open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
הזהות הגמישה

באלגברה לא אסוציאטיבית, הזהות \ x(yx)=(xy)x נקראת **הזהות הגמישה**. זהות זו משותפת למחלקות חשובות רבות של אלגברות לא אסוציאטיביות, לרבות אלגברות לי, אלגברות ז'ורדן ואלגברות אלטרנטיביות. כל אלגברה קומוטטיבית או אנטי-קומוטטיבית מקיימת את הזהות הגמישה.

## קשרים

מן הזהות הגמישה נובע שהאסוציאטור מקיים את המולטילינאריזציה \ (x,y,z)+(z,y,x)=0, ובמאפיין שונה מ-2, שתי הזהויות שקולות.

הזהות הגמישה שקולה לכך שהקומוטטור \ [L_x,R_x]=0, כאשר \ L_x ו- \ R_x הן פעולות הכפל משמאל ומימין ב-x.

## פיזור פעולת הכפל

אם A היא אלגברה לא אסוציאטיבית מעל שדה F, עם פעולת כפל \ \cdot, אפשר להגדיר בה פעולת כפל חדשה, *, לפי \ x*y=\alpha x\cdot y + \beta y \cdot x, כאשר \ \alpha,\beta \in F הם קבועים. איבר היחידה של \ (A,\cdot) נשאר איבר יחידה גם ביחס לפעולה החדשה, אם \ \alpha+\beta=1. אם \ \alpha \neq \beta, אפשר לשחזר את \ \cdot מן הפעולה *, לפי הנוסחה 
\ x\cdot y = \alpha' x * y + \beta' y * x 
כאשר
\ \alpha' = \frac{\alpha}{\alpha^2-\beta^2}, \quad \beta' = \frac{\beta}{\beta^2-\alpha^2}.

אם A גמישה ביחס לפעולה המקורית, אז היא גמישה גם ביחס לפעולה החדשה. 

במאפיין שונה מ-2, מסמנים ב- \ A^+ את האלגברה הקומוטטיבית המתקבלת מההגדרה \ x*y=\frac{1}{2}(xy+yx), היינו \ \alpha=\beta=\frac{1}{2}. בפרט, אם A גמישה, אז גם \ A^+ גמישה (אם כי ההפך אינו בהכרח נכון).

## מיון

במאפיין אפס, אם A גמישה ופשוטה למחצה, אז \ A^+ אלגברת ז'ורדן.

בכל מאפיין שונה מ-2, אם A גמישה ופשוטה, ו-\ A^+ אלגברת ז'ורדן פשוטה, אז מתקיים אחד משלושת התנאים הבאים: (1) A היא אלגברת ז'ורדן פשוטה; (2) A היא אלגברה ריבועית עם תבנית נורמה לא מנוונת, או (3) A היא "אסוציאטיבית למחצה": קיימת K/F ריבועית, כך ש- \ A\otimes_F K = B_{\lambda}, כאשר B אלגברה פשוטה אסוציאטיבית מרכזית מעל K, והכפל ב- \ B_\lambda מוגדר על ידי פיזור הכפל של B: 
\ x*y=\lambda xy+ (1-\lambda) yx.

קטגוריה:אלגברה לא אסוציאטיבית
סופוצ'אני

**מנזר סופוצ'אני** (בסרבית: **Манастир Сопоћани**) השוכן במרחק של 16 ק"מ מהעיר נובי פאזאר (Novi Pazar או Нови Пазар) בדרום-מערב סרביה, הוקם בשנת 1260 על ידי המלך סטפאן נמאניה (Стефан Немања). המנזר הוקם ליד העיר סטארי ראס ששימשה אותה עת כבירתה של ממלכת ראשקה הסרבית, והמלך ייעד אותו לשמש כמשכן לקבר הוריו ולקברו שלו.

ימין|ממוזער|200px|פרסקו בכנסיית השילוש הקדוש: תרדמת הבתולה
כנסיית המנזר הוקדשה לשילוש הקדוש והוקמה בהשפעת האדריכלות הרומנסקית. בנייתה נשלמה ב-1265, וזמן קצר לאחר מכן היא עוטרה בפרסקאות, שהידוע שבהם נמצא על הקיר המערבי של הספינה היחידה במבנה והמתאר את "תרדמת הבתולה". בין 1338 ל-1345 נבנה בכנסייה מגדל פעמונים ונוסף לה נרתקס שמשני צדדיו שתי קפלות. גם בנרתקס פרסקאות המתארים דמויות ממשפחות המלוכה, אך ציור הקיר שעל הכיפה באולם הראשי, שתיאר ככל הנראה, את ישו המלך ואת השליחים, נעלם לחלוטין. בקפלות ציורי קיר מאוחרים יותר המתארים את מותו של סטפאן אורוש הראשון ואת העברת עצמותיו למנזר סטודניצה.

בחלקה השני של המאה ה-17 נאלצו הנזירים לעזוב את המנזר במספר הזדמנויות בשל האיום העות'מאני אך חזרו ושבו אליו. לבסוף ב-1689 שלחו העות'מאנים אש בכנסייה, והנזירים נמלטו לקוסובו. העות'מאנים גנבו את העופרת שבגג המבנה, והמנזר נותר עזוב משך כמאתיים שנים, ובנייניו נהרסו וכוסו באדמה. הוא נפגע שוב במלחמת הבלקן הראשונה, אך שופץ במאה ה-20 לאחר מלחמת העולם השנייה, ויושב מחדש על ידי נזירים.

בשנת 1979 הוכרז המנזר, יחד עם שרידיה של העיר סטארי ראס, כאתר מורשת עולמית.

## קישורים חיצוניים

* 
* המורשת העולמית באזור האדריאטי 
*  Stari Ras and Sopocani monument area
* Miracle and glory of Sopoćani frescoes
* Architecture in medieval Serbia

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרביה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:אירופה: מנזרים נוצריים
קטגוריה:סרביה: מבנים
קטגוריה:סרביה: דת
פוטנציאל מים

**פוטנציאל מים** הוא פוטנציאל האנרגיה של מים. מושג זה מתייחס ליכולת המים לעבור מאזור לאזור בזכות האוסמוזה, כוח הכבידה, לחץ מכני, ואפקט המטריקס (ביחס לשטח הפנים) תחת תנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ (STP).

נושא זה נלמד מתצפיות על תנועת המים בצמחים, בבעלי חיים ובמוצקים. תופעות רבות נגרמות עקב הפרשים בפוטנציאל מים, ביניהן יניקת המים על ידי שורשי הצמחים, הזדקרות ניצנים כלפי מעלה והנזקים שגורמות שתיית מים מזוקקים, כמו גם מים מלוחים. בכל התופעות הללו עוברים המים באוסמוזה דרך קרומי התאים לכוון הפוטנציאל הנמוך. (לכן הצמחים ירכזו חומרים מומסים בעליהם, על מנת להוריד את פוטנציאל המים, ולהעלות את המים מהאדמה.)

פוטנציאל המים אינו שווה בכל מקום ומשתנה באופן ליניארי ביחס למשוואה זו:
: \Psi = \Psi_0 + \Psi_\pi + \Psi_p + \Psi_s + \Psi_v + \Psi_m

במשוואה, לחץ המים מסומן באות היוונית (פסי) \Psi.
* \Psi_\pi - פוטינציאל אוסמוטי - כמות המומסים במים.
*\Psi_p - פוטנציאל לחץ - הטורגור.
*\Psi_s - פוטנציאל הגרביטציה - כוח המשיכה.
*\Psi_v - פוטנציאל הלחות.
*\Psi_m - פוטנציאל מטריקס - למשל, המשיכה לדפנות.

## הפוטנציאל האוסמוטי
מחושב על ידי משוואה זו: \Psi_\pi = -MiRT, כאשר:
*M – מולליות התמיסה, גרם מול ל-1,000 גרם מים.
*i – קבוע היוניזציה (גורם ואן 'ט הוף ), נספר לפי כמות היונים. עבור תמיסה לא מיוננת ערכו 1.
*R – קבוע הגזים.
*T – הטמפרטורה בקלווין.

קטגוריה:כימיה פיזיקלית
קטגוריה:פיזיולוגיה
שמואל הבר

הרב **שמואל יעקב הבר** (נולד בשנת 1945) הוא רב ופוסק הלכה ישראלי מראשי ישיבת ההסדר קרני שומרון.

## ביוגרפיה
נולד בישראל, למד במדרשית נעם, בישיבת חברון כנסת ישראל ובישיבת ההסדר שעלבים. שירת בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח בפלוגת מ"כים ובחטיבת החרמון. במהלך שירותו לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במרדפים בבקעה, במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל. לאחר שירותו הצבאי שימש כר"מ בישיבת ההסדר שעלבים.

בשנת ה'תש"ם (1980) הקים ביחד עם חברו, הרב אברהם קורצוייל, את ישיבת ההסדר קרני שומרון.

הרב הבר דוגל בלימוד התלמוד בשיטת אליבא דהלכתא.

### כתביו
***[http://www.otzar.org/wotzar/book.aspx?163599 את צנועים חכמה]** – החל משנת 2008 יצאה לאור סדרת ספריו העוסקת בהלכות צניעות הלבוש ובאיסורי קריבה לעריות. הסדרה מונה כיום חמישה כרכים.
* **קיצור את צנועים חכמה** – קיצור ההלכות שנלמדות מהסדרה 'את צנועים חכמה'
* **טעם בעיקר** – בירור סוגיות בהלכות הכשרת כלים
* **הסדר לכתחילה** – מאמר העוסק בחובת השרות בצה"ל של תלמידי החכמים (הרבנים)

### חיים אישיים
נשוי ואב לתשעה, ומתגורר בקרני שומרון. בניו הרבנים אלעזר, יהושע ושמחה הם ר"מים בישיבת ההסדר. בתו נשואה לרב יעקב גיטלמן, רב היישוב מעלה שומרון.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 
* כל הכתבות על הרב שמואל הבר, באתר ערוץ 7
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ראשי ישיבות הסדר
קטגוריה:בוגרי מדרשית נעם
קטגוריה:קרני שומרון: רבנים
קטגוריה:יהודה ושומרון: רבנים
קטגוריה:רבני הציונות הדתית בישראל
קטגוריה:בוגרי ישיבת חברון כנסת ישראל
קטגוריה:רבני ישיבת ההסדר קרני שומרון
קטגוריה:בוגרי ישיבת ההסדר שעלבים
קטגוריה:מחברי ספרי הלכה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945
מנואלה טרסוברס

**מנואלה טרסוברס** (בספרדית: **Manuela Trasobares**; נולדה ב-28 באוגוסט 1962 בפיגרס, קטלוניה) היא אמנית ופוליטיקאית ספרדיה.

