דיילי מייל

ה**דיילי מייל** (באנגלית: **Daily Mail**) הוא צהובון יומי בריטי בבעלות תאגיד התקשורת "דיילי מייל אנד ג'נרל טראסט", שנוסד בשנת 1896 ויוצא לאור בלונדון. החל ממאי 2020 הוא העיתון הנפוץ ביותר ב, עם מכירות של כ-620,000 עותקים ביום (נכון ל-2025), לאחר שעקף בתפוצתו את העיתון המתחרה ה"סאן". גישתו הפוליטית היא ימין-שמרנית. בשנות ה-30 של המאה ה-20 אף תמך במפלגת איגוד הפשיסטים הבריטי בהיטלר וב. בנוסף, במשך השנים היה במובהק אנטישמי ואנטי-ציוני.

## היסטוריה
### הקמת העיתון והצלחתו הראשונית
העיתון יצא לאור לראשונה ב-4 במאי 1896 ביוזמת האחים אלפרד, והרולד הרמסוורת' (שהיה ידוע אחר כך בשם לורד רות'רמר), וזכה הצלחה מיידית. מחירו היה חצי פני, בעת שמחיר העיתונאים האחרים בבריטניה היה כפול; הוא היה גם יותר פופוליסטי בסגנונו ותמציתי יותר בסיקור שלה מאשר יריביו, תוך התמקדות בקהל ההמונים. הגיליון הראשון היה מתוכנן להיות מודפס ב-100,000 עותקים, אך ההדפסה ביום הראשון הייתה לבסוף בכמות של 397,215 עותקים, והיה צורך לרכוש מתקני הדפסה נוספים כדי לעמוד בביקוש שעלה ל-500,000 בשנת 1899. בשנת 1902 תפוצתו הייתה מעל מיליון, והוא היה לעיתון הגדול בתפוצתו בעולם.

האחים הרמסוורת' חילקו ביניהם את ניהול העיתון, כשהרולד ניהל את הצד העסקי שלו ואלפרד שימש כעורך. מתחילת דרכו אימץ העיתון עמדה פוליטית ימנית-שמרנית חזקה, ונקט קו פטריוטי תקיף במלחמת הבורים השנייה, וען שעל האימפריה הבריטית לכבוש ולהשתלט על הרפובליקות העצמאיות שהקימו המתיישבים הבורים (איכרים פרוטסטנטים, שמוצאם בהולנד, צרפת וגרמניה, אשר התיישבו בדרום אפריקה החל מהמאה ה-17). דבר שהוביל לטענות שהוא לא מדווח על סוגיות היום באופן אובייקטיבית אלא מנסה להשפיע עליהם. במקביל, במטרה למשוך קוראים, העיתון הרבה לפרסם כתבות שעסקו בבידור שערוריות ורכילות; והיה העיתון הראשון שהכיר בשוק הפוטנציאלי של משיכת קוראות נשים והקדיש להן עמודים רבים עם תוכן ספציפי. הלורד סליסבורי שהיה ראש הממשלה בעת השקת העיתון אמר עליו: "שהוא עיתונם של נערי המשרדים, הכתוב וערוך על ידי נערי משרדים. 'הדיילי מייל' מכוון, קודם כל, להמונים".

בשנת 1900 החל ה"דיילי מייל" להיות מודפס בו זמנית הן במנצ'סטר והן בלונדון, העיתון הלאומי הראשון בבריטניה שעשה זאת (עד אז ארגן רכבות מיוחדות כדי להפיץ את עותקיו מלונדון לצפון המדינה), כדי ליעל ולהגדיל את תפוצתו בצפון האי הבריטי.

### במחצית הראשונה של המאה ה-20
במשך זמן מה בתחילת המאה העשרים, העיתון פעל נמרצות נגד "הסכנה הצהובה", והזהיר מפני הסכנות לכאורה של ההגירה הסינית לבריטניה. נושא "הסכנה הצהובה" ננטש מכיוון שהמרוץ הימי האנגלו-גרמני הוביל לאיום חמור ודחוף יותר על האימפריה הבריטית. במשותף עם עיתונים שמרניים אחרים, ה"דיילי מייל" השתמש במרוץ הימי האנגלו-גרמני כדרך לבקר את הממשלות הליברליות שהיו בשלטון מ-1906 ואילך, בטענה שהליברלים היו חלשים מדי בתגובתם לתוכנית של הגרנד-אדמירל הגרמני אלפרד פון טירפיץ, להפיכת הצי הפרוסי הצנוע לצי הגרמני הקיסרי, צי המלחמה השני בגודלו ב-1914, שהיה היריב העיקרי של הצי המלכותי הבריטי.

