יחסי איראן–צרפת

**יחסי איראן–צרפת** (בפרסית: **روابط ایران و فرانسه**, בצרפתית: **Relations entre la France et l'Iran**) הם היחסים הבינלאומיים בין **[[איראן|הרפובליקה האסלאמית של איראן]]** ובין '''הרפובליקה הצרפתית'''. איראן נהנית בדרך כלל ממערכת יחסים ידידותית עם צרפת מאז ימי הביניים. לצרפת יש שגרירות בטהראן ולאיראן יש שגרירות בפריז.

אולם לאחרונה הורעו היחסים בגלל סירובה של איראן להפסיק את העשרת האורניום וצרפת תומכת בהפניית איראן למועצת הביטחון של האו"ם.

## התקופה הספווית
[ממוזער|שמאל|שגריר פרס חוסיין עלי בג; הפרסים שלחו שגרירויות לאירופה כבר בשנת 1599, אך נמנעו מצרפת, בעלת ברית של [האימפריה העות'מאנית.]]
במאות ה-16 וה-17 ניסתה פרס להשיג תמיכה בקרב מדינות אירופה כנגד התפשטותם של הפורטוגזים ושל האימפריה העות'מאנית השכנה. אולם מכיוון שצרפת נקשרה בברית עות'מאנית, נמנעו הפרסים מלקשור קשר דיפלומטי עם צרפת. למרות זאת, המסדר הקפוצ'יני הקים ב-1627 מיסיון באספהאן בראשות פסיפיק דה פרובן .
שמאל|ממוזער|דיוקנו של ז'אן-בטיסט טברנייה מאת ניקולא דה לרג'ייר, סביבות 1700.
קשרים מסחריים בין צרפת לפרס המשיכו להתקיים. אחד הידועים בסוחרי צרפת, ז'אן-בטיסט טברנייה  הגיע פעמים אחדות לפרס בין השנים 1630 ל-1668.

היחסים קיבלו תפנית רשמית בתקופת לואי ה-14 וקולבר, כאשר קולבר הקים את חברת הודו המזרחית הצרפתית בשנת 1664, ובעקבות זאת ביקשו מללין ולבולאי לנסוע לאספהאן לקידום האינטרסים הצרפתיים בפרס. השאה קיבל אותם בשמחה בשל ההזדמנות לאזן את ההשפעה האנגלית וההולנדית בארצו. הוא סיפק פטור לשלוש שנים ממכס, והעניק לצרפת את אותן הרשאות כמו מדינות אחרות. יתר על כן, עמדת סחר ניתנה לצרפת בבנדר עבאס .

סוחר צרפתי אחר, ז'אן שארדן, ביקר בפרס וקיבל את חסותם של המלך הספאווי עבאס שאה השני ובנו שאה סולימאן הראשון. שארדן חזר לצרפת בשנת 1670, ובשנה שלאחר מכן פרסם את ספרו הראשון "הכתרת סולימאן מלך פרס והאירועים הראויים לציון בשתי השנים הראשונות למלכותו". הוא ביקר שוב בפרס בין השנים 1673 ל-1677, ובשובו פרסם את ספרי מסעותיו, שכללו מידע מקיף ורב ערך על פרס.
ממוזער|275x275 פיקסלים| שגרירות פרס ללואי ה-14, ציורו של סטודיו של אנטואן קויפל, סביבות 1715
קשרים סחר רבים נמשכו בין פרס (איראן המודרנית) לצרפת. בשנת 1705 שיגר לואי ה-14 כשגריר את ז'אן-בטיסט פאברה, בליווי משלחת שכללה את ז'אק רוסו, דודו של ז'אן-ז'אק רוסו, ואישה בשם מארי פטי , בעלת בית משחקים בפריז, שמִמנה את פאברה ואחרי מותו הציגה את עצמה כ"אחת מנסיכות צרפת" וכנציגה חוקית של מלך צרפת. מארי פטי סולקה, והמשא ומתן נמשך על ידי פייר-ויקטור מישל, מה שהוביל לחוסר אפקטיביות ברובה שנחתמה בספטמבר 1708.

