ארתור וינג פינרו

סר **אַרְתּוּר וִינְג פִּינֶרוֹ** (באנגלית: **Arthur Wing Pinero**; ) היה מחזאי אנגלי, ובתחילת דרכו, שחקן.

פינרו נמשך לתיאטרון מגיל צעיר, והפך לשחקן מקצועי בגיל 19. הוא רכש ניסיון כשחקן משנה בתיאטראות בפריפריה בבריטניה, ובין השנים 1876 ל-1881 היה חבר בלהקתו של , שבסיסה היה ב בלונדון.

פינרו כתב את מחזהו הראשון בשנת 1877. שבע שנים לאחר מכן, אחרי שכתב 15 מחזות נוספים ששלושה מהם זכו להצלחה כבירה, הוא נטש את המשחק והפך למחזאי במשרה מלאה. הוא התפרסם תחילה בסדרת פארסות, שביניהן  (1885) הציגה את מספר הפעמים הרב ביותר. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 פנה לנושאים רציניים.  (1893), העוסק באישה בעלת עבר שערורייתי, נחשב למזעזע, אך זכה להצלחה קופתית והניב רווח גדול. הצלחותיו האחרות כללו את  (1898), קומדיה רומנטית המהללת את התיאטרון, הישן והחדש, ואת , על אודות הולל שחזר למוטב ואישה צעירה ונמרצת. גיחה לתחום האופרה, עם לברית עבור  (1898), לא נחלה הצלחה, ולאחר מכן פינרו דבק בדרך כלל בסוגה המוכרת לו של דרמות חברתיות וקומדיות.

אף על פי שהמשיך לכתוב לאורך שלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 ואל תוך הרביעי, עבודתו של פינרו משנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 היא זו ששרדה. נערכו הפקות מחודשות רבות למחזותיו; וחלקם עובדו לקולנוע או למחזות זמר. בשנותיו המאוחרות נתפס פינרו כמיושן, ומחזותיו האחרונים לא הצליחו. הוא מת בלונדון בגיל 79.

## חיים וקריירה
### ילדותו ונעוריו
פינרו נולד בלונדון, בנם היחיד והשני מבין שלושה ילדים של ג'ון דניאל פינרו (1718–1871), ואשתו לוסי, לבית דיינס (1836–1905).

אביו וסבו של פינרו היו עורכי דין לונדונים. הם היו צאצאים למשפחת פיניירו (Pinheiro), שתוארה על ידי הביוגרף של פינרו, ג'ון דאוויק, כ"משפחה מכובדת של יהודים ספרדים שעלתה לגדולה בפורטוגל של ימי הביניים לפני שסבלה מרדיפות האינקוויזיציה". הענף של פינרו במשפחה נמלט לאנגליה. סבו נטש את האמונה היהודית, הפך לחבר ב, התחתן עם אנגלייה נוצרית, מרגרט וינג, והיה לעורך דין מצליח מאוד. בנו הצעיר, אביו של פינרו, עסק גם הוא במקצוע המשפטי, אך הצליח הרבה פחות; משפחתו של פינרו לא הייתה ענייה, אך גם לא הייתה אמידה. הוא למד בבית ספר של צדקה ב באזור קלרקנוול של לונדון, עד גיל עשר, אז עבר לעבוד במשרדו של אביו.

ג'ון דניאל פינרו מת במאי 1871 והותיר מעט מאוד כסף. כדי לתרום להכנסת המשפחה, פינרו המשיך לעבוד כפקיד אצל עורך דין, והשתכר לירה שטרלינג אחת בשבוע. בערבים למד את תורת הנאום במוסד בירקבק לספרות ומדע. הוא וחבריו ללימודים העלו מספר הפקות של מחזות, ופינרו נשבה כליל בקסמו של התיאטרון. במאי 1874 הוא נטש את המקצוע המשפטי והצטרף לר. ה. וינדהאם ב באדינבורו, כשחקן לתפקידים כלליים ("general utility"). הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בתפקיד הקטן של סייס בעיבוד ל"האישה בלבן" מאת וילקי קולינס.

