אמונות החיים שלאחר המוות במצרים העתיקה

[ממוזער|שמאל|220px|סצנה מפורטת זו מהפפירוס של [הונפר  (בערך 1375 לפנה"ס) מראה את ליבו של הונפר כשהוא נשקל על מאזני המאעת כנגד נוצת האמת, על ידי אנוביס בעל ראש התן. תחות בעל הראש המגלן, לבלר האלים, מתעד את התוצאה. אם לבו קל יותר מהנוצה, מותר להונפר לעבור לעולם הבא. אם לא, הוא נאכל על ידי אמות זוללת המתים. וינייטות  כגון אלו היו איור נפוץ בספר המתים המצרי.]]
**אמונות החיים שלאחר המוות במצרים העתיקה** התרכזו סביב מגוון פולחנים מורכבים שהושפעו מהיבטים רבים של התרבות המצרית . לדת הייתה תרומה מרכזית, שכן היה לה תפקיד חברתי חשוב שחיבר את כל המצרים יחד. למשל, רבים מהאלים המצריים מילאו תפקידים בהדרכת נשמות המתים בחיים שלאחר המוות. עם התפתחות הכתיבה, נרשמו אידיאלים דתיים שהתפשטו במהירות ברחבי החברה המצרית. ראשית התפתחות דוקטרינות אלה וההתגבשותן נוצרו עקב יצירת כתבי החיים שלאחר המוות אשר המחישו והסבירו את מה שהמתים צריכים לדעת כדי להשלים את המסע בבטחה.

הדוקטרינות הדתיות המצריות כללו שלוש אידאולוגיות לחיים שלאחר המוות: אמונה בעולם תחתון, חיי נצח ותחיית הנשמה. לעולם התחתון, הידוע גם בשם דואת, הייתה רק כניסה אחת, שניתן להגיע אליה דרך קברו של הנפטר. הבָּבוּאָה הראשונית שהוצגה בפני הנשמה עם כניסתה לממלכה זו הייתה מסדרון מרופד במערך של פסלים מצודדי לב, הכוללים וריאציה של האל בעל ראש הנץ, הורוס. ייתכן שהדרך בה עברו הנשמות אל העולם התחתון השתנתה בין מלכים לפשוטי העם. לאחר הכניסה, הוצגו רוחות בפני אל דגול אחר, אוסיריס. אוסיריס יקבע את סגולת נשמתו של המנוח ויעניק לאלה הנחשבים ראויים, חיי שלווה לאחר המוות. המושג המצרי של 'חיי נצח' נתפס לעיתים קרובות כאילו נולד מחדש ללא הגבלת זמן. לכן, הנשמות שחיו את חייהן באלגנטיות הודרכו על ידי אוסיריס כדי להיוולד מחדש.

כדי להשיג את החיים שלאחר המוות האידיאליים, היה צורך לבצע תרגולים רבים במהלך החיים. ייתכן שהדבר כלל התנהגות צודקת ומעקב אחר עיקרי האמונה המצרית. בנוסף, המצרים הדגישו את הטקסים שהושלמו לאחר סיום חייו של אדם. במילים אחרות, הייתה זו אחריותם של החיים לבצע את המסורות הסופיות הנדרשות כדי שהמתים יוכלו לפגוש מיד את גורלם הסופי. בסופו של דבר, שמירה על מוסר דתי גבוה על ידי החיים והמתים, כמו גם ציות למגוון מסורות, הבטיחו לנפטרים מעבר חלק יותר לעולם התחתון.

המצרים קיוו לבצע את עבודתם ולהשתתף בתחביביהם בחיים שלאחר המוות. נהרות ומקומות טבעיים עם אדמה פורייה לחקלאים נחשבו כקיימים בחיים שלאחר המוות, וציורים על קירות קברים של חפצים כמו סירות נחשבו כמי שאפשר לגרום להם להופיע בחיים שלאחר המוות עבור משתמשים או בעלים קודמים.

