open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
ישראל טוויטו

**ישראל טוויטו** (1965 – 8 בספטמבר 2006) היה פעיל חברתי ישראלי, שנודע במיוחד כמוביל מאהל המחאה "כיכר הלחם" בתל אביב, סמל למאבק בפערים החברתיים בישראל.

## ביוגרפיה
טוויטו נולד בשנת 1965 בגבעת שמואל. שירת בחטיבת גולני, ולקראת תום שירותו הצבאי נפצע קשה בתאונת דרכים ונותר נכה ברגלו. בשנת 1990 פונה מביתו בגבעת שמואל ועבר להתגורר עם בנותיו באוטובוס נטוש.

## פעילות חברתית
### כיכר הלחם
בשנת 2002 הקים טוויטו, יחד עם עשרות מחוסרי דיור, מאהל מחאה בכיכר המדינה בתל אביב, שכונה על ידו "כיכר הלחם". המאהל הוקם במחאה על הקיצוצים בתקציבי הרווחה שהנהיגה ממשלת ישראל, והיווה ביקורת חריפה על מדיניות כלכלית-חברתית זו, במיוחד לנוכח מיקומו באזור יוקרתי. טוויטו תלה בובות עם שלטים על העצים, יזם אירועים, וניהל דיאלוג מתמשך עם התקשורת והציבור הרחב.

בעלי הקרקע ניהלו נגדו הליך משפטי, והמאהל פונה באוקטובר 2003 בצו של עיריית תל אביב. לאחר מכן העתיק את מאהל המחאה לירושלים, מול קריית הממשלה, שם המשיך בפעילותו עד פינוי נוסף בדצמבר 2004.

### הסכם דיור
בינואר 2005 הגיע טוויטו להסכם עם משרד הבינוי והשיכון, שבו הובטח פתרון דיור לכ-20 משפחות ממאהל המחאה.

### פעילות פוליטית
בשנת 2006 הקים טוויטו יחד עם ויקי קנפו את מפלגת המחאה "לחם" (ראשי תיבות של: "לוחמי חברה מאוחדים"), שהתמודדה בבחירות לכנסת השבע עשרה, אך לא עברה את אחוז החסימה.

## פטירה
טוויטו נפטר מדום לב ב-8 בספטמבר 2006, בביתו שבגבעת שמואל, בגיל 41. מותו עורר תגובות רבות בקרב פעילים חברתיים, עיתונאים ופוליטיקאים.

## מורשת
טוויטו נחשב לדמות מפתח בתולדות המחאה החברתית בישראל. רבים רואים בו חלוץ בשימוש במרחב הציבורי להעלאת מודעות לאי-שוויון, ובמיוחד כמי שידע לאחד סביבו קבוצות מוחלשות ממגזרים שונים בחברה הישראלית.

## פרסומים
* ישראל טוויטו, חופש הביטוי בגוף ראשון: המאבק על כיכר הלחם, בתוך: **שקט, מדברים! התרבות המשפטית של חופש הביטוי בישראל**, עורך: מיכאל בירנהק, עמודים 479–487, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2006.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פעילים חברתיים ישראלים
קטגוריה:נפגעי תאונות דרכים בישראל
קטגוריה:נכים ישראלים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות סגולה
קטגוריה:גבעת שמואל: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1965
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2006
סברה (ליקר)

"**סברה**" הוא ליקר ישראלי מבית יקב בנימינה המכיל 30 אחוזי אלכוהול.

## היסטוריה
המשקה הושק ב-1964, על ידי חברת "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל", שהוקמה באותה עת כחברת בת של תאגיד המשקאות הבינלאומי "סיגראם" שהיה בבעלות משפחת ברונפמן. עם השקת המשקה מסרה החברה שתי גרסאות ליוזמה, נציג החברה בישראל אמר שהיוזמה להקמת המפעל באה בעקבות בקשה של דוד בן-גוריון לשמואל ברונפמן להקים פעילות בישראל, והוא חשב על הרעיון לייצר ליקר מפרי הצבר. בעת השקת המשקה בניו יורק, בדצמבר 1964, אמר בנו צ'ארלס ברונפמן שהרעיון היה שלו, בעקבות ביקור בישראל לאחר שטעם את פרי הצבר וחשב על הפקת משקה ממנו. עוד סיפר כי פיתוח המשקה עלה כמאה אלף דולר והצריך מאות ניסויים עד שנקבעה הנוסחה הסופית שלו, הכוללת מיץ תפוזים ומעט פרי צבר, שנתן למשקה את הגוון האדמומי שלו. פס הייצור הוקם ברחובות, בשיתוף קואופרטיב תנובה שסיפק את הפרי לייצור המשקה.

הליקר בוקבק לבקבוק בעל עיצוב מיוחד דמוי בקבוק פיניקי בן 2000 שנה שהוצג במוזיאון תל אביב לאמנות. לאחר מבחני טעימה הוחלט לוותר על פרי הצבר לשלב בו שוקולד מריר עם תפוזים והוא מופק מקומקוואט ("תפוז סיני") ופולי קקאו שמוצו והושרו באלכוהול
.

שילוב טעם התפוזים בליקר שוקולד נחשב בזמנו כשילוב חדשני, והוסיף לליקר טעם מיוחד. הליקר הוגש כליקר קר, שולב בקוקטיילים, בעוגות ואף הוגש חם בצירוף חלב.

כוסית ליקר סברה הוגשה לכל נוסעי אל על בכל טיסותיה במשך כעשור.

בשנת 1987, במסגרת שיתוף הפעולה עם חברת "סיגראם" השיקה חברת "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל" **ליקר סברה קפה**. ליקר בטעם קפה המבוסס על השריית פולי קפה קלוי טחונים באלכוהול. "סיגראם" ביקשה להשיק משקה שיתחרה בליקרי הקפה טיה מריה וקלואה. את המשקה שיווקה בישראל ובעולם "החברה הסקוטית למסחר".

במאי 1990 נחתם הסכם להעברת פעילות "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל" לידי יקבי כרמל מזרחי. פעילות הייצור עברה מהמפעל ברחובות ליקבי כרמל מזרחי בזכרון יעקב (אחר כך עבר הייצור ליקב בראשון-לציון). באותה עת "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל" ייצרה 5 סוגי משקאות שתי גרסאות של "סברה", וודקה וג'ין ששווקו מחוץ לישראל גם תחת המותג "סברה".

בדצמבר 2000 נמכר תאגיד המשקאות סיגראם לחברות דיאג'יו ופרנו ריקאר, ובעקבות כך החליטה חברת יקבי כרמל לרכוש מהם את המותג "סברה".

בשנת 2006 הצטרף לשני ליקרי הסברה משקה חדש, "גרנד סברה", ברנדי תפוזים בסגנון הברנדי גראן מרנייה. הוא יוצר על-ידי השריית תפוזוני קומקוואט טריים בברנדי 777 של יקבי כרמל, המיושן שלוש שנים בחביות עץ אלון ששימשו קודם לכן להתיישנות יין. בספטמבר 2007 זכה ה"גרנד סברה" במדליית כסף בתחרות היין הבינלאומית International Wines & Spirit Competition אשר התקיימה בלונדון.

הליקר מיוצר החל ממאי 2015 על ידי יקב בנימינה, לאחר שכרמל מזרחי סגרה את פעילות המזקקה ב-2007, וסיימה למכור את המלאי של הליקר שהיה ברשותה ב-2014.

## קישורים חיצוניים
* 
* על ליקר סברה באתר "בקבוק"
* סברה - המשקה הכי ישראלי, קובי קלייטמן באתר איש הענבים, במלאת 50 שנים לליקר הסברה.

## הערות שוליים

קטגוריה:ליקרים בטעם תפוז
קטגוריה:ליקרים בטעם שוקולד
קטגוריה:ליקרים בטעם קפה
קטגוריה:המטבח הישראלי
סברה

[שמאל|ממוזער|250px|[סברה ספורט -המכונית הספורטיבית היחידה שיוצרה בישראל]]

קטגוריה:שמות משפחה
ארנסט שלינג

**ארנסט שלינג** (אנגלית: **Ernest Schelling**; 26 ביולי 1876 - 8 בדצמבר 1939) היה פסנתרן, מלחין ומנצח אמריקאי.

## חייו
ארנסט הנרי שלינג נולד בבלוודיר, ניו ג'רזי, וגדל כילד פלא. מורו הראשון היה אביו. הוא נכנס לאקדמיה למוזיקה בפילדלפיה בגיל 4. בגיל 7 יצא שלינג לאירופה ללימודים והתקבל לקונסרבטוריון פריז. בתקופת שהותו באירופה עבד עם רבי-אמן רבים, ביניהם הובר, בארת, מושקובסקי ותאודור לשטיצקי.

שלינג היה המנצח הראשון של הקונצרטים לצעירים בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק. הקונצרט הראשון התקיים ב-27 במרץ 1924. הקונצרטים נועדו לעודד את אהבת המוזיקה אצל ילדים. הם שילבו את נגינת התזמורת בהרצאה על היבט זה או אחר של התזמורת או המוזיקה עצמה, בלוויית תמונות או הדגמה, כך שהילדים נחשפו למגוון גירויים. הקונצרטים התקבלו בהערכה רבה מצד ילדים והורים גם יחד. שלינג ניצח על הקונצרטים האלה בניו יורק ואף במסעות. הקונצרטים התארחו בערים כמו פילדלפיה, לונדון, רוטרדם ולוס אנג'לס.

שלינג נישא לראשונה בשנת 1905. לאחר פטירת אשתו בשנת 1938, נישא שילינג לאשתו השנייה בשנת 1939, כשהיא בת 21, הוא בן 63. 

