התקופה הביזנטית בארץ ישראל

[שמאל|ממוזער|250px|קווי המתאר של ירושלים הביזנטית ב[מפת מדבא]]
[250px|ממוזער|שמאל|[הכנסייה הביזנטית בנהריה – פסיפס של פסיון מרצפת הכנסייה]]
**התקופה הביזנטית** (מכונה גם **שלהי העת העתיקה**) היא תקופה בתולדות ארץ ישראל שראשיתה במאה הרביעית לספירה וסופה עם השלמת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל ב-640. מבחינה דתית מקובל שמעבר מהתקופה הרומית לתקופה הביזנטית הוא עם איחוד האימפריה הרומית בשנת 324, תחת הקיסר קונסטנטינוס. תחת קיסר זה, כוחה של הנצרות החל עולה כדת מועדפת, ואחר כך כדת המדינה. מבחינה מדינית, ניתן לתקף את ראשיתה של התקופה הביזנטית רק במותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון בשנת 395, תאריך המציין את התפלגות האימפריה הרומית לאימפריה הרומית המערבית והאימפריה הרומית המזרחית ולאחריה האימפריה הביזנטית), ששלטה בארץ ישראל. בתולדות עם ישראל מקבילה תקופה זו ל**תקופת ה[[תלמוד]]** ולזמנם של האמוראים והסבוראים. תקופה זו היא גם תקופה של פריחה יישובית ודמוגרפית חסרת תקדים.

## חלוקה מנהלית
בשנת 409 פרסם הקיסר תיאודוסיוס השני צו לחלוקת וארגון מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזאנטית. הפרובינקה סוריה-פלשתינה חולקה לשלושה חבלים שמשתרעים בימינו על שטח מדינת ישראל ושטח עבר הירדן: פלשתינה פרימה שהשתרעה על שטחי יהודה ושומרון, מישור החוף, פלשתינה סקונדה שהשתרעה על שטחי הגליל והגולן וחלקים מצפון עבר הירדן ופלשתינה טרטיה שהשתרעה על הנגב ועבר הירדן הדרומי.

## התפשטות הנצרות
ראשית התקופה הביזנטית עומדת בסימן התחזקות הנצרות באימפריה הרומית. בעת תחילת התפוררותה של האימפריה הרומית, הנצרות כבר שלטה על אוכלוסייה בשטח רחב ידיים שלא נפל מזה של רומא בשיא גדולתה.

בשנת 324, לאחר שנים רבות של אי סדר באימפריה הרומית, תפס את השלטון הקיסר קונסטנטינוס, כשליט יחיד של האימפריה הרומית.

בשנת 326 ביקרה בירושלים הלנה, אמו של הקיסר. במהלך ביקורה זיהתה, לטענתה, את מקום צליבתו של ישו, את מקום קבורתו וקימתו לתחייה, את מקום עלייתו השמימה (בהר הזיתים), את מקום מותה של מריה (בהר ציון) וקבורתה (במורדות הר הזיתים), ואת מקום לידתו של ישו בבית לחם. ביוזמתה בנה קונסטנטינוס מבנה גדול בירושלים במקום שבו עמד קודם לכן מקדש לאלה אפרודיטה ה"בסיליקה של קונסטנטינוס". מבנה זה הפך ברבות הימים לכנסיית הקבר. במהלך התקופה הביזנטית שופץ המבנה מספר פעמים. את השיפוץ הנרחב ביותר ערך, כנראה, יוסטיניאנוס הראשון במחצית השנייה של המאה ה-6. כמו כן, נבנו בתקופה זו עשרות כנסיות ומנזרים נוספים, כחלק מאימוצה של "גאוגרפיה קדושה" ("גאוגרפיה סקרה"), שבמסגרתה נעשה מאמץ לזהות בשטח את מקום התרחשותם של אירועים המוזכרים בספרי הקודש. בין היתר נבנו בירושלים כנסיית ציון הקדושה על הר ציון, כנסיית השילוח ליד בריכת השילוח (במאה ה-5) וכנסיית הניאה (במאה ה-6). ירושלים הפכה לעיר קדושה לנצרות ואוכלוסייתה נוצרית, על היהודים נאסר לגור בעיר. הארץ נעשתה מוקד עלייה לרגל של צליינים ונזירים ולהתפתחות הנזורה במדבר יהודה, אשר השפיעה לטובה על כלכלתה.