לאחר שנים רבות בהם עסקה בתחומי האופרה, הפיסול והציור, זנחה את האומנות ואת פעילותה למען זכויות הטרנסקסואלים לטובת הפוליטיקה. נבחרה כחברת מועצת העיר הטרנסקסואלית הראשונה בספרד.

בגיל 15, נסעה ללונדון כדי לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, ומאותו רגע החלה במאבקה למען שוויון זכויות.

## חינוך אקדמי וקריירה מקצועית
טרסוברס השלימה ארבע שנות לימודים אקדמיים בקונסרבטוריום של סופיה, בולגריה. באותה מדינה גם החלה את דרכה האמנותית כזמרת אופרה מצו-סופרן. היא הופיעה בערים המרכזיות של הגוש הקומוניסטי לשעבר, ובפרט בסופיה ובברטיסלאבה שבסלובקיה.

בנוסף למדה בברצלונה אומנות באוניברסיטת סנט ג'ורדי וכן ציור ופיסול ב"סטודיו מסנה" וב"סטודיו לאונרדו דה וינצ'י".

כזמרת אופרה הופיעה בבתי האופרה ליסאו (ברצלונה), לה סקאלה (מילאנו) ופלאו דה מוזיקה (ולנסיה). טרסוברס גם ביימה הופעות אופרה ובעבודותיה כציירת וכפסלת ניכרת השפעה ברורה של סוריאליזם.

החל מסוף שנות ה-80 ועד 1996, השתתפה טרסוברס בתחרויות בינלאומיות שונות בתחום השירה, בצרפת, באיטליה, ובספרד, אך במקרים רבים הודחה עקב מצבה האישי, ולמרות יכולתה המוכחת.

בשנת 1997 התארחה בערוץ 9 של הטלוויזיה הולנסיאנית
והגנה על חופש הפרט בהופעה דרמטית במיוחד, תוך שהיא מנפצת את הכוסות באולפן במחאה על דיכוי הטרנסקסואלים.

בשנת 2004 יסדה באזור מגוריה אלטו פלנסיה שבקהילה האוטונומית ולנסיה, מרכז לאירועי חברה, תרבות ואמנות ופעילויות צדקה.

## פוליטיקה
פעילויות התרבות והחברה הללו זיכו אותה באהדת חלק מהתושבים במקום מגוריה חלדו (מחוז קאסטיון בולנסיה), אשר האיצו בה להציע מועמדות למועצה לשנת 2007, ולייצג את התנועה הרפובליקנית הדמוקרטית הספרדית. מנואלה זכתה ב 15% מהקולות, ובמושב במועצת העיר, בכך הפכה חברת המועצה הטרנסקסואלית הראשונה בספרד.

בשנת 2008 הציגה את מועמדותה לבחירות הכלליות בספרד עבור מפלגת השמאל הרפובליקני במסגרת קואליציית השמאל המאוחד והרפובליקני, כמועמדת מספר 2 של מחוז קאסטיון.

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* הבלוג האישי של מנואלה טרסוברס

## הערות שוליים

קטגוריה:זמרות מצו סופרן
קטגוריה:פוליטיקאים ספרדים
קטגוריה:פוליטיקאיות ספרדיות
קטגוריה:להט"בים ספרדים
קטגוריה:טרנסג'נדריות
קטגוריה:זמרות ספרדיות
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת ברצלונה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ברצלונה
קטגוריה:ספרדיות שנולדו ב-1962
קטגוריה:ספרדים שנולדו ב-1962
קטגוריה:זמרים טרנסג'נדרים
ערר

**ערר** הוא סוג צמחים במשפחת החבלבליים.

מיני הערר גדלים באזורים הטרופיים והסוב-טרופיים של כדור-הארץ וגם בארץ ישראל על אדמות מליחות.

מיני הערר הם שיחים מכווצים ונמוכים מאוד, אך בעלי גבעולים זקופים ועלים ירוקים הנוטים לעטות מעטה מלח לבן.

פרחי הערר הם לבנים וגודלם הוא כחצי סנטימטר.

## מיני הערר
מיני הערר המוכרים ביותר הם:
* *Cressa Australis*
* *Cressa Cretica* (ערר כּרֵתי, גדל בישראל)
* *Cressa Nudicaulis*
* *Cressa truxillensis*

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:חבלבליים
שחף אגמים

ממוזער|Larus ridibundus
**שחף האגמים** (שם מדעי: *Chroicocephalus ridibundus*) הוא עוף ים מהסוג כרויקוצפלוס, במשפחת השחפיים. שחף האגמים הוא הנפוץ והמוכר שבשחפים. הוא חי בלהקות עצומות ומשמיע צווחות רמות.

## תפוצה
שחף האגמים הוא עוף נודד. תפוצתו העיקרית באירופה. הוא חורף בחופי הים התיכון ובהם גם בישראל. להקות נודדות נצפות בעונות המעבר לאורך החוף ומעל הים התיכון עצמו. בישראל הוא חורף בעיקר במישור החוף ובעמקי הצפון. אתר הלינה העיקרי של השחפים הוא הכנרת.
בנוסף, שחף זה חורף גם בשטח עצום המשתרע בין הפיליפינים לבין ים סוף כך שניתן לצפות בשחף האגמים גם באילת השוכנת לחוף ים סוף.

## מאפיינים פיזיים
אורכו של שחף האגמים 35–40 ס"מ ומוטת כנפיו הצרות והארוכות מגיעה עד מטר אחד. זנבו ממוזלג וצבעו לבן. מקורו כתום, חזק ומעוקל מעט בקצהו, דבר המאפשר לו לקרוע את טרפו לגזרים.

גבו של שחף האגמים אפור, חלק גדול מכנפיו צבוע בלבן חוץ מהקצוות השחורים וחלק קטן אחר הצבוע באפור. בטנו לבנה, רגליו צבועות בשחור-סגלגל ובין אצבעותיו מתוחים קרומי שחייה.
בחורף, ראשו של שחף האגמים לבן, אך בקיץ, בעונת הרבייה, ראשו הופך לשחור.

## תזונה
שחף האגמים ניזון מדגים אותם הוא שולה מהמים. בנוסף לכך, שחף האגמים ניזון מחרקים זעירים, רכיכות, תולעים ושפיריות אותן הוא תופס בעודן עפות.

## רבייה
בקיץ, בעונת הרבייה, צבע ראשו של השחף הופך לשחור אצל שני המינים. הזכר בוחר את מקום הקינון, ובמקום הזה בני הזוג בונים יחד את הקן. הקן נמצא על הקרקע, על מדף סלע חשוף. הנקבה מטילה בקן 2–3 ביצים לבנות עם כתמים חומים וירוקים, צבע הביצים מסווה אותן מפני טורפים. בני הזוג שותפים בדגירה על הביצים שווה בשווה. לפעמים הזכר מרחיב את שטח הקן כאשר הוא דוגר.
גוזלי השחף בוקעים אחרי 25 ימי דגירה, הם מכוסים פלומה רכה מנומרת בכתמים. תוך חודש בערך מבקיעתם לומדים הגוזלים לעוף, וכמה ימים לאחר מכן הם הופכים לעצמאיים.

## גלריית תמונות

קובץ:Chroicocephalus ridibundus 2012a.jpg|שחף אגמים מפהק
קובץ:Black-headed gull April 2017 01.jpg
קובץ:PikiWiki Israel 7495 black-headed gull.JPG|שחף אגמים בירקון
קובץ:Fmc.nikon.d40 - Seagull (by-sa).jpg
קובץ:שחף אגמים בירקון תיכון רוטברג.jpg|שחף אגמים בירקון
Chroicocephalus ridibundus MHNT.ZOO.2010.11.128.1.jpg |Museum specimen


## קישורים חיצוניים
* 

* שחף האגמים באתר הרשימה האדומה של IUCN

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:שחפיים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1766
קטגוריה:ארץ ישראל: שחפיים
מרק קיבה

[שמאל|ממוזער|250px|מרק קיבה [המטבח הבולגרי|בולגרי]]
**מרק קיבה** (בבולגרית: **Шкембе чорба** – שקמבה צ'ורבה, בטורקית: **İşkembe** – אישקמבה, ברומנית: **ciorbă de burtă** – צ'ורבה דה בורטה) הוא מרק המבוסס על קיבת בקר מהמטבח הבולגרי ומטבחי מדינות אחרות בבלקן, המטבח הרומני והמטבח הטורקי.

המרק כולל גם חלב ושמן חמניות ומתובל בשום, חומץ או מיץ לימון ופלפלת צ'ילי. ברומניה קיימת גרסה נוספת של המרק, ciorbă de ciocănele, בה במקום הקיבה משתמשים ברגלי חזיר. בגרסה היוונית משתמשים לעיתים בשוק עגל, מתבלים בחומץ יין אדום ומסמיכים את המרק באמצעות אבגולמונו.

בבולגריה יש המחשיבים אותו כמעדן לאומי בעוד אחרים רואים בו מאכל נחות או מאכל עניים. מרק קיבה נחשב בפולקלור כיעיל נגד חמרמורת ונאכל בבוקר שלמחרת ליל השתכרות.

