ג'ון פים

**ג'וֹן פִּים** (באנגלית: **John Pym**; ) היה פוליטיקאי אנגלי מסאמרסט שמילא תפקיד מפתח בביסוס המערכת הפרלמנטרית האנגלית המודרנית. הוא היה אחד מ שניסיון המעצר שלהם בינואר 1642 היה צעד מרכזי בפרוץ מלחמת האזרחים האנגלית. השימוש שלו בנהלים כדי לתמרן את יריביו היה יוצא דופן לתקופה זו. אף על פי שמשמעות הדבר הייתה שזכה להערכה מצד בני דורו ולא להערצה, בשנת 1895 תיאר אותו ההיסטוריון האנגלי  כ"חבר הפרלמנט הגדול ביותר שחי אי פעם".

אביו של פים מת כשהיה בן שבעה חודשים, והוא גודל על ידי אביו החורג, סר , ממנו ירש את השקפותיו הפוריטניות ואת התנגדותו העמוקה לרפורמות של . הוא גם היה חבר מוביל ב, שניסתה להקים מושבה פוריטנית באמריקה המרכזית.

פים, שתואר כ"מהפכן אמיתי", הוביל את האופוזיציה לשלטון השרירותי, תחילה תחת ג'יימס הראשון ולאחר מכן תחת צ'ארלס הראשון. מנהיגותו בשלבים המוקדמים של המלחמה הייתה חיונית למאבק הפרלמנטרי, במיוחד חלקו במשא ומתן על  עם ה הסקוטים; מותו מסרטן בדצמבר 1643 נחשב למכה קשה למחנה הפרלמנטרי (מחנה המתנגדים למלך צ'ארלס הראשון).

במקור נקבר במנזר וסטמינסטר, אך לאחר הרסטורציה של בית סטיוארט ב-1660, גופתו הושלכה לבור בכנסיית סנט מרגרט הסמוכה, יחד עם גופותיהם של מנהיגים פרלמנטריים אחרים. אף על פי שיוקרתו נפגעה לימים בהשוואה לאישים מורכבים פחות כמו  ו, כיום הוא נחשב לפוליטיקאי פיקח ולנואם אפקטיבי. רבים מרעיונותיו אומצו על ידי הפטריוטים במהלך המהפכה האמריקאית ועל ידי ליברלים אמריקאים במאה ה-19.

## פרטים אישיים
אביו,  (1547–1585), היה חבר באצולה הזוטרה מבריימור (Brymore) שבסאמרסט, ועורך דין מצליח בלונדון, שם נולד ג'ון בשנת 1584. אלכסנדר מת שבעה חודשים לאחר מכן ואימו, פיליפה קולס (נפטרה ב-1620), נישאה לבעל אדמות עשיר מקורנוול, סר . סר אנתוני, שהיה חבר קרוב ומנהל עזבונו של סר פרנסיס דרייק, החדיר בבנו החורג סלידה עזה כלפי ספרד, פוריטניות קנאית, והתנגדות הן לכנסייה הקתולית והן לתאולוגיה הפרוטסטנטית המתחרה של ה.

משפחת ראוס הייתה משפחה גדולה ומלוכדת, ולעיתים קרובות התחתנו בתוכה קרובי משפחה וחברים. במאי 1604 התחתן פים עם אן הוק, בתם של ברברה ראוס וג'ון הוק, ודודתו של המדען רוברט הוק. לפני מותה ב-1620, נולדו להם שבעה ילדים, מהם ארבעה הגיעו לבגרות: פיליפה (1604–1654),  (1615–1671), דורותי (1617–1661) וקתרין.

## קריירה
פים התחנך ב של אוניברסיטת אוקספורד, שהיה ידוע אז בשם "ברודגייטס" (Broadgates) ומפורסם בזכות "פרוטסטנטיות מתקדמת". מכיוון שידע משפטי נחשב לחלק מההשכלה, הוא למד לאחר מכן במידל טמפל בשנת 1602; אף על פי שלא נראה שסיים את לימודיו באופן רשמי באף אחד מהמוסדות, הוא רכש מספר חברים לכל החיים, החשוב שבהם היה .

