הגופה (באפי ציידת הערפדים)

**הגופה** (באנגלית: **The Body**) הוא הפרק השישה-עשר בעונתה החמישית של סדרת הדרמה העל-טבעית "באפי ציידת הערפדים" (1997–2003). הפרק נכתב ובוים בידי יוצר הסדרה, ג'וס וידון, ושודר לראשונה בארצות הברית ב-27 בפברואר 2001 ברשת "The WB". בסדרה, באפי סאמרס היא נערה שנבחרה בידי כוחות מיסטיים וניחנה בכוחות-על כדי להילחם בערפדים, שדים וישויות רעות אחרות הפולשות לעיירה הבדיונית סאנידייל. במאבקה תומכת בה קבוצה קרובה של חברים ובני משפחה, המכונה "חבורת הסקובי". עם זאת, במהלך הפרק היא מוצאת עצמה חסרת-אונים לראשונה כאשר היא נתקלת בגופת אמה, שמתה כתוצאה ממפרצת מוחית.

אף שבאפי וחבריה מתמודדים עם מוות כמעט מדי שבוע – לעיתים קרובות באופנים גרפיים ופנטסטיים במיוחד – בפרק זה הם נבוכים וחסרי-כלים לנוכח מותה הטבעי של ג'ויס סאמרס, אמן של באפי ושל אחותה דון, ששימשה לעיתים גם כדמות אם עבור חברי הקבוצה. הדמויות מתקשות להבין מה משמעות האובדן עבור כל אחת ואחד מהן ועבור החבורה כולה. באפי נאלצת להתחיל להתמודד עם חייה ועם חובותיה כקוטלת ללא תמיכה ונחמה הורית. הפרק הופק ללא מוזיקת רקע כלל, ונעשה בו שימוש באמצעים חזותיים מטלטלים כדי להעביר את תחושות הניכור, הבלבול והאובדן הנלווים למותו של בן משפחה קרוב.

הפרק שודר לשבחי הביקורת וזכה מאז לדירוג גבוה במיוחד, כאשר מבקרים רבים מנו אותו כאחד מפרקי הטלוויזיה הגדולים ביותר ששודרו אי-פעם.

## סקירה
### רקע
**באפי** (שרה מישל גלר) נעזרת כבר מן העונה הראשונה בחבריה הקרובים, המכנים את עצמם יחד "חבורת הסקובי": **זאנדר האריס** (ניקולס ברנדון), שעיקר כוחו במסירותו לבאפי; **וילו רוזנברג** (אליסון הניגן), שמתחילה להתנסות בכישוף והולכת ונעשית חזקה יותר ויותר. מדריך אותם **רופרט ג'יילס** (אנתוני הד), ה"צופה" של באפי, ובהמשך מצטרפת אליהם **אניה ג'נקינס** (אמה קולפילד), בת-זוגו של זאנדר, שהייתה בעבר שדת נקמה עד שכוחותיה נשללו ממנה. אניה מתקשה לעיתים להבין כיצד לתקשר עם בני אדם, ודיבורה ישיר ובוטה תכופות. בעונה הרביעית וילו מתאהבת ב**טארה מקליי** (אמבר בנסון), אף היא מכשפה.

כל עונה של "באפי ציידת הערפדים" מציגה נושא-על שאליו מתקשרים פרקי העונה. רוז קייבני מזהה את נושאי המשפחתיות וההשתייכות כנושאי-העל של העונה החמישית. בתחילת העונה, אמה של באפי, **ג'ויס** (קריסטין סאת'רלנד), מתחילה לסבול מכאבי ראש, מתמוטטת פעם אחת ונזקקת לאשפוז. בהמשך מוסר גידול ממוחה, והיא מחלימה היטב. בפרק הקודם, "I Was Made to Love You", היא מקבלת פרחים ממחזר, אותם באפי מגלה בסיום אותו פרק. העונה החמישית מציגה גם את **דון** (מישל טרכטנברג), אחותה בת ה-14 של באפי. בכל עונה קיים אנטגוניסט מרכזי; בעונה זו מדובר באלה רבת-עוצמה בשם **גלורי** (קלייר קריימר).
### עלילה
באפי מגיעה לביתה ורואה את הפרחים ששלח המחזר של ג’ויס. היא קוראת לאמה, אך אינה זוכה למענה. באפי מבחינה בג'ויס, השכובה ללא רוח-חיים על הספה ומבטה נעוץ בתקרה.