## קישורים חיצוניים

קיבה
קטגוריה:חלקי פנים
קטגוריה:המטבח הבלקני
קטגוריה:המטבח הבולגרי
קטגוריה:המטבח הרומני
קטגוריה:המטבח הטורקי
קטגוריה:המטבח היווני
איגנאט

ממוזער|שמאל|איגניס - אש
**איגנאט** (Ignat) או **איגנאט החזירים** (Ignatul Porcilor) הוא חג שחיטת החזיר הנחוג על ידי הרומנים ביום 20 בדצמבר, היום, שעל פי לוח השנה הנוצרי אותודוקסי, מוקדש לקדוש איגנאטיה תאופורול (Ignatie Teoforul). החג קרוי גם בשם **קרצ'יונול ציגאנילור** (Crăciunul ţiganilor) שמשמעותו היא "הקרצ'יון (חג המולד הרומני) של הצוענים", שם שניתן לו משום שבמלאכת שחיטת החזיר, צריבת עורו באש וחלוקתו לנתחים עובדים לרוב הצוענים המקומיים.

ביום 20 בדצמבר נוהגים הרומנים לשחוט חזיר שפוטם במהלך השנה. לאחר שחיטת החזיר תולשים את השערות הארוכות יותר, כדי לייצור מהן מברשות ואחרי זה תולים את החזיר מעל אש גלויה ומסובבים אותו, כדי לצרוב את השיער שנותר על עורו. בהמשך מפרקים את גופת החזיר, העור משמש לייצור אופינצ'י, המעיים המנוקים ישמשו כלי קיבול לתערובת בשרית ויהפכו לנקניקים ונקניקיות, הבשר והשומן ישמרו באמצעות עישון והמלחה, כדי שישמשו מזון במהלך החורף ואפילו הדם הניגר מהחזיר ייאסף וישמש להכנת נקניק דם.

החוקרים משערים שאש המדורות ששימשו לצריבת שיער החזירים, איגניס (Ignis), אש בלטינית, היא המקור האטימולוגי לשם החג. המנהג הקדום של הקרבת החזיר ואכילת בשרו מוזכר כבר במצרים העתיקה, שם הוקרב לאל אוסיריס.

## מסורות ואמונות הקשורות בחג
ערב החג מרתיחים גרגירי חיטה. ראש המשפחה מקטר את החיטה ומברך אותה וכל המשפחה אוכלת ממנה. את שאריות החיטה מפזרים למאכל עופות השמים. הילדים משתשעים במשחקים הקרויים De-a poarca (כמו החזירה) ו-Purceaua (החזירונת) ובעזרת כלי מוזיקלי מיוחד הקרוי surla (סורלה) משמיעים קולות דומים לקול החזיר. באחת הקולינדות, הקרויה Siva (סיווה), כנראה על שם האל שיווה, אחד הצעירים עוטה במקום המסכות המסורתיות של עז הבר או איל את הראש המעוטר של חזיר שחוט.
בתקופה המודרנית השתמר המנהג אצל הרומנים, הארומנים ובהודו.

בערב החג כורתים גבעול של דלעת ושומרים אותו כסגולה נגד הרפס סימפלקס 1 של ילדים. יש אמונות עממיות נוספות הקשורות בחג ובהן:
* החזיר חולם על הסכין או שמדמיין את עצמו עם מחרוזת פנינים אדומות.
* בערב החג המכשפות זוממות לגזול את שגשוג החוגגים לכן מפזרים נגדן מלח מסביב לבית המגורים, מסביב לאסמים ובחצר.
* שומן של חזיר שחור מתאים לכישוף ובמיוחד עבור הכבשים. גוש של שומן של חזיר שחור שנשחט באיגנאט, שהכומר בירך אותו, משמש למשיחה כנגד כאבים, בעיקר ברגליים. משתמשים בשומן זה גם למריחת גופו של אדם העלול להפוך לסטריגוי.
* בעת שחיטת החזיר לא רצויה נוכחותם של רכי לב רחמנים, כי בגללם ייסורי מות החזיר עלולים להיות ממושכים יותר ובשרו פחות טוב למאכל.
* אם בלב החזיר תימצא כמות גדולה יחסית של דם קרוש זה סימן לכך שלבעליו תהיה הצלחה בכספים.
* בתקופה שבין איגנאט ובין קרצ'יון (חג המולד הרומני) הנשים לא טוות צמר, אך עוסקות בריסוק גרעיני חיטה. מהגרעינים המרוסקים מכינים מין לחם שטוח הנאכל בערב קרצ'יון עם דבש ואגוזים.
* דמם של החזירים השחורים, מעורב בקמח, משמש כמאכל מבריא חולים.
* מי שעובד בחג איגנאט עלול לחלות במחלה שסימניה הם התכווצויות כמו של החזיר בזמן השחיטה.

בתום עבודות השחיטה והפירוק מוגשת ארוחת נדבת החזיר שנאכלת בעמידה ובשתיקה.

## קישורים חיצוניים
* RightWords - מנהגים רומנים - חג שחיטת החזיר ברומנית
* אתר הנצרות האורתודוקסית הרומנית - מנהגי קרצ'יון - שחיטת החזיר ברומנית.

קטגוריה:מנהגים רומניים
קטגוריה:חגים ומועדים
קטגוריה:חזירים בתרבות
קטגוריה:אירועים בחודש דצמבר
שריר החייטים

**שריר החייטים** (TA: Musculus sartorius) נמצא במדור הקדמי של הירך. השריר נחשב לשריר הארוך ביותר בגוף האדם. שריר החייטים שטחי (קרוב לפני העור) ונמשך לאורך הירך בקו אלכסוני מחלקה העליון-הצידי של הירך עד חלקה התחתון-תיכון, כשהוא נע מעל שני מפרקים, מפרק הירך ומפרק הברך. כיווץ השריר מניע את הירך לכיוון כפיפה, הרחקה וסיבוב חיצוני. השריר גם מכופף את הברך ומסובב אותה לכיוון פנימה.

שמו של השריר ניתן לו על פי תנוחתם המסורתית של חייטים, ב"ישיבה מזרחית".

## תיאור
תחילתו של שריר החייטים בקוץ הכסל הקדמי העליון של האגן ובחריץ התחתון לו.

השריר נאחז בחלקו התחתון בחלק העליון של הפן התיכון של השוקה. נקודת האחז של גיד השריר משותפת לגידים נוספים ומכונה "רגל האווז" (pes anserinus).

חלקו העליון של השריר מהווה את הדופן הצידית של משולש הירך.

## עצבוב
שריר החייטים מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני (L2) והשלישי (L3) דרך עצב הירך.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:שרירי הגפיים התחתונות
מכון מרנגוני

**מכון מרנגוני** (באיטלקית: **[https://marangoni.co.il/ Istituto Marangoni]**) הוא בית ספר לעיצוב ולאופנה לאומנות. לבית הספר 11 קמפוסים ברחבי העולם: בירות האופנה והעיצוב - במילאנו, לונדון, פריז, פירנצה ודובאי. מרנגוני הוא בית הספר לאומנויות ולעיצוב הראשון שהוכר על ידי משרד החינוך האיטלקי, בשנת 1935, כ"בית ספר מקצועי לאמנות". בשנת 1951 הוא הועלה לדרגת "מכון".

מסלולי הלימוד הראשיים הם עיצוב אופנה, מנהל עסקים באופנה, קניינות אופנה, סטיילינג, עיצוב פנים, עיצוב תעשייתי, עיצוב גרפי ותקשורת חזותית.

מאז הקמתו בשנת 1935, הכשיר מרנגוני יותר מ-45,000 מעצבים ואנשי מקצוע, בהם פרנקו מוסקינו ודומניקו דולצ'ה וסטפאנו גבאנה, יוצרי המותג "דולצ'ה וגבאנה".

בית הספר מרנגוני בישראל הוא שלוחה של בית הספר מרנגוני בחו״ל ומיוצג על ידי ארז עובדיה.

## קישורים חיצוניים
* 
* אתר בית הספר בישראל

קטגוריה:איטליה: אוניברסיטאות ומכללות
לוטוס (סוג)

**לוֹטוּס** (שם מדעי: *Lotus*) הוא סוג של צמחים ממשפחת הפרפרניים.

בסוג כ-90 מינים, שרובם נפוץ באזורים הממוזגים של אסיה ואירופה בסביבות הים התיכון, ומיעוטם נמצא בדרום אפריקה ואוסטרליה.

מיני הלוטוס הם עשבים או בני-שיח בעלי עלים מנוצים. צבע הפרחים משתנה בין אדום, צהוב, ארגמן, ורוד ולבן. לפרחים 10 אבקנים שתשעה מהם מאוחים ואחד חופשי. בבסיס צינור האבקנים נמצא הצוף. הפרי הוא תרמיל מוארך בעל זרעים רבים.

בתרבות העממית נודעה חשיבות רבה לצמחים שונים שכונו "לוטוס". לצמחים אלה אין קשר לסוג הטקסונומי המכונה בשם זה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:פרפרניים
רגל האווז

שמאל|ממוזער|250px|גיד רגל האווז
**רגל האווז** (מלטינית: pes anserinus) היא כינויו של הגיד המשותף של שריר החייטים, השריר העדין והשריר החצי גידי אשר נאחז בחלק העליון של הפן התיכון של השוקה. הגיד המשותף שטחי יותר מהרצועה העקיפה התיכונה של הברך.

שלושת גידי השרירים המתכנסים לכדי גיד אחד, מזכירים במראם רגל אווז, ומכאן שמו של הגיד המשותף.

כיווץ של שרירי רגל האווז מכופף את הברך ומסובב אותה פנימה. שרירים אלו מגינים על הברך מכוחות פיתול או מכוחות הפועלים בניצב לחלק הצידי של הברך.

בין רגל האווז לעצם השוקה ולרצועה העקיפה התיכונה נמצאת אמתחת המפרידה ביניהן. שמה של האמתחת כשמו של הגיד המשותף.

