אנשים רגילים

**אנשים רגילים: גדוד מילואים 101 של משטרת הסדר ו'הפתרון הסופי' בפולין** (באנגלית: **Ordinary Men: Reserve Police Battalion 101 and the Final Solution in Poland**) הוא ספר היסטוריה שעוסק בשואה ונכתב על ידי ההיסטוריון כריסטופר בראונינג בשנת 1992. הספר עוסק בשאלה איך נהפכו אנשים רגילים לרוצחי המונים. לשאלה זו מתלווה השאלה האם בנסיבות מסוימות יכולים אנשים רגילים להגיע למצב אליו הגיעו הנאצים בשואה. התשובה של בראונינג בספר היא חיובית. בראונינג בוחן בספר את שאלת הסתגלותם של בני אדם למצבים ולמעשים קיצוניים דרך התמקדות בחקירת גדוד שאנשיו עונים להגדרה "אנשים רגילים" – יחידת מילואים ממוצעת של שוטרים שאנשיה בסביבות גיל ה-40, כמעט כולם בעלי משפחות, מהמעמד הבינוני והבינוני-נמוך. רוב אנשי היחידה הגיעו מאזור המבורג בו הנאציזם לא שלט ולא חונכו על ברכי הנאציזם אלא על פי נורמות מוסריות אחרות. בראונינג עוקב אחר התהליך הרגשי והמוסרי שהפך אותם לרוצחים בדם קר של עשרות אלפי יהודים. הספר מהווה נקודת ציון חשובה במחקר השואה ומרבים להתייחס אליו ולצטט אותו. בעקבות הספר, הביטוי "אנשים רגילים" נכנס לשפה המחקרית הקשורה בחקר השואה והפך לשגור ולמקובל בה. הספר יצא לאור במהדורה מתורגמת לעברית בשנת 2004 על ידי הוצאת ידיעות אחרונות.

## רקע תאורטי
השאלות שבראונינג מעלה החלו להיחקר אחרי מלחמת העולם הראשונה על ידי חוקרים יהודיים ניצולי שואה. בשנות ה-50 שלטה תפיסת "הבורג הקטן במכונה". תפיסה על פיה על גרמניה השתלט משטר טוטליטרי ואזרחים ביצעו בו פקודות כמו רובוטים. חנה ארנדט בספרה "יסודות הטוטליטאריות" משנת 1951 סברה שהמשטר הטוטליטארי איפשר למי שעומד בראשו לגרום לעם לפעול על פי רצונו. ארנדט התוותה את המושג "הבנליות של הרוע" וטענה שלא אידאולוגיה גזענית ואנטישמית היא שהניעה את מרבית הרוצחים הגרמנים ושהספיקה לשם כך קבלה לא-ביקורתית וקונפורמיסטית של הנורמות החברתיות והפוליטיות שהשתרשו בגרמניה הנאצית. גם חוקר השואה ראול הילברג הדגיש את הצדדים הבירוקרטיים בה- עבודת הבירוקרט המחולקת לקטעים נפרדים, בעלת שיגרה קבועה ובלתי אישית. המבקרים של תפיסה זו כמו יעקב טלמון מציינים כי נדרשת הסכמה של העם עם מה שהמשטר עושה, וכי משטר טוטליטארי לא יכול להחזיק מעמד אם אין לו מכנה משותף עם העם. תפיסה על פיה הגרמנים ביצעו את מעשי הזוועה מתוך רצון ואף הנאה מובאת על ידי דניאל גולדהגן בספרו "תליינים מרצון בשרות היטלר". גולדהגן התבסס על אותם מקורות מידע עליהם התבסס בראונינג אך מסקנותיו היו שונות. הוא היה סבור שלא מדובר באנשים רגילים אלא שהיה משהו ספציפי בגרמניה, אנטישמיות מושרשת, אשר הייתה קיימת לפחות מאמצע המאה ה-19, ואשר הובילה למוכנות של הגרמנים לרצוח את העם היהודי. הוא סבור שהאנטישמיות הייתה טבועה בגרמנים, שהם רצו להשתתף באופן פעיל ברצח העם היהודי ושהנאציזם שעלה לשלטון איפשר להם לממש את רצונם.