מתרחש פלשבק לארוחת חג המולד שבה נוכחים ג'ויס וכל חברי חבורת הסקובי, משוחחים בשיחה קלילה ושגרתית עד לרגע שבו באפי מתחילה להתווכח עם ג'ויס. הסצנה נקטעת וחוזרת להווה: באפי ההיסטרית בסלון, מטלטלת את ג'ויס וצורחת. היא מזעיקה אמבולנס ומנסה לבצע החייאה, ללא הצלחה. עם הגעת הפרמדיקים באפי מפנטזת לרגע שג'ויס מתעוררת ומחלימה בבית החולים, אך המציאות מכה בה כאשר ניסיונות ההחייאה נכשלים והפרמדיקים נאלצים לקבוע את מותה. ג'יילס מגיע, ובאפי מבקשת ממנו שלא להזיז את הגופה – מילה שמזעזעת אותה מעצם השימוש בה. בבית הספר, באפי מוציאה את דון משיעור אל המסדרון; מבעד לחלונות כיתת האמנות צופים התלמידים בבאפי מבשרת לדון על מות אמם. דון מתמוטטת וזועקת בבכי.

זאנדר ואניה מגיעים לחדרה של וילו במעונות, שם טארה מנסה לסייע לווילו המבוהלת למצוא חולצה ללבוש, משום שווילו אינה יודעת כיצד ראוי להופיע בפני באפי ודון. אניה שואלת את זאנדר מה עליה לעשות; הוא אינו יודע להשיב. זאנדר מביע רצון למצוא את גלורי ולמצות עמה את הדין, ובהמשך מתלונן על רשלנות הרופאים שטיפלו בג'ויס. אניה שואלת אם יראו את הגופה, ואם יפתחו אותה, ווילֹו מגיבה לה בכעס. אניה פורצת בבכי ומתוודה שאינה מבינה כיצד עליה להתנהג, או מדוע ג'ויס אינה יכולה פשוט לחזור אל גופתה – ביטוי לחוסר יכולתה להבין מוות אנושי. לאחר מכן יוצאת הקבוצה לבקר את באפי, דון וג'יילס בבית החולים.

בחדר ההמתנה, מחוץ לחדר המתים מודיע הרופא לבאפי כי ג'ויס מתה מוות טבעי ממפרצת מוחית, בפתאומיות וללא כאב. דון נכנסת לבדה לראות את גופתה של ג'ויס. בזמן שהותה שם אחת הגופות קמה לתחייה כערפד. כאשר באפי מבחינה שדון אינה חוזרת, היא יוצאת לחפש אחריה. לאחר שבאפי מחסלת את הערפד, הסדין נופל מפניה של ג'ויס. דון מביטה בגופת אמה ושואלת לאן היא הלכה, בעוד היא מושיטה יד לגעת בלחיה.

## הפקה וכתיבה
[190px|ממוזער|ימין|כתיבת הפרק הושפעה בין היתר ממות אמו של יוצר הסדרה, [ג'וס וידון, שאף היא נפטרה כתוצאה ממפרצת מוחית.]]

כבר מראשית כתיבתה של הסדרה "באפי ציידת הערפדים", הצהיר ג'וס וידון כי היא לעולם לא תכלול "פרקים מיוחדים", כפי שהיה מקובל בסדרות נעורים כגון "בוורלי הילס 90210", "שנות הקסם" או "שולחן לחמישה", שבהן צוות הדמויות המרכזי מתמודד עם סוגיה אחת (כגון איידס, שימוש בסמים או אלכוהוליזם) ומביא להתרת כל הבעיות עד לסיום הפרק. וידון לא ביקש למצוא מסר מעצים או מחזק ב"הגופה". תחת זאת, שאף ללכוד את תחושת הבידוד והשעמום המלווים את הדקות והשעות שלאחר גילוי מותו של אדם אהוב, מצב שאותו תיאר כ"אפר שחור בפה, קהות המוות". הוא לא התכוון לפתור שאלות דתיות או קיומיות על סוף החיים, אלא לבחון את התהליך שבו אדם חדל מלהיות אדם והופך ל"גופה" בלבד.

