ישראל זנגוויל

[שמאל|ממוזער|200px|כריכת ה[תוכנייה למחזה **כור ההיתוך**, 1916]]
[ממוזער|חברי מועדון [חובבי ציון באנגליה, בעת ביקורם בירושלים, פסח, תרנ"ז (1897)]]

**ישראל זַנְגְוִויל** (באנגלית: **Israel Zangwill**; 21 בינואר 1864 – 1 באוגוסט 1926) היה סופר יהודי-בריטי ופעיל ציוני. מייסד התנועה הטריטוריאליסטית היהודית.

## קורות חייו
ישראל זנגוויל נולד למשה ואלן (חנה) לבית מרקס בשכונת וייטצ'אפל בלונדון למשפחת מהגרים ענייה.
אביו היגר מהעיירה ריבנישקי שבלטביה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
אמו היגרה מפולין.
בילדותו גדל בערים פלימות' ובריסטול. הוריו שבו ללונדון כשהיה בן שמונה והשתקעו באזור איסט אנד. שם התחנך בבית הספר היהודי JFS (Jews' Free School), בו היו הלימודים חינם.
בית הספר העניק לתלמידיו חינוך כללי ודתי, ביגוד, מזון וכן שירותי בריאות.

בתום לימודיו המשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת לונדון וסיים ב-1884 תואר ראשון במדעי הרוח, אנגלית וצרפתית בהצטיינות. במקביל, שימש כמורה במשרה חלקית ב-JFS.

לאורך תקופה זו נהג לרשום את אירועי היהודים ברובע וייטצ'פל, שישמש לו מאוחר יותר כחומר רקע ליצירותיו.

בסוף שנות ה-80 הגיע נפתלי הרץ אימבר מהודו ללונדון והתיישב בה. שם התיידד עם זנגוויל. בעוד זנגוויל לימד את אימבר אנגלית, הוא למד ממנו עברית. בנוסף, תוך כחצי שנה הספיק זנגוויל לתרגם את שיריו של אימבר "התקווה" ו"משמר הירדן" לאנגלית.

אשתו אדית איירטון  הייתה סופרת ופעילה סופרג'יסטית, שהייתה בתם של הפיזיקאי ומהנדס החשמל ויליאם אדוארד איירטון  ואשתו הראשונה הרופאה והפעילה הסופרג'יסטית מתילדה צ'פלין . אמה מתה ב-1883, והיא גדלה עם אמה החורגת, המתמטיקאית ומהנדסת האלקטרוניקה היהודייה, הרטה איירטון. נפטרה ב-1945, בגיל 70.

כמו אשתו, גם זנגוויל היה פעיל למען המאבק לשחרור האישה וכן למען השאיפה להנהגת שלום עולמי. בנם, אוליבר זנגוויל  היה פסיכולוג בריטי נודע.

אחיו הצעיר של זנגוויל, לואי זנגוויל  (1869–1938), היה סופר אנגלי.

מבין חבריו היו ג'רום ק. ג'רום וה. ג'. וולס.

זנגוויל נפטר ב-1 באוגוסט 1926 בבית אבות סיעודי במידהרסט שבמערב סאסקס, שם אושפז בחודשיים האחרונים של חייו בשל דלקת ריאות בה חלה.
נקבר בבית הקברות היהודי בשכונת גולדרס גרין

### פעילותו הציונית
בספטמבר 1895 יצר בנימין זאב הרצל קשר עם זנגוויל (באמצעות נורדאו - חברם המשותף) וביקש את עזרתו בהעלאת המודעות לבניין בית לאומי-יהודי בקרב הקהילה היהודית בבריטניה. זנגוויל סייע להרצל בארגון פגישות אישיות עם אישים ממנהיגי הקהילה היהודית, כמו קולונל גולדסמית, סיר שמואל מונטגיו והרב אדלר - הרב הראשי של בריטניה, וכן בארגון אספה גדולה, בה נאם הרצל ב-24 בנובמבר 1895.

באביב 1897 היה חבר במשלחת של האגודה הספרותית "המכבים", שבקרה בארץ ישראל. ובהמשך, יחד עם מכס נורדאו כתב מאמרים ב"הצבי" - עיתונו של בן יהודה.