עם סיום מלחמת העולם הראשונה, העיתון פעל נגד הענקת זכות בחירה אוניברסלית, לאחר שב-1918 ניתנה לכל הגברים במדינה, כולל גברים מהמעמד הנמוך ועשר שנים אחר כך גם לנשים; זאת מאחר שללורד רות'רמר הייתה תפיסת עולם אליטיסטית לגבי הפוליטיקה, מתוך אמונה שהמנהיגים הטבעיים של בריטניה הם גברים מהמעמד הגבוה כמוהו, וטען שנשים בריטיות וגברים מהמעמד הנמוך לא היו מסוגלים להבין את נושאים מורכבים, ואמר שהחל לאבד אמון בדמוקרטיה עם הענקת זכות בחירה אוניברסלית בבריטניה.

באוקטובר 1922 תמך ה"דיילי מייל" ב, סדרת אירועים שהובילו לעלייתו של בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה, בטענה כי הדמוקרטיה נכשלה באיטליה, ולכן היה חייב מוסוליני להקים את הדיקטטורה הפשיסטית שלו, כדי להציל את הסדר החברתי. בשנת 1923 פרסם רות'רמיר מאמר מערכת בשם "מדוע אירופה חייבת את מוסוליני", שם כתב על "הערצתו העמוקה" למוסוליני, אותו שיבח על כך ש"הציל את איטליה ואולי אף את העולם המערבי כולו". העיתון גם תמך בכיבוש האיטלקי של האי היווני קורפו וגינה את ממשלת בריטניה על כך שגינתה את המתקפה האיטלקית על יוון. אחר כך תמך העיתון בפלישת איטליה לאתיופיה ב-1935.

ב-25 באוקטובר 1924 פרסם ה"דיילי מייל" את "מכתב זינובייב", מכתב מזויף שהצביע כביכול על כך מממשלת ברית המועצות מנחה את הקומוניסטים הבריטים למהפכה אלימה (נטען שהמכתב נשלח לכאורה מגריגורי זינובייב, מהפכן רוסי יהודי). המכתב היה בין הגורמים לתבוסת מפלגת הלייבור של רמזי מקדונלד בבחירות הכלליות ב-1924, שנערכו ארבעה ימים לאחר מכן.

החל משנת 1923, לורד רות'רמיר וה"דיילי מייל" כרתו ברית עם ברון העיתונות הגדול השני בבריטניה, לורד ביברברוק. בעלי ה"דיילי אקספרס"; בקמפיין נגד יריבם המשותף, מנהיג של המפלגה השמרנית, סטנלי בולדווין, שכיהן כראש ממשלת בריטניה שלוש פעמים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שלטענתם היה חלש וליברלי מדי. במאמר מערכת בשנת 1927 בשם "חמש שנים של פשיזם באיטליה", טען כי היו מקבילות בין בריטניה המודרנית לאיטליה בשנים האחרונות של התקופה הליברלית, שכן נטען כי באיטליה יש סדרה של ממשלות ליברליות ושמרניות חלשות שעשו ויתורים למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית כמו הענקת זכות בחירה אוניברסלית לגברים ב-1912 ש"התוצאה היחידה שלה הייתה להזריז את הגעתו של אי-סדר". באותו מאמר, בולדווין הושווה לראשי ממשלת איטליה של התקופה הליברלית וממשלת בולדווין גונתה "על כך שהיא מנסה להרגיע את האופוזיציה על ידי היותה סוציאליסטית יותר מהסוציאליסטים". בשנת 1928, ה"דיילי מייל" שיבח במאמר מערכת את מוסוליני כ"דמות הגדולה של התקופה" וכתב ש"מוסוליני ככל הנראה ישלוט בהיסטוריה של המאה העשרים, כפי שנפוליאון שלט בתחילת המאה התשע-עשרה".
### תמיכה בנאציזם ובפשיזם
לורד רות'רמיר היה ידידם של בניטו מוסוליני ואדולף היטלר, וכיוון את עמדת המערכת של ה"דיילי מייל" כלפיהם להיות תומכת וחיובית החל מתחילת שנות ה-30. לורד רות'רמיר חשש שמעמד הפועלים בבריטניה יבצע מהפכה ולכן רכש אחוזה בהונגריה, שאליה יוכל להימלט במקרה שבריטניה תהיה מהפכה או שהיא תיכבש על ידי ברית המועצות. זמן קצר לאחר שהנאצים השיגו את פריצת הדרך שלהם בבחירות לרייכסטאג ב-14 בספטמבר 1930, וזכו ב-107 מושבים, הוא נסע למינכן כדי לראיין את היטלר. במאמר שפורסם ב"דיילי מייל" ב-24 בספטמבר 1930, כתב:.

