קרל היידן

**קרל טראמבל היידן** (באנגלית: **Carl Trumbull Hayden**; 2 באוקטובר 1877 – 25 בינואר 1972) היה פוליטיקאי אמריקאי. הוא ייצג את אריזונה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1927 ל-1969, והיה הסנאטור האמריקאי הראשון שכיהן שבע כהונות. קודם לכן הוא כיהן חבר בית הנבחרים הראשון של המדינה במשך שמונה קדנציות לפני כניסתו לסנאט, היידן קבע את השיא כחבר הקונגרס הארוך ביותר בקונגרס של ארצות הברית יותר מעשור לפני פרישתו מהפוליטיקה. הוא היה דיקן הסנאט של ארצות הברית וכיהן כנשיא הזמני וכיושב ראש ועדות הכללים והממשל וההקצאות שלו. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית. היידן היה גם חבר הקונגרס האחרון שנותר שכיהן בתקופת הנשיאות של ויליאם הווארד טאפט וודרו וילסון, כשפרש ב-1969.

לאחר שצבר מוניטין כמומחה לטיוב מוקדם בקריירה הקונגרסית שלו, היידן תמך בעקביות בחקיקה העוסקת באדמות ציבוריות, כרייה, טיוב ופרויקטים אחרים המשפיעים על מערב ארצות הברית. בנוסף, הוא מילא תפקיד מפתח ביצירת נוסחת המימון עבור מערכת הכבישים המהירים הפדרליים. הנשיא ג'ון קנדי אמר על היידן, "כל תוכנית פדרלית שתרמה לפיתוח המערב - השקיה, כוח, שיקום - נושאת את חותמו, ותוכנית הכבישים המהירים הפדרלית המחברת את המדינה הזו יחד, המאפשרת למדינה זו להיות תחרותי מזרח ומערב, צפון ודרום, זו במידה רבה היצירה שלו."

היידן היה ידוע בתור "הסנאטור השקט", ומיעט לדבר במליאת הסנאט. במקום זאת, השפעתו הגיעה מישיבות ועדות ודיונים במלתחה בסנאט, שבהן הערותיו "זכו לכבוד השווה לחוק הקאנוני". עמית אמר עליו, "אף אדם בהיסטוריה של הסנאט לא השפיע יותר עם פחות ביטויים", בעוד הלוס אנג'לס טיימס כתב שהיידן "סייע לכל כך הרבה פרויקטים עבור כל כך הרבה סנאטורים שכאשר קרל הזקן רוצה משהו עבורו. אריזונה האהובה, חבריו הסנאטורים נופלים על עצמם ונותנים לו יד, הם כנראה היו מצביעים לאריזונה הנעולה לים אם הוא יבקש זאת.

## ביוגרפיה
### ראשית חייו
היידן נולד לצ'ארלס טראמבל היידן וסאלי קלברט דייוויס ב-2 באוקטובר 1877 בהיידן פרי, טריטוריית אריזונה (ששמה שונה לטמפה ב-1878).  צ'ארלס היידן היה סוחר ומפעיל מטענים יליד קונטיקט, שעבר מערבה עקב מחלת ריאות והחזיק בתביעה על הגדה הדרומית של נהר הסולט. צ'ארלס היידן שימש גם כשופט צוואות, ולאחר בחירתו של גרובר קליבלנד ב-1884, נחשב למושל הטריטוריאלי. סאלי דייוויס הייתה מורה ילידת ארקנסו ששימשה כסגנית נשיא האגודה הטריטוריאלית של אריזונה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19.

לאחר לידת בנם, נולדו לצ'ארלס וסאלי היידן שלוש בנות: שרה (שנקראת סאלי), אנה ומרי (שנקראת מייפס). אנה נפטרה במפתיע בגיל שנתיים וחצי. משפחת היידן הפעילה מגוון תחומי עניין עסקיים, לרבות שירות מעבורות, טחנת קמח, חנות כללית ותחומי עניין חקלאיים.

בזמן שגדל, משפחתו של היידן יצאה למספר טיולים, כולל מסעות לוושינגטון הבירה והיריד העולמי של שיקגו ב-1893. לאלה הוסיף היידן כמה טיולי סולו, כולל טיול סוסים לגרנד קניון וטיול למקסיקו סיטי כשהיה בן ארבע עשרה.
טקסט=Ferry on the Salt River carrying a horse and buggy. Railroad bridge seen in the background.|ימין|ממוזער| מעבורת היידן חוצה את נהר הסולט, בערך 1900
היידן למד בבית הספר ברחוב השמיני של טמפה ובבית הספר הטריטוריאלי הציבורי של אריזונה (כיום אוניברסיטת המדינה של אריזונה). לאחר סיום לימודיו בבית הספר הציבורי ביוני 1896 הוא נרשם באוניברסיטת סטנפורד, שם למד כלכלה, היסטוריה, שפה ופילוסופיה עם עניין ללמוד בבית ספר למשפטים לאחר סיום הלימודים. בעודו בסטנפורד, הוא היה נשיא כיתה השנייה והשתתף בוויכוחים, כתיבת סיפורת, פוטבול ומסלול. במהלך שנתו הצעירה, ספג היידן את התבוסה היחידה שלו בבחירות כשהפסיד במעט במירוץ לנשיאות הסטודנטים. הוא ייחס את אובדנו לביטחון עצמי מופרז ולמד "לרוץ תמיד בפחד" בבחירות עתידיות. היידן הכיר את אשתו לעתיד, נאן דאונינג, בזמן שהותו בסטנפורד. בני הזוג נישאו ב-14 בפברואר 1908, ולא הביאו ילדים לעולם.

