open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
יחיאל בכר

חכם **יחיאל בכר** (נפטר ב-1866), יליד חברון, איש היישוב הוותיק, ומחלוצי היישוב היהודי ביפו. היה בין רוכשי הפרדס ביפו שלימים נמכר למשה מונטיפיורי ונודע בשם פרדס מונטיפיורי.

בשנת 1842 רכש חכם יחיאל יחד עם הרב יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, וחכם אברהם פנסו, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו. שם נטעו על השטח פרדס 5,310 עצים, מהם 2,210 עצי הדר. בבאר בפרדס הותקנה אנטיליה ונבנה בו מבנה שנועד לשמש כמחסן.

חכם יחיאל בכר, עבר מחברון והתיישב ביפו בשנת 1855. בביתו הקים תלמוד תורה בו היה המלמד. 

נפטר בשנת ה'תרכ"ו ונטמן בבית העלמין היהודי ביפו.

## לקריאה נוספת
* פנחס גרייבסקי, "זיכרון לחובבים הראשונים", חוברת יג', ירושלים תרפ"ח.

## הערות שוליים

קטגוריה:חברון: אישים בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט
קטגוריה:יפו: אישים
קטגוריה:אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין היהודי ביפו
קטגוריה:יהודים בארץ ישראל במאה ה-19
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1866
עומאר (סרט)

**עומאר** (בערבית: **عمر**, תעתיק מדויק: "עמר") הוא סרט קולנוע פלסטיני משנת 2013 שנכתב ובוים על ידי האני אבו אסעד. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2014. זהו הסרט השני שייצג את פלסטין ושנבחר כמועמד לפרס זה; הסרט הראשון, "גן עדן עכשיו", גם הוא סרטו של אבו אסעד.

עלילת הסרט נסובה סביב דמותו של עומאר (אדם בכרי), אופה פלסטיני צעיר המאוהב בנדיה (לים לובאני), אחות חברו הטוב והמיליטנטי טארק (איאד חוראני). בעקבות רצח חייל ישראלי שעומאר משתתף בו, יחד עם צעיר נוסף בשם אמג'ד ובהנהגתו של טארק, הוא נלכד ונעצר על ידי השב"כ. הוא נאלץ להפוך למשת"פ, ובינו לבין מפעילו הישראלי רמי (וואליד זואיטר) מתפתח משחק חתול ועכבר, ועומאר עומד בפני קונפליקט של בגידה בעמו וחבריו לבין אהבתו לנדיה.

אבו אסעד סיפר כי את התסריט לסרט כתב תוך ארבעה ימים, ולאחר שנה של מימון, החלה הפקת הסרט. הסרט צולם בישראל בנצרת ובשטחי הרשות הפלסטינית בשכם ובמחנה הפליטים אל-פארעה. הסרט לא נשען בהפקתו על גופים ישראליים כלשהם, וצוות ההפקה והשחקנים היו רובם פלסטינים.

הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל קאן, בו זכה בפרס חבר השופטים בקטגוריית "מבט מסוים". בנוגע למועמדותו לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ראויה לציון העובדה כי בניגוד לסרטו הקודם של אבו אסעד, "גן עדן עכשיו", אשר האקדמיה האמריקאית לקולנוע הציגה אותו כנציג "הרשות הפלסטינית", מועמדות זו הוצגה כמועמדות של "פלסטין".

הסרט הושווה על ידי מבקרים שונים לסרט הישראלי "בית לחם", שעוסק בנושאים דומים והיה נציג ישראל במועמדות לפרס האוסקר לסרט הזר, אך לא נבחר כמועמד לפרס.

## קישורים חיצוניים
* 

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני
קטגוריה:סרטי 2013
קטגוריה:קולנוע פלסטיני
קטגוריה:השב"כ בתרבות ובאמנות
קטגוריה:סרטים בערבית
ג'ון שרימפטון

מייג'ור גנרל **ג'ון שרימפטון** (באנגלית: **John Shrimpton**) היה מושל גיברלטר מה-24 בדצמבר 1704 ועד ל-24 בדצמבר 1707.
## חייו
שרימפטון מונה למייג'ור במשמר הגרנדירים. בשנת 1693, במהלך מלחמת תשע השנים, הוא נפצע בקרב לאנדן שהתרחש בפלנדריה. בשנת 1701 נבחר לפרלמנט של אנגליה מטעם מחוז וויטצ'רץ'.

בשנת 1704, לאחר שגיברלטר נכבשה על ידי צי אנגלי-הולנדי במלחמת הירושה הספרדית, גבר האיום עליה מצד כוחות ספרדיים-צרפתיים שרצו לשוב ולשלוט בה. ב-9 באוקטובר 1704 הטיל כוח צרפתי-ספרדי מצור על גיברלטר; למעלה מ-7,000 חיילים ספרדים וצרפתים צרו על כ-2,000 מגינים בריטים והולנדים הנאמנים לקרל השישי. בדצמבר של אותה השנה פיקד שרימפטון על תגבורת של 2,200 חיילים בריטים והולנדים שנשלחו לגיברלטר בדרך הים, במטרה לתגבר את חיל המצב של גיברלטר בכח אדם, מזון ותחמושת. שרימפטון היה המושל בפועל של גיברלטר באותה התקופה, על אף שמונה רשמית לתפקיד רק ב-1705. ב-31 במרץ נכשלה המתקפה הצרפתית-ספרדית, והמרשל דה טסה הצרפתי נאלץ להפסיק את המצור על גיברלטר.

ב-1705 מינה קרל השישי רשמית את שרימפטון, בעצתה של אן, מלכת בריטניה, למושל גיברלטר. שרימפטון נותר בתפקיד עד ה-24 בדצמבר 1707, אז הוחלף על ידי מייג'ור גנרל רוג'ר אליוט.

## הערות שוליים

קטגוריה:מושלי גיברלטר
דידייה בורקהלטר

**דידייה בורקהלטר** (**Didier Burkhalter**; נולד ב-17 באפריל 1960) הוא פוליטיקאי שווייצרי מן המפלגה הליברלית השווייצרית, אשר כיהן כשר החוץ של שווייץ. במהלך שנת 2014 כיהן גם כנשיא שווייץ.

## ביוגרפיה
בורקהלטר נולד וגדל בכפר אוברנייר על שפת אגם נשאטל. השלים לימודים לתואר אקדמי בכלכלה, ולפני שעבר לפוליטיקה מילא מספר תפקידים בעולם האקדמי והמגזר הפרטי. 

בשנת 1985 הצטרף בורקהלטר למפלגה הדמוקרטית הרדיקלית (כיום המפלגה הליברלית הדמוקרטית, או ה-FDP). בשנים 1990 עד 2001 כיהן בפרלמנט של קנטון נשאטל. מ-1991 ועד 2005 היה חבר מועצת עיריית נשאטל ועמד בראשה במשך שלוש תקופות.

ב-2003 נבחר בורקהלטר לחבר המועצה הלאומית, הבית התחתון של אספת הברית של שווייץ. ב-2007 נבחר למועצת הקנטונים, הבית העליון של אספת הברית. במהלך תקופה זו שימש כחבר במספר ועדות פרלמנטריות פדרליות והיה גם חבר במשלחת השווייצרית לאספה הפרלמנטרית של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE).

### כהונה במועצת הברית
ביולי 2009 הכריז על מועמדותו לכהן במועצת הברית (ממשלת שווייץ) ובנובמבר אותה שנה נבחר לתפקיד. שימש שר הפנים (ראש המחלקה לענייני פנים) בשנים 2009–2011 ולאחר מכן היה לשר החוץ (ראש המחלקה לענייני חוץ), תפקיד בו שימש גם כמקביל לכהונתו כנשיא. במאי 2013 ביקר בורקהלטר בישראל.

במהלך שנת 2013 שימש בורקהלטר כסגנו של נשיא שווייץ באותה שנה, אולי מאורר. ב-4 בדצמבר 2013 בחרה בו אספת הברית לשמש כנשיא שווייץ במהלך שנת 2014. בתום השנה פינה את מקומו לסימונטה סומרוגה.

בורקהלטר פרש ממועצת הברית ב-31 באוקטובר 2017. במקומו נבחר למועצה איניאציו קאסיס, שגם ירש את תפקידו כשר החוץ.

באפריל 2018 התבטא בורקהלטר כי היה חלוק על עמיתיו למועצת הברית במספר עניינים ערכיים יסודיים, ובהם יצוא נשק לאזורי קונפליקט וכן סגירת פערי השכר בין גברים לבין נשים.

בורקהלטר נשוי לאישה ממוצא אוסטרי ואב לשלושה ילדים.

## קישורים חיצוניים

* דידייה בורקהלטר באתר מועצת הברית של שווייץ
* ביוגרפיה של בורקהלטר באתר המחלקה לענייני חוץ של שווייץ
* פגישת בורקהלטר וראש הממשלה נתניהו בישראל באתר משרד ראש הממשלה

## הערות שוליים

קטגוריה:נשיאי שווייץ
קטגוריה:שרי חוץ של שווייץ
קטגוריה:שרי פנים
קטגוריה:פוליטיקאים שווייצרים
קטגוריה:שווייצרים שנולדו ב-1960
המרכז לטניס בישראל - טבריה

**מרכז הטניס והחינוך טבריה** הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.

## היסטוריה
המרכז נפתח בשנת 1989 בשיכון ד' בעיר - אחת משכונות המצוקה הגדולות (בהמשך שונה שם השכונה לרמת אגוז). הסיבה למיקומו של המרכז בשכונה זו הייתה לתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו לבלות את אחר הצהרים והחופשות שם במקום להישאר ברחובות. המרכז היה כמובן נגיש לכל תושבי העיר והאזור שהגיעו כדי ללמוד את משחק הטניס.

