קיבעון מחשבתי

**קיבעון מחשבתי** (בצרפתית: **Idée fixe**; **אידאה פיקס** תרגום מילולי: "רעיון קבוע" או "רעיון מקובע") הוא מונח בפסיכולוגיה המתאר עיסוק מנטלי דומיננטי ברעיון או תפיסה שקנו אחיזה מוצקה ומאופיין בעמידות גבוהה בפני כל ניסיון לשנותו או להחליפו, וכל רעיון חלופי נדחה על ידי האדם ללא בדיקה, מעין "דיבוק" או קיבעון. המונח מתייחס בדרך כלל למצב חולני, בו השבוי באידה פיקס כלל לא מודע לעיוורונו, דוחה על הסף כל ביקורת ואף מאשים את מבקריו, שכן לדידו עצם הערעור על האידה פיקס הוא מעשה בלתי נסבל.

מבחינה היסטורית, המושג קשור קשר בל יינתק להתפתחות הפסיכיאטריה הצרפתית במאה ה-19 ולמושג ה**[[מונומניה]]**, מצב שבו אדם מפגין שיגעון חלקי המוגבל לנושא אחד בלבד, בעוד ששאר תפקודי שכלו נראים תקינים לחלוטין. המושג עבר גלגולים רבים: החל מהיותו מונח רפואי טכני, דרך הפיכתו למטאפורה תרבותית בספרות ובמוזיקה, ועד לביקורת פילוסופית ופסיכואנליטית במאה ה-20.

הוא ביטוי שמתאר רעיון או תפיסה שקנו אחיזה כה מוצקה, עד שכל רעיון אחר נדחה ללא בדיקה של ממש. הביטוי מתייחס למצב חולני, בו השבוי באידה פיקס כלל לא מודע לעיוורונו, דוחה על הסף כל ביקורת ואף מאשים את מבקריו, שכן לדידו עצם הערעור על האידה פיקס הוא מעשה בלתי נסבל.

השימוש הראשון במונח מתוארך ל-1812, אז שימש את אבות הפסיכיאטריה כמונח מקצועי במקום המונח השגור קיבעון. המונח ממשיך לשמש בפסיכיאטריה לתיאור גורמים מרכזיים בהפרעות שונות כמו מלנכוליה וקנאה.

## הגדרה ואטימולוגיה

המונח "אידאה פיקס" (Idée fixe) נטבע ככל הנראה על ידי הפרנולוגים פרנץ יוזף גאל ויוהאן גספר שפורצהיים בסביבות שנת 1812, בהקשר לתצפיות הקליניות של הפסיכיאטר הצרפתי ז'אן-אטיין דומיניק אסקירול. בשיח הרפואי של אותה תקופה, הוא שימש לתיאור "ניכור חלקי" (Aliénation partielle), שבו הדליריום מוגבל לאובייקט או לנושא ספציפי אחד.

באנגלית, המונח מקביל לעיתים למושג ה"אשליה" (Delusion), המוגדר כדעה או אמונה מוטעית וקבועה ביחס לדברים אובייקטיביים. עם זאת, הקיבעון המחשבתי נבדל מטעות שיפוט פשוטה בכך שהוא מהווה "תפיסה חולה" המשתלטת על התודעה, מנהלת את ההתנהגות ועמידה בפני הגיון או ראיות סותרות.

## הרקע ההיסטורי: המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19

עד סוף המאה ה-18, המושג "טירוף" נתפס לרוב במונחים מוחלטים; אדם היה או שפוי לחלוטין או משוגע לחלוטין. השינוי החל עם פריצתה של הפסיכיאטריה המודרנית בצרפת.

### פיליפ פינל וה"טיפול המוסרי"

הפסיכיאטר פיליפ פינל (Philippe Pinel) היה הראשון שהניח את התשתית התאורטית לטיפול ברעיונות קבועים. פינל ביקר את קודמיו על כך שהגדירו טירוף במונחים אינטלקטואליים בלבד, מבלי להתחשב בתפקידן של ה"תשוקות" (Passions) או הרגשות.

פינל הציג את ה"טיפול המוסרי" (Traitement moral), שבו הטיפול בטירוף נעשה באמצעות שימוש בכלים המפעילים את האינטלקט והרגש של החולה, בניגוד לשיטות המסורתיות של הקזת דם או שלשול.  טקטיקה מרכזית בטיפול ב-Idée fixe הייתה "קרב הרעיונות":
* **הסחת דעת (Distraction):** הסטת תשומת הלב של החולה מהרעיון האובססיבי באמצעות עבודה, מוזיקה או שיחה.
* **זעזוע תיאטרלי (Theatrical Jolt):** חשיפת החולה לחוויה מפתיעה או מטלטלת במטרה "לזעזע את הדמיון" (Ébranler l’imagination) ולהפריך את הרעיון הקבוע.