הגליל היה לאחד המרכזים החשובים בצליינות הנוצרית. בעקבות כך נבנו בגליל כנסיות רבות ואתרי קודש המתבססים על נסים שונים של ישו, כמו הכנסיות על הר תבור, כפר נחום, כורסי, נין, נצרת, טבחה ועוד. התפתחות היישוב הנוצרי בגליל הביא לבניית כנסיות בעיקר ביישובים נוצריים כמו הכנסייה הביזנטית בנהריה בשבי ציון, בהר ברניקי, כנסיית בן האלמנה בנין, סוחמאתא ועוד. ניסיונות החדירה הנוצרים לאזורי התיישבות היהודים הביאו לבניית כנסיות בציפורי ובטבריה.

## פלישות באימפריה
בשנת 400 דיווח ההיסטוריון הירונימוס על פלישתם של הונים, הפלישה הייתה כנראה 4 שנים מוקדם יותר (בהסתמך על פיוט של קורילונה מ-396) ונהדפה, על פי ההיסטוריון זוסימוס, על ידי פרוויטה (Fravitta). ב-406 דיווח הירונימוס על פלישה של איסאוריה (Isauria) מאסיה הקטנה שהחריבו את הגליל.

בשנת 411 פלשו ברברים מצפון אפריקה. ב-418 פרץ מרד, שדוכא על ידי הגותי פלינתה (plintha).

## מעמד היהודים
[שמאל|ממוזער|200px|פסיפס רצפת [בית הכנסת בבית אלפא]]
השלטון הביזנטי ביקש לקבוע את מעמדה העליון של הנצרות כדת הראויה ורדף פגנים, נוצרים שסטו מהדרך של הכנסייה וגם יהודים. המדיניות כלפי היהודים השתנתה מתקופה לתקופה. קיסרים שונים נהגו להצר את צעדי היהודים ואחרים נהגו במדיניות ליברלית וסובלנית יותר.

בתחילת התקופה הייתה נשיאות הסנהדרין הגוף המכריע בארץ. במאות ה-3 וה-4 נתדלדל כוחה.

בראשית התקופה הביזנטית חלו התחזקות של הרדיפות הדתיות וניסיונות לפורר את היישוב היהודי. בנו של קונסטנטינוס הראשון, קונסטנטינוס השני (337–361), המשיך במדיניות של אביו, ואף החריף את הצעדים כלפי היהודים, במיוחד בעניינים כלכליים, דבר שהביא למרד גאלוס שפרץ בסתיו שנת 351 בציפורי, בראשות פטריקיוס. גלוס בן דודו של קונסטנטינוס השני, שלח את המצביא אורסיקינוס, שדיכא את המרד והרס את בית שערים. בעקבותיו הוטל משטר צבאי וכן נפגעו הזכויות הפוליטיות, הכלכליות והמשפטיות של התושבים. אך עקבות ההרס של המרד נמחו במהירות.

יוליאנוס "הכופר", שירש את בן דודו קונסטנטינוס השני והוכרז כקיסר בשנת 361, אהד את תרבות יוון ואת ההלניזם והתנגד לנצרות; הוא ראה ביהודים בני ברית. בשנת 362 הוא הציע ליהודים להקים מחדש בית מקדש ואף החל בעבודות להקמתו. אולם רעידת אדמה שאירעה בשנת 363, ומותו הפתאומי במלחמה במזרח, הפסיקו את הבנייה.
לאחר מותו, חזר הקיסר הבא, יוביאנוס למדיניות של קונסטנטינוס. החל מתקופה זו נעשו הרבה פעולות חקיקתיות להצרת צעדיהם של היהודים בארץ ישראל.