## שחקן ומחזאי עולה: 1874–1884
שמאל|ממוזער|250px|הנרי אירווינג: פינרו היה חבר בלהקתו בין השנים 1876 ל-1881.
כחבר זוטר בלהקתו של וינדהאם, פינרו צבר במהירות ניסיון במגוון תפקידים, כשהוא משחק לצד  ב"בן דודנו האמריקאי", ולצד  בעיבוד לבלזק, "משחק של ספקולציה", והתקדם לתפקידים גדולים יותר כמו קרוסטרי ב"". העסקתו באדינבורו הגיעה לקיצה הפתאומי בפברואר 1875 כאשר התיאטרון נהרס בשריפה. שפר עליו מזלו והוצעה לו משרה מחוזית נוספת ב בליברפול, שם החל למשוך את תשומת לבה של העיתונות, וזכה לביקורות אוהדות על משחקו בתפקידי משנה. הפקה של "Miss Gwilt", עיבוד ל"" מאת וילקי קולינס, בכיכובה של , תוארה על ידי עיתון התיאטרון  כ"ניצחון אמיתי"; המחזה עבר מליברפול לווסט אנד, ופינרו שמר על תפקידו כעורך דין קשיש. ההפקה לא נחלה בלונדון את ההצלחה המקווה, אך פינרו זכה לביקורות טובות על הופעתו, וכאשר ההצגה ירדה מהבמה לאחר עשרה שבועות הוא נשכר מיד על ידי המנהלת של להקת , , כחבר בצוות שחקני המשנה לקראת סיבוב ההופעות הקרוב של אירווינג בפרובינציה.

אף על פי שסיבוב ההופעות לא היה נעים, ופינרו ספג כמה ביקורות נוקבות מאוד, הוא המשיך לעבוד כשחקן משנה של אירווינג במשך חמש שנים. הוא הופיע לראשונה ב, בסיסו הלונדוני של אירווינג, בדצמבר 1876 וגילם שם בסך הכול 21 תפקידים בין מועד זה לשנת 1881. תפקידיו השייקספיריים היו לורד סטנלי ב"ריצ'רד השלישי" (1877), רוזנקרנץ ב"המלט" (1878), גילדנשטרן ב"המלט" (1879), סלרינו ב"הסוחר מוונציה" (1879), ורודריגו ב"אותלו" (1881). בהפקה מחודשת של המלודרמה "", ששמו של אירווינג כבר היה מזוהה עמה לחלוטין, הוא גילם את ד"ר צימר (1878).

בעודו בלהקתו של אירווינג כתב פינרו את מחזותיו הראשונים. הוא החל עם "200 ליש"ט בשנה", קומדיה בת מערכה אחת שנכתבה אחר צהריים אחד עבור עמית כדי שיציג אותה במופע צדקה ב-1877. המחזה התקבל יפה וזכה למספר הופעות נוספות, מה שהביא לשמו של פינרו מידה צנועה של פרסום. מחזהו הראשון באורך מלא, "La Comète" (השביט), הוצג בתיאטרון ב ב-1878, והוא כתב ארבע קומדיות נוספות בנות מערכה אחת, שהוצגו בלונדון בין 1878 ל-1880, תוך שהוא משחק בשתיים מהן – "Daisy's Escape" (הבריחה של דייזי) ו-"Bygones" (נשכחות) – בליסאום. מחזה נוסף, "Hester's Mystery" (התעלומה של הסטר) (1880), שנכתב עבור השחקן הקומי , הוצג במשך 300 הופעות ב.

מעמדו של פינרו כמחזאי התחזק עוד יותר בזכות "The Money Spinner" (טווה הכסף), קומדיה באורך מלא, שהוצגה לראשונה ב במנצ'סטר בנובמבר 1880 ולאחר מכן ב בלונדון בינואר 1881. היסטוריון התיאטרון  רואה במחזה זה חשיבות מיוחדת בהיסטוריה של סנט ג'יימס, תיאטרון שהיה ידוע קודם לכן יותר בכישלונותיו מאשר בהצלחותיו. מחזהו של פינרו נחשב לבלתי שגרתי ונועז, ואף להרפתקה מסוכנת, אך הוא שבה את לב הקהל, במיוחד בזכות הדמות ברון קרודל, "נבל זקן ורמאי קלפים, מפוקפק אך מקסים", שגילם . בשנה שלאחר מכן כתב פינרו את הראשון מבין 11 מחזות נוספים עבור סנט ג'יימס, "The Squire" (בעל האחוזה) (1881). הוא עורר מחלוקת בשל דמיונו המשוער ל"הרחק מהמון מתהולל" מאת תומאס הרדי.