אמו של וידון, מורה במקצועה, מתה גם היא ממפרצת מוחית, והוא הסתמך על חוויותיו האישיות, כמו גם על חוויות של חברים וכותבים אחרים, בבניית הפרק. הוא ביקש להשיג ב"הגופה" תחושת "גשמיות לא-אסתטית" (unlovely physicality), שתמחיש את הפרטים הקטנים והמטרידים הכרוכים בניסיון להבין את הבלתי-נתפס. לשם כך קיבלו פרטים קטנים חשיבות רבה: כדי לשמור על כבודה, באפי מושכת מטה את שולי חצאיתה של ג'ויס לאחר שזו עלתה במהלך ניסיונות ההחייאה; המצלמה מתמקדת ברוח הנושבת בפעמוני רוח בזמן שבאפי מקיאה; וכדי להדגיש את בדידותה של באפי, הסצנה מצולמת ללא צילומי חוץ מקדימים של הבית.

רצף הפתיחה של הפרק שימש גם כסצנת הסיום של הפרק הקודם, "I Was Made to Love You"; זהו הפרק היחיד בסדרה ששודר לראשונה ללא מקטע "בפרקים הקודמים". נוסף לכך, סצנת ארוחת חג המולד שולבה הן כדי ליצור ניגוד חד למציאות הקשה של שאר הפרק והן כדי להימנע מהקרנת כתוביות הפתיחה מעל הסצנות הראשונות שבהן באפי מנסה להחיות את אמה.

הפרק מחולק לארבע מערכות, שכל אחת מהן נפתחת בדממה מוחלטת ובתקריב לפניה החיוורות והקפואות של ג'ויס. צילום המערכה הראשונה היה קשה במיוחד עבור שרה מישל גלר. וידון צילם את הסצנה שבה באפי מוצאת את אמה כשוט ארוך אחד, שבו היא נעה בבית ומזעיקה את שירותי החירום, וחזר על הצילום כשבע פעמים. שאר סצנות המערכה צולמו ברצף. בסופה, ג'יילס מגיע ומנסה גם הוא להחיות את ג'ויס, אך באפי מתפרצת:  הן גלר והן מישל טרכטנברג גודלו בידי אימהות חד-הוריות, וגלר סיפרה מאוחר יותר על חוויית גילומו של רגע שהיה ממשי וקרוב ללבה:  מיד לאחר סיום הסצנה, כאשר גלר הייתה "בשיאה של קדחת רגשית", חזרו לצלם סצנה שבה היא נכנסת הביתה בשמחה – החלטה שעליה התחרט וידון בשל המנעד הרגשי הקיצוני שהסצנה דרשה ממנה.
[190px|ממוזער|שמאל|[קריסטין סאת'רלנד עודכנה מראש כי דמותה של ג'ויס תמות בהמשך.]]
קריסטין סאת'רלנד עודכנה כבר במהלך הפקת העונה השלישית כי דמותה תמות, דבר שקיבלה בהבנה משום שתכננה לשהות תקופה באירופה. היא נעדרה מרוב העונה הרביעית בשל נסיעות תכופות. לדבריה, האווירה על הסט של הפרק הייתה מוזרה ומתוחה, שכן לאחר שהייתה דמות קבועה בסדרה, מצאה עצמה מגלמת לפתע גופה. היא התקשתה בתפקיד, לא רק בשל הצורך בחוסר-תנועה, אלא גם בשל האיפור והשכיבה על שולחן חדר המתים לצד גופות אחרות.

הסצנה הקשה ביותר לצילום עבור ווידון הייתה זו שבה וילו נתקפת פאניקה בחדרה במעונות. עיסוקה האובססיבי במה ללבוש לביקור אצל באפי נבע מחוויותיו האישיות של ווידון, כאשר לא ידע איזו עניבה ללבוש להלוויה של חבר. הוא שיבח את משחקה של אליסון הניגן וציין כי הצליחה להיות רגשית בעקביות בכל טייק, עד שגרמה לו ולצוות לבכות שוב ושוב. בדיון הפרשנות על גבי ה-DVD, הודה וידון כי התקשה לדבר בזמן הצפייה בסצנה.