זנגוויל כתב במאמר בשנת 1901 את הסיסמה הציונית "ארץ בלי עם, לעם בלי ארץ", המתייחסת למיעוט וחוסר הייחוד הלאומי של האוכלוסייה הערבית שחיה במקום, לעומת העם היהודי החי ללא ארצו בגלות. אולם סיסמה זו נטבעה בידי אנתוני אשלי-קופר, רוזן שפטסברי השביעי, שרשם אותה ביומנו בשנת 1854, וזנגוויל חזר עליה.

במהלך 1903 סייע זנגוויל להרצל להיפגש עם אישים ופקידי ממשל בריטיים וייעץ לו, בנוגע לתוכנית אל עריש.
חיים ויצמן סיפר בזיכרונותיו: "באחד הקונגרסים לקח זנגביל חלק בוויכוח, אף-על-פי שלא היה ציר. כשערער מישהו על מעמדו החוקי, הכריז הרצל, שישב אז בראש: ‘אם יש בתוכנו גאון, לא ננהוג בו מנהגים פורמליים רגילים’".

לאחר שהקונגרס הציוני השביעי דחה את תוכנית אוגנדה, עזב זנגוויל את האולם, יחד עם עוד שלושים ותשעה צירי הקונגרס שהצביעו בעד קבלת תוכנית אוגנדה. הם ביטלו חברותם בהסתדרות הציונית ובספטמבר 1905 ייסדו את הארגון הטריטוריאלי - The Jewish Territorial Organization (בקיצור JTO, אי"טא, יט"א, יט"ו), שחיפש אוטונומיה - בית לאומי לעם היהודי בכל ארץ שתהיה זמינה ולאו דווקא בארץ ישראל. בעיני רובם, הדבר החשוב ביותר היה להוציא את היהודים מאירופה שבה הם נרדפים. חלקם חשבו שממילא אין סיכוי שהעותמאנים יתנו ליהודים את הצ'ארטר לבנות מדינה יהודית בפלשתינה. זנגוויל שהיה מראשי הציונים באנגליה, הצליח לסחוף מנהיגים ציוניים אנגלים נוספים שתמכו ברעיון וכן גם הפעיל הציוני הצרפתי, המשורר אנדרה ספיר (שהעריץ את זנגוויל וכתב אודותיו ספר).

### לאחר עזיבת התנועה הציונית
בשלהי 1905 פנה זנגביל לשר המושבות - אלפרד ליטלטון , בבקשה למסור לאיט"א את השטח באוגנדה, שהוצע לתנועה הציונית, אך המשא ומתן שנמשך כשנתיים, הופסק בשל חילוקי הדעות בתוך הארגון. בהמשך, ניסו ראשי הארגון לשאת ולתת לגבי אופציות להתיישבות בקנדה אך התכנית נתקלה בהתנגדות.

בנובמבר 1906 ניהל זנגוויל משא ומתן רשמי עם ממשלת אוסטרליה ולמרות תמיכתו של ראש הממשלה - אלפרד דיקין התכנית ליישב יהודים באוסטרליה המערבית לא התקבלה.

בשנת 1911, ניהל זנגוויל משא-ומתן עם ממשלת פורטוגל בדבר התיישבות יהודים באַנגוֹלה, שהייתה אז מושבה פורטוגלית ובסוף יולי 1912 אף שוגרה לשם משלחת סקר. לפי אחד המקורות התכנית נדונה ואושרה בסנאט הפורטוגלי, אך זנגוויל לא הסכים לנוסח ההחלטה, משום שלא הובלט בה עקרון האוטונומיה. מכל מקום, בינתיים פרצה מלחמת העולם ששמה קץ לנושא.

