open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
בית העיר תל אביב-יפו

**בית העיר** (ידוע גם כ"בית א. סקורה") הוא בניין הניצב ברחוב ביאליק 27, בצידה הצפוני של כיכר ביאליק בעיר תל אביב-יפו. מאז בנייתו שימש למטרות שונות, בהן בית עיריית תל אביב-יפו, ארכיון, ומ-1971 שוכן בו המוזיאון להיסטוריה העירונית של תל אביב-יפו.

## בניין העירייה הישן
הבניין, שנבנה ב-1925, תוכנן במקור כבית מלון על ידי האדריכל משה צ'רנר. הבנאים שבנו את הבניין היו בני משפחת יצחק טגנסקי אשר בנו גם את בית הפגודה ועוד בתים שבהמשך נכללו בתוכנית השימור בעיר. בעלי הבניין היו איזידור ופיליפ סקורה, ממנהלי בנק אמריקה-פלשתינה. באותה שנה חיפשה עיריית תל אביב מבנה חדש למשרדיה, לאחר שמשכנם הקודם ב"בית הוועד", מתחת למגדל מים בשדרות רוטשילד, כבר לא יכול היה להכיל את המשרדים. הבניין, שנקרא על שם בעליו "בית א. סקורה", הושכר לעירייה עם הקמתו, ובשנת 1928 נרכש על ידה.

משרדי העירייה שכנו במקום, ובבניינים סמוכים, במשך ארבעים שנים, עד שבשנת 1965 העבירה העירייה את מושבה לבניין העירייה בכיכר רבין (אז כיכר מלכי ישראל). המהלך הושלם ב-1968.

## המוזיאון
בשנת 1971 נפתח בבניין "המוזיאון לתולדות תל אביב", אך לאחר כעשרים שנה החל מצבו להתדרדר והוא נסגר. במקום נותר רק הארכיון לתולדות העיר. בשנת 2001 הועברה מחלקת השכונות והרבעים של עיריית תל אביב-יפו לקומה העליונה בבניין, ובשנת 2002 נסגר גם הארכיון ותכולתו הועברה למוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב. תחתיו מוקמה בבניין המחלקה לשיפור פני העיר.

מתחם ביאליק כולו נכלל באזורי ההכרזה של העיר הלבנה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2003. במסגרת זאת, הבית שוקם ושוחזר על ידי עיריית תל אביב-יפו בתכנון האדריכלית מאירה קובלסקי.

בשנת 2009, במסגרת חגיגות 100 שנים לעיר תל אביב יפו, הוקם בבניין "בית העיר", מוזיאון ומרכז לתולדות העיר תל אביב. לאחר שיפוצו מכיל בית העיר שני חללים מרכזיים: אחד שנבנה בחלל בית העירייה הישן תוך שיחזור המבנה ההיסטורי ולשכתו של ראש העירייה הראשון של תל אביב מאיר דיזנגוף, והשני שנבנה כתוספת ומכיל חלל תצוגה לתערוכות וכן מרכז מידע וירטואלי על עברה של העיר העברית הראשונה.

באוגוסט 2022 פרסמה העירייה קול קורא ליוצרים תושבי העיר לקחת חלק בתערוכות שיוצגו במוזיאון. התכנון היה שכבר בקיץ 2023 יהפוך בית העיר למוזיאון העיר תל אביב, ויציג תערוכות מתחלפות של אמנים תושבי העיר. בעקבות עיכוב, נפתח המוזיאון באפריל 2024.

## גלריה

תמונה:Tel-aviv.jpg|המבנה בצילום מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20
קובץ:Rotonde voor het stadhuis, Bestanddeelnr 255-1688.jpg| בחזית בית העיר: מימין שברולט בל אייר, כנראה מכוניתו של ראש העיר מרדכי נמיר, משמאל 2 מכוניות דופין, 1 בינואר 1964
קובץ:בית העיר מואר ב"תאורת גרילה".jpg|בית העיר מואר בתאורת לילה
קובץ:TLV 160617 Prettimess 01.jpg|חזית בית העיר בעת תצוגת קולקטיב פריטימס, 2017


## קישורים חיצוניים

* 
* 
* סקירה ותמונות מפתיחתו המחודשת של המבנה כ"בית העיר", 12/09, באתר 'רשימות'.
* תמונות נדירות של תל אביב מראשית ימיה / תמונת בית העיר תל אביב-יפו (בא-במייל / בועז מזרחי)
* בית העיר בפייסבוק
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:תל אביב-יפו: מוזיאונים
קטגוריה:עיריית תל אביב-יפו
קטגוריה:רחוב ביאליק (תל אביב)
קטגוריה:בנייה ופיתוח בתקופת המנדט
מיכאיל סקובלב

הגנרל **מיכאיל דמיטריוביץ' סְקוֹבֶּלֵב** (ברוסית: ** Михаи́л Дми́триевич Ско́белев **; 29 בספטמבר 1843, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית – 8 ביולי 1882, סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית) היה גנרל רוסי אשר קנה את תהילתו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
## חייו
מיכאיל נולד למשפחת אצולה צבאית. הוא היה בנו של הגנרל דימיטרי סקובלב (1821–1879), אשר נלחם לצד בנו במלחמה העות'מאנית רוסית ונכדו של הגנרל והסופר איוון ניקיטיץ' סקובלב (1778–1849), אשר נלחם בצבא הפרוסי כנגד צבאו של נפוליאון. אימו של מיכאיל אולגה סקובלב לבית פולטבצבה עמדה בראש ארגון הצלב האדום בבלקן בעת המלחמה העות'מאנית רוסית.

בין השנים 1858–1860, למד סקובלב באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1861 התגייס סקובלב לרגימנט המשמר הרכוב של הצאר ושנתיים מאוחר יותר הוסמך לקצונה ומונה למפקד פלוגת הוסרים. בשנת 1866 נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית לפיקוד ומטה של האימפריה הרוסית, אותה סיים בהצטיינות בשנת 1868.

בנובמבר 1868 נשלח לשרת בטורקסטן שבמרכז החלק האסייתי של הקיסרות הרוסית ופיקד על חיל המצב בעיר טורקמנבאשי. בהמשך שירת במטה של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ', הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז. בתקופת שירותו השתתף במסע המלחמה כנגד ח'אנות חיווה ב-1874 וח'אנות קוקנד ב-1875 בהם פיקד על כוחות הפרשים והפגין אומץ לב. בשנת 1876 מונה למושל הצבאי של מחוז פרגנה

בשנת 1877 הועלה לדרגת מאיור גנרל ומונה לפקד על החטיבה הקוזאקית, צורף לצבא הדנובה של האימפריה הרוסית ובראש כוחותיו, היה מראשוני החוצים את נהר הדנובה והחזיק את ראש הגשר לשאר הכוחות שנעו לתוך בולגריה. בהמשך השתתף בסדרת הקרבות שהובילו לכיבוש פלבן ולובץ'. הוא קודם לדרגת גנרל ומונה לתפקיד מפקד האוגדה ה-16 של צבא הדנובה. בהמשך חצו כוחותיו את הרי הבלקן והשתתפו בקרב ליד מעבר שיפקה. סקובלב זכה לכינוי **הגנרל הלבן**, מאחר שהופיע במדים לבנים ורכב על סוס לבן, עניין ששיווה לו מראה שהטיל מורא על יריביו מחד וגרר את הערצת חייליו, מאידך.

לאחר המלחמה, חזר סקובלב לזמן קצר לגזרת טורקסטן ובשנת 1881 מונה למפקד המחוז הצבאי מינסק. סקובלב התערה בפוליטיקה הפנים-רוסית והפגין דעות לאומניות, אשר נטו לגזענות וייחדו את האתניות הרוסית על פני שאר אוכלוסיית האימפריה. מייחסים אליו את מקור הסיסמה רוסיה לרוסים. סקובלב נישא לנסיכה מריה ניקולאבנה גגרין, אך הנישואין עלו על שירטון והזוג התגרש לאחר זמן קצר.

ב-4 ביולי 1882 לאחר שקיבל את משכורתו החודשית, יצא סקובלב מהעיר מינסק לכוון מוסקבה, בלווי מספר קציני מטה והגיע לעיר ב-7 ביולי. ב-8 ביולי, לאחר ארוחה חגיגית פרש סקובלב למלונו ונמצא מת במיטתו בנסיבות מסתוריות. הסיבה הרשמית שהוענקה למותו הייתה התקף לב, אך ברוסיה נפוצו תאוריות קשר, על כך שסקובלב נרצח בידי מרגלת אוסטרו-הונגרית ששהתה עמו במלון, או בידי המשטרה החשאית הרוסית בשל השתייכותו לארגוני ניהיליסטים. אביו ואב סבו, נפטרו אף הם בגיל צעיר יחסית ממחלת לב וסביר להניח שכך אירע גם במקרה שלו.

סקובלב נקבר באחוזה המשפחתית שלו בכפר ספאסקי שבמחוז ריאזאן, לצד הוריו.

## קישורים חיצוניים

* מיכאיל סקובלב הגנרל הלבן, באתר יוטיוב  
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:רוסיה: היסטוריה
קטגוריה:אנשי צבא רוסים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
קטגוריה:גנרלים בצבא האימפריה הרוסית
קטגוריה:האימפריה הרוסית: אישים
קטגוריה:מלכות המשנה של הקווקז: אישים
קטגוריה:מעוטרי עיטור גיאורגי הקדוש
קטגוריה:מעוטרי עיטור ולדימיר הקדוש
קטגוריה:מעוטרי פור לה מריט
קטגוריה:בוגרי האקדמיה הצבאית של המטה הכללי
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1843
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1882
בית דטלף-רובדר

250px|ממוזער|שמאל|הבניין בשנת 1938
שמאל|ממוזער|250px|מזרח גרמנים מאושרים-ציור קיר בחזית הצפונית של המבנה
**בית דטלף-רובדר** (בגרמנית: **Detlev-Rohwedder-Haus**) הוא מבנה ברחוב וילהלמשטראסה שבמרכז העיר ברלין, בירת גרמניה. במקור נבנה כמשכנו של המיניסטריון האווירי (**Reichsluftfahrtministerium**) של גרמניה הנאצית, וכיום הוא משמש כמשכנו של משרד האוצר הגרמני.

