open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
מדינת לאום יהודית תרבותית

**מדינת לאום יהודית תרבותית** היא אחת הגישות הרווחות לתיאור דמותה של מדינת ישראל.

מדינת לאום היא מדינה בה תושבי המדינה הם בעלי יסודות המשותפים לאותו לאום (למשל שפה, מוצא, זיקה לדת, מסורת, אמונה, היסטוריה ועוד).

גישת תיאור ישראל כמדינת לאום של היהודים יוצאת מנקודת מוצא (שיש החולקים עליה) שלכל היהודים יש מכנה משותף לאומי ושכולם מעוניינים בהגדרה עצמית במסגרת של מדינה ריבונית. מדינת לאום תרבותית היא מדינה חילונית מעצם הגדרתה (כי מדינה לא חילונית היא מדינה דתית לאומית או מדינת הלכה).

במדינת לאום יהודית תרבותית צביונה היהודי של המדינה מושפע מהזיקה למורשת ולמסורת היהודית. זיקה זו באה לידי ביטוי בסמלים, בתכנים חינוכיים ובחקיקה.
אין כפייה של ערכים. כל אחד מאזרחי המדינה יכול לבחור ערכים, מנהגים ומסורות שהוא רוצה לקחת מהדת, מהמורשת היהודית, מהספרות וההיסטוריה היהודית.

במדינת לאום יהודית תרבותית יתקיים שלטון דמוקרטי בו יכולים לחיות מיעוטים מתוך שוויון זכויות מלא. אולם עליהם להכיר בכך שחוקים מסוימים כחוק השבות, סמלי המדינה (סמל, דגל, המנון) וכן מעמדם של מוסדות כמו הרבנות הראשית נובעים ממקורותיה היהודיים של המדינה ולכן אינם משותפים לכל תושביה ואף מפלים לטובה את אזרחיה היהודים.

הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית אינה חופפת להגדרת מדינת לאום יהודית תרבותית ואינה סותרת אותה.

הגדרת מדינת לאום היהודית תרבותית אינה זהה להיותה של המדינה ציונית, אם כי מקובל להניח שיתקיים קשר כזה. יתקיים קשר עם יהדות התפוצות אולם לא בהכרח יתקיים חוק השבות ויהודי התפוצות לא ישותפו בהחלטות הקשורות לאופיה של המדינה. זהו אחד ההבדלים המשמעותיים בין מדינת לאום יהודית תרבותית לבין מדינה יהודית.

הדוגלים בגישה זו באים ממגזרים מגוונים, אלו המגדירים עצמם מסורתיים וחלק מאלו המגדירים עצמם כחילוניים.

בעשור השני של המאה ה-21 הוגשו לכנסת הצעות חוק פרטיות אחדות לחוק יסוד: ישראל - מדינת הלאום של העם היהודי. בכנסת העשרים ב-19 ביולי 2018 החוק אושר ברוב של 62 בעד, 55 נגד ושני נמנעים. החוק קובע כי מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, שבה זכותו הטבעית להגדרה עצמית, זכות שבמדינת ישראל היא ייחודית לעם היהודי. החוק מעגן בחוק יסוד את מעמדם של סמל מדינת ישראל, דגל ישראל והתקווה כהמנון המדינה, לוח השנה העברי, חגי ישראל ומועדיו והשפה העברית כשפת המדינה. כמו כן קובע החוק שהמדינה תעודד התיישבות יהודית ושירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל.

## ראו גם
* גישות למדינת ישראל

## לקריאה נוספת
* חיים נבון, **מדינה קטנה לעם גדול** - יותר יהודית פחות כופה; הצעה למדינה יהודית רזה, ידיעות ספרים, 2021.

## קישורים חיצוניים
* מדינת לאום יהודית-תרבותית, באתר קורס אזרחות של אורט
*גישות שונות למדינה יהודית בי"ס עירוני ג' בחיפה

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראל: גישות שונות לאופי המדינה
קטגוריה:לאומיות יהודית
ג'וזפה אוטולנגי

**ג'וּזֶפֶּה אוֹטוֹלֶנְגִי** (באיטלקית: **Giuseppe Ottolenghi**; 26 בדצמבר 1838, סביונטה, לומברדיה – 2 בנובמבר 1904, טורינו) היה איש צבא ופוליטיקאי יהודי-איטלקי, כיהן כסנאטור ושר המלחמה בממשלתו של ג'וזפה צנארדלי.

## קורות חיים
אוטולנגי נולד לאהרון וג'נטילה-אסתר, בן למשפחה יהודית בת 8 ילדים בפיימונטה שמוצאה הקדום בגרמניה בעיירה . נישא ב-1877 לאליסה. 

אוטולנגי התחנך באקדמיה הצבאית ולאחר מכן השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה ב-1859, וזכה במהלכה למספר עיטורים. לאחריה, היה ליהודי הראשון שהוכנס למטה הכללי. במלחמת צרפת–פרוסיה שימש כנספח הצבאי האיטלקי בצרפת. עם סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית מונה כחבר הוועדה הבינלאומית לקביעת הגבולות בין האימפריה העות'מאנית למונטנגרו. בשנת 1895 התמנה לגנרל ומפקד דיוויזיה. בשנת 1902 מונה כמפקד הארמייה ה-4. באותה שנה התמנה לסנאטור ולשר המלחמה.

בשנת 1907 יצא לאור ספרו "Il Rapporto Di Neutralita"http://www.amazon.com/Rapporto-Neutralita-Italian-Giuseppe-Ottolenghi/dp/1120510376http://www.bookdepository.co.uk/Il-Rapporto-Di-Neutralita-1907-Giuseppe-Ottolenghi/9781166884031.

## קישורים חיצוניים

* תולדות חייו של ג'וזפה אוטולנגי 
* תולדות חייו של ג'וזפה אוטולנגי 
* איזידור סינגר, אומברטו קאסוטו, 

## הערות שוליים

קטגוריה:גנרלים איטלקים
קטגוריה:גנרלים יהודים
קטגוריה:יהודים חברי הפרלמנט של איטליה
קטגוריה:פוליטיקאים יהודים איטלקים
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1838
קטגוריה:נפטרים ב-1904
פרסיפל (אופרה)

שמאל|ממוזער|350px|פרסיפל-ציור גלויה משנת 1900
**פרסיפל** (בגרמנית: **Parsifal**) היא אופרה בשלוש מערכות מאת ריכרד וגנר.

האופרה מבוססת על הפואמה "פרציפל" (Parzival) מאת המשורר בן המאה ה-13 וולפראם פון אשנבך, ועל הרומן "פרסיבל-סיפורו של הגביע" מאת המשורר הצרפתי בן המאה ה-12 כרטיאן מטרואה.

פרסיפל היא האופרה האחרונה שכתב והלחין ואגנר, והוא התאים אותה לאקוסטיקה הייחודית של אולם הפסטיבל החדש שנבנה באותה העת בעירו ביירוית.

וגנר החל בכתיבת האופרה באפריל 1857 וסיים אותה רק לאחר 25 שנים. האופרה הועלתה לראשונה בפסטיבל ביירוית השני בשנת 1882.

כתב היד של היצירה שמור במוזיאון ריכרד וגנר בביירוית.

## ההיבט הגזעני ביצירה

בביקורות שהושמעו כלפיה, יש הרואים באופרה את קיומם של מוטיבים לקידום רעיונות גזעניים ואנטישמיים. אחת הטענות היא כי האופרה פרסיפל נכתבה במטרה לתמוך ברעיונותיו הגזעניים של ארתור דה גובינו, בדבר עליונות הגזע הארי. פרסיפל מוצג כ"טהור דם" לעומת דמותו של הדוכס הקוסם קלינגזור (Klingsor), המתואר כבעל מאפיינים סטריאוטיפיים של יהודי, ובעיקר כאשר הוא מתנגד לאבירים הנוצריים. לעומת זאת המתנגדים לרעיון כי אנטישמיות מוסתרת ביצירה, טוענים כי למעשה אין כל הוכחה מפורשת בליברית התומכת בהם.

ואגנר עצמו מעולם לא התייחס בכתביו הרבים להיבט האנטישמי כביכול הטמון באופרה, וגם ביומניה של קוזימה וגנר לא מובעת תמיכה ברעיון זה. המתנגדים לרעיון כי בבסיס האופרה עומדת השקפת עולם אנטישמית מצביעים על העובדה כי היצירה הושלמה על ידי ואגנר בשנת 1877 כאשר הבסיס שלה החל להיכתב שנים רבות קודם לכן, ואילו כתביו של גובינו נקראו על ידו רק בשנת 1880.

אף על פי שוואגנר ויצירתו היו נערצים על ידי הנאצים, האופרה פרסיפל הוכרזה על ידם כבלתי ראויה מבחינה אידאולוגית ככל הנראה בהשפעת ריבוי המוטיבים הדתיים-נוצריים הכלולים בה.

### הצגת הבכורה

המלך לודוויג מבואריה שמימן את הפקת האופרה, קבע כי היא תבוצע על ידי בית האופרה של מינכן אשר המנצח הראשי שלה היה היהודי הרמן לוי. ואגנר התנגד בתוקף לכך כי הניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג. כתחליף העלה את הרעיון כי לוי יתנצר לפני כן, וזכה לסירוב. בתשובתו לוואגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך ואגנר הפגוע ענה כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות".

## לקריאה נוספת

## קישורים חיצוניים

*  כתב היד של היצירה במוזיאון ריכרד וגנר בביירוית.
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אופרות בגרמנית
קטגוריה:אופרות מאת וגנר
קטגוריה:יצירות משנת 1882
פרניק

**פֶּרְנִיק** (בבולגרית: **Перник**) היא עיר במרכז מערב בולגריה, בירת מחוז פרניק, השוכנת על שתי גדותיו של הנהר סטרומה ו-40 קילומטרים דרומית מערבית לבירה סופיה.

