קמינו דה קרוסס

**קמינו דה קרוסס** (בספרדית: **Camino de Cruces**, "דרך קרוסס"; לעיתים ידועה בתור **קמינו ריאל דה קרוסס**, בספרדית: **Camino Real de Cruces**, "הדרך המלכותית של קרוסס") היה נתיב סחר בפנמה שחצה את מצר פנמה היבשתי בין פנמה סיטי שלחוף האוקיינוס השקט ובין העיירה צ'אגרס  ומצודת סן לורנסו בחוף הים הקריבי בתקופה שהאימפריה הספרדית שלטה באזור. הנתיב כלל חלק יבשתי מפנמה סיטי עד לגדות נהר צ'אגרס, משם המשיכו הסוחרים בסירות קטנות עד לים הקריבי שם שטו מזרחה אל עבר הנמלים המשמעותיים בנומברה דה דיוס ופורטובלו. ביחד עם דרך קמינו ריאל היבשתית אלו היו הדרכים העיקריות למעבר במצר וחלק חשוב ממערכת הסחר בין חלקי האימפריה הספרדית.

ב-2025 קמינו דה קרוסס הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה ביחד עם אתרים נוספים ברחבי פנמה.

## היסטוריה
בתחילת המאה ה-16 האימפריה הספרדית גדלה במהירות ובפרט השתלטה על מרחב פנמה. כעבור זמן קצר החלה לקום מערכת סחר ענפה בין חלקי האימפריה, שכללה בין היתר את צי האינדיאס ואת הגליאון של מנילה, ואזור פנמה היה אחד ממוקדיה בשל מיקומו המרכזי והנגיש דרך הים בין החלקים השונים.

זמן קצר לאחר הקמתה של פנמה סיטי ב-1519 (שמיקומה המקורי נודע כפנמה וייחו) השלטונות הספרדיים החלו בהכנת דרך קמינו ריאל. שורה של אישים שחקרו את האזור - כמו הבישוף של אזור פנמה תומאס דה ברלנגה , חוקר הארצות גונסלו פרננדס דה אוביידו ואלדס והקונקיסטאדורים גספר דה אספינוסה  ופסקואל דה אנדגויה  - הציעו לשלטונות בספרד דרך חלופית שחשבו שתהיה יעילה יותר ואכן בסביבות 1536 הוקמה הדרך קמינו דה קרוסס ("דרך קרוסס"). הדרך כללה שיט מהנמל הקריבי הראשי (תחילה נומברה דה דיוס, ומאז 1597 פורטובלו) כמה עשרות קילומטרים מערבה אל עבר העיירה צ'אגרס שבשפך נהר צ'אגרס, לאחר מכן שיט של כ-50 קילומטרים במעלה הנהר על עבר העיירה ונטה דה קרוסס, ושם דרך יבשתית אל עבר פנמה סיטי. ונטה דה קרוסס (בספרדית: Venta de Cruces, מילולית: "פונדק הצלבים"; בחלק מהמקומות מכונה "לאס קרוסס" או רק "קרוסס"), שהעניקה לדרך את שמה, החלה את דרכה כפונדק לסוחרי הדרכים על נפתול של נהר צ'אגרס שקרוב יחסית לפנמה סיטי ובהדרגה נבנו בה מחסנים ותחנות מסחר, והיא הפכה ליישוב החשוב ביותר בשטח הפנימי של מצר פנמה. למקטע היבשתי של קמינו דה קרוסס הייתה גם חלופה משנית ולא סלולה שנקראה קמינו דה גורגונה (Camino de Gorgona), שהתפתחה משמעותית במהלך המאה ה-18, ולעיתים הסוחרים בחרו להשתמש בנתיבים מאולתרים ולא מסומנים אחרים. קמינו ריאל הייתה נתיב קצר יותר (ארבעה ימי הליכה לעומת שבוע עד שבועיים בקמינו דה קרוסס) אך המעבר בו היה קשה ויקר יותר, והיה ניתן להשתמש בו רק במהלך העונה היבשה המקומית, בין דצמבר למרץ, שכן ביתר הזמן האזור היה ביצתי מדי, מה שהעניק יתרון ביתר הזמן לקמינו דה קרוסס. העברת הסחורות במקטעים היבשתיים נעשתה באמצעות פרדות, כשבסוף המאה ה-16 פעלו בקביעות למעלה מאלף פרדות בשיירות של חמישים כל אחת.