## המבנה

בית דטלף-רובדר נבנה בשנים 1935–1936 על חורבותיו של משרד המלחמה הפרוסי שהוקם בשנת 1819 ונהרס. הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנסט זאגביל, שתכנן גם את חידוש שדה התעופה טמפלהוף בברלין. תכנון המבנה בסגנון הניאו קלאסי מהווה דוגמה לאדריכלות הנאצית המתאפיינת במבנים עצומי ממדים, בעלי קנה מידה בלתי אנושי.

## ממדים

המבנה בנוי משלד של בטון מזוין, ומכוסה בציפוי של אבן גיר ושיש, אשר הגיעו מכ-50 אתרי כרייה שונים. אורכו של המבנה יותר מ-250 מטרים, והוא נמשך לאורך כל הקטע שבין הרחובות פרינץ אלברכט ולייפציגר. למבנה שבע קומות, ושטחו הכולל 112,000 מטר רבוע. בבניין 2,800 חדרים ולאורכו נמתחים מסדרונות באורך כולל של שבעה קילומטרים. בבניין 4,000 חלונות ו-17 גרמי מדרגות. עם השלמתו הועסקו בו כ-4,000 עובדי חיל האוויר ועובדי מנהל התעופה האזרחית של גרמניה הנאצית.

## לאחר מלחמת העולם השנייה
בית דטלף-רובדר כמעט לא נפגע מהפצצות בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר סיומה שופץ במהירות בידי הסובייטים. כוחות הכיבוש הציבו בבניין את מפקדתם, ובשנת 1948 הועבר המבנה לידי שלטונות גרמניה המזרחית.

בשנים 1950–1952 נוסף לחזיתו הצפונית של המבנה הפונה לרחוב לייפציגר, ציור קיר באורך 18 מטר, שעשוי מלבני פורצלן ומתאר את האידיאל הסוציאליסטי של גרמניה המזרחית הצועדת לעבר עתיד מזהיר ומאושר.

בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה עבר הסניף הברלינאי של משרד האוצר הגרמני למשכנו בבניין, ובשנת 1999, לאחר שיפוץ מקיף, השתכן בו משרד האוצר של גרמניה.

## קישורים חיצוניים

* לימור קלר, אדריכלות בימי הרייך השלישי: 5 מבנים שפיארו את המשטר, בניין ודיור
* אתר המכיל תמונות רבות של המבנה גם מן התקופה הנאצית

קטגוריה:אדריכלות נאצית
קטגוריה:ברלין: מבנים
קטגוריה:מבנים נאו-קלאסיציסטים
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן ארנסט זאגביל
אל-עבאס

**אל-עבאס** בן עבד אל-מטלב (בערבית: **العباس بن عبد المطّلب**) בן האשִם בן עבד מַנאף בן קֻצַי בן כִלאב בן מֻרּה היה דודו של הנביא מוחמד ואחד מהצחאבה, חברי הנביא במסורת המוסלמית. 

לפי המסופר במסורת, אל-עבאס נולד בשנת 566 לספירה והיה סוחר עשיר משבט קריש במכה. אף על פי שהתאסלם רק לאחר קרב בדר בשנת 624 לספירה, הוא הגן על מוחמד כבר מראשית דרכו כנביא מפני אויביו עובדי האלילים. צאצאיו של אל-עבאס ייסדו לימים את הח'ליפות העבאסית שזכתה להכרת מרבית העולם המוסלמי בין השנים 750 ו-1517.

## שנותיו הראשונות
אל-עבאס היה בנו של עבד אל-מטלב, סבו של הנביא, ואחיו הצעיר של עבדאללה בן אל-מטלב, אביו של הנביא. אל-עבאס היה מבוגר ממוחמד אחיינו ב-4 שנים בלבד. אל-עבאס עשה הון במסחר והיה מעשירי העיר מכה. כאשר החל אחיינו להתנבא, הוא היה עוין אליו בתחילה, אך פרש עליו את חסותו. שנתיים לאחר ההגירה למדינה הוא אימץ את האסלאם.

## משפחתו

לאל-עבאס היו לא מעט בנים. אשתו המועדפת הייתה לֻבַּאבַּה בִּנְת אל-חארת', המכונה גם אם אל-פצ'ל (קרי: פדל), בנם הבכור. לבאבה הייתה האישה השנייה שהתאסלמה, לאחר ח'דיג'ה. לבאבה מפורסמת בכך שהתקיפה את אויבו של מוחמד, אבו להב, עם עמוד מרכזי של אוהל. בנו השני של אל-עבאס מלבאבה היה עבדאללה בן עבאס, המוכר בספרות המוסלמית כאבן עבאס. בנוסף לאל-פצ'ל ועבדאללה, היו לו ילדים אחרים ובהם עֻבַיד אללה, מעבד, קֻתַם, עבד א-רחמאן ואֻם חבּיבּ.

## התאסלמותו
אל-עבאס התאסלם לבסוף לאחר שנשבה בקרב בדר, עשרים שנה לאחר אשתו. אגדה אומרת שמלאך סייע למוסלמי ששבה אותו, אדם בשם אבו אל-יסאר. מוחמד נתן לאל-עבאס את התואר "אחרון המוהאג'רון" והעניק לו זכויות רבות, ובהן חלק משלל המלחמה והזכות לספק מים מבאר הזמזם לעולי הרגל לכעבה. זכות זו עברה בירושה ליורשיו.

## פטירתו וצאצאיו
אל-עבאס נפטר בשנת 653, בימי ח'ליפותו של עת'מאן בן עפאן. הוא נקבר בג'נאת אל-בקיע, בית הקברות העתיק שלמרגלות מסגד הנביא בעיר. בנו אבן עבאס מוכר כגדול פרשני הקוראן הקדומים, וצאצאיו בדורות הבאים טענו לכס הח'ליפות. במחצית המאה השמינית לספירה ערכו מהפכה נגד האומיים, הביסום וייסדו שושלת שהחזיקה בכס זה במשך למעלה מ-750 שנים עד לשנת 1517.

## אילן יוחסין

## ראו גם
* פדל בן עבאס

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
*
קטגוריה:צחאבה
קטגוריה:ילידי 568
קטגוריה:נפטרים ב-653
קדריה

ה**קַדַריה** (בערבית: **قدرية**, "בעלי היכולת [להחליט]") היא שם כולל למספר אסכולות תאולוגיות קדומות באסלאם אשר שללו את האמונה בגורל קדום קבוע מראש וגרסו כי לכל אדם נתון חופש הבחירה. הכינוי "קדריה" ניתן להם בעיקר על ידי מתנגדיהם.

אחד הראשונים המזוהים עם תחילת המחשבה הקדרית הוא מַעְבַּד אל-גֻ'הַנִי (מת ב-699 לספירה), אשר הוקע ככופר ונצלב במצוות הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ. תלמידו ע'ילאן א-דמשקי פיתח את העקרונות המנחים את התפיסה הדוגלת בחופש הבחירה, וגם הוא הוצא להורג בגלל דעותיו. במישור הפוליטי, אלה הדוגלים בקדריה התנגדו לקביעת האומיים כי הם שולטים בחסד אלוהי (תפישה שהתבטאה בהכרזתם כי הם *ח'ליפת אללה* - נציגי אללה עלי אדמות). במחצית המאה השמינית לספירה תמכו אנשי הקדריה בעקרונות שעמדו ביסוד המהפכה העבאסית. אחדים ממורי הקדריה טענו במאות הבאות כי היא נוסדה דווקא על ידי חסן אלבסרי, דמות אגדית למחצה ששמה שימש אב רוחני לזרמים רבים אחרים באסלאם ובהם הצופים והמסתגפים (הזֻהאד). 

באסלאם השיעי משמש המונח "קדריה" לייצוג קבוצת מאמינים שטענו שכל מעשיהם הרעים נכפו עליהם בידי רצונו של האל.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:תאולוגיה אסלאמית
מדרש עשרת הדיברות

**מדרש עשרת הדיברות** הוא חיבור ספרותי עברי מימי הביניים, הדורש את עשרת הדיברות.

כל פרק מפרקי החיבור בנוי בצורה מעגלית: תחילה מובא הדיבר המקראי שבו הוא עוסק, לאחריו דרשה קצרה, הלקוחה מספרות חז"ל (בשינויים מעטים), לאחריה סיפור או מספר סיפורים הקשורים לנושא הדיבר, ולבסוף חזרה אל דברי המדרש וסגירה בפסוק הפותח. השוני בין חיבור זה לטקסטים מדרשיים קודמים הוא ביחסים שבין החלקים השונים: המדרש הוא קטן בהיקפו ואינו מקורי, ואילו הסיפורים הם בהיקף רחב יחסית, משוכללים במבנם, ובחלקם קשורים רק באופן רופף לנושא הדיבר. ברובם, הם סיפורים חדשים, שלא נמצאו להם גרסאות בטקסטים קודמים.

לא ידוע מי חיבר את מדרש עשרת הדיברות. החוקרים משערים שנכתב בעיראק או בפרס בתקופת הגאונים ויש משערים כי רבינו אשר הכהן חיברו.

