open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
הוף ון קלווה

**הוף ון קלווה** (**Hof van Cleve**) היא אחת משתי המסעדות הבלגיות היחידות בנות שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, ביחד עם מסעדת "הכרמלית" של השף חרט ון הקה. היא ממוקמת בכפר קראוסהאוטם. השף הוא פטר חוסנס (Peter Goossens).

המסעדה נפתחה ב-1987 בבית חווה ישן על אחת מגבעות קראוסהאוטם. היא נקראת על שם המשפחה שאכלסה את הבית עד 1968, משפחת ון קלווה.
על-פי הסכם עם הבעלים הקודם שאליה תצורף מסעדה בעלת כוכב במדריך מישלן האדום תגיש מטבח בראסרי. ב-1991 זכתה ב-15/20 נקודות ושתי מצנפות בגו מיו. מאז 1992 והפסקת פעולתה של המסעדה הקודמת, החלו לבשל מטבח עילי. הדבר הוביל ב-1994 לכוכב מישלן הראשון ולניקוד של 17/20 ושלוש מצנפות בגו מיו. ב-1998 קיבלה המסעדה את כוכבה השני. כוכבה השלישי הגיע ב-2005.

המסעדה נבחרה במקום ה-14 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2007.
במקום ה-23 בשנת 2006,
במקום ה-28 בשנת 2008,
במקום ה-26 בשנת 2009,
במקום ה-17 בשנת 2010.
במקום ה-15 בשנת 2011.

המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.

פטר חוסנס זכה בתואר "שף השנה" ב-2004 ממדריך גו מיו, מאז אותה שנה, המסעדה מחזיקה בניקוד של 19.5 מתוך 20 במדריך גו מיו. באזור בנלוקס, הוף ון קלווה היא בעלת הניקוד הגבוה ביותר בגו מיו, למעט המסעדה ההולנדית Oud Sluis שמקדימה אותה, עם ניקוד של 20/20.

שף המסעדה הוא פטר חוסנס (Peter Goossens; נולד ב-1964 ב-Borsbeke). בשנים 2007–2009 הוא הפעיל בראסרי במוזיאון לאמנויות יפות בבריסל. הבראסרי הגיש מטעמים בלגיים מסורתיים. חוסנס הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה. הוא אחד השופטים בתוכנית "המסעדה שלי" (Mijn Restaurant) בתחנת הטלוויזיה הפלמית vtm. בסתיו 2010 הוא היה אחד מהיזמים של התוכנית Njam!, בערוץ הבישול החדש Studio 100.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:המטבח הבלגי
קטגוריה:מסעדות
לינדה בלייר

שמאל|ממוזער|250px|לינדה בלייר, 2012
**לינדה דניס בלייר** (באנגלית: **Linda Denise Blair**; נולדה ב-22 בינואר 1959) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וזוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1973 על תפקידה בתור הנערה רייגן בסרט "מגרש השדים".

## ביוגרפיה
בלייר נולדה בעיירה ווסטפורט שבקונטיקט. בתם של אלינור ושל צייד הכישרונות ג'יימס בלייר, לבלייר אח בשם ג'ימי ואחות בשם דבי.
כבר בגיל שש שלחוה הוריה להיות דוגמנית, שיחקה לראשונה באופירת הסבון "פנים חבויות".

בלייר נבחרה ב-1973 מתוך 600 מועמדות לתפקידה של רייגן מק'ניל בתה אחוזת דיבוק השדים של כריס (אלן בורסטין) בסרט האימה "מגרש השדים".
הופעתה העניקה לבלייר בת ה-14 את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, זאת לפני שהציבור הרחב גילה שאת קולו של השטן דיבבה השחקנית זוכת פרס האוסקר מרסדס מקמברידג', העובדה שבלייר זכתה כביכול לקרדיט על עבודה של שחקנית אחרת הרסה למעשה את סיכוייה לזכות באוסקר.
חברת האחים וורנר הציבה לבלייר מאבטחים במשך חצי שנה לאחר יציאת הסרט בעקבות איומים על חייה מצד גורמים נוצריים קיצוניים אשר טענו שהסרט מהלל את השטן.
בלייר הופיעה בתפקיד הראשי בתור רייגן גם בסרט ההמשך שיצא ארבע שנים לאחר מכן, שיחקה בתפקיד הראשי גם בסרט "השתלטות מחדש" ב-1990 המהווה פארודיה על הסרט.

ב-1981 שיחקה בסרט האימה "ליל הגיהנום" בתור מרטי גיינס הרוצה להתקבל לאחווה בקולג'. לשם כך היא ועוד שלושה סטודנטים נאלצים לשהות בבית נטוש שבו התחולל טבח של משפחה שלמה על ידי האב. 
הופעתה הראשית בסרט האקשן "רחובות פראיים "זיכתה" את בלייר בפרס פטל הזהב על היותה השחקנית הגרועה ביותר לשנת 1984, על התפקיד הועמדה גם לפרס סאטורן.

בלייר היא פעילת זכויות למען בעלי חיים ופועלת עם ארגוני סיוע בינלאומיים כגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, וראייטי ואחרים.
בלייר מקדישה את זמנה לארגון הסיוע שהקימה בעצמה במטרה להציל חיות אבודות, מוזנחות ונפגעות. בלייר היא טבעונית.

## פילמוגרפיה
* מגרש השדים (1973)
* נמל תעופה 1975 (1974)
* מגרש השדים 2 (1977)
* ניצחון באנטבה (1976)
* זר בבית שלנו (1978)
* רולר בוגי (1979)
* ליל הגיהנום (1981)
* חום כבול (1983)
* רחובות פראיים (1984)
* חום אדום (1985)
* רציחות קטנות במעלה הרחוב (1988)
* השתלטות מחדש (1990)
* מגולחי ראש (1994)
* צעקה (1996)
* מגרש השדים: המאמינים (2023)

### טלוויזיה

* גודזילה: הסדרה (1999) - דיבוב
* יצרני המפלצות (2003) - סרט טלוויזיה
* על טבעי (2006)

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:שחקניות ילדות אמריקאיות
קטגוריה:שחקניות תיאטרון אמריקאיות
קטגוריה:טבעוניות אמריקאיות
קטגוריה:טבעונים אמריקאים
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקנית משנה
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקן משנה
קטגוריה:זוכי פרס פטל הזהב: שחקנים
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1959
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1959
IFC Films

**IFC Films** היא חברה אמריקנית להפצת סרטי קולנוע. משרדי החברה נמצאים בניו יורק והיא נמצאת בבעלות "Rainbow Media" השייכת לקואופרטיב הטלוויזיה בכבלים "Cablevision". החברה מפיצה סרטי קולנוע עצמאי וסרטים דוקומנטריים.

בנוסף להפצה, מפעילה IFC ערוצי וידאו על פי דרישה (VOD) המסופקים על ידי ערוצי שלם וצפה בכבלים, על ידי חנות iTunes, מובילינק ורשת בלוקבאסטר. מאז שנת 2008 מפעילה החברה פסטיבל סרטים בשם "IFC Festival Direct" המיועד לסרטים שיצאו ישירות לטלוויזיה.

## קישורים חיצוניים
* 

* 

קטגוריה:ארצות הברית: טלוויזיה
קטגוריה:חברות אמריקאיות להפקת סרטים
חרט ון הקה

**חרט ון הקה** (**Geert Van Hecke**; נולד ב-20 ביולי 1956 בפיטם) הוא שף בלגי.

## ביוגרפיה
חרט ון הקה למד בבית הספר למלונאות "דה הוטלסקול טר דאונן" (Ter Duinen) בקוקסיידה. הוא עבד במסעדות “לה סנגלייה דז ארדן”, “לה קראוואש ד’אור” ו“לה וילה לורן”. מורהו העיקרי היה השף הצרפתי אלן שאפל, עמו עבד שנתיים במסעדתו במיונה. באותה עת עבדו גם מישל רו ואלן דיקאס אצל שאפל.

בדומה לאלן שאפל, כך גם ון הקה משתמש בראש ובראשונה במוצרים אזוריים. יצירותיו הקולינריות אינן מורכבות יתר על  המידה, במקום זאת הוא שואף להשיג שלמות בביצוע. 

ון הקה פתח ב-1983 את מסעדתו “הכרמלית” (De Karmeliet) בפינת הרחובות ירושלים וקארמרסטראט בברוז', ליד מה שהיה עד למהפכה הצרפתית מנזר כרמליטי לשעבר. ב-1985 קיבלה המסעדה את הכוכב הראשון שלה במדריך מישלן האדום. כשב-1989 זכתה בכוכב השני במישלן. מסעדתו הייתה קטנה מדי בשטחה, הוא העביר אותה לרחוב לנגסטראט 19 בברוז'. ב-1996 זכתה בכוכב השלישי במישלן, בו היא מחזיקה עד היום (2010), והיא אחת משתי המסעדות הבלגיות היחידות ביחד עם הוף ון קלווה של השף פטר חוסנס המחזיקות בניקוד זה. מסעדת “הכרמלית” מציעה מטבח אירופי קלאסי.

מסעדת "הכרמלית" נבחרה למקום ה-22 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2003,

נבחרה למקום ה-48 בשנת 2004,

ונבחרה למקום ה-47 בשנת 2006.

המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.

ב-14 בינואר 2009, פתח ון הקה את "ביסטרו דה רפטר" (Bistro De Refter) במולנמרס 2, ברוז', על ניהולה הופקד בנו, והיא מהווה גרסה קלה של “הכרמלית”, עם דגש על מטבח בלגי מסורתי והארוחות בה זולות יותר.

