מרד הדקבריסטים

ממוזער|300px|'''הדקבריסטים בכיכר הסנאט''', ציור מאת קארל קולמן
**מרד הדקבריסטים** הוא כינוי למרד של ה**דֶקַבְּרִיסְטִים** (ברוסית: **Декабристы**, משם החודש Декабрь - "דצמבר"), חברי תנועה מהפכנית באימפריה הרוסית, שכינויה ניתן לה על שם ניסיון ההפיכה שביצעה ב-14 בדצמבר 1825.

## רקע
חברי התנועה היו בני המעמד הגבוה ברוסיה, רובם אצילים, בעלי אחוזות וקציני צבא, אשר השתייכו לאגודות מחתרת שונות שפעלו ברוסיה באותה תקופה. הקושרים היו כולם אנשים משכילים וצעירים – בזמן המרד לרובם עוד לא מלאו 30 שנה ורק שנים עשר מהם היו בני 34 ומעלה. תנועות מחתרת אלו נוצרו בשל כמה גורמים: מלחמות נפוליאון שהביאו את רעיונות המהפכה הצרפתית וזכויות האזרח עד לרוסיה, מרידות של איכרי רוסיה בשנת 1812 וכן השתתפותו של צבא רוסיה במלחמות באירופה בשנים 1813–1814 (רבים מקציני הצבא, שהשתתפו מאוחר יותר בתנועת המרי, לקחו חלק במערכות אלו). התנגדותם למשטר גברה כשפנה אלכסנדר הראשון אחרי קונגרס וינה לקו ריאקציוני מובהק במדיניות החוץ והפנים כאחד. בייחוד עורר את חמתם המשטר שהטיל אלכסיי ארקצ'ייב אשר שלט למעשה על הצבא הרוסי והיה ידוע בדעותיו השמרניות, הפיקוח החמור שהוטל על האוניברסיטאות ברוסיה ואיסור על קיומם של מועדונים פוליטיים. בקרב הקצינים שחזרו מאירופה ובחוגים אזרחיים הקרובים להם נוסדו למן 1816 אגודות סתרים שדגלו ברעיונות הקִדמה החברתית והמדינית של המערב. הם התגבשו אחרי 1818 בשני ארגוני קושרים פעילים:
* "אגודת הצפון" – מרכזה היה בסנקט פטרבורג וחבריה היו ברובם קציני חיל המשמר של הצאר.
* "אגודת הדרום" – מנהיגם הרוחני והארגוני היה פבל פסטל, לאומני רוסי ויעקוביני צרפתי לפי השקפותיו. הוא הטיף להחלפת המונרכיה ברפובליקה. יתר על כן, הוא קידם בקרב חבריו רעיון להריגת הצאר ובני משפחתו.

הרפובליקה של פסטל תוכננה ברוח הרפובליקה הצרפתית, כלומר שכל בניה יהיו אזרחים שווים. מכלל זה הוציא פסטל רק את הפולנים ואת היהודים, שאינם צריכים להתבולל בעם הרוסי. לפיכך הציע להחזיר לפולין את עצמאותה, ואילו את היהודים הציע להגלות מרוסיה לאסיה הקטנה ולסייע להם להקים שם מדינה יהודית. "אגודת הצפון" הייתה מפולגת לשניים: האגף הקיצוני, שבראשו עמדו המשורר קונדראטי רילייב והסופר מיכאיל בסטוז'ב, חסידי תוכניתו של פסטל; האגף המתון, שמנהיגיו היו הנסיך סרגיי טרובצקוי וניקיטה מוראביוב. הללו צידדו במונרכיה חוקתית ופדרלית, שתיתן ערובה לזכויות האזרח, אך נמנעו מלנקוט עמדה ברורה לגבי הבעיות החברתיות ברוסיה.

## המרד
[ממוזער|300px|'''מרד הדקבריסטים''', ציור מאת [וסילי טים|וסילי פיודורוביץ' טים (Тимм)]]
הזדמנות נאותה להתחיל במרד נוצרה בימי המבוכה שנגרמה עקב מותו הפתאומי של אלכסנדר הראשון, הקיסר חשוך הבנים, ב-1 בדצמבר 1825. יורשו החוקי, אחיו קונסטנטין, הצהיר כבר במהלך שנות שלטונו של אלכסנדר על כוונתו לוותר על כיסא הצאר לטובת האח השלישי והפחות אהוד, ניקולאי. אנשי "אגודת הצפון" החליטו לפעול, בלי שהייתה להם אפשרות להתקשר עם אנשי "אגודת הדרום" ולתאם את פעולות שני הפלגים.

ב-14 בדצמבר (על פי לוח השנה היוליאני), כשנקרא חיל המצב של פטרבורג להישבע אמונים לצאר ניקולאי הראשון, סירבו גדודים אחדים, בסך הכול כ-3,000 חיילים, למלא פקודה זו, ועל פי הוראת קציניהם התרכזו בכיכר הסנאט בקריאות: "אנו רוצים בקונסטנטין ובקונסטיטוציה". בהמשך הגיעו לכיכר ימאים בפיקוד של ניקולאי בסטוז'ב.

