זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל

**זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל** הוענקה רק לאחר מאבק ארוך של תנועות הנשים ביישוב החדש ונמשך קרוב לשמונה שנים. על בסיס המאבק הזה, השתתפותן של נשים באופן מלא בפוליטיקה הישראלית התאפשרה כבר עם הקמת המדינה.

## העליות הראשונות

העלייה הראשונה הגיעה לארץ ברובה במסגרת משפחתית-מסורתית, על כן דפוסי ההתנהגות וההתנהלות היו שמרניים. באותה העת מעמד האישה בארצות העולים, מזרח אירופה ותימן, היה שולי בפני עצמו. למחנות השונים שפעלו ביישוב היו תפיסות שונות בנוגע למעמד האישה. המחנה הדתי ובעיקר החרדי, ראה הכרח בהפרדה בין העולם הציבורי לעולם הביתי, ותפיסת "כל כבודה בת מלך פנימה" הפך לסיסמה שגורה בוויכוחים בנושא. אולם, ההשפעה של נשות העלייה השנייה הייתה גדולה גם בתחום זה, שכן היא הייתה עלייה שהורכבה מאנשים שעלו לאחר תקופות הכשרה והגיעו מרקע של השכלה רחבה יותר והתפתחות. עם הזמן, תפקידן של הנשים בחינוך הלך ותפס תאוצה, והן נתפסו כמי שאחראיות באופן בלעדי על חינוך הדור הבא.

לפעילות ציוניות-פמיניסטיות דוגמת שרה טהון, שהקימה עם אגודת הנשים הציוניות מרכזים להכשרה לנשים, תפקיד נוסף מהותי בתפיסה העצמית של נשים. טהון דגלה בעצמאות כלכלית לנשים מתוך מקום של ידע, עמל כפיים, וראתה בבניין הארץ לא רק "הפרחת השממה" אלא תיקון חברתי בהקשר הזה, ומתוך כך קיבלו נשים רבות הכוונה, העצמה וממקומות אלו צמחה בשלבים מאוחרים יותר גם ההכרה הנשית בזכויותיהן. פעילות זו גם העלתה את "שאלת האישה" לסדר היום הציבורי לראשונה, ואת סוגיית מעמדה ביישוב היהודי. השתתפות נשים הותרה כבר בקונגרס הציוני העולמי השני, ב-1898 (על אף שנשים לא מילאו תפקידי הנהגה עד 1927, כאשר נבחרה הנרייטה סאלד להנהלה הציונית), אולם לקח עוד זמן רב עד שהשפעה זו חלחלה אל תוך היישוב העברי.

עוד בטרם המאבק הגדול והמשמעותי על זכות הצבעה ארצית לנשים, לראשונה נראו ניצנים של קול נשי במרחב, בתחילת המאה העשרים, ברמה המקומית. ב"", המפגש הציוני הראשון בתחומי ארץ ישראל, שנערך בזכרון יעקב ב-1903, עוגנה זכות הבחירה של נשים, אולם ביומו האחרון של אותו מפגש, נאספו נציגי המורים והגננות והקימו את "אגודת המורים העברים בארץ ישראל". כנס יסוד זה של "הסתדרות המורים" נחשב לאירוע הראשון בארץ ישראל שבו הוענקה זכות לנשים לבחור ולהיבחר. מאז, נסללה הדרך להתארגנויות נשיות נוספות ולא ניכר שהפסדים קודמים הוציאו את הרוח ממפרשי הנשים בארץ. ההתארגנות הנשית החלה נפוצה יותר ויותר בארץ, והיא לא קדמה למאבק הארצי, אלא חפפה לו, והבשורה הופצה אט אט ופשטה כך שכשהחל המאבק הארצי, היסודות כבר היו שם, גם ברמת ההתארגנות וגם ברמה התודעתית.

