עמוס עוז

**עמוס עוז** (**קלוזנר**; 4 במאי 1939, ט"ו באייר ה'תרצ"ט – 28 בדצמבר 2018, כ' בטבת ה'תשע"ט) היה סופר ואינטלקטואל ישראלי, פרופסור לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

עוז נחשב לאחד מגדולי הסופרים בישראל. הגותו העיונית עסקה בספרות, בזהות ישראלית וציונית, במחשבה מדינית-חברתית מנקודת השקפה סוציאל-דמוקרטית. ספריו וסיפוריו תורגמו לכ-45 שפות בכ-50 מדינות, והוא נחשב לסופר הישראלי המתורגם ביותר בעולם. זכה בפרסים יוקרתיים לספרות בישראל ובעולם, בהם פרס ישראל לספרות לשנת תשנ"ח (1998), פרס גתה (2005), פרס היינריך היינה (2008) ופרס ביאליק. שמו הוזכר מספר פעמים כמועמד לפרס נובל לספרות.

## ביוגרפיה
ממוזער|נילי ועמוס עוז בניו יורק, 2008
נולד בשם **עמוס קלוזנר** (נהגה לעיתים: קְלַאוּזְנֶר, קְלוֹיזנֶר) בירושלים למשפחת משכילים רוויזיוניסטים ידועה. אביו, יהודה אריה קלוזנר, נולד באודסה שבאוקראינה והיה דוקטור לספרות עברית. עבד כספרן בספרייה הלאומית. אמו, פניה לבית מוסמן, למדה פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת פראג ובאוניברסיטה העברית בירושלים. דוד אביו של עוז, פרופ' יוסף קלוזנר, היה ראש החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית, ולימים מועמד תנועת החרות בבחירות 1949 לנשיאות ישראל, שבהן הפסיד לחיים ויצמן. סבו מצד אמו היה בעל טחנת קמח בעיר רובנו שבאוקראינה של היום, ועלה לישראל בשנת 1934. אמו התאבדה כשהיה בן 12.

גדל בשכונת כרם אברהם בירושלים. בכיתה ב' למד אצל שכנתו המשוררת זלדה. אף על פי שמשפחתו הייתה רחוקה מהדת, ולאביו הייתה דעה שלילית על דת ממוסדת, למד עוז בבית הספר העממי הדתי "תחכמוני", שעל פי תיאורו של עוז בספרו "פה ושם בארץ ישראל", היה "בית־ספר לאומי־מסורתי לבנים, מוסד ברוח "המזרחי" - המפד"ל, ובו הגישו לנו תפריט לימודי בתערובת של יידישקייט מדושנת־נחת עם ניחוח רויזיוניסטי קל." חלק מלימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה העברית רחביה. עוז היה חניך בשבט מצדה של תנועת הצופים.

בגיל 14 וחצי עזב את הבית והצטרף לקיבוץ חולדה, שם הגיע למשפחה המאמצת, משפחת חולדאי (בנם רון מכהן כראש עיריית תל אביב-יפו). עמוס נקשר רגשית להורים, עוזר והנקה, אצלם התגורר בין השנים 1954–1958.

שירת בצה"ל בגדוד 50, אז חלק מחטיבת הצנחנים, ולאחר מכן למד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית. בתחילת 1965 הוא קיבל תואר ראשון בהצטיינות.

עוז נשא לאישה את נילי, חברת קיבוץ חולדה, בתו של ספרן הקיבוץ. לזוג נולדו שלושה ילדים. בנותיו, ההיסטוריונית פרופ' פניה עוז-זלצברגר וגליה עוז עוסקות אף הן בכתיבה ספרותית. בנו הצעיר דניאל הוא משורר ומוזיקאי. שנים אחדות לאחר הולדת בנו, עזבו עוז ומשפחתו את הקיבוץ מפאת מחלת הקצרת שבה לקה הבן, ועברו לערד. בערד חי יותר מעשרים שנה ושם נכתבו רוב ספריו. בשנותיו האחרונות התגורר בנווה אביבים שבתל אביב.

