אביב, 1990.
* דב סדן, **מדרש פסיכואנליטי - פרקים בפסיכולוגיה של י"ח ברנר**, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ו, 1996, 176 עמודים
* עדה צמח, **תנועה בנקודה**, ברנר וסיפוריו, תל אביב, 1984
* יריב בן אהרון, **מסביב לנקודה, הוא סיפר לעצמו**, מסכת על סיפורו של ברנר "מסביב לנקודה", 2006
* אשר ביילין, **ברנר בלונדון**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
***להיות יהודי**, י"ח ברנר כאקסיסטנציאליסט יהודי, מאת: אבי שגיא, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז רפפורט, אוניברסיטת בר-אילן, על העטיפה: איור מאת גד אולמן, 2007
* אניטה שפירא, **[https://ebooks.psik.io/book?book_id=4896 ברנר - סיפור חיים]**, תל אביב: עם עובד, 2008. לקריאת הספר ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין חינם לסטודנטים וחוקרים)
* בעז ערפלי, **מהתחלה: קריאה חדשה ביצירות מרכזיות של י"ח ברנר**, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
* ש"י עגנון, "יוסף חיים ברנר בחייו ובמותו", **מעצמי אל עצמי**, הוצאת שוקן, עמ' 111–141
* יהודה סלוצקי (עורך), **באברויסק** (כרכים א - ב), תרבות וחינוך, תשכ"ז-1967
* אבנר הולצמן, גדעון כ"ץ, שלום רצבי, **[http://in.bgu.ac.il/bgi/iyunim/Pages/around_the_dot.aspx מסביב לנקודה: מחקרים חדשים על מ"י ברדיצ'בסקי, י"ח ברנר וא"ד גורדון]** (סדרת נושא: עיונים בתקומת ישראל), מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ח-2008
* שמואל שניידר, **הקיום והזיכרון ביצירת אהרן אפלפלד, יוסף חיים ברנר ובכתבים אחרים**, הוצאת כרמל, תש"ע 2010
* רפי צירקין-סדן, **אותיות יהודיות בספריית פושקין: יצירתו של יוסף חיים ברנר וזיקתה לספרות ולמחשבה הרוסית**, ירושלים: מוסד ביאליק, 2013
*רינה לפידוס, "דוסטויבסקי בלבוש יהדותי: ’החטא ועונשו’ בתרגומו של י"ח ברנר", על תרגומי ברנר לדוסטויבסקי, **[[מחקרי ירושלים בספרות עברית]]** י"ד, תשנ"ג 1993. 
* ליאור טל, "יהדות חילונית וצה"ל" (תת פרק - יוסף חיים ברנר), בתוך: "בין הכיפה לכומתה - דת, פוליטיקה וצבא בישראל", עורך: ראובן גל, מודן, 2012
* יעקב גולומב, **מתק סתרים: ברנר כאקזיסטנציאליסט עברי**, הוצאת כרמל, 2015
* מנחם פרי, **[[שב עלי והתחמם]] - הדיאלוג ההומוארוטי בין ברנר לגנסין: מיקרו-ביוגרפיה**, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017
* שמואל שניידר, **ברנר והיהדות**, הוצאת כרמל
* חיים פסח, "'החזיון שאני רואה מסביב לי ושאני בעצמי נתון בתוכו': ברנר באיסט אנד", מאזניים, אדר תשע"ז, מרץ 2017
*גרשון שופמן – **ברנר איש הצחוק** (תמלול הקלטה מ-1963), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך י', 2018
*מנחם ברינקר - **יוסף חיים ברנר**, בתוך **העלייה השנייה: אישים**, עמ' 104–114 העורך: זאב צחור, הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, תשנ"ח
*גרשון שקד - **ללא מוצא**, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ג
*דינה ברדיצ'בסקי - **אל המים: יוסף חיים ברנר וימי המודרניזם העברי המוקדם**, מאגנס, 2023.
*ננה אריאל ומורן פרי (עורכות) - **המעורר: הרפתקאת דפוס** (הדפסה מחודשת של חוברת המוערר הראשונה), מנגד 2021.  

## קישורים חיצוניים

* 

* 

### כתבים
** 
** יהודה עצבה, 'זעיר שם', מאת: יוסף חיים ברנר, באתר "סיפור טוב - זה כל הסיפור" (האזנה לסיפור)
* 

### ביוגרפיה
**אתר הסרט המעורר - י.ח ברנר
** בית אבי חי על ברנר
** 
** 
** 
** 
** 
** 
** 
**
** 
** 
** 
** 
** 
** נורית גוברין. "מחיר הנוכחות: יוסף חיים ברנר כגיבור תרבות". בתוך: **'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה**', כרך ה', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה, 2015
** נורית גוברין. "מדוע אי אפשר בלי ברנר: חיים גורי וברנר". בתוך: **'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה**', כרך ה', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה, 2015
** 
** דן מירון, דימויו הציבורי של ברנר | חלק א' | חלק ב' | חלק ג' | חלק ד' | חלק ה' | חלק ו' | חלק ז' | חלק ח' | חלק ט' | חלק י' | באתר הארץ, אפריל-מאי 2023

### ביבליוגרפיה
** 
** 
** 
** 
** 

### עיון ביצירתו
**
** מסביב לנקודה: ברנר ברדיצ'בסקי וגורדון, **[[עיונים בתקומת ישראל]]**, סדרת הנושא, 2008
** שי זרחי, נחוצה איזו דומייה, **[[ארץ אחרת]]** 2, דצמבר 2000 - ינואר 2001
** 
** אריק גלסנר, ברנר והיהודים, ברנר ו"הזקן החכם", 29 באפריל 2008
** 
** 
** גדעון עפרת, ברנר והאמנות הישראלית, באתר "המחסן של גדעון עפרת", המאמר נכתב ב-1991, לרגל הופעת ספרה של נורית גוברין, "ברנר: 'אובד עצות' ומורה דרך". המאמר הוקרא ביום עיון שנערך באוניברסיטת תל אביב.
** קובי דנה, יוסף חיים ברנר: עיונים בכתביו, אתר אימגו, יולי 2013
** 
**מרדכי מרמורשטיין, פתולוגיה של שנאה עצמית, י"ח ברנר ויחסו ליהודים וליהדות, פורסם במוסף 'שבת', **[[מקור ראשון]]**, 13 במרץ 2015
**
**

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סופרים יהודים אוקראינים
קטגוריה:סופרי תקופת התחייה
קטגוריה:יהודים בצבא האימפריה הרוסית
קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:מתרגמים לעברית
קטגוריה:אנשי חינוך שוחרי השפה העברית
קטגוריה:סגל גימנסיה הרצליה
קטגוריה:פובליציסטים כותבי עברית
קטגוריה:אתאיסטים יהודים
קטגוריה:מתיישבי עין גנים
קטגוריה:נווה צדק: אישים
קטגוריה:סופרים יהודים הידועים בשם עט
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות טרומפלדור
קטגוריה:אישים הקבורים בקבר אחים
קטגוריה:יוצאים בשאלה
קטגוריה:אישים שעל שמם יישובים בישראל
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי ישראל
קטגוריה:אישים שעל שמם פרס ספרותי
קטגוריה:חללי מאורעות תרפ"א
קטגוריה:מגורשי תל אביב
יוסף חיים
קטגוריה:חברי הפועל הצעיר
קטגוריה:בונדיסטים
קטגוריה:סופרים ביישוב
קטגוריה:מתרגמי לב טולסטוי
קטגוריה:מתרגמי פיודור דוסטויבסקי
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1881
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1921