ארנסט שלינג מת בביתו בניו יורק.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי ניו ג'רזי
קטגוריה:מנצחים אמריקאים
קטגוריה:פסנתרנים אמריקאים
קטגוריה:מלחינים אמריקאים במאה ה-19
קטגוריה:מלחינים אמריקאים במאה ה-20
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1876
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1939
כנעני

קטגוריה:שמות משפחה
קטגוריה:שמות משפחה עבריים
קטגוריה:שמות משפחה טופונימיים
אמיסיביות

**קֵירוּן** או **פליטוּת** (אמיסיביות) הוא היחס בין כמות הקרינה הכוללת שפולט גוף, לקרינה שפולט גוף שחור אידיאלי בעל אותה טמפרטורה. זהו גודל חסר ממד, המסומן בדרך-כלל באות היוונית \epsilon. ערכו יכול לנוע בין 
0\leq\epsilon\leq 1, כאשר האמיסיביות  של גוף שחור אידיאלי היא 1, כלומר הגוף קולט את כל הקרינה שפוגעת בו, ופולט אנרגיה על פי חוק פלאנק (קרינת גוף שחור).

הקירון תלוי בטמפרטורה, באורך הגל, בחומר ובזווית הקרינה. לעיתים מניחים שמדובר בפרמטר קבוע (או ממוצע) ומחשבים את ערכו בהנחה שהקירון אינו תלוי אורך גל: מודדים את היחס בין סך האנרגיה שפולט הגוף בכל אורכי הגל לבין סך האנרגיה שפולט גוף שחור בכל אורכי הגל. זהו קירוב טוב כאשר המטרה היא למצוא ערכים ממוצעים בתחום רחב של אורכי גל, כמו למשל במצלמת שחור-לבן הכוללת את כל תחום אורך הגל הנראה ותת-אדום קרוב. 
גוף בעל קירון בין 0, שאינו תלוי באורך הגל ובזווית, נקרא גוף אפור.

לעומת זאת, כאשר הגלאי הוא בעל יכולת הפרדת אורכי גל, כדוגמת מצלמה רגילה צבעונית, ניתן לראות בבירור את השגיאה בהנחה הזו - הצבעים השונים של אובייקטים בתמונה תלויים בהבדלי הקירון בין אורכי גל שונים.

## אמיסיביות של חומרים נפוצים
בטבלה שלהלן מופיעים מספר חומרים עם ערכי האמיסיביות שלהם:

## הערות שוליים

קטגוריה:תרמודינמיקה
מוחמד אל-באקר

**מֻחַמַּד אל-בַּאקִר אִבְּן עַלִי** (ערבית: محمد الباقر) היה האימאם השיעי החמישי, נולד בשנת 676 במדינה. היה ממגבשי אסכולת המשפט השיעית (הג'עפרית), והיה אחראי לקיבוצם של רבים מהחדית'ים השיעיים.

## משפחתו
מוחמד הוא בנם של עלי אבן חוסיין, ופאטמה בנת חסן. הוא היה האימאם הראשון ששושלת היוחסין ממוחמד, הגיעה אליו משני הוריו.

חדית' שיעי ידוע מספר כי אחד מידידיו האדוקים של מוחמד בשם ג'ביר אבן עבדאללה, שמע מהנביא כי הוא יפגוש את בנו (צאצאו) בשם מוחמד אבן עלי אבן חוסיין, מוחמד ביקש למסור לו דרישת שלום. יום אחד, כשג'ביר הזקן ביקר בביתו של עלי אבן חוסיין, ראה ילד קטן; כששאל מיהו, ענה עלי כי זהו בנו מוחמד, שיהיה האימאם אחריו. ג'ביר נישק את רגלו של הילד מוחמד, ומסר לו את דרישת השלום של הנביא מוחמד.

## תכונותיו בראייה השיעית
**לטענת מקורות שיעים** שמו נובע מדמיונו לנביא מוחמד בתכונותיו, וכבר מגיל צעיר ידע מוחמד לענות על קושיותיהם הדתיות של המאמינים.
כשגדל, היו לאל-באקר שדות וגנים למכביר, אך למרות זאת הוא נהג לעבוד, לאכול ולשוחח עם העובדים הפשוטים. כמו כן נחשב לאדם נדיב במתן הזכאת. בראיית השיעים, אל-באקר היה מאמין אדוק, אדם אמין שקיים את הבטחותיו, גלוי לב, טהור מבחינה רוחנית, ואהוב על כולם. מקורות שיעיים מסוימים גם מייחסים לו יכולות ניסיות (בדומה לאימאמים אחרים).

## למדנותו
תקופתו של אל-באקר כאימאם התנהלה בשקט יחסי עבור הקהילה השיעית, מאחר שהח'ליפים האומיים התמקדו באיומים אחרים ליציבות שלטונם, ובייחוד כוחם העולה של בית עבאס. חששם של האומיים היה מוצדק, שכן ב-750, במהלך תקופתו של אל-באקר כאימאם השיעים, הצליחו העאבסיים להפיל את שלטונם.

מוחמד אל-באקר ניצל שלווה זו, והקים בתי ספר ללימוד האסלאם ותאולוגיה על פי הראייה השיעית. לטענת היסטוריונים שיעים, עד מותו של האימאם, בבתי הספר שהוקמו בהוראתו, למדו 25,000 תלמידים. הוא גם היא אחראי לקיבוצם של 400 ספרי חדית'ים שיעיים, וכתבים אסלאמיים שעסקו בתכונות האל, איכויות חכמי הדת, ונשמת המאמין.

כינוי השיעים את מוחמד, "אל-באקר" (חושף האמת, מגלה הסודות), נובע מהלמדנות הרבה שמיוחסת לו: על פי השקפתם הוא בחן את הידע האנושי, והגיע לאמת, כך שניתן יהיה להפיץ אותה ברבים.

## מספר אמירות שלו

השיעים מייחסים למוחמד אל-באקר אמירות רבות, להלן חלק מהן:

*"המאמינים שלנו נחלקים לשלושה סוגים: אלה שמאמינים בנו אך תלויים באחרים; אלו שדומים לזכוכית, שעסוקים בדימוים החיצוני; אולם הסוג הטוב ביותר הם אלו שדומים לזהב, ככל שהם סובלים יותר, הם זוהרים יותר".
*"שיא השלמות הוא בהבנה מצוינת של הדת, סבלנות בעתות קשות וניהול החיים בהתאם לאמצעים של כל אדם, במידה הנכונה".
*"זכרו את חטאיכם הקודמים בחרטה עמוקה, ובחתירה למחילה".

## מותו

בראיית השיעים, הח'ליפים הסונים חששו מהתגברות השפעתו של אל-באקר, ובדומה לשאר האימאמים, מוחמד אל-באקר הורעל למוות (על ידי משיחת רעל על אוכף סוסו), על פי הוראת הח'ליפים. הוא נקבר במסגד ג'נת אל-בקי שבמדינה, שמהווה כיום מוקד עלייה לרגל בקרב השיעים.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:האימאמים השיעים
קטגוריה:האימאמים האסמאעילים
קטגוריה:ילידי 677
קטגוריה:נפטרים ב-733
קטגוריה:נפטרים ב-743
פליקס הראשון

האפיפיור **פליקס הראשון** (בלטינית: **Felix I**; מת בשנת 274) כיהן כאפיפיור החל מ-5 בינואר 269 ועד ל-30 בדצמבר 274. הוא נולד כרומאי ונבחר להחליף את האפיפיור דיוניסיוס לאחר מותו של זה ב-26 בדצמבר 268. יש מעט מאוד מידע אמין באשר לתקופת כהונתו.

פליקס הראשון היה זה אשר הנהיג את המנהג לתפילת המיסה בקברות המרטירים (מעונים), מנהג שהיה ככל הנראה מקובל כבר אז ורק קיבל את אישורו של האפיפיור. הוא המחבר של מסמך דוגמתי חשוב הנוגע לאחדותו של ישו.

בזמנו, רדפו הרומאים את הנוצרים ובתוך כך את הכנסיות. פליקס התנגד לרומאים כאפיפיור, ומצא את עצמו נרדף על ידי חייליו של הקיסר אורליאנוס, עד שנתפס, עונה ונרצח.

פליקס נקבר בקבר האפיפיורים (שנתגלה בחפירות ארכאולוגיות ב-1854), אולם מצבתו לא נמצאה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אפיפיורים איטלקים
קטגוריה:קדושים נוצרים
קטגוריה:אפיפיורים במאה ה-3
קטגוריה:נפטרים ב-274
נוסחאות ויאטה

ממוזער|פרנסואה וייט
באלגברה, **נוסחאות ויאטה** (על שם המתמטיקאי הצרפתי פרנסואה וייט) הן נוסחאות המקשרות בין מקדמי פולינומים לבין שורשיהם בשדות סגורים אלגברית כמו שדה המספרים המרוכבים.

עבור פולינום מהצורה p(x)=a_nx^n+a_{n-1}x^{n-1}+\cdots+a_1x+a_0, עם שורשים x_1,\ldots,x_n (כולל ריבוי), מתקיים:
:\begin{cases}x_1+x_2+\cdots+x_{n-1}+x_n=-\dfrac{a_{n-1}}{a_n}\\(x_1x_2+x_1x_3+\cdots+x_1x_n)+(x_2x_3+x_2x_4+\cdots+x_2x_n)+\cdots+x_{n-1}x_n=\dfrac{a_{n-2}}{a_n}\\(x_1x_2x_3+\cdots+x_1x_2x_n)+(x_1x_3x_4+\cdots+x_1x_3x_n)+\cdots+(x_2x_3x_4+\cdots+x_2x_{n-1}x_n)+\cdots+x_{n-2}x_{n-1}x_n=-\dfrac{a_{n-3}}{a_n}\\\vdots\\x_1\cdots x_n=(-1)^n\dfrac{a_0}{a_n}\end{cases}
הנוסחה לכל אחד ואחד היא:
:\sum\limits_{1\,\le\,i_1\,
לדוגמה, מתקיים:
:\sum_{j\,=\,1}^nx_j=-\frac{a_{n-1}}{a_n},\quad\prod\limits_{j\,=\,1}^nx_j=(-1)^n\frac{a_0}{a_n}
בפרט, עבור משוואה ממעלה שנייה p(x)=ax^2+bx+c מתקיים:
:x_1+x_2=-\frac{b}{a}\ ,\ x_1x_2=\frac{c}{a}
מאחר שעבור כל מטריצה, הערכים העצמיים שלה הם שורשי הפולינום האופייני, לפי נוסחאות ויאטה מתקיימים גם הקשרים הבאים:
:\sum_{j\,=\,1}^nx_j={\rm tr}(A),\quad\prod_{j\,=\,1}^nx_j=\det(A)
כאשר A היא המטריצה ו-x_j הם הערכים העצמיים שלה. זאת כיוון שהמקדם החופשי בפולינום האופייני הוא הדטרמיננטה, המקדם של החזקה המקסימלית הוא 1 והמקדם של החזקה הבאה הוא מינוס העקבה של המטריצה.