## לקריאה נוספת
* שגיא כהן,** מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם**, הוצאת מפה, תשס"ג 2003, עמ' 40.

## קישורים חיצוניים

* אתר מסעדת "הכרמלית"

## הערות שוליים

קטגוריה:שפים בלגים
קטגוריה:בלגים שנולדו ב-1956
איי הישועה

שמאל|ממוזער|200px|מפת איי הברכה ביחס לגיאנה הצרפתית
**איי הישועה** או **איי הברכה** (בצרפתית: **Îles du Salut**) הם קבוצה של שלושה איים געשיים באוקיינוס האטלנטי הנמצאת כ-11 ק"מ מחופי גיאנה הצרפתית. קבוצת האיים מונה את אי השדים, האי המלכותי (שם שכן המרכז האדמיניסטרטיבי של האיים) ואי סן ז'וזף. קבוצת האיים שימשה כמושבת עונשין של צרפת בשנים 1852–1953 ונודעה באכזריות התנאים ששררו בה. בין הנידונים אשר הוגלו לאיים אלו ניתן למנות את אלפרד דרייפוס, אשר ריצה עונש מאסר של עשר שנים על אי השדים ואת אנרי שרייר, אשר ריצה תשע שנות מאסר באיים ולאחר שנמלט פרסם את זיכרונותיו בספר "פרפר".

בימינו משתייכים האיים לקומונה הצרפתית קאיין, ופועלים בהם מוזיאונים לתיעוד מושבת העונשין.

## קישורים חיצוניים

* 

הישועה
קטגוריה:גיאנה הצרפתית: גאוגרפיה
ישועה
ישועה
קטגוריה:מקומות ששימשו כמושבת עונשין
פרטיזן בלגרד (כדוריד)

**פרטיזן בלגרד** (בסרבית: **Рукометни клуб Партизан Београда**) היא קבוצת כדוריד סרבית מעיר הבירה בלגרד, והיא משתייכת לאגודת הספורט פרטיזן בלגרד. פרטיזן בלגרד היא אחת מהקבוצות המצליחות בסרביה ויש לה את מספר האליפויות הגבוה בסרביה (ביחד עם יריבתה הכוכב האדום בלגרד), לשתיהן 7 אליפויות. פרטיזן בלגרד משחקת עם הצבעים שחור ולבן. הישג השיא של פרטיזן בלגרד באירופה הוא הגעה פעמיים לחצי גמר גביע EHF בשנים 1999 ו-2002 והשתתפות אחת בליגת האלופות בשנת 2003.

בין כוכברי הקבוצה היה בויאן בוטוליה שיחק גם במכבי ראשון לציון ולאחר חזרה למועדון מונה למאמן.

## תארים
*הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד – 10 פעמים
**1993, 1994, 1995, 1999, 2002, 2003, 2009, 2011 ,2012 ,2025
*הגביע הסרבי – 13 פעמים
**1993, 1994, 1998, 2001, 2007, 2008 ,2012 ,2013 ,2024 ,2026
*הסופרקאפ הסרבי – 4 פעמים
**2009, 2011 ,2012 ,2025
*הגביע היוגוסלבי – 3 פעמים
**1959, 1966, 1971

## קישורים חיצוניים

* 
* דף באתר האיגוד האירופי

*
קטגוריה:קבוצות כדוריד סרביות
מוזיאון ויט

ממוזער|תומאס ויט
**מוזיאון ויט** (בגרמנית: **Museum Witt**) הוא מוזיאון במינכן שבגרמניה, המציג אוסף של חרקי עש. ברשות המוזיאון נמצא האוסף הגדול ביותר בעולם של חרקים אלו – כ-3.5 מיליון דגימות מכל רחבי העולם.

המוזיאון נוסד בשנת 1980 על ידי תומאס ויט, בן למשפחת ויט, משפחת יזמים ידועה בגרמניה.

## קישורים חיצוניים

* 

ויט
ויט
קטגוריה:מינכן: מבנים
בית הכנסת ברחוב אלדרידג'

[שמאל|ממוזער|250px|היכל בית הכנסת. [עזרת נשים (בית כנסת)|עזרת הנשים בקומה השנייה של ההיכל]]
[שמאל|ממוזער|250px|[בית מדרש|בית המדרש במרתף בית הכנסת]]
[ימין|ממוזער|250px|[חזית (אדריכלות)|חזית מבנה בית הכנסת]]
**בית הכנסת ברחוב אלדרידג**' (באנגלית: **Eldridge Street Synagogue**; נבנה בשנת 1887 בלואר איסט סייד במנהטן על ידי יהודים ממזרח אירופה שהיגרו לניו יורק. כיום בית הכנסת מוכר כאתר היסטורי לאומי  וממשיך לתפקד כמקום התפילה של קהילת "קהל עדת ישורון".

## היסטוריה
בית הכנסת הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בארצות הברית. הוא הוקם בשנת 1887 ברחוב אלדרידג' מס' 12. למעשה נבנה בית הכנסת על שלוש חלקות ברחוב, דבר שאפשר בניית סוכה ואת חדירת השמש לבניין בתקופה מאוחרת יותר. קהילת "קהל עדת ישורון", שהתפצלה בשנות ה-50 של המאה ה-19 מתוך קהילת בית המדרש הגדול, אספה כסף במשך שש שנים לבניית בית הכנסת, ובמהלכן קיימה את התפילות בכנסייה סמוכה. לאחר שאספו את הכספים הנדרשים פנו לאדריכלים פטר ופרנסיס ויליאם הרטר, שעיצבו את הבניין בסגנון מורי מתחדש.

אלפים השתתפו בתפילות בבית הכנסת במהלך השנים עד שנת 1920 בימים הנוראים משטרת ניו יורק הציבה שוטרים ברחובות הסמוכים לווסת את ההמונים שנהרו למקום. בין רבני הקהילה נמנה רבי אברהם אהרן יודלביץ. במהלך אותן שנים היווה בית הכנסת מרכז קליטה והתאקלמות ליהודים רבים שהגיעו לארצות הברית וניסו להיקלט לחברה האמריקאית. המקום נתן שירותים קהילתיים ולא רק שירותי דת. אנשי הקהילה אספו תרומות לנזקקים ואף שלחו תרומות ליהודים בארץ ישראל.

בשנות השלושים של המאה ה-20 החל קהילת בית הכנסת להצטמצם עם מעבר של חברי הקהילה לאזורים אחרים בעיר ובארצות הברית בכלל. מכסות ההגירה שהושמו בשנת 1924 הגבילה את מספר המהגרים שהגיעו לניו יורק. בנוסף, השפל הגדול צמצם את יכולותיהם הכלכליות של חברי הקהילה. רב הקהילה משנת 1931 ועד פטירתו ב-1943 היה הרב יהודה אידלסון. השימוש בהיכל בית הכנסת בקומה השנייה של הבניין הלך ופחת מאותן שנים ואילך. בשנות החמישים נסגרה הגישה אל ההיכל עקב דליפת מי הגשם אל הקומה השנייה.

ללא המשאבים הנדרשים לחמם ולתחזק את היכל בית הכנסת, העבירה הקהילה את הפעילות הדתית לבית המדרש בקומת המרתף. ההיכל נותר נטוש ונעול משנת 1955 עד שנת 1980. באותה שנה ביקש חוקר מאוניברסיטת קולומביה גישה להיכל לצורך מחקר היסטורי. עם פתיחת מנעולי ההיכל נתגלו נזקי מזג האוויר וההזנחה.

## שיקום בית הכנסת
בשנת 1986 הוקם ארגון ללא מטרת רווח בשם "פרויקט רחוב אלדרידג'" במטרה לשקם את המבנה ולחדש את פעילותו הקהילתית, החינוכית והתרבותית. השופט פול בוקסון היה ממובילי הקהילה האורתודוקסית במקום באותן שנים ופעל להבטיח שהקהילה תוכל להמשיך את פעילותה הדתית בבית המדרש בעת תהליך השיקום.

פרויקט רחוב אלדרידג' סיים את תהליך השיקום ב-2 בדצמבר 2007 בעלות 20 מיליון דולר ופתח את בית הכנסת לקהל הרחב תחת השם "המוזיאון ברחוב אלדרידג'".

## בית הכנסת כיום
המוזיאון מציע סיורים בבניין ובאזור הלואר איסט סייד. כמו כן ניתן למצוא במוזיאון תשמישי קדושה, שלטים ותמונות משנות פעילותו של בית הכנסת לאורך השנים.

## ראו גם
*בית הכנסת טורו

## לקריאה נוספת

* *Landmark of the Spirit; The Eldridge Street Synagogue,* Annie Polland, Yale University Press, 2009


## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:מנהטן: מבנים
רחוב אלדרידג'
קטגוריה:בתי כנסת אשכנזיים
קטגוריה:לואר איסט סייד
תותח נגד טנקים

[שמאל|ממוזער|250px|תותח אנטי טנקים גרמני 50 מ"מ [PaK 38]]
**תותח נגד טנקים** הוא דגם מיוחד של תותח שמטרתו העיקרית היא פגיעה ברק"ם כבד ובמיוחד בטנקים. לצורך כך יורה תותח זה פגזים במהירות לוע גדולה מתותחים רגילים ובזווית הגבהה המקבילה כמעט לאופק כדי לבצע ירי בכינון ישיר. מאפיין חשוב נוסף הוא שימוש בתחמושת שאינה דורשת טיפול מורכב כדי להגביר את קצב הירי ולהגביר את סיכוי הפגיעה במטרה נעה.

## היסטוריה
הצורך בתותח מסוג זה הופיע במלחמת העולם הראשונה עם הופעתו של הטנק הראשון בשדה הקרב. עם זאת, היו הטנקים הראשונים איטיים ושריונם דק כך שעוצמתם של תותחי השדה הרגילים הספיקה כדי להשמיד טנקים אלה.

תותחים נגד טנקים פותחו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מתוך מגמה ליצירת תותחים קומפקטיים וניידים בעלי קליבר נמוך יחסית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והופעתם של טנקים כבדים גדל גם קליבר התותחים שהתמודדו עמם.

הגדלת קוטר הקנה דרשה את הגדלת משקל התותח ודרשה ציוד הנדסי כבד כדי לנוע בשדה הקרב או צוות של סוסים רבים. חיסרון זה פגע ביעילות התותח וגרוע מכך חשפה אותו לפגיעת האויב. כדי להתמודד עם הבעיה הורכבו תותחים אלה על תובת רק"ם וכך הומצא משחית הטנקים.

