טבח סנטה קרוז

**טבח סנטה קרוז** (באנגלית: **Santa Cruz massacre**; הידוע גם כ**טבח דילי**) היה רצח של לפחות 250 מפגינים ממזרח טימור בבית העלמין סנטה קרוז שבבירה דילי ב-12 בנובמבר 1991, במהלך הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור, והוא נחשב לחלק מרצח העם במזרח טימור.

## רקע
באוקטובר 1991 תוכננה משלחת למזרח טימור שכללה חברים מאספת הרפובליקה של פורטוגל ושנים עשר עיתונאים, במהלך ביקורו של פיטר קוימנס , שליח מיוחד של האו"ם לזכויות אדם. המשטר האינדונזי התנגד לכלול במשלחת את ג'יל ג'וליף, עיתונאית אוסטרלית שנחשבה כתומכת בתנועת העצמאות של פרטלין, ופורטוגל ביטלה בעקבות זאת את המשלחת. הביטול גרם לזעם בקרב פעילי העצמאות במזרח טימור, שקיוו לנצל את הביקור כדי לעורר מודעות בין-לאומית למאבקם. המתיחות בין הרשויות האינדונזיות לבין הצעירים ממזרח טימור גברה בימים שלאחר ביטול המשלחת. ב-28 באוקטובר כוחות אינדונזים איתרו קבוצה של פעילי התנגדות בכנסיית מוטאל בדילי. התפתח עימות בין פעילים התומכים ברשויות לבין אלו שהיו בכנסייה; בסיומו נהרגו שניים: סבסטיאו גומז, תומך בעצמאות מזרח טימור, נלקח בכוח מהכנסייה ונורה על ידי חיילים אינדונזים, ואפונסו הנריקס נדקר ונהרג במהלך הקרב.

בין הזרים שהגיעו למזרח טימור כדי לעקוב אחר ביקור המשלחת הפורטוגזית נמנו העיתונאים האמריקאים איימי גודמן ואלן ניירן, והצלם הבריטי מקס סטאל. הם השתתפו בטקס זיכרון לסבסטיאו גומז ב-12 בנובמבר, שבמהלכו צעדו אלפי גברים, נשים וילדים מכנסיית מוטאל לבית העלמין סנטה קרוז. לאורך הצעדה, המשתתפים שלפו דגלים וכרזות של מזרח טימור. מארגני המחאה שמרו על הסדר במהלך המחאה; אף על פי שהייתה רועשת, הקהל היה שליו ומסודר, לפי רוב הדיווחים. זו הייתה ההפגנה הגדולה והגלויה ביותר נגד הכיבוש האינדונזי מאז 1975.

## הטבח
במהלך עימות קצר בין חיילים אינדונזים למפגינים, כמה מהמפגינים וכן קצין בדרגת רב-סרן נדקרו. הצלם מקס סטאל טען שהקצין תקף קבוצת מפגינים, כולל נערה שנשאה את דגל מזרח טימור, ואחד הפעילים דיווח על עדויות על מכות מצד חיילים ושוטרים אינדונזים. כאשר התהלוכה נכנסה לבית העלמין, חלק מהמפגינים המשיכו במחאה מול חומת בית הקברות. כ-200 חיילים אינדונזים נוספים הגיעו והתקדמו לעבר ההתקהלות. בתוך בית העלמין הם פתחו באש לעבר מאות אזרחים לא חמושים. לפחות 250 איש נהרגו בטבח.

הטבח תועד על ידי שני העיתונאים האמריקאים וצולם בקלטת וידאו על ידי מקס סטאל, שצילם בחשאי עבור Yorkshire Television. בזמן שסטאל צילם את הטבח, גודמן וניירן ניסו לשמש כ"חומת מגן" עבור תושבי טימור ועמדו בינם לבין החיילים האינדונזים. החיילים החלו להכות את גודמן, וכאשר ניירן נע להגן עליה, הם הכו אותו בנשקם, ושברו את גולגולתו. צוות הצילום הצליח להבריח את הסרט לאוסטרליה. הם מסרו אותו לעיתונאית ההולנדית ססקיה קובנברג, כדי למנוע את החרמתו על ידי הרשויות האוסטרליות, אשר ערכו חיפוש גופני על צוות הצילום כשהגיעו לדרווין, בעקבות מידע שהועבר מאינדונזיה. הצילומים שימשו בסרט התיעודי: In Cold Blood: The Massacre of East Timor ששודר ב־ITV בבריטניה בינואר 1992, וכן בסרטים דוקומנטריים רבים נוספים בשנים שאחר כך. הצילומים של סטאל, בשילוב עם עדותם של ניירן, גודמן ואחרים, עוררו זעזוע ברחבי העולם. הסרט זכה בפרס הראשי בטקס פרסי התקשורת של אמנסטי אינטרנשיונל בבריטניה לשנת 1992.