## היסטוריה
תחילת התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי צבא הרפובליקה הרומית. לאחר הפיצול באימפריה הרומית עבר השטח לחזקת האימפריה הביזנטית. העיר המודרנית בנויה על חורבותיה של העיר הביזנטית **קראקרה** שהוקמה בשלהי המאה ה-4. שמה המודרני של העיר מופיע בכתובים בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה, כאשר במהלך המאה ה-9 הוקמה במקום מצודה כחלק ממערך המצודות שהגנו על שטחי הממלכה. השם פרניק מיוחס לשמו של האל הסלאבי **פֶּרוּן**. ב-1396 נכבשה המצודה על ידי צבאותיו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.

לאחר הכיבוש ננטשה המצודה, היישוב איבד מחשיבותו והיקפו הצטמצם לכדי כפר קטן. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הפך היישוב חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. בראשית המאה ה-20 החלו בכרייה ממוכנת של פחם באזור. ב-1928 זכתה פרניק למעמד של עיר. מ-1949 ועד 1962 היה שמה של העיר דימיטרובו לכבודו של גאורגי דימיטרוב מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית לאחר מלחמת העולם השנייה.

## כלכלה
בשטח הרשות המקומית קיימת חקלאות מפותחת והגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה ושיבולת-שועל. כמו כן מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיות הבשר והחלב. באזור פועלים 2 בתי אריזה, מספר בתי מטבחיים ומחלבות. חלק נכבד משוק העבודה המקומי נסמך על מכרות הפחם המצויים בסביבות העיר וכן על מפעלים לעיבוד מתכות כבדות.

העיר מקושרת לכביש המהיר E-79 המקשר אותה לערים סלוניקי, סופיה וסקופיה. כמו כן מקושרת פרניק לרשת מסילות הברזל הבולגרית ומהעיר יוצאים קווי רכבת ישירים לסופיה, בלגואבגרד ופטריץ'. בעשור השני של המאה ה-21 מתוכנן לקשר את העיר לעורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.

## דמוגרפיה
אוכלוסיית פרניק מצויה במגמת קיטון בשיעור שנתי של 5%, בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה. שיעור הילודה השנתי הממוצע בפרניק עומד על 70 לידות לכל 1,000 תושבים והוא נמוך מהממוצע הארצי העומד על 79 לידות. בשטח הרשות המקומית פרניק קיימת הגירה פנימית מהכפרים והעיירות לעיר פרניק גופא.

## אקלים
בפרניק שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc כשערכי הקיצון נעים ממינוס 2oc בינואר ועד-29.6oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 550 מ"מ ל-606 מ"מ.

## ערים תאומות

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערי מחוז פרניק
פיליפ קינו

**פיליפ קינו** (בצרפתית: Philippe Quinault; 3 ביוני 1635 – 26 בנובמבר 1688) היה מחזאי ולבריתן צרפתי.

## קורות חייו
קינו נולד בפריז והתחנך באור הליברליות של פרנסואה טריסטאן ל'ארמיט (François Tristan l'Hermite), מחבר "מריאן". מחזהו הראשון של קינו הופק באוטל דה בורגון ב-1653, כשהיה בן 18. היצירה התקבלה יפה, וקינו המשיך באותו כיוון, אך במקביל למד גם משפטים ובשנת 1660, כאשר נישא לאלמנה אמידה, קנה לו מעון בקור דה קומטה. אז ניסה את כוחו בטרגדיות ("אגריפה" ואחרות), ביתר הצלחה. 

קינו קיבל אחת מקצבאות הספרות, שנקבעו זמן קצר קודם לכן, ונבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1670. עד אז כתב כשש-עשרה או שבע-עשרה קומדיות, טרגדיות וטרגי-קומדיות. ערכן של הטרגדיות שבהן היה על פי רוב קטן מאוד ושל הטרגי-קומדיות לא עלה עליו בהרבה. אבל הקומדיות שלו - "היריבים" (Les Rivales) משנת 1653, "המאהב הלא-זהיר" (L'Amant indiscret) משנת 1654, הדומה במידת מה ל-Étourdi של מולייר, Le Fantôme amoureux משנת 1659 ו-La Mère coquette משנת 1665, שהיא אולי הטובה בכולן - עולות עליהן בהרבה. אבל ב-1671 תרם לקובץ היחיד במינו של "פסיכה", שגם לפייר קורניי ולמולייר הייתה יד בחיבורו, וז'אן-בטיסט לולי חיבר לו מוזיקה. כאן גילה חוש ראוי לציון לדרמה לירית, ומאז ועד סמוך למותו הגביל עצמו לחיבור לבריות ליצירות לולי. עיסוק זה, לא זו בלבד שהיה רווחי מאוד (נאמר עליו, שקיבל 4000 מטבעות כסף תמורת כל לברית, הרבה מעבר לתשלום המקובל תמורת מחזה, ולו גם טרגדיה), אלא שגם ביצר את המוניטין שלו כמומחה ובקי בסגנון חדש - כך שאפילו בואלו, שקודם לכן שם לצחוק את כתיבתו הדרמטית, שינה את טבעו והיה לחסיד, לאו דווקא של האופרה, שאותה לא אהב, אלא של כתיבתו האמנותית ועתירת ההמצאות של קינו בסוגה זו.

הלבריות שלו הן בין המעטות, שאפשר לקרוא ללא המוזיקה, אך התאמתן לה מלאה ועשויה בהקפדנות. נכון שאין בהן פסוקי שירה נעלים או דרמה מושלמת, אך הן נקיות מן החרזנות הטפלה, שבעטיה היה המונח לברית למשל ולשנינה, ויש בהן די עוצמה דרמטית לסחוף עמן את הקורא, ויותר מכך, את הצופה. לא תהיה זו הפרזה לאמור שקינו, שהגיע בדיוק כשהאופרה נכנסה לאופנה מחוץ לאיטליה, מילא תפקיד חשוב בביסוסה כסוגה אירופאית בת-קיימא. יצירתו הראשונה אחרי "פסיכה" (1671) הייתה מעין מחזה קלאסי, Les Fêtes de l'Amour et de Bacchus  
(1672). אחריו נכתבו "קדמוס והרמיונה" (1674), "אלקסטה" (1674), "תיזאוס" (1675), "אטיס" (1676), אחת הטובות ביצירותיו, ו"איזיס" (1677). 

כל אלה עסקו בנושאים קלאסיים, וכך גם "פרוזרפינה" (1680), שעלתה על כל אחת מקודמותיה. "ניצחון האהבה" (1681) הוא רק בלט, אבל ב"פרסיאוס" (1682) (1682) וב"פייתון" (1683) חזר קינו לאופרה הקלאסית. בשלב זה התנער לבסוף מסגנון זה ועבר לנושאים רומנטיים, שבהם הצליח עוד יותר. Amadis de Gaule  (1684), "רולאן" (1685) ו"ארמיד" (1686) הן יצירות המופת שלו, והאחרונה בהן היא המפורסמת והטובה מכולן. עצם המלאכותיות של הליריקה הצרפתית בשלהי המאה ה-17, ודמיונה לחרוזים אלכסנדרוניים חתוכים לאורכם, סייעו לקינו בארגון דיאלוגים ליריים. לולי מת ב-1687 וקינו, שעיסוקו ניטל ממנו, נעשה אדוק בדתו והחל לכתוב פואמה בשם "הקץ לכפירה". הוא מת ב-26 בנובמבר 1688.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:לבריתנים צרפתים
קטגוריה:מחזאים צרפתים
קטגוריה:חברי האקדמיה הצרפתית
קטגוריה:ילידי 1635
קטגוריה:נפטרים ב-1688
רנה לאסר

שמאל|ממוזער|180px|מסעדת לסר, נובמבר 2008
**רנה לאסר** (בצרפתית: **René Lasserre**; 12 בנובמבר 1912 - 15 במרץ 2006) היה שף ומסעדן צרפתי מפורסם, מייסד מסעדת לאסר השוכנת בלב הרובע השמיני של פריז וניבטת אל מול פאלה דה לה דקוברט.

## ביוגרפיה
רנה לאסר נולד בבארן בארץ הבסקים, בצדה של באיון ב-12 בנובמבר 1912. הוריו ניהלו בית קפה קטן. אביו נפטר בתאונה כשרנה לסר היה בן תשעה חודשים. הוא הגיע לפריז למשך תריסר שנים עם תעודת גמר מבית הספר בכיסו ונהיה פקיד. בהיותו בן 17 הוא היה "מטר ד'אוטל" (רב-המלצרים). הוא עבד במסעדות Armenonville Pavilion בלידו, chez Drouant וchez Prunier.

ב-1942 הוא נהפך לבעלים של ביסטרו-האנגר קטן שנבנה עבור "התערוכה הבינלאומית של האמנויות והטכנולוגיה בזמנים המודרניים" (Exposition Internationale des Arts et Techniques dans la Vie Moderne) בגן האחוזה, שהיה ממוקם בשדרת ויטוריו אמנואלה השלישי מס' 17, שדרה ששמה שונה לשדרת פרנקלין דלאנו רוזוולט, בעקבות שחרורה של צרפת במלחמת העולם השנייה.

ב-1952 הוא עיצב את הביסטרו והסב אותו למסעדת יוקרה מקורה. הוא אירח חגיגות, עם מסלולי דוגמנות, שמפניה שזרמה כמים, משתי שחיתות, שהיוו מקום מפגש לשמנה וסלתה של פריז. במהלך השנים התארחו בה סלבדור דאלי, רוברט דה נירו, לואיס מריאנו, אנדרה מאלרו (שסעד מדי יום), אודרי הפבורן, פרננדל, רוז'ה פייר וז'אן-מארק תיבו, אורסון ולס ועוד). 

מרתף היין של מסעדתו הכיל 200,000 בקבוקים, בכללם 49 בצירים של שאטו או-בריון ומאה מלצרים במסעדה שירתו מאה אורחים כל ארוחה.