תותחים מסוימים אשר לא פותחו במקור לשימוש של ירי נגד טנקים הוכיחו עצמם במהלך מלחמת העולם השנייה גם כתותחים נגד טנקים מעולים. היו אלו למשל תותח הנ"מ הגרמני בקוטר 88 מילימטר ותותח השדה הבריטי מדגם 25 ליטראות.

השימוש בתותחים נגד טנקים פחת אחרי מלחמת העולם השנייה ולכן פחתה גם שכיחותם בסכסוכים מזוינים. היעלמותם מנוף הלחימה נבעה בעיקר בגלל פיתוחם של כלי נשק קלים ומדויקים יותר לצורך פגיעה ברק"ם, כגון טילי נ"ט המופעלים על ידי חייל בודד ופלטפורמות תקיפה ניידות וזריזות, כגון מסוקי קרב ורכבי קרב.

## קישורים חיצוניים

*
אדוארד פוקס

**אדוארד צ'ארלס מוריס פוקס** (באנגלית: **Edward Charles Morrice Fox**; נולד ב-13 באפריל 1937) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי. תפקידיו הידועים הם התפקיד הראשי בסרט "נשיא על הכוונת" ובסדרה "אדוארד וגברת סימפסון" בה גילם את דמותו של המלך אדוארד השמיני.

## ביוגרפיה
אדוארד פוקס נולד בצ'לסי שבלונדון. אביו רובין פוקס היה שחקן וסוכן אמנים, ואמו אנג'לה מיוריאל דריטה וורתינגטון הייתה שחקנית וסופרת. הוא אח בכור לשחקן ג'יימס פוקס ולמפיק הקולנוע רוברט פוקס. סבו מצד אמו היה המחזאי פרדריק לונסדייל. הוא התחנך בבית הספר הארו שבלונדון ושירת כלוטננט ב-"Coldstream Guards" רגימנט של הצבא הבריטי.

הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה ב-1958, בין השאר שיחק בתפקיד המלט. בקולנוע הופיע לראשונה בשנת 1962 כניצב בסרט "בדידותו של הרץ למרחקים ארוכים". בשנות השישים שיחק בעיקר בתיאטרון. בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים השתתף בסרטים בריטיים חשובים כגון "הו, איזו מלחמה נחמדה" (1969), "הקרב על בריטניה" ו"המקשר" (1970).

עד מהרה הפך להיות לשחקן מבוקש והופיע בסרט "גשר אחד רחוק מדי" בתפקיד לוטננט ג'נרל הורוקס - לדבריו זה התפקיד האהוב עליו ביותר - הוא זכה על תפקידו זה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה. עוד כיכב בסרט "כוח 10 מנברון" לצדם של רוברט שו והאריסון פורד.

ב-1978 גילם את דמותו של אדוארד השמיני מלך אנגליה בדרמה הטלוויזיונית "אדוארד וגברת סימפסון". בסרט גנדי גילם פוקס את בריגדיר ג'נרל רג'ינלד דאייר שהיה אחראי לטבח באמריטסר שבהודו. ב-1983 הופיע בסרט "לעולם אל תאמר לעולם לא", סרט בלתי-רשמי מסדרת סרטי ג'יימס בונד, בתפקיד "M" ראש השירות החשאי הבריטי. עוד השתתף בסרטים "הבאונטי" (1984), ב-"Wild Geese II" עם לורנס אוליבייה (1985), "חשיבותה של רצינות", "ניקולס ניקלבי" ו"המין היפה" (2004).

את המוניטין שלו כשחקן חיזק בהופעות קבועות בתיאטראות הווסט אנד שבלונדון. הוא הופיע ב-"Four Quartets" המבוסס על שירים מאת ת"ס אליוט בליווי מוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך בביצוע של כריסטין קראושו. ב-2010 הופיע פוקס בהצגת יחיד "ערב עם אנתוני טרולופ" שביים ריצ'רד דיגבי דיי.

ב-2003 קיבל תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).

פוקס היה נשוי לשחקנית טרייסי ריד בין השנים 1958 ו-1961. ב-2004 התחתן עם השחקנית ג'ואנה דייוויד אחרי מערכת יחסית ארוכת שנים. בתו מאשתו הראשונה היא לוסי ויקונט גורמנסטון. עם ג'ואנה דייוויד יש לו בת, השחקנית אמיליה פוקס ובן פרדי פוקס.

## פילמוגרפיה

### טלוויזיה

* המלביש (2015) - סרט טלוויזיה של BBC Two
* הג'נטלמנים (אנ') (2024)

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אנגלים
קטגוריה:בוגרי האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה
קטגוריה:בוגרי בית הספר הארו
קטגוריה:אנגלים שנולדו ב-1937
ג'ון הנינג ספיק

שמאל|ממוזער|200px|ג'ון הנינג ספיק
**ג'ון הנינג ספיק** (באנגלית: **John Hanning Speke**; 4 במאי 1827 - 15 בספטמבר 1864) היה מגלה ארצות בריטי. גילה את אגם ויקטוריה ואת מפלי ריפון ב-1858. על שמו קרוי צבי ספיקי.

ספיק יצא למסע לגילוי מקורות הנילוס הלבן ביחד עם סיר ריצ'רד פרנסיס ברטון ב-1857. במהלך המסע התפצלו השניים וספיק גילה את אגם ויקטוריה ואת מפלי ריפון. תגלית זו עוררה מחלוקת קשה בין ברטון לספיק וסערה בשיח בבריטניה. ב-1864 היה אמור להתקיים עימות בין השניים על מנת ליישב את המחלוקת, אולם בבוקרו של העימות נהרג ספיק מכדור שנפלט מרובהו בעת ציד. 

טענתו שאגם ויקטוריה הוא מקורו של הנילוס הלבן הוכחה כנכונה ב-1875 על ידי הנרי מורטון סטנלי.

## לקריאה נוספת
* אלן מורהד, **הנילוס הלבן**, הוצאת מערכות, בתרגום זיוי שורר, 1965

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:מגלי ארצות בריטים
קטגוריה:אפריקה: חוקרים ומגלים
קטגוריה:אישים שעל שמם בעלי חיים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1827
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1864
מעברי האלפים

[שמאל|ממוזער|250px|[מעבר ברנר בגבול איטליה-אוסטריה. ככל הנראה החשוב ביותר מבין 76 מעברי האלפים]]
[שמאל|ממוזער|250px|[מעבר סן ברנאר הגדול]]
**מעברי האלפים** הוא כינוי כולל לנקודות ציון בשרשרת הרי האלפים שבהן נוצרו עמקים וגאיות שמחברים בין אזורים מישוריים יחסית, ומאפשרים מעבר וחצייה של שרשרת ההרים.

הטופוגרפיה האלפינית מקשה על חצייתה בעיקר בחלק המזרחי שלה, הבנוי משלוש שרשרות מקבילות של רכסים בציר מזרח-מערב, עובדה המחייבת גילוי של מעבר ראשי החוצה את שלושתן, או שלושה מעברי ביניים על מנת לקיים תנועה בציר מדרום לצפון. הבעיתיות בחציית החלק המרכזי של האלפים נובע מן הגובה הרב יחסית של ההרים באזור זה. החלק המערבי של הרכס האלפיני הוא הקל ביותר לחצייה.

## היסטוריה
התושבים המקומיים היו הראשונים לאתר, להכיר ולהשתמש לצרכיהם במעברי ההרים של השרשרת האלפינית. מעברי האלפים נחשפו לעולם החיצון לראשונה עם תנועת הצבאות הרומיים מאיטליה של ימינו, ולכיוון צפון למסעות הכיבוש שלהם ביבשת אירופה. מרגע שגילו הרומים את מעברי ההרים העיקריים הנוחים, החלו לעשות בהם שימוש אינטנסיבי וחדלו מלחפש נתיבים נוספים אחרים בשרשרת ההרים.

מעברי ההרים העיקריים בהם עשו הרומאים שימוש מוכרים כיום כ: מעבר מדלנה, מעבר מונז'נבר, מעבר סן ברנאר הקטן, ומעבר סן ברנאר הגדול בגבול איטליה-צרפת שהיה המעבר החשוב והשימושי ביותר מכולם, מכיוון ששימש כדרך מעבר ראשית לפרובינציות גאליה ובלגיקה, וכדרך הקצרה ביותר לפרובינציה בריטניה. בנוסף למעברים אלה נעשה שימוש גם במעבר שפולגן ומעבר ספטימר בגבול איטליה–שווייץ, מעבר רשן ומעבר ברנר בגבול איטליה–אוסטריה. 

לרומים הייתה גישה מועטה למעבר בחלק המרכזי של הרי האלפים, והשפעתם באזור זה התפשטה רק בימי הביניים המוקדמים, עם הגילוי של מעבר סימפלון, מעבר סנקט גוטהרד, ומעבר סן ברנרדינו.
במאה ה-13 התגלו והחל השימוש במספר מעברי הרים נוספים, אשר היו נוחים לחצייה בעיקר בחלקים המערבי והמרכזי של הרכס האלפיני.

במשך השנים פותחו והורחבו הדרכים במעברי ההרים האלפינים ואפשרו תנועה גם לכרכרות. תנופת הפיתוח העיקרית של מעברי ההרים התנהלה לאחר כיבושי נפוליון על מנת לאפשר תנועת כוחות צבא ואספקה יעילה לכוחותיו ברחבי אירופה. בשלב מאוחר יותר התאפשרה תנועה מודרנית גם לכלי רכב ממונעים.

## רשימת המעברים

להלן רשימת 10 מעברי האלפים הגבוהים ביותר, מתוך 76 מעברים קיימים:

*
קטגוריה:הרי האלפים
אנדרה באזאן

**אנדרה באזאן** (בצרפתית: **André Bazin**; 18 באפריל 1918 – 11 בנובמבר 1958) היה תאורטיקן ומבקר קולנוע צרפתי מהחשובים בהיסטוריה של הקולנוע. ממייסדיו ועורכו הראשון של הירחון "מחברות הקולנוע", שהביא להתפתחות הגל החדש בקולנוע הצרפתי.