ביוני 1605 מונה לגובה מיסים עבור  בהמפשייר, גלוסטרשייר ווילטשייר; תפקיד זה העניק לו מגוון רחב יותר של קשרים מאשר לרבים מבני דורו, שלעיתים קרובות היו מוגבלים לרשתות משפחתיות או מחוזיות. אביו של ויטאקר היה  מטעם וסטברי (Westbury) שבווילטשייר, וב-1621 נבחר פים כנציג מחוז הבחירה הסמוך, קאלן (Calne).

### הלוואה כפויה והצהרת הזכויות
שמאל|ממוזער|250px|פטרונו ובעל בריתו הפוליטי של פים,  (1587–1641).
יומנו של פים מראה שהוא ראה בחקיקה הפרלמנטרית מכלול שלם, ולא רק סוגיות שעניינו אותו אישית; תכונה זו, בשילוב עם יכולתו להסביר אותן בבירור, הובילו למינויו לוועדות רבות. מכיוון שביקורת ישירה על המלך נחשבה לבגידה, הדרך היחידה להביע התנגדות הייתה על ידי תקיפת יועציו, תוך שימוש בהליך הדחה. פים טען כי על בית הנבחרים להחליט על אשמה או חפות, בעוד שתפקידו של בית הלורדים הוא רק לקבוע את העונש; השקפה זו תהפוך למשמעותית בהמשך הקריירה הפרלמנטרית שלו.

גם בתקופה שבה הדבר היה נפוץ, הוא בלט ב שלו, ובהתנגדותו לסממנים קתוליים לכאורה בכנסייה של אנגליה. אחת הסיבות לכך הייתה הקשר ההדוק במאה ה-17 בין דת לפוליטיקה, כאשר שינויים באחת נתפסו כמרמזים על שינויים באחרת. רבים מבני דורו נלחמו במלחמת שלושים השנים והיו מודאגים מכישלונו הברור של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, להגן על החתן שלו פרידריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ובכך על אירופה הפרוטסטנטית כולה.

בעקבות פיזור הפרלמנט בשנת 1621, נעצר פים והובא לחקירה בפני המועצה המלכותית, אך שוחרר באוגוסט 1622. בשנת 1624 הוא נבחר לייצג את טאביסטוק (Tavistock), מושב תחת שליטתו המוחלטת של , שנותר בידיו עד סוף הקריירה שלו. בשנת 1626 הוא הוביל ניסיון הדחה של הדוכס מבקינגהם, פעולה שהובילה לפיזור הפרלמנט. רק ההתנקשות בבקינגהם באוגוסט 1628 מנעה ניסיון שני.

בשנים 1626–1627, המלך צ'ארלס הראשון היה זקוק נואשות לכסף כדי לממן מלחמות כושלות מול ספרד וצרפת. מכיוון שהפרלמנט סירב לאשר לו גביית מיסים חדשים (עד שיסכים לפטר את יועצו הבכיר והשנוא, הדוכס מבקינגהם), צ'ארלס החליט לעקוף את הפרלמנט. הוא הפעיל מנגנון שנקרא "הלוואה כפויה" – הוא פשוט פקד על בעלי רכוש "להלוות" לו כסף באופן אישי, עם הבטחה מעורפלת להחזיר אותו בעתיד. בפועל, כולם ידעו שזהו מס לכל דבר ושהכסף לא יוחזר לעולם. מה שהרתיח את הציבור ואת הפרלמנט לא היה רק הכסף, אלא האמצעים שבהם צ'ארלס השתמש: מי שסירב לשלם את ה"הלוואה" הושלך מיד לכלא ללא משפט. צעד זה נתפס כעריצות מוחלטת, כרמיסה של זכויות הקניין, והפרה של ה"מגנה כרטה". הזעם על ההלוואה הכפויה הוביל ישירות לחתימה על  של שנת 1628, שנתמכה על ידי פים ואסרה במפורש על המלך לגבות מיסים או הלוואות ללא אישור הפרלמנט, ולאסור אנשים שרירותית. ההצהרה הוגשה לצ'ארלס שקיבל אותה באופן רשמי, אך בפועל התעלם ממנה.

פים, אחיו החורג  ו הובילו גם את המתקפה הפרלמנטרית על  ו, שני אנשי דת שפרסמו דרשות שתמכו בעקרונות הקרוליניים של זכותם האלוהית של מלכים ו. אף על פי שספגו  מצד הפרלמנט על שהטיפו נגד  המבוססת, צ'ארלס חנן אותם ו, ובכך פתח את תקופת  שנמשכה עד 1640.