חוקר הספרות העברית עלי יסיף רואה בחיבור שלב מעבר בין ספרות האגדה הקדומה לבין הספרות העברית של ימי הביניים, שבה עמדה היצירה הספרותית בפני עצמה ולא רק כתוספת לטקסט הלכתי. מהדורה מדעית של החיבור יצאה לאור בידי ענת שפירא לביא.

## לקריאה נוספת
* ע' שפירא, **מדרש עשרת הדיברות, טקסט, מקורות ופירוש**, מוסד ביאליק, ירושלים, תשס"ה
* עלי יסיף, **כמרגלית במשבצת - קובץ הסיפורים העברי בימי הביניים**, הקיבוץ המאוחד, 2004
* לרנר, מירון ביאליק, **מעשיות קטועות: שחזור של סיפור קטוע בשריד הגניזה של מדרש עשרת הדיברות ונוסחו הקדום בבבלי** בתוך: היגיון ליונה (תשסז) 377-402
* ורד טוהר, "'מדרש עשרת הדברות' בדפוס פירארה שי"ד בהשוואה לדפוס לובלין של"ב: לשאלת השפעת הדפוס על קובץ הסיפורים העברי", בתוך: יגאל שוורץ, לילך נתנאל, קלאודיה רוזנצווייג ורונה טאוזינגר (עורכים), **מחשבת הספר: מחקרים בספרויות יהודיות מוגשים לאבידב ליפסקר**, רמת-גן: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן תש"ף, עמ' 495 - 508.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 

;טקסט המדרש
*  
* 
* 
* 

קטגוריה:ספרי מדרשים
קטגוריה:ספרות יהודית של ימי הביניים
קטגוריה:עשרת הדיברות
גבי בן יקר

**גבי בן יקר** הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1982 שצולם עבור אגף כוח אדם של צה"ל. את הסרט ביים אורי ברבש, התסריט נכתב על ידי ערן פרייס ומשה איבגי שיחק בתפקיד הראשי.

הסרט הוקרן בטלוויזיה הישראלית בתקופה שהיה ערוץ בודד, ומאוחר יותר בערוצים נוספים.

## עלילה
גבי בן יקר (משה איבגי) גדל במשפחה קשה, בשכונת המצוקה דורה, שבדרום נתניה. כמו מרבית חבריו מהשכונה הוא לא סיים בית ספר יסודי, היה בעל תיק פלילי במשטרה ולא הסתדר מעולם עם ארגון חברתי מסודר. אך בניגוד למרבית חבריו, הוא גויס לצה"ל.

גבי מתקשה להחליט אם הוא רוצה להיות בצבא. מצד אחד קשה לו להסתגל למערכת אך מהצד השני הצבא מספק לו, כנראה, את ההזדמנות האחרונה להגשמה עצמית, לכבוד עצמי ולחיים נורמטיביים.

גבי מקבל בבקו"ם (בסיס הקליטה והמיון של צה"ל) הערכה נמוכה שאינה מאפשרת לו להתקבל לתפקידים צבאיים יוקרתיים. הוא גם עובר בקושי טירונות המיועדת לחיילים בעייתיים, במחנה דותן. במהלך טירונות זו מתגלעות בעיות רבות והוא בורח הביתה. כשהמפקד שלו, בני (זאב שמשוני), בא לחפשו בבית, חבריו העבריינים מנסים לגרש את המפקד אך גבי בורח מהבית אל הרכב הצבאי.

גבי עובר קורס בתיקון גנרטורים ומשרת כחייל בבסיס חיל שריון בסיני. אולם, גבי חולם להתקבל לפלוגת ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) של חיל ההנדסה. תפקידו הנוכחי נותן לו סיפוק מקצועי מחד ותסכול מאידך משום שהוא שואף לתפקיד אחר. התפקיד מחמיר את הדילמה של גבי בין שירות לבין פטור.

משקית הת"ש של גבי, ענת (ורד נהרין), חשה במצוקתו ומשתדלת ללוותו ולתת לו הזדמנות לפרוק את תחושותיו הרעות בשיחות. השניים מפתחים יחסים רומנטיים. גם מפקדו הישיר של גבי, דהן (רמי דנון), מסייע לו רבות. הוא הופך למפקדו האישי אחרי שהוא מצליח להניא את גבי מרצונו לערוק ואוסף אותו מהטרמפיאדה בחזרה לבסיס.

התקופה הקשה ביותר בשירותו הצבאי של גבי מתחילה כשמגיע מפקד חדש (אמיר אוריין) לגדוד בו הוא משרת. החלפת הפיקוד מקשיחה את כללי המשמעת בגדוד, שגם כך גבי מתקשה להסתגל אליהם. גבי עוזב את הבסיס ביוזמתו ליומיים נופש על חוף הים ומגיע למעצר בגדוד. הוא מסרב להסתפר על פי התקן הצבאי ואחר כך, בהתקפת זעם הוא מגלח את כל שיער ראשו, מתפרץ על מפקד הגדוד ומאיים עליו בנשק. בסופו של דבר מגיע לכלא צבאי. בהמשך, דהן עוזב את היחידה ולמרות הפצרות המפקדים האחרים, הוא אינו יכול לקחת את גבי איתו ליחידתו החדשה.

בכלא כבר ברור לגבי כי הוא עומד להילחם בכל כוחו בעד המשך שירותו בצבא. האח העבריין של גבי בא לבקר אותו בכלא הצבאי וגורם שם למהומה – מהומה שמגדילה עוד יותר את הניכור בין גבי לסביבת ילדותו. לאחר השחרור מהכלא גבי מצליח לשרת בצבא במשך תקופה ארוכה בלא משברים, ושנתיים לאחר גיוסו לצבא סעיף בעיית ההסתגלות נמחק מההערכה שבתיקו האישי והוא מתקבל לקורס צמ"ה ששאף לו.

## שחקנים

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:צה"ל בקולנוע
קטגוריה:סרטי דרמה ישראליים
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 1982
קטגוריה:סרטי אורי ברבש
סנסלאו

שמאל|ממוזער|250px|ישויות מדיניות רומניות במאה ה9-13, לפי ספרו של אובידיו דרימבה תולדות התרבות והציוויליזציה הרומנית 1987 ע' 404
**סנסלאו** או **סנסלאב** (מאה ה-13) היה שליט (ווייבוד) רומני (ולאכי) שמלך במונטניה (ולאכיה) ( הקרויה גם "טרנסאלפינה" Transalpina ) המרכזית והדרומית, בחלקים ההרריים בין הנהרות ארג'ש ודמבוביצה. 

ייתכן כי היה בנו של מנהיג בשם מילשב ושהשם סנסלאו או סנבלס הם זהים עם 
**סטניסלב**. בירתו המשוערת הייתה ב**ארג'ש**.
שמו מוזכר בדיפלומת האבירים של יוחנן הקדוש (היואניטים או הטמפלרים) שהוצאה ב-2 ביולי 1247 על ידי מלך הונגריה, בלה הרביעי (1235-1270). דיפלומה זו מבטיחה לאבירים הנ"ל את השליטה ב**באנאט של סברין** (אולטניה) ובאזור שנקרא אז **[[רומנים|קומניה]]**.
האבירים קיבלו גם שטחים ממזרח לנהר אולט אבל שלא כללו את הישות המדינית של סנסלאו.

לפי ההיסטוריון הרומני **יואן אורל פופ** סנסלאו היה בפועל עצמאי ביחס למלך הונגריה.
לפי ההיסטוריון ההונגרי **אישטוואן ואשארי** תוארו מצביע על כך שהיה אחראי על יחידה טריטוריאלית תחת חסות המלך. 
הדיפלומה מתייחסת גם לישויות טריטוריאליות - "קנזאטים" של **יואן**, **פרקש** והוויווד ליטובוי.
למרות שהשמות סנסלאו וליטובוי הם ממקור סלבי, הדיפלומה מציינת שהם היו **"אולאטי"** או **ולאכים**, כלומר רומנים.
באותה התקופה המישור לאורך הדנובה אוכלס על ידי קומנים ומונגולים (טטרים).
החל משנת 1270-1272, אחרי מותו של סנסלאו, לדעת חוקרים אחדים, ליטובוי הרחיב את שליטתו גם בשטחי מונטניה, מזרחה מהאולט. 
אחרים סבורים שצאצאי סנסלאו הגשימו את האחדות הפוליטית של ולאכיה (מונטניה), שהפכה לסופית בימיו של בסראב הראשון.
מחקרים ארכאולוגיים של נ. קונסטנטינסקו תומכים גם הם בכך שהבירה הנסיכותית הראשונה של הארץ הייתה בארג'ש ולא מערבה מהנהר אולט.
ההיסטוריון ניאגו ג'ובארה סבור שהדמויות של מישלב וסנסלאו היו זהות.

## קישורים חיצוניים
*ויקיפדיה הרומנית והאנגלית
*Georgescu, Vlad *(Author)* – Calinescu, Matei *(Editor)* – Bley-Vroman, Alexandra *(Translator)*: *The Romanians – A History*; Ohio State University Press, 1991, Columbus; 
(ולאד ג'ורג'סקו ומתיי קלינס'קו (עורכים), תרגום: אלכסנדרה בליי-ורומן - "הרומנים -היסטוריה", הוצאת אוניברסיטת המדינה של אוהיו,קולומבוס 1991 ) 
*Pop, Ioan Aurel: *Romanians and Romania: A Brief History*; Columbia University Press, 1999, New York; 
(יון אורל פופ - *הרומנים ורופמניה: תקציר היסטוריה *, הוצאת אוניברסיטת קולומביה ניו יורק, 1999)
*Treptow, Kurt W. - Popa, Marcel: *Historical Dictionary of Romania* (part *‘Historical Chronology’*); Scarecrow Press, Inc., 1996, Lanham&Folkestone;  
(קורט טרפטוו ומרצ'ל פופה - לקסיקון היסטורי של רומניה, החלק "כרונולוגיה היסטורית", הוצאת סקרקראו, לנהם &פוקסטון, 1996)  
*Vásáry, István: *Cumans and Tatars: Oriental Military in the Pre-Ottoman Balkans, 1185-1365*; Cambridge University Press, 2005, Cambridge; 
(אישטוואן ואשארי - ''קומנים וטטרים:צבאות מזרחים בבלקנים הטרום-עות'מאנים, 1185-1365, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2005)

## הערות שוליים

קטגוריה:שליטי ולאכיה
עבדאללה בן עבד אל-מטלב

**עבדאללה בן עבד אל-מטלב** (בערבית: **عبد الله بن عبد المطلب**) (545-570) היה אביו של הנביא ומייסד האסלאם מוחמד.

מסופר כי עבדאללה היה בנו של שייבה בן האשם (עבד אל-מוטליב אבן האשם), והיה נשוי לאמינה בנת והב. הוא נפטר ממחלה זמן קצר לאחר הולדת בנו, מוחמד בשנת 570, בהיותו בדרך בין מדינה למכה, בגיל 25.