סמסטר אחד מסיום הלימודים, בדצמבר 1899, נאלץ היידן לעזוב את בית הספר כשאביו חלה. צ'ארלס היידן מת ב-5 בפברואר 1900, והותיר את בנו עם אחריות על המשפחה והשליטה בתחומי העסק המשפחתי. היידן מכר את העסק המסחרי כדי לשלם חובות עודפים ולאחר מכן השכיר את רוב נכסי המשפחה כדי לספק הכנסה שאפשרה לו להעביר את אמו ואחיותיו לפאלו אלטו, קליפורניה, שם אחיותיו יכלו ללמוד בקולג'. בסתיו 1903, הוא התגייס למשמר הלאומי הטריטוריאלי של אריזונה ונבחר לקפטן תוך חודשיים.

### קריירה פוליטית מוקדמת
טקסט=Carl Hayden c. 1910 wearing a cowboy hat|ממוזער| היידן בהיותו שריף
זמן קצר לאחר שובו מסטנפורד, היידן נעשה פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית. בספטמבר 1900 הוא ייצג את טמפה כציר בוועידה ברמה המחוזית והפך ליו"ר הוועדה המרכזית הדמוקרטית של מחוז מריקופה ב-1902. היידן גם נבחר לכהונה של שנתיים במועצת העיר טמפה. לאחר העברת חוק הטיוב הלאומי משנת 1902, הוא נשלח לוושינגטון הבירה על ידי בעלי אינטרסים בטמפה כדי לעודד מימון של פרויקט סולט ריבר.

היידן הוביל את משלחת טריטוריית אריזונה לוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1904 בסנט לואיס. מאוחר יותר בשנת 1904 הוא נבחר לגזבר מחוז מריקופה. השנתיים של היידן כגזבר סיפקו לו ניסיון מעשי במימון ציבורי ובתהליכים תקציביים. לאחר קדנציה אחת כגזבר המחוז, הוא בחר להמשיך בתפקיד הרווחי יותר של שריף - התפקיד המספק תקציב נסיעות ואחוז מהעמלות שנגבו. בבחירות בנובמבר 1906 הביס היידן את מתמודדי המפלגה הרפובליקנית ומפלגת האיסור נגדו בפער הניצחון הגדול ביותר בכל אחד ממרוצי המחוז.

עד שהיידן הפך לשריף, מחוז מריקופה הפך מגבול המערב הפרוע ליישוב חקלאי שקט. בהתבסס בעיר פיניקס, שצמחה לאוכלוסייה של 10,000 איש, הוא ביצע תפקידים כמו שמירה על הסדר, גביית אגרות מסלונים ואולמות הימורים, הסעת אסירים לחלקים אחרים של השטח ואכיפת פקודות מקומיות כגון חוק הפיניקס המחייב אינדיאנים מקומיים ללבוש מכנסיים במקום בד עכוז בעת ביקור בעיר. בתקופת כהונתו כשריף, היידן לא היה צריך לירות בנשק חם שלו, למרות שהוא כן השתמש בלוכד ג'ק ראביט כדי לרדוף וללכוד שני שודדי רכבות.

### בית הנבחרים
ימין|ממוזער|355x355 פיקסלים| היידן ב-1912
הריצה הראשונה של היידן לקונגרס התרחשה במהלך בחירות מיוחדות ב-1911, שנקראו בציפייה לכניסתה לאיחוד של מדינת אריזונה. עם השפעתה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה הטריטוריאלית, זכייה בפריימריז של המפלגה הייתה בגדר ניצחון בבחירות הכלליות. היידן נחשב לאנדרדוג של שני מתמודדים דמוקרטיים אחרים וקיבל תמיכה מעיתון אחד באריזונה בלבד. בשל תפקידיו כשריף יחד עם שירות המשמר הלאומי הטריטוריאלי שלו באריזונה, היידן נודע למנהיגים פוליטיים ברחבי הטריטוריה. היכרויות אלו, בשילוב עם השפעת המוניטין הטוב של אביו, אפשרו להיידן ניצחון מפתיע בפריימריז הדמוקרטי, שאחריו נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
טקסט=Representative Carl Hayden wearing a dark gray three piece suit and cowboy hat, walking towards the camera and smoking a cigar|ממוזער| קרל היידן (בערך 1916)
הבחירות ב-1911 יצרו מספר תקדימים שיאפיין את הקמפיינים הפוליטיים המאוחרים של היידן. הראשון היה המסורת שלו שלעולם לא הזכיר את שמו של יריבו בפומבי. הוא גם החל נוהג של שיירות ברחבי המדינה עם חברי מפלגתו האחרים, דפוס שנמשך עד שהקיצוב בזמן המלחמה של שנות ה-40 סיים את המנהג. הוא גם שמר על מועמדים עם פוטנציאל להתמודד מולו, ומדי פעם שלח מכתבים המעודדים את המועמדים השמועות לרוץ. עם שירות ביתי טוב של בוחריו, היידן כמעט ולא התמודד עם אתגר חזק עבור תפקידו.

