בית בורבון

בית **בּוּרבּוֹן** (מצרפתית: **Bourbon**, בספרדית: **Borbón,** באיטלקית: **Borbone**) הוא שושלת אצולה ממוצא צרפתי, המהווה ענף של השושלת הקאפטינגית. בית בורבון היה אחד הבתים החשובים והחזקים ביותר בהיסטוריה של אירופה; בשיאו הוא העמיד מלכים בצרפת ובספרד (שכללו אז גם קולוניות רבות ברחבי העולם), ובניו שלטו גם בחלקים נרחבים מאיטליה של ימינו.

כיום (נכון ל-2026) יש שני מונרכים מהכנים מענפי בית בורבון: פליפה השישי, מלך ספרד, וגיום החמישי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.

## מקורות בית בורבון
ממוזער|100px|ימין|סמל דוכסי בורבון
בּוּרבּוֹנֵה  הייתה פרובינציה של ממלכת צרפת, ששטחה חופף בקירוב למחוז אלייה של ימינו, ושליטיה (אדוני בורבון) היו כפופים למלכי צרפת. בשנת 1272 ביאטריס מבורגון, שהייתה אז היורשת של בורבונה, נישאה לנסיך רובר, בנו הצעיר של המלך לואי התשיעי. מנישואים אלו נוצר בית בורבון. 

בדורות הראשונים לקיומו, בית בורבון התפצל למספר ענפים, ביניהם: 
* הענף הבכיר. ענף זה קיבל את התואר דוכס בורבון בשנת 1327, והחזיק בו עד היכחדותו בשנת 1503. 
* ענף מונפנסייה . אבי ענף זה היה לואי הראשון, רוזן מונפנסייה, שירש את תואר הרוזן ממשפחת אימו. ענף זה נכחד בשנת 1527, ותאריו עברו לבני ענף ונדום.
* ענף לה מרשה . אבי ענף זה היה ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה. הענף החזיק בתואר רוזן לה מרשה עד 1438. 
* ענף ונדום , שהתפצל מענף לה מרשה. אבי ענף זה היה לואי, רוזן ונדום, שירש את תואר הרוזן ממשפחת אימו. מאז המאה ה-16 זה הענף הבכיר ביותר בבית בורבון.
* ענף קונדה, שהתפצל מענף ונדום. אבי ענף זה היה לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה. 

ב-20 באוקטובר 1548 אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום דאז, נשא לאישה את ז'אן ד'אלברה, יורשת העצר של ממלכת נווארה – אם כי למעשה מדובר היה רק בחלק הצפוני של נווארה, כי רוב הממלכה נכבשה על ידי הספרדים. בשנת 1555 הוכתרו ז'אן ואנטואן בפו למלכת ומלך נווארה, ובכך בית בורבון עלה למלוכה לראשונה בתולדותיו. 

## בצרפת
ממוזער|306x306px|סמל מלכי צרפת ונווארה מבית בורבון
בשנת 1584 אנרי השלישי, מלך נווארה ודוכס ונדום, שהיה בנם של אנטואן וז'אן (ולפיכך בן לבית בורבון), הפך ליורש העצר של צרפת. הוא היה הוגנוטי, ואילו רוב אצילי צרפת היו קתולים ולא היו מוכנים לקבל מלך הוגנוטי, מה שהוביל לפרוץ מלחמת שלושת האנרים. ב-1 באוגוסט 1589 מלך צרפת נרצח בידי מתנקש, ואנרי מנווארה הכריז על עצמו כ**אנרי הרביעי, מלך צרפת**; אבל הוא לא הצליח לכבוש את פריז, שנותרה בידי הליגה הקתולית. בשנת 1593 אנרי הרביעי המיר דתו לקתוליות, באומרו ש"פריז שווה מיסה", ובכך זכה לתמיכת רוב הצרפתים, והוא הוכתר למלך צרפת.