בראונינג מציג תמונה מורכבת יותר משתי התפיסות האלה של רוצח קר, מנוכר וביורוקרטי, לעומת רוצח שמבצע רצח מתוך רצון והנאה הנובעים מאנטישמיות או גזענות שורשית. כדי להבין לעומק את הגורמים להפיכת אנשים רגילים למבצעי רצח עם הוא משחזר את החוויות והרגשות של המילואימניקים בגדוד. הוא גם לא מתייחס אל הנאצים בשואה כאל מקשה אחת אלא בוחן הבדלים הקיימים בתגובות של אנשים שונים בנסיבות אלה.

הוויכוח בין החוקרים בשאלת הגורמים שאיפשרו לאנשים להגיע למצב אליו הגיעו הנאצים בשואה, טומן בחובו שאלה נוספת- האם השואה יכולה הייתה להתרחש רק על ידי העם הגרמני כפי שסבור גולדהגן, או שכל אדם ועם עלול להגיע למצב זה בנסיבות מסוימות. ק. צטניק טבע את האמירה "אושוויץ הייתה פלנטה אחרת", במובן שאת מה שאירע בשואה לא ניתן לתפוס בסקלה של בני אנוש. אך בשלב מאוחר בחייו לאחר תהליך של עבודה נפשית פנימית אמר שטעה וכי אושוויץ' אינה פלנטה אחרת אלא "באשר האדם- שם אושוויץ'. הוא ציין כי כל אדם יכול למצוא עצמו בתפקיד הקורבן או הנאצי בהתאם לנסיבות. בדומה לכך בראונינג מציין בספרו כי יהיה מרגיע יותר להאמין בסברה הראשונה אך לדעתו הסברה השנייה היא הנכונה בנוגע לרוב הגדול של בני האדם. בראונינג סבור שאף כי ההיקף והטוטליות של ניסיון ההשמדה והאמצעים שהיו בשואה הם ייחודיים, כל מה שאירע לאנשים רגילים בגרמניה יכול לקרות לאנשים רגילים בכל מקום אחר.

## תוכן
בספר אנשים רגילים עוקב בראונינג אחר התנהגות קציני וחיילי גדוד המילואים של משטרת הסדר. הוא מסתמך במחקרו על אלפי מסמכים שאיתר בארכיונים בגרמניה ובמדינות נוספות. הוא מתבסס על עדויות שנגבו בזמן המשפטים שהתקיימו לחלק מאנשי המילואים של הגדוד בגרמניה בשנות השישים, ומציין שבניגוד לעדויות אחרות, הוא מצא בעדויות מפורטות אלה גילוי לב. דרכן הוא חושף את ההתלבטויות המוסריות, הרגשות והתהליך הנפשי של מבצעי הרציחות.

בראונינג עוקב אחר ההשתנות בהתנהגות וברגשות במהלך הזמן. הוא מתאר כיצד בפעם הראשונה בה פקדו על הגדוד לבצע טבח המוני מטווח קצר, אף כי 80% צייתו, התחושה של אנשי הגדוד הייתה זעזוע והלם, בחילה, זעם על הפקודה שניתנה, אשמה, אימה, אומללות ודיכאון. רוב האנשים שנכללו ב־20% שנמנעו מלירות, התחמקו בשל סלידה פיזית ולא ממניעים אידאולוגים או מוסריים. עם הזמן פחות ופחות אנשים התחמקו מביצוע הפקודה והזעזוע התחלף באדישות וקהות חושים. מתוך ה-20% רק כ-10% אנשים המשיכו להתחמק מביצוע הטבח וההרג ההמוני הפך קל יותר עבור שוטרי הגדוד. בסך הכל ירה הגדוד המונה 500 אנשים, במהלך שנה וחמישה חודשים, ב-38,000 יהודים וגירש לטרבלינקה 45,200 יהודים.