ביל ליפי, אחד מששת המייסדים של המרכז לטניס בישראל, סיפר את הסיפור של הקמת המרכז בטבריה: "לארי קרוליק היה איש נפלא שאהב ילדים. הוא לא שיחק טניס. במהלך טיול בישראל, בזמן שנסע ברכבת מת"א לירושלים, הוא הודיע שהוא מעוניין לתרום מיליון דולר כדי לבנות מרכז טניס בטבריה. כאשר התקיים טקס חנוכת המרכז, קרוליק כבר גסס מסרטן. הוא טס במיוחד עם משפחתו ורופאו האישי מארצות הברית לישראל והגיע לטבריה עם מסוק כדי להיות בטקס. כמה ימים לאחר מכן הוא נפטר".

## הפעילות במרכז
במרכז בטבריה שישה מגרשים, קיר אימון מקורה, מועדון לילדים, שלושה מקלטים ניידים, כיתת לימוד, מקלחות ושירותים וגישה לנכים. במרכז תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית לגני ילדים ופיתוח מוטורי מגיל 3-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית לילדים מצטיינים המשלבת גם אימוני כושר ואימונים מנטליים. למבוגרים יש חוגי טניס וקרדיו טניס. השחקנים הבולטים שגדלו בטבריה במהלך השנים וזכו באליפויות ישראל לנוער: ויקטור קוליק, גיא קובי, אלירן דויב ואיגור סמילנסקי. במרכז מתקיימות תחרויות ארציות, אזוריות ופנימיות במהלך השנה וימי כיף לתושבי העיר.

המרכז בטבריה מקיים תוכניות רבות למען הקהילה שממומנות על ידי תורמים יקרים בחו"ל: תוכניות למען ילדים ונוער בסיכון, תוכנית לאנשים בעלי מוגבלות שכלית, תוכנית לדו קיום (חיים משותפים) ותוכנית לעולים חדשים.

במלחמת לבנון השנייה ב-2006 נאלץ המרכז להפסיק את פעילותו בעקבות ירי קטיושות על טבריה. כדי להרחיקם מקו האש, הוזמנו ילדי המרכז להתארח במרכז לטניס בישראל - רמת השרון שם התאמנו וישנו אצל משפחות מהאזור. 

מנהל המרכז הראשון בטבריה היה שמוליק טלר ואחריו ניהלו קרול לובל וישה אקסנוב,טל טמסלם, 2021 ועד היום דאור צ'ולריה

## קישורים חיצוניים

* 

* המרכז לטניס בישראל - טבריה, באתר **המרכז לטניס בישראל**

קטגוריה:טבריה: ספורט
קטגוריה:מרכזי הטניס והחינוך בישראל
יצחק טאוב

**יצחק טַאוּבּ** (17 בינואר 1927 – 17 בינואר 2014) היה עיתונאי, כלכלן ומנהל ישראלי. שימש פרשן כלכלי וכתב בנושאי כלכלה במספר כלי תקשורת בהם קול ישראל, "על המשמר" ו"דבר". היה דוברו ומזכירו הכללי של בנק ישראל, יו"ר רשות ניירות ערך ומנהל מוסד ביאליק.

## קורות חיים
יצחק טאוב נולד בשנת 1927 בעיר ברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה). ב-1939 עלה לארץ ישראל. בשנת 1944, כשהיה בן 17, התגייס לפלמ"ח ושירת במסגרת פלוגות ו' וי"א בהכשרת החושלים (גבע, 1945). בוגר החוג כלכלה ומוסמך במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.

טאוב היה כתב ופרשן לענייני כלכלה בעיתונים "על המשמר" ו"דבר". במשך שנים רבות הגיש ביחד עם העיתונאים יצחק טישלר, צבי קסלר ואחרים את תוכנית הרדיו היומית לענייני כלכלה ומשק "על מספרים ואנשים" בקול ישראל.

בראשית שנות ה-60, בתקופת כהונתו של דוד הורוביץ כנגיד בנק ישראל, החל טאוב לשמש בתפקיד דובר הבנק ולאחר מכן עוזר לנגיד. החל באמצע אותו עשור כיהן כמזכירו הכללי של הבנק עד 1972, לאחר שזנבר החליף את הורוביץ כנגיד הבנק.

ב-1972 מונה לעמוד בראש **הוועדה לריסון ולייעול ההוצאות בתחום ההסברה והפרסומים** (ועדת טאוב) שהסדירה את תחום ההסברה לציבור הישראלי, קבעה כללים לפרסום חומרים בידי משרדי הממשלה, קבעה את תפקידם של מרכז ההסברה ושירות הסרטים הישראלי בהקשר זה, והמליצה על סיום הופעתו של שנתון הממשלה. על אף שלא כל מסקנות הוודעה מומשו בפועל נודע לה חשיבות רבה בעיצוב תחום ההסברה בעשורים הבאים.

בין השנים 1974–1979 כיהן בתפקיד יו"ר רשות ניירות ערך.

בשנת 1974 מונה לעורך "רבעון לכלכלה", כתב עת מדעי ישראלי לנושאי כלכלה, וערך אותו במשך שנים רבות.

החל מתחילת שנות ה-80 כיהן טאוב במשך שנים רבות בתפקיד מנכ"ל "מוסד ביאליק", וגם לאחר פרישתו מתפקיד זה המשיך לשמש חבר בדירקטוריון המוסד. בנוסף, היה חבר בהנהלותיהם של ארגוני תרבות וחינוך, בהן מליאת מועצת העיתונות, אגודת העיתונאים בירושלים, יו"ר הנהלת תיאטרון החאן, הנהלת התאחדות הוצאות הספרים בישראל, חבר בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חבר הנהלת המכון לתרגום ספרות עברית וחבר מועצת המנהלים של הוצאת עם עובד.

טאוב התגורר במושב בית זית ונמנה עם ותיקיו. נפטר בבוקר יום הולדתו ה-87, בינואר 2014. נקבר בבית העלמין של מושבו. הותיר אישה, מרית, ושלושה ילדים: גדי טאוב (עיתונאי וסופר), הגר (עובדת סוציאלית) ונועה (מפיקה).

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סגל דבר
קטגוריה:סגל על המשמר
קטגוריה:סגל קול ישראל
קטגוריה:כתבים כלכליים ישראלים
קטגוריה:פרשנים כלכליים ישראלים
קטגוריה:כלכלנים ישראלים
קטגוריה:מנהלים ישראלים
קטגוריה:בית זית: אישים
קטגוריה:ישראלים ילידי צ'כוסלובקיה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:חברי מועצת העיתונות בישראל
קטגוריה:יושבי ראש רשות ניירות ערך
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1927
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2014
קטגוריה:אישים הקבורים במושבים
אבנט (חברה)

**אבנט** היא אחת מהחברות הגדולות בעולם בתחום שיווק רכיבי אלקטרוניקה ומחשבים, עם מחזור מכירות עולמי של 27 מיליארד דולר (2013).

החברה הוקמה על ידי מהגר יהודי מרוסיה בשם צ'ארלס אבנט, שפתח בברוקלין בתחילת שנות ה-60 חנות למוצרי אלקטרוניקה (כגון רדיו, שפופרות וכדומה). מאז, החברה עברה עשרות רכישות ומיזוגים, אך שמרה על שמה המקורי.

החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק מאז 1959.

החברה מעסיקה כ-19,000 עובדים. בישראל מיוצגת אבנט על ידי אבנט ישראל, הנמצאת בתל-מונד עם כ-110 עובדים ובניהולו של דני קורן. אבנט ישראל מפיצה רשמית של כ-150 יצרני רכיבים.

## קישורים חיצוניים

* 

* אבנט ישראל

## הערות שוליים

קטגוריה:חברות אלקטרוניקה
מפרץ נעמה

**מפרץ נעמה** () הוא מפרץ טבעי במצרים, וכפר הנופש המרכזי של העיר שארם א-שייח' שבדרום חצי האי סיני. המקום מפורסם באיכות המלונות, בתי הקפה, הבזארים והמסעדות שבו.

כפר הנופש במפרץ נעמה הוקם לראשונה בתקופת ההתיישבות הישראלית במקום, כ-6 קילומטרים צפונית מזרחית לבתי העיר אופירה ששכנה במקום. המקום לא נהרס והשליטה בו הועברה למצרים שהמשיכה לפתח אותו.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:מצרים: מפרצים
קטגוריה:שארם א-שייח'
קטגוריה:אופירה
קטגוריה:סיני: התנחלויות
יוסף רפאל בן נון

הרב **יוסף רפאל בן נון** (ה'תקפ"א, 1821, ירושלים – כ"ב באדר ה'תרס"ו, 1906, יפו) היה מרבני ירושלים, ורבה של הקהילה הספרדית ביפו בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.

## קורות חיים
נולד בירושלים בשנת ה'תקפ"א (1821) לרבי יעקב וללאה. בצעירותו למד בישיבות הספרדיות בירושלים, ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות ונשא את שרה פרסייאדו.

בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 שימש כרבה של העדה הספרדית ביפו, ופעל לגיבושה.

נודע בעמדתו התקיפה בסכסוך שפרץ סביב מגרש מונטיפיורי, שהוקדש לעדה המערבית ביפו, ושהביא להתערבותם של העסקנים נסים בכר, חיים אמזלג ויוסף נייגו. במסגרת הסכסוך, חתם בשנת ה'תרנ"ה על פסק דין בנושא.

מאמריו התורניים פורסמו בכתב העת המאסף.

חיבורו התורני הגדול, המכונה "יאיר מבין", עוסק בכללים והגדות בש"ס ובפוסקים. בשל מצבו הכלכלי, שלא אפשר לו להוציא לאור את הספר, פרנסי יפו ייסדו ועדה להדפסתו, בהם אהרון שלוש, נסים קורקידי, יוסף בן שמחון ועוד, שהחלו בהוצאתו בשלבים בחוברות. חלק גדול מהחיבור עודנו בכתב יד בלבד. בשער החוברת תואר החיבור כך:

.