## דלקת אמתחת רגל האווז
דלקת אמתחת רגל האווז (pes anserinus bursitis) מאופיינת בכאב ובנפיחות בחלקה התיכון של הברך. הדלקת עשויה להופיע בעקבות הפרעות אחרות בברך, כגון דלקת מפרקים ניוונית של הברך או כאב ברך קדמי.

הטיפול בדלקת כולל שימוש במשחות של נוגדי דלקת לא סטרואידיים וטיפול פיזיותרפי.

## קישורים חיצוניים
* איור של ברך ימין עם רגל האווז, מתוך המאמר: Dr. Julia Evergreen Keefer, From Pain to Performance

* Pes anserinus, Wheeless' Textbook of Orthopaedics


קטגוריה:שרירי הגפיים התחתונות
משוואה עם נעלם (ספר)

**משוואה עם נעלם** הוא ספרו השני של אורי אדלמן. הספר ראה אור בשנת 1998 בהוצאת כתר.
## סיפור העלילה

עלילת הספר מסופרת דרך עיניו של גיל שדה, דוקטורנט למשפטים המתגורר בארצות הברית. את שירותו הצבאי עשה שדה כמפקד כיתה ביחידת חי"ר. לאחר שחרורו עבד שדה כמאבטח באל על והוא מיומן בקרב מגע ובשימוש באקדח. הודעה מוזרה שמשאיר אחיו במשיבון גורמת לו לשוב לישראל, ולנסות לברר לאן נעלם אחיו הצעיר יובל, בעברו קצין ביחידה מובחרת, אשר הוא אסיר במתקן הכליאה "דורות", שבועיים לפני תום תקופת מאסרו בת השנתיים. בשובו ארצה מגלה גיל גופה של נערת ליווי במטבח ביתו בתל אביב. הוא מתקשר לחברו, עורך הדין רון רפפורט, בנו של זכריה רפפורט שהוא עו"ד מפורסם המייצג את הצמרת הביטחונית בארץ. יחד הם מזעיקים את המשטרה שמטילה צו איסור פרסום על המקרה. בדרך זו הוא מגלה דברים שלא ידע על אביו, עמוס, בכיר במוסד שנאלץ לפרוש לאחר תקלה מבצעית חמורה בה היה מעורב, ונהרג בתאונת דרכים מסתורית לה היה יובל אחראי כביכול. במהלך החקירה פוגש שדה בהילה צלמת המסייעת לו, ומתאהב בה. בחקירתו מוצא עצמו שדה מתמודד מול פרשת ריגול בת שלושים שנים מחד ומול פרשת רצח סבוכה מן ההווה.
## קישורים חיצוניים
***משוואה עם נעלם**, אורי אדלמן, כתר 1998 - 
* 
* .
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מותחנים בעברית
קטגוריה:ספרי ריגול
קטגוריה:ספרי 1998
קטגוריה:קהילת המודיעין הישראלית בתרבות ובאמנות
קטגוריה:ספרי הוצאת כתר
קטגוריה:ספרים ישראליים
קטגוריה:מותחנים המתרחשים בישראל
נשק (מקצוע)

**נשָק** הוא אדם המופקד על נשקייה, ואחראי על הטיפול, התחזוקה, התיקון והבטיחות של כלי הנשק והתחמושת. בישראל ובמרבית מדינות העולם פועלים נשקים במסגרות צבאיות או במסגרת ארגונים ביטחוניים (למשל, המשטרה). עם זאת, קיימים גם נשקים המטפלים בנשקי ציד או ספורט (למשל: במועדוני קליעה).

בישראל נערכת הכשרתם של נשקים בקורסים צבאיים וקדם צבאיים. גם נשים משרתות כנשקיות בצה"ל. בנשקיה בצה"ל קיימת חלוקת תפקידים בין חיל הלוגיסטיקה שאחראי על אספקה, ניפוק והפקדה של כלי הנשק לחיילים, לבין חיל הטכנולוגיה והאחזקה האחראי את התחזוקה הטכנית של הכלים.

בעבר, טיפלו נשקים גם בנשקים שאינם כלי ירי, כגון מגינים, חרבות, שריונות (ובפרט שריוני לוחות), חץ וקשת, נשקי מוט וכלי נשק קדומים אחרים. קיימים נשקים המתמחים בכלי נשק היסטוריים ומספקים אותם כאמצעי תפאורה לסרטי קולנוע ולאגודות שחזור היסטורי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מקצועות צבאיים
שנברג

**שֶׁנֶבֶּרג** (**Schöneberg**) הוא חלק מרובע טמפלהוף-שנברג בברלין בירת גרמניה. 

שנברג, יחד עם השכונה הקטנה פרידנאו, היוותה רובע עצמאי עד ל-1 בינואר 2001, אז אוחדה שנברג עם רובע טמפלהוף במסגרת רפורמת השכונות של ברלין לישות מנהלתית אחת.

## היסטוריה

העדויות הראשונות לקיום יישוב בשנברג מופיעות ב-1264 בכתביו של אוטו, מארקגראף ברנדנבורג. ב-1751 הקימו אורגים מבוהמיה כפר בשם **נוֹי שנברג** (נקרא גם: בֶּהמיש שנברג) במקום שבו עובר כיום הרחוב הראשי של השכונה (הָאוּפְּטְשְטְרַאסֶה). במלחמת שבע השנים נהרסו כמעט לחלוטין הכפר וכנסייתו בשריפה, שפרצה כתוצאה מהפצצות הרוסים והאוסטרים.

שני הכפרים - הישן והחדש - אוחדו ב-1874 והוכרזו כעיר ב-1898. ב-1920 סופחה העיר לברלין. בית העירייה של שנברג, שנבנה ב-1914, שימש כבית העירייה של מערב ברלין, ממלחמת העולם השנייה ועד איחוד העיר ב-1991, אז חזרה מועצת העיר המשותפת ל'בית העירייה האדום' (Rotes Rathaus) במרכז העיר.

## אופי הרובע
שנברג הוא רובע מיושב ואמיד יחסית, שאין בו הרבה אתרי תיירות מסורתיים, אך נחשב למרכז קניות חשוב ויוקרתי. אזור נולֶנדוֹרף-פּלאץ (Nollendorfplatz, כיכר נולנדורף) שימש מרכז ללהט"בים מאז ימי רפובליקת ויימאר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 וביתר-שאת כיום. באזור מצויות חנויות-ספרים להט"ביות רבות. הצייר אוטו דיקס השתמש במבקרים במועדון הלילה המקומי 'אלדורדו' כמודלים לציוריו. הסופר כריסטופר אישרווד, שהתגורר בשכונה, ביסס על החיים בה את ספרו 'פרידה מברלין', והאזור שימש גם השראה למחזמר קברט.

## נקודות עניין

האתרים הבולטים בשכונה הם בית העירייה, שם נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי את נאומו המפורסם מ-1963, בו הכריז 'אני ברלינאי' כדי להדגיש את הזדהותו עם תושבי העיר המחולקת; בית הכלבו KaDeWe (קָה-דֶה-וֶה), הגדול ביותר באירופה היבשתית (והשני בגודלו באירופה, אחרי הרודס (Harrods) בלונדון); ואנדרטת מקומות של זיכרון. בוינטרפלד פלאץ נמצאת כנסיית קירשה פון סנט מתיאס (Kirche von St. Matthias) , אחת מהכנסיות הקתוליות הגדולות ביותר בברלין. בכיכר מתקיים שוק איכרים בימי רביעי ובימי שבת.

בין השנים 1910-1973, שכן ברובע ארמון הספורט - אולם הספורט הגדול בברלין, בשעתו, ומוקד לכינוסים ועצרות פוליטיות.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ברלין: שכונות
קטגוריה:להט"ב בגרמניה
מרסלו דלגאדו

**מרסלו אלחנדרו דלגאדו** (בספרדית: Marcelo Alejandro Delgado; נולד ב-24 במרץ 1973 בעיירה קפיטן ברמודס שבפרובינציית סנטה פה, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי. הוא מכונה בארגנטינה **אל צ'לו** ("הרזה" בספרדית). דלגאדו נחשב לאחד החלוצים הטובים ביותר ששיחקו בארגנטינה בשנות ה-90 ובשנים הראשונות של המאה ה-21 והתאפיין ביכולת אישית ומהירות גבוהה.

## קריירה
דלגאדו החל לשחק ברוסאריו סנטרל בעיר רוסריו ב-2 בנובמבר 1990 ושיחק בשורותיה עד 1994. בתקופה זו כבש 23 שערים ב-112 משחקיו בליגה הארגנטינאית.

ב-1994 עבר דלגאדו לשחק בקרוס אסול המקסיקנית אך כעבור עונה אחת חזר לארגנטינה והצטרף לראסינג קלוב. הוא שיחק בראסינג 5 שנים במהלכן הפך לאחד החלוצים הארגנטינאים הטובים ביותר. הוא כבש 48 שערים ב-119 משחקים ויכולתו הביאה את בוקה ג'וניורס, אחת משתי הקבוצות הגדולות של ארגנטינה, לרכוש את כרטיסו.

דלגאדו הפך לאחד מהשחקנים האהובים על הקהל והיה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות, 3 זכיות בגביע ליברטדורס (היה הכובש המצטיין של גביע הליברטדורס לשנת 2003) ולזכייה בגביע הביניבשתי בשנת 2000.

תחילת המאה ה-21 התאפיינה בקניית כרטיסיהם של שחקנים ארגנטינאים מובילים בליגה הארגנטינאית על ידי קבוצות ממקסיקו וזאת לאור המשבר הכלכלי שפקד את ארגנטינה ומנגד כניסתם של אנשי עסקים לכדורגל המקסיקני. ב-2003 עבר דלגאדו בפעם השנייה לקרוס אסול ושיחק בה שנה וחצי בטרם חזר לבוקה ג'וניורס.
לאחר חזרתו לבוקה, זכה דלגאדו בשתי אליפויות נוספות ובשני גביעים יבשתיים.

ב-2006 הצטרף דלגאדו לבלגראנו וב-2007 עבר לשחק בברצלונה ספורטינג קלוב באקוודור.

