סטנזה ספנסרית

**סטנזה ספנסרית** (באנגלית: Spenserian stanza) היא צורת-שיר שהומצאה על ידי המשורר האנגלי אדמונד ספנסר לחיבור יצירתו "מלכת הפיות" (1590, 1596). הסטנזה הספנסרית היא בית (שירה) מחורז בן תשע שורות בחריזה "א-ב-א-ב-ב-ג-ב-ג-ג" באופן ששמונה השורות הראשונות מחוברות במשקל יאמבי, והשורה האחרונה בחרוז אלכסנדריני. בעקבות ספנסר, הסטנזה הספנסרית הייתה לצורת-שיר נפוצה בשירה הבריטית במאה ה-18 וה-19.

## יצירת הסטנזה הספנסרית
אדמונד ספנסר חיבר את "מלכת הפיות", אפוס שירי בן עשרות אלפי שורות, בהשראת "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, אפוס איטלקי שחובר באוטאבה רימה. ספנסר ביקש צורת-שיר מתאימה יותר ללשון האנגלית, שבכל זאת יש לה ניחוח ארכאי. הוא ככל הנראה ייסד את הסטנזה הספנסרית על הבלדה הצרפתית העתיקה בת שמונה שורות המחורזות בחריזה "א-ב-א-ב-ב-ג-ב-ג", ועל המשקל היאמבי של האוטאבה רימה, תוך הוספה של שורה תשיעית המתחרזת עם השמינית (בהשפעת החרוז המלכותי של צ'וסר).

המשורר הסקוטי תומאס קמפבל כינה את הסטנזה הספנסרית: בית משוכלל ומסובך, המתוכנן היטב לשמירה על תשומת-לב האוזן, ונחתם בקדנצה מפוארת.

הסטנזה הספנסרית היא המצאה רעננה. כתב אגרטון סמית': "התוספת של השורה האלכסנדרינית לא רק מונעת את המונוטוניות העלולה להיווצר מרצף בתים סימטריים, אלא לגמרי משנה את האיזון של הבית, מקנה לו אופי אינדיבידואלי מובהק, המסוגל ליצירת הרמוניה יותר מלאה ומורכבת; על ידי החותם ההחלטי של כל בית, ספנסר סיפק גם נקודת-התחלה יציבה לבית הבא".

## תולדות הסטנזה הספנסרית
ספנסר השתמש בסטנזה ספנסרית באופן מופתי לציור תמונות נפלאות תוך עושר מלודי. היא התאימה לשירתו המורכבת מתהלוכת סצנות; ככלי להשתקפות דמיון, למחשבה המתרגמת עצמה באמצעות תמונות. מאחר שהסטנזה הספנסרית צורת-שיר מורכבת הקשה לכתיבה, מיעטו להשתמש בה במאה ה-17, עד שבמחצית הראשונה של המאה ה-18, לאחר השתפרות החריזה בשירה האנגלית, היא נהייתה צורת-שיר נפוצה בשירה הבריטית, וחוברו בה "המחנכת" מאת ויליאם שנסטון (1742), "טירת הבטלה" מאת ג'יימס תומסון (1748), ויצירות-שיר אחרות. המשורר והפילוסוף הסקוטי ג'יימס ביטי חיבר את השיר "המשורר הנודד" (1771, 1774) בסטנזה ספנסרית. הוא כתב על הסנטזה הספנסרית: "תמיד חיבבתי אותה, ואני סבור שזו צורת-השיר ההרמונית ביותר שהומצאה. היא מאפשרת מגוון רב יותר של הפוגות מאשר צמד הרואי או חריזה לסירוגין; והיא נחתמת בהדר צליל מפואר". המשוררים הרומנטיקנים הבריטים שאבו השראה משירו של ביטי, והצלחתו לחבר שירה מוצלחת בסטנזה ספנסרית, הביאה אותם ללכת בעקבותיו. כך חוברו בסטנזה ספנסרית "ליל השבת של בעל הבית" (1786) מאת רוברט ברנס, "הנודדת" (1798) מאת ויליאם וורדסוורת', "גרטרוד מוויומינג" (1809) מאת תומאס קמפבל, "מסע הצליינות של פרח-האבירות הרולד" (1818-1812) מאת לורד ביירון, "מרד האסלאם" (1818) מאת פרסי ביש שלי, "הערב של סנט אגנס" (1820ׂׂ) מאת ג'ון קיטס, "מעשיית פרגוואי" (1827, בעקבות ספנסר) מאת רוברט סאות'י, החלק הראשון של "אוכלי הלוטוס" (1832, בעקבות ספנסר) מאת אלפרד טניסון, ועוד. בהשפעת שירת ביירון חוברו פואמות בסטנזה ספנסרית בפולנית ובצ'כית במזרח-אירופה של המאה ה-19. השפעת הסטנזה הספנסרית גם ניכרת בשירת המשורר הרוסי לרמונטוב.

כתב ג'ון ויליאם מקייל: "הסטנזה הספנסרית היא אחת מארבע צורות-השיר הגדולות של השירה האנגלית בעבור חיבור שירה בקנה מידה גדול, והיא בצדק ובאופן בלתי נפרד קשורה לשמו של ספנסר, כי הוא המציאה וגם הביאה לשלמות... השתמשו בה באופן חופשי במאה ה-17 ובמאה ה-18. ובתחייה הגדולה של השירה האנגלית לפני מאה שנה, היה לה מקום מוביל. שלי, ביירון, סקוט, קיטס, כולם השתמשו בה במידה רבה. אף אחד מהם לא הקנה לה איכות חדשה: היא עדיין נשארה בדיוק כפי שספנסר הותירה".

## לקריאה נוספת

## הערות שוליים

קטגוריה:שירה
קטגוריה:מבני שירה