דחייתו של וידון את פורמט "הפרק המיוחד" הניעה אותו לעסוק בגשמיות הקשר בין וילו לטארה בתוך הפרק. לפני פרק זה הן החזיקו ידיים ורקדו על המסך, אך לא התנשקו. בשנות ה-90 התפתח בז'אנר הטלוויזיוני תת-סוגה של "פרק הנשיקה הלסבית", שבו דמות נשית מנשקת אישה אחרת ללא המשך משמעותי ליחסיהן. וידון ביקש להכיר באהבתן של וילו וטארה מבלי להפוך אותה למוקד המרכזי של העלילה. ניסיון זה נתקל בהתנגדות מצד רשת השידור "The WB", אך וידון הבהיר כי הנשיקה "אינה נתונה למשא ומתן". לדבריו, מנהלי הרשת חששו ממספר הקשרים ההומוסקסואליים בה, והוא השיב שהנשיקה "נאמנה לדמויות" ואף איים לפרוש מהסדרה אם תיאסר – הפעם היחידה שבה עשה זאת.

כאשר וילו וטארה נפגשו לראשונה בעונה הרביעית, הכותבים לא התכוונו לפתח ביניהן קשר רומנטי, אך הכימיה בין השחקניות הייתה כה חזקה, שכעבור שני פרקים וידון וצוות הכתיבה הודיעו להניגן ולאמבר בנסון על ההתפתחות. לאורך שאר העונה הוצג הקשר המיני ביניהן באופן מטפורי באמצעות הכישוף, מבלי שמנהלי "The WB" יבחינו בכך. בסופו של דבר שיבח וידון את התנהלות הרשת בפרק זה: 

סטיבן טרופיאנו, בספרו "Prime Time Closet: A History of Gays and Lesbians on TV", כתב כי גישה זו הייתה "פורצת דרך באמת"; ללא נאום ארוך או גילוי דרמטי:  הוא מתאר זאת כ. זמן קצר לפני סוף הסצנה, בעוד זאנדר מדבר, ניתן לראות את וילו לוחשת בשפתיה "אני אוהבת אותך” לטארה.

תגובת הקהל למשחקה של אמה קולפילד הייתה רגשית יותר מכפי שציפה וידון. תמימותה הבוטה של אניה פעלה כמעין תפנית עלילתית, שכן הצופים לא ציפו לעומק הרגישות שנחשף במונולוג שלה – רגע שווידון ראה בו "לב החוויה", והמבקר נואל מאריי הגדיר כמטרת הפרק "באותיות מודגשות וגדולות". אגרופו של זאנדר בקיר ופציעת ידו סיפקו לארבע הדמויות בסצנה מוקד פעולה, דרך להסיט את תחושת חוסר-האונים – היבט נוסף של הגשמיות שבהתמודדות עם המשבר. וידון השתמש בשוט מעקב ארוך נוסף, מפניה של ג'ויס בחדר המתים בעקבות הרופא במסדרון אל באפי וחבורת הסקובי, כדי לבסס את המציאות המוחשית של קרבתם הפיזית, ולא לאפשר תחושה שמדובר בסט אחר.

הערפד התוקף את דון בחדר המתים נתפס בידי צופים אחדים כאלמנט שאינו תואם את הפרק. עם זאת, נומק כי סצנה זו נועדה ליצור ניגוד בין מקרי המוות הפנטסטיים הרגילים בסדרה לבין מותה הריאליסטי של ג'ויס. נוסף לכך, צוין כי בדומה לדו"ח החניה של זאנדר ולקולות החיים הנשמעים מחוץ לביתה של באפי, הערפדים הם חוויה יומיומית בסאנידייל, והכוונה הייתה להראות כי חרף המשבר חייה של באפי ממשיכים "כרגיל".

## ניתוח נושאים ותמות
### אבל ואובדן

בניתוחה של ניקי סטפורד, תגובותיהם של באפי, דון, זאנדר, וילו, אניה וטארה מייצגות שלבים שונים מתוך חמשת שלבי האבל של אליזבת קובלר-רוס, כאשר כל דמות משקפת שלב אחר או היבט שונה. ג’וס וידון ציין בפרשנות ה-DVD עד כמה הופתע מתגובת הצופים, שכתבו לו כי הפרק סייע להם לקבל את מותו של בן משפחה קרוב, גם אם במשך חודשים או שנים לא הכירו בכך רגשית. מותה של ג'ויס היה המוות הראשון בסדרה שנגרם מסיבות טבעיות.