באזאן, שכונה לעיתים "אבי הגל החדש", נפטר בגיל 40 ממחלת הלוקמיה.

## ביוגרפיה
באזאן נולד באנז'ה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. ב-1943 החל לכתוב בנושאים קולנועיים ובשנת 1951 הקים יחד עם ז'אק דוניו-ולקרוז (Jacques Doniol-Valcroze) וז'וזף-מארי לו דוקה (Joseph-Marie Lo Duca) את הירחון "מחברות הקולנוע". סביב כתיבת הירחון, קיבץ באזאן את מבקרי הקולנוע ז'אן-לוק גודאר, פרנסואה טריפו, קלוד שברול, אריק רוהמר וז'אק ריווט, שהפכו כעבור מספר שנים למבשרי "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי והעולמי. באזאן נחשב למנטור שלהם.

בנוסף, שקד באזאן על סדרה בת ארבעה ספרים שנקראה "מהו קולנוע?". 

## באזאן והריאליזם
בחייו האישיים, היה באזאן מאמין אדוק באל, והדבר התבטא בהשקפותיו לגבי הקולנוע. הוא נחשב לאחד מגדולי התומכים בריאליזם הקולנועי והתנגד לרעיונות הפורמליסטים שצמחו בקולנוע בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה העשרים בברית המועצות. תפיסתו הריאליסטית מתבטאת ברצונו לתת למצלמה, כגורם אובייקטיבי וללא מגע אדם (בשונה מהציור למשל), לחשוף את "יופי העולם" כהגדרתו, יופי שהאל העניק לעולם וניתן לראותו רק כאשר המצלמה מנתקת אותו מהזמן והמרחב היומיומי שבו הוא שרוי.

באזאן טען שהמצלמה והקולנוע משחררים את האמנים מהמאבק הפסיכולוגי בין הצורך לשעתק את המציאות לבין הצורך ליצור אסתטיקה ביצירה, זאת משום שהמצלמה יוצרת תחושת ריאליזם בכל מקרה, ולאמן נותר להתעסק רק באסתטיקה. הוא העריך את השימוש בעדשה רחבה, שוטים ארוכים וצילומים ש-"נותנים כבוד למרחב ולזמן" כהגדרתו, לצורך תחושת הריאליזם אצל הצופה.

באזאן האמין, כי רק מבקר שאוהב סרט מסוים צריך לכתוב עליו ביקורת, על מנת שזו לא תהיה ארסית, אלא בונה בלבד. שניים ממאמריו החשובים ביותר הם "הוויתה של הדמות המצולמת" ו"התפתחות השפה הקולנועית".

באזאן נפטר בנובמבר 1958 בנוז'אן-סור-מארן, שבפריז. טריפו, שלאחר הסתבכותו עם החוק בנעוריו, באזאן היה לאפוטרופוס שלו וקידם אותו בנושא הקולנוע, הקדיש לו את סרטו הארוך הראשון, "400 המלקות" שצילומיו החלו יום לפני מותו של באזאן.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מבקרי קולנוע צרפתים
קטגוריה:חוקרי קולנוע
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1918
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1958
מתקן המכ"ם בדימונה

**מתקן המכ"ם בדימונה** הוא מערכת מכ"ם מתקדמת תוצרת "ריית'יאון", המשולבת בפרויקט צבאי של ארצות הברית, ומיועדת לגילוי, מעקב ויירוט של כלי טיס וטילים בליסטיים בטווח של עד 2,000 ק"מ, עם דגש על איומים פוטנציאליים משיגורים מאיראן. המכ"ם, מסוג AN/TPY-2, פועל בתחום התדרים X (קרינת רדיו בתחום 8–12 גיגה-הרץ).

## גובה
המכ"ם בנוי על שני מגדלים בגובה 400 מטרים כל אחד, מה שהופך אותו למבנה הגבוה ביותר בעולם שנועד להתקנת מכ"ם, ולמבנה הגבוה ביותר בישראל. הוא גבוה אף יותר מארובת תחנת הכוח "אורות רבין", המתנשאת לגובה 300 מטר, וממגדלי Beyond הדרומי שבגבעתיים שגובהו כ-307.5 מטרים. גובהו מאפשר טווח גילוי ארוך במיוחד, למרות מגבלת עקמומיות כדור הארץ (אופק מכ"ם ארוך). המבנה מחוזק במערכת כבלי עגינה למניעת טלטול, אשר מגבילה את חופש הטיסה באזור הקריה למחקר גרעיני בדימונה. אולם, באזור זה חופש הטיסה מוגבל ממילא.

## קישורים חיצוניים
* 
* Dimona Radar Facility, SkyscraperPage.com

## הערות שוליים

קטגוריה:מכ"ם: מתקנים
קטגוריה:ישראל: מערכות הגנה נגד טילים
קטגוריה:הנגב: מבנים
קטגוריה:דימונה: מבנים
קטגוריה:יחסים צבאיים ארצות הברית – ישראל
קטגוריה:ישראל: צבא וביטחון
קטגוריה:בסיסים ומתקנים צבאיים
סאבו פאביצ'ביץ'

**סאבו פאביצ'ביץ**' (במונטנגרית: **Caвo Павићeвић**; נולד ב-11 בדצמבר 1980) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי-סרבי ששיחק בעמדת הבלם.

## קריירה
פאביצ'ביץ' גדל בקבוצה קטנה בסרביה, ובשנת 1999 עבר לשחק במועדון היידוק קולה. בתחילת דרכו הושאל למספר קבוצות קטנות ולאחר מכן תפס את מקומו בהרכב הקבוצה, עד שבאמצע עונת  חתם בקבוצת וויבודינה נובי סאד (הקבוצה הוותיקה ביותר בסרביה). הקבוצה מצמרת הליגה הסרבית הקנתה לו פרסום רב וכעבור חצי שנה הוחתם לשנתיים בקבוצת אנרג'י קוטבוס מההבונדסליגה הגרמנית. ב-16 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, במשחק מול הופנהיים. לאחר שנה בגרמניה, עבר פאביצ'ביץ' בשנת 2009 לקבוצת קוואלה מהליגה היוונית, במדיה שיחק שנה אחת.

בקיץ 2010 הגיע פאביצ'ביץ' לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב. ב-19 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק מול פריז סן-ז'רמן במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-5 במרץ 2011 הבקיע את שערו היחיד במדי מכבי תל אביב, בתיקו 2–2 עם הפועל עכו. לאחר שנתיים במועדון, ביוני 2012 עבר פאביצ'ביץ' לאומוניה ניקוסיה מהליגה הקפריסאית, אך לא הצליח להתאקלם בקבוצה שנקלעה לקשיים כלכליים, ושוחרר כעבור מספר חודשים.

בחלון ההעברות של ינואר 2013 חזר פאביצ'ביץ' לישראל, וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. ב-12 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, כשפתח בהרכב הקבוצה בניצחון 3–0 על בני סכנין. בסך הכל ערך 15 הופעות בכל המסגרות עד תום עונת 2012/2013, ובסיומה שוחרר מהמועדון.

ביוני 2013 חזר פאביצ'ביץ' לקפריסין, וחתם באנורתוסיס פמגוסטה. לאחר חצי עונה, חזר בינואר 2014 לסרביה וחתם בקבוצת הכוכב האדום בלגרד. ביולי 2016 חתם בקבוצת ספרטק סובוטיצה מליגת העל הסרבית, ובתום עונה אחת במועדון פרש ממשחק פעיל בגיל 36.

### נבחרת מונטנגרו
ב-24 במרץ 2007, לאחר פירוק סרביה ומונטנגרו, היה פאביצ'ביץ' חלק מההרכב הראשון של נבחרת נבחרת מונטנגרו החדשה, במשחקה הראשון אי פעם, נגד נבחרת הונגריה, ולאחר מכן שיחק במדי נבחרת מונטנגרו במשחקי מוקדמות מונדיאל 2010 ומוקדמות יורו 2012. בסך הכל ערך פאביצ'ביץ' 39 הופעות במדי הנבחרת, האחרונה במשחק מול  בשנת 2014.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:כדורגלנים מונטנגרים
קטגוריה:כדורגלנים סרבים
קטגוריה:בלמי כדורגל מונטנגרים
קטגוריה:בלמי כדורגל סרבים
קטגוריה:כדורגלני נבחרת מונטנגרו
קטגוריה:כדורגלני באצ'קה טופולה
קטגוריה:כדורגלני וויבודינה נובי סאד
קטגוריה:כדורגלני אנרגי קוטבוס
קטגוריה:כדורגלני קוואלה
קטגוריה:כדורגלני מכבי תל אביב
קטגוריה:כדורגלני אומוניה ניקוסיה
קטגוריה:כדורגלני הפועל תל אביב
קטגוריה:כדורגלני אנורתוסיס פמגוסטה
קטגוריה:כדורגלני הכוכב האדום בלגרד
קטגוריה:כדורגלני ספרטק סובוטיצה
קטגוריה:כדורגלנים זרים בישראל
קטגוריה:ספורטאים זרים בגרמניה
קטגוריה:ספורטאים זרים ביוון
קטגוריה:ספורטאים מונטנגרים בישראל
קטגוריה:ספורטאים מונטנגרים בקפריסין
קטגוריה:ספורטאים סרבים ביוון
קטגוריה:ספורטאים סרבים בישראל
קטגוריה:ספורטאים סרבים בקפריסין
קטגוריה:סרבים ממוצא מונטנגרי
קטגוריה:סרבים שנולדו ב-1980
זכויות מטפחים

**זכויות מטפחים** הן סוג של קניין רוחני המקנות מונופול לניצול תת-מין של צמחים למי שטיפח אותו. הזכות כוללת מונופול למספר שנים על החומר המשמש לריבוי או רביית הצמח (למשל זרעים) ועל החומר שנקצר (למשל פירות או פרחים). 
בעל הזכות יכול לבחור אם להפוך למשווק הבלעדי של הזן, או לתת רישיון לאחרים. על מנת שהזן יזכה את המטפח בזכות עליו להיות חדש; נבדל מהזנים הידועים; אחיד כך שמאפייני הצמח עקביים מצמח לצמח בתוך הזן; יציב כך שמאפייני הצמח ותכונותיו נשמרים לאחר ריבוי חוזר.