היידן נתן את מפתחות בית הכלא לסגן ג'ף אדמס ויחד עם אשתו החל את המסע לוושינגטון הבירה באותו היום שהנשיא ויליאם ה. טאפט חתם על החקיקה המעניקה מעמד של מדינה לאריזונה. כשהוא נושא אישורים מהמושל הטריטוריאלי ריצ'רד אלייז'ה סלואן, הושבע היידן לקונגרס ה-62 של ארצות הברית ב-19 בפברואר 1912. מטרתו בזמן הקונגרס הייתה לעזור למדינתו הצעירה לפתח את משאבי הטבע והתשתית שלה תוך הגדלת אוכלוסיית המדינה. בשל השליטה של הממשל הפדרלי על רוב אדמות המדינה, היידן רצה לערב גם את הממשל הפדרלי בתהליך זה. הצעת החוק הראשונה של היידן, המאשרת זכות קדימה של מסילת ברזל לפורט הואצ'וקה, הוגשה ב-1 במרץ 1912.

עם תחילת כהונתו המלאה הראשונה ב-1913, היידן תמך במדיניותו של וודרו וילסון על ידי הצבעה עבור חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון, חוק הפדרל ריזרב, חוק התעריפים של אנדרווד והקמת ועדת הסחר הפדרלית. הוא נתן חסות לחוק הפארק הלאומי גרנד קניון, ולכבוד אמו הוא הציג החלטה משותפת הקוראת לזכות בחירה לנשים. בשנת 1914, הבטיח היידן הארכה של זמני ההחזר עבור הלוואות שניתנו במסגרת חוק ההחזר הלאומי של 1902 מעשר שנים לעשרים שנה. ההרחבה כללה גמישות רבה יותר בסכומי התשלום בתקופת הפירעון המוקדם. שינוי נוסף באופן שבו מומנו פרויקטי הטיוב התרחש בשנת 1922 עם העברת החקיקה של היידן המתירה לזכות הכנסות ממכירת חשמל הידרואלקטרי לפירעון חובות הפרויקט. בהעדפה של שליטה מקומית בפרויקטי הטיוב, כתב היידן ב-1917 חקיקה המעבירה את ההתחייבויות והפעולות הכספיות של פרויקט סולט ריבר מלשכת הטיוב לישות ממשלתית מקומית. הלשכה המעבירה את השליטה לסוכנויות הממשל המקומיות תהפוך למודל לפרויקטים עתידיים של שיקום במערב. מאמצים מוקדמים אחרים של היידן כללו חסות להקמת הפארק הלאומי גרנד קניון ואת החקיקה משנת 1919 שהובילה לתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
טקסט=Ashurst-Hayden diversion dam, part of the San Carlos Irrigation Project|ימין|ממוזער| סכר ההטיה של אשורסט-היידן, חלק מפרויקט ההשקיה של סן קרלוס.
החל מהקצאה במהלך הקדנציה הראשונה שלו עבור חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כדי לבצע מחקר המאפשר גישה להיתכנות של בניית סכר בקרת שיטפונות, היידן ביקש להביא פרויקט שיקום לנהר חילה. בעקבות דוח היתכנות חיובי על הפרויקט, היידן הציג חקיקה המאשרת את פרויקט סן קרלוס ב-1914. מתנגדי ביל טענו שאריזונה כבר קיבלה נתח גדול מדי מכספי הטיוב הפדרליים והחקיקה הובסה.

תוך שימוש בעובדה שהאינדיאנים משבט פימה יהיו אחד המרוויחים העיקריים מהפרויקט, היידן החליף טקטיקה ובשנת 1916, החל להכניס סדרה של הקצאות לחוק ההקצאות האידיאני השנתי ששילם עבור בניית סכר הסחה במורד הזרם מאגר מתוכנן. עד 1922, סכר ההטיה הושלם ונקרא על שמו של היידן והסנאטור של אריזונה הנרי אשורסט. המעבר הסופי של פרויקט סן קרלוס הגיע בשנת 1924 כאשר הסנאטור ראלף ה. קמרון, הרפובליקני היחיד של אריזונה בקונגרס ה-68 שבשליטת הרפובליקנים, הציג מחדש את הצעת החוק של סן קרלוס. קלווין קולידג' חתם על הצעת החוק לאחר שהשם "סכר קולידג'" נבחר לסכר הראשי.

היידן הצביע בעד כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הוסיף בהצלחה תיקון להצעת חוק כוח אדם צבאית שאסרה על מגויסים להימנע משירות צבאי על ידי קניית דרכם החוצה וחייבה את כל המגויסים להישאר בצבא עד סוף המלחמה. הוא גם העדיף יחס אנושי לסרבני מצפון. בקיץ 1917 הציע היידן לנשיא וילסון להכריז על איגוד העובדים התעשייתי של איגוד העובדים העולמי כארגון מחוץ לחוק כדי שאנשי המשמר יוכלו לטפל בהם. כקצין במשמר הלאומי של אריזונה לפני המלחמה, מייג'ור היידן התנדב להצטרף ליחידה שלו ושירת כמפקד הגדוד ה-9, חטיבת המחסנים 166 במחנה לואיס, וושינגטון וסייע בהכנת הדיוויזיה שלו לתפקיד פעיל. המלחמה הסתיימה לפני שהיחידה שלו הועברה לאירופה.

בעודו בבית הנבחרים, היידן היה מעורב בסכסוך בן עשרות שנים על זכויות המים של נהר הקולורדו. האינטרסים של קליפורניה באותה תקופה רצו להקים סכר אגירת מים יחד עם התעלה הכול-אמריקנית כדי לאפשר השקיה של עמק אימפריאל מבלי לנתב את המים דרך מקסיקו. חלוקת מי הנהר הייתה סוגיה שנויה במחלוקת ואריזונה סירבה לאשר את קולורדו ריבר קומפקט שנועד לקבוע הקצאת מים לכל אחת מהמדינות בקו פרשת המים של קולורדו.