אחד הרעיונות המעניינים שהנושא מעלה על הפרק הוא "המאבק ההפוך" שניהלו נשות ארץ ישראל. למעשה, להבדיל ממאבקים דומים ומקבילים ברחבי העולם, נשות ארץ ישראל היו שותפות להקמת כל המוסדות הראשוניים. הנשים בארץ ישראל למעשה נאבקו כל העת על מנת לנכס לעצמן מחדש זכות שכבר הייתה שלהן, ועמדה בסכנת הילקחות מהן. יתרה מכך, הזכות הזו ניתנה כבר, כפי שצוין, במסגרת הקונגרס הציוני, ומשמעות שלילתה הייתה איסור ההשתתפות הפוליטית גם בעתיד המדינה כפי שעמדה לקום, ולכן מאבקים אלו החלו כבר בשלבים כה מוקדמים.

## היישוב הישן מול היישוב החדש
על מנת להבין את שורשי המאבק לזכות הצבעה לנשים בארץ ישראל, יש להבין תחילה את הפערים האידאולוגיים ופערי התפיסה בין היישוב הישן והיישוב החדש. באופן עקרוני, ניתן לחלק את הזרמים והמגזרים השונים באופן גס, כך שהחרדים השתייכו ליישוב הישן, ואילו תנועות הפועלים והבורגנים של העליות המאוחרות יותר, משתייכות ליישוב החדש. השניים היו חלוקים ביניהם בשלל נושאים ותפיסות עולם. בעוד שמפלגות הפועלים היו הראשונות שתמכו בזכות הצבעה לנשים כשהחל המאבק, ובראשן דוד בן-גוריון, היה עניין לאומי על הפרק – אחדות העם בהקשר הפוליטי הייתה יעד עליון מבחינת ההנהגה, גם המתונה והליברלית שבה.

תנועת "המזרחי" שימשה כלשון המאזניים בהקשר של הדחיות החוזרות והנשנות של הבחירות לאספה, ובשאלה המתמשכת של זכויות האישה. הרב קוק היה דמות מפתח בהקשר זה. הוא שב לארץ לאחר תקופת היעדרות ארוכה, והסכים לפנייה שנעשתה אליו להיות הרב הראשי של ירושלים. בתקופות קודמות של שהותו בארץ, נחשב הרב קוק למנהיג רוחני דגול, שליח ציבור ואיש חזון מהמעלה הראשונה. אולם, חזרתו לירושלים לוותה בחששות ואף במהומות מצד רבני היישוב הישן, שככל הנראה ראו בכך משום האיום על הסדר הטוב, ומשום שהסתייגו מתמיכתו באנשי העלייה השנייה ובציונות. כך או אחרת, נציגי "המזרחי" לא הגיעו להחלטה מיידית בוועידה השנייה בנוגע להשתתפותם בבחירות אם אלו יכללו נשים, והעדיפו להשאיר שאלה זו בידי הרבנים. הרב קוק פסק במהרה ובלי השתהות נגד הצבעת נשים, ובאופן נחרץ. טיעוניו כללו עמדות לאומיות, למשל הטענה כי למען שלום העם היהודי והקמת המדינה באופן המוצלח ביותר על האישה להישאר בבית ולדאוג לחינוך הדור הבא, אולם טיעון מעניין נוסף נגע להצהרת בלפור דווקא: משום שההכרה של אומות העולם מתבססת על התנ"ך וזכות עם ישראל על ארצו מהתורה, על היישוב היהודי לנהוג לפי התורה ולא לאפשר לנשים השתתפות פוליטית. כאמור, רבנים רבים נוספים ניסו למצוא את הצידוק ההלכתי הממשי במקורות, אולם כשלו בהבאת מקורות אמינים שיכולים להוכיח טענה זו כטענה הלכתית מוחלטת. הציונות הדתית, שדווקא ניכרו בה סימנים של תמיכה במהלך שיאפשר לנשים השתתפות בבחירות טרם פסיקתו של הרב, הייתה אובדת עצות. אולם, לבסוף הגיעו להחלטה שתומכת ברב, והודיעו כי יימנעו מהשתתפות בבחירות באופן גורף.

החלטה זו שימשה כמאיץ נוסף לדיונים בשאלת האישה, ואף לדחייה נוספת בבחירות וכינוס האספה, בדיוק כפי שחששו אנשי היישוב החדש והוועד הזמני. בעוד שקמו לו מתנגדים מקרב ההנהגה של תנועת המזרחי, דוגמת הרב בנימין רדלר פלדמן, מזכיר התנועה, ההתנגדות נותרה בגדר הבעת אכזבה כללית, ולא הובילה לשינוי ממשי בהחלטה.