בספרות הערבית והאסלאמית הוקדש מקום נרחב לדיון בשורשיו של הנביא (נסב). המסורת מציגה רשימת יחש ענפה החוזרת אחורה דורות רבים, עד לעדנן האב המיתולוגי של שבטי ערב:

## אילן יוחסין

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:היסטוריה אסלאמית
קטגוריה:מוחמד
קטגוריה:ילידי 545
קטגוריה:נפטרים ב-571
היינג נגור

**היינג סומאנג נגור** (באנגלית: **Dr. Haing Somnang Ngor**; 22 במרץ 1940, סאמרונג יאנג, קמבודיה – 25 בפברואר 1996) היה רופא, מחבר ושחקן קולנוע קמבודי-אמריקאי. נגור זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ופרס גלובוס הזהב לשנת 1984 על תפקידו בסרט "דמעות של שתיקה".

## ביוגרפיה
נגור למד רפואה, את התמחותו ברפואת נשים עשה בבירת קמבודיה פנום פן. בזמן שלטון ה"קמר רוז'" של העריץ פול פוט, סולק נגור מפנום פן ביחד עם עוד שני מיליון אזרחים והועבר למחנה ריכוז ביחד עם אשתו מאיי הויי שהייתה בחודשי הריון מתקדמים. עקב תנאי המחיה הקשים נפטרה אשתו של נגור בעת לידת התינוק. לאחר נפילת שלטון הקמר רוז' ב-1979 עבד נגור בתור רופא במחנה פליטים בתאילנד ומשם היגר לארצות הברית ב-1980, בה לא עסק ברפואה ואף לא נישא בשנית.

### קריירה ציבורית
למרות שמעולם לא למד משחק לוהק נגור לתפקיד ראשי בדרמה הביוגרפית "דמעות של שתיקה" המבוססת על תקופת שלטון הקמר רוז' ומתארת את הטיהור האתני שבוצע בעם הקמבודי תחת שלטונו של הרודן פול פוט. בסרט גילם נגור את דמותו של פראן עוזרו הקמבודי של עיתונאי אמריקאי, כתב הניו-יורק טיימס, סידני סאנברג. במהלך הסרט מנסה פראן לשרוד במחנות הכפייה. על תפקידו הראשון בתור שחקן מקצועי זכה נגור בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב ובשני פרסי באפט"א.

לאור הצלחתו הקולנועית המפתיעה המשיך נגור לעבוד בתור שחקן קולנוע והופיע בסרטו המלחמתי של אוליבר סטון "שמיים וארץ", בסרט הופיע נגור בתור אביה של נערה וייטנאמית הנישאת לחייל האמריקאי סטיב באטלר (טומי לי ג'ונס).

ב-1988 כתב נגור ביוגרפיה על חייו האישיים "Haing Ngor: A Cambodian Odyssey", בה הוא מספר על חוויותיו האישיות תחת שלטון האימים של ה"קמר רוז'"

בשנת 1996 בשנה האחרונה לחיו, הספיק נגור לשחק בדרמת הפשע "הכה אותי", בתפקיד בילי טאנגפט לצד ויליאם ה. מייסי.

### מותו
בשנת 1996 נורה נגור למוות מחוץ לביתו שבצ'יינה טאון, לוס אנג'לס, נגור נקבר בפארק הזיכרון רוז הילס שבקליפורניה. לגבי זהות רוצחיו של נגור הועלות שלוש השערות אפשריות: הראשונה הייתה שנגור נרצח על ידי חברי כנופיית הרחוב "Oriental Lazy Boyz", לאחר מכן הועלתה האפשרות שנגור נורה למוות על ידי תומכים של תנועת קמר רוז', אך לאישום זה לא הועלה כל בסיס. התאוריה השלישית להירצחו של נגור הייתה שהוא נרצח בעת שוד שהסתבך, תאוריה זו הועלתה בטענה שהגנבים לא רוקנו את כיסיו של נגור ושבזירת הפשע התגלו 2900 דולרים במזומן.
לבסוף שלושה אנשים נאשמו ברציחתו של היינג נגור: טאק סון טאן שנשלח ל-56 שנים בכלא, לנדרה לים שנשלח ל-26 שנים וג'ייסון צ'אן שנשלח למאסר עולם ללא אפשרות שחרור.

לזכרו של נגור הוקמה בשנת 1997 "קרן ד"ר היינג ס. נגור" שמטרתה לגייס כמה שיותר תרומות כדי לסייע למצוקתם של תושבי קמבודיה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:גינקולוגים אמריקאים
קטגוריה:זוכי אוסקר: שחקן המשנה הטוב
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקן משנה
קטגוריה:קמבודים שנולדו במאה ה-20
קטגוריה:מהגרים לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1940
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1996
מיכאיל לוריס מליקוב

הגנרל **מיכאיל טריאלוביץ' לוריס מליקוב** (ברוסית: **Михаил Тариелович Лорис-Меликов**; 20 בדצמבר 1825, טביליסי, האימפריה הרוסית – 10 בדצמבר 1888, ניס, צרפת) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר קנה את תהילתו כמפקד הכוחות הרכובים של הצבא הקיסרי בקווקז, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).

## ביוגרפיה
מליקוב נולד ב-1825 למשפחת אצולה ממוצא ארמני מהממלכה הגאורגית המאוחדת והתחנך בסנקט פטרבורג בין השנים 1825 – 1826. בשנת 1847 הצטרף לכוחות ההוסרים של הצבא ובשנת 1851 הוצב בצבא מלכות המשנה של הקווקז, שם שירת כ-25 שנים והצטיין כקצין פרשים.

במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), פיקד מליקוב על הכוחות הרכובים של צבא הקווקז, ונטל חלק בכיבוש ארדהאן, בהדיפת המתקפה העות'מאנית בגזרת אג'ריה, בהכנעת מצודת קארס והמצור על ארזורום. הוא הפגין יכולת פיקודית מרשימה לצד אומץ לב בקרב ולאחר המלחמה עוטר בעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש-דרגה שנייה וזכה לתואר רוזן.

בשנת 1879 מונה לתפקיד מושל אזור מורד הוולגה ויכולת ההתמודדות שלו עם פרץ האלמנטים החתרניים והאנרכיסטיים, שהופנו כנגד שלטון הצארים, הוביל למינויו למושל במספר מחוזות נוספים. מליקוב נקט בצעדים נוקשים ויצירתיים כנגד ההתאגדויות השונות, עניין שהוביל למינויו לראש המועצה המנהלית העליונה של האימפריה, לאחר ניסיון ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני בשנת 1880. ב-אוגוסט 1880 מונה לתפקיד שר הפנים של האימפריה, תפקיד ממנו התפטר מספר חודשים לאחר רציחת הצאר אלכסנדר השני ועלייתו לשלטון של בנו הצאר אלכסנדר השלישי.

מליקוב פרש מפעילות ציבורית והלך לעולמו בניס שבצרפת, ב-10 בדצמבר 1888.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:אנשי צבא רוסים במלחמת קרים
קטגוריה:גנרלים בצבא האימפריה הרוסית
קטגוריה:האימפריה הרוסית: אישים
קטגוריה:מושלי סנקט פטרבורג
קטגוריה:אנשי צבא רוסים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
קטגוריה:מלכות המשנה של הקווקז: אישים
קטגוריה:מעוטרי עיטור אלכסנדר נבסקי (האימפריה הרוסית)
קטגוריה:מעוטרי עיטור גיאורגי הקדוש
קטגוריה:מעוטרי עיטור אנדריי הקדוש
קטגוריה:מעוטרי עיטור ולדימיר הקדוש
קטגוריה:רוזנים רוסים
מ
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1824
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1888
יוסיף גורקו

הפילדמרשל **יוסיף ולדימורוביץ' רומיקו גורקו** (ברוסית: **Ио́сиф Влади́мирович Роме́йко-Гурко́**; 28 ביולי 1828, נובגורוד, האימפריה הרוסית – 28 בינואר 1901, סחרובו, האימפריה הרוסית) היה פילדמרשל רוסי אשר התבלט כמפקד אוגדה, בצבא הדנובה בגזרת הבלקן, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
## ביוגרפיה
גורקו נולד למשפחת אצולה ממוצא בלארוסי. אביו, ולדימיר גורקו היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית. סבו יוסיף גורקו (הנכד נקרא על שם הסב), היה סגן מושל פלך קורלנד. גורקו התחנך באקדמיה צבאית והצטרף ליחידת ההוסרים של המשמר הקיסרי בשנת 1846. הוא לחם במלחמת קרים כמפקד גדוד ובשנת 1867 מונה למפקד חטיבה בדרגת גנרל מיור.

