open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
ויליאם בויס

**ויליאם בויס** (באנגלית: **William Boyce**; 11 בספטמבר 1711 – 7 בפברואר 1779) נחשב למלחין האנגלי החשוב ביותר מתקופת הבארוק. בדומה ללודוויג ואן בטהובן, מאוחר יותר בחייו הוא התחרש אולם המשיך להלחין. הוא היה בקשר מזדמן עם הנדל, תומאס ארן, גלוק, באך, קארל פרידריך אבל ומוצרט הצעיר, שכיבדו את יצירתו.

## חייו
בויס נולד בלונדון לג'ון בויס, יצרן ארונות ולאליזבת בויס לבית קורדוול. הוא הוטבל ב-11 בספטמבר 1711 והיה נער מקהלה בקתדרלת סנט פול. כשקולו השתנה, החל ללמוד מוזיקה אצל המורה המוערך מוריס גרין .

מינויו המקצועי הראשון היה בשנת 1734 שהועסק כנגן עוגב בכנסייה האנגליקנית באוקספורד. הוא המשיך למלא מספר תפקידים דומים לפני שמונה למלחין החצר של המלך ב-1757 (הוא הגיש מועמדות לתפקיד עם מותו של מוריס גרין, מורו, ב-1755) והפך לאחד מנגני העוגב בקפלה המלכותית ב-1758. בנוסף, עסק בהוראת מוזיקה. אחד מתלמידיו הבולטים הוא תומאס לינלי שלמד אצלו בין 1763–1768.

עבודתו כמלחין החלה בשנות ה-30. בשנת 1736 הוא מונה למלחין בקפלה המלכותית וכתב את האורטוריה "קינת דוד על שאול ויהונתן". הוא היה המנצח בפסטיבל שלוש המקהלות ב-1737. רבות מיצירותיו, כולל הפתיחה של הסימפוניה מס' 8 שלו, פורסמו בבכורה בפסטיבל במהלך השנים שלאחר מכן. בשנות ה-40 הוצגה, האופרה שלו "פלאוס ותטיס", פורסמה הסרנדה "סולומון", ו"המסכה החילונית" ללברית מאת ג'ון דריידן. בשנת 1747, בויס פרסם את החיבור האינסטרומנטלי הראשון שלו, סט של "שתים עשרה סונאטות לשני כינורות ובס", ואלו נהפכו לפופולריים. צ'ארלס ברני כתב שהם "לא רק מושמעים באופן קבע בקונצרטים פרטיים... אלא אף בתיאטראות ציבוריים וגנים ציבוריים, כקטעים אהובים, במשך שנים רבות." ב-1749 כתב אודה ואת ההמנון "הו", לכבוד מינויו של תומאס פלהם-הוליס כמנהל אוניברסיטת קיימברידג'.

בשנות ה-50, סיפק בויס לדייוויד גריק שירים ומוזיקה להפקות רבות בתיאטרון דרורי ליין. אלה כללו את האופרות שלו The Chaplet ו-The Shepherd's Lottery, שתיהן ללברית מאת מוזס מנדז , והן עבור האופרה "Harlequin's Invasion" מאת המחזאי והשחקן הבריטי בן המאה ה-18 דייוויד גריק. שמתוכה לקוח המארש המפורסם Heart of Oak.

בויס עסק בכמה משרות לפני שהתמנה למשרה הנחשקת בבית המלוכה כ'אמן המוזיקה של המלכה' בשנת 1755 ונהיה לנגן עוגב בקפלה המלכותית בשנת 1758.

כשחירשותו נהייתה חמורה, בויס חדל להתפרנס כנגן עוגב והתמקד בסיום קומפילציית המוזיקה לקתדרלה שמורו גרין השאיר לא גמורה. מכאן המשיך לערוך יצירות של ויליאם בירד והנרי פרסל.

ב-7 בפברואר 1779 נפטר בויס משיגדון. הוא נקבר בקתדרלת סנט פול. בנו היחיד, גם הוא קרוי ויליאם בויס (25 במרץ 1764-1824), היה נגן קונטרבס מקצועי.
[ממוזער|[Heart of Oak, המארש המפורסם שהלחין בויס.]]
בויס נודע כיום בעיקר בזכות שמונה הסימפוניות שלו, המנוניו והפואמות הליריות, אם כי הלחין עוד יצירות רבות. הלחן שחיבר ב-1759 לאחד השירים מן האופרה "Harlequin's Invasion" הפך למארש הרשמי של הצי המלכותי הבריטי.

## לקריאה נוספת
* Bruce, Robert J. 2005. "Boyce, William (bap. 1711, d. 1779), **Oxford Dictionary of National Biography**, Oxford University Press, [2004; online edition, Oct 2005; subscription or UK library membership required]
* Fiske, Roger; Platt, Roger (1995). **Boyce, William**. In Sadie, Stanley (ed.). The New Grove Dictionary of Music and Musicians. Vol. 3. London: Macmillan. pp. 138–143 

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מלחינים אנגלים
קטגוריה:מלחינים מתקופת הבארוק
קטגוריה:נגני עוגב אנגלים
קטגוריה:כבדי שמיעה בריטים
קטגוריה:ילידי 1711
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1779
ניקוד ארצישראלי-טברני

[שמאל|ממוזער|250px|[כתב יד פארמה למשנה (סדר טהרות, מסכת כלים, תחילת פרק ב), מנוקד ניקוד א"י-טברני]]
**הניקוד הארצישראלי-טברני** או **הניקוד הטברני המורחב** הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של טקסטים עבריים וארמיים בידי יהודי ארץ ישראל, צפון אפריקה ואירופה, במהלך ימי הביניים. 

שיטת ניקוד זו עושה שימוש בסימנים הגרפיים של שיטת הניקוד הטברנית כדי לשקף את ההגייה הארצישראלית (הדומה להגייה הספרדית), במקום את ההגייה הטברנית. לכן, אף על פי שהסימנים הגרפיים זהים, ההגייה המשתקפת מהם שונה מזו שבשיטה הטברנית.

השיטה שימשה לניקוד המקרא, המשנה והתרגומים הארמיים למקרא (תרגום אונקלוס לתורה, תרגום יונתן לנביאים ותרגום כתובים). שימוש נפוץ נוסף הוא בסידורי תפילה ובמחזורים אשכנזיים בימי הביניים המוקדמים.

## המאפיינים העיקריים של שיטת הניקוד

שיטת הניקוד אינה אחידה: יש לה וריאציות שונות, המציגות קרבה משתנה לכללי ניקוד הטברני. עם המאפיינים הייחודיים לשיטת הניקוד הארצישראלית-טברנית נמנים:
* חוסר הבחנה בין הקמץ והפתח מחד גיסא, ובין הסגול והצירי מאידך גיסא.
* דגש קל מופיע בכל האותיות למעט ה', ח', ע', א', ר'.
* רפה מופיע בכל האותיות שאין בהן דגש.
* הנקודה המבחינה באות שי"ן מסומנת בתוך האות, כמו דגש.
* א' שאינה נחה מסומנת במפיק.
* מפיק באות סופית נכתב לעיתים מתחת לאות ולא בתוכה.
* בחלק מכתבי היד מסומנת תנועת החולם באמצעות סימן החטף-קמץ.

## תפוצתה של שיטת הניקוד

בימי הביניים שלטה בארץ ישראל, צפון אפריקה ואירופה (הן במערב והן במזרח)  ההגייה הארצישראלית. להגייה זו אמנם נוצרה שיטת ניקוד מיוחד (ניקוד ארצישראלי), אבל היא לא זכתה להתקבל, והשימוש בה כנראה מעולם לא חרג מעבר לגבולות ארץ ישראל. על כן כתבי יד של ספרות חז"ל ושל מחזורים וסידורים נוקדו – מי יותר ומי פחות – בשיטה הארצישראלית-טברנית. 

ואכן, שיטה זו הייתה שיטת הניקוד העיקרית לטקסטים לא מקראיים בימי הביניים. עם כתבי היד החשובים המנוקדים ניקוד ארצישראלי-טברני נמנים כתב יד פארמה למשנה (בתמונה) וכתב יד רויכלין לנביאים וכתובים, הכולל גם את תרגום יונתן ואת תרגום כתובים.

רק בימי הביניים המאוחרים החלה (בעיקר במזרח אירופה) מגמה של כפיית כללי הניקוד הטברני על טקסטים אלו, והשיטה הארצישראלית-טברנית הלכה ונזנחה.

## ראו גם
* ניקוד טברני
* ניקוד בבלי
* ניקוד ארצישראלי
* ניקוד העברית בת ימינו

## לקריאה נוספת
* שלמה מורג, הערך "ניקוד", מתוך **האנציקלופדיה המקראית**, כרך ה, עמ' 857-837.
* גדעון הנמן, **תורת הצורות של לשון המשנה: על פי מסורת כתב יד פארמה**, תל אביב תש"ם, פרק 16
* אילן אלדר, **מסורות הקריאה הקדם אשכנזית**, שני כרכים, ירושלים תשל"ט

* Paul Kahle, *Masoreten des Westens*, Stuttgart 1930, vol. 2, pp. 57-60
* Shelomo Morag, "The Vocalization of Codex Reuchlinianus", *Journal of Semitic Studies* 4 (1959) pp. 216-237.