בלא כל הצלחה ולאור התפתחות התנועה הציונית, התפרק הארגון הטריטוריאלי. בשלהי 1914 ניסה חיים ויצמן לקרב את זנגוויל חזרה לתנועה הציונית, והשניים החליפו ביניהם מכתבים: זנגוויל הציג את עמדתו לפיה יש לדאוג לכל היבטי 'השאלה היהודית', בעוד ויצמן הציג תוכנית מינימליסטית, לפיה תוך "30-40 שנה" יעלו ארצה כ"מליון" יהודים, וייצרו את התא הראשון שיאפשר אחר כך עלייה נוספת. ויצמן הניח שזנגוויל יצטרף במאמצים להנהיג את העם היהודי בשעתו הקשה, במקום "היהדות השתדלנית" שדרכה לא הייתה מקובלת על שניהם. אלא שזנגוויל שממילא לא נטה לקחת על עצמו פעילות ארגונית, תהה האם ויצמן מייצג רשמית את ההסתדרות הציונית, ולמרות שזנגוויל, לצד היותו טריטוריאליסט, הצהיר כל אותו הזמן על מרכזיותה של ארץ ישראל ועל החובה להפוך אותה למדינה יהודית, הקשר ביניהם נפסק. עד מתן הצהרת בלפור המשיך זנגוויל לתרום את שלו בהסברה, ולתומכיו הקרובים, ביניהם דוד אידר שהיה גם קרוב משפחתו, שהפצירו בו להנהיג את ענייני הלאום היהודי לנוכח המשבר של המלחמה העולמית, אמר: "אם לוויצמן יש דרכים אחרות, שיעשה את שלו, כפי שהוא חושב. הדבר העיקרי הוא העניין".

בהתאם, נשא ב-1916 זנגוויל נאום פרו-ציוני במסגרת כינוס שהתקיים בלונדון במחאה על מצבם העגום של יהודי מזרח אירופה. בנאומו קרא זנגוויל למדינתו, בריטניה, להיות הגורם שיצליח במקום בו נכשל נפוליאון, "להחזיר את היהודים לארצם", וכך, "היהודים אשר במשך אלף ותשע מאות שנה הכריזו בתפילותיהם כמה פעמים ביום על שאיפתם לשוב לארצם, יכלו סוף־סוף לקיים את השאיפה הזאת הלכה־למעשה". כמו כן סייע זנגוויל לפעילותם הציונית של אישים כמו ז'בוטינסקי, טרומפלדור ופנחס רוטנברג, ובשונה מיהודי אנגליה הוותיקים, הופיע בפני ציבור המהגרים המזרח-אירופי העני באיסט-אנד במסרים לאומיים מובהקים, ואף קרא להם להתגייס לצבא הבריטי.

בהמשך, ומתוך אותו הגיון, סייע זנגוויל לז'בוטינסקי לשכנע את שלטונות הצבא הבריטיים להקים גדוד עברי בתוך הצבא הבריטי וכשהוקם באלכסנדריה "גדוד נהגי פרידות לציון", זנגויל שלח אליו מברק ובו הביע את התקווה כי הגדוד יעזור בכיבוש ארץ ישראל. הקשר הטוב בין השניים נמשך וכאשר, בינואר 1918, נערך בלונדון משתה לכבוד כיבוש ירושלים על ידי הצבא הבריטי, היו שם שניהם. במכתב ל"ג'ואיש כרוניקל" (25 לינואר 1918) תיאר זנגוויל את המשתה ועל נאומו של ז'בוטינסקי, הוא כתב, בין היתר: "התשואות שפרצו בסיום דבריו של אותו יהודי רוסי כשרוני, הוכיחו עד כמה נוחה האנושות להאזין ללקח ולתביעות יהודים, אם אלה מוסברים לה בכנות וללא פחד... רחוק אני מלהסכים לכל דעותיו של סמל ז'בוטינסקי, ברם אני רואה בו אחד מזקופי הקומה המעטים שבינינו...". מפקד הגדוד - קולונל פטרסון, סיפר לזנגוויל שהוא המליץ למנות את ז'בוטינסקי לקצונה וזנגוויל כתב: "... ברם, מה שלא תהיה הדרגה שה'גויים' יעניקו לז'בוטינסקי, הוא בעצמו כבר משח את עצמו לנשיא בישראל" והוסיף: "כי כל זמן שעמנו יכול להוציא מקרבו נשמות כמו ז'בוטינסקי, לא תנתק שרשרת המנהיגים, השליחים של הציונות, ובוא יבוא יום בו יקום עמנו".