ב-1949 הוא זכה בכוכב הראשון במדריך מישלן האדום, ב-1951 הוא זכה בכוכב השני וב-1962 זכה בכוכב השלישי.

ב-2001 פרש לגמלאות והעביר את המסעדה לידי סגנו ז'ראר לואי, המסעדה הורדה לשני כוכבי מישלן, בהם היא עדיין מחזיקה כיום (2010), תחת השף ז'אן לואי נומיק (שעבד לפני כן אצל אלן דיקאס ב-Juan-les-Pins שבמונטה קרלו). היא נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.

ב-2006, בהיותו בן 93, הלך לאסר לעולמו בביתו במורסאן-סיר-סן, אסון.

## תבשילים מפורסמים
* פואה גרא בליווי אגסים חמים.
* יונת אנדרה מלרו (ממולאת עם פואה גרא)
* מקרוני עם כמהין שחורות ופואה גרא.
* מסקלן (סלט עלים מפרובאנס) של אמא אירמה (לזכרה של הטבחית מהלאנד שהייתה חברה טובה של אמו של לסר)

## ביבליוגרפיה

* 2007: Restaurant Lasserre by Jean-Louis Nomicos - Editions Favre.

* אביטל ענבר, **התענוגות של יינות בורדו**, הוצאת כתר, ירושלים, 2005, עמ' 226, 228.

## קישורים חיצוניים
* אתר מסעדת לסר
* מסעדת לסר באתר dininginfrance

## הערות שוליים

קטגוריה:שפים צרפתים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1912
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-2006
דהרת הוולקירות

[שמאל|ממוזער|250px|דהרת הוולקירות, איור מאת [ארתור רקהאם]]
"**דהרת הוולקירות**" (בגרמנית: **Walkürenritt**) הוא קטע מוזיקלי המנוגן בתחילת המערכה השלישית של האופרה "הוולקירה" מאת ריכרד וגנר, שהיא האופרה השנייה מתוך ארבע במחזור האופרות "טבעת הניבלונג". 

המוטיב המנחה של היצירה נכתב בשנת 1851 והטיוטה הראשונה של היצירה כולה נכתבה בשנת 1854, כחלק מהאופרה שכתיבתה הושלמה כשנתיים מאוחר יותר. לצד "מארש החתונה" ("מקהלת הכלה" מתוך האופרה "לוהנגרין") נחשבת דהרת הוולקירות לקטע המוכר ביותר במכלול יצירתו של וגנר. אורכו של הקטע המוזיקלי, המופיע בתחילת המערכה השלישית הוא כ-8 דקות. עם הרמת המסך מתגלה פסגת ההר עליו עוסקות ארבע וולקירות בהכנות להעברת גופות הגיבורים שמתו בקרב לולהאלה וממתינות לארבע אחיותיהן. בפגישתן הן מברכות אחת את השנייה וקוראות את קריאת הקרב שלהן.

השמעת הבכורה של דהרת הוולקירות התקיימה בשנת 1870 בתיאטרון הלאומי של מינכן בניגוד לכוונתו של וגנר. וגנר סירב תחילה לאשר השמעתו של הקטע בנפרד מן האופרה השלמה בטענה שמדובר ב"מעשה טפשי לחלוטין". הוא אף התלונן בפני המו"ל שהדפיס את היצירה להפצה בנפרד. בשנת 1876 לאחר הצגת המחזור השלם של הטבעת בביירוית  ניאות וגנר לבקשות הרבות והסכים להפיץ את דהרת הוולקירות כקטע מוזיקלי העומד בפני עצמו.

דהרת הוולקירות נותר פופולרי עד ימינו והוא מופיע בסרטים ובתוכניות טלוויזיה רבות, לעיתים קרובות באופן אירוני או כדי לאותת על אופיו של הגיבור. כך, לדוגמה, מזמזם גיבור הסדרה התככני והשאפתן ב"בית הקלפים" (בגרסתה הבריטית המקורית) כמה תיבות מן הקטע. במקרה אחר, בסרט אפוקליפסה עכשיו מושמעת דהרת הוולקירות מרמקולי ענק אגב תקיפת מסוקים, כשהמפקד (״אני אוהב את ריח הנפאלם על הבוקר״) המשמיע את המנגינה מנמק אותה בטעמים פסיכולוגיים.בספר הוא חזר בוחר היטלר את המנגינה כצלצול הטלפון שלו.

## קישורים חיצוניים

* פתיחת המערכה השלישית באופרה לצלילי דהרת הוולקירות

קטגוריה:אופרות מאת וגנר
קטגוריה:יצירות במוזיקה קלאסית
באורו

**באורו** (בפורטוגזית: **Bauru**) היא עיר במרכז מדינת סאו פאולו שבברזיל.

העיר נוסדה בשנת 1896. אוכלוסייתה מונה כיום (2015) כ-360 אלף איש. 

בעיר קיימים שני שדות תעופה: נמל התעופה באורו, הוותיק מבין השניים, ונמל התעופה באורו-אראלבה, המשרת גם את העיר הסמוכה אראלבה.

בבאורו מתגורר מרקוס סזאר פונטס, הברזילאי הראשון שטס למשימה בחלל (ב-2006). הכדורגלן הנודע פלה גדל בה כנער ורכש את מיומנויותיו הראשונות במשחק הכדורגל.

## ערים תאומות

* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:מדינת סאו פאולו: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1896
ג'יבריל סידיבה (כדורגלן מאלי)

**ג'בריל סידיבה** (בצרפתית: **Djibril Sidibé**; נולד ב-23 במרץ 1982 בבמקו שבמאלי) הוא כדורגלן עבר מאליאני ששיחק בעמדת הקשר האחורי, ולזכותו 47 הופעות וארבעה שערים במדי נבחרת מאלי.

## קריירה
את דרכו בכדורגל החל סידיבה במדי קבוצת הנוער של מועדון הפאר הצרפתי מונקו. בשנת 2001 התחיל את הקריירה שלו כשחקן מקצועי בקבוצת הבוגרים של המועדון ואף ערך 12 הופעות בליגת העל הצרפתית כשהוא רק בן 19. בעונות 2002-2004 הושאל סידיבה לשאטורו מהליגה הצרפתית השנייה, כדי לצבור דקות משחק. במשך שנתיים הוא רשם 60 הופעות (30 בכל עונה) ואף כבש 3 שערים.

בעונת  התקדם הקשר והושאל לבסטיה מהליגה הראשונה בצרפת. בקבוצה זו שיחק 32 משחקים והבקיע שני שערים, אך אלו לא עזרו לקבוצה והיא ירדה ליגה בסוף העונה. שאטורו, קבוצתו לשעבר, ניצלה את ירידת בסטיה לליגת המשנה ורכשה אותו בעונת . במדי שאטורו הוא שיחק שלוש שנים ובהן רשם 76 הופעות ו-6 שערים. בעונת  עבר החלוץ לקבוצה בכירה יותר בליגה השנייה - סדאן. במדיה הוא רשם 56 הופעות בשתי עונות.

בעונת , כחלק מהרכישות הגדולות של בעלי מכבי תל אביב, מיץ' גולדהאר, חתם סידיבה למשך שנתיים במועדון. במדי מכבי תל אביב פתח בהרכב כמעט בכל משחק ונחשב לבורג חשוב מאוד בקבוצה. ב-6 בנובמבר כבש סידיבה את השער הראשון שלו במדי מכבי תל אביב, במשחק נגד הפועל אשקלון. ב-20 בדצמבר כבש סידיבה את שערו השני בקבוצה, כשכבש את שער הניצחון נגד הפועל באר שבע בבעיטה מ-30 מטרים.

בתום העונה שוחרר סידיבה ממכבי תל אביב, נבחן בקבוצות צרפתיות שונות אך לא הצליח למצוא קבוצה. בקיץ 2012 חתם בהפועל רמת גן. בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, אך זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה הקבוצה את עירוני קריית שמונה, 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין.

בקיץ  חתם בהפועל אשקלון מהליגה הלאומית. בינואר 2014 חתם בקבוצת הכוכב האדום מהליגה השלישית בצרפת, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:כדורגלנים מאלים
קטגוריה:קשרי כדורגל מאלים
קטגוריה:כדורגלני מונקו
קטגוריה:כדורגלני בסטיה
קטגוריה:כדורגלני שאטורו
קטגוריה:כדורגלני סדאן
קטגוריה:כדורגלני מכבי תל אביב
קטגוריה:כדורגלני הפועל רמת גן
קטגוריה:כדורגלני הפועל אשקלון
קטגוריה:כדורגלני רד סטאר
קטגוריה:כדורגלנים זרים בישראל
קטגוריה:כדורגלני נבחרת מאלי
קטגוריה:ספורטאים מאלים בצרפת
קטגוריה:ספורטאים זרים בישראל
קטגוריה:כדורגלני גביע אפריקה לאומות 2002
קטגוריה:כדורגלני גביע אפריקה לאומות 2006
קטגוריה:כדורגלני גביע אפריקה לאומות 2008
קטגוריה:מאלים שנולדו ב-1982
ממשקה ישראל

**ממשקה ישראל** הוא כלל בהלכות הקורבנות, שלפיו אין להביא קורבן מדבר האסור באכילה על פי הלכות כשרות המזון.

## מקור הכלל
בספר יחזקאל כתוב:

מן המילים "ממשקה ישראל" לומד התלמוד שיש להביא קורבן רק מדבר המותר באכילה ושתייה לעם ישראל, ולא מדברים האסורים באכילה. הדוגמאות לכך בתלמוד הן: טבל, טרפה וגיד הנשה.

מן התלמוד נראה שכלל זה נחשב לאיסור דאורייתא, והמביא קורבן האסור באכילה קורבנו פסול אף בדיעבד, ולא יצא ידי חובתו. בדרך כלל דין הנלמד מפסוק בנביאים וכתובים אין לו מעמד של דין מן התורה, ולפיכך דנו מפרשי התלמוד בשאלה מדוע דין "ממשקה ישראל" נחשב כאיסור מן התורה. יש אומרים שזוהי הלכה למשה מסיני, ויש אומרים שזוהי סברה, שאדם צריך להביא קורבן מן הדברים המשובחים שיש לו, ולא מדבר האסור באכילה.

