פצוע דכא וכרות שופכה

**פצוע דכא** (או **דכה**) ו**כרות [[שופכה]]** הם כינויים הלכתיים לגבר שנפצע במערכת הרבייה (באשכים או באיבר המין) באופן ההופך אותו לסריס.

ישנו איסור מהתורה לאנשים אלו לשאת אישה יהודיה כשרה.

## מקור האיסור והגדרתו
מקור האיסור מופיע בספר דברים: .

על פי התורה שבעל פה, האיסור "לבוא בקהל ה'" מתפרש במובן של איסור לשאת אשה יהודיה כשרה, ולא בצורך להיות מורחק מהציבור כמצורע. 

פצוע דכא וכרות שופכה מותרים לשאת גיורת ושפחה משוחררת, וכן נתינה וספק ממזרת - אסופי ושתוקי, שאינם נחשבים 'קהל ה', אך לא עם ממזרת ודאית שאסורה מהתורה.

איסור 'פצוע דכא וכרות שפכה' לא מתקיים בעצם הנישואין עם יהודיה, אלא רק כאשר הם מקיימים יחסי אישות. בספר החינוך הובא שיש הסבורים שאף בביאה ללא נישואין עוברים על איסור זה.

סריס שעבר ובעל בת ישראל לוקה, ככל שאר איסורי לא תעשה שהעובר עליהם חייב מלקות.

## סריס חמה וסריס אדם

בתלמוד למדו חז"ל כי דין זה, שפצוע דכא פסול מלבוא בקהל, הוא רק כשאשכיו נפגעו בידי אדם (סריס אדם), אבל אם הפגיעה היא מום מולד (סריס חמה, ולדעות שונות גם אם המום הוא תוצאה של מחלה, ולא של פציעה) - מותר לו לשאת אשה יהודיה ('לבוא בקהל').

## טעם האיסור
בטעם האיסור של פצוע דכא וכרות שופכה לבוא בקהל כתב הרמב"ם: . כלומר, לשיטת הרמב"ם מפני שבנישואים כאלה אין אפשרות להעמיד צאצאים (פריה ורבייה), הם אסורים.

בשאלה מדוע לסריס חמה מותר להתחתן בעוד שלסריס אדם אסור, כתב בעל ספר החינוך: . כלומר, האיסור לשאת סריס אדם נועד להרחיק ולהמאיס את מעשה הסירוס, בידיעה שלאחריו ייפסל המסורס מלבוא בקהל. זו הסיבה שהתורה לא אסרה על סריס חמה לבוא בקהל, מכיוון שסירוסו נעשה בידי שמיים, ולא במעשה אסור.

## הגדרת פצוע דכא וכרות שופכה
המשנה במסכת יבמות מבאר את כוונת הפסוק בחילוק שבין פצוע דכא לכרות שופכה:

בסיום המשנה, מודגש שכאשר נשארה חתיכה קטנה בעובי של שערה של העטרה בהיקפו של כל האיבר - אינו נחשב כרות שופכה, ורק כאשר נחתך לגמרי הרי הוא כרות שופכה.

בשולחן ערוך מבאר שישנם שלושה מקומות שאם נפגע בהם, הרי הוא פסול מלבוא בקהל: 

בספרי מוזכר הבדל אחר בין פצוע דכא לכרות שופכה:

כלומר אם הוא יכול להבריא מאי-היכולת להוליד - הוא פצוע דכה, ואם לא יכול לחזור ולהבריא - הרי הוא כרות שופכה. בנוסף כותב הספרי שההלכות אלו של פצוע דכה וכרות שופכה, נתונות להכרעה בידי רופאים שבקיאים בעניינים האלו האם יכול לחזור ולהוליד.

## פצוע 'דכה' או 'דכא'
עם השנים נוצרו מספר הבדלים בנוסח לכתיבת ספרי התורה. ישנם תשעה הבדלי איות בין ספרי התורה של יהודי תימן ובין ספריהם של שאר העדות, כאשר בימינו נוסח הספרים האשכנזים ונוסח בני עדות המזרח כמעט שווים.