## קישורים חיצוניים
* מרדכי מישור, ניקוד כ"י אֶרְפוּרְט של התוספתא – לֶקח מעשי, **[[לשוננו לעם]]** מחזור נג, חוברת ג, התשס"ב

* ארצישראלי-טברני
פארק מים

[ממוזער|שמאל|280px|פארק מים ב[מלזיה]]
[ממוזער|שמאל|280px|פארק מים ב[פולין]]
**פארק מים** הוא פארק שעשועים שמתקני השעשועים שבו משתמשים בעיקר במים על מנת לשעשע את המבקרים בו. מתקנים אלה כוללים מגלשות מים, בריכות גלים, מתקני משחקים הכוללים מים, אשדים מלאכותיים, שיט אבובים בנהרות מלאכותיים, בריכות שחייה ומתקני גלישה.

ראשיתם של פארקי המים בשנות ה-40 של המאה ה-20 בארצות הברית. במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נפתחו עשרות פארקי מים ברחבי ארצות הברית והוקם ה-WWA - האיגוד הבינלאומי לפארקי מים.

פארק המים המקורה הראשון נבנה באדמונטון, בפרובינציית אלברטה שבקנדה בשנת 1985, בשל תנאי מזג האוויר בחורף באזור זה. שטחו של פארק זה, שנקרא ורל ווטרפארק, הגיע לכ-20,000 מ"ר. פארקים מקורים אלה התפשטו במדינות הצפוניות של ארצות הברית.

פארק המים הראשון באירופה נבנה בבלקפול שבאנגליה, והוא נקרא סנדקאסל ווטרוורלד.

## בישראל
בישראל פועלים נכון לשנת 2024, 16 פארקי מים. והם מחולקים לשתי קטגוריות של פארקי מים גדולים לפי תקן בינלאומי, וקטנים יותר אשר עלות אחזקתם נמוכה יותר.

שלושת פארקי המים הגדולים הם:
* מימדיון, תל אביב
* ימית 2000, חולון
* פארק המים שפיים, קיבוץ שפיים

פארקי מים הקטנים יותר:
* פארק המים יבנה, יבנה
* חוף גיא, טבריה
* פארק יו ספלאש, קיבוץ אילות
* אקווה כיף, חוף גנים בכנרת
* נוף הגלים, נוף הגליל
* פארק המים חפץ חיים, קיבוץ חפץ חיים
* פארק המים מודיעין, מודיעין
* פארק המים אופקים, אופקים
* ספלאש, מתחם meex שרונים, הוד השרון
* פארק המים שונית, קיבוץ נווה ים
* Waterland, אילת
* פארק גליצ', עפולה
* גלי ים, חיפה

פארקי מים גדולים שפעלו בעבר ונסגרו:
* לונה-גל, חוף גולן בכנרת
* אשקלונה, אשקלון
* אטרקציה, חוף קליה בים המלח
* פארק המים נחשונית, קיבוץ נחשונים

## קישורים חיצוניים

* האיגוד הבינלאומי של פארקי המים
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

*
מילוס (אוניית מעפילים)

**מילוס** (**אצילה  13**) הייתה אוניית קיטור ששימשה כאוניית מעפילים, ומאוחר יותר נרכשה על ידי חברת הלויד הימי הארץ-ישראלי ושימשה כאוניית משא אשר הניפה את דגל צי הסוחר המנדטורי. 

## תולדותיה
האונייה נבנתה במספנת D. & W. Henderson & Co. - Glasgow והושקה ב-1920. עד שנת 1941 הייתה בבעלות חברת הספנות היוונית "אבגרינוס", והפליגה בשם "מילוס" תחת דגל פנמה.

### אוניית מעפילים
ברכישתה של "מילוס" היה מעורב ברטולד שטורפר יועץ כלכלי ממוצא יהודי באוסטריה. מעפילי המילוס כללו:
*430 אנשים שיצאו ברכבת מפראג לווינה ב-2 בספטמבר 1940:
** 250 אנשים שנרשמו במשרד של מנדלר, שכונה "השושנה השחורה"
**180 מחברי בית"ר וההסתדרות הציונית החדשה  
*220 איש מברנו
*50 פליטים שהועלו על ידי שטורפר על האונייה מלך שהפליגה במורד הדנובה והגיעה בראשית אוקטובר לטולצ'אה ברומניה.
על פי דו"ח שמסר שטורפר היו ב"מילוס" 652 נפש מאזור הפרוטקטורט ו-50 נפש מהעיר וינה. 

אוניית המעפילים הפליגה מנמל טולצ'אה ברומניה ועליה 700 המעפילים. בדרכה לארץ ישראל היא נעצרה על ידי כוחות בריטיים, הובאה לנמל חיפה, והמעפילים הועברו לאוניית הגירוש "פאטריה", שנועדה להפליג אל האי מאוריציוס. פאטריה חובלה בנמל על ידי "ההגנה" כדי למנוע את הפלגתה. חומרי הנפץ שהוצמדו לאונייה שהייתה במצב תחזוקה רעוע, גרמו לפיצוץ רב עוצמה, פי כמה מהמתכונן והרצוי והאונייה התפרקה וטבעה במהירות. וכ-200 נפש מתוך כ-1,700 מעפילים וכחמישים ימאים בריטים טבעו.

### אוניית משא בשימוש אזרחי
לאחר שנתפסה בידי שלטונות המנדט הבריטי, נרכשה מילוס ב-1941 במכירה פומבית על ידי חברת "לויד ימי ארץ ישראלי" ושימשה כאוניית משא. החברה רשמה את האונייה בשמה העברי "אצילה" בנמל חיפה, שיפצה אותה שטחית והיא הפליגה תחת דגל צי הסוחר המנדטורי. 

אצילה הפליגה לפורט סעיד במצרים כדי לטעון מטען בוטנים  לקפריסין. ב-8 בנובמבר 1941, תוך כדי טעינת כמות גדולה של שקי בוטנים על הסיפון, איבדה אצילה את יציבותה, התהפכה וטבעה ללא אבדות בנפש. אצילה הוכרזה כאובדן כללי ונמחקה מהרשומות ב-1945.
## לקריאה נוספת
* רות זריז, ברטולד שטורפר וחלקו בהצלת יהודים מגרמניה, בתוך: אניטה שפירא (עורכת), **העפלה**, מאסף לתולדות ההצלה, הבריחה, ההעפלה ושארית הפליטה, תל אביב: העמותה לחקר מערכות ההעפלה ע"ש שאול אביגור, אוניברסיטת תל אביב, הוצאת עם עובד, תש"ן-1990, עמ' 142-124.
* דליה עופר, המסע למאוריציוס ופרשת האניות "מילוס", "פסיפיק" ו"אטלנטיק" בראי הספרות והמחקר ההיסטורי, בתוך: רעיה כהן ויוסי מאלי (עורכים), **ספרות והיסטוריה**, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"ט-1999, עמ' 207–227.
* רב חובל הלל ירקוני. **75 שנות ספנות עברית בארץ ישראל, 1927-2002.** חיפה, אפי מלצר, תשס"ה-2005.
 
## הערות שוליים

קטגוריה:כלי שיט בתקופת היישוב
קטגוריה:אוניות משא
קטגוריה:אוניות מעפילים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:אוניות מעפילים שהפליגו ב-1940
קטגוריה:אוניות מעפילים בשירות העלייה מרומניה
יצחק מיכאלסון

**יצחק צ'סר מיכאלסון** (באנגלית: **Isaac Chesar Michaelson**; 1 באפריל 1903 – 16 ביוני 1982) היה רופא עיניים ישראלי, חתן פרס ישראל לרפואה וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

## ביוגרפיה

מיכאלסון נולד באדינבורו שבסקוטלנד. הוא למד אופתלמולוגיה וסיים לימודי רפואה באוניברסיטאות גלאזגו ואדינבורו בשנת 1927. הוא עסק רבות בחקר קונספטואלי ופרסומו בנוגע להתפתחות הרשתית היווה בסיס למחקרים רבים אחרים. מיכאלסון עבד כאופתלמולוג ומנתח בבית החולים למחלות עיניים בגלאזגו ושימש מרצה באוניברסיטת גלאזגו. בשנים 1939–1945 הוא ייעץ לצבא הבריטי בנושאי אופתלמולוגיה ושירת תקופה במצרים.

בשנת 1948 השלים מיכאלסון דוקטורט (PhD) ועלה עם משפחתו לישראל. תחילה הוא שימש יועץ לצה"ל ועבד כמנתח עיניים. בשנת 1949 הוא התמנה למנהל מחלקת העיניים בבית חולים רמב"ם ובשנת 1954 למנהל מחלקת העיניים בבית החולים האוניברסיטאי הדסה בירושלים, שהפכה תחת ניהולו למרכז לחקר אופתלמולוגיה, ולפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בבית החולים הוקמו על ידו מחלקה לפתולוגיה של העין, תת-מחלקות לביוכימיה של העין (שלהקמתה הזמין מומחית לנושא, פרופ' אילנה רות ברמן) ולפיזיולוגיה של הראייה, וכן מדור לחקר הטראכומה.

מיכאלסון עסק רבות בייעוץ למדינות מתפתחות, ובפרט למדינות אפריקה, ובשנת 1971 יזם את ארגון הכנס הבינלאומי למניעת עיוורון. בישראל הוא פעל לשיקום עיוורים. לאחר פרישתו מבית החולים הדסה, בשנת 1973, הקים מיכאלסון את "מכון ירושלים למניעת עיוורון" (הקרוי כיום על שמו – מכון מיכאלסון לשיקום הראייה), שבו נערכו מחקרים לחקר ולמיגור הסיבות למחלות עיניים ועיוורון.