## במדי הנבחרת
דלגאדו היה חבר בנבחרת ארגנטינה בכדורגל ובנבחרת האולימפית שזכתה בטורניר הקדם אולימפי ובמדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996).

דלגאדו היה בסגל ארגנטינה למונדיאל 1998 בצרפת. בסך הכל ערך 33 הופעות במדי הנבחרת וכבש עבורה 9 שערים.

## תארים
**[[בוקה ג'וניורס]]**
* אליפות ארגנטינה - 3 (אפרטורה 2000, אפרטורה 2005, קלאוסורה 2005)
* גביע ליברטדורס - 3 (2000, 2001, 2003)
* הגביע הביניבשתי - 1 (2000)
* גביע סודאמריקנה - 1 (2005)
* גביע רקופה סודאמריקנה - 1 (2006)

**[[נבחרת ארגנטינה בכדורגל]]**
* **[[מדליית כסף]]** - 1 (אולימפיאדת אטלנטה (1996)

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:קשרי כדורגל ארגנטינאים
קטגוריה:כדורגלני רוסאריו סנטראל
קטגוריה:כדורגלני קרוס אסול
קטגוריה:כדורגלני ראסינג קלוב
קטגוריה:כדורגלני בוקה ג'וניורס
קטגוריה:כדורגלני בלגראנו
קטגוריה:כדורגלני ברצלונה ספורטינג קלוב
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ארגנטינה
קטגוריה:כדורגלנים ארגנטינאים
קטגוריה:מאמני כדורגל ארגנטינאים
קטגוריה:כדורגלנים באולימפיאדת אטלנטה (1996)
קטגוריה:כדורגלני קופה אמריקה 1997
קטגוריה:כדורגלני מונדיאל 1998
קטגוריה:ארגנטינאים שנולדו ב-1973
קטגוריה:ארגנטינאים ממוצא ספרדי
קטגוריה:זוכי מדליית כסף אולימפית מארגנטינה
גיבור ברית המועצות

**גיבור ברית המועצות** (ברוסית: **Герой Советского Союза**) הוא תואר כבוד שהיה העיטור הגבוה בברית המועצות. הוא הוענק לראשונה בשנת 1934 לטייסים שהשתתפו במבצע הצלה של האונייה צ'ליוסקין. 
## היסטוריה
תחילה כלל התואר קבלת דיפלומה מהוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות בלבד. הטייסים שקיבלו את ההענקה הראשונה קיבלו גם את עיטור לנין. ב-29 ביולי 1936 הוחלט שהענקת עיטור לנין בנוסף לדיפלומה תהיה נוהג קבוע. ב-1 באוגוסט 1939 הוחלט להעניק למקבלי התואר גם את מדליית "כוכב הזהב". באותו צו סוכם על אפשרות להענקת התואר מספר פעמים. למקבלי התואר בפעם השנייה הוחלט להציב פסל במקום לידתם. למקבלי תואר בפעם השלישית הוחלט על הקמת פסל ליד "ארמון הסובייטים" במוסקבה (ארמון זה לא הוקם מעולם ולכן הפסל הוקם בשטח הקרמלין).

המדליה הוענקה לחיילים ואזרחים כאחד והיא הייתה אות ההצטיינות הגבוה ביותר בברית המועצות. המקבילה האזרחית היא "גיבור העמל הסוציאליסטי". מקבל התואר "גיבור ברית המועצות" היה זכאי למדליית כוכב הזהב, תעודה מהפריסידיום של הסובייט העליון ועיטור לנין. הייתה אפשרות לקבל את המדליה יותר מפעם אחת. אם האדם היה זכאי לתואר בפעם השנייה, הוא לא היה מקבל שוב את עיטור לנין, אלא רק את המדליה. 

תואר גיבור ברית המועצות הוענק 4 פעמים לשני אנשים: מנהיג ברית המועצות ברז'נייב והמצביא מרשל ז'וקוב.

3 פעמים הוענק התואר למרשל סמיון בודיוני ולשני טייסי חיל האוויר הסובייטי איוואן קוז'דוב ואלכסנדר פוקרישקין - אלופי ההפלות של הצבא האדום (ושל בעלות הברית בכלל) במהלך מלחמת העולם השנייה. קוז'דוב הפיל 62 מטוסים גרמניים ופוקרישקין - 59.  

בנוסף לכך,  ערים, מבצרים ומקומות דומים יכלו לקבל את התואר "גיבור" כמו למשל "מוסקבה, עיר גיבורה". בסך הכל היו 13 הענקות מסוג זה.

על הגבורה במהלך מלחמת החורף התואר הוענק ל-412 אנשים נוספים. בסך הכל, לקראת תחילת 1941 הוענק התואר ל-626 אנשים, מהם 3 נשים ו-5 אשר קיבלו את התואר פעמיים.

במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 11,657 תארים (91.2%) מסך ההענקות. מסך ההענקות, 14 הוענקו לחיילי צבאות בנות ברית. בסך הכול 44 מקבלי התואר לא היו אזרחי ברית המועצות.

בשנת 1961, לאחר שרמון מרקדר השתחרר מ-20 שנות מעצר בכלא המקסיקני בעקבות רצח לאון טרוצקי, הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות. החל משנות ה-70 החלה הענקת התואר למנהיגים פוליטיים וצבאיים של המדינה לכבוד יובל כמתנת יום הולדת מהמדינה.

מתוך 12,583 מקבלי התואר 177  (לפי מקורות אחרים - 153) הם יהודים. לרובם הוענק העיטור על גבורתם במהלך מלחמת העולם השנייה, שישה מתוכם אף עלו לישראל.

לאחר התפרקות ברית המועצות, הוחלט על הענקת התואר גיבור רוסיה. ל-4,503 גיבורי ברית המועצות הוענק תואר גיבור רוסיה.

## ראו גם
* רשימת יהודים גיבורי ברית המועצות, רוסיה, העמל הסוציאליסטי ובעלי כל שלוש דרגות עיטור התהילה

## קישורים חיצוניים

* תיאור מקבלי התואר 

*
קטגוריה:ברית המועצות: עיטורים
עיטור לנין

**עיטור לנין** (ברוסית: **орден Ленина**) היה העיטור הגבוה ביותר בברית המועצות. העיטור נוסד בשנת 1930.
העיטור קרוי על שמו של המנהיג הראשון של ברית המועצות - ולדימיר איליץ' לנין. העיטור הוענק לאזרחים על שירות יוצא דופן למדינה ולחיילים על הפגנת אומץ לב יוצא מגדר הרגיל. בסך הכול עד לפירוקה של ברית המועצות הוענקו 431,418 עיטורי לנין.

עד לשנת 1934, בה הונהג תואר גיבור ברית המועצות, היה זה העיטור הגבוה במדינה. מקבלי תואר גיבור ברית המועצות, קיבלו עם "כוכב הזהב" גם את עיטור לנין. כמו כן קיבלו עיטור זה גם מקבלי התואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" (המקביל האזרחי ל"גיבור ברית המועצות").

בדומה לעיטורים סובייטים רבים, הוא הוענק לא רק לאנשים אלא גם לערים, ארגונים, מפעלים, מוסדות ציבור, יחידות צבאיות ועיתונים.

## היסטוריה
מחשבות על יסוד עיטור חדש החלו עוד בשנת 1926. בשנה זו הוצע לתת לבעלי ארבעה עיטורי הדגל האדום עיטור נוסף והוא יהיה העיטור הגבוה במדינה. בתחילת 1930 הדיונים התחדשו ובאביב הוצע תיאור העיטור. ב-6 באפריל 1930 הוחלט על סדר הענקת העיטור.

* גרסה הראשונה (1930-1932) - העיטור היה מכסף. לאחר הענקת 700 יחידות התברר שעיטורים אחרים הם מפוארים יותר ולכן הוחלט לשנות את התג כמו כן, גרסה זו לא כללה הכוכב האדום ודגל האדום על התג.
* גרסה השנייה (1932-1934) - העיטור היה מזהב, כמו כן התווסף הדגל והכוכב האדום. דיוקנו של לנין היה עשוי מפלטינה.
* גרסה השלישית (1934-1943) - דיוקנו של לנין היה מוטבע בכסף.
* גרסה רביעית (1943-1991) - לחלק העליון של העיטור נוספה טבעת לשם חיבורו לסרט הבד של העיטור. בהדרגה הוחלפו כל עיטורי לנין מהגרסאות הקודמות.

קובץ:Type 1 Order of Lenin replica.jpg|העתק לגרסה הראשונה
קובץ:Order of Lenin type2.jpg|הגרסה השנייה
קובץ:Order of Lenin type3.jpg|הגרסה השלישית
קובץ:Order of Lenin obverse Turova TB.png|הגרסה הרביעית


## הענקות
עיטור לנין הוענק לראשונה ב-23 במאי 1930 לעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה", עיתון של הקומסומול. האות השני הוענק למפעל לייצור נורות. רק הענקה השלישית בוצע לבן אדם - הבל ינוקידזה, מדינאי סובייטי (כעבור כמה שנים, ב-1937, הוא הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים). כבר בשנת 1936 העיטור הוענק בפעם השנייה - לטייס ואלרי צ'קאלוב. בשנת 1939 בעל שלוש הענקות היה טייס ולדימיר קוקינאקי. בשנת 1935 העיטור הוענק לילדה בת 11 - אוספת כותנה מטג'יקיסטן. הענקת העיטור לאזרחים זרים בוצע לראשונה בשנת 1931.

השיאנים בקבלת העיטור הם:
* 11 הענקות - ניקולאי פטוליצ'ב ודמיטרי אוסטינוב.
* 10 הענקות - שאראף רשידוב, יפים סלבסקי ואלכסנדר יאקובלב.
* 9 הענקות - איוואן פאפאנין, וסילי ריאביקוב, וסילי צ'ויקוב, אנטולי אלכסנדרוב, ניקולאי סמיונוב, ג'באר ראסולוב, ניקולאי טיחונוב
* 8 הענקות - ליאוניד ברז'נייב, סמיון בודיוני, אלכסנדר ואסילבסקי, קלימנט וורושילוב, דינמוחמד קונאייב, טרופים ליסנקו, אנדריי טופולב, ולדימיר שצ'רביצקי, סרגיי איליושין, פאבל באטוב, פיוטר דמנטייב, ניקיפור קאלצ'נקו, וסילי סוקולובסקי, אנטאנס סנצ'קוס.
* 7 הענקות - 37 אנשים

בשנים 1944–1957 היה נהוג להעניק את העיטור לקצינים לאחר 25 שנות שירות.