כתוצאה מחוסר הסכמה זה כאשר חבר בית הנבחרים פיל סווינג והסנאטור היירם ג'ונסון, שניהם מקליפורניה, הציגו חקיקה המאשרת את פרויקט בולדר קניון, היידן הפך למנהיג האופוזיציה. לשם כך, היידן עסק במגוון הליכים פרלמנטריים שמנעו מהצעת החוק של סווינג-ג'ונסטון להגיע למליאת בית הנבחרים להצבעה עד לאחר שעזב את בית הנבחרים לסנאט.

### הסנאט
במהלך הריצה הראשונה של היידן לסנאט ב-1926, הוא ביסס את מסע הבחירות שלו על רקורד ההגנה על האינטרסים של אריזונה במחלוקת זכויות המים עם קליפורניה. למאמץ זה כרזת מסע הפרסום שלו הורכבה מכותרות מערכת של עיתונים בקליפורניה, המגינים את יעילותו של היידן במניעת העברת חוק סווינג-ג'ונסון המתיר את בניית סכר בולדר. במסע הבחירות הועלו האשמות על התנהגות בלתי הולמת עם ראלף ה. קמרון המכהן בטענה שהיידן השתמש בקרן רפש שהתקבלה מאינטרסים מחוץ למדינה. חקירה בראשות הסנאטור ויליאם ה. קינג החלה מספר ימים לפני הבחירות ולא מצאה עדות לעוולה. "החיובים של 'קרן הרפש' של הסנאטור קמרון התגלו כבומרנג שהוסיף במידה ניכרת לרוב שלי", ציין היידן לאחר הבחירות.

עם בחירתו של היידן לסנאט, הוא קיבל את מה שהסנאטור תומאס ג'יי וולש כינה "משימות ועדת בחירה", כולל מושב בוועדת ההקצאות. כתוצאה ממקום מושבו בוועדת ההקצאות, חלק ניכר ממאמציו של היידן בסנאט הועברו מתפקידי קביעת מדיניות ולכיוון שליטה, הקצאה ופיקוח על הכספים הפיננסיים המשמשים ליישום מדיניות חקיקה. תפקידי ועדה אחרים שיעזרו לעצב את הקריירה שלו בסנאט כללו ענייני פנים ובידוד, כבישים ודואר, חוקים ומינהל, והוועדה המשותפת לדפוס של הקונגרס של ארצות הברית.

#### שנות ה-20
טקסט=Carl Hayden between 1920 and 1932|ממוזער| היידן (מתישהו בין 1920 ל-1932), באמצע הקריירה שלו בקונגרס
עם המעבר לסנאט במרץ 1927, המשיך היידן בהתנגדותו לפרויקט בולדר קניון. עם זאת, עם התמיכה הלאומית הגוברת בפרויקט, התברר להיידן שהעברת הצעת החוק היא בלתי נמנעת. בחיפוש אחר זמן להשיג תנאים נוחים יותר לאריזונה, הוא המשיך את התנגדותו בסיוע שני פיליבסטרים מהסנאטור האחר של אריזונה, הנרי פ. אשורסט, והצליח לדחות את ההצבעה של הסנאט המלא על המידה עד לסוף הישיבה הראשונה של הקונגרס ה-70. כשהצעת חוק סווינג-ג'ונסטון עלתה להצבעה ב-28 במאי 1928, נשא היידן את נאומו הראשון במליאת הסנאט, פיליבסטר בו דיבר תשע שעות במהלך מושב כל הלילה לפני שהתיר לאשורסט להחליף אותו. לעוד שתים עשרה שעות.

המעבר של פרויקט קניון בולדר הגיע זמן קצר לאחר כינוס הקונגרס בדצמבר 1928. לא פופולרי מבחינה פוליטית באריזונה, הצעת החוק הסופית אכן כללה כמה ויתורים חשובים עבור אריזונה. תיקון של הסנאטור מנבדה קי פיטמן נוסף להצעת החוק וקבע את הקצאות המים מקולורדו ל- בשנה לנבדה,  בשנה לקליפורניה ו- בשנה לאריזונה עם זכויות בלעדיות על כל המים מנהר חילה גם לאריזונה. הצעת החוק הסופית כללה גם אישור לשלם גם לאריזונה וגם לנבדה סכום השווה להכנסות ממסים שייווצרו אילו הסכר היה נבנה על ידי מפעל פרטי. לאחר העברת הצעת החוק, החליף היידן את צורת ההתנגדות שלו בכך שפעל לשלול כספים לפרויקט בולדר קניון.

#### שנות ה-30
הקמפיין של היידן ב-1932 ראה אותו מתקרב לתבוסה. הצבעות נגד תשלום מוקדם של בונוס ותיקי מלחמת העולם הראשונה ובעד חוק היובש, הצבעת הסנאט בעד ביטול חוק היובש לא התרחשה עד 1933, גרמה לו לאבד את התמיכה מצד בוחריו מתקופת הדיכאון והוא זכה ברוב יחסי רק במהלך הפריימריז. מאוחר יותר שיער היידן שאם היה מתמודד רק עם יריב אחד, אולי לא היה מנצח.