מיכאלסון זכה בשנת 1960 בפרס ישראל לרפואה. בשנת 1968 הוא נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

## קישורים חיצוניים
* כרטיס אישי ואודותיו, באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים

## הערות שוליים

קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אדינבורו
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת גלאזגו
קטגוריה:רופאים יהודים
קטגוריה:סגל רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם
קטגוריה:סגל מרכז רפואי הדסה
קטגוריה:ישראלים ילידי סקוטלנד
קטגוריה:עולים לאחר קום המדינה: 1948–1950
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: רפואה
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לרפואה
קטגוריה:חברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
קטגוריה:רופאי עיניים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס ישראל לשנת 1960
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1903
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1982
סוריה במשחקים האולימפיים

**[[סוריה]]** השתתפה לראשונה ב**[[המשחקים האולימפיים|משחקים האולימפיים]]** באולימפיאדת לונדון (1948). היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות ושבה לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). מאולימפיאדת מונטריאול (1976) שוב נעדרה, ומאז אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא משתתפת ברציפות בכל האולימפיאדות. את המשלחת הגדולה בתולדותיה שלחה סוריה לאולימפיאדת מוסקבה, והיא כללה 70 ספורטאים. סוריה לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.

הישגיה הספורטיביים של סוריה נמוכים, והיא לא פיתחה מסורת של ניצחונות בענף מסוים. בסך הכל, צברו הספורטאים הסורים 4 מדליות ב-4 ענפים שונים, היאבקות, אתלטיקה קלה, אגרוף והרמת משקולות.

ג'וזף עטייה, מתאבק אמריקני בעל אזרחות סורית היה הראשון שזכה במדליה אולימפית, מדליית כסף באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). את מדליית הזהב הראשונה והיחידה בתולדותיה של סוריה השיגה האתלטית ע'אדה שועאע בקרב שבע, באולימפיאדת אטלנטה (1996). המתאגרף נאסר אל-שאמי השיג את המדליה השלישית לזכותה של סוריה, מדליית ארד, באולימפיאדת אתונה (2004).

לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה סוריה שמונה ספורטאים, אך רק שבעה מהם התחרו בסופו של דבר - השחיינית ביאן ג'ומעה, הייתה אמורה להשתתף במשחה ל-50 מטרים חופשי במקצה בו שחתה גם אניה גוסטומלסקי הישראלית, אך נעדרה ממנו. לעומתה, הקופץ לגובה מג'ד אלדין גזל השתתף בתחרות בה השתתף גם ניקי פאלי. הישג השיא של הסורים במשחקים אלה היה המקום ה-12 בו זכה מרים המשקולות אח'ד ג'ועילי. באולימפיאדת לונדון (2012) שיפר ג'ועילי את תוצאתו, וסיים במקום השישי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשם את ההישג הגבוה ביותר מג'דאדין ע'זאל, שסיים במקום השביעי בקפיצה לגובה.

באולימפיאדת טוקיו (2020) במשלחת סורית לתחרות טניס שולחן נכללה הינד זאזא והיא בת 12 בלבד.
באותה אולימפיאדה זכתה סוריה במדליה האולימפית הרביעית בתולדותיה לאחר שמען אסעד זכה במדליית הארד בהרמת משקולות.

## מדליות

### לפי אולימפיאדה
**באולימפיאדות הקיץ:**

### לפי ענף
**בענפי הקיץ:**

## ראו גם
* סוריה במשחקים הפאראלימפיים
* סוריה במשחקים האולימפיים לנוער

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:סוריה: ספורט
קטגוריה:מדינות במשחקים האולימפיים
אדמון פלג

שמאל|ממוזער|250px|לוח לזכרו של אדמון פלג על קיר הבניין בו התגורר
**אֶדמוֹן פְלֶג**, לעיתים נהגה שמו כ**אדמונד פלג** (בצרפתית: **Edmond Fleg**; 26 בנובמבר 1874 – 15 באוקטובר 1963) היה משורר וסופר יהודי ממוצא שווייצרי, שכתב בצרפתית.

## ביוגרפיה
נולד בז'נבה בשם אדמונד פלגנהיימר (Edmond Flegenheimer), בנם של מוריס וקלייר לבית נורדמן. בן דודו הוא הארכיטקט ז'ול-ז'אק או ז'וליאן פלגנהיימר (Jules-Jacques Flegenheimer). 

אחרי לימודים בעיר הולדתו, יצא לפריז ללמוד באקול נורמל סופרייר, ועבד שם כמבקר תיאטרון. ב-1914 התנדב ללגיון הזרים הצרפתי ואז שינה את שם משפחתו לפלג (בצרפתית: Edmond Fleg). זכה בעיטור צלב המלחמה.

למרות שזכה לחינוך יהודי, התרחק פלג בפריז מהדת, עד פרשת דרייפוס, שקירבה אותו חזרה ליהדות והפגישה אותו עם רעיונות הציונות. פלג השתתף במספר קונגרסים ציוניים ובאחד מהם פגש את ישראל זנגוויל, ממנו הושפע. פלג למד היסטוריה ומחשבה יהודית והביע בכתביו הבטים שונים של היהדות. אחד הטקטסים הנודעים שלו נקרא 'מדוע אני יהודי'. ברומן *L'enfant prophète* (הנביא הילד) הציג פלג את היהדות בדרכים מרתקות לדור שלם של יהודים מתבוללים. כמו כן עסק בתרגום כתבים מעברית ויידיש לצרפתית. במהלך שנות העשרים החל לשמש כנשיא הכבוד של תנועת הצופים היהודיים בצרפת.

פלג כתב גם את הלברית לאופרה **אדיפוס** של ג'ורג'ה אנסקו.

במהלך מלחמת העולם השנייה נותר פלג תחילה בנפת בּוּבאלוֹן, באזור הכיבוש האיטלקי של פרובאנס, ולאחר מכן הוברח בידי הרזיסטאנס למקום בטוח. שיחותיו עם יהודים נמלטים על הדברים היפים בדתם ראו אור בשנת 1946, תחת השם *Le Chant nouveau* (השיר החדש); את חוויותיו בתקופת הכיבוש תיאר בספר *Nous de l'Espérance* (אנחנו מהתקווה).

אחרי המלחמה שיחק פלג תפקיד חשוב בהתקרבות-מחדש בין הקהילה היהודית והנוצרית בצרפת. אף כי ביקר פעמיים בישראל (הראשונה מביניהן ב-1932, עם ידידו מארק שאגאל), הסתייג בתקופה זו מהציונות, שבה תמך בהתלהבות קודם לכן. לגישתו, על היהודים להשתלב בארצות מוצאם כאזרחים שוויי-זכויות, בין אם הם מממשים באורח פעיל את דתם היהודית ובין אם לאו. אף כי היה שווייצרי במוצאו, וזכה לאזרחות צרפתית רק ב-1921 בעקבות שירותו בלגיון הזרים, ראה את עצמו באופן מוחלט ונלהב כצרפתי. עוטר באות לגיון הכבוד.

משנת 1957 ארגן, יחד עם ליאון אלגזי, את "הכנס השנתי לאינטלקטואלים יהודים", כנס בו השתתפו, בין היתר, עמנואל לוינס, אנדרה נהר והרב יהודה ליאון אשכנזי .

פלג נפטר בפריז ב-1963. במותו הותיר אחריו עיזבון רב-ערך, שכלל התכתבויות עם הסופרים הצרפתיים החשובים ביותר בשנים 1890–1963.

## משפחתו
פלג היה נשוי למדלן לבית ברנהיים. שני בניהם הלכו לעולמם בהפרש קצר זה מזה: דניאל (נולד ב-1912) סבל מדיכאון והתאבד בשנת 1939, ואילו מוריס נהרג ביוני 1940 בקרבות בפלנדריה. שנתיים קודם לכן, ב־1938, נשא מוריס לאשה את אילה זקס-אברמוב.

## הוקרה
*צלב המלחמה של צרפת 1914–1918
*עוטר באות לגיון הכבוד של צרפת
*1937 - פרס ארטיג לשירה מטעם האקדמיה הצרפתית - עבור Écoute Israël "שמע ישראל"

## הנצחה
*על שמו נקראים רחובות בכרמל הצרפתי בחיפה ובשכונת נווה יעקב בירושלים.
*ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
*1952 - הושתל יער על שמו בישראל.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:סופרים שווייצרים כותבי צרפתית
קטגוריה:סופרים יהודים צרפתים
קטגוריה:משוררים צרפתים
קטגוריה:מעוטרי צלב המלחמה
קטגוריה:מעוטרי אות לגיון הכבוד
קטגוריה:סופרים יהודים שווייצרים
קטגוריה:ז'נבה: אישים
קטגוריה:שווייצרים שנולדו ב-1874
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1963
רוט

**רוט** (בגרמנית: Roth) הוא שם משפחה אשכנזי וגרמני ממקור גרמני. פירוש השם מן הצבע "אדום" ("אדמוני") או שאבותיו של נושא השם מן העיר רוט (ישנן כמה ערים בשם זה במרחב הדובר גרמנית, הגדולה שבהן בבוואריה).