## מנהגי לוויה
[ממוזער|שמאל|220px|[טקס פתיחת הפה מתבצע על מומיה לפני הקבורה. אנוביס מטפל במומיה של המנוח. תמצית מהפפירוס של הונפר , ספר המתים מתקופת השושלת התשע-עשרה (בסביבות שנת 1300 לפנה"ס)]]
המתים נאלצו להתמודד עם אתגרים רבים לפני שיכלו להיכנס לשלבים האחרונים של החיים שלאחר המוות. עם זאת, באמצעות תמיכת החיים, הייתה למתים גישה להגנה ולידע שהם צריכים כדי להיוולד מחדש בעולם התחתון.

### קברים
העיצוב וקנה המידה של ארונות קבורה מצריים השתנו מתקופה לתקופה, למרות שתפקידם נותר זהה. בעוד שרוב הקברים נבנו במהלך חייהם של האנשים עבורם נועדו, נבנו הקברים המצריים כדי לשכן את גופות המתים, אך חשיבותם אופיינה גם במטרה להעביר את הנשמה לעולם התחתון. רוב החפצים והטובין שנמצאו בקבר היו תלויים במעמד האדם הקבור בתוכו. עם זאת, על מנת לסייע למתים, רוב הקברים עוטרו בכתבים שנועדו לעזור בהנחיית נשמתו של הנפטר אל החיים שלאחר המוות, דבר שהיה בר השגה לכל. המצרים האמינו שדלת מדומה היא סף בין עולמות החיים והמתים ודרכה יכולה אלוהות או רוחו של הנפטר להיכנס ולצאת. קברי פרעונים נתמכו בכמויות עצומות של עושר. חפצי קבר וטובין היו בדרך כלל רכוש אישי, אספקה למסע נוח של הנפטר אל החיים שלאחר המוות או מנחות לאלים.

### כתבי החיים שלאחר המוות

לאורך מאות השנים, עיטר העם המצרי את קבריו וארונות הקבורה שלו בכתבים דתיים וכישופים בתקווה שאלו יעזרו למתים בחיים שלאחר המוות. ככל שהתפתחה התרבות המצרית, התפתחו גם הכתבים הללו והפכו מורכבים ונרחבים יותר באופיים.

#### כתבי הפירמידות
ממוזער|שמאל|220px|כתבי פירמידות בתוך פירמידת הקבורה של טטי הראשון
כתבי הפירמידות היו הלחשים הדתיים הראשונים שנחצבו בקירות הפירמידות המלכותיות המצריות העתיקות. החל מתקופת הממלכה הקדומה, שימשו כתבים אלו אך ורק את הפרעונים המצריים לקישוט קירות קבריהם. עם זאת, המלכות המצריות ופקידי ממשל בכירים החלו להשתמש במהרה גם הם בכתבי הפירמידות במקומות הקבורה שלהם. מטרת הכתבים הללו הייתה לעזור לפרעה להשלים בהצלחה את מסעו בחיים שלאחר המוות, על ידי העברת ידע לנפטר על הדרכים שעליו ללכת ועל הסכנות העומדות בפניו בדרך.

#### כתבי ארונות קבורה
בתקופת הממלכה התיכונה הוחלפו כתבי הפירמידות בכתבי ארונות קבורה. כתבי ארונות קבורה היו לחשים שנחרטו בארונות המתים. הם נועדו להגן על הנפטרים בחיים שלאחר המוות ולספק להם את קסם המעבר שיצטרכו במהלך מסעם. כתבי ארונות קבורה אלה היו בדרך כלל ניתנים להשגה, וסיפקו לאנשים הפשוטים של מצרים את ההזדמנות הראויה להשגת חיים לאחר המוות. כמו כן, אוסף כתבי ארונות קבורה, הידוע גם בשם "ספר שתי הדרכים", תפקד כמדריך המוקדם ביותר לחיים שלאחר המוות.

#### ספר המתים
ספר המתים היה אוסף נרחב של לחשים שכלל חומר הן מכתבי הפירמידות והן מכתבי ארונות קבורה. בתקופת הממלכה החדשה, תועד ספר המתים בדרך כלל על פפירוס. עם זאת, ניתן היה למצוא אותו גם על קירות קברים, ארונות קבורה ועטיפות של מומיות. בדומה לכתבי ארונות קבורה, הלחשים המאוירים בספר המתים שימשו את כולם. לחשים אלה הציעו עצות, הגנה וידע למתים בזמן מסעם בעולם התחתון.

