גברילו פרינציפ

**גברילו פרינציפ** (בסרבית: **Гаврило Принцип**; 25 ביולי 1894 – 28 באפריל 1918) היה פעיל לאומני בוסני ממוצא סרבי, חבר בארגונים היד השחורה ובוסניה הצעירה. הוא רצח את יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואת אשתו סופיה, דוכסית הוהנברג בסרייבו, ב-28 ביוני 1914. ההתנקשות נודעה כ"רצח בסרייבו", ושמשה כעילה לתגובת האימפריה האוסטרו-הונגרית כנגד ממלכת סרביה, שהובילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. עם זאת, היסטוריונים רבים סבורים כי ההתנקשות הייתה רק תירוץ לפעולה אוסטרו-הונגרית נגד סרביה, שתוכננה ממילא עוד קודם לכן.

פרינציפ נולד למשפחה סרבית ענייה. כשהיה בן 13 עבר לסרייבו בירת בוסניה, שהייתה תחת כיבוש אוסטרי, שם למד תחילה בבית ספר למסחר ואז המשיך לגימנסיה, שם נהייה פעיל פוליטית. ב-1911 הצטרף לקבוצת "בוסניה הצעירה", תנועה שתמכה בשחרור כל השטחים הסלאביים שבשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית, ואיחודם עם ממלכת סרביה ליצירת ממלכה פאן-סלאבית גדולה. עקב השתתפות בהפגנות נגד שלטונות סרייבו גורש מבית ספרו, עבר לבלגרד והמשיך שם את לימודיו. בימי מלחמת הבלקן הראשונה הגיע לדרום סרביה וביקש להתנדב ל"קומיטה" – כוחות גרילה סרביים שלחמו במקדוניה נגד העות'מאנים – אך סורב בגלל ממדי גופו הקטנים.

ב-1913 הכריז מושל בוסניה והרצגובינה, אוסקר פוטיורק, על מצב חירום, פיזר את הפרלמנט, הטיל שלטון צבאי, ואסר פעילותם של כל האיגודים הסרביים התרבותיים והחינוכיים. בהשראת כמה ניסיונות התנקשות בחיי פקידים אימפריאליים מצד לאומנים ואנרכיסטים סלאביים, שכנע פרינציפ שני צעירים בוסנים נוספים להצטרף אליו למזימה לרצוח את יורש העצר פרנץ פרדיננד בעת ביקורו הרשמי בסרייבו. ארגון "היד השחורה" סיפק לקושרים כלי נשק, אימן אותם, וסייע להם להסתנן לבוסניה.

בשבת 28 ביוני 1914, במהלך הביקור בסרייבו, ירה למוות פרינציפ בפרנץ פרדיננד ובאשתו סופי באקדח, בהיותם במכונית במרחק כמטר ממנו. פרינציפ נעצר ונשפט לצד 24 בוסנים אחרים. במשפטו הצהיר פרינציפ: "אני לאומני יוגוסלבי ואני מאמין באיחוד של כל הסלאבים הדרומיים בכל צורה שהיא של מדינה שתהיה חופשית מאוסטריה". בשל גילו הצעיר (בן 19 בעת ביצוע הרצח) הוא ניצל מעונש מוות ונידון ל-20 שנות מאסר.

פרינציפ מת באפריל 1918 משחפת, בה לקה עוד לפני הרצח, שהחמירה בשל תנאי הכליאה הגרועים שלו, שגרמו לכריתת אחת מזרועותיו.

## ראשית חייו
[שמאל|ממוזער|250px|בית משפחת פרינציפ ב[אובליאי (בוסניה והרצגובינה)|אובליאי]]
פרינציפ נולד בכפר אובליאי, הסמוך לעיירה בוסאנסקו גראחובו (Босанско Грахово) שבבוסניה, בה שלטה אז האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא השני מבין תשעה ילדים (חמישה בנים וארבע בנות), שישה מהם מתו בינקותם. אמו מריה, רצתה לקרוא לו על שם אחיה המנוח, אך בהוראת כומר נוצרי אורתודוקסי נקרא שמו "גברילו".