לאחר שעזב את להקתו של אירווינג, הצטרף פינרו ללהקה לונדונית ידועה אחרת, זו של  ואשתו , שניהלו את תיאטרון היימרקט. עבורם הוא גילם את המרקיז דה סוון ("עלילה ותשוקה", 1881), סר אלכסנדר שנדרין ("Ours" (שלנו), 1882), האנוויי ("Odette" (אודט), 1882) ולבסוף את סר אנתוני אבסולוט ב (1884), כחלק מצוות שחקנים עטור כוכבים שכלל את סקוויאר בנקרופט, ,  ו. פינרו ספג ביקורות מעורבות, חלקן לא אוהדות, ואחרות נמנו עם הטובות ביותר בקריירת המשחק שלו. זו הייתה העסקתו המקצועית האחרונה כשחקן.

במהלך תקופתו בהיימרקט נשא פינרו לאישה את מיירה אמילי ווד (בערך 1852–1919), ששיחקה תחת שם הבמה מיירה הולם, אלמנה עם שני ילדים, אנגוס ומיירה, מנישואיה הראשונים. החתונה התקיימה ב-19 באפריל 1883. לא נולדו ילדים מנישואיה לפינרו.

## פארסות וקומדיות טרקלין: 1884–1893
למעט שני עיבודים ליצירות צרפתיות רציניות, "The Ironmaster" (אדון הברזל) (1884) ו"Mayfair" (מייפייר) (1885), התפוקה של פינרו בין 1884 ל-1893 כללה שש פארסות וחמש קומדיות. במהלך תקופה זו הוא הפך מזוהה במיוחד עם תיאטרון רויאל קורט, שם הוצגו חמש מהפארסות שלו, בהצלחה קופתית גדולה, בין 1885 ל-1892, החל מ"". ורינג כותב שבמחזות אלה פינרו "תקף היבטים של החברה הוויקטוריאנית על ידי יצירת דמויות אמינות אם כי צרות אופקים, המנסות לשמר את מכובדותן בעודן לכודות במערבולת חסרת רחמים של אירועים חסרי היגיון באופן קטסטרופלי".

פינרו סיפר למראיין שעם הראשונה מבין הפארסות שלו בתיאטרון רויאל קורט, "השופט", הוא ניסה "להעלות את הפארסה מעט מרמת הפנטומימה הנמוכה". במקום להסתמך על הסטריאוטיפ הפריזאי, הסובב סביב קשרים שעלולים להיות נואפים, הוא ניסה ליצור דמויות אמינות במצבים אמינים. המחזה הוצג במשך 363 הופעות בהפקתו המקורית, והיה למחזה הראשון בתולדות רויאל קורט שהוצג במשך למעלה משנה. כאשר כוכב המחזה, , נזקק לחופשת קיץ,  החליף אותו למשך שלושה שבועות. נדרשו שלוש להקות נודדות כדי לעמוד בביקוש למחזה בערי השדה הבריטיות, ולהקות מקומיות באוסטרליה, הודו ודרום אפריקה קיבלו רישיון להעלותו; פינרו נסע לניו יורק לקראת הבכורה האמריקאית, ב באוקטובר 1885. הוא חגג את יום הולדתו ה-30 מוקדם יותר באותה שנה. סקירה רטרוספקטיבית של הקריירה שלו שפורסמה ב-1928 ציינה שפינרו – שחגג 50 שנה כמחזאי בווסט אנד – זכה לתהילה בגיל צעיר במיוחד: בני דורו ברנרד שו, ג'. מ. ברי וג'ון גולסוורתי היו כולם בשנות השלושים לחייהם לפני שמחזותיהם הופקו בלונדון.

