כפייה על המצוות

**כפייה על מצוות עשה** מתייחסת להיתר או לחובה שיש לפי ההלכה, בתנאים מסוימים, לבית דין, או לכל יהודי, לכפות על יהודי אחר, באמצעות כוח פיזי, גרימת כאב או סנקציות אחרות, לעשות מעשה שהוא חייב לעשותו (מצוות עשה) ומסרב לעשותו. לתיאור כפייה כזו משתמשים בהלכה גם בביטויים "כופין אותו עד שיאמר רוצה אני" או "מכין אותו עד שיקבל או עד שתצא נפשו".

## מקורות ההלכה ביחס לכפייה על עשיית מצוות עשה
המקור הראשון לרעיון הכפייה במצוות עשה, מופיע במשנה, המסיקה את כלל זה מתוך הנאמר בתורה לגבי קרבן עולה "יקריב אותו לרצונו", ומרחיבה אותו אף לעניין גיטין:

הפסוק, כפי פירוש חז"ל, מלמד כי בעל הקרבן צריך להקריב אותו מרצונו. המשנה מלמדת כי מי שנדר קרבן, ומשתהה מלהקריבו, בית דין גובים ממנו משכון עד שיסדיר את חובו להקדש. הדבר אמור הן לגבי הנודר קרבן עולה והן לגבי הנודר קרבן שלמים, שבשניהם חוששים שישהה את קרבנותיו, שכן לולא שבית הדין ימשכן אותו על חובו, אין כל מאלץ אחר שיגרום לו לקיים את נדרו.

המשנה מוסיפה כי כלל זה קיים גם בדיני גיטין, שבנסיבות מסוימות בית הדין מתערב ודורש מהבעל לגרש את אשתו. מכיוון שגט ניתן הוא רק מרצונו של הבעל, על כן מאלצים אותו להסכים לכך ולומר שרוצה הוא בכך ושהגט ניתן מדעתו. כל זה אפשרי רק במקרים ידועים שתקנת בית דין היא שכופין לגרשה, אך כאשר המקרה שונה אסור על בית הדין לכפות על נתינת גט, מחשש שיהיה גט מעושה. ישנם סוגים מסוימים של מעשי כפיה שמותרים בכל מצב, שנקראים הרחקות דרבנו תם.

בנסיבות בהן כופים את האדם להביא את קרבנו או לגרש את אשתו, בית הדין ממשיכים באילוציהם עד שיאמר האדם בפיו "רוצה אני". באמירה זו קיימת ההצהרה כי אכן הדבר נעשה מרצונו.

בית הדין רשאי לגרום לאדם לומר "רוצה אני" באמצעי לחץ וכפייה שונים, כולל להלקותו עד שיאמר זאת בפיו.

בברייתא בתלמוד הבבלי מובאת הרחבה של העיקרון הזה גם למצוות עשה אחרות. אם כי ביחס אליהן לא נאמר שהכפייה צריכה להיות עד שיאמר "רוצה אני" אלא רק עד שיעשה את המצווה שסירב לעשותה, גם ללא הבעת רצון מפורש לעשות אותה. ואם ממשיך לעמוד בסירובו ניתן להמשיך להלקותו אף "עד שתצא נפשו":

בעקבות סוגיית הגמרא פסקו הראשונים כך להלכה. ואף בדברי האחרונים נמצא כן להלכה. אך ראה למטה בעניין פירוש הביטוי "עד שתצא נפשו" וחלות ההלכה בזמן הזה.

## עד שתצא נפשו
הביטוי "עד שתצא נפשו" בברייתא שהובאה לעיל - יכול להתפרש כ"עד ועד בכלל", כלומר שאכן יש (או על כל פנים מותר) לבית הדין להכות את העבריין כל עוד הוא מסרב לציית להוראת בית הדין עד מותו ממש, או כ"עד ולא עד בכלל", דהיינו שאם רואה בית הדין שהעבריין מחזיק בסירובו אף שהמלקות הביאוהו עד סף המוות, אסור להם להמשיך להכותו באופן שיביא ודאי למותו. כמו כן הביטוי יציאת הנפש במקורות אינו בהכרח תמיד מכוון למוות דווקא, ולעיתים השימוש בו הוא מטאפורי.