חטיבתו, החטיבה הראשונה של אוגדת הפרשים השנייה של צבא הדנובה, ניצבה בחוד הפלישה לבולגריה לאחר חציית הדנובה מכיוון רומניה והייתה אחראית לכיבוש טרנובו. חטיבתו חצתה את הרי הבלקן וביולי 1877 השתלטה על מעבר שיפקה החשוב להמשך התנועה לדרום בולגריה ואזור תראקיה. באוקטובר 1877 קודם לדרגת גנרל ופיקד על כוחות הפרשים של הגיס ברמת אוגדה. הוא השתתף בקרבות על העיר פלבן, כיבוש סופיה והמשיך בכיבוש מחוז רומליה המזרחית ובכלל זה פיקוד על הקרב לכיבוש פלובדיב ואדירנה בינואר 1878, תוך שכוחותיו מוחצים את הכוחות העות'מאנים בפיקודו של סולימאן הוסני פאשה ומאיימים על הבירה איסטנבול.

לאחר המלחמה זכה גורקו לתואר רוזן ועוטר במספר עיטורים רמי מעלה על הצטיינותו המבצעית והפיקודית, בכל אחד מהקרבות בהם השתתף ועליהם פיקד. בין השנים 1879 – 1880 כיהן כמושל המחוז הצבאי סנקט פטרבורג ובין 1883 ועד 1894 כיהן כמושל הכללי של פולין. גורקו הלך לעולמו ב-28 בינואר 1901 בעיירה סחרובו, אשר ליד העיר טבר והוא בן 73 שנים.

יוסיף גורקו היה נשוי לרוזנת מריה סאליאס-דה-טורנמיר ואב לשישה בנים. שניים מבניו, וסילי ודמיטרי, היו לגנרלים בצבא הרוסי.
## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה 

קטגוריה:גנרל-פלדמרשלים רוסים
קטגוריה:מעוטרי עיטור אנדריי הקדוש
קטגוריה:מעוטרי עיטור אלכסנדר נבסקי (האימפריה הרוסית)
קטגוריה:מעוטרי עיטור גיאורגי הקדוש
קטגוריה:מעוטרי עיטור ולדימיר הקדוש
קטגוריה:מעוטרי אות מסדר העיט האדום
קטגוריה:מעוטרי פור לה מריט
קטגוריה:אנשי צבא רוסים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
קטגוריה:אנשי צבא רוסים במלחמת קרים
קטגוריה:מושלי סנקט פטרבורג
קטגוריה:חברי מסדר פרנץ יוזף
קטגוריה:רוסים ממוצא בלארוסי
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1828
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-1901
אבן אל-עבאס

**עבדאללה בן אל-עבאס** (בערבית: **عبد الله بن العباس**, בקצרה: **אבן עבאס**) היה בן דודו של הנביא מוחמד ואחד מהצחאבה, חברי הנביא במסורת המוסלמית. אבן אל-עבאס מוצג כאחד מגדולי פרשני הקוראן, בעל ידע נרחב בהלכה ובחדית'. הוא נפטר בשנת 687, בימי הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ. נכדו א-ספאח ייסד את השושלת העבאסית בשנת 750.

## קורותיו

עבדאללה בן אל-עבאס נולד במכה בשנת 617 לאל-עבאס ואשתו לֻבַאבָה בנת אל-חארת'. עם היוולדו נלקח לבית מוחמד והלה בירך אותו והרטיב את לשונו במעט מרוקו. במהלך התבגרותו הוא שירת את מוחמד וסייע לו במלאכות בית כמו שאיבת מים מהבאר לצורכי טהרה. אבן עבאס היה מבני לווייתו הקרובים של הנביא; הוא נהג להתפלל עמו ולהצטרף אליו למסעותיו, לפגישותיו ולהטפותיו. באופן זה, כך מסופר, זכה אבן עבאס לצבור ידע רב בענייני קוראן והלכה, בעידודו הפעיל של בן דודו הנביא. 

בשנת 632 אבן עבאס ועלי טיפלו בנביא על ערש דווי, והיו עדים לניסיונו הכושל להשאיר אחריו צוואה. לאחר פטירתו ניסו אבן עבאס ואביו לתבוע את חלקם בירושתו, אך נושלו ממנה בידי אבו בכר בטענה ש"נביאים לא משאירים אחריהם ירושות". הח'ליף השני עומר בן אל-ח'טאב נהג להתייעץ עמו רבות בענייני הלכה. לאחר פטירתו של עמר עלה לכס הח'ליפות עת'מאן בן עפאן. אבן עבאס הסתייג ממנו, ולאחר מותו תמך בהתלהבות בח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב, בן דוד אחר של הנביא, כנגד יריבו האומיי מעאויה. לאחר הפסקת הלחימה בין הצבאות בקרב צפין פרשו ממחנה עלי קבוצה גדולה של אנשים אשר ראו בהסכמתו לבוררות עם מעאויה חטא כנגד רצון האל. אבן עבאס הצליח לשכנע חלק משמעותי מהם לחזור בהם ממריים.

לאחר תבוסת עלי ורציחתו בשנת 661 עלו האומיים לשלטון. אבן עבאס נמנע מלהישבע אמונים למעאויה אך לא מרד ובכך נשאר סמל מאחד לקהילה המוסלמית. לאחר מותו של מעאויה בשנת 680 הוא אולץ תחת לחץ ניכר להישבע אמונים לבנו של מעאויה, יזיד. אבן עבאס התגורר בחג'אז כל חייו, ועם פרוץ המרד של עבדאללה בן א-זביר בו הוא גונה בהתייחס לעיוורונו:

אבן עבאס נפטר בשנת 687 בטאיף במהלך שיעור דת והוא בן 70.

## למדנותו

אבן עבאס נהג להתלוות למוחמד וללמוד ממנו הלכה וקוראן. מסופר כי מוחמד נהג להתפלל ולבקש מאללה שילמד אותו את "הידע של הספר (הקוראן)". לאחר מות מוחמד מסופר עוד כי אבן עבאס נהג לבקר את הצחאבה השונים ולאסוף מסורות מפי הנביא. הוא נהג לאמת אותן כנגד 30 מעמיתיו, ורק אז היה מקבלן כמהימנות. אבן עבאס נהג ללמד רבים מבני דורות ההמשך שיעורים בהלכות מלחמה, טהרה, ירושה, דקדוק, קוראן, חדית' ופרשנות בהקדישו לכל נושא יום בשבוע. 
מסופר כי יום אחד שמע שאחד מחברי הנביא מחזיק במסורת שלא מוכרת לו. בספרות ההלכה מתואר המעשה הבא מפי אבן עבאס עצמו: 
 

אבן עבאס זכה לכבוד רב והכרה בידי הקהילה המוסלמית כבר בגילו הצעיר. מסופר מפי סעד בן אבו אל-וקאץ (אחד מחברי הנביא ולימים מצביא ומושל כופה בעיראק)

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:צחאבה
קטגוריה:בית עבאס
קטגוריה:ילידי 619
קטגוריה:נפטרים ב-688
חמישיית ההגנה של העונה ב-NBA

**חמישיית ההגנה של העונה ב-NBA** (באנגלית: **NBA All-Defensive Team**) הוא תואר הוקרה עונתי בליגת ה-NBA המחולק מאז עונת  לשחקני ההגנה המצטיינים במהלך העונה הסדירה. הבחירות לתואר זה מתבצעות על ידי מאמני הקבוצות ב-NBA, כאשר לכל מאמן אין אפשרות לבחור שחקן מקבוצתו שלו. נבחרת ההגנה של ה-NBA מורכבת משני הרכבי שחקנים - החמישייה הראשונה והחמישייה השנייה - כשבסך הכול נבחרים עשרה שחקנים לתואר זה בכל עונה. השחקנים עצמם מקבלים שתי נקודות עבור כל קול שהם מקבלים לחמישייה הראשונה, ונקודה אחת עבור כל קול לחמישייה השנייה. חמשת השחקנים בעלי מספר הנקודות הגבוה ביותר בסך הכול נכנסים לחמישייה הראשונה, בעוד שחמשת הבאים אחריהם נכנסים לחמישייה השנייה. 

במצב של שוויון במקום החמישי באחת מן החמישיות, נבחרת הגנה מורחבת. במקרה שהחמישייה הראשונה כוללת שישה שחקנים בעקבות שוויון כזה, החמישייה השנייה תכלול בכל זאת חמישה שחקנים, עם אפשרות להרחבה יתרה במקרה של שוויון נוסף. מצבים כאלה של שוויון אירעו פעמים בודדות, האחרונה שבהן הייתה ב-, כאשר קובי בראיינט וג'ייסון קיד היו בשוויון במספר הקולות שקיבלו. בבחירת השחקנים לחמישיות ההגנה גם אין התייחסות לעמדה על המגרש בה הם משחקים. לדוגמה, בשנת 2006 נכללו בחמישיית ההגנה השנייה שלושה פורוורדים, סנטר אחד ורכז אחד.

הפורוורד טים דאנקן מחזיק בשיא של מספר הבחירות הכולל לנבחרת ההגנה עם 15 כאלו, כאשר הוא נבחר ברציפות לאחת מחמישיות ההגנה בכל עונה מאז שנת הרוקי שלו ב- ועד עונת . קובי בראיינט וקווין גארנט נבחרו 12 פעמים כל אחד וכרים עבדול-ג'באר אחריהם בדירוג עם 11 בחירות. בראיינט, גארנט, גארי פייטון ומייקל ג'ורדן מחזיקים במשותף בשיא הבחירות לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה עם תשע בחירות; אחריהם בדירוג נמצאים סקוטי פיפן, בובי ג'ונס ודאנקן עם שמונה בחירות כל אחד.

