אותיות השימוש

**אותיות השימוש** הן שבע מתוך עשרים ושתיים האותיות באלפבית העברי, שמצטרפות אל מילות היסוד בראשן.

אותיות השימוש הן:
ב, ה, ו, כ, ל, מ, ש (**[[מ]][[ש]]"[[ה]]**, **[[ו]][[כ]][[ל]]"[[ב]]**).

עיצוריהם מלווים בתנועה, אשר משתנה בתנאים מסוימים.
בנוסף יכולה להצטרף יותר מאות שימוש אחת, לדוגמה: **וה**כובע, **לכש**יתעורר.

## סימנים לזכירת אותיות השימוש
את אותיות השימוש ניתן לסדר כראשי תיבות שישמשו כעזר זיכרון: **מש"ה וכל"ב**, סימן הנשען על שניים מגיבורי נדודי בני ישראל במדבר, משה וכָלֵב.

## משמעות ושימושים

* **[[ה"א הידיעה]]** - האות ה"א הבאה לפני שמות, כדי להורות על כך שהם ידועים ומפורשים. למשל: **ה**בית ו**ה**ילד.
** ה' הידיעה מנוקדת בדרך כלל בפתח כשבאות הבאה אחריו דגש חזק. כאשר האות הבאה היא אות גרונית (אהחע"ר) אין דגש חזק וחלים שינויים בניקוד האות ה"א.
** כאשר נוספות למילה כמה אותיות שימוש, אות ה' הידיעה נבלעת בתוך אותיות כל"ב וניקודן יהיה לפי כללי ה' הידיעה.
* **[[ה"א השאלה]]** - האות ה"א הבאה לפני שם או פועל להבעת שאלה או תמיהה. למשל:
**הרצחת וגם ירשת?
****ה**ידעתם מה מתרחש בכל הבוסתנים בלילה בו שותקים הצרצרים והתנים?
* **[[ה"א המגמה]]** - האות ה"א בסוף מילה לציין מקום למשל:
** "הלכתי ירושלימ**ה**" במקום: "הלכתי לירושלים".
* **וי"ו החיבור** - האות וי"ו הבאה להורות על חיבור וצירוף של דברים או פעולות. לאות ו' שימושים רבים נוספים כגון: ברירה, תנאי, תוצאה ועוד, אך הוספה הוא השימוש הנפוץ ביותר. למשל:
** אני **ו**אתה נשנה את העולם.
**כאשר יש רשימה של מילים במשפט, נהוג לסמן פסיק לאחר כל מילה פרט לזו שלפני האחרונה ברשימה וו' החיבור תצורף רק למילה האחרונה. לדוגמה: רצתי, נפלתי **ו**התגלגלתי.
** ו' החיבור מנוקדת בדרך כלל בשווא נע כתוצאה של חיטוף. עם זאת, לפני העיצורים השפתיים בומ"פ או אותיות המנוקדות בשווא, התנועה של ו' החיבור משתנה לשורוק כתוצאה מהידמות, והעיצור וי"ו נאלם (אינו הגוי). זאת פרט לאות י' המנוקדת בשווא, אשר לפניה ו' החיבור תנוקד בחיריק מלא (העיצור יו"ד נאלם). בנוסף, לפני חטפים חלה הידמות לתנועת החטף של האות שאחרי ו' החיבור.
** הדגש הקל המופיע באותיות בג"ד כפ"ת בראש מילה יוסר כאשר מצטרף אליה ו' החיבור. זאת משום שאז הן כבר אינן נמצאות בראש מילה ו-ו' החיבור אינה מנוקדת בשווא נח. בעברית המודרנית, שינוי זה משפיע רק על הגייתן של האותיות ב', כ' ו-פ'.
* **וי"ו ההיפוך** - האות ו' הבאה להורות על היפוך הזמן של הפועל (מעבר לעתיד או מעתיד לעבר). שימוש זה נפוץ במקרא. מקורה, ככל הנראה, במילית הקדומה "ונ", דבר המשתמר בדגש העוקב לו"ו (ונ יאמר > ויּאמר), ומילית זאת התקיימה באוגריתית, במצרית קדומה וביקטנית (שפה ערבית דרומית). דוגמאות:
** ויאמר (=הוא אמר),
** הנני והלכתי (=ואלך).
** ויאכל וישת ויקם וילך, ויבז עשו את הבכורה ().