בשל כוונת השאה לחזק את חילופי הדברים, שלח השאה שגרירות בשנת 1715, בהובלת מוחמד רזא בגר, שגריר פרס ללואי ה-14. השגריר ביקר את המלך לואי ה-14 והשיג חוזה ברית חדש שנחתם בווורסאי ב-13 באוגוסט 1715. הקשר הופסק אז עם נפילת האימפריה הספווית בשנת 1722 והצרות שלאחר מכן, עד סוף המאה.

הפילוסוף הצרפתי מונטסקייה, שהתרשם מהביקורים הפרסיים, כתב תיאור בדיוני של פרס בחיבורו "מכתבים פרסיים"  מ-1721.

## התקופה הקאג'ארית
[שמאל|ממוזער|השליח הפרסי מירזה מוחמד רזא-קזוויני נפגש עם [נפוליאון בונפרטה בטירת פינקנשטיין, 27 באפריל 1807; ציור מאת פרנסואה מולארד.]]
ממוזער|שגריר פרס בפריז אסקר חאן אפשר, מיולי 1808 עד אפריל 1810, מאת מאדאם ווייבין.
ניסיונות לחידוש הקשר נעשו בעקבות המהפכה הצרפתית, שכן צרפת התנגשה עם רוסיה ורצתה למצוא בעלת ברית נגד אותה מדינה. בשנת 1796, שני מדענים, ז'אן גיום ברוגייר וגיום אוליבייה, נשלחו לפרס על ידי הדירקטוריון, אך לא הצליחו להשיג הסכם.

ברית צרפתית-פרסית נוצרה למשך תקופה קצרה בין האימפריה הצרפתית של נפוליאון בונפרטה לבין האימפריה הפרסית של פתח עלי שאה נגד רוסיה ובריטניה הגדולה בין 1807 ל-1809. הברית הייתה חלק מתוכניתו של נפוליאון ליצור חזית נוספת בגבולותיה הדרומיים של רוסיה, שכן איראן ורוסיה גובלות זו בזו ישירות באזור הקווקז. יתר על כן, המלך האיראני היה מעורב בסכסוך טריטוריאלי עם הצאר הרוסי לאחר סיפוחה של גאורגיה, שהייתה חלק לסירוגין מאיראן מאז אמצע המאה ה-16. הברית לא התרחשה כאשר צרפת כרתה ברית לבסוף עם רוסיה והפנתה את המוקד לקמפיינים אירופיים, והסירה את תמיכתה במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), שהפכה בסופו של דבר לתבוסה פרסית ושנכפתה בהסכם גוליסטן בו ויתרה פרס על שטחים הכוללים כיום את גאורגיה, דאגסטן ורוב אזרבייג'ן.

היחסים הדיפלומטיים עם צרפת התחדשו בשנת 1839 בעקבות סכסוך בין בריטניה לפרס על העיר הראת שבאפגניסטן. בריטניה החזירה את משלחותיה הצבאיות והדיפלומטיות מפרס, כבשה את האי ח'ארג ותקפה את בושהר. מוחמד שאה קאג'אר החליט בתגובה לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם צרפת, ולשלוח משלחת דיפלומטית ללואי פיליפ, מלך הצרפתים בראשות מירזה חוסיין ח'אן להשיג עזרה צבאית. בתגובה, קבוצה של קצינים צרפתים נשלחה לפרס עם השגריר החוזר.

## התקופה הפהלווית

לצרפת היה שיתוף פעולה כלכלי הדוק עם איראן בתקופת המדינה האימפריאלית של איראן (1925–1979), במיוחד עם חוזים רבים הקשורים לעבודות ציבוריות.

צרפת אירחה גם את האייתולה רוחאללה ח'ומייני, שגורש על ידי השאה.

## הרפובליקה האסלאמית של איראן
עם הדחת מוחמד רזא שאה פהלווי חזר האייתוללה ח'ומייני לאיראן מגלותו בצרפת. בשדה התעופה בצרפת, טרם המראתו, נשא הצהרה קצרה ובה הכריז: "לאחר שהות זמנית בת ארבעה חודשים בצרפת אני שב לארצי. לא אשכח את הכנסת האורחים של ממשלת צרפת ושל אזרחיה ואף לא את ערכי החירות שלה."