## הנבחרים לחמישיות ההגנה

## קישורים חיצוניים
* חמישיית ההגנה של העונה באתר ה-NBA
* נבחרי חמישיית ההגנה של העונה באתר Basketball-Reference

## הערות שוליים

קטגוריה:פרסי NBA
קיקי סמית

**קיקי סמית**' (באנגלית: **Kiki Smith**; נולדה ב-18 בינואר 1954) היא פסלת, סופרת ואמנית הדפסים אמריקאית ילידת גרמניה. יצירותיה, החל משנות השמונים של המאה ה-20, משקפות את העניין בגוף האדם ובתפיסות פמיניסטיות.

## ביוגרפיה
[שמאל|ממוזער|250px|"בריכת דם" ([1992)]]
סמית נולדה בנירנברג, גרמניה כאחת משלוש בנות. אביה היה הפסל האמריקאי טוני סמית ואמה הייתה זמרת האופרה והשחקנית ג'יין לורנס. המשפחה שהתה בגרמניה זמן רב, שם פיתחה האם את הקריירה שלה כזמרת. בנעוריה היגרה המשפחה בחזרה לארצות הברית והתיישבה בניו ג'רזי. את הכשרתה האמנותית הראשונה קיבלה מאביה והיא עזרה לו ביצירת פסליו המינימליסטיים והמופשטים. בשנת 1971 עבדה בתיאטרון בובות. בין השנים 1974-1976 למדה אמנות בבית הספר לאמנות שבהרטפורד, קונטיקט. עם סיום לימודיה עברה להתגורר בעיר ניו יורק, שם הייתה שותפה לפעילות "Colab", ארגון של אמנים מתחומים שונים.

יצירותיה של סמית נתפשו כעוסקות במצבים גופניים קיצונים כביטוי למצב נפשי. עבודות כגון "בריכת דם" (Blood Pool, 1992) או "זנב" (Tale, 1992) שהתפרסמו בתערוכה הקבוצתית "Post Human" (1992), נתפשו כביטוי לעידן הפוסט מודרני ולמיניות בעידן מגפת האידס.

היא גם כתבה מספר ספרים.

בשנת 2009 היא זכתה בפרס של "אישה באמנות" של מוזיאון ברוקלין.

## קישורים חיצוניים

* קיקי סמית באתר "מפגשים מהסוג החזותי".
* 

קטגוריה:מהגרות מגרמניה לארצות הברית
קטגוריה:מהגרים מגרמניה לארצות הברית
קטגוריה:סופרות אמריקאיות
קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:פסלות אמריקאיות
קטגוריה:פסלים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שהופיעו ברשימת טיים 100
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1954
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1954
דב פרידמן

**דב פרידמן** (נולד ב-8 באוקטובר 1949) הוא שחקן וזמר ישראלי.

## ביוגרפיה
פרידמן נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב. הוא שירת בצה"ל בגרעין נח"ל.

בין השנים 1970–1973 למד בבית הספר לאמנויות המשחק "בית צבי".

### משחק
ב-1972 גילם את דובל'ה "הבלונדי" בסרט "מציצים" שביים אורי זוהר.

ב-1973 גילם את עוזי בסרט "חכם גמליאל" שביים יואל זילברג.

ב-1974 הצטרף ליידיש קונסט טייאטר, שהקים בנימין צמח, ושיחק בין היתר בהצגה "האוצר". גילם את הרוצח בהצגה "עליזה מזרחי" בתיאטרון השדרה.

הופיע בתפקידי אורח בסרטים הוליוודיים: בסרט "החליל הדומם" (1979) וגילם נהג מרוצים שוודי בסרט "סהרה" (1983).

ב-1982 שיחק בסרט "כביש ללא מוצא" בבימויו של יקי יושע.

ב-1987 הופיע בסרט "בובה" בתפקיד בלש. 

בין 1995–1996 השתתף בתפקיד אורח ב-8 פרקים בסדרה "המונה דופק" בבימויו של יקי יושע.

בין השאר השתתף בתפקידי אורח בסדרה "כחול עמוק" (1997), בסרט "אור" (2004) לצד רונית אלקבץ  ו"אגדת דשא" (2006).

ב-2007 גילם את מישה קצין המודיעין בסרט "המוסד הסגור" בבימויו של אלון גור אריה.

### עיתונות
ב-1981 פתח פרידמן את מגזין "טורבו", מגזין מוטורי למכוניות ואופנועים שהיה הראשון מסוגו בארץ.

בין השנים 1992–1999 עבד פרידמן בעיתון "ידיעות אחרונות" בתור יועץ פרסום.

### חיים אישיים
פרידמן גרוש ואב לשלושה.

בניו הם השחקנים שרון פרידמן וברק פרידמן. בתו, קרן פרידמן התמודדה בתחרות מלכת היופי לשנת 2004 שם נבחרת לחביבת הקהל וייצגה את ישראל בתחרות מיס אירופה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה ישראלים
קטגוריה:זמרים ישראלים
קטגוריה:זמרים השרים בעברית
קטגוריה:בוגרי בית צבי
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1949
מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה (ארצות הברית)

**מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה** (באנגלית: **World War I Victory Medal**) היא אות מערכה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר הוענק לחיילים בגין שירות בצבא ובצי ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם הראשונה. המדליה עוצב על ידי ג'יימס פרייסר והיא הוענקה משנת 1919. במקורה תוכננה המדליה להיות מוענקת מתוקף חוק של הקונגרס האמריקאי אולם משזה לא חוקק מעולם תוקנה המדליה בידי מחלקות הצבא השונות. באפריל 1919 פורסמו הפקודות המאשרות את חלוקת המדליה בקרב חיילי הצבא וביוני אותה השנה פורסמו הפקודות הנוגעות למלחי הצי.

## קריטריונים
המדליה הוענקה לחיילי ומלחי הכוחות המזוינים של ארצות הברית בין על פי התאריכים הבאים:
* ה-6 באפריל 1917 עד 11 בנובמבר 1918 לכל שירות צבאי
* ה-11 בנובמבר 1918 עד 5 באוגוסט 1919 למשרתים ברוסיה האירופאית
* ה-23 בנובמבר 1918 עד 1 באפריל 1920 למשרתים בכוח המשימה האמריקני בסיביר

## שם המדליה
במקורה נקראה המדליה בשם **מדליית הניצחון**, אולם עם סיומה של מלחמת העולם השנייה והנפקתה של מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה (משנת 1946 כאות מערכה בלבד בשם "אות הניצחון" ומ-1947 כמדליה מלאה) שונה שמה של המדליה לשמה המלא והנוכחי.

## התקנים
שמאל|ממוזער|דוגמה למדליית הניצחון המעוטרת בשני כוכבי כסף ושלושה תגי קרבות
על מנת לציין לשבח התנהגות או גבורה, הותקנו מספר התקנים או תגים אשר נועדו לענידה על גבי הסרט.

* **ציון כוכב הכסף של מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה** אושר בידי הקונגרס ב-4 בפברואר 1919. זהו ציון לשבח אשר נענד על גבי הסרט או האות לחייל בצבא ארצות הברית אשר גילה גבורה בקרב בין השנים 1917 ועד 1920. בשנת 1932 הומר הציון למדליית כוכב הכסף.
* **ציון כוכב הצי של מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה** נענד על ידי מלחים ונחתים אשר צוינו לשבח בידי מזכירות הצי על מילוי תפקידם בצורה יוצאת מן הכלל במהלך המלחמה. צורתו של הכוכב הייתה כוכב כסף קטן אשר נענד על גב הסרט או האות. שלא כמו ציון כוכב הכסף, כוכב הצי לא הוחלף בכוכב הכסף.
* **תגי קרב ושירות** למשתתפים בקרבות גדולים ומשמעותיים, הן מקרב חיילי הצבא והן מקרב מלחי הצי, הוענקו תגים לענידה על הסרט עליהם נכתב שם הקרב בוא לחמו או של הזירה בה השתתפו.

## קישורים חיצוניים

* מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה באתר המכון ההרלדי של צבא ארצות הברית

## הערות שוליים

קטגוריה:אותות מערכה
מלחמת העולם הראשונה
ארצות הברית
הברדלס (סרט)

**הברדלס** (באיטלקית: **Il Gattopardo**) הוא סרט קולנוע שהופק ב-1963 על בסיס ספרו של ג'וזפה תומאזי די למפדוזה, "הברדלס". את הסרט ביים לוקינו ויסקונטי ומככב בו צוות בינלאומי של שחקנים ובהם ברט לנקסטר, אלן דלון וקלאודיה קרדינלה. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב תלבושות.

## עלילה
"הברדלס" מתאר את שקיעתה של משפחת אצולה סיציליאנית, אשר סמל האצולה שלה הוא ברדלס, בתקופה רבת תמורות במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר גריבלדי איחד את איטליה. העלילה, המתרחשת כביכול בעיירה דמיונית בשם "דוֹנָאפוּגָטָה" (ככל הנראה בת דמותה של העיירה סנטה מרגריטה די בליצ'ה, 100 ק"מ דרום-מערבית לפלרמו), פוגשת את המשפחה במספר נקודות בזמן בין מאי 1860 למאי 1910 ובמרכזה דמותו של הנסיך דון פבריציו קורברה, נסיך סאלינה (בגילומו של ברט לנקסטר), המשלבת את דמויותיהם של המחבר, אביו ובעיקר סבו.

ציר העלילה של הסרט מתרכז בשידוכו של אחיינו הצעיר של הנסיך, טנקרידי (אלן דלון), לבת משפחה מבוססת, אנג'ליקה (קלאודיה קרדינלה), כך שיוכל להמשיך את השושלת. הסצנה המשמעותית ביותר בסרט היא סצנת הנשף בה רוקדים קרדינלה ולנקסטר למוזיקה מאת נינו רוטה.

