האקסרכיה של אפריקה

**האקסרכיה של אפריקה** הייתה פרובינקיה של האימפריה הביזנטית סביב קרתגו שהקיפה את נחלותיה במערב הים התיכון. היא נשלטה על ידי אקסרך (משנה למלך), הוקמה על ידי הקיסר מאוריקיוס בשנת 591 ושרדה עד לכיבוש המוסלמי של המגרב בסוף המאה ה-7. היא הייתה, יחד עם האקסרכיה של רוונה, אחת משתי האקסרכיות שהוקמו בעקבות הכיבושים המערביים תחת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון כדי לנהל את השטחים בצורה יעילה יותר.

## היסטוריה
### רקע
במלחמת הוונדלים של 533, כוחות ביזנטיים תחת בליסאריוס כבשו מחדש את המגרב יחד עם קורסיקה וסרדיניה והאיים הבלאריים. הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (שלט 527–565) ארגן את השטחים שנכבשו מחדש כמחוז הפרטוריאני של אפריקה, שכלל את המחוזות אפריקה פרוקונסולאריס, ביזאקנה, טריפוליטניה, נומידיה, מאוריטניה קיסרינסיס ומאוריטניה סיטיפנסיס, והייתה מרוכזת בקרתגו. בשנות ה-550, משלחת רומית הצליחה להחזיר לעצמה חלקים מדרום ספרד, אשר נוהלו כפרובינציה החדשה של ספניה.

לאחר מותו של יוסטיניאנוס בשנת 565, האימפריה הרומית המזרחית הותקפה יותר ויותר בכל החזיתות, והקיסרים השאירו לעיתים קרובות את המחוזות המרוחקים יותר לעצמם כדי להתמודד כמיטב יכולתם לתקופות ממושכות, אם כי קציני צבא, כמו הרקליוס הזקן (אקסרך 598–610), המשיך להסתובב בין המחוזות המזרחיים לאפריקה. עד שנות ה-640 וה-650, ביזנטיון איבדה את פרובינקיה מסופוטמיה למוסלמים, שגם הביסו את יריבתם של הביזנטים, האימפריה הסאסאנית (651). קונסטנטינופול איבדה בכך מקור חשוב של קצינים מנוסים המתובלים במלחמת גבולות מתמדת עם הפרסים. השושלת ההרקליאנית (610–711) אכן המשיכה למנות כמה קצינים מזרחיים מוכשרים לתפקידים אפריקאים, כמו נארסה הארמני, שפיקד על טריפולי, ויוחנן, הדוכס מטיגיסיס. וולטר קאגי משער שחלק מהקצינים הארמנים אולי ביקשו לעבור חזרה למזרח כדי להגן על בתיהם כשהמוסלמים התקדמו לתוך ארמניה, אבל המקורות לא מדווחים על כך. עם זאת, הקצינים שהמשיכו להגיע ממזרח לאחר אובדן מסופוטמיה התרגלו יותר לתבוסות כמו קרב ירמוך (636) מאשר לאסטרטגיות המנצחות שנעשו בעבר נגד הסאסנים, וטקטיקות ואסטרטגיות חדשות התפתחו לאט.

### הקמת האקסרכיה
ללא|ממוזער|300x300 פיקסלים| כיבושיו של יוסטיניאנוס הראשון הרחיבו יתר על המידה את משאבי האימפריה הרומית המזרחית, והובילו להקמת האקסרקטים
המערכת המנהלית הרומית המאוחרת, כפי שהוקמה על ידי דיוקלטיאנוס, סיפקה הבחנה ברורה בין משרדים אזרחיים לצבאיים, בעיקר כדי להפחית את האפשרות למרד על ידי מושלים פרובינציאליים חזקים מדי. תחת יוסטיניאנוס הראשון, התהליך התהפך חלקית עבור מחוזות שנשפטו כפגיעים במיוחד או בחוסר סדר פנימי. בהתבסס על תקדים זה ולקח אותו צעד אחד קדימה, הקיסר מאוריקיוס, מתישהו בין השנים 585 ל-590, הקים את משרד הממונה, ששילב את הסמכות האזרחית העליונה של מחוז פרטוריאני וסמכותו הצבאית של מגיסטר מיליטום, ונהנה מאוטונומיה ניכרת מקונסטנטינופול. הוקמו שתי אקסרכיות, אחת באיטליה, עם מקום מושבה ברוונה (מה שהעניק לה את שמה האקסרכיה של רוונה), ואחת באפריקה, שבסיסה בקרתגו וכוללת את כל הנחלות האימפריאליות במערב הים התיכון. האקסרך האפריקאי הראשון היה פטריקיוס גנאדיוס.

