open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
מחנה הריכוז אוהרדרוף

ממוזער|250px|שמאל|מפת מחנות ריכוז והשמדה באירופה <small>(לחצו להגדלה)</small>
250px|ממוזער|שמאל|הגנרלים אייזנהאור, פאטון ובראדלי בוחנים את בורות השריפה במחנה בביקורם בו ב-12 באפריל 1945
**מחנה הריכוז אוהרדרוף** (בגרמנית: **Zwangsarbeitslager Ohrdruf**) היה מחנה ריכוז ומחנה עבודה נאצי ששכן ליד העיר ויימאר בגרמניה. הוא היה חלק מרשת מחנות הריכוז שסבבו את מחנה הריכוז בוכנוואלד. 

אוהרדרוף היה מחנה הריכוז הראשון ששוחרר על ידי כוחות צבא ארצות הברית.

## היסטוריה
המחנה הוקם בנובמבר 1944 בסמוך לעיר גותה במדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה. האסירים במחנה היו עובדי הכפייה ששימשו ככוח עבודה להקמת מסילת ברזל שהובילה למרכז תקשורת תת-קרקעי שהקמתו מעולם לא הושלמה, וזאת בשל ההתקדמות המהירה של הכוחות האמריקאים.

בסוף מרץ 1945 מנתה אוכלוסיית המחנה כ-11,700 אסירים, אך בתחילת אפריל, יחידות גולגולת המת של האס אס פינתה כמעט את כל האסירים לצעדות המוות למחנה בוכנוואלד. אנשי האס אס הרגו רבים מהאסירים שנותרו במחנה מכיוון שהיו חולים מדי לצאת לצעדה. 

### שחרור המחנה: אפריל 1945
המחנה שוחרר ב-4 באפריל על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-4 (4th Armored Division) ודיוויזיית הרגלים ה-89 (89th Infantry Division) של צבא ארצות הברית. כשחיילי הדיוויזיה המשוריינת נכנסו למחנה הם גילו ערימות של גופות, חלקן מכוסות בסיד, וחלק אחר של הגופות כשהן שרופות באופן חלקי. 

הגילוי המחריד של הגופות הביא את גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד עליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לבקר במחנה ב-12 באפריל. נלוו אליו גם הגנרלים ג'ורג' פטון ועומר בראדלי. לאחר ביקורו, שלח אייזנהאואר מברק לגנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטות המשולבים בוושינגטון, בו תיאר את מה שראה בביקורו במחנה. הוא כתב שהאכזריות והבהמיות היו כל כך חזקים שהותירו אותו חולה. לדבריו, גנרל פטון לא רצה להיכנס לראות, אך הוא שכנע אותו לבקר במחנה כדי שהוא והגנרלים האחרים שביקרו במחנה יוכלו להעיד בעתיד מיד ראשונה על הזוועות שביצעו הנאצים ביהודים, וכדי למנוע מאנשים לכנות את מה שהתחולל כתעמולה יהודית. השפעת המראות במחנה הייתה כה חזקה עד שב-19 באפריל 1945 שלח אייזנהאואר בקשה למרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי. המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן.

## גלריית תמונות

## קישורים חיצוניים

*מחנה הריכוז אוהרדרוף באתר מוזיאון השואה האמריקני
*Georgia Tech Library and Information Center - Witness to the Holocaust - Ohrdruf Camp Description 
*Simmins, Chuck - The Ohrdruf Photos

## הערות שוליים

אוהרדרוף
קטגוריה:תורינגיה
קטגוריה:גרמניה הנאצית: תעשייה
אדוארד פישר (מוזיקאי)

**אדוארד פישר** (באנגלית: **Edward Fisher**; 11 בינואר 1848 - 31 במאי 1913) היה מנצח, מורה ונגן עוגב קנדי, המייסד והמנהל המוזיקלי הראשון של הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה.

## חייו
פישר נולד בורמונט ולמד בקונסרבטוריון של בוסטון בשנת 1867. מוריו היו יוליוס אייכברג, ג'וזף בנט שארלנד וויטני יוג'ין תאייר. הוא המשיך את לימודיו בברלין אצל קרל אוגוסט האופט וקרל אלברט לשהורן. בשנת 1875 עבר לאוטווה והיה למנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אוטווה. במקביל ניצח על החברה הכוראלית של אוטווה. בהמשך עבר לטורונטו והיה שם לנגן העוגב של כנסיית סנט אנדרו הפרסביטריאנית משנת 1879 עד 1899. כמו כן היה המנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אונטריו בוויטבי. בשנת 1886 פתח את הקוטנסרבטוריון למוזיקה של טורונטו ומונה למנהלו המוזיקלי.

פישר מת בשנת 1913. את מקומו תפס אוגוסטוס סטפן פוגט.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:מנצחים קנדים
קטגוריה:נגני עוגב קנדים
קטגוריה:מורים למוזיקה
קטגוריה:ילידי 1848
קטגוריה:נפטרים ב-1913
האבודים - שישה מתוך שישה מיליון

**האבודים: שישה מתוך שישה מיליון** (באנגלית: **The Lost: A Search for Six of Six Million**) הוא ספר רב-מכר שנכתב על ידי הסופר היהודי-אמריקאי דניאל מנדלסון, ופורסם בספטמבר 2006. הספר זכה לשבחי ביקורת כפרספקטיבה חדשה על זיכרון השואה. הוא זכה בפרסים רבים ביניהם: פרס המבקרים האמריקאים, פרס מדיסיס הצרפתי, פרס הספר היהודי הטוב ביותר, והוכתר כספר הטוב ביותר בשנת 2006 בניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט והבוסטון גלוב.

הספר היה לרב-מכר בינלאומי ותורגם למספר שפות, כולל צרפתית, גרמנית, הולנדית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, יוונית, גרמנית, רומנית, טורקית, נורווגית. בעברית יצא הספר לאור באפריל 2008 בהוצאת ספרי עליית הגג / ידיעות ספרים, בתרגומו של אביעד שטיר.

הספר "האבודים" מספר על מסעותיו של מנדלסון ברחבי העולם בחיפוש פרטים על חייהם וגורלם של אחיו של סבא מצד אמו, שמואל (שמיל) ייאגר, אשתו, אסתר, וארבע בנותיהם שהתגוררו בבולחוב שבגליציה המזרחית, ונהרגו במהלך הכיבוש הנאצי. לדברי המחבר, "הספר שלי מנסה לברר בדיוק, במיוחד, מה קרה לאנשים האלה".

בספר משולבים תיאורים של האקציה שהתחוללה ב**[[בולחוב]]**:

#### האקציה

האקציה השנייה התחוללה כשנה לאחר האקציה הראשונה, ב-3–5 בספטמבר 1942. באקציה זו נרצחו כ-1,500 יהודים, וכ-2,000 נוספים שולחו ברכבות משא להשמדה בתאי גזים במחנה ההשמדה בלז'ץ.

על האקציה השנייה העידה בשנת 1946 מטילדה גלרנטר:

## ראו גם
* בולחוב
* יהדות גליציה

## קישורים חיצוניים
*על הספר (אנגלית)  באתר של המחבר
*האבודים - שישה מתוך שישה מיליון באתר "טקסט"
* 
* 
* 
* 
* ריאיון עם דניאל מנדלסון באתר יד ושם
* בלהה שילה, האבודים - סיפור המתים או סיפור החיים? באתר יד ושם
* ג'קי מצגר, ביקורת על הספר באתר יד ושם
*לזמן קצר אפשר להציל חלק מזה - ביקורת על הספר מאת ישי פרנקל. הצופה 29.8.08  באתר ידיעות ספרים
* 

קטגוריה:ספרים על השואה
קטגוריה:ספרי 2006
קטגוריה:ספרי עיון אמריקאיים
קטגוריה:זוכי פרס מדיסיס
קטגוריה:ספרי ידיעות ספרים
דקלה ברקאי

**דקלה ברקאי** (נולדה ב-6 באוקטובר 1970) היא מפיקת טלוויזיה וקולנוע ישראלית.

## ביוגרפיה
נולדה וגדלה בפתח תקווה, בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.

ברקאי החלה את דרכה בתחום הקולנוע והטלוויזיה כמפיקה במשרד ההפקה טליסמה. במסגרת זו הפיקה בפועל בין השנים 1998-1995 את שלוש העונות של הסדרה המצליחה "הפוך" בבימויו של שמואל חיימוביץ' ובהפקתו של יונתן ארוך.

מאוחר יותר הקימה את חברת ההפקות אבוט-ברקאי בשותפות עם מפיק הטלוויזיה איתן אבוט וכיום היא מנהלת את מחלקת הדרמה בחברת אבוט המאירי מקבוצת Fremantle העולמית.

ברקאי ידועה כמעורבת יצירתית בסרטים ובסדרות אותם היא מפיקה.

בין סדרות הטלוויזיה הבולטות שהפיקה נמצאת "שטיסל" שלוש עונות מאת אורי אלון ויהונתן אינדורסקי ובבימויו של אלון זינגמן. הסדרה הופקה עבור yes ובדצמבר 2015 עלתה לשידור בNETFLIX, שם זכתה להכרה והצלחה בינלאומית רבה. הסדרה זכתה ב-11 פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2013, ביניהם פרס סדרת הדרמה הטובה ביותר ו-6 פרסי אקדמיה נוספים לשנת 2015.

ברקאי הפיקה והיא יוצרת שותפה של סדרת הטלוויזיה - "המנצח" מאת אורי אלון, בבימויו של אלון זינגמן ובכיכובו של ליאור אשכנזי, הסדרה הופקה עבור yes בשנת 2018.