בשלהי המאה ה-4, החל תהליך התדלדלות ביישוב היהודי, בעיקר בדרום הארץ, ורוב הקהילות היהודיות נמצאו בחלקה הצפוני, בערים ובכפרי הגליל (טבריה וציפורי היו היישובים המרכזיים), ורק מעטים במישור החוף או בהרי יהודה. הקיסר תיאודוסיוס הראשון פעל להפצת הנצרות, ונחקקו חוקים כנגד היהודים, ובכלל זה, נאסר הגיור וביטול בתי הדין היהודים. בתקופה זו הנוצרים הפכו לרוב מכריע בארץ והיהודים והשומרונים היו מיעוט בתוכה.
[ממוזער|פסיפס של מנורת המקדש ושופר מבית הכנסת ב[תל מנורה.]]
פעילות אנטי יהודית הגיעה לשיא בימיו של הקיסר תאודוסיוס השני (408–450), אז נאסר על יהודים לשאת בתפקידים ציבוריים ולהקים בתי כנסת. במאה ה-5 (429 לספירה), עם מותו ללא יורש של רבן גמליאל השישי, נשיא הסנהדרין האחרון, בוטל מוסד הנשיאות בארץ ישראל. בתקופה זו נחתם התלמוד הירושלמי.

בשלהי המאה ה-5 מלחמות הזרמים השונים (המרכז בקושטא, רומא ואלכסנדריה) שלוותה בריבים פנימיים בין הפלגים הנוצריים, הסיטו את תשומת הלב מהיהודים והם זכו לרווחה יחסית ולמדיניות מתונה. מצב היהודים הידרדר לאחר עלייתו לשלטון של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 527 לספירה. הקיסר החל להתערב בחייהם הדתיים, הגדיר את היהודים כ"כופרים", גזר גזירות בעניין חג הפסח ובאשר ללימוד התורה שבעל פה, ואף היה המקרה הראשון הידוע של אינוס להמרת דת. בתקופתו מרדו השומרונים בארץ ישראל, ומרידתם הביאה להם ולזכויותיהם אסון. (ב-484 פרץ המרד הראשון של השומרונים וב-529 פרץ המרד השני. לאחר מכן היו עוד שתי מרידות שומרוניות, ב-555 וב-572).

## המלחמות בין הביזנטים לפרסים
הביזנטים ירשו מהאימפריה הרומית מאבק גבולות מתמשך עם האימפריה הפרסית. האימפריה הסאסאנית, יורשתה של האימפריה הפרתית הייתה בעלת נטיות התפשטות מובהקות וניסתה לחדור למזרח התיכון. המלחמות הבלתי פוסקות שתחילתן עוד בקרב חרן משנת 53 לפנה"ס שערך מרקוס לוקיוס קראסוס לשטח האימפריה הפרתית נמשכו עם הפסקות עד שירשה האימפריה הביזנטית את האימפריה הרומית המתפרקת. המלחמה הראשונה בין שתי המעצמות התרחשה באמצע המאה ה-5. המלחמות התנהלו ללא הכרעה מובהקת למי מן הצדדים.

בראשית המאה ה-7, נפתחה מלחמה חדשה בין הצדדים. הפרסים החלו לחדור את תחומי האימפריה הביזנטית, וניסיונם לכבוש את ארץ ישראל זכה לאהדת היהודים, שרצו לפרוק מעליהם את עול האימפריה הביזנטית הנוצרית. בשנת 614 אף כבש המלך הפרסי ח'וסרו השני את סוריה ואת ארץ ישראל, ובכללה העיר ירושלים, אך לאחר כשנה נטשו הפרסים את ארץ ישראל, והתמקדו בבניית ארצם וחיזוקה. ב-628 כבשו הביזנטים מחדש את הארץ. באותה תקופה כבש הקיסר הרקליוס את דרכו לכיוון פרס דרך הים השחור והגיע להסכם צבאי נוח בו בין השאר קיבל בחזרה את השליטה בירושלים. למרות הבטחתו שלא לפגוע ביהודים על התחברותם לפרסים, נכנע הרקליוס ללחץ, והנוצרים ערכו טבח ביהודים, שדילדל מאוד את אוכלוסיית היהודים בארץ. מאז ועד תחילת המאה ה-20 היישוב היהודי לא היווה גורם מדיני מרכזי בארץ ישראל.