הרמב"ם פסק להלכה בהתאם לתלמוד, אך במקום המקור מ"ממשקה ישראל" כתב נימוק אחר לדין זה, שהבאת קורבן האסור בהנאה היא מצווה הבאה בעבירה.

## דינים שונים
* יש קורבנות שבהם קבעה התורה לכתחילה להביא דבר האסור באכילה: חלב ודם מוקרבים על המזבח למרות איסורם, ואדרבה, במקרא משתמע שהם נאסרו באכילה דווקא מפני שהם מיועדים להקרבה. כמו כן קורבן העומר מוקרב על אף שבשעת הקרבתו התבואה החדשה הצומחת בשדות אסורה באכילה (איסור "חדש"), ורק הקרבתו היא המתירה את התבואה.
* גיד הנשה - רב הונא קבע שגיד הנשה של קורבן עולה איננו מוקטר על גבי המזבח. לפיכך יש להעלות את רגל הקורבן בשלמותה למזבח, ושם להסיר את גיד הנשה ולהשליכו ל"תפוח", ערימת האפר שבמרכז המזבח. התלמוד מביא ברייתא המוכיחה כדבריו. רב חסדא תמה על דין זה: "מי כתיב [=וכי כתוב] 'על כן לא יאכל המזבח'?! 'על כן לא יאכלו בני ישראל' כתיב!", אך רב הונא נימק זאת בכלל "ממשקה ישראל".

התלמוד שם קובע שדין גיד הנשה שנוי במחלוקת תנאים, ולדעת רבי יהודה הנשיא יש להקריב את גיד הנשה. אך רש"י מסביר שרבי יהודה הנשיא איננו חולק על הכלל "ממשקה ישראל", אלא רק על יישומו בגיד הנשה, מפני שהוא חלק מבהמה כשרה.
* דבר האסור באכילה מדרבנן - בברייתא נאמר שמותר להביא נסכים ממוקצה, מפני שזהו איסור זמני, בשבת ויום טוב בלבד. התלמוד מוכיח מכאן שאיסור מוקצה הוא מדרבנן, כי באיסור מדאורייתא אין מקום להבחנה כזו. מסוגיה זו נראה שדין "ממשקה ישראל" נאמר בעיקרו גם על דבר האסור מדרבנן, אם זהו איסור הקיים בחפץ עצמו ואינו תלוי בזמן. אולם כמה ראשונים הסיקו שבכל דבר האסור מדרבנן לא נאמר דין "ממשקה ישראל".
* דבר האסור באכילה משום שיש סכנה באכילתו - במשנה נאמר שיין ומים שהיו מגולים, ויש חשש שנחש הטיל בהם ארס, אסורים להקרבה על המזבח. התלמוד הירושלמי מנמק זאת בדין "ממשקה ישראל".

## קישורים חיצוניים
* הרב מתן גלידאי, "ממשקה ישראל", באתר "בית המדרש הויקטואלי" של ישיבת הר עציון
* הרב משה טרגין, "דין `ממשקה ישראל` - איסור הקרבת קרבנות מדברים אסורים", באתר "בית המדרש הויקטואלי" של ישיבת הר עציון

## הערות שוליים

קטגוריה:קורבנות ביהדות
פילוסופיה של הדת

ה**פילוסופיה של הדת** היא ענף של הפילוסופיה העוסק בשאלות העוסקות בדת, עקרונותיה ומהותה, ומקומה בתרבות האנושית. לעומת התאולוגיה, העוסקת בשיטות של הדתות בדרך כלל מתוך הגיונן הפנימי והאמונה בהתגלות האל, מקור הסמכות של הפילוסופיה של הדת הוא התבונה האנושית. והיא כוללת את דעותיהם של הוגי דעות ופילוסופים אשר ניסו להבין או להסביר את הדת, מתוך שיטות או תובנות מסודרות שמקורן הוא הניסיון האנושי של חיי האדם. בהיותה למעשה מחקר של הדת, אין הפילוסופיה של הדת אמורה לתת הסבר סופי וממצה של הראשונה, אלא הצעות שניסוחן מושפע מרוח הזמן.

המושג נכנס לשימוש כללי במאה ה-19.

## עיסוקים וגישות בפילוסופיה של הדת
### קיומו של [[אלוהים]]

השאלה סביב קיומו של אלוהים תמיד העסיקה פילוסופים רבים. בין הגישות הנודעות לשאלה זו אפשר למנות את:
* תאיזם - האמונה הדתית
* פנתאיזם - האמונה כי אלוהים הוא הטבע (היקום)
* דאיזם - גישה שלפיה אלוהים קיים, אך אינו מתערב בנעשה ביקום
* מונותאיזם - אמונה באל אחד
* פוליתאיזם - אמונה בריבוי אלים
* אגנוסטיות - אמונה כי לאדם אין את היכולת לדעת אם יש או אין אלוהים
* אתאיזם - שלילת האמונה באלוהים
* פנאנתאיזם - הכל באלוהים
לא כל הגישות הללו בהכרח סותרות אחת את השנייה. לדוגמה: ישנם אנשים רבים שהם גם תאיסטים וגם מונותאיסטים.

### טבעו של האל
בנוסף על השאלה האם יש אלוהים, מתעוררת גם השאלה מהו אופיו של האל. קשה למצוא לשאלה זו תשובה, כי לא בהכרח קיימת הגדרה שלמה ומדויקת למושג "אלוהים".

### ידיעת האל
## פילוסופים ידועים שעסקו בנושא
פילוסופים רבים מאוד עסקו בדת, אלו מקצתם:
* אריסטו
* פרידריך ניטשה
* שלמה מימון
* רמב"ם
* דייוויד יום
* קונפוציוס
* וולטר בנימין
* אפיקורוס

## ראו גם
* דת ומדע
* מדע הדתות
* פילוסופיה של המדע

## לקריאה נוספת
* משה זאב סולה, **מורה-דרך בפילוסופיה של הדת**, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ח-1978.
* אהרון שאר-ישוב, **דת, פילוסופיה ויהדות**, א-ב, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"ח, תשנ"ב.
* יצחק קליין, **הדת כבעיה פילוסופית**, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 2004.
* ג'ון היק, פילוסופיה של הדת (1970) Philosophy of Religion

## קישורים חיצוניים

* Anselm and the Argument for God – סרטון הסבר על הפילוסופיה של הדת מתוך CrashCourse  
* 
* 

## הערות שוליים

*
אגור בן יקה

**אָגוּר בִּן יָקֶה** הוא דמות מקראית, שדברי חכמתו נכללו בספר משלי.

## זיהויו ותקופתו
פרק ל' בספר משלי פותח בכותרת:

אגור בן יקה המוזכר בתחילת הפסוק איננו ידוע ממקום אחר, וכן גם שני האישים שבסופו: איתיאל ואוכל. גם זיקתו של אגור אליהם איננה ברורה, מה פירוש המילים: "נאום הגבר לאיתיאל".

על פי דעה רווחת, "אגור בן יקה" הוא שם חכם בלתי ידוע שהיה מפורסם בימי המקרא. רבי אברהם אבן עזרא קבע את זמנו לימי שלמה המלך, על פי הפסוק הפותח את ספר משלי: "מִשְׁלֵי שְׁלֹמֹה בֶן דָּוִד מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל", ולדעתו שלמה שילב בספרו את מאמריו של חכם זה. לפי דעה אחרת מאמריו של אגור הוכללו בספר בימי חזקיהו המלך, ולא היה לו קשר לשלמה. איתיאל ואוכל הם חכמים שלמדו את דברי חכמתו של אגור, או לימדו אותו.

המילה "המשא", שמובנה הפשוט: נבואה, נתפרשה על ידי מקצת המפרשים ככינוי לאגור, על שם היותו בן השבט "משא", מצאצאי ישמעאל, או, בכיוון אחר לגמרי, עקב היותו מן הלויים המשוררים בבית המקדש.

## פרשנות חז"ל
חז"ל פירשו ש"אגור בן יקה" הוא כינוי לשלמה המלך עצמו. "אגור" - לשון אגירה וכינוס, בדומה לכינוי אחר של שלמה: "קהלת בן דוד". "יקה" - לשון הקאה ופליטה. "אגור בן יקה", אפוא, הוא המכנס דברי חכמה ומלמדם לאחרים. כך נאמר במדרש:

על פי דרכם, פירשו חז"ל את "איתיאל" ו"אוכל" כמתייחסים אף הם לשלמה המלך: האל אתי, ולכן אני יכול. כמה מפרשים (כמו רבי יוסף קרא ורלב"ג) הלכו בעקבות חז"ל בעניין אגור, אך פירשו ש"איתיאל" ו"אוכל" הם שמות חכמים ששלמה המלך לימד אותם.

## אגור ולמואל
הכותרת לפרק הבא במשלי (פרק ל"א) מציינת אף היא דמות מקראית בלתי ידועה, למואל מלך משא:

ההתלבטות בזיהוי האיש וזמנו והפתרונות שניתנו לה דומים, על פי כל שיטה פרשנית כעניינה, לאלו של אגור בן יקה. בהקשר שם, התואר "מלך" וכן תוכן ה"משא" מבססים את הכיוון הפרשני המייחס זאת לשלמה המלך, ויש לכך השלכה גם על הפרשנות ל"אגור בן יקה".

## לקריאה נוספת
* אלכסנדר רופא, **מלאכים במקרא**, ירושלים, כרמל, 2002, עמ' 55–61.

## קישורים חיצוניים
* ג' פרדריק מק'קרדי, לואיס גינצברג, 

## הערות שוליים

קטגוריה:אישים בספר משלי
שנברג (פירושונים)

## ראו גם
* שנברגר

קטגוריה:שמות משפחה אשכנזיים
קטגוריה:שמות משפחה גרמניים
עירוני קריית אונו

שמאל|ממוזער|200px|סמל מחלקות הנוער
**עירוני קריית אונו** (בעבר: **אליצור קריית אונו**, **מועדון כדורסל הבקעה**) היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר קריית אונו המתמודדת בליגה הארצית. הקבוצה שיחקה בעבר בליגת העל.