## קישורים חיצוניים

*
## הערות שוליים

קטגוריה:אלגברה בסיסית
ויאטה
קטגוריה:פרנסואה וייט
ברונו קולה

**ברונו קולה** (בצרפתית: **Bruno Coulais**; נולד ב-13 בינואר 1954) הוא מלחין ויוצר צרפתי, אשר עיקר עבודתו מתמקדת במוזיקה לסרטים. הוא נולד בפריז לאב ממחוז ונדה בצרפת ולאם ממוצא יהודי-עיראקי.

## ביוגרפיה
קוּלֶה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בלימודי נגינה בכינור ובפסנתר, בשאיפה לעסוק בהלחנה של מוזיקה קלאסית. בשנת 1977 התבקש להלחין פסקול לסרט תיעודי "מקסיקו-מקסיקו". את יצירתו המלאה הראשונה לפסקול סרט הלחין בשנת 1988. במהלך שנות התשעים המשיך להלחין לסדרות טלוויזיה וסרטים. 

בשנת 1996 הלחין את הפסקול לסרט הדוקומנטרי "מיקרוקוסמוס". הסרט והפסקול זכו להצלחה רבה שהפכה בין רגע את קולה למלחין מבוקש ובעל מוניטין. בשנת 1997 קיבל בעקבות היצירה את פרס סזאר של האקדמיה הצרפתית לקולנוע. מעמדו המשיך להתבסס כשהלחין מוזיקה לסרטים "הימלאיה" (1999), "נהרות הארגמן" (2000), "ציפורים נודדות" (2001) ו"הילד שרצה להיות דוב" (2004). באותה שנה כתב את הפסקול לסרט "כשהנערים שרים", שזכה להצלחה עולמית וזיכה אותו ב"סזאר" השלישי שלו. 

בשנת 2001 ברונו קולה הודיע שהוא מעוניין לצמצם את הפעילות שלו במוזיקה לסרטים ולהתרכז בפרויקטים אחרים כמו אופרה לילדים ושיתופי פעולה עם להקות כמו "א פילטה" שאותה הוא כבר שילב בסרטים בהם השתתף.

ביצירותיו השונות של קולה ישנם מאפיינים החוזרים על עצמם, כגון נטייה לשימוש בקול האנושי (בייחוד זה של ילדים), זיקה למוזיקת האופרה וסגנון מוזיקת העולם, ושילוב של מוזיקות מתרבויות שונות.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:יהודים צרפתים
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-20
קטגוריה:מלחינים צרפתים במאה ה-21
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1954
פטר הרמן אדלר

**פטר הרמן אדלר** (באנגלית: **Peter Herman Adler**; 2 בדצמבר 1899, יבלונץ נאד ניסואו (יבלונץ על הנייסה) – 2 באוקטובר 1990, רידג'פילד בקונטיקט, ארצות הברית) היה מנצח יהודי-אמריקאי יליד צ'כיה.

## קורות חיים
אדלר למד בקונסרבטוריון של פראג, צ'כוסלובקיה. על מוריו נמנו המלחינים: ויטסלאב נובאק ( Vítězslav Novák), פידליו פינקה  ואלכסנדר זמלינסקי. בין 1929 ל-1932 היה מנהל מוזיקלי בתיאטרון בברמן, ובין 
1932 ל-1937 ניצח על התזמורת הפילהרמונית האוקראינית בקייב. ב-1939 היגר לארצות הברית. 

הוא היה מנהל מוזיקלי ואמנותי של NBC אופרה, חלוץ שידורי האופרה בטלוויזיה של ארצות הברית. הוא הזמין במיוחד את האופרה "אמל ומבקרים הליליים" של ג'אן קרלו מנוטי, שהפכה לאופרה הראשונה ששודרה בטלוויזיה, ושודרה בערב חג המולד, 1951.

בהמשך היה המנצח הראשי של תזמורת בולטימור, משנת 1959 עד 1968.

אדלר ניסה את כוחו פעם יחידה בעבודה בסרטים. היה זה כשעיבד וניצח ב-1952 על הקטעים האופראים בסרט "קארוזו הגדול", שעסק בחייו של זמר האופרה אנריקו קארוזו. על עבודתו זו היה מועמד לפרס האוסקר.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מהגרים מצ'כוסלובקיה לארצות הברית
קטגוריה:מנצחים יהודים אמריקאים
קטגוריה:מנצחים יהודים צ'כים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1899
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1990
יאן טירסן

שמאל|ממוזער|250px|טירסן בהופעה (משמאל)
**יאן טירסן** (בצרפתית: **Yann Tiersen**; נולד ב-23 ביוני 1970) הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק צרפתי הידוע בזכות המוזיקה הרב-גונית שלו המתאפיינת בקו מינימליסטי, ונגינתו במספר כלים (פסנתר, אקורדיון, כינור, גיטרה) בנוסף על שירה.

## ביוגרפיה
טירסן נולד בברסט שבחבל ברטאן בצרפת ב־1970 וקיבל הכשרה מוזיקלית במספר אקדמיות. לפני שהחל לפרסם מוזיקה שכתב בעצמו, הקליט טירסן מוזיקת רקע למחזות וסרטים קצרים. הוא התפרסם כאשר יצא לאור אלבומו השלישי- Le Phare, אבל נשאר מפורסם רק בתוך גבולות צרפת. הפרסום הבינלאומי שלו הגיע לאחר שיצא לאור הסרט אמלי ב־2001 שלו הוא כתב את הפסקול, שהיה תערובת של חומרים ישנים וחדשים שכתב. טירסן כתב מספר פסקולים לסרטים ידועים נוספים כגון Good Bye, Lenin בשנת 2003.

רשימת שיתופי הפעולה שלו ממשיכה לגדול אלבום אחרי אלבום (ראו דיסקוגרפיה מטה). כאשר הלחין את אלבומו החמישי "השאיל" טירסן את כישרונו המוזיקלי ל-Françoiz Breut ול-Têtes Raides בשביל האלבומים שלהם.

הופעותיו החיות מגוונות מאוד. לפעמים הוא מלווה בתזמורת או אורחים משתפי פעולה. ופעמים אחרות הוא מציע הופעות יותר מינימליסטיות מלווה בדרך כלל רק על ידי מתופף/בסיסט וגיטריסט כשהוא מחליף בין הפסנתר, האקורדיון והכינור בשיריו הרכים והגיטרה החשמלית בשיריו היותר רועשים.

בתחילת שנת 2010 הוציא את הסינגל "פלסטיין". בהודעתו על ההוצאה פנה בעמוד הפייסבוק שלו לילדי עזה. הוא כתב בה כי הם "חיים בסיוט שמשכו 60 שנים", וכי הוא מתפלל ומאמין שיום יבוא והם יקימו מדינה.

## דיסקורגפיה
**אלבומי סטודיו:**
* (1995) La Valse des Monstres
* (1996) Rue des Cascades
::שיתוף פעולה עם Claire Pichet.
* (1998) Le Phare
::שיתוף פעולה עם Claire Pichet ודומיניק א.
* (1999) Tout est Calme
::שיתוף פעולה עם The Married Monk.
* (2001) L'Absente
* (2004) Yann Tiersen & Shannon Wright
::שיתוף פעולה עם Shannon Wright
* (2005) Les Retrouvailles

**הופעות חיות:**
* (1999) Black Session
* (2002) C’était ici
* (2006) On Tour

**פסי-קול:**
* (2001) הפסקול המקורי של אמלי
* (2003) הפסקול המלא של להתראות לנין
::שיתוף פעולה עם Claire Pichet.
* (2008) Tabarly

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מוזיקאים צרפתים
קטגוריה:אמני וירג'ין רקורדס
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1970
האלמסטד

**האלמסטד** (בשוודית: **Halmstad** – "עיר הקש") היא עיר היושבת על גדות נהר הניסן לחוף מצר קטגט בדרום-מערב שוודיה. העיר היא בירת מחוז הלנד, ידועה בזכות הנמל והאוניברסיטה שלה, ובעיקר בשל היותה מרכז תעשייתי ותיירותי פופולרי. אוכלוסיית העיר-גופה מנתה ב-2007 קרוב לשישים אלף איש, אולם העירייה (kommun) כוללת את האזור שמסביב לעיר ובו קרוב ל-90 אלף תושבים. העיר נמצאת כ-115 ק"מ מצפון למאלמה וכ-125 ק"מ מגטבורג.

## היסטוריה
שורשיה של העיר עוד מתקופת ימי הביניים, בשנים 1000 עד 1100. שמה של "האלמסטד" נלקח מיומן הקרקעות של המלך הדני ולדמאר השני ב-1231. העיר שמוזכרת הייתה ממוקמת באזור שידוע היום כאבארבי (Övraby). בעשור השני של המאה ה-14 העיר הועברה ממקומה אל האתר הניצב על גדות נהר, בשל היותו נכס אסטרטגי ימי. המיקום החדש אפשר גישה לנתיבים האוקיינים סביב לסקנדינביה.