עוז נפטר ב-28 בדצמבר 2018 לאחר מאבק במחלת הסרטן, כשהוא בן 79. הוא הובא לקבורה בבית הקברות של קיבוץ חולדה.

בינו לבין בתו גליה עוז שרר נתק בן ארבע וחצי שנים. בשנת 2021 יצא לאור ספר אוטוביוגרפי מאת גליה עוז, "דבר שמתחפש לאהבה", ובו היא טוענת כי הרקע לנתק הוא אלימות והשפלה מתמשכים שספגה מצד אביה. מנגד, אלמנתו, נילי, בתו הבכורה, פניה ובנו, דניאל, טוענים כי דבריה של גליה שונים לחלוטין מהאופן בו הם זוכרים אותו. בחודש פברואר 2022 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ספרו של דניאל עוז, אחיה של גליה, בשם "אוסף צדפים" על טענותיה של גליה כלפי בני משפחתם.

## יצירתו הספרותית
ממוזער|עוז חותם על אחד מספריו, 2017
חוקרי ספרות עוסקים ביסודיות בחקר יצירותיו של עוז, ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב הוקם ארכיון עליו ועל יצירתו.

בספריו נוטה עמוס עוז לתאר גיבורים בטון ריאלי עם נטייה קלה לאירוניה. עיסוקו בנושא הקיבוץ בכתביו מלווה בנימה ביקורתית.

ספרו הראשון של עוז, "**[[ארצות התן]]**", יצא לאור בשנת 1965 ועורר מיד את תשומת לבה של הביקורת. דרך התיאור של עוז בספרו הראשון שונה מדרכי התיאור הריאליסטיים שלו בספריו הבאים, בהם הוא לא מרבה בסמלים ובמבנים מטפוריים, בעוד שב"ארצות התן" הוא מתאר מציאות חדשה של הקיבוץ, עם התמוטטות הערכים של דור הפלמ"ח, תוך שימוש במבנים תמטיים שונים, כמו המבנה הפרודי, שמעמיד באור מגוחך את הערכים של הדור הקודם, או מטפורות ותיאורים שמשדרים מאבק, אלימות ואימה.

הרומן "**[[מיכאל שלי]]**" יצא לאור בשנת 1968, תורגם ל-34 שפות, ויצא ב-41 מהדורות. הספר מתאר את סיפור אהבתה ונישואיה של נערה על רקע ירושלים של שנות החמישים. הוא חודר למסתרי עולמה של האישה, חנה, ועוקב אחר הסיוטים ההולכים ומשתלטים עליה. תוך כדי כך הקורא מתוודע לאווירה של ירושלים, לשכונותיה ולסמטאותיה.

בתשובה לשאלתה של אילנה דיין במסגרת התוכנית "מי שמדבר", מצטט עוז את שורות הפתיחה של הספר "מיכאל שלי" כשורות האהובות עליו ביותר.

השפע והמגוון של הניתוחים על הספר "מיכאל שלי" הביא את עוז לתגובה, שניתן ללמוד ממנה מעט על יחסו הכולל לגישות ספרותיות המונחות מראש על ידי תאוריות למיניהן:

בשנת 1999 נבחר הרומן "מיכאל שלי" כאחד ממאה הרומנים הגדולים של המאה ה-20 על ידי חבר השופטים ומועדון הקוראים של הוצאת ברטלסמן הבינלאומית.

בספר "**[[קופסה שחורה (ספר)|קופסה שחורה]]**" צייר עוז את אופייה הייחודי של כל אחת מהדמויות באמצעות מכתביה בלבד. הדמויות בספר שונות מאוד זו מזו, ומתפתחות ועוברות תהליכים המשתקפים בהתכתבות ביניהן ככל שהעלילה מתפתחת.

