סיניגרין

**סיניגרין (** הוא חומר טבעי ממשפחת הגלוקוזוינוליטים (תרכובות אורגניות המכילות גופרית, חנקן וכן קבוצה סוכרית) והוא מצוי בצמחים ממשפחת המצליבים (. כאשר הצמח נחתך או נלעס מורגש טעם חריף. החריפות נוצרת מפעולתו של האנזים מירוזינאז המפרק את הסיניגרין והופך אותו לחומר נדיף וחריף בשם אליל איזותיוציאנאט ().

## תהליך הפירוק הכימי של הסיניגרין
**סיניגרין** החומר הגולמי שבצמח, מורכב מסוכר, גופרית וקבוצת ניטריל/גופרתית :C10H16KNO9S2
|שמאל|300px|ממוזער|'''מבנה הסיניגרין'''
בזמן חיתוך/ ריסוק הצמח משתחרר **אנזים מירוזינאז**. בתהליך מופרשים גם מים מן הצמח: C6H12O6

מתקבלת תרכובת לא יציבה אגליקון אשר מתפרקת למספר אפשרויות. (תלוי ב-PH ובחלבונים נוספים של הצמח.) אחת האפשרויות היא:

קבלת **אליל איזותיוציאנט** והוא החומר הנותן את הנדיפות, החריפות והריח המיוחד לצמח: C4H5NS.

(איזותיוציאנט הוא שם קבוצת פיטוכימיכלים מכילי גופרית, בעלי מבנה כללי R-N=C=S)

(עם קבלת האליל איזותיוציאנט מתקבלים גם תוצרים נוספים של יון סולפט ואשלגן: SO4^2 - + K+ המתחברים יחד למלח אשלגן סולפט K2SO4

וכן גלוקוז חופשי C6H12O6)

## השפעות הסיניגרין
* לגוף האדם: לחומרים הנוצרים מפירוק הסיניגרין מייחסים השפעות נוגדות חמצון, נוגדות דלקת ואף ישנן דעות שהחומרים הם אנטי סרטניים (בגלל ההשפעה על אנזימים המנטרלים חומרים רעלים בכבד).
* במינונים גבוהים עלול הסיניגרין לגרום לגירוי הרירית במערכת העיכול וכן בדרכי הנשימה.
* אליל איזותיוציאנאט משמש כחומר הגנה של הצמח מפני חרקים ופטריות.

## מחקר על הסיניגרין משנת 2025
בשנת 2025 נערך מחקר על השפעת הסיניגרין על לב עכברים מבחינת מטבוליזם, דלקת, נזק חמצוני וכן השפעה תלוית מין (זכר או נקבה). הממצאים הראו כי הסיניגרין יצר שינויים חמצוניים ודלקתיים ופעילות הגנה בלב, במיוחד אצל הנקבות. הובחנה השפעה ביולוגית חזקה על שיפור רקמת הלב בשל עליה באנזימים מפרקי חלבונים, אך מצד שני, עודף באנזים יכול להיות מסוכן. לכן הומלץ לבדוק מינונים בטוחים ומנגנונים מדויקים יותר, לבדיקת ההשפעה על הלב לאורך זמן וכי שימוש מרוכז חייב להיות בזהירות.

## מקורות עיקריים להימצאות סיניגרין

הערה: החישובים נעשו על סמך הנחה כי ב-100 גרם ירק טרי יש 90% מים. כלומר ב-100 גרם ירק טרי יש 10 גרם חלק יבש.

כמות הסיניגרין היא הערכה על-מנת לתת סדר גודל ולא בדיקות מעבדה מדויקות.

## הגילוי ההיסטורי של הסיניגרין
1. בימי קדם היה שימוש מסורתי בזרעי החרדל אשר נחשבו בשל החריפות וההשפעות המרפאות כ"חומר מרפא מסתורי". השתמשו בזרעים ברפואה העממית ביון, רומא וסין. ביוון השתמשו בחזרת בתור מעורר מיני ומשכך כאבים, במצריים רקחו מהחזרת סירופ מכייח נגד שיעול ובדרום אמריקה נהגו למרוח את השורש על המצח כדי להרגיע כאבי ראש ועל החניכיים כדי לשמור על בריאותם.

2. בשנת 1839 הכימאים הגרמנים פרידריך וילהלם קונארד והיינריך אוגוסטו שטרצבורגר הצליחו לבודד מזרעי החרדל השחור חומר קריסטלי בעל טעם מר, אשר קיבל את השם סיניגרין (מהמילה הלטינית סינאפיס - חרדל)הם הבחינו שכאשר מועכים את הזרעים במים משתחרר ריח חריף, שהוא תוצאה של פעילות האנזים מירוזינאז.

3. בשנת 1860 זיהה החוקר ניקולאוס תיאודור דה-סאסור כי החומר שנותן את הריח והטעם החזק הוא אליל איזותיוציאנט, הנוצר מפירוק הסיניגרין.

4. במחצית הראשונה של המאה ה-20 נערך מחקר ביוכימי ובו נחקר מנגנון הפעולה של האנזים מירוזינאז והתברר כי הסיניגרין הוא אחד מעשרות הגלוקוזינולטים המצויים במשפחת המצליבים.

5. כיום הסיניגרין נחשב לאחד הגלוקוזינולטים החשובים במחקר תזונתי ורפואי ונבדקת היכולת שלו למנוע סרטן, מגן לב וכלי דם, ונוגד חמצון.

## לקריאה נוספת
* חרדל
* חזרת הגינה
* מצליבים

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

2025 09
קטגוריה:צמחי מרפא
קטגוריה:חריפות