בעת איחוד קאלמאר, איחודן של שוודיה, נורווגיה ודנמרק למונרכיה אחת, שלטון שהתקיים בשנים 1400–1520, נבחר מלך בהאלמסטד.

מנהיג מרי בשם אנגלברקט (Engelbrekt Engelbrektsson) וחייליו שרפו את העיר במהלך שנות ה-30 של המאה ה-15. באותה תקופה החל מצור על העיר, שאירע עם תחילת מלחמת שבע השנים הנורדית ב-1563. העיר נשרפה כליל דווקא ב-1619. המבנים היחידים ששרדו היו בניין אבן, והכנסייה המקומית.

## מוזיקה
* בסהאנטר

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:שוודיה: ערים
קטגוריה:שוודיה: ערי חוף
קטגוריה:שוודיה: ערי נמל
רוצח שכיר - מדריך שימושי לקבלן עצמאי

**רוצח שכיר -  מדריך שימושי לקבלן עצמאי** הוא ספר שיצא לאור בארצות הברית ב-1983 ושימש השראה למעשי רצח.

## על הספר והוצאתו לאור
הספר שנקרא במקור: Hit Man: A Technical Manual for Independent Contractors נכתב בפסבדונים של סופרת בשם רקס פראל ויצא לאור בשנת 1983 על ידי פאלאדין – הוצאה לאור המתמחה בין היתר בכתיבת ספרי הדרכה מעוררי מחלוקת בנושאים כמו הכנת חמרי נפץ, קניבליזם, התאבדויות, ושימוש בכלי נשק.
בגרסתו הראשונה נכתב הספר כרומן המתאר עלילה הקשורה במתנקש שנשלח לרצוח עקרת בית בפלורידה, ודרך פעולתו. מאוחר יותר שונתה המסגרת והותאמה למדריכים דומים שיצאו במסגרת ספרי ההדרכה של פאלאדין, כך שהתפרשה כמדריך שימושי לרוצח שכיר בתחילת דרכו. הספר כלל הנחיות מפורטות כמו: איך לאסוף מודיעין, איזה כלי נשק לבחור, בחירת דרכי מילוט, איך לאסוף את התשלום ודרכים להעלמת הגופה. הספר הספיק להימכר ב-13,000 עותקים עד להפסקת הפצתו במהלך תביעה משפטית שהועלתה בהקשר לפרסומו.

## התביעה
בשנת 1993 התרחש במדינת מרילנד שבארצות הברית רצח משולש של מילרד הורן, בנה והמטפלת שלו. הרוצח, ג'יימס פרי, בעל הרשעות פליליות בתחום האלימות, נלכד ונדון למוות. חקירתו הביאה לגילוי מי ששכר אותו - לורנס הורן, שביקש לקבל כספי פוליסת ביטוח חיים מחברת הביטוח שביטחה את מילרד הורן. במהלך המשפט התברר כי הרוצח רכש את מיומנותו באמצעות הספר של פאלאדין. משפחות הקרבנות תבעו את ההוצאה לאור בטענה שהספר שהוציאה עודד את הרוצח פרי, ויש לה אחריות לרצח המשולש. הפרופ' דוד סמולה שהעיד מטעם התביעה טען כי הוצאת פאלאדין "פדתה צ'קים מרוצחים בלי לדעת מי מקוראיה רוצח פוטנציאלי ומי סתם פנטזיונר". 
משפט זה העלה לראשונה אל הדיון את שאלת חופש הביטוי של המו"ל המוגנת על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, ועל כך התבססה ההגנה, שטענה עוד כי אין הבדל בין פרסום הספר לבין סדרת טלוויזיה בנושא אלימות, סרט אימה או ספר אלים. 

בערכאה נמוכה הפסידו המשפחות, עקב הטיעון שהספר לא אומר "בצע רצח עכשיו!" אלא אומר "אם אתה רוצה להיות רוצח שכיר זה מה שעליך לעשות", וכן בגלל הטיעון שהספר אף אינו מסית לאלימות. המשפחות ערערו וזכו בערעור. בין היתר נקבע בפסק הדין כי "לא ניתן להתייחס לספר כתאורטי...פאלאדין סייעה ואף פעלה תוך דרגה מסוימת של כוונה... על פי כל חוק סייעה לביצוע פשע באמצעות ביטויים." ערעור נוסף הוגש לבית המשפט העליון, ותוך כדי הדיון, בחודש מאי 1999, החליטה חברת הביטוח של פאלאדין להתפשר עם המשפחות והסכימה לשלם פיצויים של מיליוני דולרים. כמו כן הסכימה להשמיד 700 עותקים של הספר שנותרו ברשותה, ולוותר על כל הזכויות הקשורות לספר.

ניצחונן של המשפחות לא הושלם, שכן לא הצליחו למנוע את המשך הפצתו של הספר. לאחר ביצוע הסכם הפשרה הועלתה גרסה מלאה של הספר באתרי אינטרנט שונים וככל הנראה נמצאת שם גם היום.

## ראו גם
* רוצח שכיר

## קישורים חיצוניים
* רוצח שכיר - מדריך שימושי לקבלן עצמאי - ספר דיגיטלי 

קטגוריה:ספרי עיון
קטגוריה:ספרי 1983
רות עמירן

[שמאל|ממוזער|250px|רות עמירן מרצה ב[תל בית ירח בפני באי הכינוס השמיני לידיעת הארץ (1952)]]
שמאל|200px|

**רות עמירן** (8 בדצמבר 1914 – 14 בדצמבר 2005) הייתה ארכאולוגית ישראלית, שהתמחתה בארכאולוגיה של העת העתיקה בארץ ישראל. ספרה על הקרמיקה הקדומה של ארץ ישראל היה מיד עם פרסומו לספר יסוד בתחומו, ומאז הוא שומר על מעמדו ככזה.

## ביוגרפיה
עמירן נולדה בשם רות ברנדשטטר במושבה יבנאל, בת ליחזקאל ודבורה לבית וייס.
במשק התגורר גם אחי אביה, יהושע ברנדשטטר.
היא סיימה את בית הספר הריאלי בחיפה בשנת 1933 ובשנת 1939 סיימה את לימודי הארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. היא הייתה נשואה לדוד עמירן (קלנר), חוקר ארץ ישראל וגאוגרף. לבני הזוג לא היו ילדים.

בתחילת דרכה הייתה מפקחת עתיקות באזור הצפון. החפירה הראשונה שבה השתתפה הייתה ביפו בשנת 1948. בשנת 1951 חפרה בסוסיתא. בשנת 1953 חקרה את הרגמים בדרום מערב ירושלים. בשנים 1955–1957 ניהלה את החפירות בשטח ב' של האתר בתל חצור. בשנת 1961 זכתה בפרס סוקניק על ספרה על הקרמיקה בארץ ישראל.

בשנת 1962 החלה עמירן בשיתוף עם יוחנן אהרוני לחפור את המצודה בתל ערד. לאחר גילוי קטע מחומה כנענית פוצלה המשלחת ועמירן התמקדה בחשיפת העיר הכנענית. חשיפה זו נמשכה יותר משלושים שנה, ועמירן ניהלה 18 עונות חפירה במקום. באותה שנה חפרה גם בתל נגילה והניחה את התוכנית לביתן הקרמיקה של מוזיאון ארץ ישראל ואגף הארכאולוגיה במוזיאון ישראל.

בשנים 1968–1969 חפרה עמירן במגדל דוד בירושלים. בשנת 1979 ניהלה חפירה בבקעת עובדה.

בשנת 1981 זכתה מטעם מוזיאון ישראל בפרס פרשיה שימל על תרומתה לארכאולוגיה של ארץ ישראל.

רות עמירן זכתה בפרס ישראל בתחום חקר ארץ ישראל לשנת 1982. דוד עמירן זכה בפרס ישראל על תרומתו לגאוגרפיה של ארץ ישראל לשנת 1977.

## ספריה
* רות עמירן, **[[פורטל:ארכאולוגיה של המזרח הקרוב/ספרים|הקיראמיקה הקדומה של ארץ ישראל]]**, מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1963
* רות עמירן, אורנית אילן, מיכאל סבן, ז' הרצוג, **ערד**, הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1997

## לקריאה נוספת
*חיה כץ, **לא על החרסים לבד חי האדם**, פרדס הוצאה לאור, 2011

## קישורים חיצוניים

* 
* אורנה הס, 
* חיה כץ (האוניברסיטה הפתוחה), רות עמירן, באתר אוניברסיטת בראון 
* Tallay Ornan (The Israel Museum, Jerusalem), Ruth Amiran 1914-2005, Biblical Archaeology Society
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:משפחת ברנדשטטר
קטגוריה:חוקרי ארץ ישראל
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לגאוגרפיה וידע ארץ ישראל
קטגוריה:זוכי פרס פרשיה שימל
קטגוריה:יבנאל: אישים
קטגוריה:בוגרות בית הספר הריאלי זוכות פרס ישראל
קטגוריה:בוגרות בית הספר הריאלי
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:עורכי האנציקלופדיה המקראית
קטגוריה:ארכאולוגיות ישראליות
קטגוריה:נשות היישוב ילידות הארץ
קטגוריה:ארכאולוגים ביישוב
קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:ארכאולוגים ישראלים
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:בוגרי בית הספר הריאלי
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1914
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1914
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2005
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2005
נסיך בוחר

[שמאל|ממוזער|250px|שבעת הנסיכים-הבוחרים שבחרו ב[היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה|היינריך השביעי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה]]
**נסיך בוחר**, **נסיך אלקטור**, או **קוּרְפִירְסְט** (בלטינית: **princeps elector imperii**; בגרמנית: **Kurfürst**) היה תוארם של חברי מועצת האצילים שבחרה את קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שורשיו של מוסד הנסיכים-הבוחרים הוא עוד בהליך בחירת השליט בפרנקיה המזרחית במאה העשירית, אם כי סמכויותיהם הוגדרו חוקית רק ב-1356. עד המאה ה-17 היו שבעה נושאים בתואר, שלושה כנסייתיים וארבעה חילונים, ומאז ועד נפילת האימפריה השתנה המספר תכופות. רשמית, המועמדים שנבחרו על ידי הנסיכים הבוחרים נשאו בתואר "מלך הרומאים", ורק אלו שהוכתרו על ידי האפיפיור נשאו בתואר "**קיסר האימפריה הרומית הקדושה**".