#### ספרי העולם התחתון
ממוזער|שמאל|220px|השעה ה-11 של ספר האמדואת
ספרי העולם התחתון הכילו מספר כתבים שסיפקו לנפטר תיאור של העולם התחתון ושימשו מדריך עזר למתים במהלך מסעם האחרון. מכיוון שהמתים נראו לעיתים קרובות כמי שמשכפלים את מחזור הלידה מחדש של רע בזמן שעברו אל החיים שלאחר המוות, התמקדו כתבים אלו בעיקר במחצית השנייה של מסעו של אל השמש, שעבר דרך העולם התחתון בלילה. ספרי העולם התחתון המוקדמים יותר, הכוללים את האמדואת ואת ספר השערים, חילקו את הנרטיבים שלהם לשנים-עשר חלקים, המסמלים את שתים-עשרה השעות שבהן אל השמש בילה בעולם התחתון. ספרים מאוחרים יותר כמו ספר המערות וספר האדמה השתמשו בגישה מדורגת יותר כאשר הציגו את הנרטיבים שלהם. כל הספרים הללו הכילו גם איורים מורכבים של העולם התחתון, שלעיתים קרובות ניתן היה לראות אותם חרוטים בארונות קבורה ובקירות של אולמות קבורה.

#### ספרי השמיים
ספרי השמים כללו שלושה כתבים שלאחר המוות שכותרתם, ספר נות , ספר היום וספר הלילה. כתבים אלה, החצובים בתקרת הקברים, הדגישו את התפקיד שמילאה האלה נות בחיים שלאחר המוות המצריים.

### ארונות קבורה
בתרבות המצרית מתוארכים ארונות הקבורה לתקופת הממלכה הקדומה. בתקופה זו, ארונות הקבורה היו פשוטים יחסית; הם יוצרו שווי צלעות עם פרטים מינוריים. אלה כללו שלושה פתחים, האחד עבור מעבר הקה ושניים שייצגו עיניים. עם זאת, ככל שחלף הזמן התפתח המבנה של ארונות המתים. בתקופת הממלכה החדשה, לא רק שארונות הקבורה הפכו פופולריים יותר באזור אלא גם הופצו למכירה. גופתו של המנוח הייתה מיוצגת באותה עת על ידי הארון כשהיא בצורתו ומעוטרת במאפיינים שדומים לאדם שבתוכו. הנפטרים הוצגו לעיתים קרובות בבגדים לבנים, משום שייצגו את טוהר הנפש לאחר שעברה את הדין בהיכל המאעת. בנוסף, האוריינטציה של הנפטר הייתה חשובה מאוד למצרים הקדמונים. בתקופות מוקדמות, הגוף היה מונח מיד על הצד כשראשו מופנה דרומה. מאוחר יותר מנהג זה השתנה למצב בו הגוף מונח על גבו, והראש מופנה לכיוון הצפון.

### תהליך החניטה
[ממוזער|שמאל|220px|[איסיס (משמאל) ונפתיס (מימין) כעופות דורסים ליד אלונקת מתים של מומיה, המאה השלוש עשרה לפני הספירה]]
חניטה הייתה נוהג שהמצרים הקדמונים אימצו משום שהאמינו שצריך לשמר את הגופה על מנת שהמתים יוולדו מחדש בחיים שלאחר המוות. בתחילה חשבו המצרים שכמו רע, גופם הפיזי, או חאט (Khat), יתעורר מחדש לאחר שישלימו את מסעם בעולם התחתון. ברגע שהמצרים הבינו שגופות המתים שלהם יתכלו בסופו של דבר, הם התחילו לראות בשרידי המתים כלי לרוחו של הנפטר. הגוף נעטף בתכריכים כדי לשמור עליו, אם תחליט הנשמה לחזור. חרפושית הלב  הייתה קמע ששימש כמוצר קבר או תכשיט שענד פרעה המנוח. תפקידה של חרפושית הלב היה לכבול את הלב לשתיקה בזמן שקילתו בעולם התחתון כדי לוודא שהלב לא יעיד עדות שקר נגד המנוח. חרפושית הלב הונחה לעיתים קרובות על ליבם ונקשרה מתחת לתכריכי המומיה. מנהג זה היה כדי להבטיח שלא ניתן יהיה להסיר אותו פיזית מהנפטר.