## הפקת הסרט
בעקבות הצוות הרב-לאומי הופקו גרסאות של הסרט באיטלקית ובאנגלית. בגרסה האיטלקית מדובב ברט לנקסטר על ידי שחקן דובר איטלקית. לנקסטר שובץ ככוכב הסרט על ידי המפיקים על מנת להבטיח שהסרט יופץ בארצות הברית, וזאת מבלי להיוועץ עם הבמאי. עובדה זו יצרה מתח בימי הצילום הראשונים, אך התבררה בדיעבד כבחירה מוצלחת, שכן לנקסטר מבצע בסרט את אחד הטובים שבתפקידיו.

העריכה הראשונית של הסרט הייתה בת 205 דקות; ויסקונטי קיצר אותה ל-185 דקות, בהן ראה אורך אידיאלי, וכך הופץ הסרט באירופה. אורכה של גרסת ההפצה האמריקאית הרשמית, שנעשתה על ידי פוקס המאה ה-20, 161 דקות.

## לקריאה נוספת
* 

## קישורים חיצוניים

* רוג'ר איברט, סקירה של הסרט 

קטגוריה:זוכי פרס דקל הזהב
קטגוריה:סרטי 1963
קטגוריה:סרטי לוקינו ויסקונטי
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קטגוריה:סרטים איטלקיים
קטגוריה:סרטים מבוססי ספרים
קטגוריה:סרטי ברט לנקסטר
איוואן דווידוביץ' לאזרב

הגנרל ** איוואן דווידוביץ' לאזרב ** (ברוסית: ** Лазарев, Иван Давидович́ **; 1820, שושה, נגורנו קרבאך, חאנות קרבאך – 14 באוגוסט 1879, טביליסי, האימפריה הרוסית) היה גנרל רוסי אשר התבלט כמפקד אוגדה, בגזרת הקווקז, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).

לאזרב נולד למשפחה ממוצא ארמני, התחנך בעירו, בשנת 1839 הצטרף לצבא מלכות המשנה של הקווקז ושלוש שנים מאוחר יותר, הוסמך לקצונה. הוא השתתף בדיכוי מרד האימאם שאמיל באזור דאגסטן וברבות הימים רכש את ידיעת השפה הטטרית, שהייתה מדוברת בקרב האוכלוסייה המקומית והקנתה לו את היכולת לנהל משא ומתן עם הנהגת האוכלוסייה המוסלמית המקומית ולדון בתנאי הפסקת האש בחבל. בשל יכולותיו הצבאיות והדיפלומטיות גם יחד, קודם לדרגת גנרל.

במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), הוצב לאזרב בגזרת הקווקז והשתתף בקרבות הכבדים בגזרת אג'ריה שהובילו להדיפת המתקפה העות'מאנית בגזרה ובהמשך פיקד על כיבוש מצודת קארס, כאשר הוא מוביל אישית את חוד אוגדתו.

לאזרב הלך לעולמו ב-14 באוגוסט 1879 בעת שהוצב עם כוחותיו בגזרת מזרח הים הכספי ונקבר בעיר טביליסי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:גנרלים בצבא האימפריה הרוסית
קטגוריה:אנשי צבא רוסים במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
קטגוריה:האימפריה הרוסית: אישים
קטגוריה:מלכות המשנה של הקווקז: אישים
קטגוריה:מעוטרי עיטור גיאורגי הקדוש
קטגוריה:מעוטרי עיטור ולדימיר הקדוש
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1820
קטגוריה:נפטרים ב-1879
קרוב לבית (סרט)

**קרוב לבית** הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת הדרמה, שיצא בשנת 2005. הסרט עוסק בחיילות משמר הגבול בירושלים. בימוי ותסריט: וידי בילו, דליה הגר. הסרט הופק על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, בשת"פ עם יס דוקו.

## עלילה
מירית (נעמה שנדר) היא צעירה עגמומית ורצינית, בת טובים, המתגייסת לצה"ל ומעוניינת לשרת בתפקיד רב אחריות והשפעה. היא מגיעה ליחידת חיילות של משמר הגבול שבה כוח האדם מגוון באופיו ולא ניתנת בה כל הכשרה לחיילות. תפקידן העיקרי של בנות היחידה הוא לבדוק את תעודות הזהות של העוברים ושבים בירושלים, תוך מחשבה שהדבר יסייע לסיכול פיגועי טרור.

בפועל, קשה לדעת אם ליחידה יש תרומה ביטחונית כל שהיא. החיילות מטרידות את העוברים והשבים, חלק גדול מהחיילות מתחמק מביצוע רציני של המטלות והשירות ביחידה לא נעים וחסר כל סיפוק. מירית מתקשה במיוחד להסתגל אל שותפתה לחוליה, סמדר (סמדר סייר), ששונה ממנה בדרכים רבות. סמדר לוחצת עליה להתגבר על בושתה ולחזר אחרי הגברים העוברים ברחוב. אחת מתוצאות המעשה הזה היא שמירית מתפתה לרקוד עם אורחי המלון שהיא אמורה לאבטח, נתפסת על ידי המפקדות שלה ונשלחת לכלא צבאי. אולם, משברים שונים שמירית וסמדר עוברות, כמו מטען החבלה שמתפוצץ לידן (בשכונת נחלת שבעה) וכמו הלינץ' שהן בקושי מצליחות למנוע באדם שמסרב להציג להן את תעודת הזהות שלו, בונים רעות חזקה ביניהן.


קובץ:Close To Home third.jpg|אירית סוקי (מימין) ונעמה שנדר (משמאל)
קובץ:Close To Home two.jpg|נעמה שנדר
קובץ:Close To Home four.jpg|נעמה שנדר (מימין) וסמדר סייר (משמאל)
קובץ:Close To Home one.jpg|


## שחקנים
סמדר סייר, נעמה שנדר, אירית סוקי, דני גבע, עמי וינברג, קטיה זימבריס, אמיתי יעיש בן אוזיליו, אנה סטפן, לנה אטינגר, אילנית בן-יעקב ואורי רביץ.

## קישורים חיצוניים

* הסרט המלא לצפייה ישירה (בתשלום) באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים
* הסרט המלא לצפייה ישירה באתר וואלה VOD
* אתר הסרט
* "קרוב לבית" באתר "קרן הקולנוע הישראלי"

קטגוריה:סרטי דרמה ישראליים
קטגוריה:סרטי 2005
קטגוריה:צה"ל בקולנוע
קטגוריה:ירושלים בקולנוע
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 2005
קטגוריה:סרטי להט"ב ישראליים
הורמזיס

שמאל|ממוזער|250px|עקומת מנה-תגובה בהורמזיס
**הורמזיס** (מיוונית: **hórmēsis** - תנועה מהירה) הוא מונח בטוקסיקולוגיה המציין תופעה בה לכמות קטנה של רעל או רעלן יש דווקא אפקט ביולוגי מיטיב. חומר בעל מאפיינים כאלה מציג עקומת מנה-תגובה דמוית U או J, כלומר שפועל במינונים נמוכים ומעבר לעיכוב עם העלייה במינון. המנגנונים הביוכימים הגורמים לתופעה אינם מובנים כל צרכם אך ניתן לשער כי הרעלן גורם להפעלת מנגנוני הגנה ותיקון המצליחים להתגבר על האפקט השלילי ואף להיטיב, בבחינת "מה שלא הורג אותי, מחשל אותי".

## דוגמאות להורמזיס
* אף על פי שפעילות גופנית מתונה גורמת לגוף לעבור למצב דחק, יש לה אפקט מיטיב על הבריאות.
* בניסויים בבעלי חיים נמצא כי הגבלת קלוריות האריכה את תוחלת החיים שלהם.
* מחקרים אחדים הראו כי צריכה של כמות קטנה של אלכוהול ביום עשויה לתרום למניעת שבץ ומחלת לב.
* מיטוהורמזיס - המיטוכונדריות בתאים יוצרים רדיקלים חופשיים הגורמים לתא להפעיל מנגנונים נוגדי חימצון המגנים גם כנגד רדיקלים חופשיים המגיעים מחוץ לתא.  
* השערת ההיגיינה טוענת כי החשיפה לגורמים מזהמים בגיל צעיר תורמת להתפתחות תקינה של מערכת החיסון.

## קישורים חיצוניים

* חיים שפירא ופייר זינגר, פוליפנולים: פיטוכימיקלים המשרים אנזימים המגנים על התא, מגזין PharmaLine גיליון 24 דצמבר 2006
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:טוקסיקולוגיה
בשבילך נוצרתי

"**בשבילך נוצרתי**" הוא אלבומו העשירי של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-1 באפריל 2007. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "אם יש גן עדן", "אל תלכי לי", "כבר לא יכול", "בשבילך נוצרתי", "לוחמת" ו"שמועות", וכולם הפכו ללהיטים גדולים בזמן שיא.

השיר "אל תלכי לי" הוקלט במקור לאלבום "שניים סוכר 3" שקיבץ שירים של זמרים שונים, והגיע למקום ה-33 במצעד הפזמונים השנתי תשס"ו (2006) של רשת ג'. השיר "אם יש גן עדן" שוחרר לאמצעי התקשורת במהלך מלחמת לבנון השנייה, והגיע למקום ה-11 במצעד השנתי תשס"ז (2007) של רשת ג'. השיר "כבר לא יכול" הוא גרסה עברית שכתב דורון מדלי לשיר ספרדי שבוצע במקור על ידי דייוויד ביסבל.

האלבום היה הראשון שגולן הפיק והקליט עצמאית בחברת התקליטים שהקים, "ליאם הפקות", ללא התערבות מקצועית חיצונית.