פינל האמין שניתן לרפא קיבעון מחשבתי משום שהטירוף נובע לעיתים קרובות משיבוש בקישור רעיונות (Association of ideas) ולא בהכרח מנזק אורגני במוח.

## עידן המונומניה של אסקירול

תלמידו של פינל, ז'אן-אטיין דומיניק אסקירול, שכלל את המושג "Idée fixe" והפך אותו לקטגוריה אבחנתית רשמית: .

### הגדרת המחלה כליקוי בתשומת הלב

אסקירול הגדיר מונומניה כמצב ביניים בין מאניה (דליריום כללי) לליפמניה (דיכאון). לטענתו, המונומניה היא למעשה "נגע של תשומת הלב" (Lésion de l'attention):
* **במאניה:** תשומת הלב כה חולפת ומהירה שהחולה אינו יכול להתמקד בדבר.
* **במונומניה:** תשומת הלב כה אנרגטית וממוקדת באובייקט אחד, עד שלא ניתן לנתק את החולה ממנו.

אסקירול תמך בהגדרה זו באמצעות תיאורי מקרה של אנשים שנתקעו ברעיונות גרנדיוזיים, כגון אמונה שהם יורשי העצר של צרפת או שליטי העולם.

### השפעה תרבותית ופוליטית

בראשית המאה ה-19, הקיבעון המחשבתי הפך לקיצור תרבותי ל"רוח התקופה". אסקירול הציע להקים "לשכה למנטליות" שתאסוף סטטיסטיקה על מונומניה כמדד ל"סטטיסטיקה המוסרית של האוכלוסייה". הוא האמין כי הנזילות החברתית שלאחר המהפכה הצרפתית עוררה "שאיפות יתר", שהתבטאו לעיתים קרובות בדליריום מונומני של גדלות.

## המאבק על הגדרת ה-Zwangsvorstellung הגרמני

במקביל להתפתחויות בצרפת, הפסיכיאטריה הגרמנית פיתחה מושגים דומים אך עם דגשים שונים. המונח המרכזי היה "Zwangsvorstellung" (מילולית: דימוי-כפוי), שנטבע על ידי קראפט-אבינג בשנת 1867.

בניגוד לאסקירול שראה בקיבעון הפרעה רגשית או רצונית, הפסיכיאטר ווסטפאל (Westphal) טען כי מדובר בהפרעה של הפונקציה האינטלקטואלית. הוא הדגיש כי הרעיון הכפוי מופיע בתודעה למרות התנגדותו של האדם, כשהוא מלווה בהכרה של החולה בכך שהרעיון הוא אבסורדי. הבחנה זו הובילה בסופו של דבר להפרדה בין רעיונות מקובעים לבין מחשבות שווא.

## פירוק המושג וביקורתו של פול ואלרי

במאה ה-20, המושג Idée fixe זכה לניתוח פילוסופי מעמיק מצד הסופר והוגה הדעות פול ואלרי (Paul Valéry) בדיאלוגו המפורסם משנת 1932.

### חוסר היציבות של המחשבה

ואלרי טען כי רעיון, מעצם טבעו, אינו יכול להיות "קבוע". הוא טען כי הקיום המנטלי הוא בלתי יציב באופן מערכתי, וכי אנו חושבים רק במונחים של שינויים. אם רעיון היה נשאר קבוע לחלוטין, הוא היה מפסיק להיות "רעיון" והופך לתחושה פיזית או לכאב.

במקום Idée fixe, ואלרי הציע את המונח רעיון אומניוולנטי:
* רעיון שרוכש "תדירות חריגה" בתודעה.
* הוא הופך ל"כוכב התורן" של התודעה ודוחק את כל המחשבות האחרות.
* הוא מצליח לקשור את עצמו לכל גירוי חיצוני או אירוע פנימי.

ואלרי השווה מצב זה ל"רובינזון קרוזו אינטלקטואלי", שבו המוח נאלץ לשרוד בתוך "שממה" שיצר בעצמו, תוך ניסיון למצוא שפה מדויקת ל"ערפילית" של מחשבות מבולבלות.

### המושג "אימפלקס"

ואלרי הציג מושג נוסף, האימפלקס, המתאר את הקיבולת המנטלית של האדם להרגיש, להגיב וליצור. הקיבעון המחשבתי, לפי ואלרי, הוא למעשה תקלה ב"אימפלקס האינטלקטואלי", שבו המוח מאבד את יכולתו ליצור קשרים חדשים וננעל על דפוס אחד חוזר.