הופעת הספר האוטוביוגרפי "**[[סיפור על אהבה וחושך]]**" שפכה אור חדש על דמותה של חנה, והסבירה במידה רבה את דמותה המיוסרת, כפי שעוז מתאר אותה. יגאל שוורץ כתב כי בספר זה "הצליח עמוס עוז במשימה שלא הוא ולא סופרים ישראלים אחרים הצליחו עד אז: לפרוץ דרך 'לעברנו' – כלומר, לחלק המוקדם בביוגרפיה הפרטית-הקולקטיבית של הקהילה הנדונה, הכוללת את שנות הילדות של דורו של עוז ואת קורותיהם של דור ההורים שלהם וכמה שלוחות לקורותיהם של דור הסב".

עוז חושף בספרו האוטוביוגרפי את השפעתו הגדולה של המספר האמריקני שרווד אנדרסון על כתיבתו: 

את הטענות על קשר בין דמותה של חנה לבין דמותה של אמו המתוארת ב"סיפור על אהבה וחושך", הכחיש עוז מכל וכל וטען כי מדובר בשתי דמויות שונות לחלוטין. הספר תורגם ל-30 שפות ונמכר בכמיליון עותקים. ב-2015 הופק על פי הספר סרט שכתבה וביימה נטלי פורטמן, שגם משחקת בסרט את התפקיד הראשי.
[ממוזער|תצוגה של ספרי עמוס עוז בכניסה לארכיון [קיבוץ חולדה|212 פיקסלים]]
הספר העיוני **[[יהודים ומילים]]** נכתב בשיתוף עם בתו ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר. הספר יצא לאור במקורו באנגלית (**Jews and Words**) בהוצאת הספרים של אוניברסיטת ייל בשנת 2012, כתוספת לסדרת הספרים "ספריית פוזן לתרבות יהודית", ובעברית בכתר הוצאה לאור בשנת 2014, בתרגומה של ברוריה בן ברוך ובעיבודם של המחברים. עוז ובתו תרים בספר אחר הקשר בין יהודים ומילים במהלך ההיסטוריה והספרות היהודית. באמצעות שילוב בין מחקר וסיפור, היסטוריה ושעשוע אינטלקטואלי, הם מבססים את המסקנה ש"קו הרצף היהודי איננו ביולוגי אלא מילולי". הספר נותן מקום של כבוד לטקסטים כתובים כאחד היסודות הבסיסיים לתרבותו של עם בכלל ושל העם היהודי בפרט.

נוסף לכתיבת רומנים כתב עמוס עוז גם שורה של מאמרים, שעסקו במגוון של נושאים: כתיבה ספרותית, זהות ישראלית וציונית, מחשבה מדינית-חברתית מנקודת השקפה סוציאל-דמוקרטית, קנאות פוליטית ועוד. עמוס עוז הוא מהסופרים הישראליים המתורגמים ביותר. ספריו וסיפוריו תורגמו ל-45 שפות והוא זכה בשורה של פרסים ספרותיים בישראל ובעולם, בהם פרס ישראל (1998), פרס גתה (2005), פרס היינריך היינה (2008) והפרס להנצחת טולסטוי (2018).

### כאב היתמות
התאבדות אמו של עוז הותירה חותם ברור על יצירתו. נושא היתמות, נטישת אם והפצע הפתוח חוזרים ומופיעים בכתביו. בשנים הראשונות תוך כדי ניסיונו לטשטוש החוויה האישית הקשה שעבר, אך לאחר פרסום האוטוביוגרפיה שלו "סיפור על אהבה וחושך" בו תיאר במפורט את אישיותה המיוחדת, קשריהם החמים, וחשף פרטים מדויקים על התאבדותה, הפך הנושא והדיון בו לרווח בדברי המבקרים.