## ישראל
בישראל קיימת המועצה לזכויות מטפחים המסדירה את תהליך רישום הזנים.
החוק הרלוונטי הוא , המבוסס על האמנה הבינלאומית בדבר הגנה על זני צמחים חדשים, 1961.

## ראו גם
* פטנט
## קישורים חיצוניים
* 
* המועצה לזכויות מטפחים
* CPVO  הגוף שמרכז את העיסוק בגוש האירופאי
* UPOV-אמנת זכויות המטפחים הבינלאומית

קטגוריה:קניין רוחני
קטגוריה:גידול צמחים
דימיטאר ראנגלוב

**דימיטאר ראנגלוב** (בבולגרית: **Димитър Рангелов**; נולד ב-7 במרץ 1983 בסופיה, בולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת החלוץ. לזכותו 40 הופעות במדי נבחרת בולגריה.

## קריירה
ראנגלוב החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של סלביה סופיה מעיר הולדתו. ב-3 ביוני 2000 בעודו בן 17 בלבד, שיחק במשחקו הרשמי הראשון בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-65 במשחק מול ברואה סטארה זאגורה.

בשנת 2006 נמכר ראנגלוב לקבוצה הצרפתית שטרסבורג תמורת סכום של כמיליון אירו. בשנת 2007 הושאל לחצי שנה לקבוצת ארצגבירגה אווה מליגת המשנה בגרמניה, שם שיחק 15 משחקים בהם הבקיע 5 שערים. לאחר מכן הושאל לאנרגי קוטבוס מהבונדסליגה, שם הוא התאקלם במהרה והפך לבורג מרכזי בקבוצה. לאחר ששיחק בקבוצה כמושאל, רכשה אנרגי קוטבוס את כרטיסו של ראנגלוב.

ב-16 ביוני 2009 חתם ראנגלוב בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה לארבע שנים תמורת סכום העברה של מיליון אירו. ב-20 במרץ 2010 הוא כבש את שערו הראשון בבונדסליגה, במשחק נגד באייר לברקוזן. ראנגלוב לא הרבה לשחק לאחר פציעה שעבר, ובהנהלת הקבוצה החליטו להשאילו לקבוצה אחרת. ב-4 בספטמבר 2010 הגיע ראנגלוב לישראל והושאל למכבי תל אביב לשנה אחת עם אופציה להעברה בסוף העונה. ב-6 בנובמבר 2010 הבקיע את שערו הראשון בליגת העל, בניצחון 0–2 נגד הפועל אשקלון. ב-6 בפברואר 2011 הבקיע את שערו השני בקבוצה כשכבש את שער השוויון בדרבי התל אביבי באפריל 2011 שוחרר ראנגלוב ממכבי תל אביב.

ב-28 ביוני 2011 בורוסיה דורטמונד השאילה את ראנגלוב שוב לאנרגי קוטבוס. בסיום אותה עונה, עזב את דורטמונד וחתם בקבוצת לוצרן מליגת העל השווייצרית. בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שער אחד, ובעונתו השנייה הבקיע 11 שערים.

לקראת עונת  חתם בקוניאספור מליגת העל הטורקית.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:כדורגלנים בולגרים
קטגוריה:חלוצי כדורגל בולגרים
קטגוריה:סופיה: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני סלביה סופיה
קטגוריה:כדורגלני שטרסבורג
קטגוריה:כדורגלני ארצגבירגה אווה
קטגוריה:כדורגלני אנרגי קוטבוס
קטגוריה:כדורגלני בורוסיה דורטמונד
קטגוריה:כדורגלני מכבי תל אביב
קטגוריה:כדורגלני לוצרן
קטגוריה:כדורגלני קוניאספור
קטגוריה:כדורגלני נבחרת בולגריה
קטגוריה:כדורגלנים זרים בישראל
קטגוריה:ספורטאים זרים בצרפת
קטגוריה:ספורטאים זרים בגרמניה
קטגוריה:ספורטאים בולגרים בישראל
קטגוריה:ספורטאים זרים בשווייץ
קטגוריה:ספורטאים זרים בטורקיה
קטגוריה:בולגרים שנולדו ב-1983
סיפורים קלאסיים מצוירים

**סיפורים קלאסיים מצוירים** (ביפנית: まんが世界昔ばなし; בתעתיק לעברית: מַאנְגָה סַקַאיְ מוּקַאשִׁי בָאנַאשִׁי; מילולית: סיפורי מאנגה מרחבי העולם) היא סדרת אנימה יפנית, ששודרה החל מ-7 באוקטובר 1976 עד 28 במרץ 1979, הכוללת עונה אחת בעלת 127 פרקים באורך 30 דקות. כל פרק בסדרה עוסק אגדות ופולקלור מרחבי העולם, ביניהם סיפורי האחים גרים, הנס כריסטיאן אנדרסן ועוד. בכל פרק, לאחר שמופיעה כותרת שמו, נאמר מאיזו מדינה האגדה שבה הוא עוסק. הסדרה הופקה על ידי TBS Television ו-Dax International.

ביפן הסדרה שודרה ברשת Japan News Network, ובישראלה הסדרה שודרה בישראל בגרסת סיפורים קלאסיים מצוירים הסדרה שודרה בחינוכית ובערוץ הילדים רק ששם שילבו אותה עם סדרה בשם אגדות ילדים  והופצה בווידאו על ידי קלסיקלטת, וקסם של אגדות שודרה : ערוץ 2 הניסיוני והופצה על ידי : מאורעות בע״מ ואולפני זאונד ויש גרסה נוספת לסדרה בשם אגדות שילדים אוהבים שהיא הופצה הקלטות וידאו על ידי סיני הפקות שהיא חלק מחברת וידאופילם (בגרסה ללא קרדיטים,) בדיבוב עברי 

## סיפורי אגדות שהופיעו בסדרה
להלן רשימה חלקית של סיפורי אגדות שהופיעו בסדרה בגרסאות בעברית בסדר אקראי:

## מדבבים בעברית
בימוי והפקת הדיבוב העברי נעשו על ידי יעקב שם טוב,גדי רייק
* יובל זמיר - מספר בגרסה שנייה  / דמויות שונות
* אבי פניני
* אורנה כץ
* אורלי קטן
* איילת לוין
* ענת עצמון
* אבי אוריה
* עירית שילה
* גדי רייק 
* ז'יל בן-דוד
* יהויכין פרידלנדר
* רונית כץ - מספרת בגרסה ראשונה/ דמויות שונות
* עודד מנשה
* שירלי שטרן
* שמעון כהן
* גילת מואב

## ראו גם
* אגדות ילדים
* אגדות האחים גרים (אנימה)

## קישורים חיצוניים
* "סיפורים קלאסיים מצוירים", באתר Anime News Network 
* 

קטגוריה:סדרות אנימה משנות ה-1970
קטגוריה:סדרות אנימה
קטגוריה:יצירות עיבוד של סיפורי אלף לילה ולילה
קטגוריה:יצירות עיבוד של מעשיות האחים גרים
מסיפורי ספר הג'ונגל

**מסיפורי ספר הג'ונגל** (ביפנית: **ジャングルブック　少年モーグリ**) היא סדרת אנימה המבוססת על סיפורו של רודיארד קיפלינג, ספר הג'ונגל. הסדרה שודרה לראשונה בשנת 1989 והיא כוללת 52 פרקים.

בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בשנת 1992, ובהמשך שודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת בסוף שנות ה-90. לבסוף הסדרה שודרה בערוץ ג'וניור ב-2012.

## מוזיקה
שיר הפתיחה ושיר הסיום של הסדרה ביפנית הנקראים "GET UP ~Aio Shinjite~" ("קום אני מאמין באהבה") ו-"Chikyuu no ko" ("הילד של כדור הארץ") בוצעו בידי הזמרים טושיה איגאראשי (Toshiya Igarashi) והשימוטו שיורי (Hashimoto Shiori). שיר הפתיחה בעברית הולחן על ידי אבנר חודורוב ובוצע על ידי יסמין גמליאל, מוטי דיכנה ושי זורניצר.

## קישורים חיצוניים

* planete-jeunesse 

קטגוריה:ילדי פרא בדיוניים
קטגוריה:ספר הג'ונגל
קטגוריה:סדרות אנימה משנות ה-1980
קטגוריה:סדרות אנימה
קטגוריה:הערוץ הראשון - תוכניות רכש
קטגוריה:ערוץ 2: תוכניות רכש
קטגוריה:ניפון אולפני אנימציה: סדרות אנימה המבוססות על ספרות קלאסית
קטגוריה:סדרות טלוויזיה המבוססות על ספרים
קטגוריה:סדרות אנימה לילדים צעירים
קטגוריה:סדרות טלוויזיה יפניות שעלו לשידור בשנת 1989
קטגוריה:ערוץ ג'וניור: תוכניות רכש
אוניברסידד דה צ'ילה

**אוניברסידד דה צ'ילה** (ספרדית: **Club de Fútbol Universidad de Chile**, לעיתים מכונה: **"La "U**) הוא מועדון כדורגל צ'יליאני מקצועי מהעיר סנטיאגו, בירת צ'ילה, שמשחק בליגת העל הצ'יליאנית.
המועדון הוא השני במספר האליפויות במדינה, לאחר שזכה בתואר 18 פעמים.
כמו כן, אוניברסידד דה צ'ילה הוא המועדון השני בלבד בצ'ילה שזכה באחד משני הטורנירים הגדולים בדרום אמריקה, כאשר בשנת 2011 זכה ב**[[גביע סודאמריקנה]]**.
בין השחקנים ששיחקו בקבוצה בעבר נמצאים: מרסלו סאלאס, מנואל פלגריני, לאונל סאנצ'ס, אדוארדו ורגאס וצ'ארלס אראנגיס.