אם כך, בעוד שאנשי היישוב החדש תמכו באופן עקרוני, והיה ברור שאנשי היישוב הישן ובראשם החרדים יתנגדו לרעיון השתתפות הנשים בחיים הפוליטיים, המזרחי עמדו בראש "המחנה המתנדנד".

## זכות בחירה לאספת הנבחרים

### האסיפות המכוננות ואירועים מרכזיים
עם סיום מלחמת העולם הראשונה, החלו אנשי היישוב העברי להתאגד במטרה להעמיד מוסדות נבחרים שייצגו אותם אל מול הבריטים. בינואר 1918 התכנסה ביפו האספה המכוננת הראשונה בראשות יעקב טהון, אשר היה נשוי לשרה טהון, ממובילות המאבק למען זכויות נשים בארץ ישראל. הכללים הבסיסיים לבחירת חברי אספת הנבחרים שנוסחו על ידי האספה קבעו כי "הבחירות [...] צריכות להיות ישרות, שוות, חשאיות, וכלליות בלי הבדל מין ומעמד". אולם, בעוד שאלת הרכוש נפתרה די מהר והוסכם כי שאלת מעמד לא צריכה להילקח בחשבון כשמדברים על בחירות, נושא הנשים נותר שנוי במחלוקת והתקבלה החלטה דו-משמעית שהועברה הלאה, לבחינה של הוועד הזמני, ששימש גוף ביצועי, מעין ממשלה. ההחלטה הועברה מוועדה אחת למשנתה, ולא נאמרו אמירות נחרצות או חד-משמעיות לגבי עניין זה. גם באספה המכוננת השנייה, בה השתתפו שלוש נשים בלבד, הוחלט כי נשים יוכלו לבחור אך לא להיבחר בשלב זה, והאסיפה הבאה תאלץ להתמודד עם החלטה זו.

האספה המכוננת השלישית הייתה נקודת המפנה המשמעותית. ראשית, השתתפות הנשים הכפילה את עצמה באספה זו, אף על פי שמספרן היה עדיין מועט לעומת הגברים. עם זאת, ולמרות התנגדות החרדים הנמרצת לאורך כל האספה, וחרף הודעתם כי יחרימו את הבחירות, הוחלט ברוב קולות כי בבחירות לאספת הנבחרים תינתן זכות השתתפות מלאה לנשים, והבחירות נקבעו לבסוף לחודש יוני 1919. הבחירות נדחו ממועד זה, בין היתר בעקבות הדיון בזכות הבחירה לנשים. הדחיות האלו הגיעו בעיקר מצדו של המזרחי, שכפי הנראה ביקשו לדחות את הבחירות על מנת לתאם עמדות עם החרדים, ללא הצלחה.

הדחיות החוזרות יצרו בעיות מוראליות קשות בקרב הציבור הכללי. הבריטים הערימו קשיים על העולים ועל אנשי היישוב, ההנהגה נתפסה כחלשה וככזאת שלא מסוגלת להתארגן, ובעיקר, היה צורך דחוף בהצלת יהודים ברחבי העולם ולדאוג גם לרווחתם, עניינים שלא ניתן היה לקדם ללא התארגנות מסודרת. המחלוקת על זכות ההצבעה לנשים יצרה גם אנטיגוניזם בקרב הציבור ואף אדישות כלפי מערך הבחירות, שבתחילת דרכו עורר התרגשות רבה וציפייה דרוכה.

פתרונות שונים הועלו, כאשר הקיצוני שהם היה לקיים שתי אספות נבחרים נפרדות. הוצע גם לערוך משאל עם שיתמקד בשאלת זכות הבחירה של האישה. החרדים לא התנגדו לרעיון משאל העם, כל עוד לא ישתתפו במשאל זה נשים, והם החלו לקדם את הרעיון באמצעות שאלונים שהופצו בקהילתם פנימה. הוועד הזמני דחה מהלך חד-צדדי זה, ושוב נדחו הבחירות, הפעם הייתה זו הדחייה הארוכה מכולן, שנמשכה עד אביב 1920. עד כדי כך, שדווח כי "מלבד הנשים אין מתעניין באספת הנבחרים". הוועד הזמני הלך ונתפס כחלש יותר, ככזה שניתן לכפות עליו עובדות בשטח, ואילו החרדים התחזקו מכל דחייה כזו. בשלב זה נדמה היה כי הנשים ותומכיהן הפסידו במאבק.