לברנטי בריה היה בעל 5 הענקות, אך הוצא להורג באשמת בגידה.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ברית המועצות: אותות ועיטורים אזרחיים
עיטור הדגל האדום

**עיטור הדגל האדום** (ברוסית: Орден Красного Знамени) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-1918 כעיטור של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, והיה העיטור הראשון של הצבא האדום. העיטור הוענק לחיילי הצבא האדום על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב. גם יחידות שלמות היו זכאיות לעיטור זה. בשנת 1924 הוגדר העיטור כעיטור כללי לכל ברית המועצות (עד אז למעשה לכל רפובליקה סובייטית הייתה גרסה משלה של עיטור זה). עיטור הדגל האדום הוגדר כעיטור הקרבי הגבוה ביותר בברית המועצות עד לשנת 1943, אז נוסד עיטור גבוה יותר - עיטור הניצחון.

העיטור עשוי מכסף עם ציפוי זהב. על הדגל מופיע הכיתוב: "פועלי כל העולם, התאחדו!".

מעמדו של עיטור זה נשחק בשנים 1945–1958, כאשר הוא הוענק לא על הישגים בקרב, אלא גם על 20 ו-30 שנות שירות ללא דופי בצבא, במשטרה ובק.ג.ב. של ברית המועצות. לאחר שנת 1958 העיטור שוב חזר להיות מוענק רק על הישגים בשדה הקרב. 

עד לפירוק ברית המועצות בשנת 1991 הוענקו כ-580,000 עיטורי הדגל האדום.

## קישורים חיצוניים

*
דגל האדום
השריר העדין

**השריר העדין** (TA: Musculus gracilis) הוא השריר השטחי ביותר (קרוב לפני העור) בחלקה התיכון של הירך. כיווץ השריר מקרב את הירך, מכופף את הברך ומסובב אותה פנימה.

חולשתו היחסית של השריר בהשוואה ליתר השרירים המקרבים של הירך, ומבנה אספקת הדם שלו, הפכוהו למועמד נוח להסרה ולהשתלה עצמית במקום שרירים שנפגעו מעבר ליכולת תיקון. משתילים את השריר למשל במקום שרירים מכופפים או פושטים של אצבעות הידיים, או במקום רצועות הברך.

## תיאור
תחילתו של השריר העדין בגוף של עצם החיק ובענף התחתון של העצם.

השריר נאחז בחלק העליון של הפן התיכון של השוקה. נקודת האחז של גיד השריר משותפת לגידים נוספים ומכונה "רגל האווז" (pes anserinus).

## עצבוב
השריר העדין מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני והשלישי (L2, L3) דרך העצב הסותם (Nervus obturatorius).

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:שרירי הגפיים התחתונות
עיטור סובורוב

**עיטור סובורוב** (ברוסית: орден Суворова) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות. העיטור קרוי על שמו של הנסיך אלכסנדר סובורוב, מצביא רוסי מפורסם מן המאה ה-18.

## בברית המועצות

מסדר סובורוב היה במקור פרס סובייטי שהוקם ב-29 ביולי 1942 (במהלך מלחמת העולם השנייה) על פי החלטת הנשיאות של ברית המועצות . הוא נוצר כדי לתגמל את אנשי הצבא הבכירים על מנהיגות יוצאת דופן בפעולות לחימה.

*דרגה ראשונה לה היו זכאים מפקדי חזיתות, מפקדי ארמיות וקציני המטה הבכירים שלהם, על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם במספר חייליו.
*דרגה שנייה לה היו זכאים מפקדי קורפוסים, דיוויזיות וחטיבות יחד עם קציני המטה, על תכנון קרב שבמהלכו הביסו אויב העולה עליהם במספר חייליו.
*דרגה שלישית לה היו זכאים מפקדי רגימנטים, ראשי מטה רגימנט, מפקדי גדודים ופלוגות, על מנהיגות יוצאת מגדר הרגיל, כושר ארגון והובלת חיילים לניצחון בקרב.

העיטור הוענק לראשונה ב-26 בדצמבר 1942. היה זה עיטור מדרגה שנייה שהוענק לגנרל בדאנוב, מפקד גיס משוריין, בגין ביצוע פשיטה בת חמישה ימים בעורף האויב באזור נהר דון, שבמהלכה השמיד בסיס אווירי גדול של הצבא הגרמני, ממנו בוצעו גיחות אספקה לארמייה הנצורה של גנרל פאולוס בסטלינגרד.

עיטור סובורוב מדרגה ראשונה הוענק לראשונה ב-28 בינואר 1943 לגאורגי ז'וקוב על חלקו בקרב סטלינגרד.

במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו 7266 עיטורי סובורוב מתוכם 391 היו מדרגה ראשונה, 2863 - מדרגה שנייה ו-4012 - מדרגה שלישית. 1528 מהם הוענקו ליחידות צבאיות.

בין מקבלי העיטורים היו גם כ-80 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, צרפת, פולין, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה. ביניהם: דווייט אייזנהאואר, ארתור האריס, אלן ברוק, ג'ורג' מרשל, ברנרד לו מונטגומרי, מארק קלארק, עומר בראדלי, לודביק סבובודה

לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי סובורוב בודדים בלבד:
* בשנת 1947 הוענק עיטור סובורוב מדרגה ראשונה למנהיג אלבניה אנוור הוג'ה
* בשנת 1958 באופן מפתיע ולא ברור הוענקו עיטורי סובורוב למלך קמבודיה נורודום סוראמאריט ולבנו נורודום סיהאנוק, יורש העצר.
* בשנת 1959 הוענק עיטור סובורוב מדרגה ראשונה להיילה סלאסי.
* בשנת 1981 הוענקו עיטורי סובורוב לשני מרשלים סובייטים על חלקם בתכנון הפלישה לאפגניסטן.
## לאחר פירוק ברית המועצות
בנובמבר 2015, במסגרת דה-קומוניזציה של אוקראינה, שונו שמותיהן של יחידות מהכוחות המזוינים של אוקראינה ונמחקו מהן שמות העיטורים מתקופת ברית המועצות.

## חלוקת הפרס
מסדר סובורוב מוענק במעמד אחד למפקדי עוצבות, סגניהם, ראשי ההנהלה המבצעית, המחלקות המבצעיות, ראשי הצבא והכוחות המיוחדים של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית: על ארגון מיומן של המבצעים וניהול קבוצות של כוחות, עוצבות ויחידות צבאיות, שהצליחו לשמור על אזורי מפתח בשטחה של רוסיה או שטחן של מדינות בעלות בריתה, כדי ליצור תנאים לתפיסת היוזמה ולבצע פעולות נוספות במטרות התקפיות; לארגון וניהול מיומן של יחידות הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית במהלך אירועי הרתעה אסטרטגית, כדי להבטיח שלא תתרחש הסלמה, תוקפנות נגד הפדרציה הרוסית ובעלות בריתה. למרות התנגדותו העיקשת של האויב ועליונותו המספרית, וציוד הטכני הטוב יותר ומיקום נוח יותר בזירה. 
תמונה:Order of Suvorov 1st class.jpg|עיטור סובורוב מדרגה ראשונה
תמונה:Order of suvorov medal 2nd class.jpg|עיטור סובורוב מדרגה שנייה
תמונה:Order of suvorov medal 3rd class.jpg|עיטור סובורוב מדרגה שלישית


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

*
סוברוב
סוברוב
עיטור קוטוזוב

**עיטור קוטוזוב** (רוסית: Орден Кутузова) הוא עיטור צבאי של רוסיה, ולפני כן של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-29 ביולי 1942. בהתחלה לעיטור היו שתי דרגות, דרגה שלישית נוספה בשנת 1943. העיטור הוענק על מבצעים בעלי אופי הגנתי.

העיטור קרוי על שמו של קוטוזוב, גנרל רוסי שעיקר פרסומו בא לו במלחמות נפוליון.

לפי תקנון העיטור: 
*לדרגה הראשונה היו זכאים מפקדי חזית וארמיות וראשי המטה שלהם על תכנון וביצוע מעולה של קרב נסיגה והשהייה של יחידות צבאיות גדולות, תוך הסבת אבדות כבדות לאויב, ביצוע התקפות נגד יעילות, שמירת הכוח של היחידות ויצירת קווי הגנה חדשים.
*לדרגה השנייה היו זכאים מפקדי קורפוסים, דיוויזיות וחטיבות וראשי המטה שלהם על תכנון וביצוע קרב הגנה או התקפת נגד, שבמהלכם הוסבו לאויב אבדות כבדות.
*לדרגה השלישית היו זכאים מפקדי רג'מנטים, גדודים ופלוגות ולראשי מטה הרגימנט על יוזמה התקפית שכתוצאה ממנה האויב סבל אבדות כבדות בקרב או על השמדת יחידות אויב מכותרות ומעוזי ההתנגדות של האויב. 

במהלך מלחמת העולם השניים הוענקו 7322 עיטורי קוטוזוב (מתוכם 1594 הוענקו ליחידות צבאיות ואחד - ללמפעל לייצור טנקים בצ'ליאבינסק).

בין מקבלי העיטורים היו גם כ-100 קצינים מצבאות ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צ'כוסלובקיה, בולגריה, יוגוסלביה ומונגוליה. ביניהם: עומר בראדלי, ארתור טדר, טרפורד לי מלורי, יומג'אגין טסדנבאל.

לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו עיטורי קוטוזוב בודדים בלבד:
* בשנת 1956 הוענקו 6 עיטורים למפקדים בכירים שהשתתפו בדיכוי המרד ההונגרי. 
* בשנים 1981 -1982 הוענקו 8 עיטורים לגנרלים סובייטים על חלקם במלחמת אפגניסטן. 

OrderOfKutuzov1st.jpg|עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה
Order kutuzov2.jpg|עיטור קוטוזוב מדרגה שנייה
Order kutuzov3.jpg|עיטור קוטוזוב מדרגה שלישית


## לאחר פירוק ברית המועצות

## קישורים חיצוניים

*
קוטוזוב
עיטור בוגדן חמלניצקי

**עיטור בוגדן חמלניצקי** (רוסית: Орден Богдана Хмельницкого) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור, שנוסד ב-10 באוקטובר 1943, קרוי על שמו של בוגדן חמלניצקי, מרים נס המרד נגד שלטון האצולה הקתולית באוקראינה במאה ה-17.

לפי תקנון העיטור קיימות שלוש דרגות של העיטור:
 
*לדרגה הראשונה היו זכאים מפקדי חזיתות, ציים או יחידות פרטיזנים גדולות וקציני מטה בכירים שלהם על ביצוע מבצע מוצלח לשחרור עיר בעלת חשיבות אסטרטגית, על ביצוע פשיטות בעורף האויב, תוך הסבת אבדות כבדות או על טיבוע שיירות גדולות של האויב בים.
*לדרגה השנייה היו זכאים מפקדי הקורפוסים, דיוויזיות, חטיבות ורגימנטים, קציני המטה של היחידות האלה ויחידות פרטיזנים על פריצת קווי הגנה של האויב, על צליחה מוצלחת של נהרות או על השמדת קווי אספקה בעורף האויב. 
*לדרגה השלישית היו זכאים טוראים, סמלים וקצינים עד לרמת מפקד גדוד על יוזמה התקפית בקרב וניצחון על האויב בהיתקלות.

במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-8,451 עיטורי בוגדן חמלניצקי (מתוכם 106 הוענקו ליחידות צבאיות, ביניהן גם הקורפוס הצ'כוסלובקי הראשון). 

לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו 6 עיטורי חמלניצקי בלבד - למפקדים בכירים שהשתתפו בדיכוי המרד ההונגרי.

## קישורים חיצוניים

*
חמלניצקי
וילה לודוביזי

ממוזער|200px|גני הווילה
**וילה לודוביזי** (איטלקית: **Villa Ludovisi**) הייתה וילה (בית נופש) ברומא. 
## היסטוריה
הווילה נבנתה במאה ה-17 במקום בו עמדו גני סאלוסטיוס עבור הקרדינל לודוביקו לודוביזי , וגני הווילה תוכננו על ידי מעצב הגנים אנדרה לה נוטר (אשר עיצב חלקים מגני ארמון ורסאי).

במהלך בניית הווילה והגנים התגלו בהם שרידים רבים ופסלים שעמדו בגני סאלוסטיוס ובהם פסלי הגאלי הגוסס והגאלי המתאבד.

בשנת 1872 החכיר בעלי הווילה, הנסיך בלדסארה בונקומפאניי, את הווילה למלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני אשר השתמש בה כבית המגורים של אהובתו רוזה ורצ'לאנה .

בשנת 1883 נמכרה הווילה ונהרסה על מנת לבנות במקום שכונת מגורים (שנקראת "לודוביזי" על שם הווילה).

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:רומא: גנים
קטגוריה:רומא: מבנים
קטגוריה:לודוביזי
לודוביזי
כס לודוביזי

[ממוזער|שמאל|350px|"אפרודיטה אנדיומנה" - כס לודוביזי המוצג ב[המוזיאון הלאומי של רומא|מוזיאון הלאומי ברומא, בפלאצו אלטמפס.]]
**כס לודוביזי** הוא פסל שיש שמקורו ביוון העתיקה במאה החמישית לפנה"ס. הפסל התגלה בגני וילה לודוביזי שברומא, וככל הנראה ניצב בגני סאלוסטיוס שברומא העתיקה. הפסל נרכש בשנת 1894 על ידי ממשלת איטליה וכיום מוצג הפסל במוזיאון הלאומי של רומא.

הפסל התגלה בשנת 1887 בגני וילה לודוביזי, ונקרא על שמם (השימוש הראשון בשם זה הופיע במאמר משנת 1892). בשל קשיים כלכליים נאלצו בני משפחת לודוביזי למכור את הפסל בשנת 1894 לממשלת איטליה.

במרכז היצירה ניתן לראות את האלה אפרודיטה נולדת מן הים (מוטיב המכונה "ונוס אנאדיומנה"). משני צדדי האלה מצויות שתי עלמות העומדות על החוף ומכסות את גופה בבד. על הלוחות הצדדיים דמויות של נשים - האחת מכוסה צעיף ומחזיקה כלי לקטורת, והאחרת - נערה צעירה, ערומה, ששערה אסוף, המנגנת בחליל.

איכות התגליף גבוהה ביותר, ולא ברור ההקשר בין הדמויות על לוחות הצד לבין הלוח המרכזי. כמו כן לא ידועה מטרת הפסל, וישנה סברה לפיה הפסל היה חלק ממקדש אפרודיטה שנבנה בשנת 480 לפנה"ס.

## ראו גם
* כס בוסטון

## קישורים חיצוניים

*מליסה מ. טראס, '''כס לודוביזי וכס בוסטון: השוואה''', 1997

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:פיסול יווני
קטגוריה:רומא: פסלים
כס בוסטון

[ממוזער|יציקת גבס לא גמורה של כס בוסטון, [טיבינגן, גרמניה]]

**כס בוסטון** (באנגלית: **Boston Throne**) הוא תבליט שיש הדומה בצורתו ובגודלו לכס לודוויזי שהתגלה בגני וילה לודוויזי שברומא, והיה ככל הנראה אחת מפסלי גני סאלוסטיוס שהיו במקום זה בתקופת האימפריה הרומית. הפסל התגלה בשנת 1894, נמכר במכירה פומבית, ונרכש על ידי אדוארד פרי וורן עבור מוזיאון בוסטון לאמנויות בשנת 1896.

## תיאור הפסל
כס בוסטון הוא תבליט העשוי מגוש ריבועי של שיש לבן אשר מגולף בשלושה מצדדיו. הלוח המרכזי מתאר דמות גבר עירום מכונפת המחזיקה בידיה מאזניים (מרביתם לא שרדו), כאשר על כל כף של המאזניים דמות של בחור צעיר. משני צדדי הדמות המרכזית מופיעות דמויות נשים.

האירוע המתואר בתגליף הוא הפסיכוסטסיה – שקילת הנשמות במיתולוגיה היוונית – והדמויות בו הן ארוס במרכז ופרספונה ואפרודיטה מצדדיו, או לדעת אחרים, ונוס ויונו.

בצידי התבליט מגולפות שתי דמויות: אישה זקנה מתאבלת בצד אחד וילד מנגן בנבל בצד השני.

## מקור הפסל
אין מחלוקת כי איכותו של כס בוסטון נמוכה מזו של כס לודוויזי, אולם ישנה מחלוקת בדבר מקורו של כס בוסטון. רוב החוקרים סבורים כי כס בוסטון פוסל במאה ה-1 לפנה"ס והוא גרסה רומית של כס לודוויזי, שנועדה לעמוד בסמוך לו. לעומת זאת, יש הסוברים כי כס בוסטון מקורו במאה החמישית לפנה"ס, בדומה לכס לודוויזי, ואחרים בכלל סבורים שמדובר בזיוף מאוחר שגולף בסגנון עתיק בשיש מהעת העתיקה.

## קישורים חיצוניים

*מליסה מ. טראס, '''כס לודוויזי וכס בוסטון: השוואה''', 1997

קטגוריה:פיסול רומי
קטגוריה:פסלי דמויות מיתולוגיות
פול לאוטו

**פול לאוטו** (בצרפתית: **Paul Léautaud**; 18 בינואר 1872 - 22 בפברואר 1956) היה סופר צרפתי.

לאוטו נולד בפרבר פונטנה או רוז שמדרום לפריז לפרמין לאוטו, שהיה קומיקאי ב-"קומדי פראנסז", ולאשתו השחקנית ז'אן פורסטייה שנטשה את פול חמישה ימים בלבד לאחר הלידה. הוא נמסר לטיפולה של יצאנית שגידלה אותו. כאשר החל ללכת לבית ספר, עבר להתגורר עם אביו שהזניח אותו. לדבריו ידידו האמיתי באותם הימים היה הכלב "טבק" (שם שניתן לו בשל צבע פרוותו). כבר בגיל צעיר מאוד ידע כי עליו להיות עצמאי כדי לשרוד. ב- 1887, כאשר סיים את לימודיו, אביו שלח אותו לעבוד.

ב-1892, בהיותו בן עשרים שנה, גילה את כתבי הסופר אנרי בייל המכונה סטנדל - מה שהיווה שלב עיקרי בהתפתחותו הספרותית. ב-1893 החל לכתוב "יומן ספרותי" שבו המשיך עד מותו. יומן זה משקף את אישיותו וכולל הערכה סובייקטיבית של החיים הספרותיים בצרפת במחצית הראשונה של המאה העשרים.

ב-1896 עזב לאוטו את בית אביו והתנסה בחיי דלות כעצמאי. תשוקתו לשירה באה על ביטויה בקובץ "משוררים בני זמננו" שהצליח לפרסם בשיתוף עם ידיד נעוריו אדולף ואן בווה (1900). ב-1903 פרסם את ספרו "הידיד הקטן" שבו הוא מתאר את ימי ילדותו.

ב-1908 קיבל משרה קבועה ובמשך 33 שנה שימש כמזכיר כללי של בית ההוצאה לאור של מרקור דה פראנס (כתב עת לספרות). משרה זו אפשרה לו להתחיל לכתוב ביקורת על התיאטרון הצרפתי בכתב עת זה בשם העט מוריס בואסאר, ולהמשיך לעשות כן בכתבי עת שונים לספרות במשך שנים רבות.

