פלאדיום (מיתולוגיה)

[שמאל|ממוזער|300px|[ניקה (אלת הניצחון) מגישה ביצה לנחש הכרוך סביב עמוד שבראשו ניצב הפלאדיום הטרויאני. (תבליט שיש, עותק רומי משלהי המאה ה-1 לספירה. על פי מקור  מהתקופה ההלניסטית)]]
[שמאל|ממוזער|250px| גורר את [קסנדרה מהפלאדיום. פרט מתוך פרסקו רומי באטריום של  (I 10, 4) בפומפיי]]
[שמאל|ממוזער|250px|[דיומדס עם הפלאדיום מתקרב למזבח]]
[שמאל|ממוזער|250px|[אודיסאוס ודיומדס גונבים את הפלאדיום מטרויה. ( מאפוליה בסגנון ציור הדמות האדומה, 360–350 לפנה"ס בקירוב, מרג'ו די קלבריה]]
במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית, ה**פלאדיום** או ה**פלאדיון** (ביוונית עתיקה: **Παλλάδιον**, בלטינית: **Palladium**) היה  עתיק יומין שבו הייתה תלויה, על פי האמונה, שלומה של טרויה ולימים של רומא; זהו פסל העץ () של פלאס אתנה שאודיסאוס ודיומדס גנבו ממצודת טרויה, ואשר נלקח לימים לאתרה העתידי של רומא על ידי איניאס. הסיפור הרומי מסופר ב"אינאיד" מאת ורגיליוס וביצירות אחרות.

רומא החזיקה במשך כמה מאות שנים חפץ שנחשב לפלאדיום האמיתי; הוא היה תחת השגחתן של הבתולות הווסטליות במשך כמעט כל התקופה הזו.

מאז שנת 1600 בערך, המילה פלאדיום משמשת בהשאלה לתיאור כל דבר הנחשב כמעניק הגנה או ביטחון, ובפרט בהקשרים נוצריים לתיאור שרידי קדושים או איקונין שנחשב לבעל תפקיד מגן בהקשרים צבאיים עבור עיר שלמה, עם או אומה. אמונות מעין אלו הפכו בולטות לראשונה בכנסייה המזרחית בתקופה שלאחר שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, ולימים התפשטו לכנסייה המערבית. פלאדיומים נישאו בתהלוכות סביב חומותיהן של ערים נצורות ולעיתים אף נישאו אל תוך הקרב.

## הפלאדיום הטרויאני
### מקורות
נאמר כי הפלאדיום הטרויאני היה דמות עץ של פאלאס (שאותה זיהו היוונים עם אתנה והרומאים עם מינרווה) וכי הוא נפל משמיים בתגובה לתפילתו של , מייסד טרויה.

"דמויות הקמע העתיקות ביותר של אתנה", מדווחים  ו, "היו חפצים קסומים שנמצאו, עמודי אדמה חסרי פנים בדרך הישנה, לפני שהאלה עברה האנשה וניתנה לה צורה באמצעות התערבות של חטטנות אינטלקטואלית אנושית".

### הגעה לטרויה
הגעתו לטרויה של הפלאדיום, שעוצב על ידי אתנה מתוך חרטה על מותה של פאלאס, כחלק ממיתוס הייסוד של העיר, הוזכרה באופנים שונים על ידי יוונים, החל מהמאה ה-7 לפנה"ס ואילך. הפלאדיום מקושר ל דרך הדמות הטרום-אולימפית של אלקטרה, אימו של , אבי השושלת המלכותית הטרויאנית, ושל יאסיון, מייסד דת המסתורין של סמותראקי. השאלה אם אלקטרה הגיעה למקדש הפלאדיום של אתנה כשהיא הרה ומבקשת חסות ואל השליך אותו לשטחה של איליום (שם נרדף לטרויה), משום שחולל על ידי ידיה של אישה שאינה בתולה, או שאלקטרה נשאה אותו בעצמה או שהוא ניתן ישירות לדרדאנוס, משתנה במקורות ובסכוליה. באיליום, המלך  התעוור משום שנגע בדמות כדי להציל אותה ממקדש בוער.

### גנבה
במהלך מלחמת טרויה, נאמר כי חשיבותו של הפלאדיום לטרויה נחשפה בפני היוונים על ידי  בנו הנביא של פריאמוס. לאחר מותו של פאריס, הלנוס עזב את העיר אך נלכד על ידי אודיסאוס. היוונים הצליחו איכשהו לשכנע את הלוחם וחוזה העתידות לחשוף את חולשתה של טרויה: העיר לא תיפול כל עוד הפלאדיום יישאר בין חומותיה. המשימה המסוכנת של גנבת הפסל הקדוש הזה נפלה שוב על כתפיהם של אודיסאוס ודיומדס. השניים התגנבו אל המבצר בטרויה דרך מעבר סודי ונשאו אותו משם, מותירים את העיר המחוללת חשופה להונאת הסוס הטרויאני.