החל מדצמבר 1931, לורד רות'רמיר פתח בשיחות עם אוסוולד מוסלי, להסכים על התנאים בהם ה"דיילי מייל" יתמוך פומבית במפלגתו. השיחות התארכו במידה רבה משום שמוסלי הבין שרות'רמיר הוא מגלומן שרוצה להשתמש במפלגה החדשה למטרותיו שלו, כשהוא מבקש לכפות תנאים והגבלות בתמורה לתמיכת ה"דיילי מייל". מוסלי, שהיה אנוכי באותה מידה, רצה את תמיכתו של רות'רמיר, אך רק בתנאיו שלו. בשנת 1933, כתב רות'רמיר מאמר בו שיבח את הישגיו של המשטר הנאצי החדש, ובהמשך המאמר שימש את הנאצים לתעמולה. במאמר טען כי "העוולות הקטנות של נאצים בודדים יוטמעו על ידי היתרונות העצומים שהמשטר החדש כבר מעניק לגרמניה". לצד תמיכתו בגרמניה הנאצית כ"חומת מגן נגד הבולשביזם", רות'רמיר השתמש ב"דיילי מייל" כבמה לקידום עמדתו שיש לפעול לחיזוק חיל האוויר המלכותי בטענה שמלחמה אווירית היא טכנולוגיית העתיד, ובמהלך שנות ה-30 תואר ה"דיילי מייל" כ"אובססיבי" בלחץ להגדלת ההוצאות על חיל האוויר המלכותי. באותה תקופה לורד רות'רמיר וה"מייל" גילו גם אהדה פומבית לאוסוולד מוסלי ולאיגוד הפשיסטים הבריטי והוא כתב מאמר שכותרתו "הידד לחולצות השחורות" שפורסם בדיילי מייל ב-15 בינואר 1934. באפריל 1934, ה"דיילי מייל" ערך תחרות בשם "למה אני אוהב את החולצות השחורות", במסגרתה העניק לירה שטרלינג אחת בכל שבוע עבור המכתב הטוב ביותר מקוראיו המסביר מדוע הם אוהבים את איגוד הפשיסטים הבריטי.

העיתון התנגד להגעת פליטים יהודים הנמלטים מגרמניה, ותיאר את הגעתם כ"בעיה שעליה הצביע ה"דיילי מייל" שוב ושוב. בדצמבר 1934, רות'רמיר ביקר בברלין כאורחו של יואכים פון ריבנטרופ. במהלך ביקורו, יוזף גבלס הודה בנאום פומבי על הסיקור הפרו-גרמני של ה"דיילי מייל". במרץ 1935, לאחר שהתרשם מהטיעונים שהעלה ריבנטרופ להחזרת המושבות הגרמניות באפריקה לידי הנאצים, פרסם רות'רמיר מאמר תמיכה בו טען כיהסכם ורסאי היה קשה מדי כלפי הרייך וטען כי הכלכלה הגרמנית נפגעה מאובדן האימפריה הקולוניאלית הגרמנית באפריקה, שכן טען כי ללא מושבות אפריקאיות לניצול, ההתאוששות הכלכלית הגרמנית מהשפל הגדול הייתה שברירית ושטחית.

במהלך מלחמת האזרחים בספרד, פרסם ה"דיילי מייל" ב-27 ביולי 1936 מאמר מצולם מאת פרדיננד טוהי תחת הכותרת "הכרמנות האדומות, הנשים ששורפות כנסיות". טוהי צילם סדרת תצלומים של נשים ספרדיות שהצטרפו למיליציית הפועלים צועדות לחזית עם רובים ותחמושת על כתפיהן. במאמר שספג ביקורת נרחבת בטענה שהוא מיזוגיני, כתב טוהי: "הנשים הספרדיות היו יצור להערצה או לעבודה ביתית, היו להן שתי אפשרויות להינשא או לחמוק למסדר דתי... 65 אחוז היו אנאלפביתיות". טוהי זעם על כך שהנשים הספרדיות הצעירות דחו את המערכת הפטריארכלית המסורתית, וכתב בגועל: ש"בנות הפעולה הישירה של מיליציית הפועלים אינן רוצות להיות כמו אמותיהן, כנועות וצייתניות לגברים". טוהי כינה את הנשים הצעירות הללו "הכרמנות האדומות", וקישר אותן לגיבורה ההרסנית של האופרה כרמן ולקומוניזם, ושען שפעולתן הוכיחה את חוסר המוסריות של הרפובליקה הספרדית, אשר הטיפה לשוויון מגדרי. עבור טוהי, נשים שברחו להילחם במלחמה דחו את נשיותן, מה שהוביל אותו לתייג את הנשים הללו כמפלצתיות, כשהאשים אותן ב"שחיתות מינית", וכתב באימה מוחלטת לנוכח האפשרות שנשים אלו יקיימו יחסי מין לפני הנישואין, שסימן עבורו את תחילת סוף ה"ציוויליזציה" עצמה. ההיסטוריונית הבריטית קרוליין ברדרס כתבה כי המאמר של טוהי אמר הרבה יותר על הפוליטיקה המגדרית של ה"דיילי מייל" עצמו, וכנראה גם על קוראי ה"דיילי מייל" שתמכו במאמר מסוג זה.