בני משפחתו הסרבים חיו בצפון מערב בוסניה מזה מאות בשנים. אבותיו, שהגיעו מניקשיץ' שבמונטנגרו והיגרו לסרביה בתחילת המאה ה-17, דבקו בנצרות האורתודוקסית והשתייכו להכנסייה האורתודוקסית הסרבית. הוריו, פטר ומריה (לבית מיצ'יץ'), היו חקלאים עניים שעיבדו שטח אדמה קטן שהיה בבעלותם. הם השתייכו למעמד האיכרים "קמֶטובי", שדוכא על ידי בעלי האדמות המוסלמים. האב פטר מעולם לא שתה לשוכרה ולא גידף, לכן לעגו לו שכניו. בצעירותו השתתף בהתקוממות הרצגובינה, בעקבותיה חזר להיות חקלאי בעמק גראחובו. להשלמת הכנסתו ולפרנסת משפחתו, עבד גם כדוור בצפון בוסניה ובדלמטיה.

ב-1903 החל פרינציפ לימודיו בבית ספר יסודי, חרף דרישת אביו שיישאר בבית ויסייע ברעיית הצאן המשפחתי. על הצלחתו בלימודיו העניק לו מנהל בית ספרו אוסף שירים אפיים סרביים. בגיל 13 עבר לסרייבו, שם התכוון אחיו הבכור, יובאן, לרשום אותו לאקדמיה הצבאית האוסטרו-הונגרית של סרייבו. עם זאת, בטרם הגיע לסרייבו, שינה יובאן את דעתו, לאחר שבעל חנות המליץ לו לא להפוך אותו ל"תליין של בני עמו", נרשם פרינציפ לבסוף ללימודי מסחר. יובאן שילם את שכר לימודיו בכסף שהרוויח מעבודת כפיים. בתום שלוש שנות לימוד עבר פרינציפ לגימנסיה בסרייבו.

## בוסניה הצעירה וההכנות לרצח פרנץ פרדיננד
250px|ממוזער|שמאל|פרינציפ, טריפון גרבז' ומילאנו סיגנוביץ' בתקופת אימוניהם לקראת מבצע ההתנקשות
פטר הראשון, מלך סרביה החדש, שאף להפוך את ארצו למעצמה אזורית ונקט במהלכים לניתוק סרביה מתלותה באוסטרו-הונגריה, וליצירת קשרים קרובים יותר עם מעצמות אחרות. ב-1904 חדל צבא סרביה לייבא תחמושת אוסטרית ותחמושת צרפתית. ב-1905 יזמה סרביה איחוד מכסים עם נסיכות בולגריה. ב-1906 החליטו האוסטרים להעניש את הסרבים, והטילו מכס כבד על ייבוא בשר חזיר מסרביה, כשבשר למאכל היה ענף הייצוא העיקרי של סרביה - ואוסטריה הייתה הקונה העיקרית שלו. האוסטרים קיוו לחנוק כך את כלכלת סרביה, אך הסרבים סירבו להיכנע; על ידי שיפור שיטות האריזה במפעלי הבשר, הם הצליחו למצוא שווקים חדשים במדינות המערב. בפועל, ייצוא הבשר הסרבי רק גדל, והאוסטרים נתפסו בעולם כבריונים, ונאלצו לבטל את המכס ב-1908. המצב הוחמר בעקבות "משבר בוסניה" שבו סיפחו האוסטרים למעשה את בוסניה והרצגובינה.