הקיסרות הייתה מורכבת מנסיכויות רבות ולא הייתה בגדר מלכות העוברת בירושה: השלטון לא עבר מאב לבנו במסגרת שושלת, וכל קיסר היה צריך להיבחר לתפקידו. כדי שבחירתו תהיה יעילה ולא תיתקל בקשיים, הוחלט ב-1356, בימי הקיסר קרל הרביעי, על הגדרה בחוק של מעמד נסיכים-בוחרים, פורום מצומצם של שבעה נסיכים, מושלי מחוזות חשובים, שרק הם ישתתפו בבחירת הקיסר. הנסיכים הבוחרים היו נסיכי ברנדנבורג, סקסוניה, טריר, מיינץ, קלן, פפאלץ ובוהמיה. שלושה מהם – הארכיהגמונים של מיינץ, טרִיר וקלן – היו אנשי כנסייה בכירים; ארבעת הנותרים היו נסיכים חילונים.

לעיתים הוחלף נסיך בוחר אחד במשנהו מסיבות פוליטיות. כך למשל היה בסוף המלחמה השמלקלדית, כאשר הקיסר קרל החמישי הכריח את הנסיך הבוחר יוהאן פרידריך מסקסוניה להתפטר. סיבות אחרות להחלפת נסיך בוחר היו, למשל, התחזקות משפחות אצולה מסוימות ושקיעתן של אחרות, או היפרדות מהאימפריה. למשל, בוהמיה נפרדה בתחילת המאה ה-18 מגרמניה, והוחלפה בנסיכות הנובר. בית ויטלסבאך הפך לגורם משפיע בגרמניה במאה ה-17, ולכן קיבל אחד מבני המשפחה מעמד זה בשם ממלכת בוואריה.

לאחר המאה ה-15 הפכה בחירת הנסיכים לאירוע טקסי בהליך העברת התואר בירושה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:תוארי אצולה
קטגוריה:האימפריה הרומית הקדושה
יאן פיטרסון סוולינק

**יאן פיטרסון סוולינק** (בהולנדית: **Jan Pieterszoon Sweelinck**; אפריל או מאי 1562 – 16 באוקטובר 1621) היה מלחין, נגן עוגב ומורה הולנדי, שיצירתו מגשרת בין שלהי הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
## ביוגרפיה
סוולינק נולד בדוונטר. רבים מבני משפחתו היו מוזיקאים - בעיקר נגני עוגב - וידוע שלמד אצל יאן וילמסזון לוסי וגם אצל ג'וזפו צארלינו, המלחין והתאורטיקן המפורסם, בוונציה.

סוולינק מייצג את שיא ההתפתחות באסכולת המקלדת ההולנדית, ולמעשה ייצג את אחת הפסגות הגבוהות ביותר שהושגה במורכבות קונטרפונקטית ובעידון בכלי מקלדת לפני יוהאן סבסטיאן באך. עם זאת, היה סוולינק מלחין מוכשר ומיומן גם במוזיקה ווקאלית, שחיבר יותר מ-250 יצירות קולית (שאנסונים, מדריגלים, מוטטים ומזמורי תהלים). לכמה מחידושיו של סוולינק נודעה חשיבות מוזיקלית רבה, ביניהם הפוגה - הוא היה הראשון לכתוב פוגה לעוגב, שמתחילה בפשטות, בנושא יחיד, וצוברת עוד ועוד מרקם ומורכבות עד לשיא ולפתרון המסיים, רעיון שבאך שכלל והביא לידי שלמות בסוף תקופת הבארוק.
מבחינה סגנונית, המוזיקה של סוולינק גם מאחדת את העושר, המורכבות ותחושת המרחב של אנדראה גבריאלי וג'ובאני גבריאלי, שאותם הכיר מאז ימיו בוונציה, ואת הקישוטיות והצורות האינטימיות של מלחיני המקלדת האנגלים. בפיתוח צורני, בייחוד בשימוש בנושא נגדי, סטרטו ונקודת עוגב, המוזיקה שלו עברה בהרבה את יצירותיו של ג'ירולאמו פרסקובלדי - קודמה הקרוב ביותר - וצופה קדימה אל באך.

סוולינק היה אמן האלתור, שהוכתר בתואר הלא-רשמי "אורפיאוס מאמסטרדם". יותר מ-70 מיצירות המקלדת שלו שרדו, ורבות מהן דומות אולי לאלתורים, שתושבי אמסטרדם בסביבות 1600 היו עשויים לשמוע. אפילו המוזיקה הווקאלית שלו, השמרנית יותר מכתיבתו למקלדת, מגלה מורכבות ריתמית מרשימה ועושר בלתי רגיל של תחבולות קונטרפונקטיות. 

השפעתו כמורה לא נפלה אולי מזו שהייתה לו כמלחין, הואיל ותלמידיו כללו את האסכולה הצפון-גרמנית הגדולה, ביניהם יעקב, מיכאל והירונימוס פרטוריוס, היינריך שיידמן, פאול זייפרט וסמואל וגוטפריד שיידט. בגרמניה נודע כ"יוצר נגני העוגב" והיה מבוקש מאוד כמורה.

השפעתו הייתה בינלאומית: לדוגמה, מספר יצירות שלו מופיעות ב"ספר הווירג'ינל של פיצוויליאם", המכיל פרט לכך בעיקר יצירות של מלחינים אנגלים. סוולינק כתב וריאציות של ה"לאקרימה פאוואן" של ג'ון דאולנד, שזכה לפרסום עולמי וג'ון בול, מלחין המקלדת האנגלי, כתב קובץ וריאציות על נושא של סוולינק, אות לקשר הקרוב בין אסכולות הקומפוזיציה השונות משני עברי התעלה האנגלית.

יאן פיטרסון סוולינק מת באמסטרדם ב-1621.
## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 

קטגוריה:מלחינים הולנדים
קטגוריה:מלחינים מתקופת הבארוק
קטגוריה:מלחינים מתקופת הרנסאנס
קטגוריה:נגני עוגב הולנדים
קטגוריה:מורים למוזיקה
קטגוריה:נגני צ'מבלו הולנדים
קטגוריה:אמסטרדם: אישים
קטגוריה:ילידי 1562
קטגוריה:הולנדים שנפטרו ב-1621
יורי טמירקאנוב

**יורי חטוייביץ' טמירקאנוב** (ברוסית: **Ю́рий Хату́евич Темирка́нов**; ) היה מנצח רוסי ממוצא צ'רקסי (קברדיני).

טמירקאנוב היה המנצח הראשי של בית האופרה קירוב משנת 1977 עד 1988 והוא היה מנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג (במקורה הפילהרמונית של לנינגרד) משנת 1988. משנת 1978 ניצח על הפילהרמונית של לונדון, בשנת 1979 התמנה למנצח אורח ראשי ולמנצח ראשי בשנת 1992. בשנת 1998 פרש והתמנה למנצח כבוד. משנת 1999 עד 2006 היה המנצח הראשי של תזמורת בולטימור.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמנים שעל שמם כוכב לכת מינורי
קטגוריה:מנצחים רוסים
קטגוריה:צ'רקסים
קטגוריה:מעוטרי עיטור ההצטיינות למען המולדת
קטגוריה:מעוטרי עיטור לנין
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1938
קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-2023
קן קיזי

**קן אלטון קיזי** (באנגלית: **Ken Kesey**; 17 בספטמבר 1935 - 10 בנובמבר 2001) היה סופר אמריקאי מוביל בשנות ה-60, אם כי שנוי במחלוקת. הוא נתפש כמנהיג אלטרנטיבי-אנטי מלחמתי, של ילדי הפרחים של סוף שנות ה-60. ספרו "קן הקוקייה" (One Flew Over The Cuckoo's Nest), התוקף את הפסיכיאטריה כשיטה מדכאת, הפך לסרט הפולחן "קן הקוקייה" בבימויו של מילוש פורמן.

נראה כי קיזי קיבל השראה לספרו, לאחר שהתנדב להשתתף בניסוי לחקר השפעתם של סמים פסיכיאטריים (כגון LSD, קוקאין, מסקאלין, DMT, AMT ועוד) על בני אדם.

נראה כי לאחר הניסוי השתכנע קיזי ביכולת הסמים הפסיכדליים ובראשם ה-LSD בריפוי הנפש, הוא אסף חברים באוטובוס של בית ספר, ויצא למסע אשר במהלכו חילקו סמים פסיכדליים בפסטיבלים ברחבי ארצות הברית, עוד לפני שהממשל אסר את הסם בפקודת הסמים הלא חוקיים. החבורה הייתה בדרכה לטימותי לירי, פסיכולוג אשר חקר את יכולת הריפוי של ה-LSD, טימותי לירי לא קיבל את קיזי, ואיחודם של שני חסידי האסיד הראשונים לא קרה מעולם.