כמו כן הפיקה גם את סדרת הטלוויזיה "סרוגים", שלוש עונות של הסדרה המצליחה בבימויו של לייזי שפירא, שהופקה עבור yes ושודרה גם בערוץ 2 ובערוץ 10. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לקולונוע ולטלוויזיה לסדרה הטובה ביותר לשנת 2009 ובפרסי אקדמיה נוספים.

ברקאי הפיקה גם את סדרת הטלוויזיה "הנספח" שיצר וביים אלי בן דוד, עבור הוט ואת הסדרה "מתי נתנשק" שיצרה דלית קהן ושנמכרה לרימייק ולשידור בארצות שונות בעולם.

בתחום סרטי הקולנוע הפיקה את סרט הקולנוע "סיפור קיץ" שביים שמואל חיימוביץ', את סרט הקולנוע "היו לילות" בבימוי רוני ניניו ובכיכובם של משה ודאנה איבגי, ואת הסרטים התיעודיים "רעות" בבימוי סיגל עמנואל, זוכה פרס הביכורים בפסטיבל דוקאביב 2011, ו"הביטחוניים" בבימוי שמעון דותן שהופק בשיתוף עם ARTE צרפת וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל סאנדנס.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מפיקות קולנוע ישראליות
קטגוריה:מפיקי קולנוע ישראלים
קטגוריה:מפיקות טלוויזיה ישראליות
קטגוריה:מפיקי טלוויזיה ישראלים
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב: קולנוע וטלוויזיה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: קולנוע וטלוויזיה
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1970
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1970
בית יעקב הישן

ממוזער|שמאל|תלמידות בית יעקב הישן, תחילת שנות ה-20
**בית יעקב הישן** הוא בית ספר ותיכון חרדי בירושלים, המשתייך לחוגי העדה החרדית. בית ספר זה הוא בית הספר החרדי לבנות הראשון שנפתח בירושלים ושמו היה "בית יעקב". לאחר כניסתה של רשת בית יעקב לחינוך העצמאי, נוסף לשם בית הספר הכינוי "הישן". אין לבלבל עם הסמינר הישן, המשתייך לרשת "בית יעקב" של אגודת ישראל.

## היסטוריה
בעבר ביהדות האורתודוקסית והחרדית לא היה נהוג לשלוח את הבנות למוסד לימודי, ואת ידיעותיהן והשכלתן רכשו בביתן.

בשנת תרס"ג בצל מאבקי החינוך ביישוב הישן בירושלים, החליטו "אגודת בני תורה בירושלים", לייסד גן ילדים לבני היישוב הישן, כאלטרנטיבה למוסדות החינוך שנפתחו על ידי הציונים והמשכילים. החלטה זו לא יצאה לפועל למעשה. בשנת תרע"ח, החל הרב בן ציון ידלר שהיה מחברי האגודה, לפעול שוב בנושא, כשהפעם התגייס לעזרתו הרב יוסף חיים זוננפלד, ופתח בית חינוך לבנות בשם "חדר לבנות ישראל". בתחילתו עורר המוסד חשש בקרב יהודי היישוב הישן, שפחדו מחדשנות זו, והמוסד נפתח עם 10-15 בנות בלבד. המחנכת הראשונה הייתה נערה שהייתה בעלת גישה חינוכית. בראשיתו שכן ברחוב סלנט שבפאתי שכונת מאה שערים. בהמשך החלו חרדי ירושלים לשלוח יותר ויותר את בנותיהם למוסד והוא מנה מאות בנות. תוכני הלימוד היו תפילה, תורה, מוסר ודרך ארץ, דינים, כתיבה וחשבון. שפת הלימוד הייתה יידיש, והייתה הקפדה לא לומר אפילו "שלום" או "מורה" בעברית. כמו כן נפתח בית מלאכה ללימוד ריקמה ותפירה. באותן השנים כונה בית הספר על שם מייסדו "ר' בן ציון יאדלער'ס חיידר". המוסד התנהל בהשגחת הרב זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין ובתקנות בית הספר נכתב שבכל חצי שנה מנהלי בית הספר יערכו ישיבה יחד עם חברי הבד"צ לדון על ענייני בית הספר וחיזוקו.

בתקנון בית הספר נקבע שאין לקרוא למוסד "בית ספר" או "שוהלע" (בית ספר ביידיש), אלא "חיידר", כשם המוסדות המקבילים לבנים.

## כיום
בית הספר והתיכון נמצאים כיום בפאתי שכונת בית ישראל, בסמוך לקריית שומרי אמונים. בית הספר נחשב לבין האדוקים שבמוסדות המשתייכים לעדה החרדית, למעט בנות ירושלים. בבית הספר  לומדים בעיקר לימודי קודש הכוללים דינים, פירושי תהילים, פרקי אבות, חומש, ספרי מוסר ועוד וכן לימודי חול אשר נלמדים ברמה נמוכה יחסית לבית יעקב.

בבנין בית הספר יש אולם שמחות, המשמש בדרך כלל לאירועים קטנים, ולעיתים אף לעריכת חתונות.

בביתר עילית ובבית שמש נפתחו מוסדות בשם זהה.

## לקריאה נוספת
* הרב בן ציון ידלר, **בטוב ירושלים**, פרק 4.

## קישורים חיצוניים
*בית יעקב הישן ב"אידישע ליכט", אתר היברובוקס. 

## הערות שוליים

קטגוריה:חינוך יהודי
קטגוריה:העדה החרדית
קטגוריה:היישוב הישן
קטגוריה:ירושלים: בתי ספר
קטגוריה:חינוך ביישוב
קטגוריה:סמינרים חרדיים לבנות בישראל
החתונה

**החתונה** (בגרמנית: **Die Hochzeit**) היא האופרה הראשונה של המלחין הגרמני ריכרד וגנר. האופרה מעולם לא הושלמה.

וגנר החל בהלחנה לאחר שסיים את כתיבת הליברית בשנת 1832 כשהוא בן 19 בלבד. הוא נטש את העבודה על האופרה והשמיד את הליברית לאחר שאחותו הביעה בפניו את שאט נפשה מסיפור העלילה. רק שלושה קטעים שרדו מן העבודה המקורית.

מן הקטעים ששרדו מתברר כי סיפור העלילה נסוב סביב ההכנות לחתונתם של אדה וארינדל (שתי דמויות שיופיעו שוב כדמויות הראשיות באופרה השנייה שכתב והושלמה במלואה-הפיות). החתונה היא "חתונת נוחות" פוליטית ואינה מונעת מאהבתם של בני הזוג. בערב החתונה מופיע קדולט, אהובה האמיתי של אדה לפגישה עימה, אך היא דוחה אותו, ובניסיון לשמור על כבודה דוחפת אותו מעבר למעקה המרפסת אל מותו. בהלוויתו של קדולט מתמוטטת אדה שעדיין מאוהבת בו ומתה משברון הלב.

אף על פי שמן הבחינה המוזיקלית העבודה על האופרה רק החלה בטרם ננטשה, הרי שמבחינה טקסטואלית ניתן למצוא חלקים משותפים עם האופרה הפיות. מכאן ניתן להניח כי חלקים משמעותיים ומהותיים מתוך הלחן האפשרי מצאו גם הם את דרכם לתוך האופרה השנייה של המלחין.

חתונה
חתונה
פרסי ג'קסון וים המפלצות (סרט)

**פֶּרְסִי ג'קסון וים המפלצות** (באנגלית: **Percy Jackson: Sea of Monsters**) הוא הסרט השני בסאגת "פרסי ג'קסון והאולמפיים". זהו סרט ההמשך של פרסי ג'קסון וגנב הברק. הסרט ממשיך את הרפתקאותיו של פרסי ג'קסון במסע אחר גיזת הזהב. הסרט יצא לאקרנים ב-16 באוגוסט 2013, ובישראל, הוא יצא ב-25 באוגוסט 2013. הסרט הכניס מעל ל-199,850,315 דולר בעולם.

## תקציר העלילה
לוק מרעיל את העץ של תאליה. העץ שומר על גבולות המחנה מפני המפלצות (שתוקפות חצויים), והרעלתו חושפת את המחנה למתקפה. פרסי ג'קסון, בנו של פוסידון, יוצא למסע עם אנבת' גרובר וטייסון כדי למצוא את גיזת הזהב הקסומה. הכוח של גיזה יכול להציל את המחנה. את הגיזה מחזיק פולימפוס הקיקלופ, שגם לוכד את גרובר. הקבוצה נאלצת להיכנס לתוך ים המפלצות (שידוע לבני אדם כמשולש ברמודה) ולהילחם ביצורים מפחידים, צבא זומבים ארור וברוע האולטימטיבי. פרסי לומד על הנבואה בעניינו, ונלחם בלוק וקרונוס, שליט הזמן. הוא מצליח להחזיר את קרונוס למצב של תרדמה, והוא וחבריו מצליחים להחזיר את הגיזה למחנה החצויים. הגיזה מרפאת את העץ, ואת הגבולות של המחנה, אך היא גם מרפאת את תאליה, שחוזרת לחיים. פרסי מבין כי הנבואה עלולה להיות על תאליה, ולא עליו.

## שחקנים ודמויות

## הפקה
### צילומים
הצילומים לסרט החלו ב-16 באפריל 2012. הסרט היה צריך במקור להשתחרר ב-15 במרץ 2013, אך הוחלט לדחות את תאריך השחרור ל-16 באוגוסט 2013. רוב הסרט צולם בוונקובר וחלק מסצנות הספינה צולמו בניו אורלינס.