לאחר "משבר בוסניה" עלתה עוד יותר שאיפתם של תושבי בוסניה לחירות. כתוצאה מכך, קמו קבוצות סטודנטים שגילו עניין ברעיונות כמו ניהיליזם ואנטי-אימפריאליזם. פרינציפ נחשף בבית ספרו דרך שותפו דנילו איליץ', לא רק לכתיבה סוציאליסטית, אלא גם אנרכיסטית וקומוניסטית. הוא התרועע עם לאומנים אחרים בעלי דעות מהפכניות כשלו והעריץ את בוגדן ז'רייץ', בוסני סרבי שניסה להתנקש בחיי המושל האוסטרו-הונגרי של בוסניה והרצגובינה מריאן ורשנין. ביום השנה למותו של ז'רייץ' החלו צעירים סרבים מסרייבו לפקוד את קברו ולהניח עליו פרחים. לדברי לואיג'י אלברטיני, זה המקום שבו התחיל פרינציפ לגבש את תוכניותיו. עם סיום לימודיו ב-1911 פרינציפ הצטרף ל"בוסניה הצעירה" (בסרבית: Mlada Bosna), תנועה שתמכה בשחרור כל השטחים הסלאביים שבשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית ובאיחודם עם ממלכת סרביה, ליצירת ממלכה פאן-סלאבית גדולה. תנועה זו הורכבה מקרואטים, סרבים, בוסנים ומוסלמים שביקשו להביא עצמאות לעמים הסלאביים-הדרומיים (יוגו-סלאבים) מהשלטון האוסטרו-הונגרי.

מכיוון שהרשויות המקומיות אסרו על סטודנטים להקים ארגונים ומועדונים, החלו פרינציפ וחבריו ב"בוסניה הצעירה" להיפגש בחשאי; בפגישות דנו בנושאים מתחום הספרות, האתיקה והפוליטיקה. ז'רייץ', שכמו פרינציפ היה אף הוא בוסני, גילם בעיני בוסנים רבים את אידיאל ההקרבה העצמית.

ב-18 בפברואר 1912 השתתף פרינציפ בהפגנה נגד שלטונות סרייבו, שאורגנה על ידי לוקה יוקיץ', סטודנט קרואטי מבוסניה. בהפגנה שרפו המפגינים את דגל בולגריה ורבים מהם נפצעו ונעצרו. במהלך ההפגנה נפגע פרינציפ מסיף פרשים ובגדיו נקרעו. למחרת הכריזו התלמידים על שביתה כללית, שבה השתתפו לראשונה יחד סרבים, קרואטים ומוסלמים. כתוצאה מהשתתפותו ומעורבותו בהפגנות נגד השלטונות האוסטרו-הונגריים, גורש פרינציפ מבית ספרו, ובאביב 1912 החליט לעבור לבלגרד. נטען כי כשחצה את הגבול לסרביה, נישק את אדמתה. לאחר שעזב את סרייבו מבלי לספר לאחיו, חי פרינציפ בעוני ובתנאים קשים לצד תלמידים בוסנים אחרים. ביוני אותה שנה ניסה לגשת לבחינה בגימנסיה בבלגרד, אך נכשל.

בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה באוקטובר 1912 ביקש פרינציפ להצטרף ל"קומיטה"  – כינוי עות'מאני לכוחות גרילה סרביים שונים, בהם הכוח תחת פיקודו של הגנרל ווייסלב טנקוסיץ', חבר בכיר באגודה הסודית "איחוד או מוות" (Ujedinjenje ili Smrt) שלחמה במקדוניה נגד העות'מאנים. לאחר שנדחה בגלל ממדי גופו הקטנים, ניסה פרינציפ להתגייס ל"קומיטה" באמצעות פגישה עם טנקוסיץ' בפרוקופליה. טנקוסיץ' דחה אותו גם הפעם בשל היותו "קטן מדי וחלש מדי". פרינציפ חזר תחילה לבלגרד לזמן קצר ואז חזר לכפר האדיץ'. לפי , כישלונו להתקבל ל"קומיטה" משום שנראה חלש, היה אחד המניעים העיקריים שדרבנו אותו לעשות מעשה נועז במיוחד.

בארצות הדרום סלאביות במערב הבלקן, הביאה ההצלחה הבלתי צפויה של הצבא הסרבי לחגיגות ולהפגנות תמיכה רבות. ב-2 במאי 1913, בזמן שפרינציפ שהה בסרייבו, הכריז מושל בוסניה והרצגובינה אוסקר פוטיורק על מצב חירום, פיזר את הפרלמנט, הטיל שלטון צבאי, ואסר את קיום כל האיגודים הסרביים הציבוריים, התרבותיים והחינוכיים.