בתשרי ה'תרס"ה שהה בג'רבה.

הלך לעולמו ביפו בכ"ב באדר ה'תרס"ו (1906).

## משפחתו
בניו: יעקב וחיים. בתו זינבול נישאה לאברהם מויאל.

## קישורים חיצוניים
* 
* משה דוד גאון, "יהודי המזרח בארץ ישראל" חלק ב' עמ' 169.
* חיבורו, יאיר מבין, באתר אוצר החכמה
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ירושלים: אישים
קטגוריה:רבני העיר יפו
קטגוריה:רבנים ארץ-ישראלים
קטגוריה:אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין היהודי ביפו
קטגוריה:רבנים ביישוב
קטגוריה:אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל במאה ה-19
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1821
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1906
פסניארי

**פסניארי** (**Песняры**, **מבצעי שירים**) הוא אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי נודע שנוסד במינסק בשנת 1969 ופעל בברית המועצות ובלארוס עד לשנת 1998. הבסיס לשירי הלהקה היה הפולקלור הבלארוסי. שירי הלהקה בוצעו בבלארוסית וברוסית. היא הגיעה לשיא הפופולריות בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.

הלהקה נוסדה ב-1 בספטמבר 1969 כאשר קבוצת מבצעים ממינסק קיבלה הכרה רשמית כלהקה. אומנם כבר בשנת 1968 הקבוצה הופיע במספר הופעות כליווי לזמרים וגם עם שירים שבוצעו על ידי חבריה. השם של הלהקה היה "ליאבוני". מייסד ומנהלה היה ולדימיר מוליאבין.

בשנת 1970 הלהקה השתתפה בתחרות זמר כלל ארצית וזכתה במקום השני. באותה שנה הוחלט לשנות את שמה ל"פסניארי". בשנת 1970 ללהקה הצטרף לאוניד בורטקביץ'. באביב 1971 הוצא התקליט הראשון של הלהקה. הלהקה המשיכה להשתתף בהצלחה בתחרויות זמר בברית המועצות ואף נשלחה לתחרויות מחוץ לגבולות ברית המועצות. בשנת 1976 היא לראשונה הופיע עם סדרת הופעות בארצות הברית.

בשנים 1973-1976 הלהקה שולבה במספר סרטים בה בוצעו שיריה הפופולריים.

בשנת 1976 הלהקה הופיע עם אופרת רוק ובשנת 1978 עם אופרת רוק נוספת. האופרות התבססו על פולקלור בלארוסי. בשנת 1979 למייסד הלהקה ולדימיר מוליאבין הוענק תואר אמן העם. רפרטואר הלהקה כלל בעיקר שירים שנכתבו על ידי ולדימיר מוליאבין על פי מילים של שירי עם בלארוסים. בנוסף לכך היו שירים שהולחנו על ידי אלכסנדרה פחמוטובה, אוסקר פלצמן ונוספים.

בתחילת שנות ה-80 לאוניד בורטקביץ' עזב את הלהקה. לקראת סוף שנות ה-80 רק מוליאבין ונגן סקסופון ולאדיסלב מיסביץ' נותרו מההרכב המקורי של הלהקה.

בשנת 1998 ולאדיסלב מיסביץ' מונה למנהל הלהקה. כצעד מחאה מוליאבין פנה לאלכסנדר לוקשנקו והנשיא החליט על הקמת להקה חדשה בראשות מוליאבין. ללהקה זו חזר גם לאוניד בורטקביץ'. אומנם בשנת 2003 מוליאבין נהרג בתאונת דרכים ולהקה התפרקה.

בשנת 2013 קיימות מספר להקות שמבצעות שירי הלהקה המקורית וטוענות להיות יורשים של הלהקה המקורית.

## קישורים חיצוניים

* 

* אתר הלהקה
* אתר על היסטוריית הלהקה

קטגוריה:להקות סובייטיות
קטגוריה:בלארוס: תרבות
קטגוריה:להקות שהתפרקו בשנת 2003
שלמה קורן

ממוזער|יצירה של שלמה קורן, מעין גשר פתוח, בפארק בדרום-מזרח אמסטרדם
**שלמה קורן** (**Shlomo Koren**; 3 בספטמבר 1932 – 16 בנובמבר 2013) היה פסל וצייר ישראלי-הולנדי יליד גרמניה, שפעל בעיקר באמסטרדם.

## ביוגרפיה
שלמה קורן נולד בקלן, גרמניה בשנת 1932. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. ב-1954 החל ללמוד אמנות ב"בצלאל" בירושלים.
בשנת 1960, לאחר שסיים את לימודיו, היגר עם משפחתו לאמסטרדם שבהולנד.

יצירתו המוקדמת של קורן כללה בעיקר עבודות גרפיות, ובהן שרטוטי דיאגרמות ואיורים טכניים בדויים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל לעסוק בפיסול גאומטרי, שאופיין במינימליזם ובשימוש במתכות כפלדת אל-חלד ואלומיניום. בשנות ה-90 החלו להיכנס לעבודותיו דימויים פיגורטיביים.

בנו נמרוד קורן, שעלה לישראל, הוא צייר החי ופועל בכפר האמנות האקולוגי "ורטיגו" בקיבוץ נתיב הל"ה.

## השכלה
*1958 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים

## תערוכות יחיד

* 1959 - גלריה צ'מרינסקי, תל אביב.
* 1964 - גלריה רינה, ירושלים.
* 1973 - "שלמה קורן: פסלים", מוזיאון ישראל, ירושלים.

## פרסים
*1959-1958 -, פרס לעידוד אמנים צעירים, אגודת הציירים, תל אביב
*1970 - פרס, תערוכת רישום בינלאומית, וינה, אוסטריה.

## קישורים חיצוניים

* 
* רשימת תערוכות באתר RoGallery
* 
* 

* Piet Heinkade, Monumenten van voorbijglijdende tijd, *[[Nieuw Israëlietisch Weekblad]]*, 30 September 2005

* 

קטגוריה:פסלים ישראלים
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:פסלים הולנדים
קטגוריה:ציירים יהודים הולנדים
קטגוריה:ישראלים שהיגרו להולנד
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:ישראלים ילידי גרמניה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1932
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2013
דייגו דה סלינאס

דון **דייגו אסטבאן גומס דה סלינאס אי רודריגס דה בייארואל** (בספרדית: **Diego Esteban Gómez de Salinas y Rodríguez de Villarroel**;  3 באוגוסט 1649 - 27 בנובמבר 1720) היה המושל הספרדי האחרון של גיברלטר. הוא כיהן בתפקיד זה עד לכיבושה של גיברלטר על ידי הצי האנגלו-הולנדי באוגוסט 1704, במהלך מלחמת הירושה הספרדית.

## ביוגרפיה

סלינאס אי רודריגס נולד במדריד, ספרד, לאביו פדרו גומס סלינאס (Pedro Gómez Salinas) ולאימו אוגוסטינה רודריגס דה בייארואל (Agustina Rodríguez de Villarroel), בני האצולה הזעירה (מבורגוס מצד אביו, ומוואיאדוליד מצד אמו). הוא החל את שרותו הצבאי כמשרת אישי של איניגו פרננדס דה בלאסקו (Iñigo Fernández de Velasco), המשנה הצבאי למלך קסטיליה. הוא התקדם במהירות בקריירה הצבאית שלו, קודם לדרגת נושא דגל (דרגתו של קצין זוטר ברגלים או בצי, שהיה באופן מסורתי נושא את הדגל ומכאן הכינוי) ולאחר מכן לקפטן בחיל רגלים, זאת עוד לפני שהגיע לגיל 20. בשנת 1670 הוא מונה לקפטן בחיל הפרשים, לאחר מכן נטל חלק במלחמת צרפת-הולנד ונותר בהולנד עד לשנת 1673, אז חזר לספרד והועבר לצבא קטלוניה. בשנת 1675 הוא נפצע בקרבות שהתחוללו במתקפה צרפתית על העיר פגסרדה (Puigcerdà) הסמוכה לגבול עם צרפת. בדצמבר 1677 הוא חזר למורסיה.

בשנת 1685 שירת סלינאס אי רודריגס כמרשל בחיל הרגלים הספרדי בפמפלונה, ובתקופה זו הוא הגיש בקשה להצטרף למסדר סנטיאגו; בקשתו התקבלה לאחר חקירה מעמיקה של אילן היוחסין שלו. בפמפלונה השתתף בקרבות של מלחמת תשע השנים על הגבעות של אלדידה (Alduide), שם הצליח להדוף את הפולשים הצרפתים.

ביוני 1697, כעת בדרגת גנרל, פיקד סלינאס אי רודריגס על הכוחות הספרדיים שניסו להדוף את כוחותיו של הדוכס מוונדום הצרפתי, המתקדמים לעבר ברצלונה. אולם ב-7 ביולי נכנעה העיר וב-15 באוגוסט עזבו כוחותיו של סלינאס את האזור. בשנת 1698 מונה סלינאס למושל העיר ז'ירונה.

בדצמבר 1701 מונה סלינאס אי רודריגס למושל הצבאי של גיברלטר על ידי פליפה החמישי, מלך ספרד. עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית והתגברות האיום על גיברלטר מצד הצי האנגלו-ספרדי, דרש סלינאס תגבורות לגיברלטר אך תגבורות מעולם לא נשלחו. ב-1 באוגוסט 1704, נחתו מלחים אנגלים בפיקודו של גאורג, נסיך הסן-דרמשטט האוסטרי, באיסתמוס צפונית לצוק ממפרץ גיברלטר. לאחר הכנתה של תוכנית תקיפה על גיברלטר, שלח גאורג מסמך ובו דרישה לכניעת חיל המצב הספרדי; אך סלינאס לא נענה לדרישה וב-3 באוגוסט החלו ספינותיו של גאורג להרעיש את גיברלטר. לאחר שהבין את חומרת המצב וכי התנגדות נוספת איננה אפשרית, נכנע סלינאס בבוקר ה-4 באוגוסט.