### תוכנית גרעינית
בעקבות המהפכה האסלאמית ב-1979 סירבה צרפת להמשיך לספק לאיראן אורניום מועשר, שהיה נזקק לתוכנית הגרעין שלה. טהראן גם לא קיבלה את השקעתה מחברת המניות המשותפת Eurodif שהוקמה בשנת 1973 על ידי צרפת, בלגיה, ספרד ושוודיה. בשנת 1975 חלקה של שוודיה בשיעור 10% ביורודיף עבר לאיראן כתוצאה מהסדר בין צרפת לאיראן. חברת הבת הממשלתית בצרפת קוג'מה וטהראן הקימו את חברת Sofidif (*Société Franco – iranienne pour l'richrichement de l'uranium par diffusion gazeuse*) עם 60% ו-40% מניות, בהתאמה. בתורו, רכש סופידיף נתח של 25% ביורודיף, שהעניק לאיראן את חלקה ב-10% ביורודיף. השאה הלווה מיליארד דולר (ועוד 180 מיליון דולר בשנת 1977) להקמת מפעל היורודיף, וזכותו לקנות 10% מייצור האתר.

בשנת 1982, נשיא צרפת פרנסואה מיטראן, שנבחר בשנה הקודמת, סירב למסור אורניום כלשהו לאיראן, שתבעה גם את החוב של מיליארד דולר. בשנת 1986 נרצח מנהל יורודיף ז'ורז' בס. על פי החשד, טענו מיליטנטי השמאל מ-Action Directe. עם זאת, הם שללו כל אחריות במהלך משפטם. בחקירתם *La République atomique, le pacte nucléaire צרפת-איראן*, הצביעו דייוויד קאר-בראון ודומיניק לורנץ על אחריותם של שירותי הביון האיראניים. עוד טענו כי שערוריית הערובה הצרפתית קשורה לסחיטה האיראנית. לבסוף הושג הסכם בשנת 1991: צרפת החזירה יותר מ-1.6 מיליארד דולר. איראן נותרה בעלת מניות ביורודיף דרך סופידיף, בעלת מניות קונסורציום פרנקו-איראני ל-25% מאירודיף. עם זאת, איראן נמנעה מלבקש את האורניום המיוצר.

### מלחמת איראן–עיראק (1980–1988)
צרפת תמכה בסדאם חוסיין במלחמת איראן–עיראק (1980–1988). כוח האוויר של סדאם כלל עשרות מטוסי מיראז' F1, דאסו ברגואה סופר אטנדר ואיירוספסיאל גאזל, בין יתר כלי הנשק. הרכישות הצבאיות העיראקיות מצרפת הסתכמו בשנת 1985 בסכום של 5.5 מיליארד דולר, מה שהביא את הסנאטור האמריקני טד סטיבנס מאלסקה, ויו"ר ועדת ההקצבות של הסנאט האמריקני, להכריז על מכירת צרפת של ציוד צבאי לעיראק כ"בגידה בינלאומית".

ז'אק שיראק עזר למכור לסדאם את שני הכורים הגרעיניים שהקים בבגדאד בדרך ליכולת נשק גרעיני. בשנת 2000, צרפת הפכה לספקית הגדולה ביותר בעיראק של ציוד צבאי ושימוש כפול, כך לפי בכיר בקונגרס, שלפי הדיווחים סירב להזדהות.

צרפת ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן ב־1987 לאחר שאיש השגרירות האיראנית סירב להופיע בפני שופט חוקר שחקר פיגועי טרור אסלאמיים שבוצעו בפריז. היחסים חודשו ביוני 1988 כחלק מהסכם של ראש ממשלת צרפת זא' שיראק עם איראן לשחרור שלושה חטופים צרפתיים בלבנון.