ב-1917 פרסם זנגוויל את ספרו "המלחמה למען העולם", קובץ מאמרים שדנו בהיבטים חברתיים ופוליטיים שונים, ביניהם זכויות האשה ומצב היהודים במלחמה.  

בראשית שנת 1920, זנגוויל ביטא ביקורת חריפה כלפי השלטונות הבריטיים שבגדו בעם ישראל וכלפי ההנהגה הציונית שבגדה ברעיונותיו של הרצל. בין היתר כתב: .

לאחר שז'בוטינסקי ואנשי ההגנה נעצרו באפריל 1920, מחה על כך זנגוויל בלונדון ובין היתר, כתב: "ברצוני להביע גם הערצתי את ז'בוטינסקי ביחד עם התקווה שהוא והאסירים האחרים שנמצאו אשמים בפשע של הגנה עצמית יחליפו במהרה מקומות עם שופטיהם". ב-1923 זנגויל נשא נאום בפני הקונגרס היהודי האמריקני, תחת הכותרת "שומר מה מליל" שבו תקף את ההנהגה הציונית, על שהחמיצה שעת כושר אחרי מלחמת העולם, להקים מדינת יהודים בארץ ישראל ("הרגע הגדול מצא אנשים קטנים").

## הנצחה
* על אף שזנגוויל עזב את התנועה הציונית, הוא לא הפסיק לתמוך ברעיונה הבסיסי: מאבק על המשך קיומו של העם היהודי. כך סבר גם עורך עיתון הארץ - משה גליקסון, שעם מותו של זנגוויל כתב לכבודו מאמר תחת הכותרת: "שריד האש המשולשת שפרצה ממערב, כבה", ובגוף הדברים כתב כי "הרצל, נורדאו וזנגוויל – זאת היא שלשלת היוחסין מתקופת הזוהר, לפני הכרזת בלפור, לפני תקופת הוויתורים. עכשיו נותקה החוליה האחרונה מן השלשלת. אבל שמו של זנגוויל יהיה משולב תמיד בשלשלת הממלכתיות הישראלית".
* במכתבו של ביאליק לפיכמן מיום 14 אוגוסט 1931 (א' אלול תרצ"א), עולה כי לאחר מותו של זנגוויל הוקמה בלונדון "קרן ספרותית לזכר זנגוויל", לתמיכה בסופרים נזקקים. כך למשל יוכבד בת מרים ו-יעקב קופליביץ פרסמו את ספרי שיריהם בהוצאת קרן זנגוויל.
* לאחר מותו, נקרא על שמו, אחד מארבעת הבניינים של בית הספר בו למד ואחר כך - לימד.
* על שמו של זנגוויל נקראו רחובות בישראל.
* במלאת 100 שנים להולדתו (1964) קיים הנשיא שז"ר אירוע רשמי לזכרו.

## יצירתו הספרותית

יצירותיו, אשר תיעדו חיי היהודים בגטו שבלונדון, התאפיינו באמירה סימבולית על חיי היהודים בגולה, ששולבה בה מחאה על מצבו הקיומי של העם היהודי ודחף עז לתקן ולשנות אותם. הן נעשו מקובלות בקרב יהודים אוהבי ספרות יפה ושוחרי התנועה הציונית, גם לאחר שזנגוויל פרש ממנה.

ספרו "ילדי הגטו" (ראה אור ב-1892) מספר על יהודי הגר בגטו המטיל ספק בדתו אך למרות זאת ממשיך בערכי היהדות מתוך סיפוק רוחני. ספר זה זכה להצלחה בינלאומית. בספרו "חולמי הגטו" מתאר ישראל זנגוויל דמויות היסטוריות של יהודים מתבוללים.

בסיפור קצר בשם "תיבת נח" שכתב בשנת (1899) תיאר זנגוויל את קורותיה של מדינת אררט על פי חזונו של מרדכי מנואל נח שביקש להקים מדינה ליהודים באי גרנד איילנד בארצות הברית.