## תרגומי ספריו לעברית

* קן קיזי, **קן הקוקיה**, תרגם: א. עוזרד, תל אביב, זמורה, ביתן, מודן, 1976
* קן קיזי, **קן הקוקיה**, תרגם: יריב ספיר, תל אביב, זמורה, ביתן, 2009
* קן קיז (סיפור מעשה הספר: דב יזרעאלי), **מרשמים לאושר**, הוצאת צ'ריקובר, 1982

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:מחברי סיפורים קצרים אמריקאים
קטגוריה:מסאים אמריקאים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אורגון
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו מסרטן הלבלב
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1935
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2001
אוסף גילברט

**אוסף גילברט** (באנגלית: **Gilbert Collection**) נוצר מתרומותיו של איש העסקים סר ארתור גילברט שהרוויח את הונו בקליפורניה שבארצות הברית. גילברט תרם את אוספיו לאומה הבריטית בשנת 1996. האוסף מוצג כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט שבלונדון.

קודם לתרומת האוסף לבריטניה, הוצג במוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאומנות, וגילברט אף הבטיח למוזיאון בקליפורניה שיתרום את האוסף למוזיאון, אולם בשל מחלוקת עם המוזיאון הקליפורני באשר למיקום האוסף החליט גילברט לתרום אותו לארץ הולדתו.

האוסף מוצג בשבע עשרה גלריות וכולל:
* קופסאות זהב - קופסאות הרחה מוזהבות ומעוטרות ביהלומים ואבני חן מהמאה ה-18.
* כלי כסף - מתקופת הרנסאנס ומהתקופה הוויקטוריאנית.
* כלי זהב - כילים מכל רחבי העולם, לרבות קערת זהב מאנטוליה מהאלף השלישי לפני הספירה.
* פסיפסים איטלקיים מתקופת הרנסאנס מאזור פירנצה והאוסף המקיף ביותר שקיים בעולם של מיניפסיפסים - מאזור רומא.
* כלי אמייל - אוסף של מאה כלי אמייל עליהם מצוירים דיוקנאות. כלים אלה מקורם במאות ה-18 וה-19.

## קישורים חיצוניים
* 

גילברט
קטגוריה:לונדון: תרבות
אלבום בולים

[250px|שמאל|ממוזער|אלבום בולים עם דפים דו צדדיים ודף הפרדה, ה[בולים מושחלים בתוך רצועות פלסטיק]]
**אלבום בולים** הוא ספר שבו ניתן לשמר בולי דואר כאוסף. האלבום הפך לכלי הנפוץ ביותר לבולאות, הן למתחילים והן לאספנים המומחים. אלבום יכול להיות בעל מספר דפים קבוע (בדרך כלל חזקה של 2), או שהוא אלבום מודולרי שניתן להוסיף לו דפים.

בעבר היה נהוג להדביק את הבולים ישירות על האלבום בדומה להדבקתם על מעטפה, אך כיום בולים בעלי דבק מקורי וללא סימני הדבקה נחשבים ליקרים יותר. כתוצאה מכך החל השימוש בפסים פלסטיים שמאפשרים להצמיד את הבול לדף באלבום, אך לא להדביק אותו ממש.

המילונאי ראובן אלקלעי הציע את החידוש **בּוּלוֹן** תחת אלבום בולים.
## עיצוב האלבום
אלבומי הבולים כוללים דפים המיועדים לאחסון בולים, לעיתים עם רצועות פלסטיק שקופות, לתוכן מושחלים הבולים. הבולים באלבום מסודרים לפי טעמו של האספן ולפי מטרתו באוסף. אוסף המציג בול יחיד מכל סוג יכלול לרוב שורות של בולים המסודרות לאורך האלבומים. אספנים אשר מנסים להשלים סדרות יקדישו לרוב עמודים או אזורים מסוימים בדפים לסדרות מסוימות. מומחים אף יציינו ליד כל בול הערות על סגנונו, עיצובו, פרטים טכניים על הוצאתו או הדרך בה הגיע לבעליו הנוכחיים. בעבר היה נהוג לרשום את הערות אלו בעזרת כלי כתיבה פשוטים, אך כיום תוכנות רבות מציעות תכנון גרפי של הדף על גבי מסך המחשב.

אספנים רבים קונים אלבומים או דפים מודפסים מראש. מכלול האלבומים משתרע מאלבומים עבור בולים מכל רחבי העולם ועד לאלבומי "התמחות מקומית". לרוב האלבומים המוכנים האלו מציגים את תמונת הבול בשחור-לבן במקום בו יש לשים את הבול. לצד כל מקום שכזה האלבומים המודפסים מראש מספקים בעצמם את המידע הכתוב, זאת בהתאם לרצון האספן או הספקת היצרן.

## חברות הוצאת אלבומי הבולים
אחד מאלבומי הבולים הראשונים הוא ה-V.R. של חברת סטנלי גיבונס. האלבום, שקוטלג בסביבות 1870, הפך לסדרת אלבומים שכללו בולים יקרי ערך במיוחד והפך את החברה הבריטית למובילה בתחום. חברות בולטות אחרות הן "לייטהאוס", "סקוט", "וייט אייס" (White Ace), לוכטרן, ולינדנר. החברות מעודדות את נאמנות לקוחותיהם על ידי פרסום עדכונים לאוספים מדי שנה.

## השימוש באלבום
[שמאל|150px|ממוזער|למעלה משמאל ועם [כיוון השעון: בול מודבק על "ציר", בול שעומד להיות מודבק על "ציר", אחוריו של בול שנפגעו משימוש ב"ציר"; ו"צירי בולים" משוחררים]]
בעבר הבולים היו מודבקים לעמודים על ידי דבקם שלהם (כמו היו מודבקים על מעטפה לשם שליחת דבר דואר), או בעזרת דבק אחר. עם הזמן הבינו אספני הבולים שכתוצאה מכך לא ניתן עוד להפריד את הבולים מהאלבום בו הונחו ולא ניתן לבחון את גבם, שם נמצאים סימני המים וסימני המומחים. התשובה באה בדמות "צירי בולים". הצירים הם, למעשה, נייר דק ורך אשר מצדו האחד מודבק לדף האלבום. בצידו השני של הציר ישנו דבק רק על קצהו, כך שניתן יהיה להרים את הבול שיודבק עליו ולבחון את גבו. עם הזמן השתכללו הצירים והיה ניתן אף "לקלף" את הבולים מהם ובכך להוציאם כליל מהאלבום. אומנם גם הדבק ב"צירים" גורם לנזק מסוים לגב הבול, אך התוצאה סבירה הרבה יותר מאשר בשיטה הישנה.

גם שיטה זו נחשבת כיום למיושנת, ולא נהוג יותר להדביק את הבולים לאלבום על מנת נזק ולו הקל ביותר לדבק.

אחסון האלבומים מתבצע בעדינות תוך שמירה פן "ידחסו" יתר על מידה. האספנים שומרים על העמודים כך שיאווררו במטרה למנוע מהבולים להתקמט או לדבק לנזול. אלבומים יקרי ערך במיוחד מרופדים בכריכותיהם היטב כדי למנוע נזק אפשרי לבולים.

## ראו גם

* איסוף בולים
* בולאות

## קישורים חיצוניים

* AlbumEasy - תוכנה לעיצוב אלבומי בולים
## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בולאות
מוזיאון פרויד

**מוזיאון פרויד** מתייחס למספר מוזיאונים ברחבי העולם המוקדשים לחוקר וההוגה זיגמונד פרויד
HandWallet

**HandWallet** היא תוכנה למעקב אחר הוצאות, הכנסות ותקציב שפותחה בישראל. הגרסה הראשונה של התכנה הייתה מיועדת למחשבי כף יד וטלפונים חכמים המריצים את אחת ממערכות ההפעלה Windows Mobile ,Palm או Symbian, אולם כיום עיקר מאמץ הפיתוח מופנה לגרסת האנדרואיד. בנוסף קיימת גרסה של התוכנה גם למחשב אישי. הרעיון מאחורי HandWallet הוא לנסות ולסייע לאנשים ולמשפחות לנהל טוב יותר את התנהלותם הכספית. בעזרת התוכנה ניתן לעקוב אחר ההוצאות והכנסות ולבנות תקציב מאוזן בהתאם ליכולת.

## היסטוריה
HandWallet הושקה לראשונה בסוף שנת 2002, וגרסתה הראשונה הותאמה למחשבי פאלם. עובדה זו היא גם אחת החסרונות בתוכנה, שכן ממשק המשתמש שלה הותאם במקור לסביבה זו. בשנים הבאות נוספו גרסאות ל- Windows Mobile ול- Symbian. רק לאחר שיצאו גרסאות אילו הוצאה לשוק גם מהדורה למחשבי פיסי מבוססי חלונות.

## מאפיינים
השימוש ב- HandWallet מבוסס על תיעוד של האירועים הכספיים שהמשתמש עובר בכללם קניות, טיפול ברכב, תשלום משכנתא או קבלת משכורת. כמו כן, ניתן להזין גם אירועים מחזוריים, לדוגמה אירוע המתרחש כל שבוע או כל חודש. אירוע ב- HandWallet יוצר תשלומים (אחד או יותר) שהם בעצם תנועות בחשבון. התוכנה מאפשרת לבצע בדיקת נכונות של התנועות מול תדפיס הבנק או התדפיס שמגיע מחברות כרטיסי האשראי.

הזנת נתונים באופן יומיומי הכרחית לרלוונטיות של השימוש בתוכנה ובמהלך השנים ניסו מפתחי התוכנה למצוא שיטות להקלה על תהליך הזנת הנתונים. בעזרת שיתוף פעולה של סטודנטים מאוניברסיטת חיפה ומהטכניון נבנתה בשנת 2004 מערכת ניסיונית המתחברת לבנקים בישראל ומביאה את התנועות ישירות מחשבונות הבנק אולם עקב חוסר שיתוף פעולה מצד חלק מהבנקים וחברות האשראי שירות זה נשאר בגדר שירות ניסיוני, והוא עובד באופן חלקי.

גרסאות האנדרואיד של התכנה תומכות ביבוא אוטומטי ממערכות המקוונות של כרטיסי האשראי הנפוצים והבנקים בישראל.