### 2003 פשיטה על מג'אהדין העם באיראן
ביוני 2003 פשטה המשטרה הצרפתית על נכסיו של ה-People's Mujahedin (PMOI), כולל בסיסה באובר-סור-אוייז, בהוראתו של שופט השלום נגד טרור ז'אן-לואי ברוגייר, לאחר חשדות כי היא מנסה לשנות את בסיסה פעולות שם. 160 אנשי חשודים ב-MEK נעצרו אז, 40 יצאו לשביתת רעב במחאה על הדיכוי, ועשרה התאבדו בבירות אירופיות שונות במחאה על הפשיטות. שר הפנים הצרפתי ניקולא סרקוזי (UMP) הצהיר כי ה-MEK "רצה לאחרונה להפוך את צרפת לבסיס התמיכה שלה, בפרט לאחר ההתערבות בעיראק", בעוד פייר דה בוסקט דה פלוריאן, ראש ה-DST, שירות הביון המקומי של צרפת, טען כי הקבוצה "הפכה את מרכז Val d'Oise [ליד פריז] ... לבסיס טרור בינלאומי".

הסנאטור האמריקני סם בראונבק, הרפובליקני מקנזס ויו"ר ועדת המשנה ליחסי חוץ בדרום אסיה, האשים אז את הצרפתים ב"עבודה המלוכלכת של ממשלת איראן". יחד עם חברי קונגרס אחרים הוא כתב מכתב מחאה לנשיא ז'אק שיראק, ואילו תומכי OMPI ותיקים כמו שילה ג'קסון-לי, הדמוקרטית מטקסס, מתחו ביקורת על מעצרה של מרים ראדג'אווי.

עם זאת, חברי ה-MEK שוחררו במהרה, במהלך הפעולה הצרפתית נגד המועצה הלאומית להתנגדות איראן (NCRI) הואשמו כחלק ממשא ומתן בין פריז לטהראן, הנוגעים לתוכנית הגרעין ואולי גם כמה עסקאות עסקיות. ה-MEK טוען כי לאחר שלוש שנים, אין בתיקים דבר שישפיע על ה-NCRI והגברת רג'אבי בכל מעשה עוולה והתיק למעשה מת.

החל משנת 2007, ה-PMOI זכה לתמיכה מחברים רבים מהמעמדות הפוליטיים והשופטים, מרקע שונה.

## יחסים כלכליים
עם 6.25% מנתח השוק בייצוא לאיראן, צרפת הייתה הספקית המובילה השישית באיראן בשנת 2005. איראן היא הלקוח ה-27 בצרפת (הלקוח המוביל השלישי שלה במזרח התיכון). 55% מהיצוא הצרפתי מרוכזים בענף הרכב. חברות צרפתיות פעילות מאוד גם בענף הנפט, הובלת רכבות וספנות והמגזר הפיננסי. לרוב, היבוא מאיראן הוא נפט גולמי. בסך הכל, 3% מייבוא הפחמימנים הצרפתיים מגיעים מאיראן. הסכם הדדי להגנה ועידוד השקעות שנחתם על ידי השר הצרפתי לסחר חוץ ב-12 במאי 2003 בטהראן נכנס לתוקף ב-13 בנובמבר 2004. שר המסחר של איראן, מר מוחמד שריאת-מדרי, ערך ביקור רשמי בצרפת בין 20 ל-23 בינואר 2004. תת-שר החוץ הצרפתי לענייני התחבורה והים, מר פרנסואה גולארד, נסע לאיראן ב-20 ביוני 2004, לרגל חידוש טיסות פריז-טהראן של אייר פראנס. סוגיית הגרעין תקבע כל שינוי באקלים העסקי באיראן. צרפת ושותפיה האירופאים הדגישו בפני איראן את הסיכויים המבטיחים שייווצרו מפתרון משא ומתן. עם זאת, החמרת המשבר הגרעיני הנוכחי עלולה לפגוע בשיתוף הפעולה הכלכלי של צרפת עם איראן בטווח הרחוק.

שיתוף הפעולה של איראן חודרו עם פיג'ו הצרפתית נמשך לפני למעלה משני עשורים ושבעה דגמי פיג'ו שונים היוו כ-64% מסך 542,000 מכוניות הנוסעים והטנדרים שייצרו על ידי איראן חודרו בשנת 2007. איראן חודרו וחברת המכוניות השנייה בגודלה באיראן, סייפה, מייצרות את לוגן במיזם משותף עם רנו הצרפתית.