## רשימת רצועות
**משתתפים באלבום**:

עיבודים והפקה מוזיקלית: יעקב למאי

קלידים ותיכנותים: יעקב למאי, עמית הראל, עדי גולדשטיין, טל שגב

תופים: אשר פדי

בס: אבי יפרח, פיטר רוט

גיטרות: אבי סינגולדה, דודו טסה, טל שגב, אריק כהן

כלי הקשה: יהודה תמיר

אקורדיון: בוריס אלייב

קולות: יהודה תמיר, מאיה אברהם, טל שגב

טכנאי הקלטה ומיקסים: יהודה תמיר

עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "בשבילך נוצרתי": דודו קומה

גיטרות, מנדולינה, קלידים, ותיכנותים: דוד קומה

בס: ערן זילברברג

קלידים נוספים: עדי לאון ואלכס גולד

כלי הקשה: רמזי קטנאני

כינור: חן שנהר

צ'לו: אנסמבל הצ'לו של יועד ניר

קולות רקע: שלומית טבשי

עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "אל תלכי לי": תמיר צור

קלידים, סימפולים ותיכנותים: תמיר צור

גיטרה בס: אורי וולך

דגימת תופים: אשר פדי

כלי הקשה: יוסי גנגינה

תיכנות מחשב: אלי שולקלפר

טכנאי מיקס: איציק תקומי

עיבוד והפקה מוזיקלית לשיר "אם יש גן עדן": עמוס בן-דוד

תיכנות: עמוס בן-דוד

פסנתר: ערן מיטלמן

קונטרה בס חשמלי: אמיתי פריינטא

תופים: ניר מנצור

כינורות: גיא פיגר, חן שנהר

ויולה: גליה חי

צ'לו: מאיה בליזצמן

צילום: אלוני מור

## קישורים חיצוניים

הפלייליסט המלא ביוטיוב

## הערות שוליים

קטגוריה:אלבומי אייל גולן
קטגוריה:אלבומים בעברית
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי עמוס בן-דוד
קטגוריה:אלבומים שהופקו על ידי תמיר צור
קטגוריה:אלבומי פלטינה כפולה ומעלה בישראל
קטגוריה:אלבומי חברת ליאם הפקות
אליפות העולם באתלטיקה 2013

שמאל|ממוזער|500px|האצטדיון במוסקבה, אליפות העולם באתלטיקה 2013
**[[אליפות העולם באתלטיקה|אליפות העולם ה-14]] ב[[אתלטיקה קלה|אתלטיקה]]** נערכה בין ה-10 באוגוסט ל-18 באוגוסט 2013 במוסקבה שברוסיה.

התחרויות נערכו באצטדיון לוז'ניקי. אצטדיון זה הוא הגדול באצטדיוני הספורט שברוסיה. האצטדיון ממוקם במתחם האולימפי לוז'ניקי, מקורה, מכיל 84,745 מושבים ואירח תחרויות ספורט רבות.

כמו באליפויות האחרונות (החל מהלסינקי 2005) התקיימו 47 תחרויות, מהן 23 לנשים ו-24 לגברים.

## האתלטית המצטיינת באליפות
* **[[שלי-אן פרייזר-פרייס]]** () שזכתה ב-3 מדליות זהב, לראשונה בתולדות התחרות.

## האתלטים המצטיינים באליפות
**[[יוסיין בולט]]** () שזכה ב-3 מדליות זהב, 2 אישיות ואחת בשליחים, ובכך הפך ביחד עם קרל לואיס מארצות הברית לאתלט שזכה במרב המדליות ומדליות הזהב באליפויות העולם באתלטיקה (10 מדליות מהן 8 זהב)
* מו פארח () שזכה בשתי מדליות זהב אישיות
* לאשון מריט () שזכה בשתי מדליות זהב, אחת אישית ואחת בשליחים.

## תהליך הבחירה
ב-1 בדצמבר 2006, המועד האחרון להגשת מועמדויות לאירוח התחרות, התחרו לצד מוסקבה הערים בריסבן שבאוסטרליה, ברצלונה שבספרד, גטבורג שבשוודיה ודאגו שבקוריאה הדרומית. שבועיים לאחר מכן הסירה העיר גטבורג את מועמדותה עקב הודעת ממשלת שוודיה שלא תעביר תקציבים למטרה זו.

ההחלטה על קיום אליפות העולם במוסקבה התקבלה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית ב-27 במרץ 2007 בעיר מומבסה שבקניה.

## פסילה בשל אימרוץ
* טטיאנה ליסנקו (), שזכתה במדליית הזהב ביידוי פטיש בשיא אליפות חדש של 78.80 מטר נפסלה בשל אימרוץ והמדליה נשללה ממנה.
* אנה בולגקובה (), שסיימה במקום חמישי ביידוי פטיש (74.62 מטר) נפסלה בשל אימרוץ.
* מריה סבינובה () שזכתה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה 1:57.80 דקות נפסלה בשל אימרוץ והמדליה נשללה ממנה.
* ילנה לשמנובה () שזכתה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ נפסלה בשל אימרוץ והמדליה נשללה ממנה.
* אניסיה קירדיאפקינה () שזכתה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ נפסלה בשל אימרוץ והמדליה נשללה ממנה.
*נבחרת השליחות 4X400 מטר של רוסיה נפסלה בשל אימרוץ ומדליית הזהב בה זכתה נשללה ממנה.
* סבטלנה שקולינה () שזכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה נפסלה בשל אימרוץ והמדליה נשללה ממנה.

## תוצאות התחרויות
### נשים
#### מקצועות המסלול

#### מקצועות השדה

* (*) אתלטיות שהשתתפו רק בשלב המוקדמות ונבחרתן זכתה במדליה

### גברים
#### מקצועות המסלול

#### מקצועות השדה

* (*) אתלטים שהשתתפו רק בשלב המוקדמות ונבחרתם זכתה במדליה

## טבלת המדליות

## נבחרת ישראל
באליפות זו השתתפו שלושה אתלטים ישראלים שתי אתלטיות ואתלט אחד.
* אנה קנייזבה-מיננקו סיימה במקום שישי בקפיצה משולשת.

### נשים

### גברים

## קישורים חיצוניים
* 

* אצטדיון לוז'ניקי ב-World Stadiums
* אתר אליפות העולם באתלטיקה 2013

## הערות שוליים

2013
קטגוריה:2013 בספורט
קטגוריה:מוסקבה: תחרויות ספורט
קטגוריה:2013 ברוסיה
קטגוריה:רוסיה: אתלטיקה
רייצ'ל קמפסון

**רייצ'ל קמפסון** (באנגלית: **Rachel Kempson**; 28 במאי 1910 - 24 במאי 2003) הייתה שחקנית אנגלייה. היא הייתה נשואה לשחקן מייקל רדגרייב והייתה אם למשפחה של שחקנים.

## ביוגרפיה
קמפסון נולדה בעיר דארטמות' שבאנגליה בתם של ביאטריס המילטון ואריק ויליאם אדוארד קמפסון שהיה מנהל בית ספר.

היא למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) ואחר כך הצטרפה לרויאל שייקספיר קומפני. ב-1935 התחתנה עם מייקל רדגרייב ושיחקה לצידו פעמים רבות על בימת התיאטרון. היא השתתפה במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה, הבולטים שבהם היו "The Captive Heart" משנת 1946, "טום ג'ונס" (1963), "זיכרונות מאפריקה" (1985), "הדוד וניה" (1991) וסדרת הטלוויזיה עטורת השבחים "היהלום שבכתר" (1984). ב-1986 כתבה אוטוביוגרפיה בשם "החיים בקרב משפחת רדגרייב" שיצא לאור על ידי דאטון. 

קמפסון נשאה למייקל רדגרייב ב-1935 והייתה לכלתם של השחקנים רוי רדגרייב ומרגרט סקאדמור. היא הייתה אמם של ונסה, לין וקורין רדגרייב. נכדיה הם השחקנים ג'ואלי ונטשה ריצ'רדסון (שנהרגה בתאונת סקי ב-2009), ג'מה רדגרייב וקרלו נרו. 

ב-1959 קיבל בעלה תואר אבירות, והיא נקראה באופן רשמי ליידי רדגרייב, אך לא השתמשה בתואר זה בקריירה שלה. היא נפטרה משבץ מוחי ב-2003 ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-93. היא שהתה באותה עת אצל נכדתה, נטשה ריצ'רדסון, במילברוק שבניו יורק.

## פילמוגרפיה
* (1946) The Captive Heart
* (1954) The Sea Shall Not Have Them
* טום ג'ונס (1963) Tom Jones
* (1964) The Third Secret 
* הפרס הגדול Grand Prix 
* נערה ושמה ג'ורג'י (1966) Georgy Girl 
* (1967) The Jokers
* הסתערות חיל הפרשים (1968) The Charge of the Light Brigade
* (1969) A Touch of Love
* (1969) Two Gentlemen Sharing
* ג'יין אייר (1970) Jane Eyre
* ג'ני: ליידי רנדולף צ'רצ'יל (1974) Jennie: Lady Randolph Churchill
* הלורד הקטן (1980) Little Lord Fauntleroy
* היהלום שבכתר (1984) The Jewel In The Crown
* המגדל השחור (1985) The Black Tower
* זכרונות מאפריקה (1985) Out Of Africa 
* (1988) Stealing Heaven
* לורנה דון (1990) Lorna Doone
* הדוד וניה (1991) Uncle Vanya
* דז'ה וו (1997) Deja Vu

## קישורים חיצוניים

* לין רדגרייב על אמה רייצ'ל קמפסון
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אנגליות
קטגוריה:שחקניות תיאטרון אנגליות
רייצ'ל
קטגוריה:חברי הלהקה השייקספירית המלכותית
קטגוריה:בוגרות האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה
קטגוריה:בוגרי האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה
קטגוריה:בריטיות שנולדו ב-1910
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1910
קטגוריה:בריטיות שנפטרו ב-2003
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-2003