## רקע והיסטוריה
הוקמה כ**אליצור קריית אונו**.

בעונת  השתתפה הקבוצה בליגת העל במשך עונה אחת בלבד בהדרכת המאמן דני ברזילי.

בעונת 1987/88, כשלה הקבוצה בניסיון העפלה לליגת העל לאחר התמודדות מול מכבי ראשון לציון ומכבי פתח תקווה, שהוכרעה מחזור אחד לפני סיום העונה בהפסד בנקודה מול ראשון לציון, משלשת ניצחון של רוני בוסאני, לאחר יתרון 17 נקודות של קריית אונו במחצית.

לאחר מכן התקיימה הקבוצה בליגות הנמוכות, עד שחדלה מלפעול בשנת 2001. מחלקת הנוער של האגודה הוקמה מחדש לאחר שנתיים, ומפעילה 12 קבוצות בגילאים השונים. הקבוצה מארחת ב"אולם רימונים" בקריית אונו.

ב-2009 התאחדה יחד עם מכבי גבעת שמואל ומכבי גני תקווה לקבוצה אחת שתשחק החל מעונת 2009–2010 תחת השם **מועדון כדורסל הבקעה**.

בעונה זו העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר 1:3 בסדרת חצי הגמר מול מכבי אשדוד, ואף זכתה באליפות הליגה הלאומית לאחר ניצחון בגמר נגד הפועל יקנעם/מגידו. בעקבות קשיי תקציב החליטה הקבוצה לא לממש את העלייה ונשארה לעוד עונה בליגה הלאומית.

בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר שגברה 0:3 בסדרת הגמר על קבוצת הפועל תל אביב.

לאחר שהשתתפה במשך עונת 2011/12 בליגת העל, פורק האיחוד בחודש יולי 2012 בגלל בעיות כלכליות עם מעבר הבעלים דורון הרציקוביץ' לקבוצת הפועל אילת.

בשנת 2012 לאחר הפרישה מהאיחוד עם מ.כ. הבקעה, הוקמה מחדש קבוצת בוגרים למועדון בשם **עירוני קריית אונו**. הקבוצה זכתה בעונת 2013/14 בגביע האיגוד של ליגה ב', כשהשלימה ניצחון כפול בשני מפגשים מול קבוצת מכבי בית דגן. יושב ראש המועדון הוא אבישי בר-נתן.

בסוף עונת  עלתה קריית אונו לליגה הארצית, ושובצה במחוז הדרומי.

בסיום עונת 2015/16 סיימה הקבוצה במקום ה-6 בליגה הארצית.

בסיום עונת 2016/17 סיימה הקבוצה במקום ה-9, במרחק הפסד בודד מירידת ליגה. בסיום עונה זו עברה הקבוצה לשחק בליגה הארצית במחוז צפון.

בסיום עונת 2017/18 סיימה במקום ה-10 בליגה הארצית אך החליטה לוותר על משחקי המבחן וירדה לליגה א'.

בסיום עונת 2018/19 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה א' שרון במאזן של 20 ניצחונות ו-2 הפסדים ועלתה לליגה הארצית.

כיום מארחת הקבוצה את משחקיה באולם בית הספר עלומים בקריית אונו.

## שחקנים בולטים בעבר

## צוות מאמני אגודת נוער

## קישורים חיצוניים
* 

קריית אונו
סל
קריית אונו
סרפיטה

**סרפיטה** (בצרפתית: **Séraphîta**) הוא רומן פילוסופי צרפתי מאת אונורה דה בלזק. הרומן פורסם ב-Revue de Paris בשנת 1834. **סרפיטה** זכה להצלחה רבה ויצא לאור בשבע מהדורות חדשות.

## דמויות

* סרפיטוס/סרפיטה - דמות מסתורית, כמעט מיתית, אישה או גבר, החיה לבדה בתוך טירה גדולה. בת 27 שנים. מאוהבת באלוהים.
* וילפריד - מאוהב באופן אובססיבי בצד הנשי של סרפיטה. והתכוונותה המתמדת באלוהי, גוררת אותו לתחושות עזות של התעללות מצידה, פגיעה בו, באישיותו, עד לרגע שהוא כמעט דוחף אותה מן ההר אל התהום. אהבתו אליה עזה כמוות. בן 30.
* מינה - מאוהבת בצורה עזה עד מוות, גם היא, בסרפיטוס, בצדה הגברי של השלמות המיתולוגית הזו. בתו של הכומר המקומי, בת 17.
* הכומר בייקר - אביה של מינה. אדם ספקן, קורא בכתבי הקודש, אך מזלזל בהערצתם של הצעירים כלפי סרפיטה. איננו מבחין בצד האנדרוגינוס שבה, רואה אותה כאישה צעירה ואף מטורפת. לאט לאט, במשך הרומן, חש במשהו מיוחד ויוצא דופן באישיותה.
* דוד - זקן מאוד, שהכיר היטב את הוריה של סרפיטה. נועד לטפל בה ובכל צרכיה. מגן עליה מפני התערבותם של כוחות הרשע, התוקפים אותה ללא רחם.

## עלילה

העלילה מתרחשת על ובקרבת Stromfjord הפיורד הנורווגי, ובטירה שבה שוכנת "סרפיטה". הדמויות נפגשות גם במשכנו של הכומר המקומי, בייקר, אביה של מינה. "בלזק מצליח לחדור לעולם על-טבעי". הוא "מתאר דמות ייחודית ביותר, שהיא למעשה אנדרוגינוס. דמות מיתולוגית עתיקת יומין, המעידה על שלמות אנושית, שהרי האנדרוגינוס נחשב למי שהשיג שלמות באופן מוחלט". סרפיטה היא צעירה בת 27 המאוהבת באלוהים ולא באנשים, באלוהים ולא בעולם שברא. יופייה מעורר אהבה סביבה. וכך מתאהב בה וילפריד, תייר צעיר עוצמתי בן 30 ממוצא שווייצרי שנקלע לאזור, הרואה בה אישה לכל דבר. גם מינה, הנורווגית בת ה-17 מתאהבת ב"סרפיטוס", ורואה בו גבר לכל דבר. אהבתם של וילפריד ומינה לאישה/גבר היא אובססיבית מאוד, בלתי מתפשרת ובלתי מעורערת. ואילו הדמות "סרפיטה/סרפיטוס" היא "דמות רגישה בהחלט לכל רמז של אהבה, המסרבת לקרב אותם אל גופה"....

האנדרוגינוס, סרפיטה/סרפיטוס, נחשבת לדמות המייצגת את השלמות. היא נולדה להורים שתרגלו את תורתו של עמנואל סוודנבורג העוסקת בהשגבת תנאי החיים האנושיים על-מנת להתעלות ברוחניות האלוהית. סרפיטה/סרפיטוס היא דמות משכילה מאוד שלא למדה, "בעלת יכולות שמעבר לכל יכולות האנושיות המוכרות". היא חיה חיי בדידות והתבוננות. "דמות כמעט שמימית זו חולמת על אהבה מושלמת, אהבה שבה היא אוהבת במקביל את שני המאוהבים בה, וללא מגע פיזי". היא מאמינה שתוכל לאחד את וילפריד ומינה באהבה רוחנית, לאחר מותה. וכך היה. אמנם במקביל לחייה הרוחניים, מתרחש מאבק על חייה, לכאורה, של מלאכים מול שדים נוראים, עליו מעיד דוד. אך בסופו של דבר, לנגד עיניהם של וילפריד ומינה, הדמות הזו מתמודדת עם שער הכניסה לשמים, וכאן מתרחשת דרמה קשה מנשוא. מועמדות בפניה השאלות הקשות ביותר, ולבקשותיה, שתיקת השמים רועמת...
הרומן זכה להצלחה רבה מאוד ותורגם לשפות שונות.

## עיבוד לתיאטרון
הספר עובד להצגת תיאטרון בידי ברברה היימן ואוריאל זוהר שגם ביים אותה בשנת 2010 בתיאטרון THEATRE DE L'îLE SAINT LOUIS בפריז ובמקומות רבים בצרפת. ההצגה מופיעה בבית בלזק בפריז בשנת 2012. ברברה היימן משחקת בהצגה זו, שהופיעה גם בבריסל, בפסטיבל תיאטרון ביוון, בשווייץ, בקונגו-ברזוויל, במכון הצרפתי בחיפה, באיסטנבול, ובאורוויל שבהודו בשנת 2014.

## הערות שוליים

קטגוריה:ספרי אונורה דה בלזק
קטגוריה:סופרים צרפתים
קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
מולכו

**מולכו** הוא שם משפחה שמקורו במילה הפורטוגזית מולהו שפירושה "חבילת חציר".

## הערות שוליים

קטגוריה:שמות משפחה ביהדות ספרד ופורטוגל
הבריגדה הצ'כית

**הבריגדה הצ'כית** הוא כינוי שניתן להתארגנות שהתקיימה בצ'כוסלובקיה עם הקמת מדינת ישראל, ונועדה לסייע להקמת כוח צבאי בישראל. ההכנות לפעילות הבריגדה בישראל נמשכו כחצי שנה אך פעילות זו לא נתממשה לבסוף.

## הבריגדה
תחילתה של ההתארגנות הייתה בחודש יולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות וסמוך לאחר הקמת מדינת ישראל. קפטן שמשון שכטה, קצין יהודי שלחם בצבא הצ'כי נגד הכיבוש הנאצי, ועימו קצינים אחרים (ארתור האנק, וילי קאהן וקרל קורט פנטר), קיימו מגעים עם נציגי הממשלה הזמנית בישראל, במטרה להקים כוח צבאי שיהיה מורכב ממתנדבים יהודים. על פי הרעיון שנרקם נועדו המתנדבים לעלות לארץ, לסייע לבניית צה"ל ולהוות כוח לוחם במסגרתו. 