### שיווק
חמש תמונות סטילס רשמיות הופצו ב-21 במרץ ב-2013. הטריילר הראשון יצא ב-29 במרץ. ב-2 באפריל 2013, הטריילר הרשמי לסרט הועלה ל-YouTube. הפוסטר התפרסם ב-6 באפריל 2013.

## ביקורות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. מבקרים ציינו שיש הרבה אקשן, וקרבות יפים, אך העלילה לוקה בחסר. מבקרים ציינו את הדמיון בין העלילה של סדרת פרסי ג'קסון לעלילה של סדרת הארי פוטר, אך ציינו כי הסרטים שהופקו בסדרת הארי פוטר עולים בהרבה על הסרטים שהופקו בסדרת פרסי ג'קסון.

## קישורים חיצוניים
* 

* 
* 
* 


## הערות שוליים

קטגוריה:מיתולוגיה יוונית בקולנוע
קטגוריה:סרטי 2013
קטגוריה:סרטי המשך אמריקאיים
קטגוריה:סרטי הרפתקאות
קטגוריה:סרטי פוקס המאה ה-20
קטגוריה:סרטי פנטזיה
קטגוריה:סרטי פעולה אמריקאיים

קטגוריה:פרסי ג'קסון והאולימפיים
קטגוריה:סרטים המבוססים על רומנים אמריקאים
העיר באפור

"**העיר באפור**" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר ובוצע על ידי שלישיית גשר הירקון בשנת 1966 כחלק מתקליטה השני "התוכנית החדשה"
.

## היצירה
את השיר כתבה שמר בתקופה שבה התגוררה בפריז, הושפעה מהמוזיקה הצרפתית של אותה תקופה, ואף תרגמה מספר שירים.

מלכתחילה נכתב השיר כגרסה עברית של השיר Elle était si jolie (היא הייתה כה יפה) של אלן ברייר (Alain Barrière), שייצג את צרפת באירוויזיון 1963
,
אך בדיעבד נעמי שמר נמלכה בדעתה, הלחינה את השיר בעצמה, ושלחה אותו לבני אמדורסקי עבור שלישיית גשר הירקון.

ממוזער|פריז בסתיו, משקף את מילות השיר "ערמות של שלכת שם הרוח יעיף"
העיר באפור היא פריז, והשיר מתאר את הסתיו הפריזאי כפי שהוא הצטייר בעיניה, בדומה לשיר ״לכבודך״ שאף אותו כתבה עבור שלישיית גשר הירקון.

"העיר באפור" מתכתב עם "עיר לבנה", שיר שכתבה נעמי שמר על תל אביב כמה שנים קודם לכן, ב-1958; בכל אחד מהם היא "צובעת" עיר בצבע משלה. הקשר ניכר גם בשורות הסיום של "העיר באפור":

השיר המקורי של אלן ברייר זכה לגרסה עברית משלו – "בנתיב מעורפל" (מילים: אברהם לוי) בביצועו של דקלון – ואפשר ללא כל קושי להחליף בין הלחנים והמילים של השירים השונים
.

## קישורים חיצוניים

* מילות השיר "בנתיב מעורפל" משירונט

## הערות שוליים

קטגוריה:שירי שלישיית גשר הירקון
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי נעמי שמר
קטגוריה:שירים שהולחנו על ידי נעמי שמר
קטגוריה:שירים על פריז
קומאר

התעתיקים העבריים **קומאר** ו**קומר** עשויים להתייחס למספר שמות.

קטגוריה:שמות משפחה
מוכרת הגפרורים הקטנה

ממוזער|250px|מוכרת הגפרורים הקטנה, איור מתוך ספר משנת 1900
**מוכרת הגפרורים הקטנה** (בדנית: **Den Lille Pige med Svovlstikkerne**) הוא סיפור קצר מאת הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן. הסיפור הוא דרמה על חלומות, תקווה ומוות של ילדה קטנה. הוא פורסם לראשונה בשנת 1845 ועובד למחזות וסרטים רבים.

## עלילה

בלילה קר ומושלג, בערב חג המולד, מנסה ילדה ענייה למכור גפרורים ברחוב. 		הילדה ענייה מאוד, היא צועדת יחפה בקור ובשלג, רועדת כולה, ואף אין לה מעיל לכסות את עצמה. בידיה הקפואות והרועדות היא מחזיקה את הגפרורים ומציעה אותם למכירה, אך לשווא. האנשים ברחוב חולפים על פניה ואינם מבחינים בה. כל אחד מהם ממהר לשוב אל ביתו החמים, שם מחכה לו משפחתו סביב שולחן החג. 

לילדה היה קר מאוד, אבל היא חוששת  לחזור הביתה, שכן אביה מכה אותה כשהיא לא מצליחה למכור גפרורים. 

כשאיננה יכולה לסבול עוד את הקור, מצאה הילדה מסתור בפינת הרחוב, והחליטה להדליק גפרור אחד על מנת לחמם את עצמה. רק גפרור אחד, לא יותר. אלא שהעולם הנגלה לנגד עיניה כה יפה וקסום, שהיא מדליקה עוד גפרור, ועוד גפרור. לאור הגפרורים היא ראתה מספר חזיונות יפים, הכוללים בין היתר עץ חג המולד וארוחת חג המולד הנחגגת מסביב לשולחן בביתה של משפחה אוהבת ומאושרת. וכן חזיון של סבתה האהובה, המנוחה.  
היא הדליקה את שאר הגפרורים, זה אחר זה, על מנת להמשיך ולחוות את רגעי הפנטזיה היפים, עד שהסתיימו כולם. כשעלה הבוקר, עוברים ושבים מצאו את הילדה מתה, קפואה בפינת הרחוב, כשלידה פזורים הגפרורים השרופים. 

כסיפורים אחרים של הנס כריסטיאן אנדרסן, גם סיפורה של מוכרת הגפרורים הקטנה מסתיים ללא "סוף טוב". הסיפור מתאר עוני קיצוני, בו לילדה קטנה אין נעליים והיא מסתובבת בשלג יחפה. בנוסף, מתואר בו ליבם הקפוא של העוברים ושבים, שאינם מבחינים במצוקתה של הילדה ומתעלמים ממנה בשרירות לב, עד למותה הטרגי.

כאשר עובד הסיפור לסרט של דיסני שונה סופו לסוף חיובי יותר ומלא תקווה.  בסרט של דיסני, כשהדליקה מוכרת הגפרורים את הגפרורים, היא ראתה חיזיון של סבתה, שהייתה האדם היחיד שהתייחס אליה באהבה ובטוב לב. היא הדליקה את שאר הגפרורים, זה אחר זה, על מנת לשמר את החיזיון של סבתה זמן ארוך ככל האפשר. בסרט של דיסני, 
לבסוף, כשנגמרו לה הגפרורים, מתה הילדה וסבתה לקחה את נשמתה לגן עדן, בו תמשיך לחוות את אותם חזיונות נפלאים.

## עיבודים מאוחרים

סיפור "מוכרת הגפרורים הקטנה" של אנדרסן הפך לקלסיקה וזכה לתרגומים ועיבודים רבים בכל העולם. 

גרסאות מודרניות שינו את סיומו של הסיפור, כך שסופו הפך לאופטימי. בשינוי המודרני הוכנסה לסיפור משפחה טובה שמצאה את הילדה ברחוב, כשהיא מחוסרת הכרה, ולקחה אותה לביתה. הילדה קיבלה אוכל, בגדים ומיטה חמה, וניצלה מהמצוקה והעוני.

ב-1999 עלה בישראל המחזמר "מוכרת הגפרורים הקטנה" בו שיחקו קרן שמש, גבי שושן, וזאב שמשוני. המחזה והשירים נכתבו בידי איילה קורקוס, בוים על ידי אבי מלכה, ועובד מוזיקלית בידי חזי גרוס. 

הסיפור זכה לכמה עיבודים לקולנוע, ביניהם בסרט מצויר של וולט דיסני, שקיבל בשנת 2006 את פרס סרט האנימציה הטוב ביותר בפסטיבל סרטי האנימציה ה 17 בזאגרב.

בנוסף, הסיפור עובד לאופרה, וכן ליצירות תזמורתיות. בשנת 2008 קיבל 
המוזיקאי דייוויד לאנג  את פרס פוליצר למוזיקה על יצירתו "מוכרת הגפרורים הקטנה".

## קישורים חיצוניים

* טקסט הסיפור באנגלית 

קטגוריה:מעשיות ואגדות
קטגוריה:סיפורי הנס כריסטיאן אנדרסן
קטגוריה:סיפורים קצרים לחג המולד
בני הנפילים: עיר של עצמות (סרט)

**בני הנפילים: עיר של עצמות** (באנגלית: **The Mortal Instruments: City of Bones**) הוא סרט פנטזיה הרפתקאתית העוסק במיתוס ובמיתולוגיה. הסרט יצא לאקרנים ב-23 באוגוסט 2013.

## תקציר העלילה
קליירי פריי, נערה מתבגרת בת 15 המתגוררת בניו יורק, מגלה יום אחד כי היא צאצאית של ציידי צללים - קבוצה חשאית של צאצאיהם של המלאך רזיאל ובני אדם הנאבקת בשדים שמנסים להשתלט על העולם. לאחר היעלמותה המסתורית של אמה, מחליטה קליירי להצטרף לציידי הצללים, ומגלה בעזרתם את "ניו יורק האחרת" - המורכבת משדים, פיות, ערפדים ואנשי זאב. במהלך הסיפור קליירי מתאהבת בצייד הצללים יפה תואר, ג'ייס ויילנד, ומגלה שאמה בעצם גם הייתה ציידת צללים, והסתירה זאת ממנה. היא מכירה ציידי צללים נוספים: אלק ואיזי לייטווד. בעזרתם ובעזרת ג'ייס ולוק (איש זאב אשר היה בשבילה כמו אב) הם יוצאים לחפש את אמה, ומתמודדים עם מכשולים וסכנות שונות.