עם בחירתו של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט ב-1932 ותחילתו של הניו דיל, היידן הפסיק את ההתנגדות לפרויקט בולדר קניון והחל לעשות שתדלנות לפרויקטים נוספים של השקיה והידרואלקטריה. הוא תמך באופן פעיל בפרויקט העמק המרכזי ושימש כמנהל קומה עבור חקיקת ההקצאה של סכר גרנד קולי. בשל מאמציו של היידן, הסנאטור וורן מגנוסון מוושינגטון יכנה אותו מאוחר יותר "אבי הסכר גרנד קולי". כאשר הדרישות לפרויקטים חדשים במהלך שנות ה-30 רוקנו את קרן ההשבחה מהר יותר מהחזרים שיכלו לחדש אותה, היידן עבד עם הסנאטור ג'וזף אומהוני מוויומינג כדי להבטיח מימון חדש על ידי הקצאת הכנסות ממאגרי נפט מהחוף לקרן הטיוב.
[טקסט=Grand Coulee Dam with water coming over central spillway|ימין|ממוזער| היידן כונה "אביו של [סכר גרנד קולי".]]
בשל מושבו של היידן בוועדת הסנאט לענייני דואר ודרכי דואר, הוא עבד על מספר יוזמות חקיקה לקידום תחבורה בכבישים מהירים. העניין שלו בנושא היה כזה שהנשיא רוזוולט שאל מדוע הוא תמיד רוצה לדבר על כבישים, והיידן ענה לו, "מכיוון שלאריזונה יש שני דברים שאנשים ייסעו אלפי קילומטרים לראות - גרנד קניון והיער המאובן. הם לא יכולים להגיע לשם בלי כבישים." דבר החקיקה הראשון הגיע ב-1933 עם 400 מיליון דולר בכספי התאמה פדרליים המיועדים לבניית כבישים מהירים הכלולים בחוק הלאומי לשיקום תעשייתי. זה בוצע בשנה הבאה כאשר היידן וחבר בית הנבחרים מאוקלהומה, וילבורן קרטרייט, הציגו את חוק היידן-קרטרייט.

חוק זה היה הראשון שאפשר להשתמש בכספים לתכנון מתקדם של כבישים עתידיים. זה גם אפשר להשתמש בכספים פדרליים לכבישים באזורים עירוניים, במקום רק לנתיבים כפריים, ויצר מונעי תמריצים כדי למנוע ממדינות להפנות כספים מהכביש המהיר לפרויקטים אחרים. חוק שני של היידן-קרטרייט אישר שימוש בכספים פדרליים לבניית כבישים בשמורות אינדיאנים, פארקים לאומיים ויערות. בנוסף לסלילת כבישים, היה להיידן גם אינטרס בקידום בטיחות בכבישים מהירים, והצטרף לסנאטור מיזורי בקדנציה הראשונה, הארי ס. טרומן להציע חקיקה לקיצוץ כספים פדרליים בשליש עבור מדינות שלא הצליחו לחוקק דרישות רישוי יחד עם חלקים אחרים של קוד הרכב האחיד.

בנוסף לתמיכתו בפרויקטים של שיקום וכבישים מהירים, היידן היה מעורב גם במאמצים אחרים לקדם צמיחה כלכלית במהלך השפל הגדול. הצעה שהועלתה ב-1932 הייתה מאפשרת החזר חובות מלחמה לארצות הברית להתבצע בכסף בשיעור מוזל. התוכנית נועדה להעלות את מחיר הכסף, להעלות את ערך החזקות הכסף בארצות הברית ומטבעות הכסף ברחבי העולם. אולם השפעות השפל מנעו פירעון של רוב חובות המלחמה והפכו את התוכנית למופרכת. היידן גם העניק חסות לחקיקה שיצרה את מינהל בית החקלאים, המתיר הלוואות מבוטחות ממשלתיות לחקלאים.

#### שנות ה-40
עם שנות ה-40 ותחילת מלחמת העולם השנייה, המוקד של היידן עבר מעבודות ציבוריות לצרכים בזמן מלחמה. הוא לחץ על מגוון קבוצות אריזונה כדי להעמיד קרקעות לזמינות, כשהוא מציין את מזג האוויר הטוב ביותר בכל ימות השנה, הוא סייע בהקמת מספר בסיסים צבאיים ברחבי מדינת מולדתו, כולל בסיסי האימונים של לוק וויליאמס. מרכז אימונים במדבר צבאי שנבנה בדרום מערב אריזונה ובדרום מזרח קליפורניה שימש גם חיילים אמריקאים שהתכוננו למערכה בצפון אפריקה. בעוד ארצות הברית התכוננה למלחמה אפשרית, היידן באוגוסט 1940 דגל בשימוש במתנדבים במקום בגיוס כדי להשיג כוח אדם נדרש. הוא גם הציג תיקונים האוסרים על תשלום כסף כדי להימנע משירות צבאי, מגויסים רכשו תחליפים והבטחת גיוסים באמצעות תשלום כסף.

ב-1945 סבל היידן מטרגדיה אישית כשאשתו נאן עברה שבץ מוחי. כתוצאה מכך היא יכלה לעמוד אך לא יכלה עוד ללכת ונזקקה לסיוע של אחות. הצורך שלה בסיוע יימשך עד מותה ב-25 ביוני 1961.
[טקסט=Central Arizona project canal zigzagging across the Arizona desert|ממוזער| [מיזם מרכז אריזונה|פרויקט מרכז אריזונה, שנקרא "ההישג המשמעותי ביותר בקריירה שלי" על ידי היידן.]]
בעקבות הסכם משנת 1944 עם מקסיקו שהעניק לאומה  לשנה של מי נהר הקולורדו, היידן החל במאמצים ישירים להביא מים מהנהר לפיניקס, טוסון, ולאדמות החקלאות הניתנות להשקה של אריזונה בין הערים. לשם כך, הוא והסנאטור השני של אריזונה, ארנסט מקפרלנד, הציגו חקיקה ב-1946 לבניית פרויקט מרכז אריזונה. כשלא הצליחו בניסיונם הראשון, הם הציגו מחדש את החקיקה ב-1947, שם היא עברה את הסנאט אך הובסה בבית הנבחרים בהתנגדות משלחת קליפורניה.