ככלל אין בהלכה כללים ברורים ומקובלים על הכל שקובעים האם המילה "עד" במקורות התנאיים פירושה הוא "עד ועד בכלל" או "עד ולא עד בכלל". אבל סקירה שיטתית של כל המופעים של הביטוי "עד שתצא נפשו/נשמתו" בספרות התנאית מראה שבכל המקרים האחרים, מלבד המקרה דנן, ברור שהכוונה אינה "עד ולא עד בכלל", כלומר מלבד המקרה שלנו - אין שום שימוש בביטוי הזה לציין הגעה למצב של קרוב למוות בלבד. בנוסף לכך רוב הרבנים שהזכירו את ההלכה של כופין אותו עד שתצא נפשו לא התייחסו כלל במישרין או בעקיפין לשאלה הזו לכאן או לכאן. עם זאת יש מספר רבנים שנחלקו בשאלה הזו לאורך הדורות, החל מתקופת הראשונים ועד ימינו.

יש מן הראשונים שיש בדבריהם עדות ברורה שהבינו שמדובר "עד ועד בכלל": הראשון שבהם הוא הרמב"ם, שבפירוש המשנה אומר: "שהיה מן החיוב להלקות האדם עד שיעשה מצווה זאת שיש לו לעשותה באותו זמן או ימות וזה היה עיקר בכל מצות עשה". כלומר, הוא אומר "או ימות", ולא "עד שימות", וממילא ברור שלפי הבנתו כוונת הברייתא היא "עד ועד בכלל", ולדעתו מות העבריין בשל המלקות, אם הוא מסרב לחזור בו בשום נקודה, היא אופציה ממשית ולגיטימית, ולא גבול שאין להגיע אליו. הרא"ש אומר בהקשר זה דברים מפורשים אפילו יותר: "אכן קודם שעבר יש ליטול את נפשו קודם שיעבור".

אף בקרב האחרונים ניתן למצוא כאלו שאומרים כך בפירוש. כך למשל אומר בעל המנחת חינוך: "אם כן כמו דמכין אותו עד שתצא נפשו, אם כן הפקירה התורה את נפשו". ובעל קצות החושן אומר: "אלא קודם שקיים העשה מכין עד שתצא נפשו בכדי לכופו לקיים העשה, ובשאר איסורי לא תעשה אינו ניתן להצילו בנפשו להפרישו מאיסור נבילות וטריפות". מספר חוקרים ציינו רבנים נוספים שלדעתם סוברים כן. יש חוקרים הסבורים שאף בעל חוות יאיר, הרב משה סופר ('חת"ם סופר') ובעל האור שמח היו בדעה זו, אך אחרים מפרשים את דברי הרבנים הללו באופן הפוך ממש.

ואכן, מצד שני, ישנם גם כאלו שסוברים שמדובר ב"עד ולא עד בכלל". מבין הראשונים ישנו השיטה מקובצת בשם תלמידי רבינו יונה שאומר: "ובכל מקום שאמרו מכין אותו עד שתצא נפשו רוצה לומר שאין שם שיעור ידוע אלא שיחלישו כח". ובקרב האחרונים ניתן למצוא מחזיקים בדעה זו בפירוש במאה ה־19-20 את בעל חמדת ישראל ואת הרב משה פיינשטיין, ויש רבנים נוספים שכתבו כן. יש מי שציין שאף הרב אברהם ישעיהו קרליץ ('חזון איש') אמר כך בעל פה.

ישנם מי שניסו להציע דעה שנראית כאמצעית בין שתי הדעות הללו. כך למשל הרב עמרם בלום הציע שהכוונה היא שאין אומדין אותו אם יכול לקבל המכות ולשרוד, ומכין אותו ללא מניין לפי ראות עיני בית הדין, אפילו אם ימות כתוצאה מכך, אבל אם שרד את ההכאה הזו ועדיין אינו מקבל עליו לעשות את המצווה אין שבים ומכים אותו עד שימות.

