הרולד ניקולסון

**סר הרולד ג'ורג' ניקולסון** (באנגלית: **Sir Harold George Nicolson**; 21 בנובמבר 1886 - 1 במאי 1968) היה פוליטיקאי, סופר ודיפלומט בריטי, שהיה אחראי לניסוחה של הצהרת בלפור.

## ביוגרפיה
ניקולסון נולד בטהראן, בעת שאביו ארתור ניקולסון, היה מוצב שם במסגרת שירות החוץ הבריטי. בשל עבודתו של אביו הוא גדל במקומות שונים ברחבי אירופה והמזרח הקרוב, בין היתר בסנט פטרסבורג, קונסטנטינופול, מדריד, סופיה וטנג'יר. ניקולסון למד בבית הספר גריינג' בפולקסטון במחוז קנט, ולאחר מכן במכללת וולינגטון ובבייליול קולג' באוקספורד, שם השלים תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1909.

## קריירה מקצועית
### דיפלומט
מייד לאחר סיום לימודיו הצטרף ניקולסון לשירות הדיפלומטי של הוד מלכותו. הוא הוצב ב-1911 כנספח במדריד, ולאחר מכן היה מזכיר שלישי בשגרירות בריטניה בקונסטנטינופול מינואר 1912 עד אוקטובר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה חזר ניקולסון ללונדון, ואף שהיה עובד זוטר במשרד החוץ, היה זה הוא שב-4 באוגוסט 1914 מסר את הצהרת הכרזת המלחמה המתוקנת של בריטניה לנסיך מקס פון ליכנובסקי, שגריר גרמניה בלונדון. ב-1917 הטיל עליו שר החוץ הלורד בלפור לנסח את מה שנודע לימים כ"הצהרת בלפור". ב-1961 כתב ניקולסון כי הטיוטה הראשונה שניסח התייחסה ל"מקלט לקורבנות רדיפה יהודים", אך היא נתקלה בהתנגדות חריפה מצד ההנהגה הציונית, והנוסח הסופי הוסכם רק לאחר שבועות של עבודה בהם כל מילה מ-67 המילים של ההצהרה נבחנה בקפידה. עם תום המלחמה השתתף ניקולסון בוועידת השלום בפריז בשנת 1919, ובשל כך זכה ב-1920 בעיטור מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. באותה שנה הוא קודם לדרגת מזכיר ראשון, ומונה למזכירו הפרטי של סר אריק דראמונד, המזכיר הכללי הראשון של חבר הלאומים, אך נקרא שוב למשרד החוץ ביוני.

בשנת 1925 הוא קודם לדרגת יועץ והוצב בטהרן כממונה על היחסים. באותה שנה הדיח הגנרל רזא חאן את אחמד שאה קאג'אר, השאה הקאג'ארי האחרון, ותפס את כס המלוכה. ניקולסון לא חיבב באופן אישי את רזא חאן וכינה אותו "איש עם ראש מחודד וקול של ילד אסתמטי", אך אשתו של ניקולסון, ריטה סאקוויל-ווסט הייתה מעורבת בהכתרתו של רזא חאן כשאה החדש. בקיץ 1927 הוחזר ניקולסון ללונדון והורד בדרגה, בעקבות ביקורת שהביע על השגריר, סר פרסי לוריין, בדיווח דיפלומטי ששלח. ב-1928 הוא הוצב מחדש בברלין כממונה על היחסים, אך ב-1929 הודיע על התפטרותו מהשירות הדיפלומטי.

### פוליטיקאי

ב-1931 הצטרף ניקולסון ל-New Party שהקים אוסוולד מוסלי. הוא ניסה להתמודד לפרלמנט מטעם "מחוז הבחירה האוניברסיטאי" (מושב בפרלמנט שהיה משוריין לנציג האוניברסיטאות בשנים 1918–1950) בבחירות הכלליות באותה שנה וערך את עיתון המפלגה Action. שנה לאחר מכן יצר מוסלי, על בסיס המפלגה, את איגוד הפשטיסטים הבריטי וניקולסון הפסיק לתמוך בו.