### מנחות לוויה
מצרים רבים ראו בקבר בית למתים, ולכן היה נהוג להשאיר מנחות ליד גופת הנפטר. המצרים האמינו שגם לאחר המוות, רוחו של האדם תחיה כי כוח החיים הוא ישות נפרדת שיכולה לנתק את עצמה מהגוף. כוח החיים הזה נקרא קה, ונחשב לחלק אחד ממה שהמצרים האמינו שהיא הנפש האלמותית. הבה היה חלק נוסף של הנשמה שהגבירה את הניידות ושכנה בתוך הקה. מנחות שנותרו למתים כללו בגדים וקישוטים יקרי ערך; עם זאת, התרומה החשובה ביותר הייתה מזון, כי למרות שהקה הופרד מהגוף, הוא עדיין יכול לגווע ברעב.

## מסע אל החיים שלאחר המוות
[ממוזער|שמאל|220px|אפ (Af) או אפו (הידוע בכינויו אפו-רע), צורת ראש האיל של רע בעת נסיעה ב[דואת (12 השעות של הלילה והעולם התחתון) בדוברת מסקתת יחד עם סיה  (משמאל ובחזית הדוברה) והקה  (מימין ובחלק האחורי של הדוברה), מוקף באל הנחש המפותל המגן, מהן.]]
המצרים הקדמונים העלו תיאוריה על המעבר אל החיים שלאחר המוות בסדרה של שלבים. ההערכה היא שהשלב הראשון כלל את כלי התחבורה, שבסופו של דבר כיוון את נשמתם שעזבה לאלמוות. יחידים היו נתונים למספר רב של קטעים; אבל בחירת המסלול לא הייתה שלהם, היא הייתה תלויה במעמדם. ההיבט שהשפיע באופן האוניברסלי ביותר בקביעת הקטע שנלקחה אליו הנשמה היה מיקומו של האדם בקרב מנהיגיהם. למרות ההבדלים בין הנשמות, אמונות לגבי החיים שלאחר המוות היו תלויות מאוד על אידאולוגיות דתיות. לדוגמה, אנשים מתקופות מוקדמות יותר השתמשו לעיתים קרובות בדת כדי להבין, כמו גם להתייחס, להתרחשויות טבעיות, שכן המדע עדיין לא הגדיר אירועים יומיומיים. לדוגמה, לא הייתה הצדקה למסלול השמש, ולכן מיתוסים דתיים הגדירו מחדש וענו על השאלות שהיו לאנשים פרהיסטוריים. עם זאת, מכיוון שמקרים טבעיים הוסברו על ידי אמונות דתיות, תחומים אחרים של אמונה חיקו את דפוסי החיים הטבעיים. לדוגמה, האידאולוגיה הכללית הקשורה לנתיב אל השאול הייתה שכאשר הלילה יאפיל על הארץ, יתחילו המתים את מסעם. ועם זריחת השמש, האמינו כי לא רק התחיל יום חדש, אלא גם חיים חדשים.

מעברי סירות לעולם התחתון היו שמורים אך ורק לפרעונים שמתו. המצרים הקדומים האמינו שאל השמש המצרי, רע, נוסע לעולם התחתון בדוברה עם שקיעת השמש. כדרך לחקות את המשלחת היומית של רע, העם הקדום של מצרים היה בונה דגמי סירות, בגדלים רבים שבהם יקברו לצד הפרעונים שלהם. לדוגמה, ליד הפירמידה של ח'ופו, חשפו חוקרים את הספינה של ח'ופו, סירה בגודל של ספינות מסורתיות, שהציגה לא רק את המסירות המופלגת שהייתה למצרים למנהיגם, אלא את מסירותם להשגת נצח לכולם. במילים אחרות, חלק גדול מהדרישות מהנפטר להגיע כראוי לעולם התחתון נשענו על החיים. על מנת שהפרעה יגיע ליעדו הסופי, היו צריכים אנשיו לבנות מגוון סירות כדי להבטיח את יציאתו. כתוצאה מכך, קהילות היו צריכות להתאחד כדי לתמוך זו בזו, אחרת נקודת המבט שלהן על האלמוות, כמו גם האמונות שלהן, יסתיימו ללא הגבלת זמן. לכן, מחויבות לעזור לאחרים להשיג נצח הייתה מרכיב חיוני בתרבות המצרית, כפי שהוכיחו הסירות שנקברו עם שליטיהן.