בספר "The Psychology of Joss Whedon" מזהים שני פסיכולוגים אקדמיים את מקור כוחה של באפי בדמות אמה, בצירוף חניכותו של ג'יילס. ג'ויס לא ידעה מראש שבאפי היא הקוטלת, והתקשתה לקבל את הייעוד שנכפה על בתה. עם זאת, היא הייתה תמיד קשובה וזמינה כאשר ביטחונה של באפי התערער, ומסירותם של ג'ויס ושל ג'יילס "העניקה לה את הביטחון העצמי להפעיל את כוחה במלוא הפוטנציאל שלו". ג'ויס שימשה כדמות אם גם לחבריה של באפי, שמשפחותיהם היו לעיתים קרובות חסרי-יציבות או חום, ולכן מותה היה כואב במיוחד עבור כולם.

וילו מזכירה את הוריה מספר פעמים במהלך הסדרה, אך אביה אינו מופיע בה מעולם. אמה מוצגת פעם אחת בלבד, בפרק "Gingerbread", תחילה כאקדמאית השקועה בקריירה שלה עד שאינה מסוגלת לתקשר עם וילו, ובהמשך – יחד עם ג'ויס – כמי שנמצאת תחת השפעתו של שד ומתוך היסטריה מוסרית מנסה לשרוף את בתה שלה על המוקד בשל עיסוקה בכישוף. הוריו של זאנדר מתוארים על ידיו ועל ידי אחרים שביקרו בביתו כאלכוהוליסטים ואלימים מילולית. אפילו אניה, החסרה מאוד כישורים חברתיים, מאבדת דמות שאותה העריצה ונתנה בה אמון. גם ג'יילס מתאבל על אובדן של חברה – ובפרק אחד, כאשר המבוגרים נתונים לכישוף הגורם להם לסגת למצב נפשי מתבגר – אף של אהובה לשעבר. לורנה ג'ואט, בספרה "Sex and the Slayer", כתבה כי ג'ויס מייצגת יציבות ונורמליות. עבור חבורת הסקובי, מותה מנפץ את האשליה שלפיה החיים ה"רגילים" חפים מקשיים; הם מאתגרים לא פחות מהתמודדות עם כוחות על-טבעיים.

כאשר באפי מוצאת את גופת אמה, היא מכחישה בתחילה את מה שהיא רואה, עד כדי דמיון של מציאויות חלופיות. וידון הסביר כי רצפי החלום הקצרים הללו דומים לסרטים תיעודיים: אנשים שמוצאים את יקיריהם מתים משתוקקים לדמיין תוצאה אחרת וטובה יותר, ויוצרים פנטזיות שגורמות לכאב רב אף יותר כאשר הם נאלצים לשוב לאכזריות המציאות. מאוחר יותר, בבית החולים, באפי מדמיינת מה יכלה אולי לעשות כדי להציל את ג'ויס, אף שהרופא מבהיר לה שלא היה דבר שניתן לעשות. וילו וזאנדר מבטאים כעס וחוסר-אונים. אניה, שחדשה לתמותה ולקשרים אנושיים, ילדותית בתמימותה ובשאלותיה. כעסו של זאנדר ובלבולה של אניה מאפשרים להם להיות, במידה מסוימת, "תחת חסותה" של וילו, הזקוקה בעצמה לטפל במישהו. דון נתונה בהכחשה עמוקה, ואינה מסוגלת להבין שהאישה שחשבה שהכירה כל חייה איננה עוד. טארה, שעברה חוויה דומה בעבר, מייצגת את שלב הקבלה, מרגיעה ומסייעת לאחרים לעבד את מה שהם חווים. גם באפי מתחילה לקראת הסוף לגלות קבלה, כאשר היא אומרת לדון שהגופה שבחדר המתים אינה אמם; ג'ויס איננה עוד.

הפרק מדגיש גם נושא נוסף של העונה: תגובתה של באפי לכוחות שאינה יכולה להילחם בהם. לאורך העונה היא מתמודדת עם האלה רבת-העוצמה גלורי, אך מותה של ג’ויס הוא זה שמותיר אותה חסרת-אונים יותר מכל. במותה של ג'ויס אין כוח רשע שיש להילחם בו; היא פשוט מתה, ובאפי – על אף כל כוחה – אינה מצוידת להבין את ממדי מצבה. בהלם שהיא חווה, באפי נסוגה למצב ילדותי של בלבול, וקוראת לאמה כאשר זו אינה עונה: . גם אמה קולפילד קיבלה הנחיה להעלות את קולה לטון ילדותי בסוף המונולוג שלה כדי ליצור אפקט דומה.