קטגוריה:שמות משפחה אשכנזיים
קטגוריה:שמות משפחה גרמניים
פרח מלאכותי

ממוזער|צילום של זר פרחים בעל עומק שדה קטן. חפץ שמעוצב בצורת פרח, בדרך כלל לצורכי נוי. צולם בפארק הירדן בינואר 2016.
שמאל|ממוזער|250px|פרחים מלאכותיים מפלסטיק
שמאל|ממוזער|250px|קטע מאוסף פרחי הזכוכית המוצג באוניברסיטת הרווארד
**פרח מלאכותי** או **כְזַבְזֵר** – חפץ שמעוצב בצורת פרח, בדרך כלל לצורכי נוי.

נוסף על שימושם לנוי, לעיתים נעשה אף שימוש בפרחים מלאכותיים לצרכים מדעיים, למשל באוסף פרחי הזכוכית אשר באוניברסיטת הרווארד, שמציג את מגוון הצומח בארצות הברית.

## היסטוריה
בראשית המאה ה-18 התקדמו הצרפתים, שבמקור למדו את אמנות ייצור הפרחים המלאכותיים מן האיטלקים, התקדמות ניכרת במידת הדיוק של חיקוי מראה הפרח, ולקראת סוף המאה נהנו יצרני פריז ממוניטין עולמי בתחום זה. בסביבות אותה תקופה אמנות זו אף חדרה לאנגליה דרך פליטים צרפתים, ולא מאוחר מכך היא התפשטה גם לאמריקה.

## חומרי הכנה
לאורך ההיסטוריה יצר האדם פרחים מלאכותיים מחומרים שונים ומגוונים, בהם בדי פשתן צבועים וחומר קרני צבעוני במצרים; זהב וכסף ברומא העתיקה; מעטה הגולם של טוואי המשי באיטליה; נוצות צבעוניות בדרום אמריקה; וכן שעווה וצדפות ססגוניות. גם כיום ישנן שיטות שונות להכנת פרחים מלאכותיים, ובהן פיסול ועיבוד סבון; הכנת מבנה שלדי מתיל המכוסה בכיסוי ניילון; עיבוד של תערובת אדמה, מים וצבע; פרחים מבד או מנייר (שניתן, בין היתר, ליצור באוריגמי); וכן פרחי פלסטיק שמיוצרים בייצור המוני על פי תבנית קבועה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מוצרי עיצוב
משה גנטשוף

**משה הכהן גֳנְטְשוֹף** (1904–1997 ט' באב ה'תשנ"ז) היה חזן ומלחין מוזיקה ליטורגית יהודית.

## קורות חיים
משה פינחס גנטשוף נולד באודסה, אוקראינה. אביו גדליה היה חבר מפלגת הבונד. בנערותו היגרה משפחתו לארצות הברית, המשפחה השתקעה לראשונה בטולדו, אוהיו, שם החל לקבל שיעורים במוזיקה וסולפג' מחזן מקומי בשם אירוינג קורבין. הוא שר במקהלת בית הכנסת עם החזן שלום צבי צמחזון.

לאחר מכן עבר לניו יורק שם המשיך בלימודי חזנות ומוזיקה אצל החזן יהושע לינד. הוא שר במגוון מקהלות בניו יורק, תחת שרביטם של המנצחים הידועים ליאו לוב ומאיר מכטנברג. את משרתו הראשונה קיבל בשנת 1928, בבית כנסת ברובע הברונקס. בשנת 1944 לאחר פטירתו של החזן הדגול דוד רויטמן, קיבל את משרתו בבית הכנסת שערי צדק במנהטן. בשנות הארבעים, החלה קריירת החזן שלו לפרוח, כיהן בכמה בתי כנסיות בניו יורק, יצא למסעות קונצרטים ברחבי אמריקה, אירופה וישראל, ואף הקליט תקליטים. בשנים אלה תפס מקום של כבוד בחזנות, כאשר הוא פעיל באגודות החזנים למיניהן, מלמד חזנים צעירים. במשך כ-25 שנה, שידר במסגרת שידורי הרדיו היהודי בניו יורק – WEVD תוכנית חזנות, בה שר בעצמו, לרוב יצירות שלו, ואף ארח חזנים אחרים.

החזן גנטשוף התאפיין ב"אמירה" מיוחדת, ברצ'יטטיבים הייחודיים לו, בלחניו הרבים, ובאינטרפרטציה שהעניק ללחנים אחרים.

נודע בשיתוף הפעולה המיוחד שהיה לו עם החזן ישראל אלטר, שאף הלחין עבורו יצירות רבות. דבר זה גרם לאמרה שנפוצה אז, שיצירות אלו הן "כדת משה וישראל" (משה גנטשוף וישראל אלטר).

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה של החזן בשפה האנגלית
* ידיעה בניו יורק טיימס על פטירתו
* 

* הקלטות של החזן משה גנטשוף בארכיון הצליל בספרייה הלאומית

קטגוריה:יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית
קטגוריה:חזנים רוסים
קטגוריה:חזנים אמריקאים
קטגוריה:מלחיני קטעי חזנות
קטגוריה:חזנים אוקראינים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1904
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1997
אפוגיאה ופריגיאה

שמאל|ממוזער|250px|מסלול לוויין סביב כדור הארץ, עם נקודות אפוגיאה ופריגיאה
**אַפּוֹגֵיאָה** (באנגלית: **Apogee**) ו**פֶּרִיגֵיאָה** (**Perigee**) הן האפסידים במסלולו של לוויין (טבעי או מלאכותי) סביב כדור הארץ, כלומר הנקודות שבהן נמצא הלוויין במקום הרחוק ביותר מכדור הארץ (אפוגיאה) או הקרוב אליו ביותר (פריגיאה).

[שמאל|ממוזער|250px|הירח המלא הגדול ביותר ב-2008, צולם מ[מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה בליל ה-12 בדצמבר 2008]]

## אפוגיאה ופריגיאה של הירח

מסלולו האליפטי של הירח סביב כדור הארץ יוצר נקודות אפוגיאה ופריגיאה. האפוגיאה של הירח היא בת 405,696 קילומטר (0.0027 יחידות אסטרונומיות) והפריגיאה שלו היא בת 363,104 קילומטר (0.0024 יחידות אסטרונומיות). אירוע ויזואלי מיוחד מתרחש כאשר הירח נמצא בנקודת הפריגיאה (כלומר - במיקום הקרוב ביותר לכדור הארץ) באמצע החודש העברי, כאשר הירח נראה מכדור הארץ מואר כולו. במועד מיוחד זה, הירח נראה מפני כדור הארץ גדול יותר מהרגיל, ואורו בוהק באופן מיוחד. דוגמה לתאריכים שבהם אירע מאורע שכזה הם 12 בדצמבר 2008, 5 במאי 2012, 23 ביוני 2013, 10 באוגוסט 2014, 28 בספטמבר 2015, 14 בנובמבר 2016 ו-1 בינואר 2018 אז הגיע הירח למרחק של 356,565 קילומטר בלבד מכדור הארץ.

משיקולי שימור תנע בעת אירועי גאות ושפל, הירח מתרחק מכדור הארץ כ-3.8 סנטימטר כל שנה.

## ראו גם
*אפהליון ופריהליון
* גאות ושפל והתרחקות הירח

## קישורים חיצוניים

*מחשבון מרחק כדור הארץ והירח, באתר פורמילאב 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מדעי החלל
פויבה (מיתולוגיה)

במיתולוגיה היוונית **פוֹיבֶּה** – "בעלת עטרת הזהב" (ביוונית עתיקה **Φοίβη**), שבשמה היא ההעתק הנשי של פובוס, הייתה אחת מן הטיטאנים – צאצאי אורנוס וגאיה.

## דמותה
על פי המסורת, היא יוחסה לירח (ראו סלנה), כפי שמציג מייקל דרייטון ביצירתו "אנדימיון ופויבה" (1595) – הייחוס הנרחב הראשוני לאגדת אנדימיון בשפה האנגלית. בן זוגה הוא אחיה הטיטאן קויוס, איתו היו לה שתי בנות – לטו, אשר ילדה את ארטמיס ואפולו, ואסטריה, אלת הכוכבים, שלה בת יחידה – הקטה. דרך לטו הייתה פויבה סבתם של אפולו וארטמיס. השמות פויבה ופבוס רומזות על מילים נרדפות לארטמיס וככינויים לאפולו. על פי נאום שאייסכילוס שם בפיה של כוהנת דלפית, במחזהו "EUMENIDES" ("נוטות החסד" – על פי תרגומו של שלמה דיקמן), פויבה השיגה שליטה על האורקל מדלפי דרך תמיס. "פויבה תחת ירושה זו נראית כהמצאה הפרטית שלו", ד.ס רוברטסון הגיע למסקנה ששלוש החלוקות הגדולות של כוחות הנבואה בדלפי מקבילות לשלושת דורות האלים, "אורנוס, העניק את האורקל לאשתו גאיה וקרונוס מן הראוי העניק זאת לאחותו תמיס." בכל אופן, בתורו של זאוס להעניק את המתנה, אייסכילוס לא יכול היה לדווח שהאורקל ניתנה ישירות לאפולו, אשר עדיין לא נולד, וכך פויבה נכנסה לתמונה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:טיטאנים
Wishbone Ash

**Wishbone Ash** (בתעתיק לעברית: ווישבון אש) היא להקת רוק בריטית שהוקמה בסוף שנות השישים.

## היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1969 על ידי גיטריסט הבס מרטין טרנר והמתופף סטיב אפטון. השניים היו חברים בלהקה בשם טנגלווד יחד עם גלן טרנר, אחיו של מרטין. כאשר גלן עזב, הלהקה פרסמה מודעה לאיתור גיטריסט חדש במגזין מלודי מייקר. כך הצטרפו ללהקה הגיטריסטים טד טרנר ואנדי פאוול. שם הלהקה נבחר מתוך שתי רשימות של מילים שבאחת מהן הופיעה המילה wishbone, כלומר עצם המזלג בגופם של עופות, שנחשבת למביאת מזל טוב, ובשנייה הופיעה המילה ash, שפירושה אפר.