## דעיכת הקיבעון כקטגוריה רפואית

במחצית השנייה של המאה ה-19, הקטגוריה האבחנתית של מונומניה ו"קביעות" הרעיונות ספגו ביקורת קשה.

### נקודת המפנה של 1852

ז'אן-פייר פאלרה ותלמידיו פרסמו מאמרים המכריזים על "אי-קיומה של המונומניה". הם טענו כי:
* "קביעות" מוחלטת היא אשליה; לחולים יש לרוב מחשבות שווא מרובות ומשתנות.
* ה"מוח השפוי" המקיף את הרעיון הקבוע הוא לרוב משובש באופן סמוי בלוגיקה ובסינתזה שלו.
* הקלינאים המציאו את המונומניה כדי לחקות "סופרים", ובנו דמות קוהרנטית הנשלטת על ידי תכונה אחת, בעוד הטבע מציג כאוס.

כתוצאה מכך, האבחנה נעלמה בהדרגה והוחלפה בתיאורים מפורטים של אובססיות, קומפולסיות ודלוזיות (מחשבות שווא).

## רלוונטיות מודרנית

בפסיכיאטריה המודרנית, הקיבעון המחשבתי ההיסטורי פוצל למספר מבנים קליניים נפרדים:
* **הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD):** מאופיינת במחשבות פולשניות וחוזרות (אובססיות) ובהתנהגויות חוזרות (קומפולסיות) המבוצעות להפחתת חרדה.
* **מחשבות שווא (Delusions):** נחקרות כ"פעולות דיבור ריקות" הנושאות מידע מועט על המציאות אך מצביעות על אירועים נוירוביולוגיים.
* **אנהדוניה (Anhedonia):** חוסר יכולת לחוות הנאה, הנחשבת לעיתים כסימפטום של סכיזופרניה או דיכאון, המקבע את התודעה במצב של חוסר חיות.

מחקרים עכשוויים המשתמשים בגירוי מוחי עמוק מצביעים על כך שדפוסים מנטליים עקשניים אלו עשויים לנבוע מתפקוד לקוי בנתיבים העצביים המקשרים בין הגרעינים הבזאליים לאונה הפרונטלית.

## דוגמאות לקבעון מחשבתי

* הקונספציה של אמ"ן ערב מלחמת יום הכיפורים היא דוגמה להרסנות אידה פיקס. אמ"ן התעלם משלל הסימנים שהעידו על מלחמה קרבה, וכתוצאה מכך צה"ל נתפס לא מוכן.
* סירובו של יוסיף סטלין להאמין לאמיתותה של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941. למרות דו"חות מודיעין מוקדמים ולמרות הפלישה עצמה התעלם סטלין ממנה עד ל-11 ביולי.

## השאלת המונח לעולם היצירה
בספרות השתמשו ברעיון האידה פיקס מאות שנים או יותר טרם נטבע המונח, למשל בדמותו של דון קישוט. אחרי שהמונח נטבע והוגדר חיש מהר הוא הושאל על ידי סופרים. למשל ג'ון לה קארה בספרו החפרפרת מתאר איך צמרת הביון הבריטי התמכרה לרעיון, שחשד בקיום חפרפרת נובע מניסיון לקעקע את תרגיל ההונאה שלה עצמה, עד שהשתיקה כל התנגדות במשך שנים, בלי שתבין שההונאה הייתה כפולה.

מוזיקאים משתמשים בו לתאר מוטיב מוזיקלי בעל משמעות סמלית ביצירה, החוזר בכל פעם ב"לבוש" אחר במהלך היצירה, שמאפיין יותר מכל את התקופה הרומנטית. ה"אידה פיקס" הופיע לראשונה בסימפוניה הפנטסטית של ברליוז, בה סימל את אהובתו של גיבור העלילה, השבה ונגלית אליו בהזיותיו. מלחין מאוחר יותר שעשה שימוש במושג הוא אדגר וארז, מן המלחינים הבולטים במחצית המאה העשרים ומראשוני המוזיקה האלקטרונית.

## ראו גם
* הפרעה טורדנית-כפייתית
* תשומת לב
* קיבעון
* הקונספציה (מלחמת יום הכיפורים)
* מצעד האיוולת
* 

## לקריאה נוספת

* 
* 
* 
* 


## הערות שוליים

קטגוריה:פסיכולוגיה
קטגוריה:פסיכיאטריה
קטגוריה:מחלות והפרעות בבני אדם
קטגוריה:טעויות חשיבה
קטגוריה:אופרה