הפארסות האחרות של פינרו בתיאטרון החצר –  (1886),  (1887),  (1890) ו (1893) – רצו במשך 291, 262, 199 ו-114 הופעות בהתאמה, סך הכול 866 הופעות. הצלחתן התגמדה לעומת זו של הקומדיה העדינה יותר , שרצה ב במשך 684 הופעות ממרץ 1888 עד ינואר 1890. יצירה זו עוסקת בפקיד מרושש, בריסטר (עורך דין) חובב טיפה המרה אך חכם, בנקאים רמאים, אהובה משכבר הימים וסוף טוב לכולם. היא פורסמה כ"דרמה משפחתית", והייתה בעיקרה קומית, אך העיתון "The Era" (העידן) דיווח: "ישנן סצנות שבהן הצחוק מושתק, שבהן חיוכים מפנים את מקומם לדמעות, ושבהן העליצות מתמזגת באהדה כנה".

## מחזות רציניים
מחזות ברוח דומה ל"לבנדר מתוק" – "The Weaker Sex" (המין החלש) (1888) ו-"Lady Bountiful (ליידי באונטיפול) (1891) – לא השתוו להצלחתה, ורצו במשך 61 ו-65 הופעות בהתאמה. אף על פי כן תשומת לבו של פינרו המשיכה לפנות יותר לנושאים רציניים מאשר לפארסות. ורינג מעיר כי פינרו החל לכתוב "מחזות בעיה", הבוחנים "את המוסר הכפול, המיושם באופן לא שוויוני כלפי גברים ונשים". הראשון שבהם היה "The Profligate" (ההולל) (1889), שבו מעשים רעים מן העבר שבים לרדוף אדם מכובד לכאורה. המחזה נבחר לחנוך את  החדש, אך חוכר התיאטרון, ג'ון הייר, שכנע את פינרו המסויג לרכך את הסוף כדי להימנע מניכור קהל החברה המכובדת שלו: בגרסה הסופית הגיבור אינו מתאבד, כפי שכתב פינרו, אלא זוכה למחילתה של אשתו. המחזה רץ במשך 129 הופעות.

כאשר הגיעה העת להפיק את הדרמה הבאה שלו מסוג זה, פינרו נותר נחרץ: המחזה יסתיים, ואכן הסתיים, בטרגדיה. זו הייתה יצירתו הרצינית הידועה ביותר,  (1893). בזמן שתכנן אותה, מספר מחזות של הנריק איבסן הוצגו בלונדון בפעם הראשונה, ונחשבו על ידי חלק ניכר מהחברה הגבוהה לאוונגרד, בוטים ומזעזעים. הצפייה ב"רוחות" הובילה את פינרו לשקול מחדש את גישתו לכתיבת מחזות, שבהשוואה כעת נראתה מיושנת. הוא היה רחוק מלהימנע מביקורת על מחזותיו של איבסן, אך הכיר בכך שאם ברצונו להיות מחזאי רציני עליו לעסוק בבעיות חברתיות ובהתנהגות אנושית קלוקלת בכנות.

"גברת טנקריי השנייה" התמקד ב"אישה בעלת עבר". הייר סירב להציג אותו, ו, השחקן-מנהל שניהל את , שלו הציע פינרו את המחזה לאחר מכן, אמר: "מצטער, אני לא מעז לעשות זאת". הוא נמלך בדעתו, והוא קיבל אותו. ההפקה תוכננה להחליף את "מניפתה של ליידי וינדרמיר" של אוסקר ויילד, שגם הוא התמקד באישה בעלת עבר רחוק ממכובד. בניגוד למחזהו של פינרו, זה של ויילד הסתיים בכי טוב, ונתפס על ידי הצופים הקבועים והמכובדים של סנט ג'יימס כפרובוקטיבי במקצת אך בגדר המקובל. במחזהו של פינרו, פאולה טנקריי שמה קץ לחייה. במילותיו של ורינג, "אף על פי שלא היה אוונגרדי כמו מחזותיו של איבסן, טנקריי עימת את קהלו האופנתי בסנט ג'יימס עם מסר חברתי נוקב ככל שיכלו לעכל". הן פינרו והן אלכסנדר חששו מקבלת הפנים של הציבור ליצירה, אך היא זכתה להצלחה מסחררת בפתיחתה במאי 1893, הניבה רווח של למעלה מ-10,000 לירות שטרלינג, ועדיין הציגה בפני אולמות מלאים כאשר אלכסנדר, שלא אהב להופיע בסבבי הופעות ארוכים, סגר את ההפקה באפריל 1894 לאחר 225 הופעות.