למרות הביקורת שנמתחה על הכישלון בגיברלטר, שכעת נצטרף גם לכישלון בברצלונה ב-1697, בכל זאת החליט פליפה החמישי למנותו בשנת 1706 למושל בייאסקוסה דה הארו (Villaescusa de Haro) שבקואנקה, שם הוא נשאר כגולה מרצון כמעט עד ליום מותו. בסוף ימיו חזר למדריד וב-27 בנובמבר 1720 הוא מת שם, בהורישו את כל נכסיו לאחותו, פרנסיסקה.

## קישורים חיצוניים
* מסמך הכניעה עליו חתם מושל גיברלטר, דיאגו דה סלינאס, ב-4 באוגוסט 1704 

## הערות שוליים

קטגוריה:מושלי גיברלטר
קטגוריה:ילידי 1649
קטגוריה:נפטרים ב-1720
בצלאל טרייבר

**בצלאל טרייבר** (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף. עד ראשית שנת 2018, אז פרש לגמלאות, שימש סמנכ"ל משרד הביטחון, כראש אמו"ן - האגף למבצעים לוגיסטיים ונכסים, וראש רח"ל.

## ביוגרפיה
טרייבר נולד וגדל בבית יהושע, אחד משלושה בנים של מנחם ומינה טרייבר, ממייסדי היישוב.

עם גיוסו לצה"ל התנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר טרייבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס סיור. בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לסיירת ושימש כמפקד צוות. במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין המבצעים של הסיירת ולחם בחזית הדרום. במהלך המלחמה נפצע, אולם התאושש מפציעתו ושב לשירות. בהמשך שימש כסגן מפקד הסיירת וכמפקד גדוד 17.

ב־1984 שימש כראש לשכת הרמטכ"ל בדרגת סא"ל.

בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כסגן קחצ"ר בדרגת אל"ם. בשירות המילואים שימש בין היתר כחונך למפקדי חטיבת גולני.

לאחר פרישתו מצה"ל שימש סמנכ"ל לארגון ומינהל ברשות שדות התעופה. ב-2005 מונה לראש מנהלת המעברים היבשתיים. מונה לסמנכ"ל משרד ביטחון וראש אמו"ן (אגף מבצעים לוגיסטיים ונכסים), בתפקיד זה היה אמון על בניית בסיסי צה"ל, על בניית הגדר כנגד המסתננים בגבול ישראל מצרים, ועל פריקת אמצעי הלחימה מאוניית הנשק "קלוס סי".

ביוני 2014 מונה טרייבר לממלא מקום ראש רח"ל. בנובמבר 2015 אישרה ממשלת ישראל את מינויו לראש רח"ל, לתקופת כהונה בת ארבע שנים. טרייבר שימש כראש רח"ל עד ינואר 2018, אז הודיע לשר הביטחון על רצונו לפרוש מהתפקיד.

## קישורים חיצוניים

* בצלאל טרייבר בארכיון לוחמי סיירת שקד
*
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מפקדי חטיבת אפרים
קטגוריה:לוחמי סיירת שקד
קטגוריה:ראשי האגף למבצעים לוגיסטיים ונכסים
קטגוריה:מנהלים ישראלים
קטגוריה:מפקדי גדודים בחטיבת גולני
קטגוריה:תתי-אלופים בצה"ל
קטגוריה:בית יהושע: אישים
קטגוריה:חיילי חיל הרגלים במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1952
מלון ענבל

**מלון ענבל** (נקרא בעבר **מלון לרום**) הוא בית מלון יוקרתי בשכונת טלביה בירושלים, בעל דירוג "5+ כוכבים". בשנת 2011 דורג כמלון הטוב ביותר בישראל.

## היסטוריה
המלון הוקם על ידי חברת לרום שהייתה שותפות של אל על וחברת סנשיין אינטרנשנל הוטלס. לצורך בניית המלון הוקצה לחברה מגרש במתחם עמרייה עליו הייתה חורשת זיתים. המלון תוכנן על ידי האדריכל, חתן פרס ישראל, יעקב רכטר. הבנייה במתחם, שתוכנן במקור לכלול שמונה מגדלי מגורים ושני בתי מלון רבי-קומות, זכה להתנגדות רבה, ובעקבות זאת נבנה במקום רק מגדל אחד, מגדל משהב. בעקבות הביקורת, קבעה ועדת הבנייה המחוזית שהמלון יכלול רק 7 קומות, בהן 350 חדרים, במקום 11 קומות עם 500 חדרים. כמו כן המלון תוכנן סביב חצר פנימית. שינויים אלו לא ספקו את המתנגדים, בהם דמויות ידועות כמו פרופ' מיכאל ברונו, דן פטינקין, יהודה האזרחי, אשר דרשו לבטל את בניית המלון, אך עמדתם נדחתה על ידי הוועדה בספטמבר 1973, בלחץ הדרג הפוליטי. במהלך הבנייה, עלתה טענה שהמלון הוסיף על 40,000 המטרים הרבועים שהותרו לבנייה עוד 4000 מ"ר בעצה אחת עם גורמים בעיריית ירושלים ומשרד הפנים, בטענה שמדובר בשטחי שירות ולא חדרי מלון. מהלך זה נדון בדו"ח ביקורת של יורם בר סלע, היועץ המשפטי של עיריית ירושלים. בניית המלון החלה בסוף שנות ה-70 והוא נפתח בסוף 1982, ללא רישיון עסק מהעירייה בגלל סכסוך על בריכת השחייה. ממזרח למלון הוקם גן הפעמון.

בשנת 2000 הופסקה ההתקשרות בין המלון לרשת והמלון שינה את שמו ל"מלון ענבל" על שם העתק פעמון הדרור שמוצב בגן הפעמון הסמוך. היום המלון מנוהל על ידי לרום אך עדיין נקרא "ענבל".

המלון נבחר על ידי מגזין התיירות קונדה נסט למלון הישראלי הטוב ביותר בישראל והרביעי במזרח התיכון לשנת 2011 ובאותה השנה היה המלון הישראלי היחיד ברשימת מלונות היוקרה של קבוצת Preferred Hotel.

בחודש יוני 2016 הותקנה על גג המלון מצלמה פנורמית המצלמת ב-360 מעלות את נופי העיר הנשקפים מהמלון ומשדרת אותם באתר האינטרנט של המלון.
250px|שמאל|ממוזער|מלון ענבל על רקע העיר העתיקה של ירושלים, 2023
250px|שמאל|ממוזער|תוספת שתי קומות לחזית הדרום-מזרחית של מלון ענבל, 2019
בחודש נובמבר 2016 החלו במלון עבודות להרחבתו, בעלות משוערת של כ-90 מיליון ש"ח הכוללות שיפוץ השטחים הציבוריים והחדרים, הגבהת האגף המזרחי של מבנה המלון בשתי קומות נוספות כך שיתווספו לו 52 חדרים וסוויטות והקמת בריכת שחייה חדשה. את השיפוץ תכנן האדריכל מייקל שוורץ והוא הסתיים בנובמבר 2018.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

ענבל
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכנן יעקב רכטר
שלושה גברים בבומל

**שלושה גברים בבּוּמֶל** (באנגלית: **Three Men on the Bummel**) הוא ספר הומוריסטי מאת ג'רום ק. ג'רום. הספר ראה אור בבריטניה ב-1900, אחת עשרה שנה לאחר צאתו לאור של הספר "שלושה בסירה אחת", שפרסם את הסופר. גם הספר הזה זכה להצלחה רבה, ובגרמניה שימש זמן רב כספר לימוד בבתי הספר. הספר מתאר את מסעם של שלושת החברים הבריטים ג'רום, ג'ורג' והאריס במסע אופניים בגרמניה, אל אזור היער השחור.

## תוכן הספר
הספר מתאר מסע שני של אותם שלושה גברים מ"שלושה בסירה אחת". הפעם זהו מסע אופניים בגרמניה, שהייתה ב-1900 אומה חדשה לאחר איחוד גרמניה. הוא בנוי באופן דומה ל"שלושה בסירה אחת", כאשר בראש כל פרק מובאים מספר משפטים המתארים באופן אירוני את עלילת הפרק. רוב הספר משעשע וקליל. עם זאת, בניגוד ל"שלושה בסירה אחת", שכל כולו הומור, חלקים מסוימים מהספר אינם קומיים אלא מביעים באופן נחרץ ואף קודר את דעתו של המחבר על גרמניה בכלל והגרמנים בפרט. הוא דן באכזריותם הקטלנית, באופיים הצייתני לחלוטין ובכניעתם לכל צורה של חוק ומשטר בלי להפעיל שיקול דעת עצמי. בספר, למרות לשונו הקלילה וסגנונו ההומוריסטי של ג'רום, ניכרת גם המתיחות המחריפה בין העמים, השוני בין הבריטים לבין הגרמנים והתחזקות תפיסת הלאומנות הגוברת אצלם. בין היתר כותב ג'רום מספר משפטים אשר קולעים היטב אל המטרה: "מילוי החובה הוא נושא הלימוד האלמותי [בבתי הספר הגרמניים]... על פי השקפתם מדובר בציות עיוור לכל דבר עם כפתורים [כלומר, לובש מדים]...עד כה בורך הגרמני בממשלה טובה להפליא. אם דבר לא ישתנה הרי שחייו ימשיכו להיות טובים. צרותיו יחלו רק אם יקרה משהו למכונת הממשל."