אבנר הולצמן עוקב במאמרו "גג, סבתא ופצע" אחר התפתחות הנושא בכתביו ובראיונותיו של עוז. בשנים הראשונות הזכיר עוז את המקרה במילים קצרות יבשות, אך מעיון בתיאור שפרסם ב"הארץ שלנו" בגיל שלוש עשרה וחצי בלבד, ובייחוד ברשימה שפרסם בכתב העת "פרוזה" בשנת 1977 במסגרת דיון כללי על המוות, ניתן להתרשם מעוצמת הפצע שמעולם לא הגליד:

אווה המבורגר ב"מקום אחר", חנה גונן ב"מיכאל שלי", האֵם ב"הר העצה הרעה", ועוד, הן רק דוגמאות לרישומה של החוויה הקשה שהותירה ביצירותיו נטישתה של אמו.

## מעורבותו הציבורית
ממוזער|עמוס עוז, 2005|188px
[ממוזער|188 פיקסלים|עוז ו[לימור שריר בהרצאה על רופא כפרי מאת קפקא באוניברסיטת תל אביב]]
בנוסף לספרי סיפורת רבים, פרסם גם מאמרי דעה רבים בעיתונים. עמוס עוז נמנה עם אישי הרוח המובילים בשמאל הפוליטי בישראל, והדבר התבטא גם בתחום הציבורי בו נהג להתבטא בקביעות, במיוחד באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, אז זכה לסיקור רב בתקשורת בישראל. ראשית פעילותו הציבורית הייתה בתחילת שנות ה-60, כשהיה פעיל בקבוצת "מן היסוד" הסוציאל-דמוקרטית, שתמכה בפנחס לבון במאבקו נגד ראש הממשלה דוד בן-גוריון על רקע "העסק הביש" והתנגדה לריכוזיות הממלכתית שלו.

ב-1967, לקראת מלחמת ששת הימים, כתב עוז את פקודת היום לעוצבת הפלדה – אוסף של יחידות שריון בפיקודו של ישראל טל והפקודה הוקראה על ידי טל. לאחר מלחמת ששת הימים היה עוז מעורב ביצירת קובץ השיחות "שיח לוחמים".

כבר באוגוסט 1967 יצא עוז נגד הכיבוש, והמשיך בכך עד סוף ימיו. היה פעיל בוועד לשלום וביטחון, תמך במפלגת מוקד ובמחנה של"י, והיה מדובריה הראשונים של תנועת "שלום עכשיו". היה מקורב לשמעון פרס והרבה לייעץ לו, על אף שמעולם לא תמך במפלגת העבודה. החל משנות התשעים תמך במרצ. בבחירות לכנסת ה-16 בשנת 2003, הופיע עוז בתשדירי הבחירות של מרצ, וקרא לציבור להצביע לה. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 מוקם עוז במקום ה-116 ברשימת מרצ ולקראת הבחירות לכנסת ה-18 מוקם עוז במקום ה-115 ברשימת התנועה החדשה מרצ.

עמדותיו של עוז היו יוניות מובהקות בתחום המדיני וסוציאל-דמוקרטיות בתחום הכלכלי-חברתי. חרף התנגדותו למפעל ההתנחלות כבר מתחילתו, הרב יואל בן נון סיפר שבביקורו בעפרה אמר עוז שהתנגד לעלייתה על הקרקע ויתנגד להורדתה אפילו אם יצטרכו להמתין לריבונות היהודית 200 שנה.

ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם, יחד עם יהודה עמיחי, א. ב. יהושע ועמוס אילון, מכתב בניו יורק טיימס, בו הפצירו הסופרים ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.

בנאומו בעצרת "שלום עכשיו" בשנת 1989 כינה את תנועת כך ודומיהם: "כת משיחית, אטומה ואכזרית, כנופיית גנגסטרים חמושים, פושעים נגד האנושות, סדיסטיים, פוגרומיסטים, ורוצחים שהגיחו מתוך פינה אפלה של היהדות מתוך מרתפי ההתבהמות והסיאוב על מנת להשליט פולחן דמים צמא ומטורף".

בין השאר אמר:

עוז היה בין המברכים הראשיים על הסכמי אוסלו וההידברות עם אש"ף ב-1993. בנאומיו ובמאמריו תקף את השמאל הלא-ציוני, "עד כדי התבטלות עצמית" כלשונו, והדגיש את היותו ציוני.

לקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001 פרסמה קבוצת פעילי שלום, ועוז בתוכה, מודעה בולטת בעיתון "הארץ", בה שללו את שיבת הפליטים הפלסטינים לתחומי מדינת ישראל, "כי פירוש הדבר יהיה חיסולה של מדינת ישראל... שיבה גורפת של פליטים פלסטינים לישראל סותרת את עקרון זכות ההגדרה העצמית של העם היהודי".

בשנת 2002 אמר:

באותה שנה אמר:

באחד מנאומיו אמר עוז: "אדם חייב לעשות למען האחרים ולא להעלים עין; אם הוא רואה שרפה, עליו לנסות ולכבות אותה; אם אין ברשותו דלי מים, הוא יכול להשתמש בכוס; אם אין לו כוס, יש לו כפית, לכל אחד יש כפית." על בסיס ציטוט זה הוקם באחד מביקוריו בארצות סקנדינביה 'מסדר הכפית', שחבריו נוהגים לתלות על בגדיהם כפית קטנה. רווחי המסדר משמשים למענק לאנשים ולפרויקטים שתורמים לחברה ברוח המסדר: "בעד סובלנות, נגד פנאטיות".

עוז נמנה עם מנסחי יוזמת ז'נבה באוקטובר 2003. ב-2008 תמך בתחילה במבצע עופרת יצוקה, אולם עם התמשכות המבצע נסוג מתמיכתו, כינה כמה מן הפעולות שנעשו על ידי צה"ל פשעי מלחמה, וקרא למצות את הדין עם האחראים.

במרץ 2011 שלח עוז למרוואן ברגותי, היושב בכלא הישראלי באשמת רצח חמישה ישראלים ומעורבות בטרור, את הגרסה הערבית של ספרו "סיפור על אהבה וחושך" כולל הקדשה אישית, שכתב בה: "בתקווה שניפגש בקרוב בשלום ובחופש". לנוכח ביקורת בחוגי הימין על המעשה, הסביר עוז שעשה זאת מפני שהקריאה בספר עזרה לערבים רבים לראות את כוונותיו של הצד הישראלי, כיוון ש"הרומן הוא ההיסטוריה האישית והעמוקה של המשפחה שלי, אבל הוא בעיקר מספר את סיפורה של הציונות, את סיבותיה ומקורותיה".

במאי 2014 אמר: "'תג מחיר' ונוער הגבעות הם כינויים מתוקים למפלצת שהגיע הזמן לקרוא לה בשמה: קבוצות נאו-נאציות עבריות. אין שום דבר בעולם שהנאו-נאצים עושים והקבוצות האלה לא עושות פה למיעוט."

בנובמבר 2015 הודיע כי לא יופיע יותר באירועים שמארגן משרד החוץ בנציגויות דיפלומטיות של ישראל בעולם, וזאת במחאה על מדיניות הממשלה.

עוז היה חבר המועצה הציבורית של ארגון "בצלם".

## הוקרה ופרסים
ממוזער|188 פיקסלים|לוחית זיכרון בכניסה לביתו של עמוס עוז בתל אביב
ממוזער|188 פיקסלים|רחוב עמוס עוז בהרצליה

### הנצחה
*לאחר מותו נקראה הספרייה העירונית ערד על שמו.

*בשנת 2020 קראה עיריית הרצליה רחוב על שמו בשכונת גליל ים.
* עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב לויטן 4 בשכונת נווה אביבים.