בנוסף, כלי רכב חלופי לכניסה לעולם התחתון היה ארון הקבורה. בעוד שמלכים השתמשו לעיתים קרובות בארונות קבורה בנוסף לאמונת הסירה או כתחליף לה, לאזרחים היומיומיים היו ברירות פחותות. לכן, שיטה זו הייתה אוניברסלית יותר תוך רמיזה לנתיב כניסה אחר, תכוף יותר. לשם השוואה, בעוד שמעברים בסירה כיוונו את המנוח אל אל השמש רע, החשיבו המצרים את ארונות קבורה כמדריכי נשמות אל אלת השמים נות. כל ארון יוחס באופן ייחודי לאדם שנח בו. במילים אחרות, כל ארון קבורה היה נתון למגוון פרשנויות, שכולן נועדו לקדם את הנפטר בהשגת הנצח.

[ממוזער|שמאל|220px|אני ואשתו עומדים בפני 'שבעת השערים של בית אוסיריס'. מתחת, הם נתקלים בעשרה מתוך 21 'השערים המסתוריים של בית אוסיריס ב[ארו (המיתולוגיה המצרית)|שדה הקנים'. כולם נשמרים על ידי אלוהויות השער.]]
הדרך לחיים שלאחר המוות עבור המנוח הייתה קשה. בדואת היו שערים, דלתות ופילונים שונים, אשר נדרש מהמנוח לעבור בהם. בשערים אלו היו אלוהויות  האחראיות על השמירה בהם. על פי כתבי קבורה עתיקים, לפעמים מופיעים יותר מ-1,000 אלוהויות שומרות. כל שער נשמר על ידי אלוהות קטנה, המתוארת בדרך כלל כאנתרופומורפית מעוטרת בסכינים ענקיות ומאיימות, אשר אפשרה גישה רק לנשמות המסוגלות לבטא את השם הסודי של האלוהות בעצמן, כמעין "סיסמה". לכן, המנוח נקבר עם כתבים המכילים את שמות האלוהויות הללו. הרבה מהאלוהויות הללו קיבלו שמות שעוררו אימה, ובעיקר עוררו את כוחותיהם המפחידים. שמות האלוהויות הללו מדאיגים מעת לעת, למשל, "מי שרוקד בדם" ו"גברת הזעם", או שמות לא מזיקים כמו "גברת המזבח".

ממוזער|שמאל|220px|קטע בספר המתים המראה את שקילת הלב בדואת. אוסיריס המוכתר יושב במקדשו
המצרים הקדמונים ראו בוופוואוט  כאלוהות הפותחת את הדרכים לדואת ודרכו לרוחות המתים. עם זאת, לא לכל המתים ניתנה ההזדמנות לנסוע לעולם התחתון. מכיוון שהחיים היו מחויבים להבטיח שהנפטר יוכל לנסוע לעולם הבא, היה זה גם בשליטתם לחסל את הסיכוי של האדם להגיע לנצח. לכן, לחיים היו מגוון אפשרויות שמנעו חיים שניים לאדם לא ראוי שמת. המפורסם ביותר כלל עריפת ראשים כאשר התבצעה הוצאה להורג, "הרגה אדם פעמיים". כתוצאה מכך, ההנחה הייתה שהמוות השני הקשור בעריפת ראשים חיסל גם את הסיכוי לחיים אחרים. כפי שצוין בכתבים המצריים, במקרה זה היה חשש כבד, אך קרה לרוב לאלה שמרדו או לא צייתו למלך.