בימי המהפכה הצרפתית חלק מבני בית בורבון נמלטו מצרפת. גם המלך לואי השישה עשר ניסה להימלט, אך הוא נתפס בידי המהפכנים, וב-21 בספטמבר 1792 בוטלה המלוכה בצרפת. אחרי כן ראשי בית בורבון היו:
* **לואי השישה עשר**, המלך המודח, עד הוצאתו להורג ב-21 בינואר 1793 באשמת בגידה.
* בנו, לואי שארל, שנודע כ**לואי השבעה עשר** (1793–1795). הוא היה הדופן (יורש העצר) לפני המהפכה. אחרי מות אביו המלוכנים בגלות הכריזו עליו כמלך צרפת החוקי, למרות שבפועל הוא היה כלוא על ידי שלטונות הרפובליקה, ולעולם לא מלך בפועל. כשנתיים לאחר מכן הוא מת בכלאו, והוא בן עשר שנים בלבד.
* דודו, המלך **[[לואי השמונה עשר, מלך צרפת|לואי השמונה עשר]]** (1795–1824). אחרי שנודע לו על מות אחיינו, הוא טען לכתר צרפת בעצמו, ועם הרסטורציה הצרפתית בשנת 1814 הוא אכן היה למלך צרפת בפועל.
* אחיו, המלך **[[שארל העשירי, מלך צרפת|שארל העשירי]]** (1824–1836). הוא הודח במהפכת יולי 1830, וויתר על כתרו לטובת נכדו אנרי.
* בנו, לואי אנטואן, שנודע כ**לואי התשעה עשר** (1836–1844). הוא ויתר על טענתו לכתר כעשרים דקות לאחר שאביו עשה כן. כשאביו נפטר, חלק מהמלוכנים הכירו בו כמלך צרפת החוקי, למרות שבפועל הוא חי בגלות באוסטריה, ולא עשה דבר כדי לזכות בכתר.
* אחיינו, אנרי, שנודע כ**אנרי החמישי** (1844–1883). הוא חי בגלות באוסטריה, ופעל משם להשבת המלוכה לצרפת. לאחר שבשנת 1871 המלוכנים ניצחו בבחירות לאספה הלאומית, הם הציעו לו לממש את טענתו לכתר; אבל הוא התנה את קבלת המלכות בזניחת דגל הטריקולור, המזוהה עם המהפכה הצרפתית, והשבת דגל הפלר דה ליס של המשטר הישן. האספה הלאומית סירבה לדרישתו, וייסדה את הרפובליקה השלישית.

עם פטירתו של אנרי החמישי נכחד הענף הבכיר של שושלת בורבון. מאז ועד היום, אחד הענפים הבכירים יותר של השושלת הוא הענף הספרדי , מצאצאיו של פליפה החמישי, שהיה נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת אך ויתר על טענתו לכתר הצרפתי בהסכם אוטרכט. לכן המלוכנים שתמכו באנרי החמישי התפצלו לשתי קבוצות: אלו שהכירו בתוקף ויתורו של פליפה החמישי עברו לתמוך בטוענים לכתר מהענף האורליאני, ואלו שלא – עברו לתמוך בבני הענף הספרדי (שכונה הלגיטימי).

(התארים המובאים לאחר השמות הם תוארי כבוד, והם לא הוכרו רשמית על ידי אף מדינה בעולם)

## בספרד
[ממוזער|200px|[מגן (הרלדיקה)|מגן סמל ספרד, ובמרכזו סמל בית בורבון-אנז'ו – שלושה פלר דה ליס זהובים על רקע כחול, עם גבול אדום]]
ב-9 ביוני 1660 מריה תרסה, נסיכת ספרד מבית הבסבורג, נישאה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת מבית בורבון. לפי ההסכם בין ספרד לצרפת, מריה תרסה התחייבה לוותר על זכויותיה וזכויות צאצאיה לכתר הספרדי (במטרה למנוע אוניה פרסונלית בין צרפת וספרד), וספרד התחייבה לשלם לצרפת נדוניה בסך חצי מיליון מטבעות זהב. נדוניה זו מעולם לא שולמה, בשל המצוקה הכלכלית שהייתה בספרד בזמנו, מה שלימים נתן לצרפת פתח לטעון שגם התחייבותה של מריה תרסה לא תקפה.