הציר הישראלי בפראג, אהוד אבריאל, קיבל את אישור הממשלה הזמנית בישראל ליוזמה, כמו גם את אישורה של ממשלת צ'כוסלובקיה, שאהדה את ישראל באותם ימים ואף סייעה לה במשלוחי נשק.

ברקע התהליכים להקמת הבריגדה עמד הסחף המדיני של ממשלת צ'כוסלובקיה, אשר הלכה והתקרבה לברית המועצות, ועמדה לפני הקמת משטר קומוניסטי בה. עובדה זו הניעה גם אנשי ציבור מהזרם השמאלי בהנהגת היישוב, כמו שמואל מיקוניס, להיות מעורבים במהלכי הקמת הבריגדה והבאת אנשיה לארץ, מחשש שמדיניות מסך הברזל תופעל גם בצ'כוסלובקיה.

בהסכמת הצבא הצ'כי הוקמו מחנות אימונים בשטח צ'כוסלובקיה, ליד העיירה ולקה שטרלנה. הגיעו אליהם למעלה מאלף מתנדבים, רובם יהודים. הם ערכו אימונים צבאיים עם כלי נשק שסיפק הצבא הצ'כי. על הבריגדה פיקד אנטונין סוחור, קצין בצבא הצ'כוסלובקי.

תוך כדי האימונים נשלחו לישראל הקצינים שכטה וקאהן. הם נפגשו עם ראשי הצבא וכן עם ראשי ההתיישבות בישראל במטרה למצוא מקום ישוב למתנדבים היהודים שיעלו לישראל במסגרת הבריגדה.

תוך כדי ההכנות להקמת הבריגדה החליט ראש הממשלה דוד בן-גוריון על פירוק הפלמ"ח. בן-גוריון שאף לבסס לישראל צבא של העם כולו, לא ראה בעין יפה את הגעת הכוח המאורגן ממדינה קומוניסטית וחשש מפני התארגנויות על רקע אידאולוגי בצבא.

עקב התנגדות זו הלך ופחת הסיוע הישראלי והצ'כי לבריגדה, והכוח הלך והתפורר. גם המפלגה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה החלה להפעיל לחצים לחיסול הבריגדה. לבסוף התפזרו המשתתפים בהתארגנות. הם עזבו את צ'כוסלובקיה שהייתה לארץ קומוניסטית, ושעריה ננעלו.

## הקמת מושב כרם מהר"ל
רבים ממשתתפי האימונים בבריגדה עלו לישראל, ובהם קבוצה של חברים, אשר עוד בהיותם בפעילות צבאית במחנה האימונים, חלמו להקים קומונה שתתבסס על עקרונות שיתופיים. הקבוצה, שמנתה כ-50 איש, היוותה את הגרעין אשר חבריו הקימו את המושב כרם מהר"ל, במורדות הדרומיים של הכרמל.

כרם מהר"ל החל את דרכו כמושב שיתופי, שחבריו מנסים להגשים את רעיון הקומונה, אך כעבור כשנה, כשעמד בפני קשיים כלכליים, החלו חברים מהבריגדה לנטוש אותו, וכנגדם הצטרפו משפחות אחרות של עולים מצ'כוסלובקיה, והמושב היה למושב עובדים.

## ראו גם
*הקומנדו הצרפתי

## לקריאה נוספת
*יעקב מרקוביצקי, **גחלת לוחמת: גיוס חוץ לארץ במלחמת העצמאות**, רמת אפעל: המרכז לתולדות כוח המגן ה"הגנה" על-שם ישראל גלילי, 1995.
*שלומי רוזנפלד, **שישים שנות מושב: סיפורו של כרם מהר"ל**, מושב כרם מהר"ל, 2010.
*דליה קרפל, "למה פירקו את הבריגדה", **מוסף הארץ**, 8 בנובמבר 1996.

קטגוריה:צ'כוסלובקיה: היסטוריה
קטגוריה:כרם מהר"ל
קטגוריה:1948 בצ'כוסלובקיה
גלגל הצלה

שמאל|ממוזער|250px|גלגל הצלה

**גלגל הצלה** הוא מתקן ציפה אשר נועד להצלת אנשים המצויים בסכנת טביעה במים. המתקן נועד להיזרק אל המים ולאפשר לאדם הנמצא במים להישען עליו ובכך להישאר על פני המים במאמץ מועט יחסית.

גלגלי הצלה מודרניים עשויים לכלול גם מתקני תאורה ומתקני רדיו על מנת להקל על מציאתו והצלתו של המשתמש בגלגל בשעות הלילה.

מתקן ההצלה הוא בדרך כלל בצורת גלגל ומכאן שמו, אולם ישנם גלגלי הצלה בצורת פרסה.

גלגלי ההצלה ממוקם לרוב על ספינות וסירות, וכן לצד גופי מים בהם יש סכנת טביעה - בריכות שחיה, חופי רחצה וטיילות על גדת נהרות או על שפת הים.

לעיתים מחובר אל גלגל ההצלה חבל המאפשר משיכת הגלגל לאחר הטלתו למים ובכך מאפשר משיית האדם הנשען עליו, או משיית גלגל אשר נפל למים.

## גלריית תמונות

Lifebuoy-Thames.jpg|מתקן לאחסון גלגל הצלה על גדת נהר התמזה
Ashdod Port, February 2025 38.jpg|גלגל הצלה על סירה בנמל אשדוד


## ראו גם
* חגורת הצלה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ציוד הצלה
הצלה
האצ'יקו

שמאל|250px|ממוזער|פוחלצו של האצ'יקו במוזיאון המדע הלאומי
שמאל|ממוזער|250px|מותו של האצ'יקו
**האצ'יקו** (ביפנית: **ハチ公** - "הנסיך/הדוכס השמיני" (הספרה שמונה מייצגת את מיקומו בהמלטה); מוכר בכינוי **忠犬ハチ公** - "האצ'יקו הכלב הנאמן"; 10 בנובמבר 1923 - 8 במרץ 1935) היה כלב מגזע אקיטה שחי בטוקיו, ואשר התפרסם ברחבי יפן בזכות נאמנותו לבעליו. האצ'יקו היה לסמל לנאמנות כלב לבעליו ולנאמנות המשפחה.

## תולדות חייו
האצ'יקו נולד במחוז אקיטה בצפונו של האי הונשו ביפן. ב-1924 אומץ האצ'יקו על ידי פרופסור הידסבורו אואנו (上野 英三郎), מרצה לחקלאות באוניברסיטת טוקיו, והחל ללוותו אל תחנת הרכבת שיבויה שבשיבויה בטוקיו מדי בוקר, כאשר אואנו יצא לעבודתו, וחזר מדי אחר הצהריים כדי לקבל את פניו בשובו. כשנה לאחר מכן, בחודש מאי 1925, מת אואנו בעת הרצאה באוניברסיטה כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי, ואלמנתו אשר עקרה מטוקיו, מכרה את הבית ומסרה את האצ'יקו למשפחה אחרת.

האצ'יקו נמלט מביתו החדש מספר פעמים ושב לביתו של אואנו עד שהבין כי אואנו אינו מתגורר בו עוד, והחל מתייצב בתחנת הרכבת בכל יום בשעה בה נהג אואנו לשוב מעבודתו, כדי לקבל את פניו. הכלב משך את תשומת לבם של הנוסעים ועובדי התחנה אשר האכילו אותו, והגנן של אואנו, אשר התגורר בסמוך לתחנה, דאג לו למזון. אחד מתלמידיו של אואנו אשר עסק בחקר כלבי אקיטה, הבחין בהאצ'יקו בשנת 1928 ופרסם מספר מאמרים אודותיו. אחת הכתבות זכתה לפרסום רחב כאשר פורסמה בעיתון בשנת 1932, והאצ'יקו הפך לסמל לנאמנות. במסגרת מחקרו של אותו תלמיד, הצליח לאתר רק 30 פרטים גזעיים של אקיטה, אך בעקבות הפרסום, זכה גזע זה לעדנה מחודשת.

בחודש אפריל 1934 הוצב פסל של האצ'יקו בכניסה לתחנה, והטקס נערך בנוכחותו של האצ'יקו עצמו. האצ'יקו המשיך לפקוד את התחנה בכל יום במשך עשר שנים לאחר מותו של אואנו בתקווה לשובו, עד שנמצא מת ב-8 במרץ 1935 ברחוב ליד תחנת שיבויה, לאחר שלקה בדירופילריאזיס. גופתו פוחלצה והיא מוצגת במוזיאון הלאומי למדע בטוקיו.

## הנצחה
פסלו של האצ'יקו אשר הוצב בכניסה לתחנת הרכבת, במקום בו נהג להמתין לאואנו, הותך כחלק מהמאמץ המלחמתי של יפן במלחמת העולם השנייה. בשנת 1948 פוסל פסל חדש על ידי האמן טקשי אנדו, בנו של האמן אשר פיסל את הפסל המקורי, והוצב במקום. הכניסה לתחנה הסמוכה אל הפסל, קרויה על שמו של האצ'יקו, וכך גם קו אוטובוס מקומי. פסלים נוספים של האצ'יקו הוצבו ליד תחנת הרכבת וליד המוזיאון לכלבי אקיטה בעיר הולדתו של האצ'יקו במחוז אקיטה. ב-8 באפריל מדי שנה, נערך בתחנת שיבויה טקס לזכרו של האצ'יקו ולזכר נאמנותו.