## שיפוט המתים
[ממוזער|שמאל|220px|שקילת הלב בהיכל ה[מאעת.]]
בעיני המצרים הקדמונים, שיפוט המתים היה התהליך שאפשר לאלים המצריים לשפוט את מידת הכשירות של נשמות הנפטרים. השיפוט היה אחד החלקים החשובים ביותר במסע דרך החיים שלאחר המוות והיה מושרש עמוק באמונה המצרית באלמוות. ככזה, מופיעות וריאציות רבות של סצנות שיפוט בכתבים המצריים שלאחר המוות. כל נשמה שנכנסה לעולם הבא טופלה בנפרד במהלך השיפוט. לאחר שסיימו המנוחים את מסעם בעולם התחתון, הם הגיעו להיכל המאעת. כאן מידת הטוהר שלהם הייתה הגורם הקובע אם הם יורשו להיכנס לממלכת אוסיריס.

ממוזער|שמאל|220px|פפירוס אני: חלק מ-42 שופטי מאעת גלויים, יושבים ובגודל קטן.
[ממוזער|שמאל|220px|[אמות (מיתולוגיה)|אמות "זוללת המתים", ו (מעל) אגם האש השמור על ידי בבונים, מהפפירוס של נבקד (השושלת ה-18, בערך 1391-1353 לפנה"ס)]]
משימתו הראשונה של המנוח הייתה לפנות בצורה נכונה לכל אחד מארבעים ושניים נישומי מאעת  בשמו, תוך קריאת החטאים שלא עשו במהלך חייהם. תהליך זה אפשר למת להוכיח שהוא מכיר את כל אחד משמות השופטים ובכך קבע שהוא טהור וחף מחטא. לאחר שאישרו כי הנפטר חף מכל חטא, הוצגו למנוח המאזניים ששימשו לשקול את ליבו כנגד נוצת המאעת. אנוביס היה האל שנראה לעיתים קרובות עורך מבחן זה. אם ליבו של המנוח היה קל מנוצת המאעת, רשם תחות את התוצאה וזו הוצגה לאוסיריס, שהכניס אותם לשדה הקנים. עם זאת, אם ליבו היה כבד יותר מהנוצה, נטרף הלב על ידי האלה אמות זוללת המתים, ובכך נהרסה נשמתו של הנפטר לצמיתות וזו הפסיקה מלהתקיים החל מאותו רגע.

## אגם האש
נהרות ואגמים לוהטים בעולם התחתון מוזכרים ביצירות כמו כתבי ארונות קבורה וספר המתים. סביב גדותיהם יושבים בבונים בוערים. רע היה עובר באגם הזה במסעו דרך הדואת, ומחדש את סירתו. פרק 126 של ספר המתים קשור לוינייטה זו והטקסט מופנה ל"ארבעת הבבונים היושבים בחרטום הדוברה של רע." האגם היווה את אחת הסכנות שנתקלו בהם במהלך המסע דרך הדואת והיה לו אופי כפול. הבבונים ששמרו על האגם היו כוח שיכול היה לרענן ולהגן על הנפטרים אם ידעו את הדקלום הנכון או להשמיד אותם אם לא ידעו. בשושלת העשרים ואחת, מתוארות דמויות אנושיות בתוך האגמים. אלה מייצגות את אויבי המלך או האלים והכללתם בתוך האגמים מבטיחה את השמדתם לצמיתות. בדרך זו, המנוח יכול היה להימנע ממפגש עם גורל דומה, ולנצח על כוחות הכאוס כמו רע. אמ-חה , שפירוש שמו הוא "זולל מיליונים" או "אוכל נצח", הוא אל בעל ראש כלב ציד מהעולם התחתון שחי באגם של אש.

## תחייה
עבור המצרים היו דרכים רבות להבטיח את גורלם. רבות מהפעולות שנקטו המצרים לאחר המוות היו להשפיע על החלטת האל לאפשר חיים אחרים.