אחד ההבדלים הידועים הוא האם לכתוב בפסוקים: "פצוע דכה" או "פצוע דכא". נוסח בני תימן הוא "דכא" וכן היה הנוסח של בני אשכנז עד סביבות המאה ה-18. לעומתם בהרבה מספרי ספרד היה הנוסח "דכה", וכך הכריע הרמ"ה בספרו "מסורת סייג לתורה", ואחריו הלכו רבי מנחם די לונזאנו בעל "אור תורה" ורבי ידידיה שלמה רפאל נורצי בעל "מנחת שי". במהלך מאות השנים האחרונות שינו רוב האשכנזים (למעט חסידי חב"ד) את הנוסח ל"דכה" כפי מנהג הספרדים. בחומשים רבים עדיין מופיעה הערה המתייחסת לנוסח האשכנזי הקדום, והמציינת כי בספרי אשכנז כתוב "דכא", אליה מתייחסים הפוסקים שציינו כי על אף ההבדלים לא נאסרה עלייה של ספרדי לספר תורה אשכנזי ועלייה של אשכנזי לספר תורה ספרדי, אלא כל אחד יעלה לספר של השני בלי לחשוש.

בתנ"ך העתיק "כתר ששון" שמתוארך לסוף המאה ה-9 או לתחילת המאה ה-10 (אין תאריך מדויק עקב היעדר קולופון) מופיע הנוסח "דכא".

ב"כתר ארם צובא" שנכתב בתחילת המאה העשירית, והנחשב לספר התנ"ך המדויק ביותר, שהגיה המדקדק הטבריני בן אשר ושעליו סמך הרמב"ם, חסר חלק זה של התורה לאחר הפרעות ב־1947, אמנם, ב על הפסוק "תשב אנוש עד דכא" בהערת המסורה שרשומה בכתר ארם צובא בתחתית העמוד "דכא ג' לא יבא פצוע דכא..." כלומר, 3 פעמים המילה "דכא", בכתיב הזה, מופיעה בתנ"ך – ואחד מהם בפסוק שבתורה "לא יבוא פצוע דכא".

בחב"ד: האדמו"ר הזקן הורה לשנות בספרי התורה מכתיב "דכה"- ל"דכא" (שארית יהודה יו"ד סימן ט"ז, אגרות קודש הריי"צ חלק ד' עמ' תעח).

הרבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' ב"לוח היום יום" לז' אלול, מביא עדות של חותנו האדמור הריי"צ:

### אמנון ותמר במדרש

שספר שמואל מסופר על אמנון ותמר בני דוד המלך. אמנון בכורו של דוד, אהב את תמר אחותו וחשק בה. בעצת רעהו יונדב בן שמעה, העמיד פני חולה וביקש מאביו לשלוח לו את תמר, שתכין לו לביבות ותטפל בו. תמר עשתה כבקשת דוד ובעת שהגישה לפניו את הלביבות ביקש אמנון מהמשרתים להשאירם לבד, הביא אותה אל חדרו, ואנס אותה למרות מחאתה. בהמשך הפרק, מובא הפסוק:

בסיבת שנאה זו, אמרו חז"ל:  - כלומר אמנון שנא את תמר מכיוון שהפכה אותו ל"**כרות שופכה**", על ידי כריכת שערה סביב איבר מינו.

## ראו גם
* פסול חיתון
* נישואים בהלכה
* סריס
* סריס חמה

## לקריאה נוספת
* מעוז כהנא, **תרנגולת ללא לב, דת ומדע בכתיבה הרבנית במאה השמונה-עשרה**, מוסד ביאליק, 2021

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:משפט עברי: דיני משפחה ואישות
קטגוריה:הלכות אישות
קטגוריה:מעמדות ויוחסין ביהדות
קטגוריה:דיני משפחה
קטגוריה:פרשת כי תצא