לדברי החוקרת רונדה וילקוקס, נושאי ההתבגרות וההתמודדות עם אחריות בוגרת מתחילים עם עזיבתו של בן-זוגה של באפי, ריילי פין, שישה פרקים קודם לכן, ומתגבשים בפרק הקודם, שבו באפי מבינה שאינה זקוקה לבן-זוג כדי לחוש שלמה. בסיום אותו פרק היא מתעמתת עם מותה של ג'ויס, שנבחן במלואו ב"הגופה". ההתמודדות עם אחריות הופכת לנושא המרכזי של העונה החמישית. אחד המבקרים כתב: 

### אכזריות המציאות והריאליזם
300px|ממוזער|שמאל|פרטים קטנים בצלילים מקבלים משמעות בסצנה זו, כאשר באפי, לאחר שנאמר לה בשיחת טלפון מול מוקד החירום כי אמה מתה, מקיאה על הרצפה ועומדת בדלתה האחורית, שם החיים בשכונתה נמשכים.
במהלך הפקת הפרק, וידון עשה שימוש בשורה של אמצעים מחוללי-דיסאוריינטציה במטרה להעצים את תחושת המציאות והריאליזם של האירועים בפרק, עד כדי כך שהם נדמים סוריאליסטיים. שוט הפתיחה הארוך, שבו באפי חוזרת הביתה ומוצאת את ג'ויס, צולם במצלמה ידנית אחת הנמצאת בתנועה מתמדת, כאשר באפי הולכת דרך הבית אל הטלפון ושבה אל אמה. כפתורי הטלפון של באפי גדולים במידה חריגה – אפקט שווידון הוסיף משום שחווה אותו בעצמו כאשר אמו נפטרה. באפי כה מבולבלת מדברי הפרמדיק האומר לה שג'ויס מתה, עד שהיא מסוגלת להתמקד רק בפיו בניסיון להבין את דבריו. המצלמה משתמשת בנקודת מבטה, ורק החלק התחתון של פני הפרמדיק נראה בפריים. במקום צילום רגיל "מעל הכתף", באפי מצולמת בגובה כתפו של הפרמדיק, כשהיא בקושי נדחסת לפריים – דרך הצגה שנועדה, לדברי וידון, להמחיש אותה כמי שלכודה במציאות. קריסטין סאת'רלנד ציינה כי התסריט היה “מדהים”, במיוחד ביכולתו ללכוד תחושת ניתוק: 

בבית החולים, כאשר באפי מקשיבה לרופא המדווח על אופן מותה של ג'ויס, הרופא אומר דבר-מה, אך המילים  נשמעות באופן צורם ולא-תואם, כאילו – לפי חוקרת הקולנוע קייטי סטיבנס – באפי  באותה סצנה, דון מצולמת במצלמה ידנית צדדית, היוצרת רגע מעט לא-מציאותי, כאשר היא מתקשה להאמין – בניגוד למה שבאפי כבר יודעת – שגופת אמן נמצאת במסדרון על שולחן פלדה. הסצנה שבה באפי וטארה יושבות בחדר ההמתנה צוינה בידי רונדה וילקוקס בשל הריאליזם שבהצגת גלר כמרופטת ובלתי-זוהרת בעליל, במיוחד לאור העובדה שבאותה תקופה הוצגה באופן מתוכנן כדי למשוך קהל גברי ואף שימשה פרזנטורית של מותג "מייביליין" בזמן שידור הסדרה. באפי יושבת עם עיגולים מתחת לעיניים, שיער לא מחמיא ויציבה שמוטה, לצד טארה, שספגה ביקורת על כך שהיא "כבדה מדי", אף שמבנה גופה היה טיפוסי לנשים בגילה.