לכיכר הגיע המושל הכללי של פטרסבורג, הגנרל מילורדוביץ', שהיה ידוע כגיבור מלחמת רוסיה–צרפת (1812). הוא היה מוערך על ידי החיילים והתחיל לשכנע אותם להתפזר ולא למרוד. אחד ממארגני המרד, קאחובסקי, ירה בגנרל והרגו.

הנסיך טרובצקוי ברח מן המערכה. החיילים המורדים נשארו במקומם במשך שעות ללא הוראות ובאפס מעשה, ובינתיים הצליח ניקולאי לרכז נגדם כוחות עדיפים מקרב היחידות שנשמעו לפקודתו, ואלו גברו על המורדים עוד באותו היום. המוני העם והאיכרים לא תמכו במרד ולא הצטרפו למורדים, ולא במקרה: אף על פי שהדקבריסטים תכננו רפורמות מרחיקות לכת שיטיבו עם העם – כמו שחרור האיכרים ממשטר הצמיתות או קיצור תקופת השירות הצבאי (שעמד על 25 שנה) – הם נשארו תנועה אליטיסטית, חוג צר של אריסטוקרטים משכילים, שחששו לשתף במרד את המוני העם. אפילו לחיילים שבהם השתמשו לניסיון ההפיכה לא הסבירו הקושרים את מלוא כוונותיהם בנוגע לשינוי שיטת המשטר, והסתפקו בסיסמה "צאר טוב".

לקושרים בדרום נודעו מאורעות אלה רק כעבור עשרה ימים. אף על פי שפסטל עצמו נאסר לפני כן בעקבות הלשנה של בוגד, ניסו חבריו להניף את נס המרד בשנית. ב-29 בדצמבר הם הוקפו צבא ממשלתי עם ארטילריה וב-3 בינואר 1826 הם נאלצו להיכנע.

## משפט ואחרית דבר

כל הדקבריסטים נאסרו ונלקחו לחקירה, עשרות נידונו למוות, אולם רק חמישה – פסטל, רילייב, קאחובסקי, מוראוויוב-אפוסטול ובסטוז'ב-ריומין – נתלו. אף על פי שבניסיון הראשון לתלות אותם נקרעו החבלים ובניגוד למסורת שבה זוכים הנידונים במקרה כזה לחנינה, הורה ניקולאי על תלייתם בשנית; הייתה זו התלייה הפומבית האחרונה ברוסיה הצארית. כ-120 איש ובכללם הנסיך טרובצקוי נידונו לעבודת פרך ולגלות לסיביר. הללו שוחררו ב-1839 מעבודות הפרך, אך נגזר עליהם להישאר בגלות. רק ב-1856, עם הכתרת הצאר אלכסנדר השני, זכו 29 הדקבריסטים שנשארו בחיים לחנינה גמורה ולחזרה לביתם ולמעמדם הקודם.

לאחר המרד הורה ניקולאי הראשון להקים את המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר, שמפקדה הראשון היה הרוזן אלכסנדר בנקנדורף.  

כעבור שנים הושפעו מהדקבריסטים בני הדור החדש של המהפכנים הרוסיים כמו הרצן ואוגריוב.

## בספרות ובאמנות
לב טולסטוי הושפע מאוד מבן משפחתה של אימו, הנסיך סרגיי ניקולאביץ' וולקונסקי, שהיה מראשי הדקבריסטים ואף ריצה עונש גלות בסיביר. תיאור אירועי מלחמת 1812 בספרו מלחמה ושלום מושפע מן ההיסטוריוגרפיה הדקבריסטית, שביקשה לתאר את המלחמה כאירוע מכונן ביצירתו של העם הרוסי, שבו נטלו חלק שווה בני אצולה ואיכרים. הרעיון לכתיבת "מלחמה ושלום" עלה כאשר ביקש טולסטוי לכתוב את הרומן "הדקבריסטים".

הסרט "כוכב הקסם והאושר" (ברוסית: Звeздa плeнитeльнoгo cчacтья) הוא סרט רוסי עלילתי המתאר את מרד הדקבריסטים ואת השלכותיו. הסרט הופק בשנת 1975 באולפני לנפילם ונחשב לאחת ההפקות הגדולות של הקולנוע הרוסי באותה תקופה. הסרט מחולק לשני חלקים: חלקו הראשון מוקדש למרד ולדיכויו, וחלקו השני (שעל שמו נקרא הסרט) עוסק במאבקן הקשה והממושך של נשות הדקבריסטים להצטרף אל בני זוגן בסיביר.

בדצמבר 2019 יצא לאקרנים שובר הקופות הרוסי ברית ההצלה המתאר בפירוט ניכר את אירועי המרד. הסרט זכה גם לגרסה טלוויזיונית מורחבת בשם "ברית ההצלה: זמן הזעם" – חמשת פרקיה הראשונים שודרו ברשת KION, אך שאר הפרקים נגנזו בהוראה מן הקרמלין.

## ראו גם
*ברית ההצלה
**ברית ההצלה (סרט)
## קישורים חיצוניים

*מוזיאון הדקבריסטים 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:האימפריה הרוסית: היסטוריה
קטגוריה:מהפכות ברוסיה
קטגוריה:1825
קטגוריה:מרידות