בין השינויים המחוזיים, טריפוליטניה נותקה מפרובינקיה אפריקה והושמה תחת פרובינקיה מצרים,  מאוריטניה קיסרניסיס ומאוריטניה סיטיפנסיס אוחדו כדי ליצור את המחוז החדש של "מאוריטניה פרימה", בעוד מאורטניה טינגיטאנה, שצומצמה למעשה לעיר ספטום (סאוטה), שולבה עם המצודות של החוף הספרדי (ספניה) והאיים הבלאריים להקמת "מאוריטניה סקונדה".

הממלכה הוויזיגותית הייתה איום מתמשך על האקסרכיה. האקסרך של אפריקה היה ברשותה של מאוריטניה סקונדה, שהייתה מעט יותר ממאחז זעיר בדרום ספניה. הסכסוך נמשך עד לכיבוש הסופי של המעוזים הספרדים האחרונים ב-624 מאת הוויזיגותים. הביזנטים שמרו רק על מצודת Septum (סאוטה המודרנית), מעבר למצר גיברלטר.

במהלך המרד המוצלח של נסיך קרתגו, הרקליוס הזקן ובנו בשם הרקליוס בשנת 608, היוו הברברים חלק גדול של הצי שהעביר את הרקליוס לקונסטנטינופול. בשל שאיפות דתיות ופוליטיות, הכריז האקסרקך גרגוריוס הפטריציאני (שהיה קשור בדם למשפחה הקיסרית, באמצעות בן דודו של הקיסר ניקטאס) על עצמו עצמאי מקונסטנטינופול ב-647. בזמן זה השפעתו וכוחו של האקסרך הודגמו בכוחות שאסף גרגוריוס בקרב סופטולה גם באותה שנה שבה לחמו יותר מ-100,000 גברים ממוצא אמזיג'י עבור גרגוריוס.

### הכיבוש הערבי המוסלמי
בשנת 647 החלו המשלחות האסלאמיות הראשונות ביוזמה של מצרים תחת האמיר עמר אבן אל-עאץ ואחיינו עוקבה בן נאפע. כשהם חשו בחולשה הרומית הם כבשו את בארסה, בקירנאיקה, ואז עברו לטריפוליטניה, שם נתקלו בהתנגדות.

בשל התסיסה שנגרמה על ידי מחלוקות תאולוגיות הנוגעות למונותליטיזם ולמונואנרגיות, התרחקה האקסרכיה תחת גרגוריוס הפטריציאני מהאימפריה במרד גלוי. מבול הפליטים ממצרים (במיוחד מלכיטים), ארץ ישראל וסוריה החריף את המתיחות הדתית בקרתגו והעיר עוד יותר את הבהלה של גרגוריוס על האיום הערבי המתקרב.

כשהוא חש שהסכנה המיידית יותר באה מהכוחות המוסלמיים, גרגוריוס אסף את בעלי בריתו והתעמת עם המוסלמים, אך הובס בקרב סופטולה, הבירה החדשה של האקסרכיה, מאחר שגרגוריוס עבר לפנים להגנה טובה יותר נגד התקפות רומאיות מהים.

לאחר מכן, האקסרכיה הפכה למדינה גרורה תחת שליט חדש בשם גנאדיוס. הניסיון לשמור על מעמד משלם מס עם קונסטנטינופול ודמשק הקשה על המשאבים של המפקד וגרם לתסיסה בקרב האוכלוסייה.

האקסרך השיג ניצחון גדול על כוחותיו של עוקבה בן נאפע בקרב וסקרה בשנת 682, בסיוע המלך הברברי, קוסאילה. ניצחון זה אילץ את הכוחות המוסלמיים לסגת למצרים, מה שהעניק לאקסרך הפוגה של עשור. עם זאת, העימותים החוזרים ונשנים גבו את שלהם מהמשאבים המתדלדלים והמחולקים כל הזמן של האקסרכיה.

בשנת 698, המפקד המוסלמי חסן אבן אל-נועמאן וכוח של 40,000 איש הכריעו את קרתגו. רבים ממגיניה היו ויזיגותים שנשלחו להגן על השלטון על ידי ויטיזה, שחשש גם הוא מהתרחבות המוסלמית. ויזיגותים רבים נלחמו עד מוות; בקרב שלאחר מכן קרתגו שוב נהרסה לחלוטין, כפי שהוחרבה מאות שנים קודם לכן על ידי הרומאים.

אובדן הממשל האפריקאי היבשתי היה מכה עצומה לאימפריה הביזנטית במערב הים התיכון, מכיוון שקרתגו ומצרים היו מקורות כוח האדם והתבואה העיקריים של קונסטנטינופול. הביזנטים מעולם לא כבשו מחדש את שטחיהם באפריקה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:גיברלטר: היסטוריה
קטגוריה:האימפריה הביזנטית: חלוקה מנהלית