הבולט שבאמצעים מחוללי-הדיסאוריינטציה, בעיני מבקרים וחוקרים, הוא השימוש של וידון בצליל ובשקט. בזמן שבאפי מבצעת החייאה, היא שוברת אחת מצלעותיה של ג'ויס בצליל חד ומבהיל. לאחר שבאפי מקיאה על הרצפה, היא עומדת בפתח האחורי ומאזינה להמשך החיים: ילדים משחקים, מישהו מתאמן בחצוצרה, וציפורים מצייצות. הפסקות ארוכות בין שורות דיאלוג יוצרות חללים מביכים, כאשר הדמויות מנסות לחשוב מה לומר – אפקט בולט במיוחד בסדרה הידועה בדיאלוגים המהירים והשנונים שלה. המעבר בין סצנת ארוחת חג המולד לבין הסצנה בסלון הוא חד ופתאומי, וקולות צעקותיהן של באפי וג'ויס לאחר שהפילו עוגה על הרצפה נמשכים אל תוך הדממה של פניה חסרי-החיים של ג'ויס ובאפי העומדת לבדה בסלון. אפקט זה מופעל גם במעבר בין הגרסה החלופית שבה באפי מדמיינת את אמה "בריאה כחדשה" בבית החולים, לבין ניסיונות הפרמדיקים להחיותה. במכונית בדרכם למעונות בהם וילו מתגוררת, אניה מצולמת במצלמה המותקנת על הפגוש הקדמי, מופרדת מן הצופים באמצעות השמשה הקדמית. זאנדר, הנוהג, פונה לכיוון ההפוך; איש מהם אינו מדבר, ורק רעש המכונית נשמע. ג'ויס מילמן מ-"Salon.com" כותבת על סוגיית הצליל: .

קייטי סטיבנס מציינת כי הדיאלוג בפרק הוקלט באמצעות מיקרופונים שהוצמדו על השחקנים עצמם, מה שהבליט לקהל שינויים בקולם – סדקים, עליות ולחישות – ובכך צמצם את המרחק בין השחקנים לצופים. מנגד, הסצנה שבה נמסר לדון דבר מותה של ג'ויס צולמה מבעד לחלון גדול של כיתה, דבר שמעמעם את תגובתה הרגשית של דון ומבודד את באפי ודון הן מהכיתה והן מהצופים. מספר רגעים של שקט באים בעקבות סצנה זו. וידון צילם את השיחה מקרוב מספר פעמים, כולל צילומי “מעל הכתף” ותגובות, אך לבסוף בחר בנקודת מבט מרוחקת יותר. מישל טרכטנברג אמרה לימים על האפקט: 

הצגת הפרק ללא מוזיקת רקע הייתה דרכו של וידון לשלול מן הצופים כל נחמה, ולאלץ אותם לגזור משמעות בעצמם ממעשיהן ומדבריהן של הדמויות. כפי שכתבו שני מוזיקולוגים על היעדר המוזיקה בפרק:  מבקר הטלוויזיה גארת' מקלין כתב כי החלטה זו היא 

## ביקורות

הפרק זכה לשבחי הביקורות, ומאז ועד היום הוא נמנה בקביעות עם פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר ששודרו אי-פעם. דייוויד ביאנקולי מ-"New York Daily News" שיבח את יכולות המשחק של שרה מישל גלר, מישל טרכטנברג, אליסון הניגן ואמבר בנסון. לדבריו,  מבקרת הטלוויזיה אליסיה רדינג והעורך ג'ו וינס מ-"South Bend Tribune" כתבו:  רדינג הוסיפה: .

גארת' מקלין מ"הגארדיאן" דוחה את ההשוואה בין "באפי" לבין סדרות נעורים אמריקאיות "דביקות" כדוגמת "דוסון קריק":  מקלין העריך במיוחד את הפרטים הקטנים, כגון ניסיונה של באפי לשמור על כבוד אמה ואת הבלבול שבו שרויות הדמויות. הוא מסכם:  ג'ו גרוס מ-"Austin American-Statesman" כינה את הפרק "שלו באופן הרסני״ וקבע כי "כל צוות השחקנים והיוצרים היה צריך לקבל איזשהו אמי על הפרק".

ב-"Salon.com" כתבה ג'ויס מילמן:  אנדרו גילסטראפ מ-"PopMatters" הכריז שזהו  גילסטראפ הוסיף כי הסדרה לא שבה לעסוק במוות ובאבל בעוצמה דומה עד עונה שש, כאשר טארה נהרגת מכדור תועה. ג'רי מקורמיק מ-"The San Diego Union-Tribune" הסכים, וציין כי מותה של ג'ויס נשא השפעה רגשית דומה לזו של מותה של טארה בפרק "Seeing Red", ושניהם נמנים בעיניו עם הרגעים העצובים ביותר בסדרה.