בקיץ 1913 סיים את לימודיו התיכוניים, ובתחילת 1914 עבר לבלגרד, ועצר לזמן קצר בכפר הולדתו כדי לפגוש את הוריו. בעת שהותו בבלגרד ראה מודעה בעיתון המכריזה על ביקורו של הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה בבוסניה בחודש יוני. פרינציפ החליט להוביל קבוצת מתנקשים בחזרה לבוסניה כדי להתנקש בארכידוכס במהלך ביקורו הרשמי בסרייבו. הוא שכנע אדם בשם נדלקו צ'ברינוביץ' ואת ידידו הוותיק טריפון גראבז' להצטרף לכך. הם גם שקלו להרוג את אוסקר פוטיורק כאות מחאה נגד מצב החירום. פרינציפ שאל כלי נשק מחברו המוסלמי-בוסני, ג'ולאגה בוקובאץ, שהשתתף במלחמות הבלקן. בוקובאץ הציג אותו בפני מילאן ציגאנוביץ', שהשתתף אף הוא תחת פיקודו של ווייסלב טנקוסיץ' במלחמת הבלקן השנייה. ציגאנוביץ' היה חבר הבונים החופשיים והיה קשור לתנועת היד השחורה, שהייתה אחראית לרצח אלכסנדר הראשון, מלך סרביה ב-1903. ציגאנוביץ' הגיע אז לטנקוסיץ', שממנו הושאלו כלי הנשק.

ב-27 במאי 1914 סיפק ציגאנוביץ' לשלושת הבוסנים הצעירים חמישה אקדחי בראונינג, שישה רימוני יד וכמה בקבוקוני רעל. הוא גם לקח אותם ליער  ואימן אותם בהפעלת כלי נשק. פרינציפ הוכיח עצמו כצלף הטוב ביותר. שלושת המתנקשים עזבו את בלגרד ב-28 במאי, הגיעו לשאבאץ בסירה, התפצלו, ועברו בנפרד את הגבול לבוסניה. כל אחד מהם נשא שתי פצצות שנקשרו סביב המותניים, וכן אקדחים, תחמושת ובקבוק ציאניד. לפני שעזב את סרביה, הודיע פרינציפ באמצעות מכתב לשותפו בעבר, דנילו איליץ', על תוכנית ההתנקשות וביקש ממנו לגייס אנשים נוספים לכך. איליץ' גייס את , נגר במקצועו, את צבטקו פופוביץ' ואת ואסו צ'וברילוביץ', תלמידים בני 18 ו-17.

## ההתנקשות בארכידוכס פרנץ פרדיננד
[שמאל|ממוזער|250px|פרינציפ יורה ב[סופיה, דוכסית הוהנברג|סופיה ופרנץ פרדיננד: ציור מאת אקילה בלטראמה  שהופיע בעמוד השער של העיתון האיטלקי *Domenica del Corriere* ב-12 ביולי 1914]]

ביום שבת, 28 ביוני 1914, יום ההתנקשות, ביקרו הזוג הנסיכותי בסרייבו. שבעת המתנקשים הוצבו לאורך נתיב הנסיעה במרחקים של כ-200 מטרים אחד מהשני. הם חולקו לאורך רציף אפל (Appel). הראשון מבין השבעה שראה את המכונית המלכותית היה מוחמד מחמדבאשיץ'. אולם הוא איבד את עשתונותיו והמכונית המשיכה בנסיעתה. בשעה 10:15 בבוקר בערך, כשהשיירה חלפה על פני תחנת המשטרה המרכזית, השליך נדלקו צ'ברינוביץ' בן ה-19 רימון יד לעבר מכונית הארכידוכס. נהג המכונית האיץ כאשר הבחין ברימון נע לעברו, והרימון התפוצץ מתחת לגלגל המכונית הבאה בשיירה. שניים מהנוסעים - אריק פון מריצי והרוזן אלכסנדר פון בוס-וואלדק, נפצעו קשה. כתריסר מהצופים נפגעו מרסיסים. אחרי שצ'ברינוביץ' החמיץ את מכוניתו של יורש העצר, החמיצו חמישה מהמתנקשים האחרים את הזדמנותם לתקוף בשל הצטברות הקהל ובגלל מהירות המכונית הגוברת. על מנת שלא להיתפס, צ'ברינוביץ' בלע גלולת ציאניד וקפץ לנהר. מאוחר יותר משתה אותו המשטרה מהמים כשהוא בחיים.