## הכיבוש הערבי

כבר בתקופת הכיבוש הרומי (63 לפנה"ס – 324 לסה"נ) ניסו שבטים בדואים להתפרץ לתוך הארץ אבל נבלמו בידי מערכות ביצורים מאוישות בחיילים: ה"לימס ערבייה" שהשתרעה לאורך הגבול של המדבר הסורי מבוסרה בחורן ועד אילת, והלימס פלשתינה לאורך ספר המדבר מים המלח ועד אזור רפיח. בשלהי המאה ה-6 החליט השלטון הביזנטי בארץ, בשל לחץ השבטים הבדואים, לצמצם את מספר החיילים ולחזק את הלימס באמצעות "שומרי גבולות", שהיו חלק מהשבטים הבדואים שנגדם הלימס הוקמו. שבטים שחיו בסמוך לגבולות הארץ נבחרו כשומרי הגבול בשכר, בתנאי שימנעו מתקיפת יישובים או שיירות מסחר וימנעו משבטים בעומק המדבר מלחדור לארץ. המצב לאורך הגבול הופקר בראשית המאה ה-7 בשל החלשות האימפריה הביזנטית שהייתה מעורבת במלחמה עם האימפריה הסאסאנית והפסיקה לשלם לבדואים. מלחמת שתי המעצמות התישה את כוחן והביאה שעת כושר אל שבטי בדואים מוסלמים שבאו מחצי האי ערב. בשנת 636 כבשו המוסלמים את הפרובינקיה. לולא הופסקו התשלומים לבדואים היה הכיבוש הערבי נתקל בהתנגדות עזה יותר.

תום התקופה הביזנטית בארץ ישראל נקבע בשנת 638; באותה שנה כבשו הצבאות הערביים את ירושלים. בשנת 650, השלימו המוסלמים את כיבוש כל ארץ ישראל מידי הביזנטים והחלה התקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל (מכונה גם התקופה המוסלמית הקדומה בארץ ישראל).

## דמוגרפיה
בתקופה הביזנטית אוכלוסיית הארץ הייתה מורכבת בעיקרה מנוצרים, יהודים ושומרונים. בנוסף לאלה הייתה גם אוכלוסייה אלילית הלניסטית ושבטי הערבים הסַרַקינים. במהלך התקופה חלו שינויים ביחס בין חלקי האוכלוסייה. חלה ירידה בגודל האוכלוסייה השומרונית עקב דיכוי מרידותיהם ואילו מספרם של הערבים הסרקינים גדל. חלקם התנצר, כמו רוב הנבטים. במהלך המאות ה-5 וה-6 התנצרה רוב האוכלוסייה ההלניסטית האלילית.

בזמן חלוקת האימפריה בשנת 395, אוכלוסיית ארץ ישראל מנתה בין 800 אלף ל-1.1 מיליון. שיעור היהודים בתוכה ירד לפחות משליש בערך, בין 250 ל-350 אלף בלבד. במאות ה-5 וה-6 מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל, על פי ההשערה, כ-1.5 מיליון איש. במאה ה-7 בשלהי התקופה הביזנטית מנתה אוכלוסיית הארץ בין 2,500,000 ל-3,000,000 נפש.

בתקופה הביזנטית נמשך תהליך העיור: כשליש מתושבי הארץ היו תושבי ערים וכשני שלישים עסקו בחקלאות. בערים הגדולות הגיעה האוכלוסייה עד לעשרת אלפים.