לאוניברסידד דה צ'ילה אין אצטדיון רשמי. הם משחקים בדרך כלל באצטדיון הלאומי של צ'ילה, הנמצא בשכונה ניוניואה (Ñuñoa) בסנטיאגו.
למועדון יש קהל מעריצים גדול מאוד בצ'ילה והוא אחד משלושת המועדונים המפוארים במדינה.
בין שחקני העבר ששיחקו בקבוצה נמצאים: מרסלו סאלאס, מנואל פלגריני (שגם אימן את הקבוצה מאוחר יותר), לאונל סאנצ'ס, אדוארדו ורגאס וצ'ארלס אראנגיס.
היריבויות הגדולות של המועדון הן נגד: קולו-קולו שנחשב למשחק עם היריבות הגדולה ביותר בצ'ילה הנקרא "סופרקלאסיקו" (El Superclásico) ונגד אוניברסידד קאתוליקה, הנקרא "הדרבי האוניברסיטאי" El Clásico Universitario.
מאז 2008, למועדון יש גם קבוצת נשים שמשחקת בליגת העל של כדורגל הנשים בצ'ילה.
ברמה הבינלאומית, המועדון הגיע ארבע פעמים לחצי גמר **[[גביע ליברטדורס]]**, ובשנת 2011 זכה ב**[[גביע סודאמריקנה]]** לאחר שגבר על ליגה דה קיטו בתוצאה 0–4 בסיכום שני משחקי הגמר.

## היסטוריה
המועדון הוקם ב-24 במאי 1927, כמו מועדון "דפורטיבו אוניברסיטריו" ונוצר ממיזוג של מועדון Náutico ו-Federación Universitaria. המועדון הוקם על ידי סטודנטים של האוניברסיטה של צ'ילה והוא היה מועדון הספורט של האוניברסיטה, עד 1980, אז התעמתה הנהלת האוניברסיטה עם נשיא המועדון (שניהם מונו על ידי משטרו של הרודן פינושה) והוחלט להפריד את המועדון מהאוניברסיטה.

במהלך שנת 2007, לאחר הכרזה על פשיטת רגל, אישרה ההתאחדות את הפיכת המועדון לקבוצה פרטית. שנה לאחר מכן, ההנהלה החדשה של האוניברסיטה הסכימה לחתום על חוזה עם המועדון, שעל פיו מותר למועדון להשתמש בשם האוניברסיטה.

## סמל המועדון
סמל הקבוצה הוא ינשוף בצבעים כחול ואדום (כחול הוא צבע המדים של הקבוצה מאז הקמתו), מכיוון שאחד הכינויים של הקבוצה הוא "Los Chunchos" שפירושו "הינשופים".

## קישורים חיצוניים

* 

*
קטגוריה:קבוצות כדורגל צ'יליאניות
קטגוריה:סנטיאגו דה צ'ילה: מועדוני כדורגל
קטגוריה:קבוצות כדורגל שהוקמו ב-1927
הכנסת השנייה

**הכנסת השנייה** הושבעה ב-20 באוגוסט 1951 (י"ח באב תשי"א). הרכבה נקבע בבחירות שנערכו ב-30 ביולי 1951. כהונת הכנסת נמשכה מעל ארבע שנים עבריות, וחמישה ימים בלבד פחות מארבע שנים לועזיות מלאות, והסתיימה ב-15 באוגוסט 1955 (כ"ז באב תשט"ו), עם התכנסות הכנסת השלישית.

יושב-ראש הכנסת היה יוסף שפרינצק. סגני יושב-ראש היו זאב שפר, בנימין מינץ, יעקב קליבנוב, חנה למדן ויוסף סרלין.

מזכיר הכנסת היה משה רוזטי.

## הרכב פוליטי

## אירועים מרכזיים
none|ממוזער|שמאל|מליאת הכנסת בעת כהונתה של הכנסת השנייה
ממוזער|שמאל

הסכם השילומים שנחתם במהלך כהונתה של הכנסת השנייה, לווה באירועים סוערים. ב-6 בינואר 1952 עלה ההסכם לסדר יומה של הכנסת השנייה, ולאחר שלושה ימי דיון נערכה הצבעה במליאה. ההחלטה שהתקבלה הייתה לייפות את כוחה של הממשלה לנהל משא ומתן מול ממשלת גרמניה המערבית. ההחלטה התקבלה ברוב של 61 חברי כנסת מול 50 מתנגדים ו-6 נמנעים. 3 חברי כנסת נעדרו. בייפוי כוחה של הממשלה תמכו 45 חברי הכנסת של מפא"י, 6 מתוך שמונת החברים בהפועל המזרחי 3 מהמפלגה הפרוגרסיבית, אחד מהמזרחי (דוד צבי פנקס) ואחד מאגודת ישראל (אברהם דויטש) וחמשת נציגי המיעוטים (הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, קידמה ועבודה וחקלאות ופיתוח). הקואליציה ככלל, ומפלגות מפא"י ו"הפועל המזרחי" בנפרד, נתנו לחברים ניצולי השואה חופש הצבעה, כדי לא להעמידם בדילמה מוסרית. חופש ההצבעה ניתן רק לאחר שהתברר לבן-גוריון שקיים רוב התומך בהחלטה.

ב-7 בינואר 1952, במהלך הדיון בכנסת, קיימו מתנגדי ההסכם הפגנה גדולה, שהחלה בכיכר ציון בירושלים, וצעדה לבניין הכנסת (אז בבית פרומין, מרחק דקות הליכה מהכיכר). יושב-ראש מפלגת חרות, חבר הכנסת מנחם בגין, שנאם בהפגנה, דיבר בחריפות רבה נגד הממשלה. לאחר דבריו של בגין החל ההמון לצעוד לעבר הכנסת. על הכנסת הופקדו שוטרים רבים שפרסו סביבה גדרות תיל והציבו ברחובות מחסומים רבים. חרף ניסיונות המשטרה לבלום את המפגינים באלות ובגז מדמיע, הגיעו המפגינים למפתן הכנסת והשליכו אבנים לתוך אולם המליאה. במהלך ההפגנה נפצעו כמאתיים אזרחים וכמאה וארבעים שוטרים. ח"כ חנן רובין נפגע מאבן בראשו ועוד מספר חברי כנסת שרסיסי החלונות המנופצים פגעו בהם. עיתון "הארץ" תיאר את רחבת הכנסת באותו היום כ"שדה קרב". בגין נשא נאום חריף מאוד בתוך המליאה, במהלכו כינה את בן-גוריון "פשיסט" ו"חוליגן".

## חברי הכנסת
חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:

### חילופי גברי

## בעלי תפקידים

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

*
2
קטגוריה:1951 בפוליטיקה
קטגוריה:1952 בפוליטיקה
קטגוריה:1953 בפוליטיקה
קטגוריה:1954 בפוליטיקה
קטגוריה:1955 בפוליטיקה
קטגוריה:שנות ה-1950 בישראל
ברנהרד קוסמן

**ברנהרד קוסמן** (בגרמנית: **Bernhard Cossmann**; 17 במאי 1822 – 7 במאי 1910) היה צ'לן ומלחין גרמני.

## ביוגרפיה
קוסמן נולד בדסאו והחל את לימודי הצ'לו אצל **תאודור מולר**. במהלך חייו ניגן באופרה של פריז בפריז והתוודע אל פרנץ ליסט, עמו נסע לוויימאר. ב-1866 התמנה קוסמן לפרופסור ללימודי צ'לו בקונסרבטוריון של מוסקבה. ב-1878 עזר קוסמן לייסד את הקונסרבטוריון הגבוה בפרנקפורט, שם כיהן במשרת מורה לצ'לו.

לצד הקריירה שלו כסולן ונגן ברביעיית מיתרים, עסק קוסמן בהלחנה. יצירותיו כוללות שלוש פנטזיות על מוטיבים מתוך אופרות כגון "הקלע החופשי", "טֳל", "אוריאנטה" ומספר רב של יצירות סולו לכלים שונים. כמו כן חיבר אטיודים ותרגילים רבים לצ'לו, שרבים מהם עודם בשימוש גם כיום.

ב-1890 עיבד קוסמן את שר היער של פרנץ שוברט לצ'לו סולו ומסר אותו בכתב-ידו לשימוש בלעדי של תלמידו **היינריך קיפר** שכבר קיבל ממנו לפני כן את יצירתו "חמישה אטיודים קונצרטיים חדשים". קוסמן סבר, שבכישרון גדול כשלו יוכל קיפר לחקור את האפשרויות הטמונות ביצירה ולהוציאן מן הכוח אל הפועל; קיפר אכן למד את העיבוד של מורו ל"שר היער" ויצר עותק נוסף, בשינויים רבים. עותק זה שמור כיום באוסף פרטי. 

ברנהרד קוסמן מת בפרנקפורט.

## קישורים חיצוניים


* Fünf Concert-Etuden für Violoncell. Op. 10. From Sibley Music Library Digital Scores Collection 


קטגוריה:צ'לנים גרמנים
קטגוריה:מלחינים גרמנים
קטגוריה:מורים למוזיקה
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1822
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1910
עוזי קרן (צלם)

**עוזי קרן** (נולד ב-7 באפריל 1944) הוא צלם עיתונות ישראלי.

## ביוגרפיה
נולד בקיבוץ גן שמואל, גדל בתל אביב והיה חבר בתנועת הנוער "מחנות העולים" כבר אז גילה כישרון מיוחד בצילום. את השכלתו כצלם רכש תוך כדי עבודה כשוליה של צלם תל אביבי. בין השנים 1964-1967 עסק בצילום אירועים.

עם פרוץ מלחמת ששת הימים (1967) הצטרף לצוות צלמי השבועון "העולם הזה". החל משנת 1968 עבד כצלם עיתונות עצמאי גם עבור עיתון ידיעות אחרונות וגם עבור סוכנויות צילום.

בשנת 1977 הפך להיות הצלם הראשי של העיתון "הארץ". בו עבד ברציפות עד 1999.
במהלך עבודתו שימש כצלם צבאי במילואים של "במחנה" וגם כצלם עבור סוכנויות צילום בחו"ל ובהן Getty Images.