[ממוזער|שמאל|שלט בכניסה לחניון של [מוזיאון תל אביב לאמנות. השמטת כ"ף השימוש כשהיא מופיעה לפני שי"ן השימוש היא טעות נפוצה בעברית ישראלית.]]
* **שי"ן** השעבוד / הזיקה - אות זו מחליפה את המילית "אשר". מטרתה להורות על זיקה בין מילים שונות:
** הספר **ש**קראתי,
** הבית **ש**קניתי.
* אותיות היחס **בכל"מ** - אותיות אלה מצטרפות אל שמות ופעלים בהוראות שונות: כמו, בזמן, בתוך, לציון מטרה, להוראת מקום, זמן וכדומה. דוגמאות:
** **במשמעות מקום: ב**עודני **ב**יער; **במשמעות שימוש:** משתתפי הכנס דיברו **ב**גרמנית, **ב**אנגלית, **ב**צרפתית ו**ב**רוסית; **במשמעות בתוך:** הניח את החפץ **ב**קופסה; **במשמעות זמן:** **ב**חצות הלילה, **ב**שבע וחצי; **במשמעות אמצעי:** הרי את מקודשת לי **ב**טבעת זו.
** **במשמעות מגמה (יעד):** הלכתי **ל**חבר (מקצרת את המילית "אֶל"); **במשמעות שייכות:** הבית אשר **ל**אביך.
** **דמיון: כ**מעוף הפרפר; **זמן: כ**חצות הלילה; **שוויון: כ**מוני **כ**מוך, **כ**עמי **כ**עמך; **בערך: כ**חמישים אחוזים.
** **מקור: מ**רחוק ו**מ**כאן. **חלקיות:** אחת **מ**אלף; **השוואה:** גדולה הכנסת אורחים **מ**קבלת פני שכינה.

אותיות בכל"מ מצטרפות גם לצורת המקור הנטוי. כיום נהוג להשתמש רק באות ל' לפני מקור נטוי (שם הפועל).

לעיתים מצטרפות למילה אותיות שימוש אחדות, למשל: "וכשקראתי".

## דגש חזק אחרי אותיות מש"ה
אחרי אותיות השימוש מש"ה ישנו מכפל המסומן בדגש חזק. מכפל זה נוצר בעקבות תהליך של הידמות.
בהגייה הישראלית המודרנית הדגש משפיע רק על אופן הגייתם של האותיות ב', כ', ו-פ'..

בכתיב המנוקד מסומן דגש חזק אחרי אותיות מש"ה בכל מקרה פרט לעיצורים גרוניים, שאינם נכפלים. במקום זאת יש לפעמים שינויים בתנועות שלפני אותיות גרוניות, כמו למשל תשלום דגש.
העיצורים הגרוניים יכולים לעיתים להשפיע על הניקוד של אותיות השימוש מ"ם ו-ה"א הבאות לפניהן.

## ניקוד אותיות כל"ב
אותיות כל"ב מנוקדות באופן דומה לוי"ו החיבור כאשר הן מתקשרות לשם עצם לא מיודע, פרט לתנועת שורוק הייחודית לו' החיבור ולא נראית באותיות אלו. כלומר, בדרך כלל הן תנוקדנה בשווא נע כתוצאה של חיטוף. עם זאת, לפני חטפים חלה הידמות לתנועת החטף של האות שאחרי אות השימוש כל"ב. בנוסף, לפני כל האותיות המנוקדות בשווא, אותיות כל"ב תנוקדנה בחיריק.

כשאותיות כל"ב מתקשרות לשם עצם מיודע, ה"א הידוע נעלמת, אך התנועה והמכפל שלה נשארים.
במקרים אלו אותיות השימוש תנוקדנה על פי רוב בפתח או קמץ. כמו כן, בעקבות הישארותו של המכפל של ה' הידוע האותיות ב', כ', ו-פ' תיהגנה באופן פוצץ ולא חוכך.
כאשר שם העצם מיודע וכולל מילת קניין, תנוקדנה אותיות השימוש בשווא, וזאת על מנת להימנע מיידוע כפול (למשל ב+חלוני = בחלוני, ה'ב' תנוקד בשווא).

## מוספיות שאינן אותיות שימוש
ישנן אותיות אשר נוספות לאותיות השורש של המילה ומהוות חלק מהתבנית שלה. אילו הן מוספיות שאינן אותיות שימוש.