לאחר שפרדיננד נשא את נאומו המתכונן בבית עיריית סרייבו, הוא החליט מאוחר יותר לגשת אל בית החולים ולבקר את קורבנות הרימון. על מנת שלא לעבור דרך מרכז העיר, החליט הגנרל אוסקר פוטיורק כי מוטב שהמכונית המלכותית תיסע ישר דרך כביש "רציף אפל" (בו הייתה התהלוכה) אל בית החולים של סרייבו. אולם, פוטיורק שכח להודיע לנהג לאופולד לויקה על השינוי בנתיב הנסיעה, אשר המשיך במסלול המתוכנן. ועל כן, הנהג פנה לרחוב בו עמד פרינציפ - "רציף אפל", מחוץ לבית הקפה-קיוסק של מוריץ שילר. לאחר שפוטיורק צעק על לויקה, הוא עצר את המכונית ליד החנות ו-3 מטרים בלבד מפרינציפ, והחל לנסוע לאחור. באותו הזמן נתקע המנוע וההילוכים ננעלו. ברגע זה צעד פרינציפ קדימה, דרך את אקדחו, וממרחק של כמטר וחצי ירה פעמיים לתוך המכונית. פרדיננד נפגע בצווארו וסופיה בבטנה. סופיה מתה מייד ופרדיננד התעלף ומת לאחר כחמש דקות.

לפני שהספיק פרינציפ לירות כדור שלישי הושמט האקדח מידו והוא נדחף לקרקע. הוא ניסה להתאבד תחילה על ידי בליעת ציאניד אולם הקיא את הרעל שפג תוקפו. אותו דבר קרה גם לצ'ברינוביץ', ובכך הצליחו השוטרים לתפוס אותו חי.

## משפטו, מאסרו ומותו
ממוזער|תמונה של גברילו פרינציפ בכלאו שבטרזין
משפטו של פרינציפ נפתח ב-12 באוקטובר 1914 ונמשך עד 23 באוקטובר. נגד פרינציפ ו-24 אנשים הוגש כתב אישום. כל ששת המתנקשים, מלבד מחמדבאשיץ', היו מתחת לגיל 20 בעת ההתנקשות, בעוד שהקבוצה נשלטה על ידי סרבים בוסנים, ארבעה מהנאשמים היו קרואטים בוסנים וכולם היו אזרחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ואף אחד לא היה אזרח סרביה. פרקליט האימפריה האוסטרו-הונגרית האשים 22 מהנאשמים בבגידה וברצח ושלושה בשותפות לרצח (סך הכל 25). פרינציפ הצהיר שהוא מתחרט על הריגת רעייתו של הארכידוכס והתכוון לרצוח את פוטיורק, אך בכל זאת התגאה במעשיו. חוקרי המשטרה האוסטרית היו נחושים בדעתם להראות כי הרצח היה ייחודי לטבע הסרבי, מסיבות פוליטיות. עם זאת, במהלך משפטו התעקש פרינציפ כי על אף היותו סרבי הוא התכוון במעשהו לסייע לכל הסלאבים הדרומיים. כל הקושרים הראשיים טענו שההרס המהפכני של האימפריה האוסטרו-הונגרית והרצון לשחרור את הסלאבים הדרומיים הוא המניע לרצח.

השלטונות האוסטרו-הונגריים ניסו להסתיר את העובדה שהקושרים היו קרואטים ובוסניאקים, עד כדי כך ששמו של אחד מהקושרים שונה בדיווחים בעיתונות, על מנת להציג את ההתנקשות כמזימה סרבית שהוצאה לפועל רק על ידי סרבים. מכיוון שארגון היד השחורה סיפק את הנשק למתנקשים ועזר להם לעבור את הגבול, הארגון היה מעורב בהתנקשות. לפי דייוויד פרומקין, וינה השתמשה ברצח כתירוץ להשמדת סרביה.