ב-1970, כשחיממו את להקת דיפ פרפל, הגיטריסט ריצ'י בלקמור שם לב לכישרון חבריה ועזר לחיבורם הראשוני עם תעשיית המוזיקה הבריטית. הוא המליץ עליהם למפיק דרק לורנס, ועזר להם להשיג חוזה עם חברת התקליטים דקה.

ב-1972 הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי והמצליח ביותר "ארגוס", שהגיע למקום ה-3 במכירות באותה שנה בבריטניה. באלבום זה הביאה הלהקה למיצוי את יכולת ניגון הגיטרה של שני חבריה, טד טרנר ואנדי פאוול, ונודעה מאז כלהקה המקפידה להפעיל שני גיטריסטים מובילים ברוב שיריה, דבר שהיה פחות מקובל באותן שנים. באותה שנה נחשבה הלהקה כאחת המבטיחות במוזיקה העולמית וקיבלה שבחים רבים, בעיקר על יכולת הניגון הווירטואוזית בהרמוניה של טרנר ופאוול.

עם השנים עזבו רוב חברי הלהקה והיא פועלת היום בהובלת אנדי פאוול, שנשאר החבר המקורי היחיד.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:להקות רוק בריטיות
קטגוריה:אמני דקה רקורדס
קנת השלישי, מלך סקוטלנד

**קנת השלישי** (באנגלית: **Kenneth III**; בגאלית סקוטית: **סינאד מק דויב** - **Cináed mac Duib** באיות עתיק, **Coinneach mac Dhuibh** באיות מודרני, כלומר "קנת בנו של דואיב"; 967 לערך - 25 במרץ 1005), המכונה "**ראש השבט**'" (בגאלית סקוטית: "אן דון" - **An Donn**), היה מלך סקוטלנד משנת 997 ועד מותו. הוא היה מלך סקוטלנד האחרון שנבחר בשיטת הטניסטרי.

## ביוגרפיה
קנת היה בנו של דאב בן מלקולם. תעודות היסטוריות אינן מתעדות אירועים מתקופת שלטונו, למעט אירוע משנת 999 לערך המוזכר בדברי ימי ממלכת אירלנד, לפיה נרצח דונגל מק קינאד על ידי גייל קומגיין מק קינאד. יש הסוברים כי מדובר באירוע בו אחד מבניו של המלך רצח את אחד מבניו האחרים; אחרים סוברים כי מדובר בבניו של קנת השני.

קנת נהרג בקרב במונזייוויירד שבסטראת'רן על ידי מלקולם השני בשנת 1005. אירוע זה מתואר בדברי ימי אלסטר ובכרוניכון סקוטורום וכן בדברי ימי מלכי אלבה.

בנו של קנת, בודהי (Bodhe) או בוייט (Boite) לא מלך אחריו, ונכדו של קנת (בנו של בוייט) נרצח על ידי מלקולם השני בשנת 1032 (לפי האמור ב"דברי ימי אלסטר").

נכדתו של קנת, גראוך, בתו של בוייט, הייתה רעייתו של גיל קומגיין ממוריי ולאחר מותו של גיל, נישאה למקבת' (והיא לידי מקבת' המוזכרת במחזה "מקבת'" של ויליאם שייקספיר). בנה, לולאך ונינו של קנת' מלך לאחר מותו של מקבת'.

## קישורים חיצוניים

* דברי ימי אלסטר
* 

קטגוריה:מלכי סקוטלנד
קטגוריה:בית אלפין
קטגוריה:נפטרים ב-1005
יעקב שריד

**יעקב שריד** (**שניידר**) (י' בטבת תרס"ג, 9 בינואר 1903 – כ"ד בכסלו תשל"ז, 16 בדצמבר 1976) היה מחנך ישראלי, מנכ"ל משרד החינוך והתרבות בין השנים 1967–1970.

## ביוגרפיה
שריד נולד בשם יעקב שניידר בעיירה רפלובקה (ברוסית: Рафаловка) (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה). הוא למד ב"חדר" ואחר כך בבית המדרש למורים העברי של "תרבות" בווילנה. עבר כמורה במקומות שונים בווהלין ובמקביל היה פעיל ציבור בהסתדרות המורים העבריים בפולין. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ועבד כמורה ומנהל בית ספר ברחובות (כיום קרוי על שמו בית הספר "שריד" בעיר זו).

לאחר שנודע לו שכל בני משפחתו נספו בשואה שינה את שם משפחתו לשריד. מאוחר יותר התברר לו שלא כל בני משפחתו נספו ועדיין נשארו בני משפחה עם השם שניידר.

לאחר הקמת מדינת ישראל היה למנהל "המרכז לחינוך" של זרם העובדים ועסק בקליטת ילדי העולים לבתי ספר של זרם העובדים. בשנת תשי"ג עבר לעבוד במשרד החינוך, ובראשית שנת הלימודים תשט"ו התמנה לאחראי על מספר תחומים במשרד ובהם החינוך היסודי, כוח האדם בהוראה והקשרים עם הסתדרות המורים, בדרגת משנה. בפברואר 1967 מונה על ידי השר זלמן ארן למנכ"ל משרד החינוך, לאחר התפטרותו של חנוך רינות . הוא כיהן בתפקידו עד ספטמבר 1970, אז פרש לגמלאות והוחלף באלעד פלד.

## משפחתו
שריד היה נשוי לדובה (דובל) לבית גרובר (התאבדה ב-1961 בעקבות מחלת הדיכאון בהיותה בת 58, לאחר שנטלה כמות גדולה של כדורים) אחותם של יוסף גדיש (ראש עיריית עכו) וסוניה רֶפֶּטוּר (אשתו של ברל רפטור), שאותה הכיר בבית המדרש למורים בווילנה.

בנו היה יוסי שריד ונכדו הוא עוה"ד והסופר ישי שריד. בתו, הדסה אבטליון (נפטרה ב-2012), הייתה מחנכת. שתי בנותיה של אבטליון עוסקות גם הן בחינוך: ליאת באומינגר היא פסיכולוגית חינוכית, ודלית דננברג (אשתו של הקרדיולוג פרופ' חיים דננברג) היא מחנכת בירושלים. בתו של יוסי שריד, נעה שריד הראל, היא מנהלת בית ספר יסודי בתל אביב.

## הנצחה
* על שמו נקרא בית ספר יסודי י.שריד ברחובות.

## קישורים חיצוניים

* יעקב שריד באתר משרד החינוך
*  (עם פרישתו; ראיון ותצלום דיוקנו)
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:בוגרי תרבות (רשת חינוך)
קטגוריה:מנהלי בתי ספר ישראלים
קטגוריה:מנכ"לי משרד החינוך
קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת קהילת ירושלים
קטגוריה:ישראלים ילידי האימפריה הרוסית
קטגוריה:יהודים מווהלין
יעקב
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1903
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1976
בנזיל

שמאל|ממוזער|150px|בנזיל
[ממוזער|נגזרות של בנזיל: (מימין לשמאל), [בנזילאמין , בנזיל רדיקל, קבוצת בנזיל, בנזיל מתיל אתר, בנזיל כלורופורמט  ובנזיל ברומיד ]]
**בנזיל** (באנגלית: Benzyl) היא קבוצה פונקציונלית עם הנוסחה הכימית **C<sub>6</sub>H<sub>5</sub>CH<sub>2</sub>**. הקיצור Bn משמש לעיתים קרובות כדי לציין את החלק הבנזילי של מולקולה גדולה יותר. לדוגמה בנזיל אלכוהול יקרא BnOH. הקיצור Bz אינו מציין בנזיל אלא בנזויל . ניתן לראות את הבנזיל כפניל הקשור ל-CH2.

## ראו גם
* בנזילפניצילין

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:קבוצות פונקציונליות
סורניה

**סורניה** (באיטלקית **Soragna**) היא עיר בנפת פארמה שבמחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה.

אוכלוסיית העיר מונה כ-4,800 נפש (נכון ל-2015).

## יהדות סורניה
יהודים התיישבו בעיר במאה ה-16 ומאז ועד 1971 היה רצף יישוב יהודי במקום.

המוזיאון היהודי על שם פאוסטו לוי של סורניה (באיטלקית: מוזאו אברייקו "פאוסטו לוי" די סורניה) נמצא במבנה בית הכנסת לשעבר, מבנה שנבנה ב-1855 במקום בו שכן בית כנסת מהמאה ה-17. במוזיאון יש תצוגה של חפצי קודש ומסמכי ההיסטוריה של יהודי סורניה מאז ראשית ההתיישבות היהודית בעיר ועד ימינו.