פים הפך לגזבר של  בשנת 1630, תפקיד שגזל את זמנו יותר ויותר, וב-1639 הוא ויתר על משרתו במשרד האוצר. השתתפות בתנועה הקולוניאלית הייתה נפוצה בקרב מנהיגים פוריטנים, בעוד שפגישות החברה סיפקו מאוחר יותר כיסוי לתיאום אופוזיציה פוליטית. רבים מהם הפכו למנהיגי האופוזיציה הפרלמנטרית בשנת 1642, ביניהם המפדן, ראוס, , ,  ו.

### מנהיג האופוזיציה; 1640 עד 1641
שמאל|ממוזער|250px|, עמית של פים ואחד מ
בעקבות התבוסה בראשונה מתוך , כינס צ'ארלס מחדש את הפרלמנט באפריל 1640. כאשר  סירב להצביע בעד מיסים ללא ויתורים פוליטיים, הוא פיזר אותו לאחר שלושה שבועות בלבד. כאשר  שנכפה על ידי הסקוטים לאחר שהנחילו תבוסה שנייה אילץ אותו לערוך בחירות חדשות בנובמבר, הפך פים למנהיג הלא רשמי של האופוזיציה.

היסטוריונים כדוגמת  טוענים כי בהגיע שנת 1640 הייתה הסכמה כללית (למעט קיצונים בודדים) שניסיונותיו של המלך לשלוט ללא פרלמנט הרחיקו לכת. מצב זה השתנה לאחר הגשת  בנובמבר 1641, כאשר תומכי מונרכיה חוקתית כמו  החליפו צד, בטענה שכעת הפרלמנט דורש יותר מדי.

בניגוד לקלרנדון, ולרבים מעמיתיו שלו, פים העריך שצ'ארלס לא יקיים התחייבויות שהרגיש כי נכפו עליו. אפילו במהלך המשא ומתן עם הפרלמנט, הוא והנרייטה מריה אמרו בגלוי לשגרירים זרים שכל הוויתורים הם זמניים, וכי יבוטלו בכוח במידת הצורך. חשדות אלו גברו לאחר אוקטובר 1641, כאשר מורדים קתולים אירים טענו כי פעולותיהם זכו לאישורו. רבים האמינו להם, לאור ניסיונות קודמים של צ'ארלס להשתמש בחיילים אירים נגד הסקוטים, וסירובו הראשוני לגנות את ה.

עם זאת, יכולת התמרון של פים הוגבלה בשל העובדה שצ'ארלס היה חיוני לקיומם של ממשל וחברה יציבים. ללא קשר לדת או לאמונה פוליטית, בשנת 1642 הרוב המכריע האמין שמונרכיה 'מסודרת היטב' היא רצון האל; חילוקי הדעות היו סביב השאלה מה פירוש 'מסודרת היטב', ובידי מי נתונה הסמכות העליונה בענייני דת. ה תמכו בדרך כלל בכנסייה אנגליקנית הנשלטת על ידי בישופים, הממונים על ידי המלך וכפופים לו; ה נטו לגלות אהדה רבה יותר לפוריטניות, שגרסה כי מנהיגי הכנסייה צריכים להתמנות על ידי קהילותיהם או על ידי .

"פוריטני" היה מונח לכל מי שרצה לעשות רפורמה, או "לטהר", את הכנסייה האנגליקנית, וכלל כתות רבות ושונות. הפרסביטריאנים היו הבולטים ביותר, וכללו מנהיגים כמו פים וג'ון המפדן, אך היו רבים אחרים, כגון הקונגרגציונליסטים, שלעיתים קרובות קובצו יחד תחת השם  (Independents). קשרים הדוקים בין דת ופוליטיקה הוסיפו מורכבות נוספת; אחת הסיבות להתנגדות לבישופים הייתה נוכחותם בבית הלורדים, שם חסמו לא פעם חקיקה פרלמנטרית. סילוקם על ידי  היה צעד מרכזי בדרך למלחמה.