פרינציפ היה צעיר מדי בזמן ההתנקשות מכדי שיוצא להורג (פרינציפ היה בן 19 באותו הזמן, ואחרי גיל 20 אמור היה להפוך לבגיר בפני החוק והיה עלול לקבל עונש מוות). ב-28 באוקטובר קבע בית המשפט שפרינציפ אשם ברצח ובבגידה וקיבל את עונש המאסר המרבי, 20 שנות מאסר. הוא ריצה את עונשו בכלא טרזין, שמאוחר יותר, בזמן הנאצים, הפך לחלק ממחנה טרזיינשטט בצפון בוהמיה (כיום חלק מצ'כיה).

פרינציפ היה כלוא בבידוד בתאו שבכלא טרזין, שם חי בתנאים קשים ומחלת השחפת שלו החמירה. המחלה פגעה בעצמותיו בצורה קשה מאוד, עד שהיה צורך לקטוע את זרועו הימנית. בינואר 1916 ניסה להתאבד ללא הצלחה באמצעות תלייה על ידי מגבת. מפברואר עד יוני 1916 נפגש פרינציפ ארבע פעמים עם מרטין פפנהיים, פסיכיאטר בצבא האוסטרו-הונגרי. פפנהיים כתב כי פרינציפ טען שמלחמת העולם הראשונה הייתה פורצת גם אם ההתנקשות לא הייתה מתרחשת, וכי הוא "לא יכול להרגיש שהוא אחראי לאסון".

פרינציפ מת ב-28 באפריל 1918, שלוש שנים ו-10 חודשים בדיוק לאחר הרצח. במותו שקל 40 קילוגרמים.

מחשש שעצמותיו יהפכו לשרידים עבור לאומנים סלאבים, סוהריו של פרינציפ לקחו את גופתו בחשאי וקברו אותה בקבר לא מסומן. עם זאת, חייל צ'כי שקבר את הגופה זכר את מיקום הקבר, ובשנת 1920 הוצאו עצמותיו של פרינציפ מהקבר ונקברו בסרייבו.

## מורשתו
גם שנים רבות לאחר מותו, מורשתו של פרינציפ עודנה שנויה במחלוקת, והוא נותר דמות משמעותית מבחינה היסטורית מחד אך מקטבת מגיסא. עבור מלוכת הבסבורג ותומכיה הוא היה מחבל רצחני; ממלכת יוגוסלביה הציגה אותו כגיבור; במהלך מלחמת העולם השנייה, ראו בו הנאצים והתנועה הפשיסטית הקרואטית אוסטאשה כפושע מנוון ואנרכיסט שמאלני; ועבור הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, הוא היה גיבור צעיר של התנגדות מזוינת, לוחם חירות שנלחם לשחרור כל עמי יוגוסלביה מהשלטון האימפריאלי ולמען הפועלים והמדוכאים. בשנות ה-90 של המאה ה-20, החל פרינציפ להיתפס בעיני הסרבים כלאומי שפעל למען יצירת . תנועות ומשטרים פוליטיים שיבחו אותו או עשו לו דמוניזציה כדי לקדם את האידאולוגיה שלהם.

כיום הוא עדיין נחשב כגיבור על ידי סרבים רבים אך מנגד כטרוריסט על ידי קרואטים ובוסניאקים רבים. , חבר הפרלמנט של בוסניה והרצגובינה מטעם מפלגת הפעולה הדמוקרטית, הצהיר ב-2014 כי פרינציפ הביא קץ ל"עידן זהב של היסטוריה תחת שלטון אוסטרי" וכי "אנו מתנגדים בתוקף למיתולוגיה שלו כלוחם חירות". רבים מהסרבים בבוסניה ממשיכים להעריצו: ננאד סמרדז'יה, המושל הסרבי של מזרח סרייבו, אמר ב-2014 כי "פעם כולנו חיינו במדינה אחת (יוגוסלביה), ומעולם לא ראינו בכך שום סוג של פעולת טרור" אלא כ"תנועת צעירים שרצו לשחררם מעבדות קולוניאלית".