כל הדעות עד כאן צידדו לכל הפחות באפשרות שמותר לבית דין להכות את האדם עד שיגיע למצב של קרוב למוות. יש מי שניסה להציע פרשנות מקורית ולפיה ייתכן שאסור לבית דין להביא את העבריין במכוון אפילו למצב כזה. לפי דעה זו "עד שתצא נפשו" פירושו למשל שאם אדם מסרב ליטול לולב מכים אותו הכאה רגילה פעם אחת בשנה בחג הסוכות, וחוזרים על כך שנה אחר שנה בכל סוכות, עד שיקבל או עד שתצא נפשו באופן טבעי מזקנה. אך גם מי שהביא דעה זו אומר שאין נראה כן מלשון הפוסקים הקודמים.

טענה אחת שמושמעת על ידי המצדדים בפרשנות של "עד ועד בכלל" היא שבניגוד למקרה מלקות רגילות (ל"ט מלקות) שבהן ההלכה דורשת שלפני מתן המלקות בית הדין יאמוד האם העבריין עלול למות כתוצאה ממלקות אלו, ואם כן אין מלקין אותו, הרי שבמקרה שלנו נאמר שאין עושים אומד כזה, ואם כך אילו הכוונה הייתה "עד ולא עד בכלל" הרי בהיעדר אומד כזה אין לבית הדין דרך לדעת מתי בדיוק מגיע הרגע הזה שבו הם כביכול אמורים להפסיק את המלקות. על כך עונים מן הצד השני, שהכוונה היא שאין בית דין מבצע אומד מומחה, אבל עדיין ניתן להעריך הערכת הדיוט לגבי הסיכוי שהעבריין ימות כתוצאה ממכות נוספות.

## סיבת הכפייה וגדרה

## פרטי ההלכה
במצוות עשה ש"מתן שכרה בצידה", כלומר שלצד המצווה הובטח שכר, כגון במצוות כיבוד אב ואם שנאמר בה , אין חיוב כפיה. הבטחת השכר על ידי התורה מלמדת שהעונש היחיד להימנעות מהמצוה יהיה הפסד השכר, ולא כל ענישה אחרת. יש שכתבו שדין זה שנוי במחלוקת אמוראים בתלמוד ירושלמי בין רבי ינאי לרבי יונתן, אולם גם לדעה שכופים הדבר אינו נעשה על ידי הכאה פיזית אלא על ידי נידוי וכדומה.

## בהיסטוריה

## בזמן הזה
### באופן כללי
כיום ישנה הסכמה בין פוסקי ההלכה, על בסיס מה שנכתב בחזון איש, שיש להימנע מאכיפת המצוות בכפייה ישירה, ובמקביל לפעול באמצעים אחרים הנהוגים בחברה שתהיה בהם הפרשה מאיסור, כגון התארגנות ציבורית להעברת חקיקה מתאימה.

### בגירושין

במדינת ישראל היום מתבצעת כפייה על מתן גט (במקרים שבהם בית דין רבני ממלכתי הגיע למסקנה שאכן צריך לפי ההלכה לכפות גט) באמצעות סנקציות המבוצעות על ידי המדינה הכוללות בין השאר - מניעת החזקת חשבון בנק, מאסר לתקופה של עד עשר שנים, חבישה בצינוק ומניעת זכויות ממי שהוא כבר אסיר, עיכוב יציאה מן הארץ, איסור על החזקת רישיון נהיגה ודרכון, שלילת קצבאות ביטוח לאומי, שיימינג ועוד. אך החוק אוסר כל סנקציה שכוללת אלימות פיזית.

יש הקוראים לשינוי החוק ולחידוש הכפייה באמצעות מלקות במקרים קיצוניים בהם כל האמצעים הנוהגים היום לפי החוק אינם מועילים ונשים נותרות עגונות במשך שנים רבות.

בחו"ל במקום שבו השלטונות אינם מאפשרים כל אמצעי כפייה חוקיים כנגד סרבני גט מטעמי הפרדת הדת מהמדינה, יש מי שפונים לכפייה לא חוקית באמצעות הפעלת אלימות פיזית כנגד סרבן הגט, באישור הלכתי חשאי של בית דין רבני שמוקם אד הוק, עד קבלת הגט. מקרה שהתפרסם במיוחד הוא המקרה של כנופיית כפיית גירושים שפעלה בארצות הברית מ־1991 ועד 2013.