קרלוס השני, מלך ספרד, אחיה-למחצה של מריה תרסה, לא היה מסוגל להביא ילדים לעולם. לפי כללי העדפת הבן הבכור, ובהנחה שהוויתור של מריה תרסה על זכויותיה לכתר אכן לא תקף, היורש שלו אמור היה להיות לואי, הדופן הגדול, בנם של מריה תרסה ולואי הארבעה עשר. אלא שהדופן הגדול היה גם יורש העצר של צרפת, ובחירה בו הייתה מובילה לאוניה פרסונלית בין צרפת וספרד, מה שהיה עלול להפר את מאזן הכוחות האירופי. ב-3 באוקטובר 1700 קרלוס השני כתב צוואה, ובה הוא הוריש את כתרו לפיליפ, דוכס אנז'ו, בנו השני של הדופן הגדול, שהיה אז בן 17. קרלוס השני נפטר מספר שבועות לאחר מכן.

כך דוכס אנז'ו היה ל**פליפה החמישי, מלך ספרד**, הראשון מבני בית בורבון שהחזיק בתואר זה. עם זאת, אוסטריה סירבה להכיר במלכותו של פליפה החמישי, בטענה שהוויתור של מריה תרסה על זכויותיה לכתר הספרדי כן תקף, והיא הציעה את הארכידוכס קרל כמועמד אלטרנטיבי לכתר הספרדי. כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית, שהסתיימה בהסכם אוטרכט שבו כל מעצמות אירופה הכירו בפליפה החמישי כמלך ספרד, אבל הוא הפסיד שטחים מסוימים וויתר על זכותו וזכויות צאצאיו לכתר הצרפתי.

מאז ועד היום, להוציא מספר הפוגות, מלכי ספרד הם מבית בורבון, מצאצאיו של פליפה החמישי – ענף שמכונה גם **בית בורבון-אנז'ו** , על שם התואר דוכס אנז'ו שבו החזיק פליפה החמישי לפני שהיה למלך ספרד.

בשנת 1830 המלך פרננדו השביעי פרסם "סנקציה פרגמטית" , שאפשרה לנשים לרשת את הכתר הספרדי, ובכך בתו של המלך, איזבלה השנייה, הפכה ליורשת העצר; ואולם ספרדים רבים סירבו להכיר בסנקציה זו, וטענו שאחיו הצעיר של המלך, האינפנטה קרלוס דה בורבון, הוא שצריך לרשת את הכתר. לכן עם פטירתו של פרננדו השביעי החלו המלחמות הקרליסטיות בספרד, שנמשכו עשרות שנים, אך מעולם לא הצליחו להעלות את האינפנטה קרלוס או את צאצאיו על הכס הספרדי. הענף הקרליסטי של בית בורבון נכחד בשנת 1936 עם פטירתו של אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה.

במהפכה המהוללת איזבלה השנייה הודחה מהמלוכה, וספרד ביקשה לה מלך משושלת אחרת. כך נבחר המלך אמדאו הראשון מבית סבויה, האחרון ממלכי ספרד שלא היה מבית בורבון. מלכותו של אמדאו לא נמשכה זמן רב: הוא התפטר כעבור שנתיים, משום שהפוליטיקה הספרדית הייתה מאוד לא יציבה ומלאה בעימותים פנימיים. בשנת 1874 בית בורבון זכה לרסטורציה בספרד, בדמותו של המלך החדש אלפונסו השנים עשר, בנה של איזבלה השנייה. אלפונסו השנים עשר נחשב בן לבית בורבון בזכות אביו, פרנסיסקו דה אסיס, אף שקיים ספק האם פרנסיסקו אכן היה אביו הביולוגי של אלפונסו השנים עשר.