### מבין מחזותיו
* **כור ההיתוך** (הוצג ב-1909) מחזה שדן בחיי היהודים המהגרים לאמריקה. גיבור המחזה הכריז: "אמריקה היא כור ההיתוך של אלוהים, כור ההיתוך הגדול שבו כל גזעי אירופה נמסים ומתחדשים... גרמנים וצרפתים, אירים ואנגלים, יהודים ורוסים - לתוך כור היתוך עם כולכם! אלוהים עושה את האמריקאים"

* **מלך השנוררים**, עובד למחזה בצרפת על ידי הסופר צרפתי-ישראלי מרקו קוסקס, בשם: "Le Roi des Schnorrers"

* **אל המלחמה** מחזה שראה אור ב-1911 ובו ביקורת על המיליטריזם הגרמני.

## מפרי עטו
### בתרגום עברי
* **מחזות הגיטו**: תמונות וציורים; תרגום: ש. ל. גרדון; עם תמונת המחבר ותולדת חייו, ערוכה בידי ר. בריינין, ורשה: תושיה, תרנ"ח-תר"ס-1899, תרס"א.
* **מלך הקבצנים**: סִפור; תרגום: ש"ל גרדון, פייטרקוב: תושיה, תר"ס.
* **למות בירושלים**; תרגום: דוד יודילוביץ, ראשון לציון – ירושלים: דפוס ההשקפה, אתתלג לגלותנו [=תרס"ב] 1902.
* **מימון המשֻגע ונתן החכם** (תרגום מהעיתון האנגלי דשואיש ורלד), ירושלם: ב’ טאראגאן וש"י שריזלי, אלף תתל"ג לחרבן [תרס"ג?] 1903.
* **עיקר-הלאומים**; תרגם מאנגלית: א"ש אורלאנס, ניו יורק: הוצאת קדימה, 1918.
* **לוטש הזכוכיות**: סִפור; תרגום: פ"ג [=פסח גינזבורג], תל אביב: גינזבורג, תרפ"ז 1927.
* **[[ילדי הגטו]]**: סִפורים; מעֻבד על ידי מ’ טשודנר, תל אביב: הוצאת יזרעאל, 1939, 1949; תשי"ט-1959.
* **חולמי הגֶיטו**; תרגם מאנגלית: ראובן גרוסמן, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"ב; י' שרברק, תש"ו 1946. (שבתי צבי, אוריאל אקוסטה, ברוך שפינוזה, ישראל בעל שם טוב, הרמב"ם, פרדיננד לסל)
* **חולמי גאֻלה**; תרגם מאנגלית: ראובן גרוסמן, תל אביב: י' שרברק, תש"ו 1946.
* **ילדי הגיטו**; ערך: שלמה יזרעאל, על פי תרגומיהם של [מ'[איר] טשודנר](https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%9E%D7%90%D7%99%D7%A8_%D7%98%D7%A9%D7%95%D7%93%D7%A0%D7%A8) ו[י'[עקב] עדיני](https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%99%D7%A2%D7%A7%D7%91_%D7%A2%D7%93%D7%99%D7%A0%D7%99), תל אביב: יזרעאל, תשל"ה 1974.
* **הדרך לעצמאות: נאומים, מאמרים ומכתבים:** ערך: ב. נתניהו, תרגום: י' ייבין, א"ש אורלאנס, תל אביב: הוצאה מדינית, 1938.
* **אַסְטִי סְפּוּמַנְטֵי** (שיר), בתרגום דוד פרישמן, בפרויקט בן-יהודה
* **מחללת השבת** (תרגם: י. רביקוב), חרות, 27 ביולי 1956 (י. רביקוב, הערות המתרגם ל"מחוללת השבת", חרות, 27 ביולי 1956)
* **תיבת נוח**; תרגם מאנגלית: עודד וולקשטיין, הוצאת תשע נשמות, 2024.