ורינג מעיר שתיאבונו של הציבור למחזות דומים של פינרו היה מגוון.  (1895) הצליח להגיע ל-88 הופעות, "The Benefit of the Doubt" (הספק הסביר) (1895) הציג במשך 74 הופעות, "The Thunderbolt" (מכת הברק) (1908) ו-"Mid-Channel" (אמצע התעלה) (1909) הציג שניהם 58 הופעות.

## סוף המאה
בשנת 1898 ידע פינרו את אחת מהצלחותיו המתמשכות ביותר, ולצדה את כישלונו הצורב ביותר. הראשונה הייתה , השני, . ב"טרלוני של ה"וולס"", שתואר על ידי מבקר מהמאה ה-21 כ"מכתב האהבה של פינרו לתיאטרון", התייחס המחבר לנושאיו הקבועים – מעמדות ושינוי בלתי נמנע, אליהם הוסיף חקירה של כוחו המתמשך של התיאטרון. המחזה מציג שחקנית פופולרית במלודרמות מאמצע התקופה הוויקטוריאנית הנישאת לבן אצולה, מתחרטת על כך, חוזרת לבמה ומגלה שהיא כבר אינה יכולה לגרום לסגנון המחזות הישן לעבוד, ועוברת בהצלחה ליצירות בסגנון הריאליסטי החדש. ורינג מכנה את המחזה המחווה של פינרו ל, שהריאליזם התיאטרוני החלוצי שלו השפיע על שני דורות של כותבים, ביניהם ויליאם שוונק גילברט וברנרד שו וכן פינרו. המבקרים היו מבולבלים מהמחזה. פינרו העיר כי כנראה היו "חלוקים בדעתם אם היצירה היא פארסה חלשה או דרמה ריאליסטית פגומה". המחזה הוצג בהצלחה, גם אם לא יוצאת דופן, של 135 הופעות בתיאטרון רויאל קורט, אך בהמשך הפך לאחד ממחזותיו של פינרו שזכו למספר הרב ביותר של הפקות מחודשות.

באותו זמן, האמרגן ריצ'רד ד'וילי קארט היה זקוק לאופרה חדשה עבור תיאטרון סבוי שלו לאחר סיום השותפות הארוכה של גילברט וסאליבן. לא ברור מדוע בחר קארט להזמין לברית משני כותבים ללא ניסיון בסוגה, אך עבור "אבן היופי" של ארתור סאליבן הוא הפגיש בין פינרו לבין , מבקר אמנות, בעל גלריה ומחבר דרמות במשרה חלקית. סאליבן, שהיה רגיל לכישוריו ולגמישותו של גילברט, מצא במהרה את שותפיו החדשים חסרי יכולת: "אנשים מוכשרים ומבריקים, ללא שום ניסיון בכתיבה למוזיקה, ועם זאת מסרבים בעקשנות לקבל כל הצעה ממני לגבי צורה ומבנה". מאוחר יותר כתב ביומנו: "שובר לב להצטרך לנסות ליצור יצירה מוזיקלית מתוך בלגן של משפטים מפותלים שבנויים כל כך גרוע (עבור מוזיקה)". מנתח המוזיקה ויליאם פארי מתאר את הלברית כ"בלגן דברני... רווי באווירה טרחנית של ימי הביניים המובהקים". בבכורה שלה, ב-28 במאי 1898, היצירה נמשכה ארבע שעות, ופינרו וקאר נאלצו לקבל כמה קיצוצים דרסטיים באופרה, שמשמעותם הייתה גם הקרבה של חלק ממיטב המוזיקה של סאליבן. הביקורות על המוזיקה נעו בין מנומסות לנלהבות; באשר ללברית, הן נעו בין מנומסות לקטלניות. , שהחליף את שו כמבקר התיאטרון של  ועתיד היה להפוך למטרד מתמשך עבור פינרו, היה עוקצני במיוחד. מעבר לחסרונותיה של הלברית, הסגנון הרומנטי והלא-קומי של היצירה לא עלה בקנה אחד עם מסורות הסבוי או עם ציפיות הקהל שלו, והאופרה הורדה מהבמה ב-16 ביולי לאחר 50 הופעות – התוצאה הגרועה ביותר של מבין האופרות סאליבן.