### הנצחתו
הבית שבו התגורר פרינציפ בסרייבו נהרס במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הוא נבנה מחדש כמוזיאון בממלכת יוגוסלביה. יוגוסלביה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1941 וסרייבו הפכה לחלק מהמדינה העצמאית של קרואטיה. האוסטאשה הרס את הבית בשנית. לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-1944 נבנה הבית מחדש, והפך שוב למוזיאון. בנוסף אליו היה היכל נוסף שהוקדש לו בתוך סרייבו. במהלך מלחמות יוגוסלביה נהרס הבית שוב ולאחר מכן נבנה מחדש בפעם השלישית ב-2015.

בבלגרד נקרא פארק על שמו של פרינציפ. בסרייבו שלפני התפרקות יוגוסלביה היה מקום טביעות נעליו בעמדת הירי מסומן בבטון על המדרכה, בסמוך לבניין הקיוסק.

אקדחו של פרינציפ הוחרם על ידי השלטונות ובסופו של דבר ניתן, יחד עם גופייתו המוכתמת בדם, לכומר ישועי בשם  שהיה חבר קרוב של הארכידוכס וערך לו ולאשתו את טקסיהם האחרונים. האקדח והחולצה נשארו ברשותם של הישועים האוסטרים עד שהוצעו בהשאלה ארוכת טווח למוזיאון להיסטוריה צבאית בווינה בשנת 2004. כעת הוא חלק מהתערוכה הקבועה שם. בתקופת השלטון היוגוסלבי, שונה שם , מקום ההתנקשות, לגשר פרינציפ; הוא חזר לשמו הישן ב-1992. בסרייבו הוקמו במקום כחצי תריסר אנדרטאות לזכר פרינציפ.

ב-1917 נבנה עמוד בפינת המקום בו התרחשה ההתנקשות. הוא נהרס בשנה שלאחר מכן. בשנת 1941, לאחר הפלישה ליוגוסלביה, הוסרה לוחית לזכרו של פרינציפ משנת 1930, והוענקה לאדולף היטלר כמתנת יום הולדת ונשמר במוזיאון. לאחר מלחמת העולם השנייה הוצב לוח חדש שטען כי "גברילו פרינציפ סילק את הכובשים הגרמנים". במהלך מלחמת בוסניה נקרעו טביעות רגליים מובלטות שסימנו היכן פרינציפ ירה את היריות שהרגו את הזוג פרדיננד.

הקליע השני שירה פרינציפ, זה שהרג את פרנץ פרדיננד, מופיע כמוצג מוזיאוני בקונופישטייה, טירה בבנשוב שבצ'כיה.

ביוני 2014, מאה שנים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה חשף מנהל הארכיון הלאומי של סרביה מכתב מ-28 במאי 1913, ממושלה האוסטרי של בוסניה והרצגובינה, לשר האוצר האוסטרו-הונגרי, אשר לטענת הסרבים מצביע על כך שאוסטרו-הונגריה תכננה את הפעולה כנגד סרביה כבר אז, כשנה לפני ההתנקשות בחיי פרנץ פרדיננד ורעייתו. ההתנקשות שימשה לאוסטרים עילה למלחמה נגד סרביה, בטענה שהמתנקשים קיבלו כסף וציוד ומידע על ידי המודיעין הסרבי.

## דמותו של פרינציפ בקולנוע
בסרט הגרמני "1914" בבימויו של ריכרד אוסוולד מגולם פרינציפ בידי קרל בלהאוס.

בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט הסרבי "האיש שהגן על גברילו פרינציפ" (The Man Who Defended Gavrilo Princip), העוסק במשפטם של רוצחי הארכידוכס.

יואל בסמן גילם את דמותו של פרינציפ בסרט "קינגס מן: ההתחלה" משנת 2021.

## לקריאה נוספת
* מקס הייסטינגס, **פורענות: 1914, אירופה יוצאת למלחמה**, הוצאת מודן, 2014. 

* 
* 


## קישורים חיצוניים

* 
* 

## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:האימפריה האוסטרו-הונגרית: אישים
קטגוריה:חולי שחפת
קטגוריה:מורשעים בעבירות המתה
קטגוריה:מורשעים בעבירות על רקע אידאולוגי באוסטרו-הונגריה
קטגוריה:מתנקשים פוליטיים
קטגוריה:סרבים במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:ילידי 1894
קטגוריה:נפטרים ב-1918