## לקריאה נוספת
* דוד ויטל, הברירה של זנגוויל, **קשת החדשה**, 13, (2005), עמ' 133–145.
* עדנה נחשון, ישראל זנגוויל: הגטו על במת התיאטרון, **[[הדאר (כתב עת)|הדאר]]**, 79, יד, תש"ס, עמ' 13-16; 79, טו: עמ' 22–23.
* מירה קצבורג-יונגמן, זנגוויל מול פינסקר והרצל: גישות שונות ל"בעיית היהודים", **הקונגרס העולמי למדעי היהדות**, 11, ב-2, תשנ"ד, עמ' 171–177.
* מירה קצבורג-יונגמן, ישראל זנגוויל, ארץ-ישראל והבעיה הערבית, **[[יהדות זמננו (כתב עת)|יהדות זמננו]]**, 8, (תשנג), עמ' 153–176.
* יוסף נדבה, ישראל זנגוויל והבעיה ערבית, האומה, ד, (תשכו), עמ' 209–216.
* גור אלרואי, **מחפשי מולדת: ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א) ומאבקה בתנועה הציונית בשנים 1925-1905**, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות והוצאת מוסד ביאליק, תשע"ג (2011).


* Andre Spire, *Israël Zangwill*, Paris: Cahiers de la Quinzaine, 1909. 
* Joseph Leftwich, *Israel Zangwill*, London: J. Clarke; New York: T. Yoseloff, 1957.
* Maurice Wohlgelernter, *Israel Zangwill: A study*, New York: Columbia University Press, 1964.
* Joseph H. Udelson, *Dreamer of the Ghetto: The Life and Works of Israel Zangwill*, Tuscaloosa: University of Alabama Press (*Judaic studies series*), 1990.
* Meri-Jane Rochelson, *A Jew in the Public Arena: The Career of Israel Zangwill*, Detroit, Mich.: Wayne State University Press, 2008.


* 
* **[https://rosetta.nli.org.il/delivery/DeliveryManagerServlet?dps_pid=IE20405505 ילדי הגיטו: ספור ראשון: בני הגיטו],** תרגום ש.ל. גרדון, תושייה, 1901. סריקה של הספר באתר הספרייה הלאומית.
* 
* ישראל זנגוייל באתר WorldCat Identities
* ישראל זנגוויל, באתר האבות המייסדים של הציונות
* 
* 
* 
* 
* משה גליקסון, ישראל זנגוויל,, בפרויקט בן-יהודה
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* , 
* , 
* 
* 
* 
* ישראל זנגוויל וההסתדרות היהודית הטריטוריאליסטית, באתר הארכיון הציוני המרכזי, ינואר 2019
* 
* 
* 


* Political Zionism is Dead, Zangwill Tells Congress Zangwill Speaks to Congress Not for Congress, Rab, *[[JTA]]*, October 15, 1923
* Zangwill Defends His Views, *JTA*, October 24, 1923
* Zangwill Explains His Intermarriage, *[[JTA]]*, January 29, 1924
* MR. ISRAEL ZANGWILL : Novelist, Dramatist, and Jewish Statesman, *The Manchester Guardian*, August 2, 1926, zbw.eu
* Funeral of I. Zangwill Attended by Thousands; Rabbi Wise Officiates, *[[JTA]]*, August 6, 1926
* Zangwill, *[[The Literary Digest]]*, August 21, 1926, p. 33
* Harry Schneiderman, Israel Zangwill: A Biographical Sketch, *American Jewish Year Book* 1927-8, 121-143, American Jewish Committee Archives


מפרי עטו:
* אַסְטִי סְפּוּמַנְטֵי (שיר), בתרגום דוד פרישמן, בפרויקט בן-יהודה
*  ()
* ישראל זנגוויל, אתר אוצר התיישבות היהודים

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים יהודים בריטים
קטגוריה:מחזאים יהודים בריטים
קטגוריה:אנשי חינוך יהודים בריטים
קטגוריה:סגל הצבי
קטגוריה:טריטוריאליזם
קטגוריה:פמיניסטים בריטים
קטגוריה:פמיניסטים יהודים
קטגוריה:פעילים ציונים בבריטניה
קטגוריה:ראשוני הציונות
קטגוריה:משתתפי הקונגרס הציוני העולמי הראשון
קטגוריה:לונדון: אישים
קטגוריה:סופרים אסורים (הונגריה, 1944)
קטגוריה:פציפיסטים יהודים
קטגוריה:מונצחים בשלט כחול של ארגון המורשת האנגלית
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1864
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1926