בשנת 1986 ליווה את אחת מקבוצות התלמידים הראשונות במסע לפולין (תלמידי תיכון מקיבוץ בארי).
בעקבות מסע זה הוצגה תערוכת יחיד שלו באכסדרת בניין עיריית תל אביב; תערוכה זו עברה אחר-כך למרכזים עירוניים וקהילתיים בכל רחבי הארץ.
עוזי קרן השתתף גם במספר תערוכות קבוצתיות:
*תערוכה במוזיאון תל אביב על ביקור ראש ממשלת ישראל בקהיר.
*תערוכה באכסדרת תיאטרון ירושלים על החיים במדינות ערב.
*תערוכה "מעשה מדינה", בגלריה מנשר - מרץ 2008.
*תערוכה "לבנון בראי העיתונות", באכסדרת המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב, 2010.
צילומים רבים משלו מופיעים בספר "מעשה מדינה" בעריכת אריאלה אזולאי, שיצא לאור בעברית ובאיטלקית, 2009.

עוזי קרן זכה בפרס הצילום בפרויקט "ילדים לומדים" של מכון ברנקו וייס. קרן מתגורר בקריית אונו. הוא נשוי לד"ר נילי קרן, חוקרת השואה, הוראתה ועיצוב זיכרונה, אב לבת וסב לארבעה נכדים.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:צלמים ישראלים
קטגוריה:צלמי עיתונות ישראלים
קטגוריה:סגל במחנה
קטגוריה:בוגרי המחנות העולים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1944
הכוכב האדום בלגרד (כדוריד)

**הכוכב האדום בלגרד** היא קבוצת כדוריד קבוצת כדוריד סרבית מעיר הבירה בלגרד, אשר נוסדה בשנת 1948. הכוכב האדום בלגרד משחקת בליגה הסרבית הראשונה בכדוריד היא חלק מאגודת הספורט הכוב האדום בלגרד, וכמו רוב קבוצות הכוכב האדום בלגרד היא משחק בצבעים אדום ולבן. משחקי הבית של הכוכב האדום בלגרד מתקיימים באולם שומיצה המכיל כ-4,000 מקומות. הכוכב האדום בלגרד זכתה בהכי הרבה אליפות בסרביה – 7 אליפות (את התואר חולקת הכוכב האדום בלגרד עם פרטיזן בלגרד). הישג השיא של הכוכב האדום בלגרד באירופה הוא הגעה לחצי גמר גביע המחזיקות בעונת 1995/96.

## תארים
*הליגה הסרבית הראשונה בכדוריד – 7 פעמים
**1996, 1997, 1998, 2004, 2006, 2007, 2008
*הגביע הסרבי – 3 פעמים
** 1995, 1996, 2004
*הליגה היוגוסלבית – פעמיים
**1955, 1956
*הגביע היוגוסלבי – פעם אחת
**1956

## ראו גם
* הכוכב האדום בלגרד (כדורגל)
* הכוכב האדום בלגרד (כדורסל)

## קישורים חיצוניים

* 
* דף באתר האיגוד האירופי 

*
קטגוריה:קבוצות כדוריד סרביות
גראן בואנוס איירס

שמאל|ממוזער|250px|קו הרקיע של בואנוס איירס
**גראן בואנוס איירס** (בספרדית: **Gran Buenos Aires**; מילולית: "בואנוס איירס הגדולה") היא המטרופולין של העיר בואנוס איירס. מלבד העיר עצמה, כוללת המטרופולין עוד 24 פארטידוס (נפות) בפרובינציית בואנוס איירס, המשתרעים בעיקר דרומית ומערבית לה (מצפון-מזרח תוחם את העיר ריו דה לה פלאטה), ושטחו כ-2,750 קמ"ר. 24 הפארטידוס כוללים 88 ערים. בשנת 2001 התגוררו במטרופולין כ-13 מיליון תושבים, שהם כשליש מתושבי ארגנטינה.

מתוך 24 הפארטידוס המשויכים למטרופולין, 14 עירוניים לחלוטין, וב-10 יש עדיין יישובים כפריים יותר. שבעה פארטידוס נוספים, שאינם חלק מהמטרופולין, מקיימים עמה קשרי גומלין הדוקים, ועם המשך התרחבותה הם צפויים להפוך לחלק ממנה.

## 25 הערים הגדולות במטרופולין

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
קטגוריה:בואנוס איירס
קטגוריה:פרובינציית בואנוס איירס: גאוגרפיה
קטגוריה:מטרופולינים
ז'אן-ז'ורז' קליין

250px|ממוזער|שמאל|מסעדת ל'ארנסבורג, בארנתאל
**ז'אן-ז'ורז' קליין** (צרפתית: **Jean-Georges Klein** ; נולד ב-27 באוקטובר 1950) הוא שף צרפתי והוא השף והבעלים של מסעדת "ל'ארנסבורג" (L'Arnsbourg), המחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.

## ביוגרפיה
מסעדת "ל'ארנסבורג" נמצאת מזה שלושה דורות בידי משפחת קליין, היא  שוכנת בהרי הווז', בצפון-מזרח צרפת, במרחק של 4 ק"מ מהכפר בארנתאל.
בסביבות 1900 שימשה המסעדה כפונדק ואכסניה לכורי הפחם וחוטבי העצים שעבדו בסביבה. סבתו, רוז דוננוירת, הסבה את המקום לפונדק. אמו, לילי, הסבה את המקום למסעדת גורמה.

ז'אן-ז'ורז' קליין נולד באינגווילר, צרפת. הוא למד בבית הספר למלונאות בשטרסבורג בשנים 1969-1967 ואפיה אצל לנוטר. עבד בתפקידים שונים במסעדה המשפחתי ל'ארנסבורג  בבארנתאל בשנים 1986-1970, החל מ-1987 הוא השף והבעלים. המסעדה זכתה בכוכב ראשון במדריך מישלן האדום ב-1987, היא זכתה בכוכב שני ב-1998 והיא זכתה בכוכב שלישי ב-2002, עליו היא שומרת מאז ועד היום (2011). המסעדה חברה ברשת רלה א שאטו ובצידה יש מלון. קליין מנהל אותם ביחד עם אחותו קתי, מעצבת המסעדה ואחראית על חדר האוכל ורעייתו ניקול.

קליין הוא שף אוטודידקט, שהושפע במיוחד בטכניקות הבישול מפייר גאנייר ופראן אדריה. בישולו הוא חדשני והוא מבוסס במידה רבה על הגסטרונומיה המולקולארית והוא עורך ניסויים יומיומיים בשילובי טעמים חדשים. הוא מגיש תפריטים שונים, בהם תפריט טעימות של 30 מנות קטנות.

במסעדה 60 מקומות ישיבה ובה עובדים 30 אנשים. קליין עובד על פיתוח מנות חדשות עם בצוותא  מושיק רוט, השף הישראלי העובד בהולנד.

## לקריאה נוספת
* "לא רציתי להיות טבח"; בתוך: אביטל ענבר, **אווז בנוסח אשכנז - זכרונות מאלזאס**, הוצאת המחבר, 2011; עמ' 34, 78, 192-184.

## קישורים חיצוניים

* מסעדת ל'ארנסבורג, באתר dininginfrance.com
* אתר מסעדת ל'ארנסבורג
* פרטים ביוגרפיים על ז'אן-ז'ורז' קליין, restaurant-ranking.com
* על ז'אן ז'ורז קליין ומסעדת ל'ארנסבורג, באתר רלה א שאטו

קטגוריה:שפים צרפתים
קטגוריה:המטבח המולקולרי
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1950
קייזרוואלד

שמאל|ממוזער|מפת מיקום מחנה הריכוז קייזרוואלד.**קייזרוואלד** (**Kaiserwald**) היה מחנה ריכוז נאצי בפרברי ריגה בלטביה בשנים 1943–1944.

המחנה נבנה במרץ 1943, בסמוך לשכונת הווילות מז'פארקס (Mežaparks) בצפון העיר, בתקופה שבה הייתה לטביה חלק מאוסטלנד, תחת כיבוש גרמני. מאפריל 1943 ועד פינוי המחנה שימש קצין האס אס אלברט זאואר כמפקדו.

העצורים הראשונים של המחנה היו נאשמים גרמניים בעבירות שונות. בעקבות השמדת הגטאות של ריגה, לייפאיה, ודאוגבפילס הועברו היהודים המגורשים למחנה זה. אלה הצטרפו ליהודים ששרדו את חיסול גטו וילנה. בתחילת שנת 1944 כמה מחנות קטנים שסביב המחנה היו לחלק מתחום השיפוט של מחנה קייזרוואלד. לאחר כיבוש הונגריה בידי הנאצים גורשו יהודים מהונגריה למחנה זה והצטרפו למגורשים נוספים מלודז', פולין. במרץ 1944 המחנה הכיל 11,878 עצורים, מתוכם 6,182 גברים, 5,696 נשים מהם רק 95 לא היו יהודים.
לקייזרוואלד היו כ-15 מחנות-חוץ בריגה וסביבתה ומחנה אחד בליטא.

בשונה ממחנה אושוויץ וטרבלינקה, הוא לא היה מחנה השמדה והעצורים בו עבדו בעבור חברות גרמניות שונות, כמו חברת החשמל הכללית של גרמניה (Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft), שעשתה שימוש נרחב בנשים העצורות במחנה על מנת לייצר מוצרי אלקטרוניקה כסוללות.

ב-6 באוגוסט 1944 הצבא האדום, הלם בורמאכט והתקדם מערבה, אל תוך לטביה. אז החלו הגרמנים להעביר את עצורי קייזרוואלד בספינות אל מחנה הריכוז שטוטהוף בפולין. כל האסירים מתחת לגיל 18 ומעל גיל 30 - יהודים חשודים בהתנגדות למשטר במחנה ואלה שהיה חשד שלא ישרדו את המסע מלטביה לפולין - נורו. בספטמבר 1944 כבר הועברו כל אסירי קייזרוואלד אל מחנה שטוטהוף.

הצבא האדום שחרר את המחנה ב-13 באוקטובר 1944.