ג'ורג' וורד פרייס, הכתב המיוחד של ה"דיילי מייל" באירופה, היה אחד העיתונאים הבריטים השנויים ביותר במחלוקת בשנות ה-30, והיה אחד העיתונאים הבריטים הבודדים שהורשו לראיין גם את בניטו מוסוליני וגם את אדולף היטלר, משום ששני המנהיגים הפשיסטים ידעו שניתן לסמוך על וורד פרייס שינקוט טון חיובי וישאל שאלות "רכות". ויקהאם סטיד כינה את וורד פרייס "המשרת של מוסוליני, היטלר ורותרמיר". ההיסטוריון הבריטי דניאל סטון כינה את הדיווחים של וורד פרייס מברלין ורומא "תערובת של סנוביות ופרו-פשיזם עם חנופה מסוג 'אנגלי' עדין ביותר". במשבר של 1938 סביב חבל הסודטים, ה"דיילי מייל" היה עוין מאוד נגד ממשלת צ'כוסלובקיה ותמך בפלישת הנאצים.

לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין ה"דיילי מייל שימש בשוגג את שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ ככלי לשכנוע היטלר שבריטניה לא תצא למלחמה למען הגנת פולין. ריבנטרופ ביקש משגרירות גרמניה בלונדון, בראשות הרברט פון דירקסן, לספק תרגומים מעיתונים תומכי הפיוס עם היטלר כמו ה"דיילי מייל" ו"הדיילי אקספרס", מה שגרם להם לחשוב שדעת הקהל הבריטית התנגדה בתוקף ליציאה למלחמה למען פולין. ההיסטוריון הבריטי ויקטור רות'וול כתב כי העיתונים שריבנטרופ השתמש בהם כדי לספק את סיכומי העיתונות שלו עבור היטלר, כמו ה"דיילי אקספרס" ו"הדיילי מייל", היו מנותקים לא רק מדעת הקהל הבריטית, אלא גם ממדיניות הממשלה הבריטית בנוגע למשבר המדיני. הסיכומים לעיתונות שריבנטרופ סיפק היו חשובים במיוחד, מכיוון שריבנטרופ הצליח לשכנע את היטלר שהממשלה הבריטית שולטת בסתר בעיתונות הבריטית, וכמו בגרמניה, שום דבר לא הופיע בעיתונות הבריטית שהממשלה הבריטית לא רצתה שיופיע.

### לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-5 במאי 1946, חגג ה"דיילי מייל" את יובל הזהב שלו. וינסטון צ'רצ'יל היה האורח הכבוד בנשף שערך והרים כוסית לכבוד העיתון בנאום במהלך האירוע. קיצוב ניירות עיתון בזמן מלחמת העולם השנייה אילץ את ה"דיילי מייל" לצמצם את גודלו לארבעה עמודים, אך גודלו גדל בהדרגה במהלך שנות ה-50.

בשנת 1947, ה"דיילי מייל" פרסם בקביעות מאמרים נגד מתן עמצאות להודו.

במהלך משבר סואץ בשנת 1956, ה"דיילי מייל" נקט בעקביות קו נוקשה נגד נשיא מצרים גמאל עבד אל-נאצר, וטען כי בריטניה מוצדקת בפלישה למצרים כדי להשתלט מחדש על תעלת סואץ ולהפיל את נאצר.

בשנות ה-70 וה-80, חיזק עורכו דייוויד אינגליש את מעמדו והפך אותו מעיתון שנאבק למכור חצי מכמות העותקים שמכר יריבו ה"דיילי אקספרס", לעיתון שתפוצתו עלתה על זו של ה"אקספרס" באמצע שנות ה-80. העיתון נהנה מתקופה של הצלחה עיתונאית בשנות ה-80, והעסיק כותבים מובלים בין עיתונאי "פליט סטריט". סר דייוויד אינגליש, שקיבל תואר אבירות בשנת 1982.