## אזכורים תרבותיים
* אודות חייו של האצ'יקו צולמו שני סרטי קולנוע - הראשון, סרט יפני משנת 1987 בשם "האצ'יקו מונוגטארי" (ハチ公物語 - "סיפורו של האצ'יקו"); והשני "Hachiko: A Dog's Story" ("האצ'יקו - סיפורו של כלב") הופק בארצות הברית בשנת 2009 בכיכובו של ריצ'רד גיר והופץ גם בישראל. 
* שני ספרי ילדים משנת 2004 עוסקים בסיפורו של האצ'יקו: "Hachikō: The True Story of a Loyal Dog" ("האצ'יקו - סיפורו האמיתי של כלב נאמן") ו-"Hachiko Waits" ("האצ'יקו ממתין").
*בשנת 1994 שוחזרו נביחותיו של הכלב מתקליט שבור, ושודרו למיליוני מאזינים בתחנת רדיו ביפנית.
*האצ'יקו או פסלו נזכרים בשלושה משחקי וידאו.
*בפרק ה-33 של העונה הראשונה של דיג'ימון, מופיע הפסל של האצ'יקו, בעוד שהדיג'ימון פאטמון מחכה למאמן שלו טי.קיי.

## קישורים חיצוניים

* אודות האצ'יקו
* האצ'יקו מונגטארי באתר IMDb
* האצ'יקו - סיפורו של כלב באתר IMDb

## הערות שוליים

קטגוריה:כלבים מפורסמים
המשרד לביטחון לאומי (אזרבייג'ן)

**המשרד לביטחון לאומי של [[אזרבייג'ן]]** (אזרית: **Milli Təhlukəsizlik Nazirliyi**) היה המשרד הממשלתי במדינה המופקד על ביטחון המדינה והגנתה מפני מרגלים.

פעל בתור השירות החשאי האזרי, יורש האגף האזרי של הקג"ב, בשנים 1991–2015 והיה אחראי גם על ביון חוץ ומודיעין אותות.

בנובמבר 2015 המשרד פורק וסמכויותיו פוזרו בין שירות ביטחון המדינה החדש ושירות ביון חוץ.
## משימות ויעדים
המשרד לביטחון לאומי של אזרבייג'ן היה אחראי לביצוע מגוון תפקידים, לרבות:
* פעולות ריגול ומבצעי מודיעין
* מבצעי סיכול ריגול מצד מדינות זרות
* מאבק בשחיתות וביטחון כלכלי, מאבק בהונאות והלבנות הון
* ביטחון תעשיית האנרגיה והתשתיות
* מאבק בטרור ומאבק בהברחות סמים לא חוקיים
* מאבק בסחר בבני אדם והתסננות
* מאבק בפשעי מחשב וסחר לא חוקי בנשק.
## הרפורמות
ב-1 באוגוסט 2003 נודע כי הנשיא חיידר אלייב מבקש לערוך שינויים מבניים במערך הביטחוני של המדינה. השירות לסיכול ריגול צבאי העצמאי הפך ליחידת סמך במשרד לביטחון לאומי, כאשר מינהל משמר הגבול פורק והפך לארגון עצמאי בשם שירות משמר הגבול הממלכתי.

ב-14 בנובמבר 2015 המשרד פורק וסמכויותיו פוצלו בין השירות לביטחון המדינה, שהופקד על ביטחון פנים ושירות ביון חוץ, שהיה לסוכנות הביון האזרית, שהופקדה על ביון חוץ.
## ראשי המשרד

## קישורים חיצוניים
*האתר הרשמי (קישור לא פעיל)
*
## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:אזרבייג'ן: ארגונים ממשלתיים
ביטחון לאומי
קטגוריה:ארגוני ביון
קטגוריה:ארגוני אכיפת חוק
קטגוריה:ארגוני אבטחת מידע
קטגוריה:ארגוני מאבק בסמים
קטגוריה:משרדי ממשל היסטוריים
פאן-פאן

**פאן-פאן** (**pan-pan**) הוא אות המצוקה הבין-לאומי המציין מצב חירום, שאינו כולל סכנת חיים, על כלי שיט או כלי טיס. מצב חירום זה פחות בדרגתו מקריאת מיידיי או SOS המסמלים סכנת חיים מיידית לנמצאים על כלי השיט או כלי הטיס.

מטרת אות מצוקה זה היא להזהיר כלי טיס או כלי שיט בסמוך על הסכנה באזור, ולהתריע כי בעתיד ייתכן ויהיה צורך בסיוע נוסף. אין משמעות ההודעה קריאה לבוא לעזרה, אולם לעיתים משמעה כי יש לנקוט פעולות מסוימות (כמפורט בהמשך). בכך שונה הקריאה מקריאת מיידיי או SOS שמשמעותם כי כל המקבל את הקריאה נדרש להגיע ולסייע בפעולות החילוץ.

## מקור הקריאה
מקורה של הקריאה במילה הצרפתית **panne** שמשמעה תקלה או שבר מכני.

לימים נוצרו ראשי תיבות בדיעבד באנגלית: "Possible Assistance Needed" - "ייתכן ותדרש עזרה" - אולם הקריאה אינה קיצור של משפט זה.
עוד מקור לשם זה "צעקת פאן" שמקורה במיתולוגיה היוונית בסיפור המלחמה בין האלים לטיטאנים שבו האלים כמעט הפסידו ואז האל פאן צעק וכל כלי המלחמה נפלו.

## שימושים
בעת חירום ישדר כלי השיט או כלי הטיס את הקריאה שלוש פעמים: "Pan-Pan, Pan-Pan, Pan-Pan" (פאן-פאן, פאן-פאן, פאן-פאן), ובמורס תשודר שלוש פעמים האות X (קו, שתי נקודות וקו: –··–): "X X X".

השימוש בקריאה יעשה במצבים בהם  לדוגמה עומד להיגמר הדלק של כלי הטיס או נגמר הדלק בכלי השיט או מתקלקלים מנועיהם (מצב בו כלי השיט עצמו הופך לסכנה לסביבתו, ומצב בו עדיין אין סכנת חיים מיידית לנוסעי כלי הטיס אולם יש לנקוט בפעולות חירום בשדה התעופה הקרוב על מנת לתת לו עדיפות בנחיתה).

שימוש נוסף בקריאה יכול להיות לאחר שפרצה שרפה בכלי שיט או כלי טיס, אולם זו כובתה מיידית. הקריאה נועדה לסמן כי השרפה בבדיקה, וייתכן שגורם השרפה טרם התגלה או כי תיתכנה שריפות נוספות אשר עלולות בעתיד להוות סכנת חיים.

בכלי שיט יעשה שימוש בקריאה כאשר אדם נפל למים (מצב בו הספינה אינה יכולה לתמרן או להתרחק מהמקום בו היא נמצאת, וכן כלי שיט אחרים צריכים לשמור מרחק מאותו מיקום על מנת שלא לפגוע באדם שבמים) - בקריאה יעשה שימוש כאשר מיקומו של האדם במים ידוע והוא אינו בסכנת חיים. אם האדם במים נמצא בסכנת חיים יעשה שימוש בקריאה "מיידיי". כמו כן יעשה שימוש בקריאה במצב בו כלי שיט איבד את מיקומו, והקריאה תסייע לתחנת חוף לאכן את מיקום כלי השיט.

בקריאה יעשה שימוש על ידי תחנות בקרה ימית או משמר חופים על מנת להודיע הודעות חירום כגון התראות מזג אוויר חמורות, או במקרה של חיפוש אחר ספינה שאבדה או כלי טיס שאבד, הקריאה תשמש את כוחות החיפוש והחילוץ להודיע הודעות בעלות חשיבות (כגון קריאה לכלי שיט או כלי טיס אחרים לסייע בחיפוש).

## ראו גם
* SOS
* מיידיי

קטגוריה:אותות מצוקה
שירות המודיעין והביטחון של מולדובה

**שירות המודיעין והביטחון של [[מולדובה]]** (מולדובנית: SIS, Serviciul de Informaţii şi Securitate al Republicii Moldova) הוא השירות החשאי המרכזי ברפובליקה המולדבית. 

הארגון אחראי על ביטחון פנים, ביון חוץ ולוחמה בטרור.

## היסטוריה
גוף ביטחון המדינה הראשון במולדובה הוקם בצו נשיאותי מספר 196 מה-9 בספטמבר 1991 בתור המשרד לביטחון לאומי. מבנה הארגון וסמכויותיו הוגדרו ב-16 בספטמבר אותה שנה. 

ב-11 באוגוסט 1993 צו נשיאותי מספר 125 הרחיב את סמכויות הארגון ואלה כללו גם סמכויות סכום ריגול צבאי.

ב-16 בנובמבר 1999 נחקק חוק חדש לפיו המשרד לביטחון לאומי פורק ובמקומו הוקם שירות המודיעין והביטחון של מולדובה, כגוף מרכזי לביטחון פנים. 

ב-1999 לראש שירות הביון והביטחון החדש מונה הדיפלומט הקרייריסט, ואלרי פסאט. שלוש שנים לאחר מכן הפרלמנט פיטר את פסאט, בדצמבר 2001. במקומו מונה הגנרל יון אוּרסוּ, למנהל הארגון.

ב-18 בינואר 2000 משמר הגבול הופרד מהארגון והפך לגוף ציבורי עצמאי. 

ב-10 בספטמבר 2002 הוקם מרכז האימונים של הארגון והמכון הלאומי למודיעין וביטחון כגוף עליון להכשרת קציני השירות.

ב-22 ביולי 2005 נוספו לארגון סמכויות חקירת פשיעה חמורה וב-13 בנובמבר 2006 הוקם ממרכז ללוחמה בטרור, שסייע לשירות לתאם ולייעל את האמצעים שלו ללוחמה בטרור. 

ב-13 בפברואר 2010 נלקחו מהארגון סמכויות אבטחת התקשורת הממשלתית ומרכז התקשורת המיוחדת, שהיה כפוף לשירות, הפך לגוף עצמאי הכפוף ישירות לממשלה.

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:מולדובה: צבא וביטחון
קטגוריה:ארגוני ביון
חגורת הצלה

שמאל|ממוזער|250px|גבר לובש חגורת הצלה
**חגורת הצלה** או **אפודת הצלה** או **אפוד הצלה** הוא מתקן לבוש אשר נועד למנוע את טביעתו של לובש החגורה או האפודה, גם במקרה בו הוא חסר הכרה. מטרת החגורה - לשמור את ראשו ופניו של לובשה מעל פני המים ובכך למנוע את טביעתו.