יחד עם הביקורת על הגרמנים, מגלה ג'רום גם אמונה בטוב לבם, וכמה הערות שלו היו מתקבלות היום בתמיהה. בתקופה שבה נכתב הספר, נראתה גרמניה בעיני האנגלים כארץ שוחרת שלווה ושלום, ואיש לא תיאר לעצמו את מה שעתיד להתחולל שנים לא רבות מאוחר יותר. ג'רום עצמו נחל מפח נפש כאשר היה עד לזוועות מלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס מתנדב בצלב האדום הצרפתי.

המילה "בּוּמֶל" היא מילה גרמנית שפירושה "טיול לשם הנאה". ג'רום משלב בספר עוד עשרות מילים בגרמנית, שאת חלקן הגדול הוא אינו מתרגם ואינו מסביר.

[250px|שמאל|ממוזער|עטיפת הספר במהדורה העברית בהוצאת "גמיר" עם איור של [דני קרמן]]

## תרגומים לעברית
* **שלושה בבומל**, תרגם גבריאל רוזן, הוצאת גמיר, 1982.
* **שלושה גברים בבומל**, הוצאה מחודשת לספר **שלושה בבומל**. תרגם יונתן בר, הוצאת קמין, 2012.

## קישורים חיצוניים

* אריק גלסנר, על "שלושה בבומל", של ג'רום ק. ג'רום, המדור לספרות ב"שבעה לילות" של "ידיעות אחרונות", 29 באוגוסט 2012
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי 1900
קטגוריה:ספרי הומור וקומדיה
קטגוריה:ספרים בריטיים
ג'לואיט

שמאל|ממוזער|250px|ג'לואיט - צילום לווין
**ג'לואיט** (במרשלית: **Jaluit**) הוא אחד האטולים של איי מרשל שבאוקיינוס השקט. נמצא כ-220 ק"מ דרומית מערבית לאטול מג'ורו בו ממוקמת בירת איי מרשל.

האטול כולל 144 איי אלמוגים, השטח היבשתי שלו הוא 11.34 קמ"ר, רוב השטח היבשתי נמצא באי הגדול ביותר שגם שמו ג'לואיט. שטח הלגונה 689.74 קמ"ר. בג'לואיט חיים 1788 תושבים (נכון ל-2011). 

ב-1874 הכריזה ספרד על בעלותה על איי מרשל כולם וג'לואיט בכללם. ב-1884 העבירה ספרד את בעלותה על האיים לאימפריה הגרמנית שהחזיקה בהם במסגרת גינאה החדשה הגרמנית. בתקופת השלטון הגרמני הוקמו על האטול מספר תחנות סחר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל האטול במנדט הדרום-פסיפי שהעניק חבר הלאומים ליפן. בעקבות מלחמת העולם השנייה עבר האטול לשליטתה של ארצות הברית, עד למתן העצמאות לאיי מרשל בשנת 1986.

## תחבורה
באטול קיים מנחת, מרובד חצץ, באורך כ-1500 מטר. את המנחת משרתת חברת התעופה של איי מרשל.

## אמנת ראמסאר
ב-13 ביולי 2004 נקבעה ג'לואיט כאתר מים בעל חשיבות בינלאומית במסגרת אמנת ראמסאר.

## קישורים חיצוניים

* מידע על ג'לואיט באתר איי מרשל (באנגלית).
* ג'לואיט באתר אמנת ראמסאר (באנגלית).
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:איי מרשל: אטולים
קטגוריה:איים באוקיינוס השקט
קטגוריה:אתרי רמסר
אוניברסיטת סיני

**אוניברסיטת סיני** (בערבית: **جامعة سيناء**) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בעיר אל עריש שבחצי האי סיני, מצרים. האוניברסיטה הוקמה בשנת 2006. נכון לשנת 2014 נשיא האוניברסיטה הוא פרופסור חאתם מוסטפא אל-בולוק, ויו"ר חבר הנאמנים שלה הוא איש העסקים המצרי חסן כמאל ראתב.

לאוניברסיטה שני קמפוסים; קמפוס בקנטרה (המזרחית) וקמפוס באל-עריש.

האוניברסיטה מדורגת מבחינה אקדמית במקום ה-14,493 מבין כלל האוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-41 מבין האוניברסיטאות במצרים.
ממוזער|200px

## פקולטות האוניברסיטה
האוניברסיטה כוללת 7 פקולטות:

* הפקולטה לרפואת שיניים
* הפקולטה למנהל עסקים
* הפקולטה למדעי ההנדסה
* הפקולטה למערכות מידע ולמדעי המחשב
* הפקולטה לטכנולוגיות מדיה
* הפקולטה למדעי הרוקחות
* הפקולטה למדעי הרוח

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

סיני
ליברצ'ה

**ולדזיו ולנטינו ליברצ'ה** (באנגלית: **Władziu Valentino Liberace**; 16 במאי 1919 - 4 בפברואר 1987), הידוע בשם הבמה **ליברצ'ה**, היה פסנתרן ובדרן אמריקאי. בשיא תהילתו, בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-20, ליבראצ'ה היה הבדרן בעל השכר הגבוה ביותר בעולם.

## ביוגרפיה
ליברצ'ה נולד בעיר וסט אליס, ויסקונסין שבארצות הברית להורים מוזיקאים. אחיו התאום של ליברצ'ה מת בלידה. אביו, סלווטורה ליברצ'ה היה מהגר איטלקי, אשר ניגן בקרן יער בתזמורת הפילהרמונית של מילווקי. אמו, פרנסס זוקובסקי הייתה מורה לפסנתר אמריקנית ממוצא פולני. אחיו ג'ורג' היה כנר.

ליברצ'ה החל לנגן בפסנתר בעת שהיה בן ארבע. כנער, ליברצ'ה התפרנס מנגינה על פסנתר במועדוני לילה, אירועים, ושיעורי ריקוד. בהמשך החל הופיע יחד עם התזמורת הסימפונית של שיקגו.

בשנות ה-50 של המאה ה-20 ליברצ'ה הנחה את תוכנית הטלוויזיה "המופע של ליברצ'ה" אשר שודרה בסינדיקציה. במשך זמן מסוים תוכניתו זכתה לרייטינג גבוה יותר אף מהתוכנית המצליחה "לוסי אהובתי". בהמשך שנות ה-50 שיחק בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע.

במהלך שנות ה-50 ליברצ'ה הוציא לשווקים מספר אלבומים שהופקו על ידי קולומביה רקורדס. במהלך 1953 בלבד נמכרו מעל ל-2,000,000 עותקים של אלבומיו.

ב-1955 החל להופיע באופן תדיר במועדון ריביירה שבלאס וגאס.

בשנת 1960 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. ב-1965 הופיע בסרט "אמריקה לאן?" בסצנה מפורסמת בה הוא מציע ללקוח את מוצרי הקבורה היוקרתיים של חברת קבורה. ב-1966 הוא הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה האמריקנית "באטמן".

ב-1973 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי הראשון. במהלך שנות ה-70 הפיע בתפקידי אורח בפרקים של סדרות הטלוויזיה "הנה לוסי", "קוג'אק", ו"החבובות".

לאורך שנות ה-70 ההופעות החיות של ליברצ'ה ערך בלאס וגאס זכו להצלחה רבה כאשר ליברצ'ה נהג להרוויח כ-300,000 דולרים מדי שבוע.

בשנת 1979 ליברצ'ה פתח בלאס וגאס את מוזיאון ליברצ'ה אשר הציג בין היתר את הפסנתרים שלו, מכוניות היוקרה שלו, וחפצים אחרים שהיו בבעלותו. ליברצ'ה היה אספן ידוע של רהיטים עתיקים, פסנתרים עתיקים ומכוניות יוקרה. אוסף הפסנתרים שלו כלל בין היתר פסנתרים שהיו שייכים לפרדריק שופן וג'ורג' גרשווין.

ב-1982 סקוט תורסון, מי שהיה מאהבו של ליברצ'ה בסתר בין השנים 1977 ל-1982, תבע מזונות מליברצ'ה. על אף התביעה ליברצ'ה המשיך להכחיש את היותו הומוסקסואל. בשנת 1984 התביעה יושבה מחוץ לבית המשפט כאשר תורסון קיבל 95,000 דולרים.

הופעתו האחרונה של ליברצ'ה התקיימה ב-2 בנובמבר 1986 ב"רדיו סיטי מיוזיק הול" שבניו יורק. ליברצ'ה נפטר מאיידס שלושה חודשים לאחר מכן, בהיותו בן 67, בביתו שבפאלם ספרינגס, קליפורניה. ליברצ'ה היה אחד מהידוענים הראשונים שנפטרו מאיידס.

## אזכורים בתרבות הפופולרית
* ליברצ'ה מוזכר בלהיט "Mr. Sandman" של להקת הקורדטס וכן בשירה של נינה סימון, "My baby just cares for me".
*במאי 2013 שודר לראשונה סרט הטלוויזיה "חיי עם ליברצ'ה" (Behind the Candelabra) בבימויו של סטיבן סודרברג, עיבוד קולנועי לספרו האוטוביוגרפי של סקוט תורסון, בו מייקל דאגלס גילם את דמותו של ליברצ'ה, ומאט דיימון גילם את דמותו של תורסון.

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי ויסקונסין
קטגוריה:מוזיקאים להט"בים אמריקאים
קטגוריה:פסנתרנים אמריקאים
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: מוזיקה
קטגוריה:אישים שהונצחו בשדרת הכוכבים של הוליווד: טלוויזיה
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו מאיידס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1919
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1987
אוניברסיטת זרקא

**אוניברסיטת זרקא** (בערבית: **جامعة الزرقاء**) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בעיר זרקא, שבצפון ירדן. האוניברסיטה הוקמה בשנת 1994, כאשר בשנתה הראשונה כללה 150 סטודנטים בלבד. במהלך השנה האקדמית 2010/11, גדל מספר זה למעל 6,000 סטודנטים, הלומדים בקמפוסים השונים של האוניברסיטה.