* **אית"ן** - אותיות אלה באות לפני פועל בעתיד להוראת הכינויים שלי. למשל: **א**מצא, **י**מצא, **נ**מצא ו**ת**מצא.
* **תימהו"ן** - אותיות אלה באות אחרי פועל בעבר להוראת הכינויים השונים. לדוגמה: ביצע**תי**, כתב**תן**, אכל**תם**, קנ**תה**, קני**נו**.
* **הכנוי"ם** - אותיות אלו באות לסמן את הגופים בנטיות השונות: יד**ך**, יד**י**, יד**ו**, יד**ן**, יד**ם**; בקר**ני**, בקר**ו**, בקר**ם** וכו'.

## הפרדת אותיות השימוש ודרך הגייתן
אותיות השימוש נכתבות בכתב המרובע ללא הפרדה מהמילים הבאות לאחריהן. מצב זה יוצר בעיות הבנה רבות והקורא נאלץ לקרוא לפעמים שוב ושוב משפטים כדי להבין את הכתוב. דוגמאות: "הנשיא היה בבון", "חשד: פקח העיר לצעירים שעשו "על האש" באנדרטה באשדוד - והותקף", "מתפללים שיפרו הנחיות יפוזרו, לא ניכנס לבתים" ועוד. הבלבול הזה עתיק מאוד. כך למשל אף נוצרה המילה "צקלון" כיוון שלא הבינו שהבי"ת ש"בצקלונו" מ"וכרמל בצקלנו" (מלכים ב׳ ד, פסוק מב) שורשית היא. רק כשגילו את השפה האוגריתית שהיא שפה אחות לעברית ומצאו בה את המילה הבינו את הטעות.https://www.facebook.com/353125274800535/posts/1359894390790280/

להבדיל, במרבית השפות המודרניות מקובל להפריד את מיליות השימוש מהמילים הבאות לאחריהן, הפרדה המקלה על הקריאה ומבהירה את המבנה הדקדוקי של השפה. לכן, במסגרת הצעות הליטון הוצע להפריד את אותיות השימוש. כך עשו זאב ז'בוטינסקי בספרו ללימוד עברית "תרי"ג מילים", ד"ר מיכאל אבינור בכתב הכרמלי ואיתמר בן אב"י בעיתונו "השבוע הפלסטיני". גם הבלשן עוזי אורנן בתקן לליטון שלו ISO 259 מפריד את אותיות השימוש.

עוזי אורנן הציע גם להפריד את אותיות השימוש בכתב העברי, אבל הצעתו לא זכתה לתמיכה. ד"ר אבינור הציע גם להאחיד את הגייתן של אותיות השימוש, כפי שמקובל בשפה העברית העכשווית. כך, למשל, דוברי עברית עכשווית אינם מבטאים "הֶחָתוּל" אלא "הַחתול". לכן, הכתב הכרמלי, בו הא הידיעה נכתבת תמיד בתנועת a, מבטא נכונה את דקדוק השפה העכשווית. בנוסף, הניסיון לשמר את ההגייה הלא-אחידה של אותיות השימוש יוצר כשלעצמו שיבושים קשים, שכן דוברי השפה אינם מכירים את הכללים הארכאיים של העברית העתיקה ולכן כשהם מנסים לדבר "נכון" הם יוצרים שיבושים נוספים. דוגמאות ידועות מצויות בשירים פופולריים, כמו בשיר "התחנה הישנה" של להקת טיפקס, שם מילות השיר כוללות את השורה "פיתה עם זעתר וּבֵּיצה בצד"; או בשיר "מביט מהצד", של הזמר עומר אדם, שם מילות השיר כוללות את השורה "ומגשש באפלה וּנִשמתי גם קצת אומללה".

## ראו גם
* מוספית
* אם קריאה
* דקדוק עברי - מונחים
* סימני כתיב

## לקריאה נוספת
* "תקציר הדקדוק העברי" עמוד 922 בספר "המילון העברי המרוכז", אברהם אבן-שושן, הוצאת קרית-ספר בע"מ ירושלים, שנת 1993.
## קישורים חיצוניים

* קטגוריה: אותיות שימוש ומיליות, באתר האקדמיה ללשון העברית
* ניקוד אותיות השימוש, באתר האקדמיה ללשון העברית

## הערות שוליים

קטגוריה:עברית
קטגוריה:תפקידי אותיות