## ספריו
### סיפורת

### עיון
* **באור התכלת העזה** (מאמרים ורשימות, 1979)
* **[[פה ושם בארץ ישראל]]** התרשמויות ממסע אישי שערך בארץ (1983)
* **ממורדות הלבנון** (מאמרים ורשימות, 1987)
* **שתיקת השמים: עגנון משתומם על אלוהים** (1993): קריאה מעמיקה בשלושה מסיפוריו של ש"י עגנון: "תהלה", "סיפור פשוט" ו"תמול שלשום".
* **[[מתחילים סיפור]]** (מסות, 1996)
* **כל התקוות: מחשבות על זהות ישראלית** (מסות, 1998)
* **בעצם יש כאן שתי מלחמות** (מאמרים, 2002)
* **על מדרונות הר הגעש** (שלוש מסות, 2006)
* **[[יהודים ומילים]]** (יחד עם פניה עוז-זלצברגר, 2014)
* **שלום לקנאים** (שלוש מחשבות, 2017)
* **ממה עשוי התפוח?** (שיחות עם שירה חדד, 2018)
* **ההרצאה האחרונה** (הרצאתו האחרונה, 2019)
* **[[Q:דברים שבעל־פה|דברים שבעל־פה]]** (אוסף הרצאות וראיונות, 2025)

## עיבודים לספריו
### קולנוע
חלק מספריו של עוז עובדו לקולנוע:
* הספר "מיכאל שלי" עובד על ידי הבמאי דן וולמן ב-1975 לסרט קולנוע בשם "מיכאל שלי". הסרט זכה בשלושה פרסי כינור דוד.
* הספר "קופסה שחורה" עובד לקולנוע בידי יעוד לבנון, נעמי שרן ועמוס עוז ובוים בידי יעוד לבנון בסרט שהוקרן לראשונה בשנת 1992, בכיכובם של ברוריה אלבק, מתי סרי, עמי טראוב, אמנון מסקין וקרן מור.
* הספר "פנתר במרתף" עובד לקולנוע בידי הבמאית לין רות' לסרט בשפה האנגלית בשם "הבוגד הקטן" (The Little Traitor) בשנת 2007.
* במאי 2015 הוצג בהצגת בכורה בפסטיבל קאן הסרט "סיפור על אהבה וחושך", אשר כתבה וביימה נטלי פורטמן, שגם משחקת בסרט את התפקיד הראשי.
* בשנת 2022 יצא לאקרנים סרטו של דן וולמן ״הבשורה על פי יהודה״ המבוסס על ספרו של עוז.

### קולנוע תיעודי
* עוז השתתף בסרט התיעודי אל בורות המים שביים מוטי קירשנבאום (1982)
* עוז גיבור הסרט "עמוס עוז - הישר לתוך השמש הקיצית" של יונתן צור ומאשה צור (2009)
* עוז היה גיבור סרטו של יאיר קדר החלון הרביעי, עמוס עוז (2022)

### תיאטרון
* קופסה שחורה (ספר) – עובד להצגת תיאטרון בידי חנן שניר ובבימויו והוא הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 2003, עיבוד חדש לתיאטרון מאת יעוד לבנון ונעמי שרון הוצג בשנת 2014 על במת בית הספר לתיאטרון בית צבי, ועיבוד נוסף לתיאטרון מאת חנן שניר ובבימויו הוצג בשנת 2019 בתיאטרון בית ליסין.
* מקום אחר – עובד למחזה בידי פנינה גרי, והוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1982.
* מנוחה נכונה (ספר) – עובד למחזה בידי פנינה גרי, והוצג בפסטיבל עכו ב-1992.
* פנתר במרתף – עובד למחזה בידי פנינה גרי, והוצג בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 1997.
* אותו הים – עובד להצגת תיאטרון בידי חנן שניר ובבימויו והוא הוצג בתיאטרון הבימה בשנת 2010, עם מוזיקה של יובל מסנר.
* הספר "תמונות מחיי הכפר" עובד להצגת תיאטרון בידי יורם פאלק, הוצג בתיאטרון החאן בשנת 2014.
*פרקים מתוך הספר האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" עובדו למחזה בבימויה של איה קפלן ובכיכובם של יהויכין פרידלנדר ותמר אלקן-מאושר. המחזה עלה בתיאטרון החאן בסוף 2019.

### מוזיקה
בשנת 2009 יצא לאור אלבום מוזיקלי, "אותו הים", הכולל 16 שירים שהולחנו על ידי רונית אופיר ובוצעו על ידי רמי הראל, המבוססים על ספרו של עוז "אותו הים". בחלקם מצטרף אל המוזיקה קולו של המחבר שקורא ממילותיו.