HandWallet מאפשרת לייצא את הנתונים לתוכנות אחרות כגון Microsoft Excel או Microsoft Access.
ניתן גם לייבא לתוכנה נתונים ממקורות חיצוניים אולם הדבר עשוי להיתקל בקשיים בשל אי חפיפה בין התוכנות.

## קישורים חיצוניים
* 
* פורום פעיל לתמיכה והודעה על גרסאות חדשות

קטגוריה:יישומי מחשב
שעון חול

שמאל|ממוזער|200px|שעון חול בתוך כן עץ
שמאל|ממוזער|200px|סמן העכבר כשעון חול
**שעון חול** הוא מכשיר למדידת זמן. הוא בנוי משתי שפופרות העשויות מחומר שקוף המוצבות אחת מעל השנייה ומחוברות זו לזו כך שביניהן מעבר צר. אחת מהשפופרות מלאה בדרך כלל בחול דק, אשר זורם באמצעות כח הכבידה בקצב קבוע דרך המעבר אל השפופרת התחתונה. מאחר שכמות גרגירי החול קבועה וקצב הזרימה אחיד, פרק הזמן הדרוש עד לריקון השפופרת העליונה - קבוע. פרק זמן זה הוא יחידת המדידה הבסיסית של שעון החול. עם חלוף פרק הזמן הבסיסי, אפשר להפוך את שעון החול וכך למדוד יחידת זמן נוספת זהה לקודמת.

עם הגורמים המשפיעים על משך הזמן ששעון החול מודד נמנים: כמות החול, גודל וזווית השיפוע של השפופרות, קוטר הנחיר בין השפופרות וסוג ואיכות החול. חומרים חלופיים לחול הם אבקת קליפות ביצים ואבקת אבן שיש. שעון החול עודו בשימוש, אך בדרך כלל רק לצורכי קישוט, או למדידת זמן שאינה חייבת להיות מדויקת לחלוטין, כמו בבישול או במשחקי לוח, אז משך הזמן של השעון הוא דקות אחדות.

## היסטוריה
אף שטכנולוגיית ייצור הזכוכית הייתה ידועה ליוונים ולרומאים ולבני תרבויות קדומות אחרות, אין כל עדות חד-משמעית לקיומם של שעוני חול בעת העתיקה. מאחר ששעון החול הוא אחד מן האמצעים הבודדים והמהימנים למדידת זמן בים, משערים כי השתמשו בו באוניות כבר מן המאה ה-11 כעזר ניווט בצד המצפן המגנטי. ברם, העדות הקדומה ביותר לקיומם של שעוני חול היא רק מן המאה ה-14, בציור מ-1328 של הצייר אמברוג'ו לורנצטי.
[ימין|ממוזער|190px|שעון חול עשוי מ[ענבר]]
שעון החול הופיע לעיתים קרובות על דגלי פירטים, וסימל את עובדת היות חיי האדם בני חלוף; באנגליה נהגו להניח שעוני חול בארונות קבורה, כדי לסמל ש"החול בשעון החיים" אזל. בספרות שעונים מייצגים לעיתים את המוות, ובאמנות מוצגת לפעמים דמותו של מלאך המוות כשהוא אוחז בידו שעון חול (לדוגמה, בספרו של טרי פראצ'ט - "איש הקציר").

## שעון חול כסמל במחשב
במערכות ההפעלה חלונות ובמערכות אחרות, משמש שעון החול כסמל בעת שהמחשב מבצע פעולות חישוב אשר מונעות מהמשתמש ביצוע של פעולה אחרת.

## ראו גם
* שעון מים
* שעון שמש
* שעון נר
## קישורים חיצוניים

* שעון חול, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (**באנגלית**)
* 

חול
קטגוריה:טכנולוגיות מיושנות
דבר המלך במועצה

**דבר המלך במועצה** (באנגלית: **King's Order-in-Council**) הוא שיטת חקיקה שנהוגה בבריטניה, בממלכות חבר העמים הבריטי, ובעבר ברחבי האימפריה הבריטית. שיטת חקיקה זו נהגה גם בפלשתינה (א"י), ואף שהיא אינה נהוגה בישראל, חוקים שנחקקו על-פיה בתקופת המנדט עדיין תקפים במדינת ישראל, לפי החלטת מועצת המדינה הזמנית ב-1948, ובכפוף לתיקונים שקבעה המועצה, ושנוספו על ידי הכנסת במשך השנים.

## מהותו ותוכנו
באופן רשמי "דבר המלך במועצה" הוא חוק שמפרסם מלך (או מלכת) בריטניה לאחר שנועץ בחברי המועצה המלכותית. בפועל, מאז שבוטלו הסמכויות החקיקתיות של מוסד המלוכה בבריטניה (ראו בערך: מלוכה חוקתית), הסכמת המלך או המלכה לחקיקה היא פורמלית בלבד. כמו כן, השימוש באמצעי החקיקה הזה הולך ופוחת. כיום, יושב ראש המועצה המייעצת למלך הוא שר בממשלה הנבחרת של בריטניה, והוא מציג את החוקים שהוחלט עליהם לפי שיטת חקיקה זו בפני המלך או נציג מטעמו. החוקים מקבלים את תוקפם לאחר שהמלך או הנציג שלו מצהירים על הסכמתם, אבל למעשה, הם אינם יכולים לסרב. הפרלמנט הבריטי רשאי לבטל את החוקים האלה בחקיקה נגדית מטעמו.

"דבר המלך במועצה" הוא שיטה המשמשת כיום בבריטניה בעיקר לצורך מינוי בעלי תפקידים מטעם ראש ממשלת בריטניה, מינויים בכנסייה האנגליקנית, לצורך קביעת תקנות הקשורות בעבודתם של עובדי ציבור, כללים הקשורים ליחסי החוץ של בריטניה, וקביעת חוקים בטריטוריות הכפופות לבריטניה (שרידיה של האימפריה הבריטית).

בתקופה שבה האספה המחוקקת של צפון אירלנד הייתה מושעית, נעשתה רוב עבודת החקיקה בצפון אירלנד באמצעות "דבר המלך במועצה". שיטת חקיקה זו משמשת גם בטריטוריות אחרות הכפופות לבריטניה, שאין להן מוסדות מחוקקים מקומיים. השימוש ב"דבר המלך במועצה" למטרה זו היה נפוץ לפני מלחמת העולם השנייה, בשעה שהיו לאימפריה הבריטית טריטוריות רבות שנשלטו באמצעות נציב, ללא מוסד מחוקק מקומי. כיום מדובר בעיקר במקומות קטנים שאין אפשרות או אין צורך לקיים בהם מוסדות אוטונומיים.

בארצות חבר העמים הבריטי שמכירות במלך בריטניה כראש המדינה שלהן (קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, ג'מייקה ועוד), פועלות מועצות מייעצות מקומיות, שמקבלות אישור פורמלי להחלטותיהן מהמושל הכללי. המושל הכללי של קנדה הוא באופן רשמי נציגו של מלך קנדה שהוא גם מלך בריטניה, אך הוא אזרח מקומי שמתמנה לפי המלצת ראש הממשלה המקומי. בארצות כאלה, "דבר המושל הכללי במועצה" הוא בעצם תקנות מטעם הממשלה במקרים שבהם אין צורך באישור הפרלמנט. היו מקרים שבהם מושלים כלליים החזירו תקנות לממשלה המקומית לצורך תיקונים, אולם בדרך כלל הליכי האישור דומים לאלה הנהוגים בבריטניה, כך שאישור המושל הכללי הוא פורמלי בלבד.

## דבר המלך במועצה על ארץ ישראל

דבר המלך במועצה על ארץ ישראל הוא דבר המלך במועצה שפרסמו שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל בלונדון ב-10 באוגוסט 1922. דבר מלך זה שימש כמעין חוקה לשטחי המנדט על ארץ ישראל בתקופת המנדט, ועם הקמת מדינת ישראל נותר בתקפו כחלק ממשפט המדינה החדשה, בשינויים המתחייבים מהקמת המדינה ומוסדותיה. במשך השנים בוטלו רוב סעיפי דבר המלך, וכיום נותרו מדבר המלך אך סעיפים בודדים בתוקף, העוסקים ברובם בהסדרת שיפוט בתי דין דתיים.

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:הממלכה המאוחדת: חוקים
*
מוזיאון פרויד (לונדון)

**מוזיאון פרויד** (באנגלית: **Freud Museum**) הוא מוזיאון בפרוור המפסטד שברובע קמדן בלונדון.

## היסטוריה
בשנת 1938 עזב זיגמונד פרויד, מייסד הפסיכואנליזה, את וינה ועבר ללונדון בשל האנשלוס - סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית. פרויד עבר להתגורר בהמפסטד, פרוור לונדוני אמיד שבו גרו אינטלקטואלים רבים. שנה לאחר מכן נפטר פרויד והבית נותר ברשות משפחתו, עד למותה של אנה פרויד, בתו הצעירה של פרויד, בשנת 1982. בשנת 1986 הפך הבית למוזיאון.

במוזיאון מוצגים רהיטיו של פרויד שהועברו על ידיו מאוסטריה ללונדון. המוצג הידוע במוזיאון היא הספה שעליה שכבו מטופליו של פרויד. כמו כן מוצגים במוזיאון אוסף יצירות אמנות מהמאות ה-18 וה-19, רהיטים אוסטריים ואוספיו האישיים של פרויד של אמנות מצרית עתיקה, יוונית עתיקה ורומית. כמו כן מוצגת במוזיאון ספרייתו של פרויד.

המוזיאון מארגן סמינרים ותוכניות חינוכיות בתחום הפסיכולוגיה והפסיכואנליזה.

בווינה שבאוסטריה נמצא מוזיאון נוסף באותו שם, ומוזיאון נוסף מצוי בצ'כיה.