## לקריאה נוספת
*מדריך איטליה בהוצאת מראה מקום, עמוד 62

## קישורים חיצוניים

* 
*  יהדות סורניה
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמיליה-רומאניה: ערים
אליעזר שפר

**אליעזר שפר** (י' בשבט ה'תרצ"ג, 6 בפברואר 1933 – י"ב בחשוון תשע"ט, 21 באוקטובר 2018) היה איש ציבור ישראלי.

## ביוגרפיה
שפר נולד בטבריה. הוא היה דור שישי למשפחה של חסידי קרלין, שעלתה לארץ ישראל בשנת תקל"ז–1777 בעליית החסידים. סבו, משה לייב, הקים את מלון שפר – האכסניה היהודית הראשונה בטבריה. אביו, חיים שפר ניהל את חברת "אגד" בטבריה עשרות בשנים. אבי סבו, רבי יהושע ביין, הקים את הבית היהודי הראשון בכפר מירון, בית שבו שוכנת כיום ישיבת בני עקיבא במירון.

למד בתלמוד תורה ובישיבת "אור תורה" בטבריה, ולאחר סיום לימודיו במחזור הראשון של הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם המשיך ללמוד בישיבת חברון בירושלים. בשנת 1953 התגייס לצבא ההגנה לישראל. את השירות הצבאי עשה בגדוד הראשון (890) של חטיבת הצנחנים. השתתף במלחמות ישראל. היה נשוי משנת 1958 ועד למותו לאסתר לבית גרוס.

שפר היה מורה ומדריך בכפר בתיה שברעננה. למד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה וחינוך. בתפקידו כיועץ תעסוקה בכיר במשרד הרווחה הקים רשת לייעוץ תעסוקתי והכשרה מקצועית במחוז השרון ובשירות התעסוקה לאוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים בשנת 1968.

בשנת 1970 יצא בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית לארצות הברית. לאחר שובו מהשליחות בשנת 1973, השתתף בהקמת החטיבה לדור ההמשך ופיתוח מנהיגות בהסתדרות הציונית העולמית. כאשר נבחר לעמוד בראש החטיבה, הקים רשת עולמית של מכונים ללימודי יהדות ולפיתוח מנהיגות קהילתית יהודית ציונית.

בתפקיד ראש המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית היה אחראי על תפעול מפעלי חינוך ותרבות תורנית ועל הוצאה לאור של ספרי לימוד, עיון, הגות וערכות הוראה בשפות שונות. בתפקידו כראש המרכז לשירותים רוחניים בתפוצות הפעיל רשת של סמינרים לרבנים וראשי קהילות וייסד את "העצרת העולמית של המנהיגות האורתודוקסית" שהתכנסה בירושלים.

שפר החל את פעילותו הציבורית במשמרת הצעירה של המפד"ל, ובחודש ניסן תש"כ (אפריל 1960) עמד בראש כנס היסוד של "חוגי הצעירים" במפד"ל, שהתארגנו על ידי זבולון המר ודניאל ורמוס.

שפר עמד בראש המועצה העולמית לחינוך תורני, היה יו"ר איחוד בתי הכנסת בישראל, יו"ר הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות ונשיא לשכת בני ציון של בני ברית בירושלים. כמו כן היה חבר בתוכנית "מלווה מלכה" ששודרה במוצאי שבת ברשת ב'.

משנת 1993 למד בכולל "יום השישי" של ישיבת הכותל.

פרסם מאות מאמרים וסיפורים בעיתון "הצופה". ספרו "סיפורי הזמן והמקום" יצא לאור בהוצאה עצמית.

נפטר בירושלים בי"ב מרחשוון, תשע"ט, 21 באוקטובר 2018.

## עיטורים
* "עיטור לוחמי המדינה" של לוחמי חרות ישראל (לח"י)
* יקיר החינוך הדתי תשס"ו–2006
* "יקיר ירושלים" לשנת תשס"ז–2007
* יקיר הרובע היהודי לשנת תשע"ג–2013
* פרס ירושלים של בשבע

## קישורים חיצוניים
* איחוד בתי הכנסת בישראל (ששפר עומד בראשו)
* טוריו של אליעזר שפר, באתר דתילי
* מירון של פעם, 80 שנה רצופות, ריאיון עם אליעזר שפר, 25.5.2016, אתר 'קול הזמן'
* 
* 
* 

קטגוריה:ציונות דתית: אנשי ציבור
קטגוריה:פעילי המפד"ל
קטגוריה:יקירי ירושלים
קטגוריה:חברי הנהלת הסוכנות היהודית
קטגוריה:חברי בני ברית ישראל
קטגוריה:בוגרי ישיבת חברון כנסת ישראל
קטגוריה:זוכי פרס ירושלים (ערוץ 7)
קטגוריה:ציונות דתית: אנשי חינוך
קטגוריה:לוחמי הלח"י
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת קהילת ירושלים
קטגוריה:שליחי הסוכנות היהודית
קטגוריה:חברי התנועה למען ארץ ישראל השלמה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1933
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2018
ג'ון ל. ווטסון

**ג'ון ל. ווטסון** (באנגלית: **John L. Watson**; נולד ב-5 בספטמבר 1951 באומהה, נברסקה) הוא שחמטאי אמריקאי בדרגת אמן בינלאומי.
## קריירה
למד הנדסה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. ווטסון הוא תאורטיקן ידוע בתחום השחמט, שכתב ספרים מובנים וביקורות על ספרי שחמט. תמונתו הופיעה על שער חוברת מאי 1969 של הביטאון Chess Life לאחר שניצח באליפות השחמט הראשונה של בתי ספר תיכוניים בארצות הברית. הוא גם מאמן מצליח, שבין חניכיו נמנה אלוף העולם לנוער לשנת 1997, טל שקד.

ווטסון כתב למעלה משלושים ספרים על היבטים שונים בשחמט. ספרו משנת 1999 "סודות של אסטרטגית שחמט מודרנית" זכה בפרס איגוד השחמט הבריטי ותורגם לשפות רבות. ספרו בארבעה כרכים על הפתיחה האנגלית היה לרב מכר במשך למעלה מ-25 שנים.

## ספרים שכתב

**Play the French*, third edition, (Cadogan Chess Books) 
**Chess Strategy in Action* 
**The Unconventional King's Indian* 
**The Gambit Guide to the Modern Benoni* 
**Secrets of Modern Chess Strategy: Advances since Nimzowitsch*, Gambit Publications, 1999, 
**Chess Strategy in Action*, Gambit, 2003, 
**English 1...P-K4* 
**Mastering the Chess Openings*, Gambit Publications. Volume 1 (1. e4):  (2006), volume 2 (1. d4):  (2007).


## קישורים חיצוניים

* ביקורות ספרים שכתב ווטסון

קטגוריה:שחמטאים אמריקאים
קטגוריה:אמנים בין-לאומיים
קטגוריה:מחברי ספרי שחמט
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1951
פונטוגרפר

**פונטוגרפר** (באנגלית: **Fontographer**), הידועה גם בשמה הקודם **מקרומדיה פונטוגרפר**, היא תוכנת עיצוב גופנים המפותחת כיום על ידי חברת FontLab. התוכנה מסוגלת לייצר גופנים בפורמטים הפופולריים TrueType ו-PostScript ובמספר פורמטים נוספים. התוכנה זמינה למערכות ההפעלה "חלונות" ו-Mac OS X.

פונטוגרפר פותחה במקור על ידי חברת Altsys למחשבי מקינטוש בלבד. התוכנה שוחררה לראשונה בסתיו 1986.

בינואר 1995 חברת Altsys נרכשה על ידי חברת מקרומדיה. גרסה חדשה של תוכנת פונטוגרפר נכללה בחבילת תוכנות הגרפיקה של מקרומדיה, ותרמה רבות לתפוצה הנרחבת לה זכתה התוכנה. אף על פי שפיתוח התוכנה הופסק בשנת 1998, לאחר יציאת גרסה 4.1 של התוכנה, מעצבי גופנים ומעצבים גרפים רבים עדיין המשיכו להשתמש בתוכנה.

במאי 2005 חברת פונטלאב הודיעה שרכשה את זכויות הפיתוח וההפצה של התוכנה מחברת מקרומדיה ושתמשיך לפתח את התוכנה.

ב-31 במרץ 2006 הוציאה החברה את גרסה 4.7.3 של התוכנה למקינטוש. הגרסה האחרונה למערכת ההפעלה "חלונות" הייתה גרסה 4.1.5.

ב-20 ביוני 2010 הוציאה החברה את גרסה 5.0 של התוכנה למערכות ההפעלה "חלונות" ו"מקינטוש".

## קישורים חיצוניים
* 
קטגוריה:טיפוגרפיה דיגיטלית
קטגוריה:גופנים
קטגוריה:תוכנות שהושקו ב-1986
חרש אופן

שמאל|ממוזער|250px|מודעת פרסום ישנה של "חרש אופן"
**חרש אופן** הוא בית החרושת הראשון בישראל לייצור אופניים.

ראשיתו של בית החרושת, בעסק שהוקם על ידי מנחם גולדברג (1872 - 1961) ליבוא אופניים מבריטניה לארץ ישראל, בשנת 1921 בתל אביב.

בשנת 1950, עקב מגבלות חדשות שהוטלו על עסקי היבוא סמוך לאחר קום המדינה, הוקם בית החרושת **חרש אופן**, במטרה לייצר אופניים "כחול לבן" ולהשתתף בפיתוח התעשייה הצעירה במדינת ישראל.

בשיא פעילותו של בית החרושת, היו כ- 40% מכלל האופניים במדינה מתוצרת חרש אופן.