## לקריאה נוספת
* נורית גרץ, **עמוס עוז: מונוגרפיה**, ספרית הפועלים, 1980.
* אברהם בלבן, **בין אל לחיה: עיון ביצירתו של עמוס עוז**, עם עובד, 1986.
* אברהם בלבן, **אל הלשון וממנה: לשון ומציאות ביצירת עמוס עוז**, עם עובד, 1988.
* 
* יאיר מזור, **ליטוף באפלה - על סיפורת עמוס עוז**, כתר הוצאה לאור, 1998.
* נורית גרץ ומאיר חזן (עורכים), '''ישראל''', חוברת מס' 7, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ה 2005. חוברת מיוחדת של כתב העת שמוקדשת לספר **סיפור על אהבה וחושך**.
* ניצה בן-דב, **והיא תהילתֶךָ: עיונים ביצירות ש"י עגנון, א"ב יהושע ועמוס עוז**, הוצאת שוקן, 2006. 
* נורית גרץ ועדיה מנדלסון-מעוז, **עמוס עוז, א"ב יהושע - התחלות** כרך ב', קורס של האוניברסיטה הפתוחה, האוניברסיטה הפתוחה, 2010. 
* יגאל שוורץ, **זמר נוגה של עמוס עוז - פולחן הסופר ודת המדינה**, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2011. 
* אבי וימר, מחיאת כף-יד אחת** - מסע ב"סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז**. הוצאה אלקטרונית ומודפסת/אינדיבוק, ספטמבר 2013. 
* אילת נגב, עמוס עוז: אני כמו מרגל או סוכן־חרש, בתוך **שיחות אינטימיות**, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה. 
* זיוה שמיר, **סיפור לא פשוט: עיונים ביצירותיהם של א"ב יהושע, עמוס עוז וחיים באר**, הוצאת ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015.
* נורית גוברין, קרובים רחוקים: המשפחה הספרותית של עמוס עוז, **'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה**', כרך ה', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה, 2015.
*יובל גלעד, עמוס עוז כנושא הדגל של השמאל הישראלי, יקום תרבות, 27 באוקטובר 2014.
*אביבה קרינסקי, דרכי עיצוב ופענוח של אלמנטים סמליים ב"מיכאל שלי" וב"נוודים וצפע", בתוך **המוטיב והסמל להוראת מונחי יסוד בספרות בשילוב עם אמנויות נוספות, אור-עם**, 1985, עמ' 59–64 
* דוד קרויאנקר, **ירושלים של עמוס עוז**: בעקבות 'סיפור על אהבה וחושך' ויצירות נוספות, כתר 2020. 
* נורית גרץ, **מה שאבד בזמן – ביוגרפיה של ידידות**, רומן ביוגרפי, הוצאת כנרת, 2020. 
* יהודה שלם, **עוז לתמורה - עמוס עוז מכשף השבט**, הוצאת כרמל, 2022.
* 
* רחל אליאור, "לזכרו של עמוס עוז", בתוך: רחל אליאור, תהום אל תהום קורא: רשימות ומאמרים על ספרים וסיפורים, על סופרות ועל סופרים, עורך עופר חן, עמדה תשפ"ו, עמ' 168-175

## קישורים חיצוניים

* 
* 

* 
* 
* 
* 
* 
* ארכיון עמוס עוז, מכון הקשרים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

**הרצאותיו**:
*  עמוס עוז על הכתיבה, הקריאה ועל הספר בין חברים, מכון ויצמן 2013
*  עמוס עוז מקבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סן מרטין, אוניברסיטת תל אביב, מרץ 2016
*  עמוס עוז כל החשבון עוד לא נגמר, מרכז צימבליסטה 2018
**כתבות וראיונות**:
* , 
* , 
* 
* בית ומדבר- ריאיון עם עמוס עוז, כתב העת 'אקולוגיה וסביבה'.
* 
* מדוע עמוס עוז לא ראוי לקבל פרס נובל, מתי שמואלוף, אתר nrg, 2009
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* ריאיון עם צ'ארלי רוז 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