בראונינג מתייחס להטרוגניות בהתנהגות שוטרי המילואים. הוא מתייחס לשלוש קבוצות ומציין דמיון לניסוי הכלא של זימברדו מבחינת גודל הקבוצות היחסי:
* קבוצה ראשונה – גרעין של מילואימניקים בעלי התלהבות הולכת וגוברת לרצוח והנאה מכך. מספרם הלך וגדל עם הזמן.
* הקבוצה הגדולה ביותר – שוטרים שהרגו על פי הפקודות אך לא חיפשו הזדמנויות לכך. עם הזמן השוטרים בקבוצה זו התקהו ונעשו ברוטליים. הם ריחמו על עצמם בגלל העבודה ה"לא נעימה" יותר מכפי שריחמו על הקורבנות. הם ניסו שלא לחשוב. בחלקם הגדול הם לא חשבו שהם פועלים באופן לא מוסרי כיוון שזאת הייתה הפקודה שניתנה על ידי גורם סמכות. במקרים מסוימים הם נמנעו מלהרוג כשלא הייתה עליהם השגחה.
* הקבוצה קטנה ביותר – שוטרי מילואים שסירבו להרוג.

בראונינג הציג שילוב של גורמים שהפכו את אנשי גדוד המילואים לרוצחים המוניים:
* חלוקה הדיכוטומית בעת מלחמה ל"מכוחותינו" לעומת "האויב" שעלייו לא חלות מחויבויות אנושיות. תהליך הדה הומניזציה כלפי ה"אויב" מאפשר ניתוק פסיכולוגי.
* סטריאוטיפים גזעניים שליליים שאף הם חיזקו את תהליך הדה הומניזציה ואת הניתוק שהוא מאפשר.
* קונפורמיות לקבוצה וקושי ללכת נגד הזרם, המחשבה איך יראו בעיני חבריהם לגדוד. גורם זה הודגש כגורם מרכזי. קיום הזדהות ומחויבות לחברים ליחידה של גברים לובשי מדים עם חבריהם לנשק. צורך בסיסי של הפרט לא להפריד את עצמו מהקבוצה. אחוות יחידה וציפייה לשאת בנטל- מי שלא השתתף ברצח נחשב כמשתמט שמשאיר את "העבודה המלוכלכת" לחבריו וכ"חלשלוש", ומי שהשתתף נחשב "גבר" ו"קשוח". מי שבחר לא לרצוח לא הוענש רשמית ושוחרר מהמשימה, אבל הסתכן בבידוד, נידוי ודחייה במסגרת יחידה מגובשת שממוקמת באזור בו אין לפרט קשר חברתי אחר. כדי להימנע מדחייה והתייחסות אל הנמנעים ברצח כמי שחושבים את עצמם כ"טובים מדי", הלא יורים הציגו את עצמם כ"חלשים מדי" ובכך נתנו לגיטימציה ל"קשיחות" ותמכו בה כתכונה עליונה.
* ציות לפקודות, יראה וכבוד לסמכות המאפיין ביתר שאת המשתייכים לארגונים כמו צבא או משטרה. הפנמת הציפיות מהם כחיילים שחייבים להיות קשוחים וצייתניים. במסגרת תפקידם מעשים שהחשיבו כלא מוסריים אם היו נעשים מבחירתם לא נחשבו ללא מוסריים אם הותרו על ידי המדינה והחלישו מאוד את תחושת האחריות האישית.
* התרגלות לתפקיד ולמציאות לא נורמלית שהופכת לשגרה. מעבר להקשר אחר של מלחמה שמתרחשת בסביבה רחוקה מהבית תומך באפשרות קיומה של מציאות לא נורמלית זו. תהליך הברוטליזציה שמתרחש במלחמה לא השפיע במקרה זה באותו אופן, כיוון שבניגוד למצב מלחמה אנשי הגדוד לא נתקלו באויב קטלני מולו יש לשרוד, וגם לא רצו לנקום במות חבריהם לקרב. כאן בניגוד למצב בשדה הקרב הברוטליזציה לא הייתה הסיבה להרג אלא התוצאות שלו.
* שאיפה להתקדם בקריירה.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי 1992