אודיסאוס, על פי ה של "" (אחד הספרים ב) שהשתמר במקראה מאת פרוקלוס, התגנב בלילה לטרויה מחופש לקבצן. שם הוא זוהה על ידי הלנה, שאמרה לו היכן למצוא את הפלאדיום. לאחר שהרג כמה אנשים בחשאי, חזר לספינות. הוא ודיומדס נכנסו אז מחדש לעיר וגנבו את הפסל הקדוש. דיומדס מתואר לעיתים כמי שנושא את הפלאדיום אל הספינות. ישנם מספר פסלים וציורים עתיקים רבים שלו עם הפלאדיום.

על פי הסיפורים של קונון המיתוגרף מהתקופה האוגוסטנית, כפי שסוכמו על ידי פוטיוס, בעוד שני הגיבורים עשו את דרכם אל הספינות, רקם אודיסאוס מזימה להרוג את דיומדס ולתבוע את הפלאדיום (או אולי את הקרדיט על השגתו) לעצמו. הוא הניף את חרבו כדי לדקור את דיומדס בגבו. דיומדס הוזהר מפני הסכנה כשהבחין בנצנוץ החרב באור הירח. הוא פרק את אודיסאוס מנשקו, קשר את ידיו והריץ אותו לפניו, כשהוא מכה בגבו בצד השטוח של חרבו. מפעולה זו נאמר כי נולד הביטוי היווני "הכרח דיומדס", המיושם על אלו שפועלים תחת כפייה. מכיוון שאודיסאוס היה חיוני להחרבת טרויה, נמנע דיומדס מלפגוע בו. דיומדס לקח עמו את הפלאדיום כשעזב את טרויה. על פי כמה סיפורים, הוא הביא אותו לאיטליה; אחרים אומרים שהוא נגנב ממנו בדרך.

### הגעה לרומא
על פי גרסאות שונות של אגדה זו, הפלאדיום הטרויאני מצא את דרכו לאתונה, לארגוס, לספרטה (כולן ביוון) או לרומא שבאיטליה. לעיר האחרונה הוא הובא על ידי איניאס, הטרויאני הגולה (בגרסה זו, דיומדס הצליח לגנוב רק חיקוי של הפסל) או שנמסר על ידי דיומדס עצמו.

חפץ ממשי שנחשב לפלאדיום הוחזק במקדש וסטה בפורום רומאנום במשך מספר מאות שנים. הוא נחשב לאחד מ"", חפצים מקודשים המהווים סמל או עירבון לשלטונה של רומא (אימפריום).

פליניוס הזקן אמר כי לוקיוס קאיקיליוס מטלוס התעוור מאש כשהציל את הפלאדיום ממקדש וסטה בשנת 241 לפנה"ס, אירוע שנרמז אצל אובידיוס וולריוס מקסימוס. כאשר הקיסר השנוי במחלוקת אלאגבאלוס (שלט 218–222 לספירה) העביר את השרידים הקדושים ביותר של הדת הרומית ממקדשיהם אל ה, הפלאדיום היה ביניהם.

בשלהי העת העתיקה, נפוצו שמועות שהפלאדיום הועבר מרומא לקונסטנטינופול על ידי קונסטנטינוס ונקבר מתחת ל בפורום שלו. מהלך כזה היה מערער את בכורתה של רומא, ובאופן טבעי נתפס כצעד של קונסטנטינוס לתת לגיטימציה לשלטונו ולבירתו החדשה.

## הפלאדיום האתונאי
האלה אתנה נערצה ב תחת שמות ופולחנים רבים, שהמפואר שבהם היה של אתנה פוליאס, "מגינת העיר". דמות הפולחן של הפוליאס הייתה דמות עץ, שלעיתים קרובות כונתה "קסואנון דייפטס" ("הגילוף שנפל משמיים"), עשויה מעץ זית וששוכנה באגף הפונה מזרחה של מקדש הארכתאון בתקופה הקלאסית. הפסל נחשב לא לחפץ מעשה ידי אדם אלא לבעל מקור אלוהי, והיה הדמות הקדושה ביותר של האלה וזכה לכבוד הרב ביותר. הוא הוצב מתחת לדמות ברונזה של עץ תמר ומנורת זהב בערה לפניו.

גולת הכותרת של חג הפאנאתנאיה הגדול הייתה החלפת הפפלוס (בגד) הצמרי של הפסל באחד שנארג מחדש. הוא גם נישא אל הים על ידי הכוהנות ונרחץ בטקס פעם בשנה, בחג שנקרא ה ("רחיצות"). נוכחותו הוזכרה לאחרונה על ידי אב הכנסייה טרטוליאנוס שתיאר אותו בלעג כלא יותר מאשר "יתד מחוספסת, חתיכת עץ חסרת צורה". תיאורים מוקדמים יותר של הפסל לא שרדו.

## לקריאה נוספת

* 
* 
* *The Oxford Dictionary of Classical Myth and Religion*. *s.v.* "Palladium".


## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מיתולוגיה רומית
קטגוריה:מיתולוגיה יוונית
קטגוריה:מלחמת טרויה
קטגוריה:אתנה