**מכּתביו**:
* "אש זרה", **[[מאזנים (כתב עת)|מאזנים]]** י"ח/א-ב, דצמבר 1963 ינואר 1964. 
* 
* 
* 
* 
* 
* "אני רואה עצמי מחזֵר של הספרות העברית", באתר האקדמיה ללשון, פברואר 2018
* 

**על יצירתו**:
מאמרים נוספים על יצירתו נכללים בערכים העוסקים ביצירות ספציפיות של עמוס עוז.
* 
* גיטה אבינור, "כמה ספרים וסיפורים מן השנים האחרונות", '''בצל הזכרונות: מאמרים בבקורת הספרות''', מפעל סופרי חיפה, 1975.
* 
* ,  - על "לדעת אישה"
* יוסף אורן, "מן השמיים אל הארץ", **[[מאזנים (כתב עת)|מאזנים]]** ס"ז 4/5, פברואר-מרץ 1993 - על "שתיקת השמים". 
*  - על "חרוזי החיים והמוות"
*  מי-טל נדלר, שחזור מרחבי זיכרון בסיפור על אהבה וחושך, באתר האוניברסיטה הפתוחה, נובמבר 2017
* אלכס זהבי, ודע מניין אני בא, על הספר "סיפור על אהבה וחושך", מגזין ארץ אחרת 12
* זיוה שמיר, עמוס עוז: כוחה של חולשה, באתר e-mago
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* על יצירותיו של עמוס עוז, הערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה
* . (על 'בין חברים', ועל מכלול יצירתו של עוז בין השנים 2002–2012)
* אסתי אדיבי שושן, קינה עמומה ושותקת - על בין חברים, באתר מחשבות על ספרים, יוני 2012
* קובי מידן, חוצה ישראל - ריאיון עם עמוס עוז, הטלוויזיה החינוכית, 27 באוקטובר 2014
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
קטגוריה:כותבי אוטוביוגרפיה ישראלים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת בן-גוריון בנגב: ספרות עברית
עוז
קטגוריה:סוציאל-דמוקרטים
קטגוריה:חולדה (קיבוץ): אישים
קטגוריה:מעוטרי מסדר האמנויות והספרות
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לספרות ושירה
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 1998
קטגוריה:זוכי פרס ביאליק לספרות יפה
קטגוריה:זוכי פרס ברנר
קטגוריה:זוכי פרס ברנשטיין
קטגוריה:זוכי פרס קוגל
קטגוריה:זוכי פרס דן דוד
קטגוריה:זוכי פרס גתה
קטגוריה:זוכי פרס היינריך היינה
קטגוריה:זוכי פרס די ולט לספרות
קטגוריה:זוכי פרס זאב
קטגוריה:זוכי פרס השלום של התאחדות הסופרים הגרמנית
קטגוריה:זוכי פרס נסיך אסטוריאס לספרות
קטגוריה:זוכי פרס קורט לספר היהודי
קטגוריה:זוכי הפרס הלאומי לספרים יהודיים
קטגוריה:זוכי פרס ניומן
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
קטגוריה:מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע
קטגוריה:חברי האקדמיה ללשון העברית
קטגוריה:ישראלים חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
קטגוריה:חברי המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל
קטגוריה:חברי שלום עכשיו
קטגוריה:פעילי מרצ
קטגוריה:כרם אברהם: אישים
קטגוריה:בוגרי בית הספר תחכמוני (ירושלים)
קטגוריה:בוגרי תנועת הצופים בישראל
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:זוכי פרס פמינה
קטגוריה:זוכי פרס הים התיכון
קטגוריה:אישים הקבורים בקיבוצים
קטגוריה:ישראלים שנפטרו מסרטן
קטגוריה:ישראלים שתרמו איברים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1939
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2018