דיוקן עצמי במחנה

"**דיוקן עצמי במחנה**" (בצרפתית: **Autoportrait dans le camp**) הוא ציור משנת 1940 מאת הצייר היהודי־גרמני פליקס נוסבאום. היצירה נוצרה לאחר תקופת כליאתו של האמן במחנה הריכוז סן סיפריאן בדרום צרפת, והיא נמנית עם מכלול העבודות שבהן תיאר את חוויית הרדיפה, הכליאה וההשפלה של יהודי אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה. היצירה נחשבת לאחת העדויות הציוריות החריפות ביותר שיצר נוסבאום על חיי המחנה ועל מצבו שלו כאמן וכיהודי נרדף.

## רקע
נוסבאום, יליד אוסנבריק שבגרמניה, גדל במשפחה יהודית אמידה ופנה ללימודי אמנות בגרמניה. לאחר עליית הנאצים לשלטון עזב את גרמניה ונדד בין כמה ארצות באירופה. בשנת 1940, לאחר כיבוש בלגיה, נעצר כאזרח גרמני בידי השלטונות הבלגיים ונשלח למחנה הריכוז סן סיפריאן שבדרום צרפת, מחנה שבו נכלאו אלפי יהודים גרמנים ואסירים נוספים בתנאים קשים של צפיפות, מחסור, מחלות והשפלה. לאחר כתשעה חודשי כליאה הצליח להימלט ולשוב לבריסל, ושם צייר מן הזיכרון את התמונות הקשורות לחוויית המחנה.
250px|ממוזער|שמאל|פליקס נוסבאום. תמונת פספורט משנת 1937

## תיאור היצירה
במרכז הקומפוזיציה מופיע נוסבאום עצמו כדמות המרכזית והגדולה ביותר בציור. הוא מתואר כחצי גוף, במבט של שלושה רבעים, כשהוא פונה אל הצופה ומביט בו ישירות. הוא לובש חולצה חומה מוכתמת וקרועה, מכופתרת עד הצוואר, וחובש כובע כהה ובלוי. זקנו קצר, פניו צנומות, ומראהו הכללי משלב עייפות, חרדה ונוקשות. על פי אחד התיאורים, פניו נראות כמעט מעוותות מן האימה, והמבט המופנה אל הצופה יוצר נוכחות עזה ומטרידה במיוחד.

האור פוגע בצדו הימני של פניו ומותיר את צדו האחר מוצל, וכך נוצר משחק חד של אור וצל המחזק את הדרמה של הסצנה. במסמך הצרפתי תואר האפקט הזה ככזה החושף ומסתיר בעת ובעונה אחת: האמן כלוא ונסתר, אך גם מבקש שיראו אותו ושלא יישכח. הבעת פניו נקשרה שם לרצון להפוך את המתבונן לעד לחוויית המחנה, לא רק לצופה פסיבי ביצירת אמנות.

מאחורי הדמות הראשית נראות שלוש דמויות נוספות של אסירים. מימין ניצבים שניים מהם ליד צריף: אחד כורע ועושה את צרכיו בתוך חבית המשמשת כשירותים מאולתרים, ואילו האחר, חיוור וכפוף, נראה כמחפש זרדים או חומרים דלים כלשהם, אולי כדי לשפר את מצעו. משמאל יושב אסיר נוסף ליד שולחן מאולתר, ראשו בין ידיו, בתנוחה של תשישות, ייאוש ואובדן תקווה.

תיאור האסירים ברקע מדגיש את מצבם הגופני והנפשי. הם כמעט עירומים, כחושים, כפופים, חיוורים ורפאים במראם. אחד הטקסטים קושר את מצוקתם גם למחלה, ובפרט לדיזנטריה, המשפילה את החולים וממחישה את תנאי ההיגיינה הקיצוניים במחנה. כך נעשה הרקע לא רק תוספת נרטיבית לדמות האמן, אלא עדות כוללת לעולם שלם של מחסור, עלבון והתפוררות אנושית.

הנוף שמאחורי הדמויות סגור וחסום. גדרות התיל ממלאות את קו האופק, וצריפי המחנה סוגרים את המרחב משני הצדדים. השמים כהים, עמוסי עננים שחורים ומאיימים, כאילו הם מכבידים על התמונה כולה. על הקרקע פזורים עצמות ושרידים, והאדמה עצמה מתוארת כחולית, בוצית, עקרה וכמעט מדברית. המראה הכללי הוא של עולם שהתקווה נעקרה ממנו, עולם שבו המוות כבר נוכח כחלק בלתי נפרד מן היומיום. הציור מציג את האמן בתוך מציאות של כליאה והשפלה ומעמיד את מבטו הישיר במרכז החוויה. נוסבאום מתואר כאסיר, בעל פנים כחושות ומבט קשה הפונה אל הצופה ומעמיד אותו כעד למציאות המחנה. מבט זה יוצר תחושה של עימות ישיר עם הסבל והאלימות של התקופה. הדמויות ברקע, הסובלות ממחלה ומחיים בתנאים בלתי אנושיים, מדגישות את הפגיעה בגוף ובכבוד האדם. תיאורי המחלה, העוני וההשפלה מציגים את המחנה כמקום שבו האנושיות נשחקת והאסירים מצטמצמים לקיום פיזי בסיסי בלבד. גדרות התיל, הצריפים והשמים האפורים סוגרים את המרחב ומעצימים את תחושת המלכוד והייאוש. מכלול המרכיבים יוצר דימוי חזותי של עולם נטול תקווה שבו הסבל והחרדה נעשים למציאות יומיומית.

## הערות שוליים

קטגוריה:ציורי שמן
קטגוריה:השואה באמנות
קטגוריה:מלחמת העולם השנייה בתרבות
קטגוריה:דיוקנאות עצמיים
קטגוריה:ציורים מהמאה ה-20
קטגוריה:פליקס נוסבאום: ציורים