רוב הפרסביטריאנים היו שמרנים פוליטיים, שהאמינו בציבור בוחרים מוגבל, ורצו לשמר את הכנסייה של אנגליה, אך כגוף רפורמי פרסביטריאני, בדומה ל. באופן כללי, אנגליה הייתה חברה מובנית, שמרנית מבחינה חברתית ושלווה ברובה, בעוד שההרס שגרמה מלחמת שלושים השנים גרם לרבים לרצות למנוע סכסוך בכל מחיר. פים היה אחד היחידים שהאמין שרק תבוסה צבאית תאלץ את צ'ארלס להסכים לרפורמות משמעותיות.

### הדרך למלחמה; 1641 עד 1643
זמן קצר לאחר כינוסו של , הוגשה לו ; בחתימתם של 15,000 תושבי לונדון, העצומה דרשה מאנגליה ללכת בעקבות הסקוטים ולגרש את הבישופים. הדבר שיקף דאגה נרחבת מפני 'סממנים קתוליים', או , שקיבלה משנה תוקף נוכח נכונותו הברורה של צ'ארלס לצאת למלחמה בסקוטים הפרוטסטנטים, אך לא לסייע לאחיינו קרל לודוויג להחזיר לעצמו את אדמותיו. רבים חששו כי צ'ארלס עומד לכרות ברית עם ספרד, תפיסה שהייתה משותפת גם למשקיפים דיפלומטיים מנוסים דוגמת נציגיה של ונציה, ואפילו צרפת.

ימין|ממוזער|250px|משפטו של סטראפורד במרץ 1641
משמעות הדבר הייתה שסיום שלטונו השרירותי של צ'ארלס היה חשוב לא רק לאנגליה, אלא למאבק הפרוטסטנטי בכלל. מכיוון שהכבוד למוסד המלוכה מנע התקפות ישירות על צ'ארלס, הדרך המסורתית הייתה להעמיד לדין את "יועציו הרשעים". פעולה זו הבהירה שאף על פי שהמלך היה מעל החוק, פקודיו לא היו כאלה, והוא לא יכול היה להגן עליהם; הכוונה הייתה לגרום לאחרים לחשוב פעמיים על מעשיהם. הארכיבישוף  הודח בדצמבר 1640 והוחזק במצודת לונדון עד להוצאתו להורג ב-1645; , לשעבר  ומארגן מלחמת הבישופים ב-1640, הואשם בבגידה והוצא להורג במאי 1641. על אף שהדבר נתון במחלוקת, הופעתו של פים במשפט עשויה הייתה להיות המקור למילה  (הכינוי לתומכי הפרלמנט). על פי , המלכה הנרייטה מריה שאלה במהלך משפטו של הרוזן הראשון מסטראפורד ב-1641 אודות פים, "מי הוא האיש בעל הראש העגול".

בית הנבחרים אישר גם שורה של רפורמות חוקתיות, כולל חוקי שלוש השנים, ביטול , וקץ לגביית מיסים ללא הסכמת הפרלמנט. כשהצביעו כגוש אחד, הבישופים הבטיחו שכל אלה יידחו על ידי בית הלורדים. ביוני 1641, הבטיח פים את העברת חוק אנשי הדת בבית הנבחרים; אחת ההוראות המרכזיות בו הייתה סילוק הבישופים מבית הלורדים, שבתגובה דחה אותו. המתיחות הפוליטית הגוברת הגיעה לשיאה באוקטובר עם פרוץ ה. הן צ'ארלס והן הפרלמנט תמכו בגיוס כוחות לדיכויו, אך אף צד לא סמך על השני בשליטה עליהם, מחשש שכל צבא ישמש קודם כל נגדו.

פים סייע בניסוח , שהוגשה לצ'ארלס ב-1 בדצמבר 1641; התסיסה הגיעה לשיאה בין ה-23 ל-29 בדצמבר עם מהומות נרחבות בווסטמינסטר, בראשות שוליות מלונדון. טענות לפיהן פים ומנהיגים פרלמנטריים אחרים עזרו בארגון המהומות לא הוכחו, אך כתוצאה מכך, הפסיקו הבישופים להגיע לבית הלורדים. ב-30 בדצמבר חתמו , הארכיבישוף מיורק, ואחד-עשר בישופים נוספים על תלונה, שבה חלקו על חוקיותם של כל החוקים שעברו בבית הלורדים במהלך היעדרותם. בית הנבחרים ראה בכך הזמנה לצ'ארלס לפזר את הפרלמנט, וכל השנים-עשר נכלאו באשמת בגידה.