בתוך שנה מאכזבת של "אבן היופי", פינרו חזר לכושר מוצלח עם מחזה בן ארבע מערכות, , קומדיית מנהגים, בהמשך לשניים אחרים בסוגה זו, "The Times" (הזמנים) (1891) ו-"The Princess and the Butterfly" (הנסיכה והפרפר) (1897). "לורד קווקס העליז", סיפור על אישה צעירה נחושה ורבת תושייה והולל אריסטוקרטי שחזר למוטב, הציג בהפקה המקורית 300 הופעות, והתגלה כאחד ממחזותיו של פינרו שמרבים להציגם מחדש.

## המאה ה-20
בעשור הראשון של המאה המשיך פינרו להיחשב כאחד מבכירי המחזאים הבריטים. קומדיית המנהגים שלו "Iris" (איריס) (1901) הציגה במשך 115 הופעות, וב-1906 נחל את אחת מהצלחותיו הגדולות ביותר עם ב-"His House in Order" (ביתו מנוהל כהלכה), יצירה נוספת עבור אלכסנדר וסנט ג'יימס. יצירה זו היא דרמה על אישה שנייה ומנוצלת שבסופו של דבר מנצחת את המשפחה השתלטנית של אשתו הראשונה והמתה של בעלה, וזוכה בכל אהבתו. זה היה ניצחון ל ולאלכסנדר בתפקידים הראשיים, ולפינרו; המחזה הציג במשך 430 הופעות והכניס יותר מ-78,000 לירות שטרלינג בקופות. הברית עם אלכסנדר הפכה עד אז לידידות אמיצה, שנקטעה מדי פעם בוויכוחים בין השחקן-מנהל לבין המחבר, שהפך לנוקשה מאוד לגבי בימוי מחזותיו ואופן הגשת השורות שכתב.

חבר נוסף של פינרו היה שו. כמחברים, הם החזיקו בדעות שונות מאוד לגבי טבעה ומטרתה של הדרמה. אף על פי ששניהם עסקו בבעיות חברתיות במחזותיהם, שו, שסבר שכל אמנות טובה היא דידקטית, התרכז בבעיה עצמה, ואילו פינרו התמקד יותר באנשים המושפעים ממנה, גישה ששו הרגיש שהחלישה את הטיעון. אף על פי כן, הם היו ביחסים טובים ושניהם בלטו במאבקים למען תיאטרון לאומי ולרפורמה או ביטול של הצנזורה על התיאטרון. שו הגה את הרעיון שמחזאים זקוקים לדמות בעלת תואר כדי להוביל את מאבקיהם, ופעל בשתדלנות מול ממשלת בריטניה כדי להבטיח תואר אבירות לפינרו. לא ידוע אם הדבר נבע מפעילותו של שו או לא, אך פינרו קיבל תואר אבירות ב-1909, והיה למחזאי השני בלבד שזכה לכבוד זה (גילברט זכה בתואר אבירות שנתיים קודם לכן). פינרו כמעט ולא השתמש בתואר, אך קיצר את חתימתו מ-"ארתור ו. פינרו" ל-"ארתור פינרו".

