יאקושה-אה

[ממוזער|353x353px| [טושוסאי שאראקו|שאראקו ; שחקני הקאבוקי בנדו זנג'י (משמאל, בתפקיד בנקיי) וסוואמורה יודוגורו השני (מימין, בתפקיד יושיטסונה), במחזה יושיטסונה של אלף עצי הדובדבן, 1794]]
[ממוזער|350x350px| [אוטגאווה טויוקוני|אוטאגאווה טויוקוני, שחקן הקבוקי אונאה איסאבורו' c. 1800]]
**יאקושה-אה** (ביפנית: **役者絵**, בתרגום מילולי: ציורי שחקנים) הם הדפסי עץ יפניים או, לעיתים רחוקות, ציורים, של שחקני קבוקי, בסגנון האוקיו-אה הפופולרי במהלך תקופת אדו (1603-1867) ועד ראשית המאה ה-20.

הדפסים אלה תיארו שחקנים מפורסמים, סצנות דרמטיות מהצגות, ולעיתים קרובות הדגישו תנועות גוף, הבעות פנים, ותלבושות ססגוניות כדי ללכוד את הדרמה והכריזמה של הבמה. סגנון היאקושה-אה שימש לא רק כאמנות אלא גם ככלי פרסום להצגות.

פרטים ריאליסטיים, כתובות, זמינות של שלטי תדמית מהתקופה ומספר מקורות אחרים אפשרו ניתוח וזיהוי של הדפסים רבים בפירוט רב, המחזה, התפקידים והשחקנים המתוארים ואף יותר מכך.

## היסטוריה
התיאורים הראשונים של תיאטרון הופיעו כחלק ממסכי ז'אנר מתקופת מורומאצ'י המאוחרת ותחילת תקופת אדו. ככל שהקבוקי הפך לפופולרי יותר, עלה העניין של הקהל בשחקנים הבודדים, ובסוף המאה ה-17 החלו להופיע הדפסי יאקושה-אה.

במהלך תקופת אדו, ככל שהאוקיו-אה בכללותו התפתח והשתנה כז'אנר, גם היאקושה-אה עבר מספר שינויים. הדפסים רבים, במיוחד מוקדמים יותר, מתארים שחקנים באופן כללי, ובבהירות רבה, ומראים במובן מסוים את טבעם האמיתי כשחקנים שמשחקים רק תפקידים. הדפסים אחרים, נוקטים בגישה הפוכה, הם מציגים שחקני קבוקי וסצנות בצורה מורכבת מאוד, תוך טשטוש מכוון של ההבדל בין המחזה לאירועים בפועל שהוא מבקש לתאר.

### אסכולות
טוריי קיונובו (1664–1729) היה ככל הנראה אחד הראשונים שיצרו הדפסי שחקנים בסגנון האוקיו-אה המרכזי. קיונובו, אמן מאסכולת טוריי שצייר שלטי תיאטרון, לא היה זר לתיאטרון או לתיאורים אמנותיים שלו. בשנת 1700 הוא פרסם ספר של דיוקנאות באורך מלא של שחקני קבוקי בתפקידים שונים. למרות שהוא שאב הרבה, מבחינה סגנונית, מסגנון אסכולת הטוריי בכללותו, ישנם אלמנטים משמעותיים בסגנונו שהיו חדשניים וחדשים. ייתכן שההדפסים שלו אף השפיעו על הקבוקי עצמו, שכן שחקנים ביקשו להתאים את הופעותיהם לתנוחות הדרמטיות של היצירות.

האיורים של אסכולת טוריי היו בדרך כלל מונוכרומטים או עם צבע מועט וקווי מתאר חזקים. מה שלא סייע בזיהוי השחקן. הדגש ניתן על התפקיד ולא השחקן.