למלך אלפונסו השלושה עשר היו ארבעה בנים חוקיים: אלפונסו, חיימה, חואן וגונזאלו. איש מהם לא ירש את כתרו, כי בשנת 1931 המלוכה הספרדית בוטלה, ומשפחת המלוכה יצאה לגלות ברומא. אלפונסו וחיימה ויתרו על זכויותיהם לכתר ונישאו לפשוטות-עם, ולכן חואן היה לטוען לכתר הספרדי לאחר מות אביו, למרות שמאוחר יותר חיימה חזר בו מוויתורו על הכתר. בשנת 1947 נחקק חוק ירושת ראשות המדינה, שקבע שספרד תחזור להיות ממלכה, ושפרנסיסקו פרנקו הוא שיחליט מי יהיה המלך הבא. למרות שחואן היה הטוען לכתר, פרנקו לא רצה בו כי חשב שהוא ליברלי מדי, ובמקומו הוא הזמין לספרד את הנסיכים מהדור הבא – שני בניו של חואן ושני בניו של חיימה. ארבעתם היו אז ילדים, ופרנקו קיווה שהוא יוכל לחנך אותם לפי תפיסת עולמו, ולבחור במועדף עליו מבניהם כמלך העתידי. פרנקו החליט שאחרי מותו חואן קרלוס דה בורבון, בנו הבכור של חואן, יהיה המלך, והוא אכן הוכתר למלך ספרד ב-27 בנובמבר 1975.

## בשתי הסיציליות

כשפליפה החמישי היה למלך ספרד בשנת 1700, הוא ירש גם את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה (שתיהן בדרום איטליה של היום), שכן הן היו שייכות לכתר הספרדי; אך בהסכם אוטרכט הוא מסר את נאפולי לאוסטריה, ואת סיציליה לדוכסות סבויה.

בשנת 1733 ספרד הכריזה מלחמה על אוסטריה כחלק ממלחמת הירושה הפולנית, וקרלו מבורבון, בנו של המלך פליפה החמישי, התמנה למפקד הכוחות הספרדיים באיטליה. קרלו כבש את ממלכות נאפולי וסיציליה מהאוסטרים, וב-3 ביולי 1735 הוא הוכתר בקתדרלת פלרמו כמלך נאפולי וסיציליה. הוא מלך עליהן עד 1759, אז הוא ירש את כתר ספרד מאחיו הערירי, וכדי לא ליצור אוניה פרסונלית הוא העביר את כתרי נאפולי וסיציליה לבנו השלישי, פרננדו. לכן, צאצאיו של פרננדו ידועים כ**בית בורבון-שתי הסיציליות** .

בימי המלחמות הנפוליאוניות צבא צרפת כבש את ממלכת נאפולי, המלך פרננדו נמלט לסיציליה, וכתר נאפולי נלקח מבית בורבון וניתן לבית בונפרטה. בקונגרס וינה נאפולי הושבה למלך פרננדו, שהחליט לאחד את נאפולי וסיציליה למדינה אחת – ממלכת שתי הסיציליות.
[ממוזער|200px|[מגן (הרלדיקה)|מגן סמל ממלכת שתי הסיציליות, ובמרכזו סמל בית בורבון-אנז'ו]]