שנות ה-40 החלו עידן של ראשי ועדות מפתח עבור היידן. עקב מצבו הבריאותי של קנת מק'קלר, היידן שימש מעת לעת כיו"ר בפועל של ועדת ההקצאות במהלך שנות ה-40 וה-50. פעילות זו כללה כמות משמעותית של עבודה מאחורי הקלעים עם המוביל הרפובליקני של הוועדה, סנאטור סטיילס ברידג'ס, ושיפרה את המוניטין של היידן כפועל במלתחות של הסנאט. החל מהקונגרס ה-81, היידן הפך ליושב ראש ועדת החוקים של הסנאט.

#### שנות ה-50
מאמציו של היידן להשיג אישור לפרויקט מרכז אריזונה נמשכו בשנות ה-50. היידן ומקפרלנד הציגו מחדש את החקיקה הקודמת שלהם ב-1951, אך היא הובסה שוב בבית הנבחרים, הפעם בשל החשש שהניכוס המלא של מי קולורדו לא התרחש. הכישלון החקיקתי הניע את אריזונה להגיש תביעה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בבקשה להכריע בסוגיית זכויות המים. התיק, *אריזונה נגד קליפורניה*, התקבל על ידי בית המשפט ב-19 בינואר 1953, וייקח יותר מעשור להכריע. במאמצי טיהור אחרים היידן היה שותף לחוק אגירת נהר קולורדו משנת 1956, ואישר את בניית סכר קניון גלן ושלושה סכרי אגירת מים אחרים.

הסביבה הפוליטית היציבה באריזונה שממנה נהנה היידן במהלך רוב הקריירה שלו החלה להשתנות בשנות ה-50. בעקבות מלחמת העולם השנייה, מספר גדול של יוצאי המערב התיכון עברו לאריזונה וחיזקו את צמיחתה של המפלגה הרפובליקנית בתוך המדינה. בעוד שהוא עדיין היה פופולרי בקרב תושבי אריזונה הוותיקים, רבים מהמצטרפים החדשים לא הכירו את השיא הקונגרסי של היידן. כתוצאה מכך, במהלך הבחירות של 1956 הקמפיין של היידן הוליד מספר הופעות בטלוויזיה וברדיו שנועדו ליידע את המצביעים על הישגיו של הסנאטור ולהפריך שמועות על כשל בריאותי וסניליות. הקמפיין ניצל גם מאמר של מגזין ניו יורק טיימס שסיפק דיוקן מחמיא של כהונתו של היידן בסנאט.

בשנת 1956, היידן היה מעורב בסכסוך משפטי כאשר שופט בית המשפט המחוזי בארצות הברית הוציא צו מניעה שחסם את פרסום חוברת הסנאט. היידן, שהיה אז יו"ר הוועדה המשותפת לדפוס, האשים שהצו אינו חוקתי והצהיר: "אם בית משפט יכול להורות לקונגרס להוציא דו"ח זה יהיה רק עניין של זמן עד שהדברים שלנו במליאת הסנאט או שבית הנבחרים יהיה נתון לביקורת שיפוטית ויתבצע ריקון מוחלט של העיקרון החוקתי של הפרדת רשויות". לאחר הצבעה של ועדת הדפוס להתעלם מהצו, הורה היידן למשרד הדפוס הממשלתי "להתעלם כלא חוקתי מהתהליכים של כל בית משפט בתיק זה". פסיקת בית המשפט בוטלה מאוחר יותר על ידי שופט פדרלי אחר שקבע שהצו "היווה פעולה בלתי מוצדקת ובלתי מורשית של מערכת המשפט" שהפריעה לתפקוד החקיקה של הממשלה.

בתחילת הקונגרס ה-84, היידן ויתר על ראשות ועדת החוקים של הסנאט כדי להיות יו"ר ועדת ההקצאות של הסנאט. בשנת 1955 הוא הפך לחבר בוועדת המדיניות הדמוקרטית החדשה של הסנאט. היידן גם קבע מספר שיאים לאורך הכהונה, ושבר את השיא של אדולף סבת' לשירות מתמשך בקונגרס ב-21 באוקטובר 1957, ואת השיא של ג'וזף ג. קנון לאורך הכהונה הכוללת בקונגרס ב-19 בפברואר 1958. שיא הכהונה הארוכה ביותר של היידן לא נשבר עד 18 בנובמבר 2009, על ידי רוברט בירד.