## צוות השחקנים
* לילי קולינס - קליירי פריי
* ג'יימי קמפבל באוור - ג'ייס ויילנד
* רוברט שיהאן - סיימון לואיס
* ג'מימה ווסט - איזבל לייטווד
* קווין זגרס - אלק לייטווד
* איידן טרנר - לוק גרווי
* ג'ונתן ריס מאיירס - ולנטיין מורגנשטיין
* גודפרי גאו - מגנוס ביין
* לנה הידי - ג'וסלין פריי
* קווין דורנד - אמיל פונגפורן
* סי סי הייץ' פונדר - מאדאם דורותיאה
* רוברט מאייה - סמואל לקוול
* סטיבן.ר. הארט - האח ג'רמיה
* אליאס מ'בארק - סגן הערפד

## הפקה
### טרום הפקה
לפני שהשחקן ג'יימי קמפבל באוור נבחן לדמותו של ג'ייס; השחקנים מקס איירונס, בנג'מין סטון, דאגלס בות' ואלכסנדר לודוויג נבחנו לדמות, אך לא הצליחו ואלכס פטיפר נבחר לתפקיד אך החליט לפרוש.

### צילומים
הצילומים התקיימו החל מ-20 באוגוסט עד ל-7 בנובמבר 2012. הסרט צולם בטורונטו, אונטריו, קנדה וניו יורק.

## קישורים חיצוניים

* 

* 

קטגוריה:סרטי 2013
קטגוריה:סרטים אמריקאיים מבוססי ספרים
קטגוריה:סרטי פנטזיה אמריקאיים
קטגוריה:סרטי דרמה רומנטית
קטגוריה:סרטי הרפתקאות אמריקאיים
קטגוריה:סרטים המבוססים על רומנים אמריקאים
ורסצ'ה

**ורסצ'ה** (באיטלקית: **Versace**) הוא בית אופנה עלית יוקרתית וחברה איטלקית. החברה הוקמה על ידי ג'אני ורסצ'ה בשנת 1978.

## היסטוריה
ורסצ'ה פתח את חנותו הראשונה במילאנו בשנת 1978 והחנות הפכה להצלחה מיידית. כיום ורסצ'ה הוא מבתי האופנה המובילים בעולם. בשנת 1994 השיק ורסצ'ה את קולקציית השעונים הראשונה של המותג. בשנת 1997 נרצח ורסצ'ה על ידי אנדרו קונאנן. בגדיו של הרוצח נמצאו בפח הזבל הסמוך לביתו של ורסצה. בתום 8 ימים הרוצח נמצא מת כשהוא ירוי בראשו. לימים התברר כי היה רוצח סדרתי שירה בעצמו באקדחו. אחותו דונטלה ואחיו סנטו תפסו פיקוד והפכו למנהלים הראשיים של החברה. בתה של דונטלה, אלגרה ורסצ'ה, היא הבעלים של 50 אחוז מהחברה כפי שכתב ג'אני בצוואתו. המותג עצמו מורכב מקווי אופנה שונים הפונים למגזרים שונים אך ביחד מרכיבים את המותג הכולל. בנוסף לביגוד ואביזרי אופנה המותג כולל גם מלון שנקרא "Palazzo Versace" שנפתח בשנת 2000 באוסטרליה. מלון נוסף נפתח בדובאי בסוף שנת 2013. הקו המרכזי של המותג נקרא **Versace Couture** והוא כולל בגדים, תכשיטים, שעונים, מוצרי קוסמטיקה, בשמים, תיקים ורהיטים. בשנת 2010 נחשף מכשיר סלולרי שעוצב על ידי ורסצ'ה. 
המותג מושפע בעיקר מהמיתולוגיה היוונית והים התיכון וניכר שמרבית ההיסטוריה העיצובית נשענת על ידי מוטיבים חוזרים של תקופות היסטוריות שונות. הלוגו והסמל המסחרי של המותג נותן כבוד למדוזה ולסמלים של ממלכת צרפת והים התיכון. בית האופנה נותן דגש למוטיבים אדריכלים בהשארת קווי עיצוב של מנזר סנט הארלי בדרום צרפת הידוע באדריכלות ים תיכונית עם מוטיבים של המיתולוגיה היוונית.  

בית האופנה ידוע בקרב מפורסמים רבים כגון: אליזבת הרלי, ג'ניפר לופז, סינדי קרופורד, קתרין זיטה-ג'ונס, ביונסה נואלס, ליידי גאגא, ואלטון ג'ון. הייחוד של ורסצ'ה מבתי אופנה אחרים הוא השימוש התדיר שלו במפורסמים בפרסומות שלו. חלק מהאנשים שהיו הפנים של המותג במהלך השנים היו מדונה, בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה, דמי מור, אשטון קוצ'ר, ואיאן סומרהולדר. כיום הפנים של המותג היא השחקנית והדוגמנית ג'נוארי ג'ונס.

## עיצובי עבר של ורסצ'ה

Gianni Versace Florence 2008.jpg|עיצוב של ורסצ'ה, 2007
Versace corset bonds top.jpg|עיצוב של ורסצ'ה משנות ה-90 המוקדמות
Gianni Versace evening dress vintage.jpg|עיצוב של ורסצ'ה בצבעים בולטים


## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מותגי אופנה עילית
קטגוריה:חברות אופנה איטלקיות
אלמריה

שמאל|ממוזער|290px|המבצר (אלקאסאבה) של אלמריה
**אַלְמֶרִיָה** (בספרדית: **Almería**; בערבית: **المرية**, תרגום לעברית: "מגדל צופים") היא עיר הבירה של מחוז אלמריה שבאנדלוסיה שבדרום מזרח ספרד.
## גאוגרפיה
העיר, שהיא עיר נמל על חוף הים התיכון, שוכנת בצידו המערבי של נהר אנדרקס ובה כ-191,443 תושבים, נכון לשנת 2012. העיר הוקמה בשנת 955 על ידי הח'ליפה עבד אל רחמן השלישי אשר בנה אותה כמתחם מבוצר בראש הגבעה, כדי להגן על היישובים שבאזור, מפני חדירות מהים, וקרא לה אלמריה שפירושו מגדל תצפית. את המבצר הוא בנה על יסודותיו של מבצר מוּרִי. המבצר נחשב לשני בגודלו בין מבצרי אנדלוסיה (הראשון הוא מבצר אלהמברה).

בזמן שבאלמריה משל חייראן העאמירי (חייראן אל-עאמירי), הוא בנה את החומות סביב העיר, והפך את הנמל לבעל חשיבות אסטרטגית גבוהה ביותר. הנמל שעוד קודם לכן היה מן הנמלים הרומים החשובים בספרד, ונקרא **Portus magnus** (הנמל הגדול), הגיע בימי חייראן לרמה מסחרית גבוהה, ואלמריה סחרה באמצעותו עם אירופה והמזרח.

אלמריה נחשבת לעיר היבשה ביותר באירופה מבחינת כמות משקעים ויורדים בה פחות מ-200 מילמטרים של גשם בשנה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אנדלוסיה: ערים
קטגוריה:ים אלבוראן: ערי נמל
יוני פרס

[ממוזער|250px|יוני פרס לצד אחותו [צביה ולדן ואחיו חמי פרס סופד לאביו, בהלווייתו של שמעון פרס, ספטמבר 2016]]
**יהונתן (יוני) פרס** (נולד בשנת 1952) הוא וטרינר ישראלי, מייסד בית החולים הווטרינרי בכפר הירוק, ובעבר מנהל בית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי בבית דגן.

## ביוגרפיה
יהונתן פרס הוא האמצעי מבין שלושת ילדיהם של סוניה ושמעון פרס, אח לצביה ולדן ולחמי פרס. נולד וגדל בתל אביב.

ב-20 ביוני 1971, במהלך קורס מ"כים, נפלט מנשקו האישי צרור ממנו נהרג , חייל ביחידה. פרס נשפט וריצה שלושה חודשי מאסר.

בשנת 1989 סיים פרס את לימודיו בבית הספר לרפואה וטרינרית של האוניברסיטה העברית. את שנת ההשתלמות עשה ברפואה וכירורגיה של חיות מחמד באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית. היה שותף להקמת מרכז לכלבי נחייה בישראל שהוקם בשנת 1991.

לאחר ששב לישראל, היה רופא ומרצה בבית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי בבית דגן. בשנת 1994 הקים את מחלקת חירום וטיפול נמרץ של בית חולים זה וניהל אותה במשך שלוש שנים.

הוא הוסמך כווטרינר מומחה ברפואה קלינית של חיות מחמד, וכווטרינר מומחה בחירום וטיפול נמרץ וטרינרי, הראשון בעל תואר זה בישראל.

בין השנים 1997–1999 כיהן כמנהל בית החולים הווטרינרי בבית דגן. לאחר שפרש מניהול בית החולים הווטרינרי התמקד בטיפול וטרינרי בכלבי נחייה לעיוורים.

בשנת 2004 ייסד את בית החולים הווטרינרי בכפר הירוק, והוא עומד בראשו.

פרסם מאמרים רבים בספרות המקצועית. בין השאר כתב פרק בספר "Ettinger's Textbook of veterinary Internal medicine".