בעשור השני של המאה ידע פינרו את שתי הצלחותיו האמיתיות האחרונות. הקומדיה  הציגה ב במשך 126 הופעות ב-1912, ו-"The Big Drum" (התוף הגדול), מחזהו האחרון עבור אלכסנדר, הציג במשך 111 הופעות בסנט ג'יימס ב-1915. מלחמת העולם הראשונה פגעה קשות ברצונו וביכולתו לכתוב. הוא ספג מהלומה רגשית ב-1913 כאשר בנו החורג שם קץ לחייו, ופרוץ המלחמה בשנה שלאחר מכן זעזע את פינרו. בעקבות הטבעת האונייה "לוסיטניה" על ידי צוללת גרמנית ב-7 במאי 1915, הוא כתב לעיתון "הטיימס" וקרא לאזרחים בריטים מתאזרחים ממוצא גרמני לצאת בהצהרות פומביות על נאמנותם למלך ולהתנער משיטות הלחימה של גרמניה. בימים שלאחר מכן, התקבלו בעיתון מכתבים רבים מאזרחים בריטים מתאזרחים המאשרים את נאמנותם, כולל אישי ציבור כגון סר , סר , סר  וסר . בין היתר שהיו נתונים ללחץ ציבורי בשל המלחמה היה שו, שהתנגד לה בתוקף, והושמץ רבות על ידי הציבור ואף על ידי עמיתיו. פינרו סירב להצטרף למקהלת הגינויים, וידידותו עם שו נמשכה, אף על פי שהם התראו פחות לאחר ששו התפטר ממועדון המחזאים תחת לחץ מצד חבריו התומכים במלחמה, בהנהגת .

אשתו של פינרו הלכה לעולמה ב-1919, לאחר שהייתה נכה במשך זמן מה. אף על פי שמותה היה צפוי, הוא גרם לפינרו למצוקה עמוקה, ולאחריו הוא היה שרוי לעיתים קרובות בדכדוך, למרות הטיפול המסור של בתו החורגת. בשנות חייו האחרונות חדל פינרו בהדרגה להיות דמות חשובה בתיאטרון. לאחר תום המלחמה הוא כתב שמונה מחזות נוספים; שניים מהם מעולם לא הועלו על הבמה, ומתוך הארבעה שהופקו בלונדון, המחזה שהציג הכי הרבה פעמים החזיק מעמד למשך 64 הופעות בלבד.

לאחר שלבו נחלש בעקבות התקף חמור של שפעת, פינרו לא שרד ניתוח לטיפול בבקע. הוא הלך לעולמו ב-23 בנובמבר 1934 בבית האבות של מרילבון. טקס אשכבה נערך בכנסיית הקהילה של סנט מרילבון ב-28 בנובמבר 1934, שלאחריו, על פי בקשתו של פינרו, נטמן אפרו בקבר אשתו בחצר הכנסייה ב, סארי, בקרבת בית הכפר לשעבר שלהם.

## מחזותיו

## מוניטין
ב-1906, העיר עיתון "הטיימס":

בשנותיו האחרונות של פינרו הפך העיתון לפחות נלהב. לאחר מותו הן "הטיימס" והן "הדיילי טלגרף" פרסמו הספדים מנומסים שתייגו מתוך כבוד את יצירותיו כנחלת העבר. במשך עשרים שנה לאחר מותו, המוניטין של פינרו נותר במה שדוויק (Dawick) מכנה "מצב קרוב לליקוי מאורות". משנות ה-50 של המאה ה-20 ואילך גבר העניין בפארסות שלו בתיאטרון רויאל קורט. במחקר משנת 1972 על המחזאי, כתב וולטר לזנבי (Walter Lazenby) : "שום כותב אנגלי אחר לא יכול להתעלות על פינרו ככותב פארסות; אפילו שייקספיר לא השקיע בעקביות בצורה זו את תשומת הלב והאמנות שהושקעו בפארסות של תיאטרון רויאל קורט או הגיע להישגים כה משביעי רצון". בסוקרו את הספר, איש האקדמיה רוברט רונינג (Robert Ronning) הסכים כי הפארסות היו יצירותיו המאריכות-ימים ביותר של פינרו:

בשנת 2012 כתב הבמאי :

## לקריאה נוספת

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 


## קישורים חיצוניים

* 
* 

* Works by Arthur Wing Pinero at LibriVox (public domain audiobooks)
* Plays by Arthur Wing Pinero at Great War Theatre]


## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:מחזאים אנגלים
קטגוריה:שחקני תיאטרון אנגלים
קטגוריה:אבירים בריטים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1855
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1934