משפחתו של מנחם גולדברג, מייסד בית החרושת, המשיכה את דרכו, באמצעות בנו, בנציון גולדברג (1907 - 1960), ונכדו, יאיר גולדברג. כיום מנוהל בית החרושת על ידי אינג' אשר י. כשר, אשר הצטרף לעסק המשפחתי לאחר נישואיו לנכדתו של מנחם גולדברג עדנה גולדברג בשנת 1962.

בית החרושת פעיל ומייצר אופניים מסוגים שונים, לרבות אופני עבודה, תלת-אופן ואח', במשכנו באזור התעשייה קריית אריה בפתח תקווה.

בגלל יבוא מסין וסיבות נוספות נקלע בית החרושת לקשיים ונמסר שהוא עומד להיסגר ב- אוגוסט 2020.
המייסד, אשר כשר, נפטר ביוני 2023.

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:תעשיית רכב בישראל
קטגוריה:חברות ביישוב
קטגוריה:יצרני אופניים
קטגוריה:קריית אריה: חברות
קטגוריה:ישראל: חברות שהוקמו ב-1921
ג'רזי סיטי

**ג'רזי סיטי** (באנגלית: **Jersey city**) היא עיר במחוז הדסון, ניו ג'רזי, ארצות הברית. לפי סקר אוכלוסייה שנערך בארצות הברית בשנת 2000 חיים 240,055 תושבים בג'רזי סיטי, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה בניו ג'רזי, אחרי ניוארק.

ג'רזי סיטי שוכנת על הגדה המערבית של נהר ההדסון מהצד השני של מנהטן שבעיר ניו יורק, והיא חלק ממטרופולין ניו יורק (שנמצאת במדינה אחרת). ג'רזי סיטי, מרכז מסחרי ותעשייתי, היא נמל כניסה ומרכז ייצור. עם כמעט 18 קילומטר של גישה לים ותשתית רכבות מפותחת, ג'רזי סיטי היא מרכז תחבורה וניידות חשוב. יש בה מוסכי רכבות, מזקקות נפט, מחסנים, ומפעלים שמייצרים מבחר של סחורות, בהן כימיקלים, דלק, מוצרי חשמל, ביגוד ומוצרי טיפוח. ג'רזי סיטי הרוויחה ממיקומה ליד האי מנהטן מכך שרוב החברות בה הן שלוחות של עסקים שמקורותיהם במנהטן בעיר הענק ניו יורק. הפיתוח שנעשה בעת האחרונה כלל העלאת מספר יחידות המגורים ומרכזי הקניות. אולם, חלקים מהעיר נשארים כפי שהיו בזמן המהפכה התעשייתית.

## היסטוריה
### הלנאפי והולנד החדשה
האדמה שעליה יושבת ג'רזי סיטי כיום הייתה פעם אזור פראי שאוכלס על ידי קבוצת שבטים אינדיאניים בשם לנאפי. בשנת 1609 עגן הנרי הדסון, שעל שמו קרוי נהר ההדסון המפורסם שליד העיר ג'רזי סיטי, שחיפש מסלול חלופי למזרח אסיה, את אונייתו בחצי האי סנדי הוק. לאחר שסייר באזור במשך תשעה ימים ופגש את התושבים המקומיים, הוא חזר להולנד. ההולנדים ארגנו את חברת הולנד החדשה המאוחדת על מנת לנהל את הטריטוריה החדשה וביוני 1623, הפכה הולנד החדשה לפרובינציה הולנדית, שבסיסה בניו אמסטרדם (עם הזמן, ניו יורק). מייקל ריינירז פאו, לורד אכטינהובן ומנהל בחברת מזרח הודו, קיבל מעמד של פטרון בתנאי שיקים מושבה של פחות מ-50 איש במהלך ארבע שנים. הוא בחר בגדה המערבית של נהר ההדסון וקנה את האדמה מהלנאפי.

בדצמבר 2019 הסתבכה פעילות של המשטרה המקומית לתפיסת סוחרי סמים. במהלך הירי בג'רזי סיטי נהרגו שלושה אזרחים ושוטר.

## ערים תאומות

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*  
* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:ניו ג'רזי: ערים
קטגוריה:ארצות הברית: ערי נמל בחוף המזרחי
קטגוריה:גיי וילג'
*
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1633
הדרבי של מדריד

שמאל|ממוזער|300px|דרבי בין הקבוצות בנובמבר 2010
**הדרבי של מדריד** (בספרדית: **El Derbi madrileño**) הוא משחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של העיר מדריד, ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד, המשחקות בליגת העל הספרדית.
   
המשחקים בין שתי הקבוצות נערכים בסנטיאגו ברנבאו, אצטדיונה של ריאל, או במטרופוליטנו, אצטדיונה של אתלטיקו. בין שתי הקבוצות שוררת יריבות ארוכת שנים, ומשחקי הדרבי זוכים לתשומת לב רבה.

בתחילת המאה ה-20 שכן הסנטיאגו ברנבאו בסמוך למוסדות פיננסיים גדולים, ואילו הויסנטה קלדרון אצטדיונה הישן של אתלטיקו היה מקום צנוע בהרבה. ריאל זכתה לפופולריות רבה בשל הישגיה הרבים, ואילו אתלטיקו הייתה אהודה בעיקר בקרב אנשי מעמד הפועלים. באופן מסורתי נחשבה ריאל לקבוצה ממסדית, דבר שהתבטא במיוחד בתקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.

מבחינה סטטיסטית זכתה ריאל ליותר הצלחות, וניצחה במשחק הדרבי פעמים רבות יותר. ריאל מחזיקה בשיא של 13 שנים בלי הפסד בדרבי, החל משנת 2000 ועד לשנת 2013, אז ניצחה אתלטיקו בגמר גביע המלך הספרדי. הניצחון הגבוה ביותר בדרבי הוא 7–3, במשחק ידידות על אדמת ארצות הברית ב-27 ביולי 2019, בו ניצחה אתלטיקו את ריאל, כשדייגו קוסטה כבש רביעייה והורחק בכרטיס אדום.

בסוף עונת 2013/2014 ריאל ואתלטיקו נפגשו בגמר ליגת האלופות באצטדיון האור בליסבון. אתלטיקו הובילה 0-1, אך שער דרמטי של סרחיו ראמוס כפה הארכה. בהארכה ריאל כבשה 3 שערים וזכתה בתואר.

שנתיים לאחר, מכן בעונת 2015/2016, נפגשו ריאל ואתלטיקו פעם נוספת בגמר ליגת האלופות, באצטדיון סן סירו במילאנו. לאחר 1-1 בתום 120 דקות המשחק הגיע לפנדלים, בהם ריאל ניצחה 5:3 וזכתה פעם נוספת בתואר.

המפגשים בין ריאל ואתלטיקו מדריד בגמרי ליגת האלופות היוו את הפעמים החמישית והשישית ששתי קבוצות מאותה מדינה נפגשות בגמר מפעל זה אך את הפעם הראשונה והשנייה אשר שתי הקבוצות מגיעות גם מאותה העיר. 

בעונת 2018/2019 נפגשו הקבוצות במסגרת הסופר קאפ האירופי ובה אתלטיקו מדריד ניצחה את ריאל 4:2. זו הפעם הראשונה שאתלטיקו מדריד מנצחת במפגש אירופי ביניהם.

## ראו גם
* הקלאסיקו

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

מדריד
דרבי
דרבי
דרבי
המערכה בדרום-מערב האוקיינוס השקט

שמאל|ממוזער|250px|זירת דרום מערב האוקיינוס השקט**המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט** הייתה חלק מזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה בין השנים 1942–1945. המערכה התנהלה באזורים כמו הפיליפינים, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, בורנאו, אוסטרליה, גינאה החדשה והחלק המערבי של איי שלמה. במערכה לחמו כוחות הצבא היפני הקיסרי, בעיקר נגד כוחות אמריקאים, אך גם מול אוסטרלים, הולנדים, פיליפינים, בריטים וכוחות מבעלות הברית. מרבית הכוחות היפניים השתייכו לחיל המשלוח הדרומי בפיקודו של גנרל היסאיצ'י טראוצ'י, ותפקידם היה לכבוש את הטריטוריות שבשליטת בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה.

המערכה החלה עם המתקפה על פרל הארבור, ובמקביל מתקפות יפניות נוספות בדרום-מזרח אסיה. היפנים זכו בניצחונות משמעותיים, וכבשו אזורים נרחבים לאורך החוף של סין, בורמה, הפיליפינים, הודו-סין ואיים בדרום-מזרח אסיה. באוסטרליה לא נערכה פלישה קרקעית, אך היו תקיפות אוויריות יפניות, בעיקר על דרווין. ב-30 במרץ 1942 הוקם פיקוד בעלות הברית במערב האוקיינוס השקט, שעיקרו היה צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, בראשות גנרל דאגלס מקארתור, והפיקוד על הצי היה בידי אדמירל צ'סטר נימיץ. נקודת המפנה הגיעה באוגוסט 1942, עם מתקפת הנגד של בעלות הברית. בזכות אסטרטגיה שבה נכבשו איי מפתח באוקיינוס, ובכך נטרלו איים אחרים מבלי שיצטרכו להילחם עליהם. התקדמות זו הביאה את בעלות הברית עד איי ריוקיו, קרוב ליפן. אז, במקום פלישה ליפן עצמה, הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, מה שהוביל לכניעת יפן ללא תנאי וסיום המערכה.