הנתיבים בשיאם היו עורק מסחרי מרכזי באימפריה הספרדית: בין אמצע המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17 כ-60% מהזהב שהגיע לספרד מהמכרות בדרום אמריקה עבר דרך הנתיבים הפנמיים. הסחורות הרבות גרמו לחלקי פנמה השונים להפוך ליעד נפוץ לתקיפות שודדי ים: לאחר מספר תקיפות באזור צ'אגרס הוקמה מצודת סן לורנסו כדי להגן על שפך הנהר בסוף המאה ה-16; ובסוף 1670 שודד הים האנגלי הנרי מורגן החריב את מצודת סן לורנסו וכוחו התקדם דרך קמינו דה קרוסס אל עבר פנמה וייחו ובסופו של דבר היא נחרבה במהלך המתקפה ב-1671 והוקמה מחדש כעבור שנה באתר של העיר העתיקה של פנמה סיטי.

השימוש בנתיבים היה יקר למדי בהשוואה לדרכים אחרות באימפריה, מה שנבע מהצטברות של הדרכים הקשות יחסית למעבר, כמות הפרדות המוגבלת והמיסים של השלטונות. הגורם האחרון אף תרם לתופעה של הברחות משמעותיות לאורך הנתיבים.

במהלך המאה ה-18 עלתה קרנו של נתיב אחר בין האוקיינוסים, שהקיף את אמריקה הדרומית באזור כף הורן, ובהדרגה השימוש בדרכים בפנמה כמו קמינו דה קרוסס הצטמצם מאוד. לכך תרמו גם מלחמת אוזנו של ג'נקינס שהחלה ב-1739, במהלכה האימפריה הבריטית החריבה את פורטובלו ואת מצודת סן לורנסו, וכן מספר שרפות גדולות שהתרחשו בפנמה סיטי לאורך המאה ה-18. באמצע המאה ה-19, כבשלב זה פנמה הייתה חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה, עלה מחדש צורך בנתיב יעיל בין חופי אמריקה בעקבות הבהלה לזהב בקליפורניה שבארצות הברית, ובעקבות כך החלו העבודות על מסילת פנמה  שנחנכה ב-1855 עם מסלול דומה לזה של קמינו דה קרוסס, ובנוסף הייתה עלייה קלה בתעבורה בנתיבים הישנים לפני שהבנייה הושלמה. בתחילת המאה ה-20, כשפנמה כבר הייתה עצמאית, החלו העבודות הנרחבות על תעלת פנמה, במסגרתן הוקם אגם גטון  המלאכותי על ידי סכירת נהר צ'אגרס והצפת האגן שלו - מה שגרם לכך שחלקים מקמינו דה קרוסס הוצפו ומספר יישובים לאורך הנתיב, כמו ונטה דה קרוסס, פונו מיושביהם. בנוסף לאורך מספר אזורים בנתיב הוקמו מתקנים צבאיים אמריקאיים של אזור תעלת פנמה.

ב-1992 הוקם הפארק הלאומי קמינו דה קרוסס  סביב מקטעים מקמינו דה קרוסס בקרבת פנמה סיטי שהשתמרו והמערכות האקולוגיות באזור, ועוד מספר שרידים נכללו בתוך הפארק הלאומי סוברניה .

ב-2013 החל תהליך ארוך של הכללת קמינו דה קרוסס כחלק מאתר מורשת עולמית חדש, במסגרתו נעשו מאמצי מחקר ושימור, וב-2024 אושר חוק שהכריז על קמינו דה קרוסס ואתרים נוספים כמסגרת אחת של "מורשת תרבותית פנמית". ההכרזה על יצירת אתר המורשת העולמית נעשתה בכינוס ועדת המורשת העולמית ביולי 2025.

## קישורים חיצוניים
* הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה באתר אונסק"ו 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פנמה: היסטוריה
קטגוריה:פנמה: תחבורה
קטגוריה:דרכים וכבישים