מתקן הצלה זה משמש יורדי ים, ומותקן על ספינות וכן מותקן על מטוסים למקרה של נחיתת חירום על-פני המים.

חגורות הצלה מודרניות יכולות לכלול מתקני הצלה כגון נורות תאורה ומתקני רדיו לסייע למחלצים לאתר את האדם הנמצא במים.

## סוגי חגורות הצלה
### חליפות הצלה קשיחות
חגורות אלה מכילים תאי ציפה העשויים חומר סינתטי כלשהו ובו תאי אוויר רבים המאפשרים את ציפת החגורה. חגורות אלה אינן דורשות מילוי התאים, וניתן להשתמש בהם בכל עת אולם הן מגושמות, ולכן, קשה לעבוד כאשר הן נלבשות. מאידך - ניתן לזרוק חגורת הצלה מסוג זה למים ולהשתמש בה כגלגל הצלה.

### חליפות הצלה מתנפחות
חגורות הצלה מסוג זה כוללות שני תאי ציפה המתמלאים באוויר הננשף לתוך התאים באמצעות פיה על ידי לובש החגורה, או באמצעות גז פחמן דו-חמצני הנמצא במכל המחובר אל החגורה.

חגורות מסוג זה מצויות באוניות וכן במטוסי נוסעים. יתרונן של חגורות הצלה אלה הוא באופן קיפולן, המאפשר אריזתן באריזות קטנות התופסות נפח מועט וגם משקלן קטן. בשל כך, יכולים יורדי ים ללבוש את החגורה סביב מותניהם בכל עת שהם מצויים על סיפון כלי השיט כאשר החגורה מקופלת, ובכך החגורה אינה מפריעה לעבודתם השוטפת.

סיבה נוספת לשימוש בחליפות הצלה מסוג זה במטוסים היא העובדה שבמקרה בו מטוס נאלץ לנחות נחיתת חירום ומתחיל להתמלא מים, חליפות הצלה קשיחות היו צפות בתוך המטוס, ובכך מונעות על יציאת הנוסעים מבעד פתחים נמוכים הנמצאים מתחת לפני המים. מאותה סיבה ניתנת הנחיה לנוסעים לנפח את חליפות ההצלה אך ורק לאחר צאתם מהמטוס, שכן ניפוח החליפה בתוך המטוס עלולה להביל לתוצאה דומה בה לא יוכל הנוסע המשתמש בחליפה לצאת מהמטוס.

## היסטוריה
ממוזער|חגורות הצלה מותקנות מתחת למושבים במטוסים
השימוש הראשון המתועד בחגורות הצלה היה שימוש שעשו חייליו של המלך אשורנצירפל השני בשנת 870 לפנה"ס בעורות של חיות שנתפרו ומולאו אוויר, ובאמצעותם חצו החיילים את החפיר מלא המים על מנת להגיע לחומת העיר ולכובשה.

עד ראשית העת החדשה לא היו חליפות הצלה ייעודיות. אמנם מרבית יורדי הים לא ידעו לשחות, אולם במקרה בו טבעה ספינה עשו יורדי הים שימוש בקרשי הספינות שהיו עשויות עץ על מנת לצוף.

בשנת 1757 הומצא בצרפת מתקן ציפה עשוי שעם. מתקן זה פותח בשנת 1851 על ידי חוקר הקוטב הבריטי ג'ון רוס וורד והפך למעשה לחגורת ההצלה הראשונה, והחל משנת 1861 שימש השעם כמרכיב המרכזי בייצור חגורות הצלה.

בשנת 1852 נחקק חוק בקונגרס ארצות הברית המורה לספינות המפליגות במימי ובנהרות ארצות הברית להחזיק חגורות הצלה או גלגלי הצלה.

בשנת 1869 נעשו ניסיונות לייצר חגורות הצלה מקפוק.

עיצוב חגורת ההצלה שונה בשנת 1912 על מנת שיכלול טבעת אשר תשמור את ראשו של המשתמש בחגורה מעל המים, ובכך נוצר יתרונה של החליפה על גלגל ההצלה.

בשנת 1928 המציא פיטר מרקוס (Peter Markus) את חליפת ההצלהאשר זכתה לכנוי "מיי וסט" (Mae West) על שום דמיונה לחזה של השחקנית מיי וסט. חליפה זו עברה מספר שינויים בשנים 1930 ו-1931 ונעשה בה שימוש רב על ידי חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי בשנות מלחמת העולם השנייה.

## ראו גם
* גלגל הצלה

## קישורים חיצוניים

* ההיסטוריה של חגורות ההצלה

## הערות שוליים

קטגוריה:ציוד הצלה
הצלה
טרגובישטה (בולגריה)

**טְרְגוֹבִישְטֶה** (בבולגרית: **Търговище**) היא עיר במזרח בולגריה, בירת מחוז טרגובישטה השוכנת על שתי גדותיו של הנהר וראנה ו-339 ק"מ דרומית מערבית לבירה סופיה.

## היסטוריה
ראשית התיישבות מאורגנת באזור על ידי שבטים תראקים מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת. במקום נמצאו שרידים מהמאה ה-5 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא הרפובליקה הרומית ועם הפיצול באימפריה הרומית עבר לידי האימפריה הביזנטית. בפאתי טרגובישטה נמצאו שרידי מצודה ביזנטית, ישוב מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה ומצודה נוספת מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה. במחצית השנייה של המאה ה-14 נפל היישוב בידי האימפריה העות'מאנית והוא מוזכר בשמו העות'מאני **אֶסְקִי דֶג'וּמָאיָיה** בתעודות עות'מאניות מ-1573. במחצית השנייה של המאה ה-19 עידן התחייה הלאומית הבולגרית נבנו בעיר כנסיות ובית ספר והיא שימשה בסיס אזורי לתנועת המרד הבולגרי נגד העות'מאנים. ב-9 בינואר 1878 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה הפכה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין, חלק מנסיכות בולגריה. ב-1934 שונה שם העיר לטרגובישטה שמשמעו שוּק או יָרִיד.

## כלכלה ותחבורה
51% מהתוצר המקומי הגולמי מגיעים ממסחר וקמעונאות, 13.4% מתעשייה, 10.2% מתחבורה ו-5% מחקלאות. למעלה ממחצית התמ"ג בתחום התעשייה מגיע מתעשיית המזון והטבק. הגידולים החקלאיים המרכזיים הם חיטה, שעורה, תירס, חמניות וענבים. כמו כן מגדלים צאן, בקר וחזירים לתעשיית הבשר והחלב. טרגובישטה מצויה על הכביש המהיר בין וארנה לסופיה ומקושרת לרשת כבישים בין עירוניים לערים הסמוכות. העיר מחוברת לרשת מסילות הברזל הבולגרית ותחנת הרכבת המרכזית בעיר מקושרת לקו הישיר סופיה – גורנה אוריאחוביצה - וארנה. כ-13 ק"מ מהעיר ממוקם נמל תעופה קטן המשמש לתעבורת נוסעים ותעבורת סחורות.

## דמוגרפיה
אוכלוסיית טרגובישטה מצויה במגמת קיטון בשיעור שנתי של 5%, בשל אחוז תמותה הגדול מאחוז הילודה. 49.1% מהאוכלוסייה הם גברים ו-50.9% הן נשים. בראשית המאה ה-21 עמד שיעור האבטלה בטרגובישטה על 28.4%.

## אקלים
בטרגובשיטה שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה שנתית הממוצעת היא 10.7oc וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 585 מילימטרים. מהירות הרוח הממוצעת היא בין 4 ל-5 מטר לשנייה.

## הקהילה היהודית
בטרגובישטה התגוררה קהילה יהודית קטנה בת כמה עשרות נפשות. הקהילה לא נכללה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה. לאחר מלחמת העולם השנייה עלו מרבית יהודי העיר למדינת ישראל. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובטרגובישטה נמנו 9 יהודים. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.

## ערים תאומות

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערי מחוז טרגובישטה
טרגובישטה
Mayday

**Mayday** (נהגה: "מֶיידֶיי") הוא אות מצוקה בין-לאומי הנשלח באמצעות רדיו ומשמש להתרעה על סכנת חיים לנמצאים על כלי שיט או כלי טיס. השומע קריאת חירום זו נדרש להגיע מיד לקורא הנמצא במצוקה ולסייע להצלת חיי הנמצאים על כלי השיט או כלי הטיס. קריאה זו זהה לשימוש בקריאה SOS בקוד מורס.

## מקור המונח
ישנה סברה כי מקור המונח במשפט הצרפתי: *venez *'m'aider**' - "בואו לעזרתי".

## שימוש
בעת מצוקה נעשה שימוש בקריאה שלוש פעמים: Mayday Mayday Mayday וזאת על מנת למנוע מצב בו מילים דומות נשמעות כמו הקריאה לעזרה.

בקריאה יעשה שימוש כאשר יש סכנת חיים לנמצאים על כלי השיט או כלי הטיס כגון במקרה של סכנת טביעה, שרפה וכדומה.

## היסטוריה
המונח הוצע על ידי פרדריק סטנלי מוקפורד בשנת 1923. מוקפורד היה בקר אווירי בנמל התעופה קרוידון שבלונדון והתבקש למצוא קריאת מצוקה אשר תשמש את הטייסים ואשר תובן לכולם. מרבית הטיסות שעברו דרך שדה תעופה זה באותה עת הגיעו משדה התעופה לה בורז'ה שבפריז ולכן בחר מוקפורד את הביטוי בצרפתית.

השימוש הראשון בביטוי אירע בשנת 1927 וניתן לו תוקף רשמי בשנת 1948.

## ראו גם
* SOS
* פאן-פאן

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אותות מצוקה