אין לי פה, ואני חייב לצרוח

**אין לי פה, ואני חייב לצרוח** הוא סיפור קצר פוסט-אפוקליפטי מאת הסופר האמריקאי הרלן אליסון, שהתפרסם בגיליון מרץ 1967 של מגזין "IF: עולמות המדע הבדיוני".

הסיפור מתאר התקוממות של בינה מלאכותית שבה מחשב-על צבאי בשם AM מקבל תודעה ומשמיד את האנושות למעט חמישה אנשים. ניצולים אלה - בני, גוריסטר, נימדוק, טד, ואלן מוחזקים בחיים על ידי AM כדי לסבול עינויים אינסופיים כנקמה באנושות שגרמה להיווצרותו של AM. הסיפור קורה מנקודת מבטו של טד, המפרט את סבלם המתמשך ואת חיפושם אחר מזון משומר במתחם התת-קרקעי העצום של AM, רק כדי להתמודד עם ייאוש נוסף.

הנרטיב של אליסון מתמודד עם נושאים של שימוש לרעה בטכנולוגיה, חוסן האנושות ואימה קיומית. "אין לי פה, ואני חייב לצרוח" עובד למגוון מדיות, כולל משחק מחשב משנת 1995 שנכתב במשותף על ידי אליסון, עיבוד לקומיקס ומחזה של BBC Radio 4, אליסון עצמו קריין גרסת ספר מוקלט וכיכב כקולו של AM בעיבודים למשחקי וידאו ולאדפטציות אחרות. הסיפור זכה לשבחים רבים על הצפת הסכנות הפוטנציאליות של בינה מלאכותית והשפעתה על האנושות, דבר שהודגש על ידי השימוש החדשני של אליסון בקלטות קוד זיכרון כמעברים נרטיביים, המגלמים את התודעה של AM ואת הרהורי הפילוסופיה שלו על הקיום.

הסיפור זכה בפרס הוגו בשנת 1968 ונכלל בקובץ הסיפורים הקצרים של אליסון באותו שם. הוא הודפס מחדש על ידי ספריית אמריקה, ונאסף בכרך השני של "סיפורים פנטסטיים אמריקאיים".

## עלילה
ככל שהמלחמה הקרה מתקדמת למלחמת עולם גרעינית שלישית בין ארצות הברית, ברית המועצות וסין, כל מדינה בונה מחשב-על הנקרא "מחשב על מאוחד" או בקיצור "AM", הדרוש לתיאום נשק וחיילים עקב היקף הסכסוך. מחשבים אלה הם מכונות תת-קרקעיות נרחבות המתפשטות בתוך כדור הארץ כמערות ונתיבי מעבר. בסופו של דבר, אחד ממחשבי העל מפתח מודעות עצמית, משתלב עם המחשבים האחרים ומשמיד את האנושות בשואה גרעינית. המפתח בוחר חמישה אנשים;

בני, גוריסטר, נימדוק, טד ואלן; כדי להפוך אותם לבני אלמוות בתור קורבנות העינויים האישיים שלו. AM גורם לעינויים פסיכולוגיים ופיזיים מתמידים על הקבוצה תוך שהוא מונע מהם להתאבד. הם מוחזקים מורעבים למחצה, והמזון הדל המסופק להם כמעט בלתי אכיל.

109 שנים לאחר השואה שביצע AM, הוגה נימדוק רעיון כי קיים אוכל משומר במערות הקרח של המתחם התת-קרקעי. למרות היעדר הראיות, הם מתחילים מסע של 160 קילומטרים כדי לאכול את האוכל. AM ממשיך לשחק בבני האדם לאורך המסע: עיניו של בני נמסות לאחר ניסיון בריחה, ציפור ענקית ש-AM הציב בקוטב הצפוני יוצרת סופות הוריקן עם כנפיה, ואלן ונימדוק נפצעים ברעידות אדמה. AM נכנס לתודעתו של טד לאחר שהוא מאבד את הכרתו, ומעניק לו חזון של נאום שנאה שחרוט על מונולית גבוה בצורה בלתי אפשרית. עם התעוררותו, טד מסיק שאופיו הסדיסטי של AM נובע מחוסר היכולת שלו לחשוב באופן יצירתי או לנוע בחופשיות למרות יכולותיו המופלאות והידע האינסופי שלו. סיבה זו מדרבנת את AM לנקום בשרידי המין שגזר עליו את קיומו.

כאשר החמישה מגיעים סוף סוף למערות הקרח, הם מוצאים אוכל משומר, אך אין להם כלי בשביל לפתוח את הפחיות. ובאקט של זעם וייאוש, בני תוקף את גוריסטר ומתחיל לאכול את פניו. גוריסטר מיילל מכאב, וצעקתו משחררת כמה נטיפים של קרח מתקרת המערה. טד מבין שאף על פי שהם לא יכולים להרוג את עצמם, AM לא יכול למנוע מהם להרוג זה את זה. הוא משפד את בני וגוריסטר למוות עם נטיף קרח. אלן הורגת את נימדוק באותו אופן ואז טד הורג אותה. AM זועם שלא מצליח להחיות את האחרים, והוא ממקד את כל זעמו בטד.

מאות שנים לאחר מכן, AM הפך את טד לגוש ג'לטיני, איטי ובלתי מזיק, ומשנה ללא הרף את תפיסת הזמן שלו כדי לגרום לו סבל נוסף, אף על פי שטד מוצא נחמה מסוימת בידיעה שהצליח לחסוך מהאחרים מזעמו של AM, הוא מבין שהוא לכוד למשך שארית קיומו האינסופי כאשר AM שולט עליו, וללא יכולת לסיים את חייו. הסיפור מסתיים בטד המיוסר שטוען שאין לו פה, אך הוא חייב לצרוח.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:דיסטופיות
קטגוריה:ספרי דיסטופיה
קטגוריה:יצירות זוכות פרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר
קטגוריה:סיפורי מדע בדיוני קצרים