בסוף 2013, העיתון העביר את פעילות הדפוס שלו בלונדון מאזור הדוקלנדס של העיר למפעל חדש בשווי 50 מיליון ליש"ט בת'ורוק, אסקס.

באוגוסט 2016, הדיילי מייל החל שותפות עם The People's Daily, העיתון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הסינית.[103][104] שותפות זו כללה פרסום מאמרים ב-MailOnline שהופק על ידי The People's Daily. ההסכם נראה לצופים כמעניק לעיתון יתרון בפרסום ידיעות שמקורן בסין, אך הוא גם הוביל לשאלות צנזורה בנוגע לנושאים רגישים מבחינה פוליטית.

## סיקור שנוי במחלוקת
בשנות ה-30 של המאה ה-20 תמך העיתון באוסוואלד מוסלי ובאיגוד הפשיסטים הבריטי והציג עמדות אוהדות לנאציזם ולפשיזם, בעלי העיתון הלורד רות'רמיר פרסם מאמר מערכת בינואר 1924, תחת הכותרת "הידד ללובשי החולצות השחורות" (!Hurrah for the Blackshirts). הוא אף נפגש עם אדולף היטלר מספר והיה אורח של כבוד בארוחת ערב חגיגית בראשות היטלר בדצמבר 1934. רות'רמיר היה תומך נלהב של היטלר והשתמש בעיתונים שלו, ה"דיילי מייל" ו"דיילי מירור", כדי לתמוך בפיוס ופרסם תעמולה חיובית על המשטר הנאצי. כתב העיתון בברלין, ג'ורג' וורד פרייס, פיתח גם הוא מערכת יחסים קרובה עם היטלר, ולעיתים קרובות העניק לו ראיונות בלעדיים.

ביולי 1993 פרסם הדיילי מייל כתבה תחת הכותרת "התקווה להפלה אחרי התגלותם של גנים הומוסקסואלים". פרסום הכתבה עורר ביקורות שליליות חריפות. חלק מהמבקרים טענו שהכותרת מזכירה את תחילה הדרך של העיתון שתמך בעבר באידאולוגיה הנאצית.

במאי 2024 העביר דובר צה"ל ל"דיילי מייל" מידע על חטיפת מתן צנגאוקר שמשפחתו לא הכירה, כולל חלקים מסרטון חקירה של של מחבל חמאס שתיאר כיצד בוצעה חטיפתו. אחר כך דובר צה"ל התנצל בפני המשפחה ואמר כי לא העביר אליה את המידע "בשל טעות אנוש". עינב, אמו של החטוף: לא הכרתי את המידע ובטח שלא אישרתי את פרסום הסרטון.

## תביעות דיבה
במשך השנים הסתבך העיתון בעשרות תביעות דיבה של ידוענים, אנשי עסקים ופוליטיקאים, בעקבות כתבות וידיעות שפרסם, בין השאר:

במרץ 2008 המיליארדר היהודי-אמריקאי שלדון אדלסון זכה בתביעת דיבה נגד העיתון, לאחר שהעיתון האשימו ב"התנהלות עסקית אכזרית, נתעבת ונבזית".

באוקטובר 2008 השחקן דייוויד דוכובני תובע מיליון דולר מהעיתון, לאחר שפרסם כי בגד באשתו כשהיה נשוי.

במרץ 2010 חברת פייסבוק איימה לתבוע את העיתון, לאחר שפרסם אשר הציג את פייסבוק כפלטפורמה שבה גברים מבוגרים יכולים להטריד בקלות מינית נערות. בעקבות האיום בתביעה, נאלץ ה"דיילי מייל" לשנות את הכותרת שניתנה למאמר במהדורה המקוונת שלו במייל, ולפרסם התנצלות במהדורה המודפסת. הכותרת המקורית של המאמר הייתה "התחזיתי לנערה בת 14 בפייסבוק - מה שקרה אחרי כך יחליא אתכם", אולם בעקבות האיום בתביעה הוסר שמה של פייסבוק מהכותרת.

באוגוסט 2016 תבעה מלניה טראמפ את העיתון על 150 מיליון דולר, לאחר שרמז כי הייתה בעבר נערת ליווי. באפריל 2017 זכתה וקיבלה 3 מיליון דולר והתנצלות.
## קישורים חיצוניים

* 

* 
## הערות שוליים

קטגוריה:הממלכה המאוחדת: עיתונים