סופה של ממלכת שתי הסיציליות בא עם כיבושה ב"מסע האלף" ב-1860, שלאחריו אוחדה איטליה תחת מלכות בית סבויה. אחרי כן ראשי ענף בורבון-שתי הסיציליות והטוענים לכתר היו:
* פרנצ'סקו השני, המלך המודח, עד פטירתו בשנת 1894
* אחיו, הנסיך אלפונסו (1894–1934), שנשא בתואר "רוזן קזרטה"
* בנו, הנסיך פרדיננדו פיו (1934–1960), שנשא בתואר "דוכס קלבריה"
בשנת 1900 הנסיך קרלו דה בורבון, בנו השני של רוזן קזרטה, ויתר על זכותו לכתר שתי הסיציליות (שבנקודה זו כבר מזמן לא היה קיים בפועל). לכן, לאחר שהנסיך פרננדו פיו נפטר בלי בן זכר, פרץ סכסוך ירושה בין קרוביו: האינפנטה אלפונסו, בנו של הנסיך קרלו, טען לזכותו לכתר שתי הסיציליות למרות שאביו ויתר עליו, והוא גם לקח לעצמו את התואר "דוכס קלבריה"; ולעומתו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו ובנו הצעיר של רוזן קזרטה, טען שזכותו לכתר טובה יותר משום ויתורו של הנסיך קרלו דלעיל.
(התארים המובאים לאחר השמות הם תוארי כבוד, והם לא הוכרו רשמית על ידי אף מדינה בעולם)

## בפארמה ובאטרוריה
[ממוזער|238x238 פיקסלים|השלט של בית בורבון-פארמה: שלושה [פלר דה ליס זהובים על רקע כחול, עם גבול אדום משובץ צדפים. שלט זה הופיע על סמלי דוכסות פארמה, ממלכת אטרוריה ודוכסות לוקה.]]
ב-16 בספטמבר 1714 אליזבטה פארנזה, אחייניתו של דוכס פארמה (מדינה באיטליה של היום) דאז, נישאה לפליפה החמישי, מלך ספרד מבית בורבון. לדודיה של המלכה אליזבטה לא היו ילדים, ולכן דוכסות פארמה הייתה צפויה לעבור אליה. ואכן, בשנת 1731 מת דוכס פארמה, ובנה הבכור של המלכה אליזבטה, האינפנטה קרלוס בן ה-15, ירש אותו והיה ל**קרלו הראשון, דוכס פארמה**, והמלכה אליזבטה שימשה כעוצרת שלו בשל היותו קטין. עם זאת, האוסטרים כבשו את דוכסות פארמה במהלך מלחמת הירושה הפולנית, וקרלו הראשון זנח את פארמה לטובת כתרי נאפולי וסיציליה.

בית בורבון זכה בחזרה בפארמה בהסכם אקס-לה-שאפל, ונקבע שהפעם דוכס פארמה יהיה בנה השני של המלכה אליזבטה, האינפנטה פליפה, שהיה ל**פיליפו, דוכס פארמה**. לפיכך, צאצאיו של פיליפו הראשון ידועים כ**בית בורבון-פארמה** .

ב-21 במרץ 1801 הוקמה ממלכת אטרוריה בשטח טוסקנה, ומלכה הראשון היה לודוביקו הראשון מבית בורבון, בנו של פרדיננדו, דוכס פארמה דאז. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, וירש אותו בנו הפעוט, לודוביקו השני. שני אלה היו המלכים היחידים מענף פארמה של בית בורבון. בשנת 1807 ממלכת אטרוריה פורקה וסופחה לצרפת.

## בלוקסמבורג
[ממוזער|233x233 פיקסלים|ה[שלט הרלדי|שלט ההרלדי של הדוכסים הגדולים של לוקסמבורג, ובמרכזו סמל בית בורבון-פארמה]]
ב-6 בנובמבר 1919 הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג דאז, שארלוט מבית נסאו, נישאה לנסיך פליצ'ה מבית בורבון-פארמה. לפיכך ילדיהם נחשבים כבני בית בורבון לפי הקו הזכרי, אף שלרוב הם לא מתייחסים לעצמם ככאלה, ומעדיפים להתכנות כ"בית לוקסמבורג-נסאו" .

## עץ משפחה

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:בתי אצולה צרפתים
קטגוריה:ספרד: העת החדשה המוקדמת
קטגוריה:העת החדשה
*
קטגוריה:המשטר הישן
קטגוריה:ספרד: העת החדשה