נשוי לסיגל שלו. לפני כן היה נשוי לעיתונאית האוכל והבישול פיליס גלזר. מתגורר בכפר הירוק.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:וטרינרים ישראלים
יוני
קטגוריה:ילדי ראשי ממשלת ישראל
קטגוריה:ילדי נשיאי ישראל
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור לרפואה מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:רמת אביב: אישים
קטגוריה:הכפר הירוק
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1952
מוהאץ'

**מוהאץ**' (בהונגרית: **Mohács**; בקרואטית: **Mohač**; בסרבית: **Мохач**; בטורקית: **Mohaç**; בסלובקית: **Moháč**; בגרמנית: **Mohatsch**) היא עיירה בדרום הונגריה במחוז באראניה, על גבול קרואטיה ועל גדות הדנובה. העיר הייתה אתרם של שני קרבות גדולים: קרב מוהאץ' הראשון (1526), בראשית שליטת האימפריה העות'מאנית על הונגריה וקרב מוהאץ' השני (1687), עם סיומה.

## היסטוריה
העיר הייתה מחנה צבאי רומי, בעת ממלכת הונגריה הייתה העיר מרכז מנהלי של מחוז באראניה (Baranya) ההיסטורי. עם הכיבוש העות'מאני הייתה העיר המרכז המנהלי של סנג'ק מוהאץ'.

ב-1911, כחלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, חיו בעיר  56,909 איש. מתוכם 21,951 היו דוברי גרמנית, 20,699 דוברי הונגרית, 4,312 דוברי סרבית, 421 דוברי קרואטית ו-9,600 דוברי "שפות אחרות", רובם דוברי הדיאלקט הסרבו-קרואטי בונייווק (Bunjevac) וסלובקית.

## יהודי מוהאץ'
ב-1941 היה אחוז היהודים באוכלוסייה 4% (707 נפשות). רובם השתייכו לזרם הנאולוגי ועסקו במסחר ותעשייה. ב-1942 הייתה העיר מרכז לגיוס עובדי כפייה (שגויסו בכפייה מקרב הגברים היהודים הבוגרים לשירות במסגרת הצבא ההונגרי) ושליחתם לחזית המזרחית. ובעיר התקיים מחנה עבודה. 

הצבא הגרמני כבש את העיר ב-19 במרץ 1944, אז מנו חברי הקהילה הנאולוגית 622 נפש. באמצע מאי רוכזו לשני גטאות שהוקמו בעיר למעלה מ-1,000 מיהודי המחוז. ב-29 ביוני נשלחו תושבי הגטאות (למעט גברים כשירים לעבודה שנשלחו לחזית במסגרת הצבא ההונגרי) למחנה ההשמדה אושוויץ, דרך בירת המחוז, פץ'. בין יהודים אלו היה רב ראשי ארמין פלש שלא שרד את המחנה.

## ילידי המקום

* **[[לאסלו ז'יגמונד]]** (במקור **וייס** 1907 – 1992) היה היסטוריון יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט. 
* **[[שאנדור גאל]]** (במקור **גולדארבייטר** 1901 – 1966) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי. 
* **[[ינה מוהאצ'י]]** (במקור **קליין** 1886 – 1944) היה סופר, מחזאי, משורר, מתרגם יהודי-הונגרי.
* **[[אנדרה רוז'דה]]** (במקור **רוזנטל,** 1913 – 1999) היה צייר סוריאליסטי, צלם יהודי-הונגרי-צרפתי.

## לקריאה נוספת
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:הונגריה: ערים
קטגוריה:קהילות יהודיות שהושמדו בשואה
קטגוריה:קהילות יהודיות בהונגריה
קטגוריה:גטאות בהונגריה
שנדור גומבוש

**שאנדור גומבוש** (בהונגרית: **Gombos Sándor**; 4 בדצמבר 1895 – 27 בינואר 1968) היה סייף הונגרי-יהודי. אלוף אולימפי ואלוף עולם בעל 4 מדליות זהב.

## ביוגרפיה
גומבוש נולד בסומבור שבסרביה. בשנת 1921 סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בודפשט. (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד)

### אלוף עולם
גומבוש זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בתחרות חרב אישי באליפות העולם בסיף, בבודפשט בשנת 1926 ובווישי שבצרפת בשנת 1927.

### אלוף אולימפי
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה גומבוש במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתית, בין חברי הנבחרת היו עוד שני סייפים יהודים, יאנוש גאראי ואטילה פטשאואר. הנבחרת ההונגרית הייתה בלתי מנוצחת בטורניר האולימפי. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בטורניר חרב אישי לאחר שניצח ב-8 קרבות מתוך 11.

באליפות העולם בסיף שנערכה בנאפולי שבאיטליה בשנת 1929 סיים גומבוש במקום שישי בתחרות חרב אישי.

גומבוש זכה פעמיים ברציפות במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי באליפות העולם בסיף, בלייז' שבבלגיה בשנת 1930 ובווינה שבאוסטריה בשנת 1931 וסיים במקום רביעי בתחרות חרב אישי בשנת 1930.

גומבוש פרש מספורט תחרותי בשנת 1932. אחרי מלחמת העולם השנייה כיהן בתפקיד נשיא איגוד הסיף של הונגריה.

בשנת 1968 נפטר גומבוש בבודפשט.

## תארים והישגים
*בשנת 1997 נבחר גומבוש להיכל התהילה של הספורט היהודי.

## קישורים חיצוניים

* שנדור גומבוש יד לאיש הספורט היהודי 

קטגוריה:אלופים אולימפיים: סייפים
קטגוריה:אלופים אולימפיים יהודים
קטגוריה:סייפים יהודים הונגרים
קטגוריה:ספורטאים יהודים בשואה
קטגוריה:יהודים בשואה: הונגריה
קטגוריה:סייפים באולימפיאדת אמסטרדם (1928)
קטגוריה:משתתפים יהודים באולימפיאדת אמסטרדם (1928)
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אטווש לוראנד בודפשט
קטגוריה:רופאים יהודים הונגרים
קטגוריה:חברי היכל התהילה של הספורטאים היהודים: הונגרים
קטגוריה:הונגרים שנולדו ב-1895
קטגוריה:הונגרים שנפטרו ב-1968
דמסוס השני

**דמסוס השני** (בלטינית: **Damasus II**; מת ב-9 באוגוסט 1048) היה אפיפיור במשך פחות מחודש, בין 17 ביולי 1048 ועד מותו. הוא היה האפיפיור הגרמני השני שמונה על ידי היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שמו היה פופו והוא היה יליד בוואריה. לפני מינויו היה בישוף בריקסן בטירול.

היינריך השלישי ניסה למנות אפיפיור מטעמו. הוא הצליח להעלות לכס את קלמנס השני, אך זה נפטר מספר חודשים לאחר מינויו. לאחר מותו שב ועלה על הכס בכוח הזרוע בנדיקטוס התשיעי, שנתמך על ידי שליט טוסקנה. לאחר התייעצויות בחצר הקיסרית בסקסוניה, שבהן עלו מספר שמות כמועמדים ראויים, בהם ארכיבישוף ליון, בישוף לייז' ואף האדם שפוטר מכהונתו כאפיפיור מספר חודשים לפני כן, כיוון שרכש אותה בכסף, גרגוריוס השישי, סירב היינריך לשמות שהוצעו לו. הוא מינה תחתם את פופו, בישוף בריקסן בטירול, שנטל לעצמו את השם דמסוס השני.

הקיסר ליווה את האפיפיור החדש במסעו לרומא עד אולם, שם נאלץ לחזור משום שחשש לעזוב את גבולות גרמניה. האפיפיור המשיך מלווה בחיל קיסרי בדרכו לרומא. דמסוס הוכתר בארמון הלטראנו ברומא ב-17 ביולי 1048, אך פרש מיד לפלסטרינה משום שלא יכול היה לשאת את החום הכבד. הוא מת כעבור 22 יום.

מותו החטוף הוביל לתאוריית קונספירציה לפיה הורעל על ידי תומכי בנדיקטוס התשיעי או הילדברנד, מזכירו המסור של גרגוריוס השישי. אולם, ככל הנראה, סיבת מותו האמיתית הייתה כתוצאה ממחלת המלריה.

## קישורים חיצוניים

* ערך באנציקלופדיה הקתולית 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אפיפיורים שמונו על ידי היינריך השלישי
קטגוריה:אפיפיורים במאה ה-11
רעיה ברונשטיין

**רעיה ברונשטיין** (1 באוקטובר 1929 – 4 במאי 2023) הייתה ספורטאית ישראלית, אלופה ושיאנית ישראל בריצות קצרות, הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, הטלת כידון, קפיצה לגובה וכדורסלנית נבחרת ישראל והפועל חיפה . אלופת המכביה, מורה לחינוך גופני, מארגנת אירועים גדולים בישראל ומחוצה לה וחברת הוועד המנהל של מכון וינגייט.

## ביוגרפיה
ברונשטיין נולדה בגרמניה, שנה וחצי אחרי אחיה, דוד, בתם של ליפא (יליד רוסיה) ושל מרגריטה (ילידת גרמניה). היא עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1938. למדה בבית הספר היסודי תל נורדאו בתל אביב ובגימנסיה בלפור.

ברונשטיין ופרידה ליכטבלאו היו הספורטאיות היחידות שנבחרו לייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון (1948), אך הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה בנימוק שפלשתינה הפסיקה להיות ישות קיימת עם סיום המנדט ולכן איננה רשאית להשתתף במשחקים.

היא בוגרת הקורס השלישי למורי התעמלות, שהתקיים בשנת 1950. אותה שנה, היא השתתפה במכביה השלישית וזכתה בשתי מדליות זהב, בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון.

שחקנית הנבחרת הלאומית הראשונה של ישראל בכדורסל נשים 1950. הנבחרת יצגה את ישראל באליפות אירופה כדורסל נשים שהתקיימה בבודפשט - הונגריה. שיחקה כדורסל מגיל 13 בהפועל תל אביב (1942 – 1950), ובהפועל חיפה (1950/1951). גובהה: 1.67מ', הצטיינה בקליעות, זריזות ובחטיפת כדורים.