### מהומות, פרעות ובחירות
מועד חדש נקבע לבחירות ב־19 באפריל 1920. ייתכן שמאורעות תר"פ שפרצו אותה העת בגליל העליון ובחלקים אחרים של הארץ בין היישוב היהודי לערבים הביאו לקביעת המועד הסופי, וכינוס אספת הנבחרים בל"ג בעומר אותה השנה, ב-6 במאי. ההחלטה התקיימה ללא תיאום עם החרדים, שהביעו התנגדות נחרצת, אולם נציג המזרחי תמך בהחלטה. הרב קוק עמד איתן בהתנגדותו להשתתף בבחירות שבהן לוקחות חלק נשים, והשתתפותו באספת הרבנים שהתקיימה באותה שנה חיזקה את עמדתו כי הוא עדיין רוב בארץ, וכי רוב הציבור מתנגד לכך.

ברוב חלקי הארץ התקיימו הבחירות כסדרן. זאת להוציא את ירושלים, שספגה מכה קשה עקב מאורעות תר"פ ומעצרו של זאב ז'בוטינסקי ו-19 מחבריו. גזר דינו החריף של ז'בוטינסקי עורר זעם בקרב הקהילה היהודית הירושלמית שהכריזה על שביתה כללית בכל מוסדותיה, ובתוך כך גם הבחירות. משום שכך, הוכרז מועד חדש בירושלים, ב-3 במאי אותה השנה. לא זו אף זו, גם המתכונת בירושלים הייתה שונה, ולגברים חרדים הוצעה פשרה פעם נוספת, שיוכלו להצביע בקלפיות נפרדות, ולהצביע פעמיים, כך שכל קול של מצביע חרדי יחשב גם עבורו וגם עבור אשתו שתיעדר מהקלפי. על אף שהפתרון התקבל בעין יפה בקרב חוגים שונים, בקרב החרדים היו קולות של מתנגדים גם לפתרון זה.

#### תוצאות הבחירות
תוצאות הבחירות הביאו עימן בהירות בנוגע לתחומים רבים. שבעים ושבעה אחוזים מבעלי זכות הבחירה השתתפו בבחירות, שהם 22,000 בוחרים. בנוסף, התוצאות העידו על ניצחון מוחץ לחוגים הציוניים ולזרמים הליברלים, על אף שמימוש העיקרון של הזכות להיבחר היה צנוע, ההישג היה אדיר באותה נקודת הזמן, בעיקר של התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, ושל מובילותיה, דוגמת שרה עזריהו, רוזה וולט-שטראוס ושרה טהון, שנפטרה שבועות מספר קודם לכן.

גם לאחר הבחירות מיאנו החרדים להשלים עם התוצאות ועם ההחלטה בדבר השתתפות הנשים. בנוסף, השלטון הבריטי הוציא צו שאוסר על כינוס אספה ועצר את ההכנות לקראתה. רק ביולי 1920, עם הגעתו של הנציב העליון הרברט סמואל, התאפשרה ההתכנסות, אולם משך הזמן הארוך שחלף בין הבחירות לבין התכנסות האספה, אפשר למתנגדים להמשיך ולפעול כדי לשנות את האספה, דוגמת הכפלת מספר הצירים החרדים בניגוד לתוצאות הבחירות, או הקמת "עזרת נשים" בבית האספה. ההצעות האלו נדחו על ידי הוועד הזמני והנשים עצמן, שכבר ראו עצמן כמי שניצחו במאבק זה. אספת הנבחרים הראשונה נפתחה בחגיגיות יתרה, וכל הנדרשים בנוכחותם הצטרפו, מי במועד ומי באיחור. גם כאשר הגיעו החרדים והמזרחי, ציינו מייד כי לאספה זו אין יכולת של ממש לקבל החלטות, והם מתנים את השתתפותם בביטול הזכויות שניתנו לנשים בבחירות ובאסיפה. דרישתם נענתה בשלילה, והם בחרו לצאת בהפגנתיות ולא שבו עוד אל האספה, אף על פי שלא הסירו את חברותם באופן רשמי.