בבחירות של 1935 נבחר ניקולסון לפרלמנט מטעם "מפלגת הלייבור הלאומית" של רמזי מקדונלד במחוז הבחירה לסטר מערב. הוא הפך לאחד מחברי הפרלמנט הבודדים שהזהירו מפני איום הפשיזם, בדומה לאנתוני אידן, ותמך במאמציו של צ'רצ'יל לקדם מדיניות קשיחה ולחמש מחדש את בריטניה. מנגד, ניקולסון היה גם ידידו הקרוב של שגריר צרפת בחצר סנט ג'יימס, שארל קורבין, שתמך במדיניות הפיוס.

בספטמבר 1938, כאשר נוויל צ'מברלין שב לבריטניה עם חתימתו שלו ושל היטלר על הסכם מינכן, ניקולסון, צ'רצ'יל ואידן היו מבין חברי הפרלמנט הבודדים שנותרו לשבת ולא קמו ב"תשואות סוערות". חודש לאחר מכן הוא אף נשא נאום בפרלמנט כנגד ההסכם.

ב-1940, במסגרת ממשלת האחדות הלאומית של צ'רצ'יל, מונה ניקולסון לצנזור במשרד ההסברה וכיהן בתפקיד במשך כשנה, עד שהתבקש על ידי צ'רצ'יל לפנות את מקומו לטובת חבר הפרלמנט מהלייבור ארנסט ת'רטל. הוא המשיך לכהן כחבר פרלמנט ונחשב למומחה בנושאי מדיניות חוץ, לאור ניסיונו הדיפלומטי רב השנים. בין השנים 1941 ל-1946 הוא היה גם חבר מועצת המנהלים של ה-BBC.

בשנת 1944, במהלך קרב מונטה קאסינו, פרסם ניקולסון טור שנוי במחלוקת ב"ספקטייטור" בו התנגד להפצצת מנזר מונטה קאסינו ששימש כעמדת תצפית של הגרמנים, בטענה כי שמורות בו יצירות אמנות רבות חסרות תחליף, גם במחיר מותו של בנו, נייג'ל ניקולסון, ששירת בארמייה השמינית שלחמה בקרב. למורת רוחו של ניקולסון, המנזר נהרס בהפצצה אמריקאית ב-15 בפברואר 1944.

בבחירות הכלליות של 1945 לא הצליח ניקולסון להיבחר מחדש, ולמורת רוחה של משפחתו הצטרף ללייבור, בניסיון כושל להשיג תואר אצולה מקלמנט אטלי ולהצטרף לבית הלורדים. ניקולסון התמודד שוב בבחירות ביניים שנערכו ב-1948 במחוז הבחירה קרוידון צפון, אך כשל שוב.

### סופר
ממוזער|טירת סיסינגהרסט
כבר ב-1921 פרסם ניקולסון, בעידודה של אשתו, ביוגרפיה של המשורר הצרפתי פול ורלן, ואחריה מחקרים על דמויות ספרותיות אחרות כמו טניסון, ביירון, סווינברן וסנט-בוב. בשנים 1930–1931 הוא ערך את טור הרכילות בעיתון הערב הלונדוני ה"איבנינג סטנדרד", אך לא אהב לכתוב על רכילות מהחברה הגבוהה והתפטר תוך שנה.

ב-1932 ראה אור רומן בדיוני של ניקולסון בשם Public Faces, הכולל תיאור של המדיניות הבריטית בשנת 1939, וניסיונו של שר החוץ הבריטי להשכין שלום עולמי בעוד חיל האוויר המלכותי מתרברב במטוסי סילון ופצצת אטום.

ב-1933 פרסם תיאור של חוויותיו בוועידת השלום בפריז בשנת 1919 בספר "עשיית שלום 1919", בו הביע דעות ביקורתיות, ואף סטריאוטיפים גזעיים על הנציגים ההונגרים והטורקים לוועידה. עם זאת, היומנים שניהל נחשבים לאחד המקורות המהימנים להיסטוריה הפוליטית הבריטית מ-1930 עד שנות ה-50, כיוון שהיה בתפקידים בכירים מספיק כדי לחוות מקרוב את מעגלי השלטון והשפעת העבודה היומיומית שלהם על אירועים גדולים.