בתחרות שנערכה בתל אביב ב-19 באפריל 1952 קבעה ברונשטיין בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 12.03 מטר. באליפות ישראל שנערכה ביוני 1952 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בהטלת כידון בתוצאה של 33.95 מטר ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.35 מטר..

ברונשטיין עבדה 13 שנה כמורה לאתלטיקה קלה במדרשה לחנ"ג במכון וינגייט וכמורה לחינוך גופני בתיכון עירוני ד'.

ברונשטיין זכתה באותות הצטיינות והוקרה: מממשלת צ'אד (עיטור האבירות) על ארגון יום העצמאות של צ'אד בשנת 1963. ממשלת סנגאל קיבלה מדליה על ארגון מפגן הפתיחה של משחקי אפריקה – (האולימפיאדה האפריקאית 1964)

ברונשטיין זכתה בפרס עובדת ישראל מטעם עיריית תל אביב.

## קישורים חיצוניים

* רעיה נכנסה להיכל התהילה - כדורסל נשים ישראל
* , כתבה על זוכי פרס עובד ישראל, כולל תמונה של רעיה ברונשטיין.
* 
* 
* 50 הטובים בכל הזמנים באתר איגוד האתלטיקה בישראל
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אלופות ישראל בהדיפת כדור ברזל
קטגוריה:אלופי ישראל בהדיפת כדור ברזל
קטגוריה:אלופות ישראל בזריקת דיסקוס
קטגוריה:אלופות ישראל בהטלת כידון
קטגוריה:אלופות ישראל בקפיצה לגובה
קטגוריה:אלופי ישראל בקפיצה לגובה
קטגוריה:אלופות המכביה: אתלטיות
קטגוריה:כדורסלניות נבחרת ישראל
קטגוריה:נשות חינוך ישראליות
קטגוריה:אנשי חינוך ישראלים
קטגוריה:מורות לחינוך גופני
קטגוריה:מורים לחינוך גופני
קטגוריה:עסקני ספורט ביישוב
קטגוריה:אתלטיות ארץ-ישראליות
קטגוריה:אתלטים ארץ-ישראלים
קטגוריה:כדורסלניות הפועל חיפה
קטגוריה:ישראליות ילידות גרמניה
קטגוריה:ישראלים ילידי גרמניה
קטגוריה:בוגרות בית הספר תל נורדאו
קטגוריה:בוגרי בית הספר תל נורדאו
קטגוריה:בוגרי גימנסיה בלפור
קטגוריה:בוגרות גימנסיה בלפור
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1929
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1929
קטגוריה:ישראליות שנפטרו ב-2023
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2023
ישראל יוסף לאו

הרב **ישראל יוסף לאו** (לבוב תרמ"ח, 1888 – בלז'ץ, אלול תש"ב, 1942) היה רבה האחרון של העיר קולומיאה בגליציה. נספה בשואה.

## ביוגרפיה
נולד בלבוב, בנו הבכור של הרב צבי יהודה ולאה הינדה לאו (לויא). בן דודו היה הרב מאיר שפירא מלובלין. אחיו היה הרב משה חיים לאו, לימים רבה של פיוטרקוב. למד אצל סבו הרב שמואל יצחק שור, בעל ה"מנחת שי", שקירבו לחסידות צ'ורטקוב, וכן למד בבית המדרש הגדול מחוץ לעיר. נסמך לרבנות על ידי סבו החורג הרב שלום מרדכי שבדרון, הרב יצחק שמלקיש ועוד. 

נשא את נעכא, בתו של הבנקאי ר' יעקב בידוף, מחסידי ויז'ניץ בקולומיה. מאז היה מקורב מאוד לחסידות זו. לא רצה לסמוך על שלחן חותנו ולא רצה לקבל עליו את עול הרבנות. היה עוזר לחותנו בניהול עסקיו ובמקביל עסק בצורכי ציבור. היה פעיל בתנועת אגודת ישראל וצעירי אגודת ישראל ופעל להקמת בתי ספר של רשת בית יעקב בגליציה. 

מאז עזיבת רב העיר הרב גדליה שמלקיש בשנת תרס"ד לא התמנה רב לעיר, בעיקר נוכח יריבות בין המפלגות, והתנצחות לגבי זהות המועמד. בשנת תרצ"א הציעו אנשי המזרחי את הרב ישראל יוסף לאו לרב העיר, בתנאי שיפסיק את פעילותו המפלגתית. מאז כיהן הרב לאו כרב העיר. הוא התבלט בנאומיו הבהירים וכישרונו הרטורי. ייצג את הקהילה גם בפני מועצת העיר.

עם פרוץ שואת יהודי פולין בלטו פעולותיו למען קהילתו. הוא סירב לבקשות לברוח לצ'כוסלובקיה והונגריה הסמוכות. יצא עם בני קהילתו למחנה ההשמדה בלז'ץ בכז' באלול תש"ב, שם נרצח עם אשתו, שלוש בנותיו חיה, פרידה וגיטל ובנו דוד. בנו שמואל יצחק עלה לארץ ישראל בשנת 1939 והוא היחיד מבניו ששרד.

## אילן יוחסין

## לקריאה נוספת
* מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, כרך ג' בערכו

## קישורים חיצוניים

* זאב פישר שיין, **הרה"ג ר' ישראל יוסף לאו הי"ד**, בתוך: דב נוי ומרדכי שוצמן (עורכים), **ספר זיכרון לקהילת קולומיה והסביבה**, הוצאת ארגון יוצאי קולומיה והסביבה בארץ ובתפוצות, 1972, עמ' 187 ואילך (, תמונה 191 ואילך).
* הרב יוסף ישראל לאו משביע חיילים יהודיים לצבא פולין, על מגרש הספורט הלאומי בקולומיאה, מאתר יד ושם

## הערות שוליים

קטגוריה:רבנים חרדים
קטגוריה:רבנים אורתודוקסים
קטגוריה:רבנים פולנים
קטגוריה:רבנים חסידים
קטגוריה:חסידי צ'ורטקוב
קטגוריה:יהודים בשואה: פולין
ישראל יוסף
קטגוריה:רבנים שנספו בשואה
קטגוריה:נספים במחנה הריכוז בלז'ץ
קטגוריה:פעילי אגודת ישראל
קטגוריה:ילידי 1888
יצחק אפלויג

**יצחק אפלויג** (נולד ב-1 בספטמבר 1944) הוא כימאי ישראלי, פרופסור מחקר בפקולטה לכימיה בטכניון. כיהן כנשיא הטכניון בשנים 2001 עד 2009.

## תולדות חייו
יצחק אפלויג נולד בשנת 1944 בבוכרה שבאוזבקיסטן, לאחר שמשפחתו ברחה מאימת הנאצים לאחר פלישתם לפולין בספטמבר 1939. בשנת 1947 עלתה המשפחה לארץ ישראל. בין השנים 1962–1964 שירת בנח"ל ובצנחנים. בשנת 1967 סיים תואר ראשון בפיזיקה-כימיה. בשנת 1969 סיים תואר שני בכימיה, ובשנת 1974 סיים דוקטורט בכימיה, כולם באוניברסיטה העברית בירושלים.

בשנת 1976 הצטרף לסגל האקדמי של הטכניון, ובשנת 1983 מונה לפרופסור. בשנים 1995–1998 היה הדיקאן של הפקולטה לכימיה. כיהן כנשיא הטכניון בשנים 2001–2009. בשנת 2010 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. חבר משנת 2016 ב-Academia Europaea.

## פעילות מדעית ופרסומים מדעיים

תרומתו המרכזית של אפלויג מתבטאת בהכנסת הכימיה החישובית ושימוש בחישובים תאורטיים כדי לנבא מראש את תכונותיהם של חומרים המכילים סיליקון שלא היו ידועים, ובהצעת דרכים להכנתם. תרכובות אלו יכולות לשמש בסיס להכנת חומרים ופולימרים חדשים בעלי תכונות ייחודיות. מחלוצי השימוש בחישובים המבוססים על מכניקת הקוונטים לניבוי תכונותיהם הפיזיקליות והכימיות של חומרים.

פעילותו האקדמית כוללת יותר מ-180 פרסומים בעיתונות המדעית הבינלאומית, ועריכת שבעה ספרים. הוא חבר מערכת של כמה עיתונים מדעיים בינלאומיים, שימש ומשמש יו"ר של כנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה, ובוועדות בינלאומיות שונות.

## פרסים
* 2006 - תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של ברלין
* 2009 - פרס החברה האמריקנית לכימיה ע"ש פרדריק סטנלי קיפינג, מהחברה האמריקנית לכימיה. הפרס הוענק לאפלויג על "הישגיו פורצי הדרך, הניסיוניים והתאורטיים, בחקר הכימיה של הסיליקון, ובעיקר על תרומותיו להכנת והבנת התנהגותם של חומרים בעלי קשרים מרובים (כפולים ומשולשים) לסיליקון".
* 2011 - "מדליית - Verdienstkreuz 1. Klasse" מטעם ממשלת גרמניה, על פעילותו המתמשכת והבולטת בהידוק הקשרים בין ישראל וגרמניה בתחום המדע.
* 2018 - אות יקיר העיר חיפה.
* 2021 - מדליית שרדינגר לשנת 2021 מטעם האגודה העולמית לכימיה תאורטית וחישובית.

