מדוע הם שונאים בתי ספר פרטיים?

**מדוע הם שונאים בתי ספר פרטיים?** (באנגלית: **Charter Schools and Their Enemies**) הוא ספר משנת 2020 מאת הכלכלן האמריקאי, התאורטיקן חברתי והסופר תומאס סואל, שבו הוא משווה בין תוצאות לימודיות של תלמידים הלומדים בבתי ספר צ'רטר לבין אלו שלומדים בבתי ספר ציבוריים רגילים. לטענתו, בממוצע, בתי ספר צ'רטר משיגים תוצאות חינוכיות טובות יותר באופן משמעותי לעומת בתי הספר הרגילים.

סואל סבור כי מערכת החינוך בארצות הברית זקוקה לרפורמה, והוא מנמק מדוע תנועת הצ'רטר היא כוח חיובי וכיצד היא עשויה לקדם את אותה רפורמה. זהו ספרו ה־56 של סואל, והוא פורסם ביום הולדתו ה־90.

## תקציר
הדעות בציבור לגבי בתי ספר צ'רטר חלוקות מאוד, וסואל מבקש להציג את הטענות בעד. הוא טוען שבתי ספר צ'רטר עדיפים על פני בתי הספר הרגילים במובנים רבים, ובעיקר בתוצאות הלימודיות. הוא מפריך, לשיטתו, טענות נפוצות נגד בתי ספר צ'רטר ומבקש להדגים את הצורך ברפורמה חינוכית בארצות הברית.

סואל פותח בהצגת דוגמה של בית ספר שהוא רואה בו הצלחה גדולה בארצות הברית: תיכון דנבר. הוא מדגיש את בית הספר הזה משום שלשיטתו היה זה מוסד שהביא להישגים משמעותיים עבור תלמידים שחורים בשנים 1870–1955, והראה שאפשר להשיג זאת שנים רבות לפני פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שאותה ביקר. הוא סבור שתנועת הצ'רטר יכולה להעמיד בתי ספר טובים כדוגמת דנבר, אך טרם עשתה כן בשל התנגדות מתמשכת מצד איגודי מורים, פוליטיקאים ורגולטורים המבקשים להפוך את בתי הספר הללו לדומים יותר לבתי הספר המסורתיים. את העוינות של מבקריו הוא תולה בהשפעה המשחיתה של כסף, כוח ויתרון פוליטי – ולעיתים נדירות, כך הוא טוען, בטובתם של הילדים.

לדבריו, בתי ספר צ'רטר מצויים בביקוש גבוה מצד הורים מאז שנות ה־90, עם רשימות המתנה ארוכות והגרלות לשיבוץ במקומות הפנויים. זאת על אף לחצים פוליטיים חזקים נגדם.

סואל מציג נתונים וסטטיסטיקות רבות המשוות בין ביצועי תלמידים בבתי ספר צ'רטר לבין אלה שבבתי ספר ציבוריים רגילים. מסקנתו היא שבתי ספר צ'רטר מהווים כלי יעיל לצמצום "פער ההישגים" בין תלמידים לבנים לתלמידים שחורים, כאשר הראשונים מצליחים לעיתים קרובות יותר מהאחרונים בבתי ספר רגילים.

עוד טוען סואל כי בתי ספר צ'רטר נתונים לאחריותיות (accountability) רבה יותר מזו של בתי ספר ציבוריים טיפוסיים. הסיבה לכך היא שלא כל בתי ספר הצ'רטר מצליחים, אך ניתן לשלול את הזיכיון שלהם – ובכך לנתק את הגישה שלהם למימון ציבורי. מצב זה יוצר תמריץ חזק לשיפור ומחייב אחריות בפני הגורמים המממנים. זאת בשונה, לדבריו, מבתי הספר הציבוריים המסורתיים, שלא תמיד מאבדים את מימונם גם כאשר תפקודם כושל.

ציטוט בולט של סואל באשר לסכנות לחינוך ולבתי ספר צ'רטר הובא בביקורת בכתב העת National Review: "מה שאנו יכולים לעשות הוא לשקול מראש אילו עקרונות כלליים ומוסדות מסוימים נראים מבטיחים. אולי העיקרון הכללי החשוב ביותר הוא שבתי ספר קיימים למען חינוכם של הילדים. בתי ספר אינם קיימים כדי לספק למורים משרות מובטחות, מיליארדי דולרים בדמי חבר לאיגודי מורים, מונופולים לבירוקרטיות חינוך, שוק מובטח לתארים של מכללות להכשרת מורים או קהל שבוי למחדירי תעמולה".

## ביקורת ותגובות
קווין די. ויליאמסון שיבח את הספר ב־National Review, וכינה אותו "מרחץ דמים עבור יריביו האינטלקטואליים של סואל… פצצת נייטרון בלב הוויכוח על רפורמה בחינוך". התומך בבתי ספר צ'רטר רוברט פונדיסיו הסכים והוסיף כי הספר הוא "אגרוף מטפורי באף" למבקרי בתי הספר הללו וכי סואל "מספק תחמושת למאבק", תוך שהוא מנבא שהספר "יביך את מבקרי הצ'רטר". הכלכלנים גארי מ׳ גלס וארט קארדן, ב־Independent Review וב־Cato Journal בהתאמה, פרסמו גם הם ביקורות חיוביות על הספר.

גלן סאקס, יו"ר משותף של איגוד המורים United Teachers Los Angeles, טוען כי ציוני המבחנים הגבוהים של בתי ספר צ'רטר נובעים מסינון המאפשר רק לתלמידים מצטיינים להתקבל אליהם. הוא מצטט את דיאן רביץ', סגנית שר החינוך לשעבר, שטענה כי בתי ספר צ'רטר מורכבים "מהתלמידים המוטיבציוניים ביותר וממשפחותיהם", וכן מחקר של הפרופסור גורדון לייפר שלפיו נוהלי הקבלה של בתי ספר אלה מסננים תלמידים מתקשים, שהם גם הזקוקים והיקרים ביותר לשירות. סואל טוען כי ביקורות אלו אינן תקפות או שהן מנופחות מעבר למשקלן ביחס לתועלת שבבתי ספר צ'רטר רבים, במיוחד עבור קבוצות דמוגרפיות שבדרך כלל קופחו על ידי מחוזות החינוך המקומיים שלהם, כגון מיעוטים ואוכלוסיות מעוטות הכנסה.

## ראו גם

* **[[המרדף אחר צדק קוסמי]]**

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי עיון אמריקאיים
קטגוריה:ספרי הוצאת סלע מאיר
קטגוריה:ספרי 2020
קטגוריה:חינוך
קטגוריה:בתי ספר