הרשויות באינדונזיה תיארו את האירוע כתגובה ספונטנית לאלימות מצד המפגינים או כ"אי הבנה". טרי סוטריסנו , המפקד העליון של הכוחות האינדונזיים, אמר יומיים לאחר הטבח: "אי אפשר לזלזל בצבא. בסוף היינו חייבים לירות בהם. עבריינים כמו המסיתים האלה חייבים להיהרס."

## השלכות
ממוזער|שחזור של טבח סנטה קרוז, נובמבר 1998.
בתגובה לטבח, פעילים ברחבי העולם החלו להתארגן ולהביע סולידריות עם תושבי מזרח טימור. פעילותם של יחידים וארגונים שפעלו למען זכויות אדם והגדרה עצמית במזרח טימור מאז תחילת הכיבוש קיבלה דחיפות חדשה לאחר הטבח. TAPOL, ארגון בריטי שהוקם בשנת 1973 לקידום הדמוקרטיה באינדונזיה, הגביר את פעילותו ברחבי מזרח טימור. בארצות הברית הוקם ארגון East Timor Action Network, ולאחר מכן נפתחו סניפים נוספים שלו בעשר ערים ברחבי המדינה. ארגוני סולידריות נוספים הוקמו גם בפורטוגל, אוסטרליה, יפן, גרמניה, מלזיה, אירלנד וברזיל.

צילומי הטלוויזיה מהטבח הוקרנו ברחבי העולם, וגרמו למבוכה רבה לממשלת אינדונזיה. הסיקור שימש דוגמה חיה לאופן שבו התפתחות התקשורת הקשתה יותר ויותר על המשטר לשלוט בזרימת המידע אל תוך אינדונזיה וממנה. בשנות ה-90 שלאחר המלחמה הקרה, גברה הביקורת הבין-לאומית כלפי הממשל האינדונזי. עותקים של הצילומים מהטבח בסנטה קרוז הופצו חזרה לתוך אינדונזיה, ואיפשרו ליותר אינדונזים לראות את פעולות ממשלתם ללא צנזורה. כתוצאה מכך, מספר קבוצות סטודנטים פרו-דמוקרטיות ומגזינים שלהן החלו לדון בגלוי ובביקורתיות לא רק במזרח טימור, אלא גם ב"סדר החדש" ובהיסטוריה הרחבה יותר ובעתידה של אינדונזיה.

הקונגרס האמריקאי הצביע על הפסקת המימון לתוכנית IMET (תוכנית להכשרת קצינים זרים) עבור אנשי הצבא האינדונזי, אך מכירות הנשק מארצות הברית לכוחות המזוינים הלאומיים של אינדונזיה נמשכו. בשנת 1999, הנשיא ביל קלינטון ניתק את כל הקשרים הצבאיים של ארצות הברית עם הצבא האינדונזי. עד שנת 2005 ארצות הברית חידשה את האימונים ושיתוף הפעולה עם אינדונזיה, ובשנת 2012 הנשיא ברק אובמה הגדיל את הסיוע הכספי הצבאי ל-1.56 מיליארד דולר ואישר את חידוש האימונים הצבאיים של ארצות הברית לכוחות מיוחדים של אינדונזיה.

הטבח גרם לממשלת פורטוגל להגביר את הקמפיין הדיפלומטי שלה. פורטוגל ניסתה ללא הצלחה להפעיל לחץ באמצעות העלאת הנושא בפני שותפותיה באיחוד האירופי במסגרת יחסיהן עם אינדונזיה. עם זאת, מדינות אחרות באיחוד האירופי, כמו בריטניה, ניהלו יחסים כלכליים הדוקים עם אינדונזיה, כולל מכירות נשק, ולכן היססו לסכן אותם. בעקבות הטבח, הוקם באוסטרליה ארגון בשם "חברי מזרח טימור מאליס ספרינגס" (Alice Springs Friends of East Timor).

12 בנובמבר מצוין כיום זיכרון לאומי במזרח טימור, שזכתה לעצמאות.

## הערות שוליים

קטגוריה:דילי
קטגוריה:מזרח טימור: היסטוריה
קטגוריה:מעשי טבח
קטגוריה:1991