מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה

**מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה** (באנגלית: **Arts Council of Great Britain**) הייתה גוף ציבורי ממלכתי-בלתי-ממשלתי, אשר נועד לעסוק בקידום תחומי האמנויות היפות ברחבי הממלכה המאוחדת. בשנת 1994 פורקה המועצה והוחלפה בשלוש מועצות נפרדות: מועצת האמנויות של אנגליה, מועצת האמנויות של סקוטלנד, ומועצת האמנויות של ויילס.

## היסטוריה
ראשיתו של הגוף במועצת העידוד למוזיקה ולאמנויות, שהוקמה בינואר 1940, בשלהי מלחמת העולם השנייה. ייעודה היה לשמר, לטפח ולקדם את חיי התרבות בבריטניה בתקופה של משבר לאומי. בראש המועצה עמד הלורד דה לה וור, נשיא מועצת החינוך, והיא פעלה במימון ממשלתי מלא. עם תום המלחמה הוסבה CEMA למועצת האמנויות של בריטניה הגדולה. רג'ינלד ג'קס מונה למנהל המוזיקלי, ולצדו פעלו סר הנרי וולפורד דייוויס וג'ורג' דייסון. לאחר המלחמה ירש את מקומו ג'ון דניסון.

ב-9 באוגוסט 1946 העניקה למועצה הכתר המלכותי צ'רטר מלכותי, ואילו בשנת 1967 נוסף כתב זכויות נוסף. במסמך המאוחר נקבע כי הסמכויות בסקוטלנד ובוויילס ינוהלו בידי ועדות משנה נפרדות, מועצת האמנויות הסקוטית ומועצת האמנויות של ויילס, שהיוו בהמשך את התשתית למועצות העצמאיות שקמו במדינות אלה.

יושב הראש הראשון של המועצה, הכלכלן וההוגה ג'ון מיינרד קיינס, ניצל את מעמדו הבכיר בממשל כדי להבטיח למועצה תמיכה תקציבית נדיבה, חרף הקשיים הכלכליים החריפים של בריטניה שלאחר המלחמה. חלק ניכר מן המימון הוקצה למוסדות תרבות עימם היה לקיינס זיקה אישית, ובהם בית האופרה המלכותית, ופעילות המועצה התרכזה רובה ככולה בלונדון הבירה. באמצעות השפעתו הפוליטית עיגן קיינס את עקרון העצמאות של מוסדות התרבות כלפי הממשלה, כאשר קבע כי המועצה תדווח ישירות לאוצר ולא למשרד החינוך או למשרד האמנויות, כנהוג בתקופת CEMA.

עם פטירתו של קיינס באפריל 1946 חלה ירידה ניכרת בתקציב המועצה, אך היא זכתה להוקרה ציבורית רחבה הודות לתפקידה המרכזי בפסטיבל בריטניה, בהנהגת היו"ר החדש סר קנת קלארק. היצירות שהוזמנו בעבור הפסטיבל נותרו ברשות המועצה והיוו את יסודו של אוסף מועצת האמנויות. במסגרת הפרויקט הוזמנו שנים-עשר פסלים ושישים ציירים ליצור יצירות גדולות, בגודל שלא פחת מ-114 על 152 סנטימטרים, שיועדו לתצוגה בפסטיבל ובהמשך הוענקו לבתי חולים, ספריות, מוסדות חינוך ומרכזי תרבות שקמו לאחר המלחמה. חמישה אמנים זכו בפרסים על יצירותיהם: רוברט אדמס, אלינור בלינגהאם-סמית', לוסיאן פרויד, ויליאם גיר ורוברט מקברייד.

בתקופת ממשלת הרולד וילסון (1964–1970) חוותה המועצה תקופת פריחה יוצאת דופן, שכונתה לימים "תור הזהב" שלה, הודות ליחסי האמון והקִרבה בין יושב הראש סר ארנולד גודמן לשרת האמנויות ג'ני לי. בשנים אלו הרחיבה המועצה את רשת מוסדות התרבות הנתמכים על ידה, ביססה מערך ארצי של תערוכות ופעילויות אמנות נודדות, ופיתחה תוכניות תמיכה בארגוני אמנות אזוריים. בשנת 1968 הקימה המועצה את גלריית הייוורד בגדה הדרומית של התמזה בלונדון, ששימשה מקום משכנן של התערוכות המרכזיות ואוסף מועצת האמנויות. מאז 1987 מתנהלת הגלריה באופן עצמאי תחת ניהול ה-South Bank Centre, ובשנת 2003 הועבר אוסף הפיסול למרכז חדש ביורקשייר.

בשנות ה-70 וה-80 נמתחה על המועצה ביקורת ציבורית נרחבת, בטענה כי הפכה לגוף אליטיסטי ובעל נטייה פוליטית מובהקת, בייחוד מצד גורמים במפלגה השמרנית, בהם השר נורמן טבט. מענק הממשלה הוקפא, דבר שהביא לשחיקה ניכרת בתקציבה הריאלי, אף כי נטען כי החוסר יושלם באמצעות תרומות מהמגזר העסקי. המזכיר הכללי בשנים 1975–1983, סר רוי שו, נדרש להתמודד עם האתגר שבאיזון בין צורכי המוסדות הנתמכים לבין מגבלות התקציב. מינויו של ויליאם ריס-מוג ליושב ראש היה מינוי פוליטי מובהק, והוא ביקש לצמצם את תחומי אחריותה של המועצה. גישה זו עוררה עימותים חריפים עם אנשי אמנות בולטים, ובהם פיטר הול שהתפטר מתפקידו במחאה. הרפורמה הארגונית שבוצעה בשנת 1987, בהשראת ריס-מוג, הביאה לצמצום משמעותי במספר הגופים הנתמכים ולעידוד מדיניות של חסות עסקית לאמנויות.

ב-1 באפריל 1994 חדלה מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה מלהתקיים, ובמקומה נוסדו שלוש מועצות נפרדות, מועצת האמנויות של אנגליה, מועצת האמנויות של סקוטלנד ומועצת האמנויות של ויילס, שכל אחת מהן קיבלה צ'רטר מלכותי עצמאי. מועצת האמנויות של צפון אירלנד כבר פעלה באותה עת כגוף עצמאי. באותה שנה נוסדה גם ההגרלה הלאומית , ומועצת האמנויות של אנגליה מונתה לגוף האחראי על חלוקת המשאבים שמקורם בה. במהלך שנת פעילותה הראשונה פעלה מועצת האמנויות של אנגליה להשלים את יישומן של תוכניות העבודה האחרונות של מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:הממלכה המאוחדת: ארגונים
קטגוריה:הממלכה המאוחדת: תרבות