## ראו גם
* מוזיאון זיגמונד פרויד
* מוזיאון פרויד (צ'כיה)

## קישורים חיצוניים
* 

פרויד
קטגוריה:קמדן
סומגאיט

**סומגאיט** () היא העיר השנייה בגודלה באזרבייג'ן ועיר נמל ראשית במדינה. העיר שוכנת על החוף המערבי של הים הכספי, כ-30 ק"מ צפון-מערבית לבירה באקו. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2025, התגוררו בעיר כ-497,000 בני אדם.

## היסטוריה
במקום התקיים יישוב החל מ-1580. בשנות ה-20 של המאה ה-20 השלטון הסובייטי החליט לפתח את אזור בקו וחצי האי אפשרון, לאור הנפט הרב שנמצא שם. בין השנים 1938- 1941 במקום הוקמה תחנת כוח תרמו-אלקטרית, ואחר כך הוקם בית חרושת לעיבוד מתכות ובית חרושת כימי. הדבר הביא לצורך בידיים עובדות רבות, וכך בשנת 1949 נוסדה העיר המודרנית. ב-1988 הייתה המקום הראשון שממנו התחילו פרעות בארמנים, שהגיעו אחר כך לגל פרעות בכל אזרבייג'ן, אלפי פליטים ומלחמת נגורנו קרבאך. לאחר הטבח כל הארמנים פונו מהעיר. לעיר הגיעו גם פליטים אזריים רבים מאזורי הקרבות. לאחר עצמאות אזרבייג'ן האזור התפרסם כאזור מזוהם ביותר, ורבים מהילדים שנולדו בו מתו בילדותם, ונקברו בבית הקברות לילדים שהוקם בעיר. מסיבות אלו רוב התעשיות הכבדות בעיר נסגרו.

## ערים אחיות
ממוזער|auto|400px|"'''סומגאיט'''" בלוח המידע "ערים אחיות" במוזיאון העיר סמסון
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אזרבייג'ן: ערים
קטגוריה:הים הכספי: יישובים
קטגוריה:ערי חוף
קטגוריה:קווקז: יישובים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1949
אוגוז

**אוגוז** (באזרית: **Oğuz**) עד 1991 הייתה נקראת **ורדאשן** (בארמנית: **Վարդաշեն**, "יישוב הוורדים") היא עיר בצפון אזרבייג'ן, צפונית מערבית לבאקו במרחק 350 ק"מ ממנה סמוך לגבול עם גאורגיה. אוכלוסיית העיר מנתה 4,700 איש ב־1992. רוב תושבי העיר אודינים – אחד העמים העתיקים ביותר של מזרח הקווקז, צאצאי האימפריה האלבנית עם קווקזי כמו כן חיים בעיר אזרים, בעיר ישנה קהילה יהודית חשובה בין קהילות היהודים הקווקזיים. העיר היא מרכז לייצור שטיחים.

## היסטוריה
העיר ידועה מתחילת האלף השני כמולדתם העתיקה של תושבי אלבניה הקווקזית. כשהגיעו לאזור העמים הטורקיים הם בללו את תושבי האזור הוותיקים. עד 1991 אוכלוסיית העיר הייתה מורכבת מארמנים, אודי ויהודים קווקזיים, אך עם תחילת מלחמת נגורנו קרבאך הארמנים עזבו ובמקומם באו אזרים. ב־1991 שם העיר שונה ל**אוגוז** על שם העם העתיק, שהיה אבות אבותיו של האזרים המודרניים, לפי חלק מהדעות גם היו גרים באזור זה.

לעיירה הקטנה אוגוז היסטוריה רב-אתנית ארוכה, כזו הכוללת יהודים במשך כמה מאות שנים. סיפורי מקור שונים מראים על נוכחות הקהילה, חלקם נובעים מההגירה המקורית לאזרבייג'ן בראשית המילניום הראשון. אחרים מציבים את מקורות היישובים בקשר להעברות אוכלוסין שהתרחשו בנקודות שונות במהלך שושלת שירוואנשה (1538–1861). נראה כי הרובע היהודי היה כמה רחובות בצד המערבי של מרכז העיירה. בניינים רבים עדיין שומרים על סמלים ותבליטים יהודיים, על פי הדיווחים חלקם בני יותר מ־150 שנה. על פי מקורות מקומיים, האוכלוסייה היהודית הנוכחית שנותרה נכון ל־2019 היא 10 משפחות, 55 אנשים.

## ראו גם
* בית הכנסת של הרובע העליון
* בית הכנסת של הרובע התחתון

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אזרבייג'ן: ערים
קטגוריה:קווקז: יישובים
קטגוריה:יישובי יהודי ההרים
ריבניצה

**ריבניצה** (ברומנית: **Rîbnița**, ברוסית: **Рыбница**, ביידיש: **ריבניץ**) היא עיר במולדובה בשטח בשליטת רפובליקת טרנסניסטריה. נכון ל-2010, מונה אוכלוסיית העיר 50,100 תושבים. בעיר מתגוררים תושבים ממוצא אוקראיני, רוסי ומולדבי.

## היסטוריה
העיר ידועה מהמאה ה-15. לראשונה נזכרת ב-1657. באותה תקופה הייתה חלק מפולין. תקופה קצרה בסוף המאה ה-17 נכבשה על ידי טורקיה. ב-1793 בחלוקת פולין השנייה צורפה לאימפריה הרוסית. הייתה חלק מחבל פודוליה והייתה שייכת לאזור באלטה. ב-1922 נהייתה חלק מהרפובליקה המולדובית האוטונומית, שהייתה חלק מאוקראינה. מ-1938 במעמד של עיר. ב-1939 חלק מרפובליקת מולדובה בברית המועצות. ב-1941 בכיבוש גרמני ורומני כחלק מטרנסניסטריה. ב-1944 חזרה לברית המועצות. מ-1991 במולדובה העצמאית, אך בגלל ריבוי האוכלוסייה הלא רומנית בעיר החליטה להצטרף לרפובליקה הטרנסדינסטרית המולדובית הבלתי מוכרת.

## יהודים
ב-1926 היהודים היוו 38% מתושבי העיר, בעוד הלאום השני בגדלו, האוקראינים, רק 33.8%. רוב היהודים הושמדו במחנות בטרנסניסטריה. מ-1945 עד 1973 התגורר בעיר הצדיק, ר' חיים זנוויל אברהמוביץ', הצדיק מריבניצה. הרבי מריבניצה נשאר האדמו"ר ה (כמעט) יחיד בשטחי ברית המועצות אחרי 1945, יהודים מכל ברית המועצות היו נוסעים אליו לקבל את ברכתו.

כיום קיימת קהילה יהודית קטנה בריבניצה. בהנהגת שליח חב"ד הרב זלמן אבלסקי, הרב הראשי למולדובה, הוקם בית כנסת ומרכז חסד לרווחת הקהילה.

## לקריאה נוספת
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:מולדובה: ערים
קטגוריה:טרנסניסטריה: ערים
קטגוריה:יהדות מולדובה
קטגוריה:מולדובה: עיירות יהודיות
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1628
התזמורת הקאמרית הרצליה

**התזמורת הקאמרית הרצליה** הייתה תזמורת שנוסדה בשנת 1981 על ידי עיריית הרצליה. האחראי להקמתה הוא המנצח הרווי בורדוביץ, שכיהן גם כמנהלה המוזיקלי. בשנת 2012 נסגרה התזמורת, ובמקומה הוקמה שנה לאחר מכן התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה.

## היסטוריה
עונת הקונצרטים הראשונה של התזמורת, בשנת 1981 - 1982, נפתחה בשלושה קונצרטים ועם 59 מנויים.
בעונה האחרונה הייתה לתזמורת למעלה מ-700 מנויים לשתי סדרות בנות שישה קונצרטים. התזמורת מתרכזת מראשית דרכה בהקניית חינוך מוזיקלי באמצעות קונצרטים מוסברים לבני נוער. משנת 2003 התזמורת הפכה מתזמורת קאמרית לתזמורת סימפונית מלאה; עם זאת השם נשאר אותו שם.

בשנת 2012 נסגרה התזמורת עקב פרישתו של הרווי בורדוביץ מתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת, וכעבור חודשים אחדים הודיעה העירייה על הקמתה של **התזמורת הסימפונית החדשה [[הרצליה]]**, בניהולו המוזיקלי של המנצח גיל שוחט.

## הרכב הנגנים
התזמורת כללה 19 נגני כלי קשת קבועים ונגנים נוספים בכלי נשיפה, הקשה וכדומה צורפו בהתאם לדרישות התוכנית בכל קונצרט בנפרד. התזמורת החלה את דרכה עם נגנים, שהיו סטודנטים באקדמיה למוזיקה בתל אביב. ככל שהתקדמה התזמורת לקראת רמה מקצועית, גדל מספר הנגנים המקצועיים והמנוסים. עם העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 נקלטו בתזמורת נגנים רבים מחבר המדינות. התזמורת המשיכה במדיניות זו עד לסגירתה בשנת 2012.

## פעילות
התזמורת ניגנה רפרטואר קלאסי ומודרני, הכולל יצירות ישראליות וביצועי בכורה של יצירות בהזמנת התזמורת. כמו כן הגיש בורדוביץ הרצאות לפני כל קונצרט.

התזמורת קיימה שתי סדרות למנויים (בהרכב מלא), שהתקיימו בהיכל אמנויות הבמה הרצליה. לקונצרטים אלה הגיע קהל מאזינים מכל אזור השרון, נתניה ואזור עמק חפר. נוסף לכך, הופיעה התזמורת (בהרכב ייצוגי) בקונצרטים מוסברים.

בין המנצחים האורחים מישראל היו אהרון חרל"פ, אי-אן שו, סטנלי ספרבר, זאב דורמן, נילי הרפז, שמעון כהן ולאונטי וולף. נוסף לכך הוזמנו לנצח על התזמורת מנצחים אורחים מארצות שונות.

## קישורים חיצוניים
* 
## הערות שוליים

הרצליה
תזמורת קאמרית