שמאל|ממוזער|לוח זיכרון ברחוב אבורי, לונדון

לאחר תום הקריירה הפוליטית שלו המשיך ניקולסון לכתוב ביקורות ספרים וטור שבועי ב"ספקטייטור".

## חיים אישיים
ימין|ממוזער|משמאל לימין: הרולד ניקולסון, ויטה סאקוויל-ווסט, רוזמונד גרוסוונור וליונל סאקוויל-ווסט בשנת 1913
ניקולסון נישא ב-1913 לוויטה סאקוויל-ווסט, שלימים התפרסמה כסופרת וכמעצבת גנים. למרות הקריירה הדיפלומטית היוקרתית שלו, הוריה של סאקוויל-ווסט שהיו אריסטוקרטים רצו שבתם תינשא לבן משפחת אצולה, ונתנו את ברכתם לנישואים בעל כורחם. ניקולסון ואשתו היו שניהם ביסקסואלים, וניהלו מה שמכונה כיום "נישואים פתוחים", במהלכם שניהם ניהלו רומנים חד-מיניים. בעוד סאקוויל-ווסט לא הסתירה את נטיותיה המיניות וניהלה רומנים בגלוי, ניקולסון לא פרסם ברבים את נטיותיו. בין היתר הוא ניהל מערכת יחסים ארוכה עם ריימונד מורטימר, בעוד ויטה התפרסמה ברומן שלה עם ויולט טרפוסיס, שב-1920 כמעט ופירק את נישואיה כשהשתיים ברחו לצרפת כדי לחיות כזוג. ניקולסון כתב ביומנו, "לעזאזל! לעזאזל! לעזאזל! ויולט. כמה אני *מתעב* אותה", ונאלץ לצאת לצרפת במטוס פרטי כדי להחזיר אותה ללונדון ולסיים את הרומן בין שתי הנשים. בהמשך חייהם המשותפים ניהלה סאקוויל-ווסט מערכת יחסים גם עם הסופרת וירג'יניה וולף.

למרות כל זאת, ניקולסון וסאקוויל-ווסט נשארו נשואים והיו ידועים במסירותם זה לזה. כשלא שהו יחד, בין אם בשל שליחויותיו הדיפלומטיות הארוכות של ניקולסון מחוץ לבריטניה או תאוות הנדודים הבלתי נדלית של ויטה, הם החליפו ביניהם מכתבים כמעט כל יום. ניקולסון עזב את השירות הדיפלומטי כדי שיוכלו לחיות יחד באנגליה. בשנת 1930 רכשה ויטה סאקוויל-ווסט את טירת סיסינגהרסט, ליד קראנברוק בקנט, שם יצרו בני הזוג גנים מפורסמים, שלאחר מותם מנוהלים על ידי קרן הנאמנות הלאומית.

לניקולוסון וסאקוויל-ווסט היו שני בנים (בנוסף ללידה שקטה שעברה סאקוויל-וסט) - היסטוריון האומנות בנדיקט ניקולסון, והסופר והמוציא לאור נייג'ל ניקולסון, שפרסם בין היתר את ספריהם של הוריו כמו גם ספרים עליהם. המפורסם שבספרים אלה הוא "דיוקן נישואים", שעובד גם למיני-סדרה.

### יחסו ליהודים
ניקולסון כתב ביומנו כי "אף על פי שאני מתעב אנטישמיות, אני לא אוהב יהודים", והביע חשש מקבלתם למשרד החוץ: "יהודים מתעניינים הרבה יותר בחיים הבינלאומיים מאשר אנגלים. ואם נפתח את השירות, הוא עלול להיות מוצף ביהודים חכמים". בשנת 1944 הוא האשים נערות יהודיות בהתהוללות עם עם חיילים אמריקאים וכתב: "נימפומניה בקרב יהודיות מאיסט אנד ותמורת סכומי כסף גדולים גורמת לי בחילה".

## לקריאה נוספת

### מקורות ראשוניים

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:חברי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (1935–1945)
קטגוריה:מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש: עמיתים
קטגוריה:דיפלומטים בריטים
קטגוריה:פוליטיקאים להט"בים בריטים
קטגוריה:ביסקסואלים בריטים
קטגוריה:קבוצת בלומסברי: אישים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1886
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1968