האוניברסיטה מדורגת מבחינה אקדמית במקום ה-16,506 מבין כלל האוניברסיטאות בעולם, ובמקום ה-30 מבין האוניברסיטאות בירדן גופה.

## פקולטות האוניברסיטה
האוניברסיטה כוללת 11 פקולטות ובתי ספר:
* בית הספר למדעים ולטכנולוגיות מידע
* בית הספר לכלכלה וניהול
* בית הספר לרוקחות
* הפקולטה למדעי הבריאות
* הפקולטה לאומנות
* הפקולטה למדעי החינוך
* הפקולטה לענייני השריעה (לימודים אסלאמיים)
* הפקולטה לסיעוד
* הפקולטה למשפטים
* הפקולטה להנדסה
* הפקולטה לאומנות ועיצוב

## קישורים חיצוניים
* 

* אתר האוניברסיטה 

## הערות שוליים

זרקא
קטגוריה:1994 בירדן
פסיביות (הנדסה)

**פסיביות** היא תכונה של מערכות הנדסיות.

המונח "פסיביות" משמש במגוון של תחומים הנדסיים, אך בעיקר באלקטרוניקה תקבילית ובמערכות בקרה.

## רכיבים פסיביים
רכיב יתואר כפסיבי אם כניסותיו נחשבות ככניסות אות בלבד, ואין לרכיב כניסות ייעודיות המשמשות להזנת אנרגיה לרכיב לצורך פעולתו.
בהקשר של מעגל חשמלי, הרכיבים הבאים נחשבים לפסיביים: נגד, קבל, ומטא-חומר.
מעגל חשמלי המורכב מרכיבים פסיביים בלבד מכונה מעגל פסיבי ויש לו את אותם המאפיינים של רכיב פסיבי.

רכיב שאינו פסיבי מכונה רכיב אקטיבי (פעיל). בין הרכיבים הפעילים ניתן למנות מקורות זרם ומתח, ורכיבים כדוגמת מגברים, המקבלים הזנת אנרגיה ייעודית, בנוסף לכניסות האות המוגבר.

קטגוריה:אלקטרוניקה
קטגוריה:רכיבים חשמליים
קטגוריה:מושגים בהנדסה
בובובה

**בובובה** (בפולנית: **Bobowa**, ביידיש: **באבאוו**) היא עיירה בדרום פולין, על נהר ביאלה טרנובסקה, באזור ההיסטורי של פולין קטן, 18 ק"מ ממערב לגורליצה ו-83 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז קרקוב. בובובה היא מקום ייסודה של חסידות בובוב.

## תולדות היישוב
בבובובה היה יישוב סלאבי מבוצר, שככל הנראה נהרס במאה ה-13, עם פלישת המונגולים למזרח אירופה. בובובה קיבלה זכויות עיר ב-1339. ב-1346 כבר הייתה בעיר כנסייה, מאוחר יותר הוקם בה בית משפט, ועד 1460 הוקמו בעיר עוד שתי כנסיות עץ.

באמצע המאה ה-16 הייתה בובובה מרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית. בעקבות חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה בובובה לשטח גליציה שבשליטת אוסטרו-הונגריה.

ב-1918 נכללה בובובה בשטח פולין, וב-1934 נשללו מבובובה זכויות העיר. ב-1939, עם פלישת גרמניה לפולין, כבשו הגרמנים את בובובה. ב-1945 כבש הצבא האדום את בובובה, והיישוב נכלל בתחומי פולין הקומוניסטית.

ב-2009 שבה וקיבלה בובובה זכויות עיר.

## אתרי תיירות
בעיירה כנסייה מהמאה ה-14, ובית קברות מהמאה ה-15, מוקף בחומה בעלת מאפיינים אמנותיים שנבנתה במאה ה-17. בעיירה גם בית אחוזה מהמאה ה-17, המכונה "הטירה" בפי המקומיים. הבניין היה במשך המאה ה-17 בידי מאמיני הכנסייה היוניטריאנית, אשר שרפו את מתיהם, והטמינו אותם בכדים, אשר עד היום נמצאים בקירותיו המסיביים של הבניין. כמו כן, בעיירה בית כנסת שנבנה ב-1778.

בעיירה תעשיית תחרה ייחודית, ומאז שנת 2000 מתקיים בה פסטיבל תחרה שנתי.

## יהודי בובובה
שמאל|ממוזער|בית העלמין היהודי בבובובה

### תולדות הקהילה
ב-1765 ישבו בבובובה כ-44 משפחות יהודיות, ומשפחות נוספות התגוררו בכפרים הסמוכים לעיירה. יהודי המקום התפרנסו בעיקר מרוכלות ומפונדקאות. בשנת 1893 קבע בעיירה את חצרו הרב שלמה הלברשטאם, מייסד חסידות באבוב.

בנובמבר 1918 נפגעו יהודי העיירה מפרעות של איכרי הסביבה וחיילי הצבא הכחול, ובשנות השלושים נפגעה הקהילה מהחרם הפולני על המסחר היהודי.

בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער "השומר הדתי" ו"ברוריה". ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבובובה 658 יהודים.

### בשואה
בובובה נכבשה בידי הגרמנים ב-7 בספטמבר 1939. באותה עת הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים מהסביבה, ומספר תושבי המקום היהודים הגיע לכ-1,500. הפליטים הסתייעו בסניפי יס"ס וצנטוס שהוקמו בעיירה.

באוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו, ובמספר מקרים רצחו בו אנשי אס-אס עשרות יהודים, ובהם נכבדי הקהילה.

באוגוסט 1942 רצחו אנשי גסטפו כ-400 מיהודי הגטו ביער דוברי הסמוך. כ- 200 גברים יהודים הועברו למחנה עבודה בבייז'אנוב. יתר יהודי הגטו גורשו באותו החודש לגטו גורליצה, ומשם הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ.

## אישים מהעיר
* עלי אופקי
* אחד מניצולי השואה מבובובה הוא סמואל אולינר, פרופסור לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת הומבולדט בקליפורניה וחוקר הפסיכולוגיה של האלטרואיזם כפי שהיא מתבטאת בפועלם של חסידי אומות העולם.

## רבנים בני בובובה
* שלמה הלברשטאם (הראשון)
* בן ציון הלברשטאם
* שלמה הלברשטאם (השני)
* נפתלי צבי הלברשטאם

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* בובובה באתר מרכז מורשת יהדות פולין
* 
* 
* 

קטגוריה:פולין קטן (פרובינציה): יישובים
קטגוריה:קהילות יהודיות בפולין
קטגוריה:גטאות בפולין
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-14
בוברינץ

**בוברינץ** (באוקראינית: **Бо́бринець**, ביידיש: **בוברניץ**) היא עיר במחוז קירובוגרד באוקראינה.

## היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים מאזור בוברינץ מעידים על קיומה של התיישבות אנושית באזור לפני 15,000 שנה, בתקופת האבן.

במאה ה-18 השתייכה בוברינץ לאימפריה הרוסית והייתה מרכז סחר וירידים אזורי. ב-1821 הוקם בה בסיס של צבא הצאר אלכסנדר הראשון.

באמצע המאה ה-19 הוקמו בעיר כנסייה על שם ניקולאוס הקדוש וכן תיאטרון. בסוף המאה ה-19 החלה הקמתה של כנסיית תחיית ישו ועלייתו השמיימה  בעיר, והבנייה הסתיימה ב-1912. חלק מהחנויות בעיר השתייכו לדוד ברונשטיין, אביו של לאון טרוצקי.

תושבי העיר התפרנסו ממסחר ומתעשייה, בעיקר תעשיית ברזל, תחבורה, עור וסבון. בעיר פעלו אמני מלאכה, בעיקר בתחומי הנפחות והחייטות.

בשנת 1935 נפתחה בעיר אקדמיה לחקלאות.

בעיר פועלים מרכזי תרבות, ספריות, בית ספר לאמנות, בית ספר למוזיקה ומוזיאון היסטורי.

## יהודים
בראשית המאה העשרים התגוררו בבוברינץ כ-3,500 יהודים. במלחמת האזרחים ברוסיה נהרגו כ-160 יהודים מפוגרומים. רבים עזבו את העיר, וערב הכיבוש הגרמני ביולי 1941 היו בעיר 650 יהודים. 
בדצמבר 1941 הוקם גטו בעיר. בתחילת 1942 נורו יהודי הגטו ביער סמוך.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:גטאות באוקראינה
קטגוריה:קהילות יהודיות באוקראינה
קטגוריה:מחוז קירובוהראד: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1767
ולריאן גפרינדשווילי

**ולריאן גַפּרינדַשווילי** (בגאורגית: **ვალერიან გაფრინდაშვილი**; 2 בינואר 1889 – 31 בינואר 1941) היה משורר ומתרגם גאורגי.

## ביוגרפיה
ולריאן גפרינדשווילי נולד בשנת 1889 בכותאיסי שבחבל אימרתי, גאורגיה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית). אחרי סיום לימודיו בגימנסיה של כותאיסי, גפרינדשווילי נסע ללימודים אקדמיים ברוסיה. בשנת 1914 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה וחזר לכותאיסי. 

גפרינדשווילי התחיל לכתוב שירים ברוסית בשנות לימודיו במוסקבה. הוא פרסם את שירו הגאורגי הראשון בשנת 1915 בעיתון "מֵגוֹבַּרי".

בשנת 1918 עבר גפרינדשווילי לגור בטביליסי. בשנת 1919 ראה אור אוסף ראשון של שיריו: "שקיעות", שבו ניכרת השפעת האסתטיקה של שארל בודלר ופול ואלרי והמנייריזם של הסימבוליסטים הרוסים. בשנים 1924-1919 גפרינדשווילי ערך את כתב העת "מֵאוֹצנֵבֵּה ניאמוֹרֵבּי" (שהיה אחד הביטאונים של "הקרניים התכולות" - קבוצת משוררים וסופרים סימבוליסטים גאורגים). 