#### שנות ה-60
[טקסט=Hayden seated to the left of John W. McCormick during a 1963 speech by President Lyndon B. Johnson to a joint session of Congress|ימין|ממוזער| היידן (במרכז) עם יו"ר בית הנבחרים ג'ון וו. מקורמק (משמאל) במהלך נאום 1963 של הנשיא [לינדון ג'ונסון|לינדון ב. ג'ונסון (מימין)]]
שמאל|ממוזער|265x265 פיקסלים| היידן נואם
במהלך 1962 הגיע היידן לתשומת לב לאומית עקב מחלוקת על סוגיות פרוצדורליות בין ועדת ההקצאות של הסנאט וועדת ההקצאות של בית הנבחרים. הוכרז בעיתונות כסכסוך בין שני יושבי ראשי הבתים, היידן וחבר בית הנבחרים קלרנס קנון, המחלוקת החלה בסוגיה היכן יתכנסו ועדות הוועידה לפתרון בעיות התקציב. החוקה דרשה כי כל הצעות חוק ההקצאות חייבות להיות מקורן בבית הנבחרים, בעוד מסורת ארוכת שנים של אותה תקופה קבעה כי ישיבות ועדת הוועידה התקיימו בצד הסנאט של קפיטול ארצות הברית עם סנאטור בראש הוועדה. המחלוקת החלה בינואר 1962 כאשר חברי ועדת ההקצאות של הבית העבירו החלטה הקוראת לפצל באופן שווה את מיקום הישיבה של ועדת הוועידה בין בית הנבחרים והסנאט בבניין הקפיטול. בתגובה לכך, ועדת ההקצאות של הסנאט קיבלה החלטה הקוראת שמחצית מכלל הצעות ההקצאה יהיו בסנאט. עד אפריל, היידן ארגן חדר ישיבות הממוקם באמצע הדרך בין שני החדרים, אך חברי הבית סירבו לדון בנושא פנים אל פנים עד יולי, אז 55 מיליארד דולר של תקציבים לא מאושרים איימו לכפות השבתה של הממשלה.

במהלך הקמפיין האחרון של היידן ב-1962, פרויקט מרכז אריזונה היה הנושא המרכזי. מנהיגי המדינה ראו בוותק שלו כמפתח בקבלת אישור לפרויקט. כדי לסייע לבחירתו מחדש, צוות הקמפיין ארגן סדרה של אירועים לחגוג את יום השנה החמישים של היידן בקונגרס ולהגביר את המודעות להישגיו. סדרה של זיהומים ויראליים מהם סבל הסנאטור במהלך השנה עוררה שמועות כי הסנאטור בן ה-85 מת. כדי להפריך את השמועות הללו, ערך היידן מסיבת עיתונאים בבית החולים הימי בת'סדה שלושה ימים לפני הבחירות. למרות מגמה רפובליקנית הולכת וגוברת באריזונה, המתמודד הרפובליקני מול היידן, נציג המדינה והמושל לעתיד אוון מיקם, קיבל רק תמיכה פושרת ממפלגת המדינה. הממסד הרפובליקני באריזונה הרגיש שהוותק של היידן חיוני כדי להבטיח שהפרויקט יעבור. בסופו של דבר, היידן זכה בקדנציה שביעית, אבל הגיע רק ל-54.9% מהקולות - המרוץ הצמוד ביותר בקריירה שלו בסנאט, והכי קרוב לו מאז ההצעה הראשונה שלו לכהונה מלאה בבית הנבחרים חצי מאה קודם לכן.

אירועי העשור הביאו לכך שהיידן התקדם פעמיים למקום השני בסדר הירושה הנשיאותי. ההתרחשות הראשונה אירעה ב-16 בנובמבר 1961, עם מותו של יו"ר בית הנבחרים סם רייבורן כאשר היידן הוצב אחרי סגן הנשיא לינדון ב. ג'ונסון מה שנמשך עד שנבחר יו"ר חדש. ההתרחשות השנייה החלה עם ההתנקשות ב-22 בנובמבר 1963 של הנשיא ג'ון קנדי ונמשכה עד שיוברט האמפרי הפך לסגן הנשיא ב-20 בינואר 1965. כשנשאל על תוכניותיו אם יירש את הנשיאות, השיב היידן "הייתי מתקשר לקונגרס, גורם לבית הנבחרים לבחור יושב ראש חדש, ואז אתפטר ואתן לו להיות נשיא".

הצלחתו החקיקתית האחרונה של היידן הייתה אישור פרויקט מרכז אריזונה. ב-4 ביוני 1963, יום אחד לאחר שבית המשפט העליון הוציא החלטה בעניין *אריזונה נגד קליפורניה* לטובת אריזונה, הצטרף היידן עם שאר משלחת הקונגרס של מדינתו בהנהגת חקיקה המתירה את פרויקט המים. כמו במאמצים הקודמים של הצעת החוק, השפעתו של היידן הצליחה להבטיח את העברת החקיקה בסנאט, בעוד שהמעבר בבית הנבחרים היה קשה. ההתנגדות הראשונית של המשלחת של קליפורניה שככה בתחילת 1965 לאחר שהמושל פט בראון הכריז, "קליפורניה לא תנסה לנצח על ידי חסימה במה שהיא לא זכתה בהתדיינות", רק כדי להיות מוחלפת בהתנגדות של נציג קולורדו ווין אספינל. אספינל, יו"ר ועדת הפנים של הבית, סירב לקיים דיונים על הצעת החוק של היידן. בתגובה לעיכובים, היידן חיכה עד שאספינל ישוב הביתה לחופשה ואז הוסיף את הצעת החוק שלו כנספח לחוק חבית חזיר המכיל חסות למספר רב של חברי קונגרס. בתגובה לתמרון של היידן, חזר אספינל מחופשה כדי לקיים דיונים על פרויקט מרכז אריזונה. האישור הסופי לפרויקט מרכז אריזונה הגיע ב-30 בספטמבר 1968, יום שהוכרז על ידי הנשיא ג'ונסון כ"יום קרל היידן". היידן ציין באירוע, "המאמצים שלי למען פרויקט מרכז אריזונה החלו כשעוד הייתי חבר קונגרס ואני מחשיב זאת... ההישג המשמעותי ביותר בקריירה שלי."