## יחסים דיפלומטיים
הביקורים הדו-צדדיים האחרונים של מנהיגים פוליטיים התרחשו במחצית הראשונה של 2005:
* הנשיא ח'אתמי נפגש עם נשיא צרפת בפריז ב-5 באפריל 2005, בשולי ועידה באונסק"ו, שם נשא נאום על הדיאלוג בין תרבויות. השר קיבל את מקבילו האיראני, מר כמאל חרזי, שליווה את נשיא איראן.
* מר חאבייר דרקוס, השר לשיתוף פעולה, פיתוח ופרנקופוניה, נסע לטהראן ובאם ב-22–23 במאי 2005.

נשיאי צרפת, גינו בתוקף את ההצהרות שנשא נשיא איראן הקוראות להשמדת ישראל ושוללות את רצח העם הנאצי. שגריר איראן זומן למשרד החוץ ב-27 באוקטובר 2005 בעניין זה. ממשלת צרפת הביעה את דאגתה לממשלת איראן מהמצב לזכויות האדם באיראן. ב-12 בדצמבר 2005 העניק ראש הממשלה את פרס זכויות האדם הצרפתי לאשתו של עמאדין באקי, מתנגדת איראנית הנלחמת למען זכויות האסירים ונגד עונש המוות באיראן. במסגרת מדיניותו התומכת במגן מגני זכויות האדם, משרד החוץ זימן את האגפים האיראניים לפריז באוגוסט 2005 כדי להביע את חששותיו לגורלו של העיתונאי, אכבר גנדג'י, ועורך דינו, מר סולטאני (שזכה בפרס הצרפתי לזכויות אדם בדצמבר 2003 מטעם המרכז להגנת זכויות אדם, שגב' שירין עבדי, כלת פרס נובל לשלום, היא הנשיאה).

הקשר הצרפתי-איראני התקרר בשנים האחרונות. כמה מנהיגי MKO אושפזו בצרפת והם התמודדו באופן פעיל נגד המשטר האסלאמי. מאז בחירתו של הנשיא אחמדינז'אד בשנת 2005, הקשר הפך ליותר בעל מחלוקת. בינואר 2007 הזהיר ז'אק שיראק בראיון כי "אם איראן תשיק נשק גרעיני נגד מדינה כמו ישראל זה יוביל להרס מיידי של טהראן", אך הוא חזר בו במהירות מהערותיו. בשנת 2009 בחירתו מחדש של אחמדינז'אד, צרפת תמכה במועמדי האופוזיציה, שהפסידו בבחירות. יצרנית הקולנוע האיראנית מוחסן מחמלבאף התגוררה בצרפת במהלך הבחירות בשנת 2009, והפיץ תעמולה נגד ממשל וקידום מהפכת הקטיפה הירוקה. כמו כן, איראן האשימה את שגרירות צרפת כי יש לה תפקיד בהפעלת מחאה לאחר הבחירות באמצעות אנשי השגרירות בטהראן.

בסוף אוגוסט 2010, העיתון היומי המנוהל על ידי איראן, קאהאן, כינה את הגברת הראשונה של צרפת קרלה ברוני "זונה", לאחר שגינתה את עונש המיסוד נגד סכינה מוחמדי אשתיאני בגין ניאוף במכתב פתוח, יחד עם כמה מפורסמים צרפתים. בהמשך העיתון קרא גם להרוג את ברוני בגלל התמיכה בסכינה אשתיאני, ולפי מה שהעיתון תיאר כהשחתה המוסרית של ברוני וכי ניהלה בעצמה פרשות חוץ-זוגיות. אף על פי שקיהאן הוא מסמך ממומן על ידי המדינה והוא המשיך את ההטרדה שלו נגד ברוני יחד עם אמצעי תקשורת איראניים אחרים המנוהלים על ידי המדינה, גורמים רשמיים באיראן ניסו להתרחק מאותה עמדה אלימה, ואילו דובר משרד החוץ הצרפתי מתח ביקורת על ההערות כ"לא מקובלות". האירוע מצא את דרכו במהירות לפוליטיקה הפנימית האיראנית.

ב-10 באפריל 2019, נשיא איראן, חסן רוחאני, בשיחה טלפונית עם נשיא צרפת עמנואל מקרון, תיאר את הצבת משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, IRGC, בארגוני הטרור הזרים של ארצות הברית כמעשה פרובוקטיבי מאוד.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים ללא קטגוריות פיזיות - יחסי חוץ