קירה שלכטר מ-"The Patriot-News" הכריזה כי "הגופה" הוא "אחד הפרקים המעולים ביותר של כל סדרה אי-פעם", וציינה שהשקט והצילום החדשני הם "יוצאי דופן, והכתיבה מבריקה". שיחתה של באפי עם דון בבית הספר, לדבריה, היא "קורעת לב ממש". עם סיום הסדרה בשנת 2003, איימי אנטנג'לו מ-"Boston Herald" וסיונה לה-פראנס מ-"New Orleans Times-Picayune" דירגו את הפרקים הטובים ביותר של "באפי", והציבו את "הגופה" בשוויון במקום הראשון לצד "הס" ו-"Once More, with Feeling"; לה-פראנס הגדירה את הפרק כ"קלאסיקה מיידית". ג'ונתן לאסט מ-"The Weekly Standard" מיקם את הפרק במקום השמיני ברשימת עשרת פרקי "באפי" הטובים ביותר, וכתב שזהו  נואל מארי מ-"The A.V. Club" מצא אף הוא את הפרטים הקטנים כמשמעותיים במיוחד, כגון התמקדות המצלמה במגבת הנייר שבה באפי מכסה את הקיא על השטיח. עם זאת, הוא ציין שחלק מן הצילומים "נראים מעט גימיקיים", אך הוסיף כי "הרגעים שכן עובדים יעילים כל-כך, עד שנדמה קטנוני להתלונן על כך שווידון מגזים לעיתים (וממילא, רגעים שונים נוגעים באנשים שונים)".

מעבר לשבחים על משחקה של גלר, חוקר "באפי" איאן שאטלוורת' התייחס גם לאנסמבל כולו, לקהות החושים המעודנת ולבלבול של הדמויות, בשילוב רגעי הדממה בפרק:  ניקי סטפורד, מחברת "Bite Me! The Unofficial Guide to Buffy the Vampire Slayer", כינתה את "הגופה" "יצירת מופת מוחלטת", והסבירה שזהו "ללא ספק השעה המפחידה, שוברת-הלב, הכואבת והמרשימה ביותר של טלוויזיה שראיתי אי פעם". היא שיבחה את כלל צוות השחקנים, אך הדגישה במיוחד את גלר, אליסון הניגן ואמה קולפילד. סטפורד — כמו וידון — שיבחה גם את קריסטין סאת'רלנד, שנאלצה לשכב ללא תזוזה ובעיניים פקוחות במשך שעות ארוכות, לאורך שמונה ימי צילום.

בשנת 2015 חזר גאווין התרינגטון מ-"SpoilerTV" אל הפרק, ארבע־עשרה שנים לאחר שידורו. בביקורתו כינה אותו "אחת השעות הטובות ביותר של טלוויזיה" שראה אי-פעם, והוסיף: 

בעת שידורו המקורי בארצות הברית ברשת "The WB" ב-27 בפברואר 2001, זכה הפרק למדד נילסן של 3.5 ולנתח צפייה של 5, ונצפה בידי כ-6 מיליון צופים. הוא דורג חמישי במשבצת השידור שלו, ו-82 בדירוג הכללי של שידורי הטלוויזיה לאותו שבוע (26 בפברואר – 4 במרץ 2001). זו הייתה הסדרה הנצפית ביותר ב-"The WB" באותו ערב, והשנייה הנצפית ביותר באותו שבוע, אחרי "הרקיע השביעי". נתון זה ייצג עלייה קלה לעומת מדרוג 3.4 ומקום 87 שהשיג הפרק הקודם. הפרק הופץ ב-DVD ב-28 באוקטובר 2002 באזור 2, וב-9 בדצמבר 2003 באזור 1. אף שזכה לביקורות חיוביות, הפרק לא היה מועמד לפרסי אמי. רונדה וילקוקס ייחסה זאת לכך שפרסי האמי מהווים "מעוז של טעם פופולרי שמרני", הנוטה לפסול מראש סדרות בז’אנר הפנטזיה והמדע הבדיוני. עם זאת, התסריט היה מועמד לפרס נבולה, המוענק על מצוינות בכתיבה בתחום המדע הבדיוני והפנטזיה.

## לקריאה נוספת

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

גופה