### הישורת האחרונה
"האישה העברייה בארץ ישראל יודעת הפעם להגן על זכויותיה [...] הדבר הזה בא מתוך רצון לקחת חלק שווה בבניין הארץ."  לקראת המושב השני של אספת הנבחרים שהתכנס ב־8 במרץ 1922, התחדש הוויכוח על זכות הבחירה לנשים ואף צירף כוחות מחודשים למאבק החרדים. המזרחי, האיכרים והספרדים, הצטרפו לוטו שהוטל על הבחירות על ידי החרדים, והלחצים שהופעלו מצידם הובילו לחתימת הסכם עם הוועד הלאומי, שגרס כי עניין הצבעת הנשים הוא בבסיסו דתי ולא לאומי, ולכן לא יוכל להיות מוכרע במסגרת פוליטית. דבר זה הובא לידיעת הצירים רק במושב השלישי בשנת 1925 וידיעתו עוררה זעם בקרב הנוכחים ובעיקר בקרב הנשים. בשלב זה היו ליישוב בעיות אחרות ודחופות יותר לטפל בהן, דוגמת פרעות שלא פסקו, תחלופת הנציב הבריטי וגזרות חדשות, עניינים כלכליים ועוד. שאלת הנשים כונתה בפי הציבור "השאלה הממררת את החיים הציבוריים". באותן השנים שבין כינוס אחד למשנהו, לא ניכר שמצבן של הנשים משתפר כלל ועיקר, אלא מדשדש במקרה הטוב או מתדרדר במקרה הרע. כך, נציגותן באספה אולי הייתה מרשימה בהתחשב בנסיבות, אולם נציגותן בוועד הזמני ובתפקידים ביצועיים נעדרה לחלוטין. מונו שתי ממלאות מקום בלבד, ותנועות הנשים נחלו מכך אכזבה משמעותית. בדומה לבחירות, גם כינוס האספה נדחה אפוא שוב ושוב והאיבה בין היישוב הישן ליישוב החדש הלכה וצברה תאוצה. עד כדי כך, שהחרדים החלו לפעול באופן ממשי על מנת להתנתק מהיישוב ולהקים מוסדות נפרדים משלהם. בשלב זה מחאת הנשים העלתה הילוך, זאת למרות נוכח העובדה כי המאבק הפמיניסטי בארץ ישראל לבש ברוב שנותיו צורה מתונה יותר מאשר בארצות אחרות, וברוב ישיבות הוועד הלאומי עד אותה נקודה רעמה שתיקתן לנוכח נושאים הקשורים באופן ישיר אליהן. הן אפילו העידו על עצמן זאת בשלב מסוים: "אנחנו נשי ארץ ישראל הציוניות הנכנעות למשמעת ההסתדרות הציונית, עמדנו עד היום על זכויותינו בשקט גמור, בלי רעש ומהומה ובמשך כל הזמן השתדלנו שהעניינים יתפתחו באופן חופשי." אולם באספה של שנת 1922 הן הרימו את קולן, והביעו התנגדות נחרצת לשיתוף הפעולה של החרדים עם הבריטים על מנת למנוע לגיטימציה למהלכי השעה. על אף שההחלטה כולה בדבר זכותן של הנשים לבחור ולהיבחר הועברה להחלטת המושב הבא של האספה המכוננת, השלישי, שאמור היה להיות נדון רק כשנה לאחר מכן.