## קישורים חיצוניים

* יצחק אפלויג באתר הטכניון

## הערות שוליים

קטגוריה:ישראלים ילידי אוזבקיסטן
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:כימאים ישראלים
קטגוריה:נשיאי הטכניון
קטגוריה:סגל הטכניון: כימיה
קטגוריה:יקירי חיפה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1944
עתר (כתב עת)

**עָתַר** הוא כתב עת דו-שנתי ליצירה יהודית בספרות, בהגות ובאמנות, בעריכת בני הזוג המשוררים ד"ר אבישר הר-שפי וסיון הר-שפי, ויוצא לאור בידי הוצאת תבונות של המכללה האקדמית הרצוג מאז שנת 2010. 

"עתר" מפרסם שירה ופרוזה, ולכל גיליון ישנו נושא מלווה. החל מגיליונו השני, הוא התאחד עם כתב העת מבוע (של הסופר והעיתונאי יעקב אבן חן), ונוספה לו כותרת המשנה "מיסודו של מבוע".

בין היוצרים שפרסמו בכתב העת ניתן למנות את יובל גלעד, אבישר הר-שפי, סיון הר-שפי, שחר-מריו מרדכי, אפרת ביגמן, יורם ניסינוביץ', יוסי סוויד, עמיר עקיבא סגל, עמיחי חסון, רות קרא איוונוב קניאל ועוד.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:ישראל: כתבי עת ספרותיים
קטגוריה:ישראל: כתבי עת לשירה
קטגוריה:ספרי הוצאת תבונות
הוואי חמש-אפס

**הוואי חמש-אפס** (באנגלית: **Hawaii Five-O**, נהגה "הוואי פַייב אוֹ") היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי לאונרד פרימן . הסדרה התרחשה בהוואי ועקבה אחר היחידה המשטרתית המיוחדת חמש-אפס, שבראשה עמד סטיב מקגארט. צוות חמש-אפס הורכב משלושה עד חמישה חברים (כח קטן יחסית בהשוואה ליחידות משטרה דומות), והוא שכן בארמון איולאני . נעימת הנושא של הסדרה, אשר הולחנה על ידי מורטון סטיבנס , זכתה לפופולריות רבה ולמחוות שונות (ראו להלן).

## סקירת הסדרה

בישראל החלו לשדר את הסדרה ביוני 1973. 

## צוות שחקנים
* **סטיב מקגראט** (ג'ק לורד)
* **דני ויליאמס** (ג'יימס מקארתור)
* **צ'ין הו קלי** (קאם פונג צ'ון)
* **קונו קלקואה** (פרנסיס דמיין לאני גילברט קאו-הי, הידוע בכינוי "זולו")
* **בן קוקואה** (אל הרינגטון)
* **דיוק לוקלה** (הרמן וודמייר)
* **פרנק קאמאנה** (דאגלס מוסמן)
* **ג'יימס קאריו** (ויליאם סמית')
* **לורי וילסון** (שרון פארל)
* **"טראק" קיאלוהה** (וילפרד מו קיאלה)
* המושל **פול ג'יימסון** (ריצ'רד דנינג)
* פרקליט המדינה **ג'ון מניקוט** (גלן קאנון)
* הפתולוג **ד"ר מקס ברגמן** (אל איבן)
* ראש מעבדת הזיהוי הפלילי **צ'ה פונג** (הארי אנדו)
* המזכירה **ג'ני שרמן** (פגי ראיין)
* המזכירה בעונה הראשונה **מיי** (מגי פרקר)
* הסוכן החשאי הסיני **וו פט** (חאי די)

## תפקידי אורח בולטים

## בתרבות הפופולרית
* נעימת הפתיחה של הסדרה:
**שימשה בישראל בפתיח התוכנית הקומדי סטור.
**נוגנה בתחילת הסרט שרק 2 על ידי אחד מנגני הממלכה לאחר תרועת החצוצרות המלכותית.
**נוגנה בסרט מדגסקר בסצנה בה מרטי גולש בחוף הים.
**מפעל הפיס ערך פרסומת להגרלת ה-50 מיליון הגדולה שלו בעזרתה.
**בהשראת מפעל הפיס, הסדרה קופה ראשית השתמשה בנעימה כשעליה מושרות המילים: "כמה כמה כמה? חמישים מיליון".
**הושמעה בפרק "החטיפה" בסדרה שמש.
**מנוגן כפתיח לשיר ״לא רוצה לישון״ של ג'וזי כץ לפסטיבל שירי הילדים.
**בסדרה הסמויה כונו המשטרה והשוטרים בעגת תושבי בולטימור "5-O" (קרי: פָייב אוֹ).

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:סדרות טלוויזיה אמריקאיות שעלו לשידור בשנת 1968
קטגוריה:סדרות משטרה ופשע
קטגוריה:זוכי אמי בפריים טיים: תוכניות: פסקול לסדרה
קטגוריה:הערוץ הראשון - תוכניות רכש
קטגוריה:הוואי
קטגוריה:CBS: תוכניות וסדרות
קטגוריה:ערוץ המזרח התיכון - תוכניות רכש
לואיס פאג'ט

[שמאל|ממוזער|250px|לואיס פאג'ט ([הנרי קטנר וסי. אל. מור)]]
**לואיס פאג'ט** (באנגלית: **Lewis Padgett**) היה שם עט משותף של בני הזוג, הסופר היהודי אמריקאי הנרי קטנר (Henry Kuttner) (7 באפריל 1915 - 4 בפברואר 1958) והסופרת סי. אל. מור (Catherine Lucille Moore) (24 בינואר 1911 - 4 באפריל 1987), שכתבו סיפורי מדע בדיוני רבים, הן ביחד והן כל אחד לחוד. השם נלקח משמות הנעורים של אמהותיהם. הם גם השתמשו בשמות הבדויים "לורנס או'דונל" (Lawrence O'Donnell) ו"ס. ה. ידל" (C. H. Liddell), וכן שיתפו פעולה בשמותיהם האמיתיים.

בכתיבתם כ"לואיס פאדג'ט" הם חיברו סיפורים קצרים הומוריסטיים רבים במדע בדיוני בשנות הארבעים והחמישים.

## עיבודים
הסיפור "Twonky" עובד לתוכנית רדיו ולסרט באורך מלא באותו השם.

פרק של "אזור הדמדומים" היה מבוסס על הסיפור הקצר "What You Need".

הסרט העלילתי "The Last Mimzy" מבוסס באופן רופף על הסיפור הקצר "חלכן היה נמזר" (Mimsy Were the Borogoves)

## מיצירותיהם
### כלואיס פאג'ט
תורגמו רק יצירות בודדות, ובהן:
* "חלכן היה נמזר" (Mimsy Were the Borogoves) בתוך "מבחר הסיפורת הבדיונית" בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981




### לורנס או'דונל

* *Clash By Night*, 1943
* *The Children's Hour*, 1944
* *The Code*, 1945
* *The Lion and the Unicorn*, 1945
* *This is the House*, 1946
* *[[Vintage Season]]*, 1946
* *Fury*, 1947
* *Promised Land*, 1950
* *Heir Apparent*, 1950
* *Paradise Street*, 1950


### ס. ה. לידל

* *The Sky is Falling*, 1950
* *Carry Me Home*, 1950
* "P.S.'s Feature Flash", 1950 (essay)
* *The Odyssey of Yiggar Throlg*, 1951
* *Android*, 1951
* *We Shall Come Back*, 1951
* *Golden Apple*, 1951
* *The Visitors*, 1953


### כזוג בשמם המלא

* *Quest of the Starstone*, 1937
* *Earth's Last Citadel*, 1943
* *The Mask of Circe*, 1948
* *Home is the Hunter*, 1953
* *Or Else*, 1953
* *A Wild Surmise*, 1953
* *Home There's No Returning*, 1955
* *Two-Handed Engine*, 1955
* *No Boundaries*, 1955 (collection)
* *Rite of Passage*, 1956


## ראו גם
* ג'ברווקי

## קישורים חיצוניים
* לואיס פאג'ט, באתר isfdb

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרי מדע בדיוני אמריקאים
קטגוריה:סופרים אמריקאים הידועים בשם עט
קטגוריה:סופרי מדע בדיוני יהודים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו במאה ה-20
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו במאה ה-20
נעול (טום קלנסי)

**נעול** (באנגלית: **Locked On**) הוא ספר מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי. הספר, ה-11 בסדרת הספרים אודות ג'ק ראיין, מנתח מודיעין של ה-CIA, הוא הספר השלישי בסדרה (לאחר "The Teeth of the Tiger" וחי או מת), אשר מתאר את פעילותו של בנו של ראיין, ג'ק ראיין ג'וניור, במסגרת פעילותו במוסד מודיעיני אמריקאי לא רשמי בשם "הקמפוס". במהלך עלילת הספר פועלים ראיין ג'וניור וחבריו לארגון, על מנת למנוע את פריצתה של מלחמה גרעינין בין הודו לפקיסטן, וזאת על רקע מסע הבחירות של ראיין האב, אשר בשל תחושת חובתו למדינתו מחליט בסופו של הספר הקודם בסדרה (חי או מת), להתמודד למשרת נשיא ארצות הברית, כאשר אלו המתנגדים לכך יעשו הכל כדי לעצרו, לרבות בניסיון לפגוע בידידו הוותיק ואיש ה-CIA ג'ון קלארק.