אלברט זאואר עבר לשמש כסגן מפקד מחנה ראוונסבריק בתחילת 1945. הוא מת בנסיבות בלתי ברורות ב-3 במאי 1945 בעיר פאלקנזה השוכנת מזרחית לברלין.

### מחנה החוץ לנטה (Lenta)
המחנה הוקם באוגוסט 1943 כסדנה של האס דה בשטח מפעל האריגים "לנטה" (המפעל קיים עד היום), במרחק של כ-10 קילומטרים דרומית-מערבית לקייזרוואלד. למעשה, סדנת האס דה הוקמה כבר בקיץ 1941 בכיכר וושינגטון (Vašingtona laukums) בעיר.
מפקד לנטה היה אדוארד רושמן, שעבר מגטו ריגה לאחר חיסולו. מנהל הסדנה היה איש האס אס פריץ שרוויץ.
לאחר ההקמה הצליח שרוויץ לגייס בנוסף לצוות הסדנה המקורי כמות מכובדת של עובדים נוספים. בשיא הועסקו בלנטה כ-1100 עובדי כפייה, רובם המכריע גברים.
בזכות שרוויץ זכו עובדי הסדנה ליחס אנושי ולתנאים שנחשבו טובים באופן משמעותי ביחס לעצירים בקייזרוואלד.
בסוף יולי 1944 פונה הציוד ורוב עובדי הסדנה בספינה לשטוטהוף.
ב-25 בספטמבר הועברו במשאיות כ-40 עובדי סדנת הרכב ועוד כ-60 עד מאה עובדי לנטה, עם שרוויץ בראשם, לעיירה סקרונדה, צפונית ללייפאיה.
כיומיים לפני שהצבא האדם כבש את ריגה, ב-11 באוקטובר 1944 החלו הגרמנים, בשיטת "אדמה חרוכה", לפוצץ שורה שלמה של מבנים אסטרטגיים בעיר, ביניהם גם את לנטה. מן המבנה נותרו רק הקירות החיצוניים.

## קישורים חיצוניים

*  קייזרוואלד באתר יד ושם
* אודות מחנה קייזרוואלד, מדברים שכתבה הלן רודאק איז'ו, "הזדמנות לזכור"
* תיאור החיים במחנה
* המשך
*לוח ההנצחה

## הערות שוליים

קטגוריה:השואה: מחנות ריכוז
קטגוריה:שואת יהודי לטביה
קטגוריה:ריגה: היסטוריה
קטגוריה:מחנות ריכוז בלטביה
שמואל הלל שינקר

הרב **שמואל הלל שינקר** (שיינקער) (1875 - כ"ז בטבת תשט"ז, 11 בינואר 1956) היה איש תנועת המוסר, נשיא אגודת הקודש ומייסד ישיבת אור חדש ובית המוסר בירושלים. חתנו של הרב יוסף חיים זוננפלד.

## קורות חייו
נולד בקובנה שבליטא לרב אברהם שינקר (ר' אברמצ'יק תאני'ס), תלמיד רבי ישראל מסלנט. למד ב"תלמוד תורה" בקלם, אצל רבי שמחה זיסל זיו, ה"סבא מקלם".

בשנת תרמ"ה (1885) עלה לארץ ישראל. בהוראת "הסבא מקלם" הקים עם הרב ברוך מרקוס "בית מוסר" בעיר העתיקה, שמשך אליו בין היתר את הרב חיים מן, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי והרב יעקב משה חרל"פ. ה"סבא מקלם" הנהיג את פעילותו של "בית המוסר" באמצעות מכתבים. הוא שלח גם מאמרים שנקראו לפני חברי "בית המוסר".

בשנת תרנ"ז, שנה לפני פטירתו, הורה ה"סבא מקלם" לתלמידיו הרב שינקר והרב מרקוס לייסד ישיבה בירושלים שתנוהל ברוח תנועת המוסר. היא הוקמה בחצר שטרויס שבשכונת מוסררה. במשך תקופה מסוימת עמד בראשה הרב יוסף חיים זוננפלד. לימים הוא השיא את בתו לאה לרב שמואל הלל שינקר.

נפטר בירושלים בכ"ז טבת תשט"ז, ביום השנה הראשון לפטירת בנו, ישראל, ונקבר בהר המנוחות.

בנו הרב יהושע ליב היה רב בבולטימור. בתו חיה רוחמה הייתה אשת הרב צבי קופשיץ.

## קישורים חיצוניים
*-3105

קטגוריה:תנועת המוסר: אישים
קטגוריה:אנשי העלייה הראשונה
קטגוריה:רבנים ביישוב
קטגוריה:רבנים ישראלים
קטגוריה:משפחת זוננפלד
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1875
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1956
שלום לופס

הרב **שלום אהרון לופס** (י"ז בכסלו תרס"ה, 25 בנובמבר 1904 – כ"ו בחשוון תשנ"ה, 31 באוקטובר 1994) היה רב העיר עכו במשך ארבעים וחמש שנה.

## תולדותיו

נולד בשנת תרס"ה (1905) בחלב שבסוריה לרב יעקב וחנה לופס, ממשפחת רבנים בת שלוש מאות שנה. בשנת תרס"ט (1909), בהיותו בן ארבע, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בירושלים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נאלצה המשפחה לעזוב את הארץ והיא שהתה בטורקיה, ולאחר מספר שנים שבה לארץ. למד בישיבת פורת יוסף, שבה שימש אחיו הרב אליהו לופס כר"מ. באותה תקופה התגורר בשכונת בית ישראל בירושלים.

בשנת תרצ"א (1931) הוסמך להוראה על ידי רבני ירושלים הספרדים אברהם פילוסוף, בן ציון קואינקה ויעקב מאיר. בשנת תרצ"ו (1936) הקים יחד עם הרב יהודה צדקה את אגודת "מקבציאל", שמטרתה הייתה ליצור מסגרת תורנית לצעירי ירושלים הספרדים שחלק ניכר מהם לא מצאו את מקומם בישיבות הממוסדות. בשנת תרצ"ח (1938) התמנה לספרא דדיינא של בית הדין הספרדי בירושלים.

לאחר קום המדינה עזב את שכונת בית ישראל ועבר להתגורר בשכונת מוסררה בירושלים והקים בחצר שטרויס שבתחומה בית ספר חרדי לילדי השכונה. הוא היה מקורב לרבני ירושלים ובהם הרב מבריסק, הרב צבי פסח פרנק והרב עמרם בלוי, ופעל בשליחותם. בין השאר פעל בקרב ילדי המעברות, וכן במאבק נגד גיוס בנות לצה"ל. כמו כן הקים אגודת "מזהירי שבת" שפעלה לסגירת חנויות ובתי עסק בירושלים לפני כניסת השבת.

בשנת ה'תש"י (1950) התבקש על ידי הראשון לציון והרב הראשי לישראל דאז בן-ציון מאיר חי עוזיאל לקבל על עצמו את תפקיד הרב הראשי בעיר עכו. בכ' באב תש"י נבחר לתפקיד, ונשא בו כיובל שנים. פעל רבות בתחום הפצת תורה ויהדות וכינון שירותי הדת בעיר.

עיריית עכו קראה על שמו רחוב בעיר (רחוב 'שדליץ' בעבר).

## משפחתו
בתו אסתר הייתה נשואה ל והרב הראשי לישראל לשעבר אליהו בקשי דורון (נפטרה בניסן ה'תשס"ה). בנו הרב מרדכי לופס היה חבר בית הדין הרבני הגדול (נפטר בכ"ד טבת ה'תשמ"ה).

בת אחותו מרגלית עבאדי, שולמית, נישאה לרב שמעון בעדני, חבר מועצת החכמים של ש"ס. אחיינו סעדיה לופס שימש סמנכ"ל משרד הדתות.

נכדתו נאוה נשואה לרב דוד אברהם ראש ישיבת בנין אב בירושלים. נכדתו גילה נשואה לרב ארי אברהם סמג'ה רב שכונת רמת שלמה בירושלים.

## לקריאה נוספת
* אריה דרילמן-גפן, **עבד נאמן**, חייו ופועלו של הגאון החסיד הרב שלום לופס זצ"ל רבה של עכו.
* תיק ההתאזרחות של הרב שלמה לופס באתר ארכיון המדינה

## קישורים חיצוניים
* 
* "מבט לשורשים" - הרב שלום לופס, רשת מורשת, 1 נובמבר 2010, ו בחשוון ה'תשע"א
* 
* 

### סרטונים
*  '''הרב שלום לופס זצ"ל רבה של עכו - עבד נאמן''', באתר יוטיוב
*  '''על הרב שלום לופז עכו''', עכונט, באתר יוטיוב

## הערות שוליים

קטגוריה:עכו: רבנים
קטגוריה:רבנים ספרדיים ישראלים
קטגוריה:רבני ערים בישראל
קטגוריה:בוגרי ישיבת פורת יוסף
קטגוריה:ישראלים ילידי סוריה
קטגוריה:אנשי העלייה השנייה
קטגוריה:משפחת לופס
קטגוריה:רבני ארם צובא
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1904
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1994
הים הקרפאתי

**הים הקרפאתי** (יוונית: **Καρπάθιο πέλαγος**) הוא ים שולי בדרום-מזרח הים האגאי (שהוא עצמו ים שולי של הים התיכון). הים נקרא על שם האי קרפאתוס, השוכן בגבולו הדרומי.

הים הקרפאתי משתרע בין החוף המזרחי של כרתים, החוף המערבי של רודוס, והאיים הדודקאנסיים, והוא מתחבר לים כרתים במערב, ולים הלובי בדרום-מזרח. האי אסטיפיליה תוחם אותו מצפון וכרתים, קרפאתוס ורודוס מדרום.

בים הקרפאתי ישנם כמה איים קטנים. היחידים בהם שמיושבים הם האיים קאסוס (Κάσος) וקרפאתוס. עם זאת, האיים הלא-מיושבים הם בעלי חשיבות כאתרי רבייה למספר מינים של ציפורים אשר בסכנת הכחדה.

## קישורים חיצוניים

קרפאתי, ים
קרפאתי, ים
קרפאתי