בשנת 1923 פרסם גפרינדשווילי כספר את תרגומיו לרוסית של שירי המשורר הגאורגי ניקולוז ברתשווילי. בשנת 1924 התחילה תקופה יצירתית חדשה של גפרינדשווילי, שבה  הוא התרחק מהזרם הסימבוליסטי תחת הלחצים האידאולוגיים של השלטון הקומוניסטי. שיריו החדשים פורסמו בשני אוספים (1926, 1937). 

גפרינדשווילי פרסם מאמרים על יצירותיהם של המשוררים הגאורגים שותא רוסתוולי, דוד גורמישווילי וניקולוז ברתשווילי. גפרינדשווילי תרגם לגאורגית את יצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, אלכסנדר פושקין, היינריך היינה, מיכאיל לרמונטוב, אדגר אלן פו, ויקטור הוגו, אז'ן פוטייה, אלכסנדר בלוק וולדימיר מאיאקובסקי. 

גפרינדשווילי היה יו"ר מחלקת התרגומים של התאחדות הסופרים הגאורגית; בנוסף, הוא ערך את מדור הספרות והאמנות של העיתון "זריה ווסטוקה", שהיה הביטאון בשפה הרוסית של השלטון הקומוניסטי בגאורגיה.

גפרינדשווילי מת בשנת 1941 ונקבר בפנתאון דידובה שבטביליסי.

בשנת 1956 התפרסם הספר "המובחרים" של אוסף שירי גפרינדשווילי. בשנת 1990 יצא לאור "האוסף", שבו מלבד שיריו נכנסו שירים שתרגם, מאסות מפרי עיטו ומכתביו מארכיונו האישי.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:משוררים גאורגים
קטגוריה:אישים הקבורים בפנתאון דידובה
קטגוריה:מעוטרי עיטור אות הכבוד
קטגוריה:ילידי 1888
קטגוריה:סובייטים שנפטרו ב-1941
פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע

"**פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע**" היא שמה של תערוכה ומיצב שהציג האמן הישראלי מנשה קדישמן בשנת 1978. בפרויקט יצר קדישמן מכלאת צאן בתוך הביתן הישראלי לביאנלה של ונציה ובה 18 כבשים שעל גבם צייר קדישמן מרובע בצבע כחול.
## תיאור
נושאה של הביאנלה של שנת 1978 הוקדש ליחס בין אמנות כטבע ובין טבע כאמנות. אוצר התערוכה הישראלית, אמנון ברזל, הזמין את האמן מנשה קדישמן ליצור את "פרויקט הכבשים: הטבע כאמנות והאמנות כטבע", שהיווה חלק משורה של עבודות בהן צבע קדישמן חלקי טבע בעזרת צבע כגון, ריבוע צבע צהוב בעמק המצלבה (1977). קדישמן קנה את הכבשים באזור העיר קורטינה (Cortina d'Ampezzo) והן הובאו לביתן הישראלי, שם נבנתה עבורן מכלאה עשויה עץ. קדישמן, ששימש כרועה צאן בעברו, נהג לרעות את העדר הקטן בשטח הביאנלה.

על גבן של הכבשים נצבע כתם בצבע כחול. קדישמן תיאר בדיעבד את אקט הצביעה כניסיון ליצירת מעין "ציור קינטי", שבו הכתמים יוצרים "קומפוזיציות שונות של כתמי צבע". הסימון בצבע מאזכר את אקט הסימון של בעל העדר על הכבשים, אולם הוא גם ביקש לבחון את העימות שבין האמנות לתרבות, על ידי שימוש בטכניקות אמנות השאובות מן האמנות המינימליסטית והמושגית. בנוסף למכלאה יצר קדישמן הדפסי משי ועליהם תצלומים שלו עם הכבשים המוכתמים בכתמים צבעוניים עזים.

## הערות שוליים

קטגוריה:מנשה קדישמן
קטגוריה:תערוכות אמנות בישראל
קטגוריה:מיצגים
קטגוריה:פסלים (יצירות)
קטגוריה:יצירות משנת 1978
קטגוריה:בעלי חיים באמנות
קטגוריה:כבשים בתרבות
הייפ מאן

**הייפ מאן** (באנגלית: **Hype man**) הוא שם כללי לזמר או ראפר, אשר עושה קולות רקע בהופעה חיה של ראפר. תפקידו של ההייפ מאן לעזור לראפר בביצוע השיר ולנסות להעלות את התלהבות הקהל בעזרת קריאות ביניים.

כותב המוזיקה מיקי הס הרחיב את ההגדרה של הייפ מאן: "הייפ מאן הוא דמות שיש לו תפקיד מרכזי, אך הוא מהווה תפקיד תומך בתוך הקבוצה, שבעזרת התפרצויות שלו בשיר הוא מלהיב את הקהל ונותן דגש למילים של האם סי".

בספר "How to Rap" מוסבר אודות התפקיד של ההייפ מאן, רויס דה ''9'5 מסביר את החשיבות של ההייפ מאן להופעה: "הרבה מהוורסים (קטע מלל שמשמש כבית בשיר) שלי לא פוסקים עם הפלואו (הצורה בה מילותיו של האם סי מפוזרות על גבי הביט), לכן אני צריך מישהו שיעזור לי". הראפר לטיף מוסיף: "אתה צריך מישהו שיגיד משהו במהלך הביצוע כדי שיתן לך אפשרות לקחת נשימה... בדרך כלל זה עניין של לתת למישהו להגיד מספר שורות או מספר מילים - זה באמת מה שאתה צריך".

## מקור
[ממוזער|שמאל|200px |הראפר האמריקאי [פלייבור פלייב משמש כהייפ מאן במאי 2008.]]
ההייפ מאן הראשונים היו הראפרים: רוברט קית' ויגינס (מכונה גם כקאובוי) ונתניאל גלובר הבן (מכונה גם כ-The Kidd Creole) אשר שימשו כהייפ מאן בהופעות של ההרכב גראנדמאסטר פלאש אנד דה פיוריוס פייב (הרכב שהוקם ב-1978 בדרום ברונקס שבניו יורק). הראפר קול מו די כינה את The Kidd Creole כ"ההייפ מאן המקורי".

מעריצים רבים רואים בפלייבור פלייב (מפאבליק אנמי) כדוגמה המובהקת להייפ מאן, בעקבות הגישה הצוהלת שלו בהקלטת שירים ובעשיית קליפים.

ג'יי זי החל את הקריירה המוזיקלית שלו כהייפ מאן לג'אז-או ומאוחר יותר שימש כהייפ מאן לביג דדי קיין. טופאק שאקור התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כהייפ מאן להרכב דיגיטל אנדרגראונד.

## הייפ מאן ידועים
* פלייבור פלייב לפאבליק אנמי
* פרוף ומיסטר פורטר לאמינם
* פריקי טה מ-The Lost Boyz
* בושוויק ביל מ-The Geto Boys
* ממפיס בליק לג'יי זי
* ספליף סטאר לבאסטה ריימס
* טוני טאיו לפיפטי סנט
* ג'ו סי. לקיד רוק
* Dapwell לדאס רסיסט
* קראנצ'י בלאק לת'רי 6 מאפיה

ראפרים ומפיקי היפ הופ ידועים החלו את הקריירה שלהם כהייפ מאן, כמו: פאף דדי, ליל ג'ון, סוויז ביטס וג'רמיין דופרי, והפכו לאמני היפ הופ ידועים ובולטים.

## הערות שוליים

קטגוריה:היפ הופ
יעקב-הר

**יעקב־הר** (בהירוגליפים מצריים: 𓇌𓂝𓈎𓃀𓉔𓂋) היה פרעה מצרי מתקופת הביניים השנייה של מצרים . מוצא שמו הוא שמי צפון־מערבי, ומשייך אותו לחיקסוס. יעקב־הר ידוע אך ורק מחרפושיות רבות הנושאות את שמו שנמצאו במצרים ובכנען, והדבר מקשה על תארוך חייו ושיוכו לאחת משושלות מצרים העתיקה. החוקרים חלוקים האם השתייך לסוף השושלת ה־14 או לתחילת השושלת ה־15.

## שמו
שמו של יעקב־הר מופיע בווריאציות מגוונות על החרפושיות: יעקבהר, יעקפהר, יקבהר, יעקבער, יכבער, יכבע. מוצאו של השם "יעקב־הר" הוא שמי צפון־מערבי. שמות עם הרכיב "יעקב" נפוצים בקרב שמיים מערביים בתקופת הברונזה (אף אחד מהם לא מזוהה עם יעקב המקראי).

הרכיב "הר" כנראה מכוון לאלוהות בשם "הר". היו שפירשו את הרכיב כ"אל", ואולם, על אף שהשם "יעקב־אל" היה נפוץ במזרח הקדום, ויליאם אולברייט כתב שיעקב־הר לא יכול להתפרש כ"יעקב־אל". על פי חרפושיות מסוימות, יש חוקרים שמפרשים ששמו היה גם "יעקב־בעל".