#### הנוצרים
בתקופה הביזנטית הפכו רוב תושבי הארץ לנוצרים. בשלהי התקופה הם מנו בין 2,000,000 ל-2,500,000 איש. הם היוו ערב-רב של עממים: שרידי עממי הארץ, סורים-ארמים, ערבים שנטמעו באוכלוסייה דוברת הארמית והיוונית ואף יהודים שהתנצרו. הקבוצה הנוצרית הייתה מורכבת משתי שכבות עיקריות: השכבה העליונה, שכללה את עילית העסקים ממוצא הלניסטי ששפתם ותרבותם יוונית, והשכבה הנמוכה, שכללה את המעמדות הנמוכים שמוצאם היה סורי-ארמי וחלק ניכר מהם שמרו על שפתם ותרבותם הארמית. הם התרכזו בערי החוף, בגליל המערבי, בדרום השומרון וביהודה.

#### היהודים
על היהודים נאסר לגור בירושלים והם התרכזו ברובם ביישובים כפריים בגליל המזרחי. היישוב היהודי ביהודה, שכמעט נעלם לאחר מרד בר כוכבא, שב והתחדש במהלך המאות השלישית והרביעית ויהודים ישבו בערים בדרום הר חברון ובאזור בית גוברין.
בסוף המאה ה-5 מנו היהודים בין 150 ל-200 אלף נפש בארץ ישראל, והם היוו כ-10% מכלל האוכלוסייה. אומדן אחר קובע שיעור של כשמינית מכלל התושבים במאה ה-7.

#### שומרונים
השומרונים התפשטו במהלך התקופה מחוץ לסביבות הר שומרון (תהליך שהחל כבר במאה ה-2) אולם רוב השומרונים הושמדו בתקופה הביזנטית עקב דיכוי מרידותיהם ומספרם ירד מ-1,000,000 נפש בראשית התקופה לכ-200,000 נפש בסופה. רובם היו מרוכזים בצפון השומרון.

#### ערבים
הערבים לא נטמעו בבליל האתני של תושבי הארץ ורובם ישבו בגבולותיה. בדרום ובשולי השטח המעובד היו שבטים בדואים.

## כלכלה
כותבים מהתקופה הביזנטית מתארים את אשקלון ואת עזה כמרכזי סחר חשובים בדרום הארץ שייצאו יין לרחבי האימפריה. הירונימוס כתב כי הנוף הארץ ישראלי בזמנו היה רווי בכרמים. קרוב לוודאי שהכנסייה, שהחזיקה באדמות רבות באזור, הייתה יצרן יין מרכזי, ועדויות ארכאולוגיות לכך נמצאו בשרידי גתות בחורבת חשק (ליד עכו) בחורבת בית לויה (ליד בית גוברין) וכן במקומות נוספים בארץ.

לפי המשורר קוריפוס , שחי במאה ה-6 לספירה, יינות מארץ ישראל היו יינות לבנים, קלים ומתוקים. מכתבים מהמאה החמישית, השישית והשביעית עולה כי יין מארץ ישראל יוצא למקומות כמו גאליה וסביליה, וחוקרים  סבורים שהיין הארץ ישראלי אחד התוצרים החשובים ביותר של המזרח הביזנטי.