## קרבות מרכזיים
* קרב גוודלקנל
* הקרב הימי על גוודלקנל
* המערכה בפיליפינים (1941–1942), המערכה בפיליפינים (1944–1945)
* קרב איי הודו המזרחיים
* קרב מפרץ לייטה

קטגוריה:זירת אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה
אסכולת ברביזון

[ממוזער|שמאל|250px|'''[המלקטות** ([[1857]]) - ציור של ז'אן-פרנסואה מילה (Jean-François Millet)]]
**אסכולת ברביזון** הם קבוצת [[צייר]]ים, שפעלו בכפר [[ברביזון]] ב[[צרפת]] בין השנים [[1830]] ו-[[1870]] בקירוב. ציירי האסכולה השתייכו לתנועת ה[[ריאליזם (אמנות)|ריאליזם]] שהתנגדה בתקופתה [[התנועה הרומנטית|לזרם הרומנטי]].

ב-[[1824]] הוצגו עבודות של [[ג'ון קונסטבל]] בתערוכת הציורים של פאריס. ציורי הנוף הכפריים שלו השפיעו על כמה מהאומנים הצעירים של התקופה, והניעו אותם לנטוש את ה[[פורמליזם (אמנות)|פורמליזם]] ולשאוב השראה ישירות מן הטבע. הנוף והטבע הפכו לנושאים המרכזיים של עבודתם ולא כתפאורת רקע לציור אירועים דרמטיים.

בתקופת [[אביב העמים]] נאספו בברביזון אומנים כדי לעסוק ברעיונותיו של קונסטבל, והפכו את הטבע לנושא המרכזי של ציוריהם.

אחד מהם, [[ז'אן-פרנסואה מילה]], הרחיב את הרעיון מציורי טבע לתיאור דמויות – דמויות של [[איכר]]ים, ציורים של חיי הכפר ושל העבודה בשדות. בתמונה ''[[המלקטות]]'' ([[1857]]), מילֶה מתאר שלוש נשים איכרות העובדות בקציר. הלקטנים הם אנשים עניים, המורשים לאסוף את השאריות לאחר שבעל השדה השלים את הקציר העיקרי. ניתן לראות את הבעלים, (המתוארים כעשירים) עומדים במרחק. מילה בחר להעביר את המיקוד מן העשירים והחזקים אל אלה הנמצאים בתחתית הסולם החברתי. על מנת להדגיש את שקיפותן החברתית של הדמויות, הסתיר את פניהן. גופן הכפוף מייצג את עבודתן הקשה והיומיומית.

ראשי אסכולת ברביזון היו [[ז'אן-בטיסט קאמי קורו]], [[תאודור רוסו]], ז'אן פרנסואה מילה ו[[שארל-פרנסואה דוביני]]. רוסו ומילה, נפטרו שניהם בברביזון (ב-[[1867]] וב-[[1875]] בהתאמה).

==ראו גם==
* [[הברביזון החדש]]

== לקריאה נוספת ==
<div style="direction: ltr;">
* Steven Adams, **The Barbizon School & the Origins of Impressionism**, Phaidon Press, Reissue edition, May 22, 1997, 
* Sarah Herring, **The Nineteenth-Century French Paintings: Volume 1, The Barbizon School''' (National Gallery Catalogues), National Gallery London, January 7, 2020, 

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:אסכולות באמנות
נחשון (חברת דיג)

250px|ממוזער|סירות הדייג של חברת "נחשון" עוגנות בנמל חיפה, אוקטובר 1946
250px|ממוזער|בניית סירת דיג של חברת "נחשון" בנמל חיפה, אוגוסט 1944
250px|ממוזער|סירת הדייג "נון" של חברת "נחשון" בנמל חיפה, אוגוסט 1944
**נחשון** הייתה חברת ספנות ארצישראלית שנוסדה בשנת 1936 ביוזמת דוד רמז על ידי ההסתדרות הכללית בסיועם של ידידי ההסתדרות בארצות הברית.

החברה, שהייתה בבעלותה המלאה של ההסתדרות, הוקמה למטרת קידום הימאות בארץ ישראל. בשיאה היו בבעלות החברה 11 ספינות והיא נוהלה על ידי הגברת גוסטה שטרומפף-רכב.

כזרוע ביצועית-ימית של ההסתדרות, הייתה החברה שותפה בבניית נמל תל אביב, ייסוד קואופרטיב "העוגן" בנמל חיפה וחברת "הפריקה" בנמל תל אביב. ב-1945 הייתה נחשון אחד משלושת הגופים שהקימו את צים ותרמה לה את אניית הנוסעים "קדמה". בשנות ה-50, אחרי רכישת מפעל שימורי הדגים יונה בטירת כרמל שינתה החברה את שמה ליונה ובשנת 1969 נסגרה עקב קשיים כלכליים ואניותיה נמכרו לחברת הספנות 'אטלנטיק'.
## היסטוריה
החברה החלה לפעול עם ספינת דיוג אחת. ביוני 1937 נכנסה לשירות ספינת דיוג שנייה בשם סנפיר, וספינת משא בשם רחף.
### רחף

נחשון רכשה אוניית משא שנרשמה בנמל חיפה, סימנה מ. ח. 19 (מפרשית חיפה), ואשר נקראה "רחף". היא נבנתה בסוריה כספינה במבנה אופייני לספינות במזרח הים התיכון, ועסקה בניסיונות דיג חופי ובהובלת מטענים. הרחף נבנתה מעץ אלון, והייתה ספינת מפרש דו תרנית עם מנוע עזר דיזל ומערך מפרשים אורכי. מהירות השיט שלה עם מנוע העזר הייתה עד 7 קשר, ונשאה מטען כללי במעמס מרבי של 150 טון. רוב אנשי צוותה היו עברים, שחלקם היו, לימים, לרבי חובלים בצי הסוחר הארצישראלי. רחף הפליגה בין חופי מזרח הים התיכון והובילה בעיקר מטענים כלליים. ביוני 1937 היא הביאה לראשונה מלט מבית החרושת נשר לנמל תל אביב.

ביום 22 בדצמבר 1938 טבעה רחף כשנקלעה לסערה חזקה באזור האי קפריסין יחד עם שלושה מאנשי צוותה. על שמה של רחף קרוי רחוב בחיפה.

## לקריאה נוספת
*זאב הים, "ספינות מספרות", עמודים 137–140.
*צ. הרמן, "הכובשים בים נתיבה", עמודים 65–68.
* רב חובל הלל ירקוני. **75 שנות ספנות עברית בארץ ישראל, 1927-2002.** חיפה, אפי מלצר, תשס"ה-2005.

## קישורים חיצוניים

*נחשון, אתר תנועת העבודה הישראלית
* שגיא אלי, על הרקע להקמת נחשון, *[http://goldameir.org.il/archive/home/he/4/1163924693/1163924982.html#_edn78 גולדה מאיר (מאירסון) ויחסה לבעיית יהודי אירופה בשנים 1930 - 1945]*, עבודת גמר לתואר שני, החוג ליהדות זמנו, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2003
*

## הערות שוליים

קטגוריה:חברות ספנות ביישוב
מקדוניה הצפונית במשחקים האולימפיים

ממוזער|150px|המתאבק מגומד איברגימוב, הראשון  שזכה במדליה מטעם מקדוניה הצפונית
**[[מקדוניה הצפונית]]** השתתפה לראשונה ב**[[המשחקים האולימפיים|משחקים האולימפיים]]** כמדינה עצמאית באולימפיאדת אטלנטה (1996), ומאז השתתפה בכל המשחקים האולימפיים. בין אולימפיאדת אנטוורפן (1920) לאולימפיאדת סיאול (1988) התחרו הספורטאים המקדונים במסגרת המשלחת היוגוסלבית. במשחקי החורף משתתפת מקדוניה הצפונית מאז אולימפיאדת נאגנו (1998).

עד כה, זכה רק שני ספורטאי מקדונים זכו במדליה אולימפית, המתאבק מגומד איברגימוב שזכה במדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000) בקטגוריית המשקל של עד 85 ק"ג בהיאבקות בסגנון חופשי ובאולימפיאדת טוקיו (2020) זכה דג'אן ג'ורג'יבסקי  שניצח בענף הטאקוונדו. שאר ספורטאים המקדונים שהשתתפו בתחרות רשמו הישגים צנועים יותר, והיחיד שהצליח להתברג בצמרת היה המתאבק מוראד רמזאנוב, שדורג שביעי באולימפיאדת בייג'ינג (2008). במשחקי החורף לא הצליח אף ספורטאי מקדוני לרשום הישג משמעותי. 

עם זאת, הספורטאים המקדונים שנטלו חלק במשחקים האולימפיים בזמן שמקדוניה הצפונית הייתה חלק מיוגוסלביה (ונקראה הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה) הצליחו לזכות בסך כולל של שתי מדליות זהב, חמש מדליות כסף וחמש מדליות ארד.

## מדליות

### לפי אולימפיאדה
**באולימפיאדות הקיץ:**

### לפי ענף
**בענפי הקיץ:**

## ראו גם
* יוגוסלביה במשחקים האולימפיים
* מקדוניה הצפונית במשחקים הפאראלימפיים
* מקדוניה הצפונית במשחקים האולימפיים לנוער

## קישורים חיצוניים

* אתר הוועד האולימפי המקדוני

## הערות שוליים

קטגוריה:מדינות במשחקים האולימפיים
קטגוריה:מקדוניה הצפונית: ספורט