### נטייה מקצועית
היידן שמר על פרופיל לאומי נמוך במידה ניכרת ממה שהחכמה המקובלת מציעה למי שבילה יותר מחצי מאה בוושינגטון, כולל 42 שנים בסנאט. זה בא בחלקו עקב שיחה שניהל עם חבר הקונגרס של מרילנד פרד טלבוט זמן קצר לאחר שהגיע לוושינגטון ב-1912. טלבוט אמר לו, "בני, יש שני סוגים של חברי קונגרס - סוסי ראווה וסוסי עבודה. אם אתה רוצה להכניס את שמך לעיתונים, תהיה סוס ראווה. אבל אם אתה רוצה לזכות בכבוד של עמיתיך, אל תעשה זאת. אל תעשה את זה. היידן זכה במהירות למוניטין של "חבר קונגרס רציני" שהשיב נאמנה לדואר שנשלח אליו, והכניס חבילות של זרעי ירקות או פרחים בתשובותיו. היידן האמין שהמפלגתיות צריכה להסתיים ביום הבחירות, וכהונתו התנהלה בצורה לא מפלגתית.

במהלך כהונתו, היידן נמנע מפרסום ומשמיעת נאומים. בעקבות הפיליבסטר שלו על סכר בולדר, היידן לא נשא נאום נוסף מהסנאט במשך 20 שנה. בשנותיו האחרונות, רבים מעמיתיו בקונגרס לא שמעו אותו נשא נאום מלא. ההימנעות שלו מנאום בפני קהל לא פגעה בהיידן בתפקידיו, כאשר הסנאטור דאז לינדון ב. ג'ונסון אמר "הוא הוכחה חיה לכך שאפקטיביות ומדינאות אינן בהכרח יחד עם דברניות" וארתור אדסון מ-Associated Press כתב, "הוא סגר את פיו תוך שהוא דוחף בחוכמה החוצה מחושים בלתי נראים של כוח".

### לאחר פרישתו
[טקסט=Bronze bust of Hayden located in the Russell Senate Office Building|ממוזער| פסל של היידן ב[בניין המשרדים של הסנאט ראסל|בניין משרדי הסנאט של ראסל]]
היידן הודיע על פרישתו ב-6 במאי 1968, ואמר "בין היתר שחמישים ושש שנות הקונגרס לימדו אותי הוא שאירועים עכשוויים זקוקים לגברים עכשוויים. הזמן למעשה הופך את כולנו למומחים. כשבית נבנה יש רגע עבור היסוד, אחר עבור הקירות, הגג וכן הלאה הבסיס של אריזונה כולל כבישים מהירים, חשמל מספק ומים בשפע, והיסודות הללו היו הגיע הזמן שצוות בניין חדש ידווח, אז החלטתי לפרוש מתפקידי בתום כהונתי השנה". היידן המליץ על העוזר לטווח ארוך רוי אלסון להחליפו. אלסון הפסיד במרוץ הבחירות לסנאטור לשעבר בארי גולדווטר.

לאחר פרישתו מהקונגרס, חזר היידן לטמפה והקים משרד בספריית צ'ארלס טראמבל היידן של אוניברסיטת אריזונה סטייט. בנוסף לארגון המסמכים שאסף במהלך הקריירה שלו, הוא גם כתב ביוגרפיה של אביו ועבד על פרויקט שמתעד את חייהם של חלוצי אריזונה. הוא חלה באמצע ינואר 1972 ונפטר ב-25 בינואר 1972. הוא נקבר בבית הקברות דאבל באטה של טמפה. הדוברים בטקס האזכרה של היידן כללו את גולדווטר והנשיא לשעבר לינדון ב. ג'ונסון.
ממוזער|200x200 פיקסלים|מקום קברו של '''קרל ט. היידן'''; בבית הקברות דאבל באט.
בתגובה לכהונתו הארוכה בקונגרס, נקראו פרויקטים מרובים על שמו. ב-29 בספטמבר 1957, מחוז תיכון פיניקס יוניון הקדיש את בית הספר התיכון קרל היידן. לאחר מכן, הוועדה הדמוקרטית של מחוז מריקופה עשתה שתדלנות לכך שסכר גלן קניון ייקרא סכר היידן, מהלך שהיידן התנגד לו באופן אישי. בשנת 1969, מרכז המבקרים המשקיף על סכר גלן קניון נקרא על שמו של הסנאטור. מאמצי מתן השמות אף נמשכו לאחר מותו של היידן, כאשר מרכז המחקר קרל היידן של משרד החקלאות האמריקני נקרא בשנת 1978 ואחריו המרכז הרפואי Carl T. Hayden VA של המחלקה האמריקאית לענייני חיילים משוחררים בשנת 1987.  אמת המים של היידן-רודס נקראה על שמו של קרל היידן עם השלמתה ב-1985 בשל מעורבותו בחקיקה שיצרה אותה.  פסל של היידן נוסף לאוסף הפסלים של הסנאט והוצב בבניין המשרדים של הסנאט ראסל בשנת 1986. פסל של היידן ניצב גם בחוץ ממש צפונית לקפיטול מדינת אריזונה. 

## קישורים חיצוניים

*
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי אריזונה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת סטנפורד
קטגוריה:נשיאים זמניים של הסנאט של ארצות הברית
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אנגלי
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מאריזונה
קטגוריה:חברי בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מאריזונה
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1877
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1972