## ראו גם
*ירושלים בתקופה הביזנטית
*האימפריה הביזנטית
*התקופה הרומית בארץ ישראל
*מצבות צוער

## לקריאה נוספת
### מחקרים
*גדליה אלון, **תולדות היהודים בארץ-ישראל בתקופת המשנה והתלמוד**, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ג–תשט"ז. (2 כרכים) (הספר באתר דעת: כרך א, כרך ב)
*מיכאל אבי-יונה, **בימי רומא וביזנטיון**, מוסד ביאליק, תש"ל, תשמ"א–1981
*ד"ר יעקב שביט (עורך הסדרה), **ההיסטוריה של ארץ־ישראל** (בית הוצאה כתר, ירושלים, יד יצחק בן-צבי), משה דוד הר (עורך הכרך), כרך חמישי: תקופת המשנה והתלמוד והשלטון הביזנטי
*ירון דן, **עיונים בתולדות ארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזאנטית**, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 2006
*צבי ברס, שמואל ספראי, יורם צפריר, מנחם שטרן (עורכים), **ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי**, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי; כרך ראשון: היסטוריה מדינית, חברתית ותרבותית, תשמ"ב 1982; יורם צפריר, כרך שני: הממצא הארכאולוגי והאמנותי, תשמ"ח 1988
*יוסף יהלום, **שירת בני מערבא** : שירים ארמיים של יהודי ארץ ישראל בתקופה הביזנטית, ירושלים : האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשנ"ט–1999
*יוסף פטריך, **נזירות מדבר יהודה בתקופה הביזאנטית** : מפעלם של סבאס ותלמידיו, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ה–1995
*דוד יעקבי, **יהודים, שומרונים ונוצרים בארץ-ישראל הביזאנטית**, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1988
*אברהם נגב, **מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל למן התקופה הפרסית ועד התקופה הביזנטית**, הרצאות חורף תשכ"ב, בית הספר לתיירות, תשכ"ג 1963
* יוסף פטריך, אורה לימור, הלל ניומן (עורכים), **ארץ־ישראל בשלהי העת העתיקה, מבואות ומחקרים**, יד בן צבי, 2023

#### מאמרים
*תמר וינטר, כלי זכוכית מהתקופה הביזנטית מחורבת נצור, **עתיקות**, 64, תשע"א, עמודים 99–104
*דורון בן-עמי, מטמון זהב מחניון גבעתי וחשיבותו לחקר ההיסטוריה של ירושלים בשלהי התקופה הביזנטית, **מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה**, דברי הכנס העשירי, 4, (עורך: אייל מירון), ירושלים: מכון מגלי"ם, תשס"ט, עמודים 153–161
*יאיר טלמור, בין קבר ישו ל"כנסיית מרים החדשה" : שינויים תאולוגיים והשתקפותם במרחב הדתי בירושלים הביזנטית, **[[חידושים בחקר ירושלים]]**, י"ד, תשס"ט, עמודים 225–235

#### עבודות גמר ודוקטור
*ירון דן, **המציאות החברתית בארץ-ישראל בתקופה הביזנטית במאות הששית והשביעית**, א–ב, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1976
*רכב רובין, **מנזרי המתבודדים במדבר יהודה בתקופה הביזנטית**, עבודת גמר, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1980
*שרית עוקד, היבטים נבחרים של קשרי מסחר וכלכלה: של צפון סיני בתקופה הביזנטית, לאור חקר האמפורות והקערות, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ס 1999
*אורה לימור, **מסורות נוצריות של הר-הזיתים בתקופות הביזאנטית והערבית**, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – הפקולטה למדעי הרוח – החוג להיסטוריה, תשל"ח 1978
*ורד עצמון, **אתרים ומסורות בכתבי צלייני ארץ הקודש מהתקופה הביזנטית ועד הצלבנית**, (עבודת דוקטור), אוניברסיטת בר-אילן, 1977
*עוזי דהרי, **מנזרי דרום סיני בתקופה הביזאנטית**, (עבודת דוקטור), האוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ה–1994
*רוחמה ברלינר, **מוטיבים ותבניות באמנות בתי הכנסת בארץ ישראל בתקופה הביזנטית**, (עבודת דוקטור), אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 1992
*אילת מזר, **מנזר הבתולות** : התקופה הביזנטית – חפירות הר-הבית בירושלים, ירושלים, המכון לארכאולוגיה – האוניברסיטה העברית, 1998

### הדרכה
*רויטל זילבר, **התקופה הביזנטית בסיני** : לקט מקורות, מרומי סיני: בית ספר שדה צוקי דוד, 1977

## קישורים חיצוניים

*
*
*
*
*
*
**הערות: 
*
*
*
**
**
*
*
*רבקה שפק ליסק, כישלון מאמצי הניצור של יהודי ארץ ישראל בתקופת הכיבוש הנוצרי ביזאנטי, 13 ביוני 2009, באתר אימגו
*

## הערות שוליים

*
ביזנטית
קטגוריה:תקופת המשנה והתלמוד
קטגוריה:המרת דת באונס