שטוק-אים-אייזן

[ממוזער|ה-Stock im Eisen, פינת [רחוב קרנטנר ושטוק-אים-אייזן-פלאץ]]
**השטוק-אים-אייזן** (גרמנית: **Stock-im-Eisen;** בתרגום חופשי: מוט בברזל) הוא החלק האמצעי של גזע אשוח מימי הביניים המכוסה כולו במסמרים. גזעים מסוגו מכונים גם עצי מסמרים. עץ האשוח הווינאי הוא עץ המסמרים העתיק ביותר ששרד; אזכורו המתועד הראשון מתוארך לשנת 1533. העץ עדיין ניצב בווינה, בשטוק-אם-אייזן-פלאץ 3, בפינה בין רחוב גראבן ורחוב קרנטנר, בפאלאס אקוויטבל.

גובה הגזע הוא 2.19 מטר והוא מונח על בסיס של גרניט הורנבלנדה בוהמי בגובה מטר. מסמך משנת 1533 מתאר אותו כ"Stock im Eisen liegt. הכוונה היא לרצועת ברזל רחבה באמצע הגזע שעליה מנעול דמה. החריטה "HB" מגיעה ככל הנראה מבעל הבית, הנס בוטינגר, שחידש את הרצועה בשנת 1575.

## היסטוריה
ממוזער|כיכר שטוק-אים-אייזן בווינה בסביבות 1895, כשברקע קתדרלת סטפנוס הקדוש.
ממוזער|רישום מאת ברמן ''בווינה הישנה והחדשה'' (1880)

עץ האשוח שהפך מאוחר יותר לשטוק-אים-אייזן החל לצמוח בסביבות שנת 1400, ולפי מחקר בשנת 1975, נכרת בסביבות שנת 1440. ההתחדדות במרכז הגזע (הוא נתמך על ידי חמש רצועות מתכת) נובעת ממכות גרזן. מסמורו החל עוד כשהעץ היה בחיים (כלומר, לפני 1440), שכן צמיחת יבלות ניכרת בחלק מהמסמרים. עד שנת 1548, הוא כבר היה ממוקם באחד הבתים במה שהוא כיום שטוק-אים-אייזן-פלאץ.

משנת 1715 נערכו טקסי נעיצת מסמרים לפני יציאה למסעות התמחות. עם זאת, נוהג זה שונה באופן משמעותי מהמנהג של ימי הביניים. מסורת זו ידועה גם במדינות אחרות של האימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר ובדרום מזרח אירופה; ניתן למצוא עצי מסמרים כאלה בערים רבות בהונגריה וברומניה (טרנסילבניה).

במהלך מלחמת העולם השנייה, הגזע הוסר בלילה שבין ה-29 ל-30 בינואר 1944: 
לאופולד קוצ'י התנגד לתוכנית והכריז בניב וינאי תקיף: "זה לא יקרה! שטוק-אים-אייזן נשאר כאן!" הפקידים אכן נסוגו, וקוצ'י הוציא את שטוק-אים-אייזן כאמצעי זהירות והחביא אותו במרתף.

עם תום המלחמה אפילו רשויות המורשת לא ידעו את מקום הימצאו. בסוף אוגוסט 1946, הוא נמצא במרתף הבניין שלפניו עמד במשך מאות שנים.

רק בשעה 11:30 בבוקר ב-6 ביוני 1951 הוא הוצב מחדש במיקומו המקורי ואובטח באמצעות רצועת הברזל שנותרה. העיתונות ספדה לליאופולד קוצ'י, מגינו:

למחרת נערך טקס קטן ששודר ברדיו, במהלכו ביקש מנכ"ל חברת Equitable מעיריית וינה לקחת את שטוק-אים-אייזן לידיה. סגנית ראש העיר דאז, לויס ויינברגר, נענתה לבקשתו.

ב-16 בינואר 1974, הוצב ה"שטוק אים אייזן" תחת הגנה כאנדרטה.

## משמעות המסמור
הסיבה למסמור לפני המאה ה-18 אינה ידועה. התיאוריה הסבירה ביותר למנהג הימי הביניימי היא תקיעת מסמרים בצלבים, עצים ואפילו סלעים להגנה או כהכרת תודה על ריפוי ממחלות - *כ*מנחה, בדומה למנהג של זריקת מטבעות למזרקות או לבארות משאלות. מסמרים היוו מצרך יקר ערך בימי הביניים ולא בוזבזו ברשלנות.

המנהג של נפחים וסוחרים נודדים להשאיר את חותמם באמצעות מסמר החל רק במאה ה-18. לכן, לא סביר שה"שטוק-אם-אייזן" מקורו במנהג של גילדה.

אגדת עם אוסטרית מזכירה אגדה על שטוק-אים-אייזן, לפיה המסמרים ננעצו על ידי חברי הגילדה לכבודו של המנעולן מרטין מוקס, שלפי השמועה כרת ברית עם השטן.

Stock_im_Eisen_003.jpg| מבט מקרוב
Stock_im_Eisen_Relief_001.jpg| תבליט בכניסה לבית, שבפינתו ניצב המקל
Stock_im_Eisen_Relief_002.jpg| החלק השני של התבליט בפאלה אקוויטבל
Sanden_Heinrich_Stock_im_Eisen_Wien_Gartenlaube_1910_S_50.jpg|ה"שטוק אים אייזן" בווינה, 1910 בקירוב. צלם: היינריך סנדן


## בפולקלור
מספר אגדות עוסקות בשטוק-אים-אייזן, בעיקר מהמאות ה-17 וה-18. ב-1703 נטען שהעץ הוא האחרון מיער עתיק וכן שהוא האחרון מחורשה קדושה.
אגדות מספרות על השטן עצמו שעוטף את העץ בברזל. אחרת מספרת ששוליית מנעולן שגנב מסמר יקר מאדונו, או רצה להתחתן עם בת אדונו, למד מהשטן כיצד להכין מנעול בלתי ניתן. זה נכון במידה שהמנעול הוא דמה ואין בור חחוק למפתח. אגדה אחרת טוענת שגנב, שאבד ביער, תקע מסמר גנוב בעץ. בעוד שהעץ היה ממוקם מחוץ לחומות העיר עד לסביבות שנת 1440, אגדה זו מופיעה רק במאה ה-17 ולכן ככל הנראה בדיה טהורה.

אגדה מודרנית טוענת כי ה"שטוק-אם-אייזן" הוא העתק וכי ניתן לראות את המקור - או לפחות חלקים ממנו - במוזיאון וינה. טענה זו שגויה; הגזע לא נחתך ולא שוכפל.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אינרה שטאדט
קטגוריה:דפים עם תרגומים שלא נסקרו
קטגוריה:מסמרים
קטגוריה:עצים מפורסמים