## תארוך
תקופת הביניים השנייה של מצרים  כוללת פרעונים שהידע עליהם מגיע מחרפושיות הנושאות את שמם בלבד, ולכן סדר מלוכתם והשושלת שאליה השתייכו אינם ודאיים. יעקב־הר, הידוע רק מחרפושיותיו, נכלל על ידי חלק מהחוקרים בשושלת ה־15, בין  לששי על בסיס התפתחות צורת החרפושיות; ואולם, היעדר ממצא שבו יעקב־הר משתמש בתואר "חיקסוס" שבו השתמשו פרעוני השושלת ה־15, והשימוש של יעקב־הר ב"שם הכס"  שלו, מרי־וסר־רע, דבר שאיננו אופייני לפרעוני תחילת השושלת ה־15, מעלה את הסברה שיעקב־הר התשייך לסוף השושלת ה־14. חוקרים המשייכים את יעקב־רע לשושלת ה־14 נסמכים גם על חרפושית שנמצאה בשקמונה יחד עם כלים קרמיים שאותם הם מתארכים לתקופת הברונזה התיכונה 2א או 2ב, ועל בסיס תארוך זה נטען שיעקב־רע לא יכל לחיות מאוחר יותר. עם זאת, חוקרים הדבקים בדמיון הסגנוני הרב בין חרפושיות יעקב־הר לבין חרפושיות  ובני משפחתו, סבורים שניתן לשייך את הכלים שאיתם נמצאה החרפושית בשקמונה לתקופה רחבה יותר, ומציינים גם דמיון באופן שבו כתבו יעקב־הר וח'יאן את "שם הכס" שלהם. על כן, אותם חוקרים מתארכים את יעקב־הר לתחילת השושלת ה־15.

## גלריה

קובץ:Scarab Yaqub-Har EA40741 Hall.png|חרפושית ממקור לא ידוע עם שמו של יעקב־הר בכרטוש
קובץ:Scarab Yaqub-Har EA40742 Hall.jpg|חרפושית ממקור לא ידוע עם שמו של יעקב־הר בכרטוש
קובץ:YaqubHar scarab Petrie 75.png|ציור של חרפושית ממקור לא ידוע עם שמו של יעקב־הר
קובץ:Yaqubharscarabs.png|כמה חרפושיות של יעקב־הר (מימין), יחד עם חרפושיות של מלכי חיקסוס אחרים (,  ו)


## ראו גם

* סכר־הר
* 
* חיקסוס

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אישים שחיו באלף ה-2 לפנה"ס
קטגוריה:כנען: אישים היסטוריים
קטגוריה:פרעוני השושלת ה-14
קטגוריה:פרעוני השושלת ה-15
לירון פיין

**לירון פיין** (נולד ב-8 בדצמבר 1971) הוא סופר, קופירייטר, עורך ספרים, יזם וסטארטאפיסט ישראלי.

## ביוגרפיה
לירון פיין נולד בישראל כ"לירון פיינטוך", להוריו רחלה ואיז'ו פיינטוך. לאחר נישואיו, קיצר את שם משפחתו ל"פיין". אביו עסק ביהלומים והתגורר שנים רבות בגרמניה. אמו עובדת בתפקיד בכיר באיכילוב. יש לו אח צעיר ממנו, המשמש בתפקיד ניהולי בכיר בחברת תרופות.

פיין התגורר עד גיל ארבע בגרמניה לרגל עסקי אביו. כששבו לישראל, התגוררו בשכונת נחלת יצחק בתל אביב. הוא למד בבית ספר איילון, ובחטיבת ביניים גימנסיה הרצליה. בתקופת בית הספר היסודי למד בחוגים למחוננים של אריקה לנדאו. בתיכון למד בבית הספר להנדסאים של אוניברסיטת תל אביב. בצה"ל שירת כטכנאי בחיל הקשר. לאחר שחרורו מהצבא למד קופירייטינג בחברת עבודי קריאייטיב, ותסריטאות באוניברסיטה הפתוחה. אחר כך, עבד כקופירייטר במשרדי הפרסום "טמיר כהן OK", "שיאון info" ו-"JWT" ובהמשך, הפך לשותף ומנהל קריאייטיב במשרד הפרסום "דינב פיין". כקופירייטר עבד על כתיבת אתרי האינטרנט של הבנקים לאומי למשכנתאות, מזרחי טפחות, ביטוח ישיר, בנק ישראל, רשת עדן טבע מרקט ועוד.

שימש כתסריטאי של מרכזי מבקרים, ובהם מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, מכון ויצמן ברחובות, מרכזי המבקרים של מחלף המוביל, "מקורות" ושילה.

כתב את הטור "מודד את מודיעין", במקומון "מודיעין ניוז" בשנים 2003–2006.

### סדרות טלוויזיה

כתב את סדרת הטלוויזיה "דום לב", ששודרה בערוץ הראשון, (2001). במאי הסדרה היה שמואל אימברמן, וכיכבו בה ישראל פוליאקוב ואקי אבני.

בנוסף לכך כתב כתסריטאי משנה פרקים לסדרה "צימרים", ששודרה בערוץ הראשון (2003).

### ספרים ופעילות ספרותית
* 2003 "אל מלא רחמים" בהוצאת ברקאי, ראשון לציון.
* 2013 "גנום" בהוצאה עצמית.
* 2014 "סוף איכילוב" בהוצאה עצמית - ספר קומי, העוסק במשמרת לילה אחת בבית החולים איכילוב, מהזווית של העובדים הזוטרים במשמרת הלילה.
* 2016 "עלמוות", בהוצאת איפאבליש.
* 2016 "קוד הנצח", בהוצאת איפאבליש.
* 2016 "ועכשיו מה?, בהוצאת איפאבליש.

ששת הספרים תורגמו לאנגלית, והושקו בארצות הברית תחת שם הסופר L.L. Fine.
הספרים נמכרים באמזון וכן בחנויות ספרים נוספות:
* "אל מלא רחמים" מפורסם תחת השם At God's Mercy
* "סוף איכילוב" מפורסם תחת השם Night Shift
* "גנום" נמכר באמזון תחת השם Genosimulation
* Heaven - ספר מדע בדיוני אפוקליפטי

בישראל הוציא לאור גם שני ספרי ילדים פרי עטו, בשיתוף עם האמנית סיגל דינר גור
ואשת החינוך ריקי ממרן:
* ב-2010, "מהפיכה בשמיכה" – ספר להקניית הרגלי שינה. הספרים ראו אור בשיתוף רשת גני הילדים "המכללה לגיל הרך".
* ב-2013, "מהפך במטבח" – להקניית הרגלי אכילה;

פיין היה שותף בחברת הסטארטאפ Mobile Dreams, המפתחת אפליקציות לסמרטפונים בתחומים מגוונים, בהן את אפליקציית statush – משחק טריוויה העושה שימוש ייחודי בפייסבוק.

נשוי לבלה פיין, אחות במקצועה, ולהם שלושה ילדים. הם מתגוררים במודיעין.

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 
* 
* 
* גיל ח' עמית, סופרים גם כסף, באתר MNEWS, 10 ביוני 2014
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:פרסומאים ישראלים
קטגוריה:תסריטאים ישראלים
קטגוריה:אנשי עסקים ישראלים
קטגוריה:בוגרי תיכון הנדסאים הרצליה
קטגוריה:חיילי חיל הקשר והתקשוב
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1971
מרחב מפתחות

בהצפנה **מרחב מפתחות** הוא אוסף כל האפשרויות לבחירת מפתח באלגוריתם או מערכת מסוימת. מרחב המפתחות הוא אחד הקריטריונים החשובים ביותר כאשר בודקים את חוזקו של צופן.

במערכות הצפנה מודרניות מפתח הצפנה הוא לרוב הסוד השמור ביותר המגן על המידע המוצפן, וגילויו יחשוף את המידע החסוי, או יאפשר גישה לא מורשית למשאב רגיש. לכן, תוקפים מנסים פעמים רבות לתקוף את המערכת באמצעות גילוי המפתח הסודי. השיטה הטריוויאלית ביותר למציאת המפתח היא ניסיון לנחש את המפתח באופן שיטתי, שיטה המכונה כוח גס (באנגלית "brute force"). בשיטה זו מנסים כל מפתח אפשרי עד שנמצא המפתח המתאים. לכן, המגנים על המידע ירצו להעלות את מספר המפתחות האפשריים, או "מרחב המפתחות", עד לרמה בה חיפוש באמצעות כוח גס יהפוך ליקר מדי או שהתהליך ייקח זמן רב כל כך עד שהמפתח יתגלה רק לאחר שהמידע המוצפן לא יהיה עוד רלוונטי.

## דוגמאות
צופן DES אשר נחשב לפופולרי ביותר בשנות ה-80 וה-90 עושה שימוש במפתח בן 56 ביטים. כניסתם של המיקרו-מעבדים וכן שבבים המאפשרים חישוב מקבילי, גרמו לכך שניתן לסרוק את כל המפתחות האפשריים תוך שעות, ואף פחות מכך.

שימושים מודרניים בהצפנת RSA עושים שימוש במפתחות בני 1,024 ואף 2,048 ביטים.

קטגוריה:הצפנה
פלאקסי

שמאל|ממוזער|250px|עקבות דינוזאור
**פלאקסי** (באנגלית: **Paluxy River**) הוא נהר במדינת טקסס שבארצות הברית, יובל של הנהר בראזוס (Brazos). הוא נוצר מהתמזגות נהר צפון פלאקסי ונהר דרום פלאקסי ליד בלאף דייל (Bluff Dale) , וזורם לאורך 47 ק"מ עד התמזגותו עם נהר בראזוס ממזרח לגלן רוז (Glen Rose), טקסס.

## עקבות הדינוזאורים בנהר פלאקסי
בערוץ הנהר נמצאו עקבות דינוזאורים, ליד גלן רוז, בפארק מדינת טקסס "עמק הדינוזאורים" . בשנות השלושים של המאה ה-20 מצאו תושבים מקומיים עקבות דינוזאורים וסימנים שנחשבו עקבות אנושיים באותה שכבה גאולוגית. הממצא קיבל פרסום רחב כעדות נגד לוח הזמנים הגאולוגי וכתמיכה בתאוריית העולם הצעיר.  בבדיקות נמצא שפירוש סימנים אלה כטביעות רגליים הוא שגוי, או שמדובר בתרמית. בריאתנים וארגונים בריאתניים רבים בני זמננו אינם משתמשים בממצאים אלה בין טיעוניהם.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסס: נהרות
קטגוריה:ארצות הברית: תצורות גאולוגיות