## עלילה
עלילת הספר נפתחת לאחר לכידתו של האמיר, הטרוריסט הידוע לשמצה בידי אנשי ה"קמפוס", ארגון מודיעיני סודי הפועל למען האינטרסים של ארצות הברית, ואשר בו חברים בין היתר ג'ק ראיין ג'וניור, ג'ון קלארק ושותפו וחתנו דומינגו שאבז. בעקבות לכידת האמיר, פועל הקמפוס לניתוח המידע המודיעיני אשר התקבל ממנו, מה שמובילם לגילוי אודות מזימתו של איש צבא פקיסטני בכיר, אשר במסגרת חזונו להקמתה של ח'ליפות אסלאמית חדשה, זומם לביים הטלת פצצת אטום מתוצרת פקיסטן על הרוסים, ובכך לגרום לנפילת המשטר בפקיסטן. הארגון שלו מצליח לגנוב שתי פצצות אטום.

בו בזמן, ג'ק ראיין האב נכנס במלוא המרץ למירוץ הבחירות לנשיאות ארצות הברית, בניסיון להדיח מכהונתו את הנשיא המכהן אד קילטי, השואף אף הוא להיבחר לכהונה שנייה. במסגרת המירוץ פועלים אנשיו של קיטלי, הן בממשל הקיים והן מחוצה לו, להוביל להפסדו של ראיין בבחירות, ולשם כך פועלים להפללתו של ג'ון קלארק, חברו הוותיק של ראיין, על סמך פעולותיו במסגרת ה-CIA, וזאת בהנחה כי הפללתו של קלארק תפגע במעמדו של ראיין, אשר קשריו לקלארק ידועים היטב. בשלב זה נאלץ קלארק לעמוד כנגד אויביו הישנים והחדשים לבדו, בניסיון לעמוד על זהותם של מפליליו. הוא טס בעקבות העבר למזרח גרמניה לשעבר אך נתפס בידי פושעים רוסים- שמשתפים פעולה בעקיפין עם קילטי.

בסופו של דבר, נאלצים חברי ה"קמפוס" לעמוד למול איום ישיר על שלום העולם, כאשר איש הצבא הפקיסטני ואנשיו, בניסיון לשחרר את מנהיגם אשר נעצר בידי כוחות הביטחון הרוסיים, מאיימים לשגר את שתי פצצות האטום על מוסקבה. בשל סירובו לספק סיוע של נשיא ארצות הברית דאז, קילטי, נאלצים אנשי הקמפוס פעם נוספת להתמודד כנגד אויביה של ארצות הברית, בניסיון להציל מיליוני אנשים ממוות ודאי ולשמור על יציבות העולם. קלארק ניצל על ידי אנשי SVR רוסים, שמבקשים את עזרתו. יחד עם דינג הוא מאלתר מחדש את יחידת "קשת" (מהספר קשת שש) והם מצליחים למצא את מקום המחבוא עם פצצת אטום אחת. ג'ק וקצין פקיסטני אמין מוצאים את פצצת האטום השנייה ששונעה משם בחשאי ברכבת.

אד קילטי מפסיד כצפוי בבחירות והממשל החדש נוקם בעורכת דין לזכויות אדם ששיתפה פעולה עם קילטי ועם "האמיר" כדי להפיל את קלארק.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* דף הספר באתר הרשמי של טום קלנסי (אנגלית)
* 

קטגוריה:ספרי טום קלנסי
קטגוריה:ספרי מתח
קטגוריה:ספרי ריגול
קטגוריה:ספרי 2011
קטגוריה:ספרי הוצאת מודן
שמלת כלולות

"**שמלת כלולות**" הוא שיר שאת מילותיו כתב דודו ברק, הולחן על ידי נחום היימן, עובד על ידי אריה לבנון (כולל ההקדמה וקטעי המעבר) ובוצע על ידי שלישיית המעפיל בפסטיבל הזמר והפזמון תש"ל (1970).

השיר לא זכה באחד המקומות הראשונים, אך הוא מבין השירים היותר מוכרים ומושמעים לאורך השנים מפסטיבל זה; ואף זכה למספר ביצועים נוספים (צחי ויעל, ריקה זראי, הגבעטרון ועוד).

מילות השיר מנוסחות בגוף ראשון זכר ובהן הדובר מציע "שמלת כלולות" המסמלת בהדרה את אהבתו לבת הזוג שלו.

השיר הולחן על ידי נחום היימן במקצב של 6/8 כשכל תיבה רביעית היא ב-4/8
; ומכאן שמדובר לכאורה במקצב של 22/8.
היימן עצמו טוען שמדובר במקצב שמשתנה, אך מציין שמקצבים שבורים כאלו שאופייניים לסגנונות שונים של מוזיקה מזרחית כמו שירת יהודי ספרד ותימן השפיעו עליו
.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:שירי שלישיית המעפיל
קטגוריה:שירי ריקה זראי
קטגוריה:שירים בעברית
קטגוריה:שירים שהולחנו על ידי נחום היימן
קטגוריה:שירים שנכתבו על ידי דודו ברק
קטגוריה:שירים על ביגוד ואופנה
TUI איירווייז

ממוזער|שמאל|250px|בואינג 737–800 של החברה
ממוזער|שמאל|250px|בואינג 787 של החברה
**TUI איירווייז**, שבעבר נקראה "**ת'ומסון איירווייז**" (באנגלית, **Thomson Airways**) היא חברת השכר הגדולה בעולם. החברה מפעילה טיסות מבריטניה ואירלנד, ליעדים באירופה, אפריקה, אסיה, וצפון אמריקה.

החברה החלה לפעול ב-1 בנובמבר 2008, לאחר שהתמזגו החברות תומאסון פליי, ופירסט צ'ויס איירווייז (First Choice Airways). החברה מדורגת במקום השלישי בבריטניה (אחרי איזיג'ט ובריטיש איירווייז), בשנת 2011 טסו עם החברה למעלה מ-11 מיליון נוסעים.

משרדה הראשי של החברה ממוקם בעיר לוטון שבבדפורדשייר, ומשרדי ההנהלה נמצאים בעיר בקרוולי שבמחוז סאסקס מערב.

## תולדות החברה
בשנת 1989, התמזגו שלוש חברות תעופה לחברה אחת בשם "בריטניה איירוויז"; **Euravia** שנוסדה בינואר 1962, **בריטניה איירווייז** שנוסדה בדצמבר 1964, ו**אוריון איירווייז** שנוסדה בשנת 1979.

בשנת 2004 רכשה חברת TUI AG את בריטניה איירוויז, ושינתה את שמה ל"תומאסון פליי". בספטמבר 2007 רכשה TUI את פירסט צ'ויס איירווייז, ובמאי 2008 טסו שתי החברות תחת הרישיון של תומאסון פליי. ב-1 בנובמבר 2008, הושקה חברת התעופה המשולבת; תומאסון איירוויז.

במאי 2012 הציגה החברה את הצביעה המחודשת למטוסיה, שנשארו מאז המיזוג בצביעת תומאסון פליי. הצביעה שמכונה "דרימליינר", על שם מטוס הדגל החדש של החברה הדרימליינר.

## בסיסי החברה
*אברדין
*אדינבורו
*אקסטר
*בורנמות'
*בלפסט
*ברמינגהאם
*בריסטול
*גלאזגו
*לונדון - גטוויק
*לונדון - לוטון
*לידס/בראדפורד
*מזרח המידלנדס
*מנצ'סטר
*נוריץ'
*ניוקאסל

## צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליולי 2020:

## פעילות בישראל
החברה החלה לטוס לראשונה לישראל, בטיסות שכר, בשנת 1977, כאשר פעלה בשם "Thomson Holidays". הפעילות הופסקה לאחר זמן מה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הפעילה 3 טיסות שכר שבועיות לנמל התעופה עובדה ליד אילת, מלונדון וממנצ'סטר, על ידי חברת הבת "אייר בריטניה". בין השנים 2007 עד 2009 הפעילה טיסות, בין נתב"ג לנמל התעופה לונדון לוטון, אז בשם "תומסון פליי".

## קישורים חיצוניים

* 
*  מדיה וקבצים בנושא תומאסון איירווייז באתר Airliners.net
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:חברות תעופה בריטיות
קטגוריה:TUI איירליינס
יוסף ברויר

**יוסף ברויר** (9 במרץ 1882 – 19 באפריל 1980) היה מדען ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית. כיהן כנשיא הטכניון בשנים 1930 עד 1931. תכנן את מרבית ייבוש הביצות בעמק יזרעאל.

## קורות חיים
נולד בקומארום שבהונגריה. למד בפוליטכניון הבודפשטי, שנודע בזמן ההוא כאחד מבתי הספר הטובים במרכז-אירופה, והוסמך למהנדס. עבד כמהנדס עצמאי וכקבלן תחילה בהונגריה ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה בייבוש ביצות, והנדסת מים
.
בשנת 1921 עלה ארצה ועסק בתכנון ייבוש ביצות. היה הפרופסור הראשון להנדסת מים בטכניון. הוא תכנן, את ייבוש מרבית הביצות בעמק-יזרעאל, ובין השאר את ניקוז הקרקעות הביצתיות של נהלל.

בשנת 1930 מונה לנשיא הטכניון.

נפטר בארצות הברית. בתו  נהרגה במלחמת העצמאות ומונצחת באנדרטה לבני הכרמל בחיפה.

## ספריו
* יוסף ברוייר, שמשון אלק, **עבודות ההבראה בעמק יזרעאל**, הקרן הקיימת לישראל, דפוס איתין את שושני, תל אביב, 1923.
* יוסף ברויאר. **ספר נהלל - התהוות, דרכו, פעלו**, תל אביב, תש"ז.

## קישורים חיצוניים
* 
* נעמה דגן, מגדל המים בנהלל, מגדל המים - היבטים חדשים, בצלאל, 2010
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:כימאים ישראלים
קטגוריה:נשיאי הטכניון
קטגוריה:סגל הטכניון: הנדסה אזרחית וסביבתית
קטגוריה:ישראלים ילידי הונגריה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1882
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1980