הוא הפך את משכנו למקום מקלט לחיות עזובות (חתולים, כלבים ואפילו חמור). דאגתו הגדולה הייתה לספק להן מזון ולשם כך הקדיש את מרבית הכנסתו. ב-1912 שב להתגורר בפרבר שבו נולד ונהג לנסוע ברכבת יומיום למקום עבודתו במרכז פריז. הוא חי בחברת החיות והמשיך בכתיבת היומן הספרותי. ביומן זה כתב בין היתר ביקורת נוקבת על יצירותיהם של אנדרה ז'יד, אנטול פראנס, ז'ורז' דיאמל, פול ואלרי ורבים אחרים.

ב-1926 יצא לאור הספר "התיאטרון של מוריס בואסאר" שבו קובצו דברי הביקורת של פול לאוטו על התיאטרון הצרפתי.

לאוטו לא נישא מעולם אך היו לו מאהבות שהאחרונה שבהן, מארי דורמואה, ערכה את "היומן הספרותי" והוציאה אותו לאור לאחר מותו. יומן זה הפך ליצירת המופת של פול לאוטו (19 כרכים 1956 -1966).

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:סופרים צרפתים

קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1872
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1956
המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם

ממוזער|המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם
ממוזער|המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם
**המרכז הרפואי** **"שהם"** הוא מרכז גריאטרי ממשלתי, הפועל בפיקוח משרד הבריאות, וממוקם בפרדס חנה-כרכור. המרכז מתמחה בשיקום גריאטרי, שיקום נשימתי, טיפול תומך, אשפוז פנימי תת-חריף וטיפול באוכלוסיית תשושי הנפש. השירותים ניתנים במסגרת מחלקות אשפוז, מכונים ומרפאות, תוך עבודה רב-מקצועית של צוותים רפואיים, סיעודיים ומקצועות הבריאות.

## היסטוריה
תחילתו של המקום עם קום מדינת ישראל. אז, החלו גלי עלייה גדולים, בחלקם של אוכלוסייה מבוגרת ממזרח אירופה ומארצות ערב. עולים אלה שוכנו במחנות עולים, שאחד מהם הוקם בפרדס חנה, במתחם של מחנה בריטי נטוש. במרוצת הזמן הצליחו חלק מהעולים להיקלט בחברה הישראלית שהלכה ונבנתה. אחרים נשארו מרוכזים במקום והיוו את הגרעין לאחד משרשרת מוסדות לטיפול בקשישים שבבעלות הג'וינט האמריקני, תחת השם מלב"ן – מרכז לטיפול בעולים נחשלים. הגדול מביניהם היה המוסד בפרדס חנה.

בתחילה אמור היה המוסד לפתור בעיקר את הבעיות הכלכליות של העולים על ידי מתן מיטה ומזון. לצרכים הרפואיים הייתה קיימת מרפאה שהעניקה שירות אמבולטורי למקרים קלים ביותר, ואם התעורר צורך באשפוז, הופנו החולים לאשפוז בבתי החולים בסביבה.

הזדקנות אוכלוסייה זו, ריבוי והחמרה של התחלואה והירידה במצב התפקודי של הקשישים, הכריחו את הנהלת המוסד להקים מערך רפואי הולך ומתפתח, עם אפשרויות לאשפוז ולביצוע בדיקות עזר וטיפולים במקום. כך נפתחו מחלקות סיעוד, מחלקות תשושי נפש ומחלקות אקוטיות, מכון שיקום, רנטגן, מעבדה, שירות סוציאלי, שירות דיאטה ועוד.

בינואר 1976, בשל צביונו הרפואי המובהק, הועבר המוסד לבעלות משרד הבריאות.

עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התאפיין המרכז בעיקר בטיפול סיעודי והיה מעין בית אבות. מאז יחד עם הרפורמה בשירותי הבריאות ולאור השינויים בגיל האוכלוסייה והצרכים הרפואיים, שינה המרכז את ייעודו לכיוון מחלקות אשפוז אקוטיות ופחות למחלקות טיפוליות כרוניות.

בנוסף למגמה זאת, הוכנסו משאבים טכנולוגיים רבים, כולל גיליון רפואי ממוחשב בכל מחלקות האשפוז. הפיתוח בא לידי ביטוי גם בפיתוח הסביבתי ובמעבר מחלקות למבנים חדשים, העומדים בסטנדרטים הגבוהים הנדרשים כיום במערך האשפוז.

במרכז הרפואי 556 מיטות ו-12 מחלקות, המתמחות בשיקום אורתופדי, שיקום נשימתי, פנימית תת-חריפה, סיעוד מורכב תומך, תשושים ותשושי נפש. בנוסף קיימים במרכז מרפאות ומכונים, בהם פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, הפרעות תקשורת, שירות סוציאלי, בית מרקחת ומכון רנטגן.

המרכז נקרא על שמו של ד"ר חיים שהם, שהיה מנהלו בתחילת שנות ה-90.

המרכז מוכר לצורך התמחות בגריאטריה ומסונף לבית הספר לרפואה של הטכניון.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1948
שוהם
מרכז משולב לרפואה גריאטרית שהם
קטגוריה:פרדס חנה-כרכור
קטגוריה:בתי חולים גריאטריים
קטגוריה:זוכי פרס זוסמן-ג'וינט
שוטוקאי

**שוטוקאי** (ביפנית: **松濤會**) הוא ארגון שהוקם ב-1930 על ידי גיצ'ין פונאקושי על מנת ללמד ולהפיץ את אומנות הקראטה. הארגון, שעדיין קיים, מקדם שיטה של אמנות לחימה הדוגלת במסורות של או סנסיי, כאשר העיקרון המרכזי הוא שתחרות מנוגדת לעצם מהותו של הקראטה. כיום משמש השם גם לתיאור של סגנון ושיטה.

## מקורות
השוטוקאי מזוהה מאז מותו של מסטר פונקושי כשיטה מובדלת בקרטה.  במקור, השוטוקאי לא התקיים כשיטה רשמית בקראטה, אלא כשמו של ארגון שנוסד בשנת 1930. שמו המקורי של הארגון היה *דאי ניאון קראטה-דו קנקוקאי*, והוא התפרסם ביפן כ*דאי ניאון קראטה-דו שוטוקאי* החל משנת 1936. שוטוקאן זהו השם של ה*דוג'ו* - המכון בו מתאמנים. סגנון לוחמת הקראטה של פונאקושי ידוע גם כ*שוטוקאן ריו*.  אירועים שונים שהתרחשו אחרי מותו של פונקושי גרמו לפיצול לשתי שיטות: שוטוקאן ושוטוקאי.  ההבדל העיקרי בין השיטות הוא שבשוטוקאי אין תחרויות.

מקור השם נובע מהמילה שוטו - שם העט בו היה פונאקושי נוהג לחתום על שיריו (בתרגום מילולי גלי אורן). פירוש המילה *קאי* הוא קבוצה או שיטה. לכן, המילה שוטוקאי מתורגמת כקבוצת או שיטת שוטו. מאסטר השוטוקאי הבולט ביותר הוא ג'יצ'ין פונאקושי, יחד עם תלמידיו הבכירים - יושיטקה פונאקושי (בנו של ג'יצ'ין), ג'נשין הירונישי, טדאו אוקוימה ושיגרו אגמי.

שיטת הדירוג בשוטוקאי היא חגורה לבנה, אדומה, צהובה, כתומה, ירוקה, כחולה, חומה ושחורה. הדירוג המרבי בחגורה שחורה הוא דאן 5, וזאת בשונה משיטות קראטה אחרות.

האימונים בשוטוקאי כוללים גם חלקים של אימון איטי.  הרציונל הוא שבעבודה איטית ניתן להתרכז יותר במהלכים ובדיוק של התנועה. באימון ניתן דגש על עבודה עם אזור האגן שהוא החלק המוביל והמשפיע בכל מהלך. עיקרון נוסף הוא היעדר עידוד לתחרויות כיוון שלפי שיטת השוטוקאי הן סותרות את עקרונות הקראטה.

## קישורים חיצוניים
* קראטה-דו שוטוקאי אירופה
* קראטה-דו שוטוקאי ישראל
* אתר נוסף של קראטה דו שוטוקאי ישראל

קטגוריה:קצרמר ארגונים
קטגוריה:קראטה
קטגוריה:אמנויות לחימה
קטגוריה:ארגוני ספורט
מגלית

[שמאל|ממוזער|250px|קבר מאנה בראז המגליתי ב[ברטאן|בריטני]]
**מֶגָלית** (מיוונית: μέγας [*megas*] – גדול, λίθος [*lithos*] – אבן) היא אבן גדולה ששימשה לצורך בניית מבנה או מונומנט, לבדה או ביחד עם אבנים אחרות.

משערים כי למגליתים רבים היה תפקיד בקביעת אירועים אסטרונומיים חשובים כגון תאריכי נקודת השוויון וההיפוך. המונח מגלית משמש גם לתיאור עצם המורכב מסלע (או סלעים) שעוצבו בצורה מיוחדת למטרה חשובה. המונח שימש על מנת לתאר בניינים שנבנו על ידי אנשים בחלקים רבים של העולם בתקופות זמן שונות. אבנים גדולות רבות נחשבות כמגליתים, כאשר רוב המגליתים הידועים קשורים לקברים. בניית המבנים הללו התרחשה בעיקר בתקופה הנאוליתית, אם כי קיימות דוגמאות קדומות יותר מהתקופה המזוליתית באירופה, והיא נמשכה עד לתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה.

## ראו גם
* ערכים על מונומנטים מגליתיים
* דולמן, סוג של מבנה מגליתי הנפוץ בארץ ישראל
* מנהיר
* מונולית

## קישורים חיצוניים

* 50 המגליתים הגדולים של כל הזמנים
* 
* 

*
קטגוריה:ארכאולוגיה
קטגוריה:תקופת האבן