## עד שיאמר רוצה אני
### היבטים מחשבתיים
הרמב"ם עומד על שאלת טעם תוקף חילוץ המילים "רוצה אני" שלמעשה מתבצע הדבר באילוצים שונים ולא מבחירה חופשית:

הוגים מאוחרים - חלקם מקרב תנועת החסידות - מחדדים את דברי הרמב"ם, כי למעשה אף שבעת שמאלצים את אותו האדם, הריהו בעצמו יודע שאינו רוצה, מכל מקום אמירתו מועילה, שכן בתוכו קיים רצון כזה, שכן רוצה הוא להיות מישראל, אלא שאינו בהכרח שיהיה מודע לרצון זה. ולכן מועילה הסכמה כביכול חיצונית.

ויש שביארו את טעם הכפייה, שכן אמנם קיים אצל היהודי הרצון לעשות את מצוות ה', אך מאחר שיצרו גובר עליו יש לכפות אותו לעשות כרצונו היהודי הפנימי. שכאשר כופים את האדם להתרצות, הדבר נחשב כעשייה מרצון (בדומה לכפייה על הערווה שהיא בייהרג ואל יעבור, שאם האדם עבר ובא על הערווה, שהוא חייב מיתת בית דין, למרות שהיה אנוס על המעשה, כיוון שעצם הביאה לא נעשית אלא לרצונו).

הרב מרדכי אליהו מתרץ את שאלת הרמב"ם באופן שתקף לגבי כפיית הנודר להביא את קרבנו, והוא מבאר כי הדבר נעשה ב"רצונו" שכן לאחר שמובא בכפייה אל פתח אוהל מועד, האווירה והמקום מחזקים את יראת השמים שלו, והוא מגיע לידי מצב של הסכמה מרצון לעשות את המוטל עליו.

### היבטים הלכתיים
מהאחרונים יש מי שביאר בדעת רבי אליהו מזרחי שרק לגבי אלו המובאים במשנה - הבאת קרבן וגירושין - כופים עד לאמירת "רוצה אני", ואילו בשאר מצוות די בכפייה עד לקיום המצווה.

## ראו גם
* כפייה על מצוות לא תעשה
* כופין על מידת סדום
* גט מעושה

## קישורים חיצוניים
* מיקרופדיה תלמודית, '''כפיה'''
* 
* הרב דוד שלמה אדלשיין, '''קונטרס תורת העישוי'''
* הרב אשר וייס, **[https://minchasasher.com/he/shiur/uncategorized-he/פרשת-ויקרא-כפיה-במצוות/ כפייה במצוות]**
* הרב שאול ישראלי, **[http://www.zomet.org.il/_Uploads/dbsAttachedFiles/tm-2-066isre.pdf?&~nfopt(fileDistorted=5810302142157364) "כפייה דתית" בהלכה]**
* הרב בניה מינצר, כ'''פייה על המצוות'''
* הרב יהושע פפר, **[https://din.org.il/2019/03/14/קיום-מצוות-בכפייה-מתי-כופים-על-המצוות/ קיום מצוות בכפייה: מתי כופים על המצוות]**
* הרב יהודה קוק, **[https://hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=55473&st=&pgnum=75 קונטרס כופין אותו]**
* הרב יעקב ריסנר, **[https://hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=60692&st=&pgnum=51 דין כפייה על המצוות]**
* אליאב שוחטמן, '''על הכפייה לקיים מצוות'''
* הרב מנחם שטיבל, '''קונטרס עד שיאמר רוצה אני'''
* מיכאל צבי נהוראי, **[http://www.jstor.org/stable/24185709 האם אפשר לכפות על מעשה דתי?]**

## הערות שוליים

קטגוריה:כללים ועקרונות במשפט העברי
קטגוריה:כללים ועקרונות בהלכה
קטגוריה:הקדש
קטגוריה:גירושים