שמאל|ממוזער|250px|תיאור ויקטוריאני מאוחר של ניסיון המעצר הכושל של חמשת החברים, ינואר 1642.
בתגובה לתסיסה הגוברת, עשה צ'ארלס ב-4 בינואר ניסיון כושל לעצור את , שאחד מהם היה פים. לאחר שנכשל, הוא עזב את לונדון מלווה בחברי פרלמנט  רבים ובתומכיו בבית הלורדים, טעות טקטית חמורה שהעניקה לאופוזיציה רוב בשני הבתים. כאשר החלה מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה באוגוסט, עמד פים בראש ; המוניטין שלו כאיש יושרה ויכולתו לשמור על קואליציה מגוונת של אינטרסים יחד היו קריטיים להישרדות ב-18 החודשים הראשונים של הסכסוך.

עד תחילת אוגוסט 1643, שורה של ניצחונות רויאליסטיים, בשילוב עם מותו ביוני של ג'ון המפדן הפופולרי ב, גרמו לכך שהמאבק הפרלמנטרי נראה קרוב לקריסה. בנקודה קריטית זו, המערכה ניצלה הודות למנהיגותו ונחישותו של פים, שהובילו למחויבות מחודשת לנצח במלחמה. הוא יצר את היסודות לניצחון על ידי הבטחת משאבים פיננסיים וצבאיים מספיקים לפרלמנט, כאשר אחת מפעולותיו האחרונות הייתה המשא ומתן על  שהבטיחה את תמיכת סקוטלנד. בתוך המתיחות הגוברת, צעד מסוים אחד שנקט פים מילא תפקיד מרכזי בגיבוש סמכותו של הפרלמנט. הוא ארגן את גירושו של , חבר פרלמנט שהיה ידוע בדעותיו הרדיקליות ובביקורתו הגלויה על המלוכה. מרטן קרא בפומבי להדחתו של המלך צ'ארלס הראשון, עמדה שנחשבה לקיצונית מדי בעיני רבים בפרלמנט. פים ניצל הזדמנות זו כדי להדיח את מרטן, תוך הפגנת מחויבותו לשמירה על חזית פרלמנטרית מתונה ומאוחדת יותר. ההיסטוריון האמריקאי  סבור כי תמרון זה ממחיש את תבונתו הפוליטית של פים ואת השפעתו בתוך הפרלמנט במהלך תקופה קריטית זו.

הוא מת, כנראה מסרטן, בדרבי האוס (Derby House) ב-8 בדצמבר 1643; הפרלמנט הסכים לפרוע את החובות שצבר כתוצאה מהזנחת עסקיו הפרטיים, אף על פי שעדיין התקיימו עליהם מחלוקות ב-1665. שרידיו נקברו במנזר וסטמינסטר, אך לאחר הוצאו מקברו לאחר הרסטורציה של בית סטיוארט ב-1660, והושלכו לבור בכנסיית סנט מרגרט הסמוכה, יחד עם גופותיהם של מנהיגים אחרים של הפרלמנט.

יריבו המרכזי, הרוזן מקלרנדון, יועץ בכיר לצ'ארלס במהלך מלחמת האזרחים הראשונה, כתב מאוחר יותר: "הייתה לו דרך נאה ורצינית מאוד להתבטא... והוא הבין את מזגה ורגשותיה של הממלכה טוב ככל אדם אחר". המוניטין של פים נפגע בהשוואה לדמויות מורכבות פחות כמו  ו, במיוחד במהלך התקופה הוויקטוריאנית שהעניקה נופך רומנטי למאבק הרויאליסטי. חריג אחד היה ההיסטוריון  כ"חבר הפרלמנט הגדול ביותר שחי אי פעם". כיום הוא נתפס בדרך כלל כפוליטיקאי פיקח שהניח את היסודות לדמוקרטיה פרלמנטרית מודרנית וכנואם אפקטיבי, שרעיונותיו ושפתו אומצו על ידי הפטריוטים במהלך המהפכה האמריקאית ועל ידי ליברלים אמריקאים במאה ה-19.

## לקריאה נוספת

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 


## קישורים חיצוניים

* 
* 

## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:פוליטיקאים אנגלים
קטגוריה:חברי הפרלמנט של אנגליה (לפני 1707)
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אוקספורד
קטגוריה:אנגלים במאה ה-17
קטגוריה:ילידי 1584
קטגוריה:נפטרים ב-1643