במקביל, אמנים מאסכולות אחרות ציירו יאקושה-אה בסגנונות משלהם. אוקומורה מסאנובו התבלט בסגנון אוקי-אה, הוא צייר סצנות שלמות מתוך התיאטרון.

בשנות ה-1760 עם הופעתו של שונשו קצוקאווה, החלו שחקנים אינדיבידואלים להיות מתוארים באופן שניתן היה לזהותם. שונשו התמקד בתווי הפנים ובייחודית של השחקנים השונים., ותיאר את חייהם אף מחוץ לבמה. גם טכינקת הנישיקי-אה שהתפשטה אז סייעה לתאר את השחקנים בצורה ריאליסטית יותר.

שינוי דרסטי זה בסגנון זכה לחיקוי על ידי תלמידיו של שונשו באסכולת קצוקאווה ועל ידי אמני אוקיו-אה רבים אחרים מאותה התקופה. הסגנון הריאליסטי והאינדיבידואלי החליף את הסגנון האידיאליסטי, הדרמטי, ובעיקר את הסגנון של אסכולת טוריי, אשר שלט במשך שבעים שנה.מרכז|ממוזער|500x500 פיקסלים|יושיקו היטסו, שחקנים מברכים את השנה החדשה, 1863שאראקו הוא אחד ממדפיסי היאקושה-אה המפורסמים והמשפיעים ביותר יחד עם קיונובו. השניים שפעלו בהפרש של כמאה שנה, נחשבים לעיתים קרובות כמייצגים את תחילתם ושיאם של תיאורי הקבוקי בהדפסים. עבודותיו של שאראקו נועזות ואקספרסיביות מאוד, ומפגינות סגנון ייחודי. סגנונו האישי לא זכה לחיקוי על ידי אמנים אחרים, וניתן לראותו רק ביצירות שיצר שאראקו עצמו, בתקופה הקצרה בה ייצר הדפסים, בין השנים 1794 ו-1795. שאראקו גם התבלט ביצירות האוקובי-אה שלו.

אוטגאווה טויוקוני מאסכולת אוטגאווה, פעל באותה תקופה עם שאראקו. הדפסי השחקנים הידועים ביותר שלו פורסמו בשנים 1794–1796, באוסף בשם "מבטים של שחקנים על הבמה" (役者舞台の姿絵). טויוקוני ותלמידו קוניסאדה, הוסיפו דרמה ועניין לציורים באמצעות הבלטת האיפור, התלבושות ותנועות הגוף של השחקנים.

למרות שהפופולריות של הדפסי השחקנים החלה לדעוך באופן משמעותי בסביבות תחילת המאה ה-19, דיוקנאות תקריב המשיכו להיות מיוצרים. אמנים מאסכולת אוטגאווה, שחיקו את סגנונו של טויוקוני, יצרו תיאורים מאופיינים מאוד של אמנים, אשר אמנם לא היו ריאליסטיים במיוחד, אך היו אינדיבידואליים מאוד.

בשנים 1841/42, הפקת היאקושה-אה חווה נסיגה עקב רפורמות הטנפו - חוקי צנזורה מחמירים שמטרתם לצמצם את מה שנתפס כמותרות ראוותניות, ותיאורים של שחקנים וקורטיזנות נאסרו. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19, הגבלות הצנזורה הוקלו, והאכיפה הפכה רפה.

בסביבות השנים 1860–1875 היאקושה-אה חווה סוג של תחייה. בתקופה זו הופקו הדפסים רבים של אמני קבוקי וירטואוזיים, לעיתים במספרים העולים על כמות ההדפסות הרגילה. תקופת הפריחה הזו של היאקושה-אה – שהיו למעשה דיוקנאות של ממש, ולא סתם קריקטורות מוצלחות – שימשה כפרסומת להצגות ולעיתים חולקו גם כמזכרות מההופעה.

## קישורים חיצוניים

* גלריית יצירות יאקושה-אה

## הערות שוליים

קטגוריה:אוקיו-אה