הוועד הלאומי, שאיום פילוג היישוב ריחף מעל ראשו, החליט לאמץ הצעה מן העבר. בשנת 1923 העלו אנשי המזרחי, שעדיין ניסו לגשש דרך לפייס את החרדים ולמנוע את המהלכים ההרסניים, דרישה לקיים משאל עם. ההצעה הזו התקבלה בסירוב מצד ארגוני הנשים, ואף החרדים בחרו להתנגד לרעיון. בפתיחת המושב השלישי של האספה, ביוני 1925, הפתיע טהון עם הסבר לגבי ההסכם הסודי שנרקם באותה העת בין הנהגת היישוב לחרדים: הוא כלל הצבעה חשאית, והסכמת החרדים כי יקבלו את התוצאות רק אם עמדתם תהיה עמדת הרוב. הסכם זה נדחה ברוב של 130 צירים אל מול 53.

למרות האספה הסוערת, שבעקבותיה נטשו את המקום המזרחי, הספרדים והאיכרים, הוחלט כי במקביל לקיום הבחירות לאספת הנבחרים השנייה בתוך שלושה שבועות, בלא תיאום עם הצדדים הנוטשים, יתקיים במקביל משאל עם. אולם, משאל העם בוטל והבחירות התקיימו כסדרן, אומנם בדיחוי קל, ובפני עצמן. הבחירות לא עברו בלי מהומות ובלי התנגדות, כאשר אחוז ההצבעה הכללי אמנם ירד באופן משמעותי, אולם התוצאות היו מאוד חד-משמעיות – ניצחון מוחץ לתנועות הפועלים, הישג אלקטורלי מרשים לתנועות הנשים, ובירושלים, מעוז החרדיות, כ-60% מהגברים מימשו את זכות הבחירה, מה שהעיד על רצון לקחת חלק בחיים הפוליטיים הגם שהם פתוחים לנשים.

כאשר התכנסה האספה כחמישה שבועות לאחר מכן מונו לראשונה ארבע נשים לכהן כחברות מלאות בוועד הלאומי, ושתי סגניות. וכך, למרות הקשיים והרצון העז לאחד את העם למען השגת המטרה הגדולה, המאבק הוכרע ולטובת הנשים.

## רשויות מקומיות

עד שנות השלושים המאוחרות לפחות, עוד היו ניסיונות לנסות ולצמצם את זכותן של הנשים לבחור ולהיבחר, או לשלול אותה לחלוטין. פתח תקווה סירבה להעניק זכות בחירה לנשים עד סוף שנות ה-30. ניסיונות חקיקה בריטיים לשלול זכויות בחירה לנשים למועצות מקומיות נתקלו בהתנגדות ובסופו של דבר הנשים הצליחו לשמור על זכויותיהן.

בסוף 1926 חוקקה פקודת העיריות והוחל בהכנות לביצוע בבחירות לעיריות המנדט. זכות הבחירה הוגבלה לזכרים, דבר שלא השתנה בשתי מערכות הבחירות הנוספות שנערכו בארץ ב־1934 ו־1946. עם זאת, תחת פקודת העיריות שנחקקה ב־1934 נקבעה חלוקה לשני סוגי עיריות, באשר באחת מהן הוענקה זכות בחירה לנשים. בפועל השתייכה לקבוצה זו רק עיריית תל אביב, כאשר בשאר עירייות הארץ לא הוענקה להן זכות בחירה.

## נשים ערביות
באספת סופרג'יסטיות בירושלים, קראה מיליסנט פוסט לנשים היהודיות להיאבק גם על זכויות נשים ערביות, אך יהודיות לא ראו בכך יעד ריאלי.

לאחר כיבוש הגדה המערבית בידי ירדן במלחמת העצמאות וסיפוחה לממלכה נערכו בה בחירות להפרלמנט של ירדן ולעירייות, כאשר לנשים לא הוענקה זכות בחירה.

לאחר כיבוש יהודה ושומרון במלחמת ששת הימים בידי ישראל קיים הממשל הצבאי בחירות לעיריות בתחומו ב־1972 על פי חוקי העירייות הירדנים מ־1955 שלא העניקו זכות בחירה לנשים. החוק שונה לקראת הבחירות הבאות שנערכו תחת הממשל ב-1976 והוענקו זכויות בחירה לנשים.

## ראו גם
* מעמד האישה בישראל

## הערות שוליים

קטגוריה:זכות בחירה לנשים
קטגוריה:נשים ביישוב
קטגוריה:ארגונים ומוסדות ביישוב