לאחר השיפוט, האמינו המצרים שהישויות יחזרו לרֶחֶם האלה האם. בשלב זה, הנשמה פוגשת את גופה הקודם המשוקם. לדוגמה, בספר המתים יש סדרה של שורות הנקראות כך: "אני מאחד את איבריך, אני מחזיק את הפרשותיך יחד, אני מקיף את בשרך, אני מרחיק את נוזלי הריקבון שלך, אני מבריש את הבה שלך, אני מוחה את דמעותיך, אני מרפא את כל איבריך, אני מקיף אותך בעבודת האלה הטווה, אני משלים את יצירתך כרע." האמונה נמשכת כשהיצור העירום מתקרב אל האלה ונכנס לרחמה כבנה. לשם השוואה, דוגמה זו קשורה באופן עמוק ללידתו של אל השמש רע, הנכנס לרחם האלה מדי לילה, ונולד מחדש עם זריחת השמש. היחס של רע אל החיים שלאחר המוות קשור מאוד דרך המרכיבים הדתיים המצדיקים את זריחתה ושקיעתה של השמש.

בסופו של דבר, האלמוות שרצו המצרים הקדמונים בא לידי ביטוי בחיים אינסופיים. על ידי עשיית מעשים ראויים בחייהם הנוכחיים, הם יזכו לחיים שניים לנצח נצחים.

## מגדר
לפי האגיפטולוגית קתלין מ. קוני (Kathlyn M. Cooney), נשים מצריות קדומות נאלצו להגדיר מחדש את המגדר שלהן על ידי הכללתם של תכונות גבריות יותר. אוסיריס, שהיה השליט הבלעדי של העולם התחתון, זכה לתשואות על עליונותו המדהימה כתוצאה מהגבריות שלו. בנוסף, הנושא הכולל הקשור לאלים חיבר את התכונות הגבריות שלהם לתחייה, ואלות היו הרבה יותר דרכות ועומדות על המשמר. אידאולוגיה זו נוצרה מתוך דוקטרינות מקוריות, אשר ציינו את הבורא הכולל כזכר. פסלים וצורות תצוגה אחרות הבליטו בצורה משמעותית את האיכויות הגבריות של היוצר שלהם, ובמיוחד הצביעו על איבר מינו הזקוף. לכן, כדי לפייס את העדפות האל שלהם הציגו קברי וארונות קבורה נשיים תכונות גבריות. דוגמאות לשינויים גבריים כללו צירופי שמות, שבהם נשים חרטו "אוסיריס" לפני שמם על ארונות הקבורה שלהן. זה הדגים את שיתוף הפעולה של נשים עם אל שמסוגל להיוולד מחדש, כי לבד המגדר שלהן הגביל אותן.

## שדה הקנים
[ממוזער|שמאל|220px|ציור של ארו בקבר סננדג'ם ב[דיר אל מדינה.]]
ממוזער|שמאל|220px|תיאור של "שדה הקנים" ב, כיום ב.

"שדה הקנים" (סחת-ארו), היה היעד הסופי לכל הנשמות שזכו ללידה מחדש. מושג זה התפתח בתקופת השושלת החמישית. שדה הקנים נחשב בעצם לגן עדן וכלל את הדימוי הזה. שדה הקנים הוצג כאזור שופע מאוד, מלא במפלים בין פלאי טבע אחרים. דימויים מצריים, כמו הפפירוס של נבסני (Papyrus of Nebseni), תיארו את הארץ כמחולקת למספר רב של חלקים. כל חלק תואר כדומה למבנה אי, שיש צורך בשיט בסירה כדי להגיע אליו.

אלה שקיבלו גישה לשדה הקנים כללו גם אלים וגם נשמות צדיקות. פוריות הארץ הודגשה מאוד, שכן היו בה שניים מהתגמולים העיקריים בהשגת אלמוות: גישה לנילוס, והיכולת לייצר חקלאות מזון. כתוצאה מכך, המנוח אכל ושתה את אותם מעדנים שנבלעו על ידי האלים שלהם. בתורו, זה קידם את האמונה שבהשגת אלמוות, אנשים צברו גם היבטים שדומים לאלים. בנוסף, כבוד שלישי בולט של מגורים בשדה הקנים היה אמצעי התקשורת. המנוחים הצליחו להעביר מחשבות זה לזה, לאלים ולאלה שאיבדו קודם לכן.

## ראו גם
* דת מצרים העתיקה
* הנשמה במצרים העתיקה

## הערות שוליים

קטגוריה:חיים לאחר המוות
קטגוריה:מצרים העתיקה