ג'וזף או'מהוני

**ג'וזף כריסטופר או'מהוני** (באנגלית: **Joseph Christopher O'Mahoney**; 5 בנובמבר 1884 – 1 בדצמבר 1962) היה עיתונאי, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. כאיש המפלגה הדמוקרטית, כיהן ארבע קדנציות שלמות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ויומינג בשתי תקופות כהונה, תחילה מ-1934 עד 1953 ואחר כך שוב מ-1954 עד 1961.

## ביוגרפיה
### ראשית חייו וקריירה
ג'וזף אומהוני נולד ב-5 בנובמבר 1884 בצ'לסי שבמסצ'וסטס, לדניס ואליזבת (לבית שיהאן) או'מהוני, והיה אחד מאחד עשר ילדים. הוריו היו שניהם מהגרים אירים; אביו, שהגיע לארצות הברית ב-1861, עבד כפרוון. הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בבית הספר הלטיני של קיימברידג'. הוא למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק מ-1905 עד 1907, ולאחר מכן החל קריירה בעיתונאות. הוא היה כתב ב-*Cambridge Democrat*' לפני שעבר מערבה לבולדר שבקולורדו, שם עבד עבור ה-*Herald* (1908–1916). בשנת 1913 התחתן עם אגנס ורוניקה או'לירי.

בשנת 1916 עבר לשאיין, ויומינג, שם מונה לעורך עיתון העיר *State Leader*, שבעליו היה המושל ג'ון קנדריק. על אף שתמך בתאודור רוזוולט בבחירות לנשיאות של 1912, כבר או'מהוני למפלגה הדמוקרטית באותה שנה שבה הצטרף לעיתון *State Leader*. המושל קנדריק מונה לחבר הסנאט של ארצות הברית במרץ 1917, ואו'מהוני ליווה אותו לוושינגטון הבירה כמזכירו הביצועי, תפקיד בו כיהן במשך שלוש שנים. בזמן שעבד בוושינגטון, למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון וקיבל את התואר הראשון שלו במשפטים ב-1920.

או'מהוני התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1920, ולאחר מכן חזר לשאיין כדי להקים משרד עריכת דין. הוא היה פעיל במיוחד בעניינים משפטיים שנבעו מחוק החכירה המינרלית ובאמצעות עבודתו נודע לו על חוזי חכירה צפויים על שמורת הנפט הימי של טיפוט; הוא עודד את הסנאטור קנדריק לערוך חקירה על חוזי החכירה הללו, אשר חשפו לאחר מכן את שערוריית טיפוט דום. או'מהוני נעשה פעיל בפוליטיקה הדמוקרטית, ושימש כסגן יו"ר המפלגה הדמוקרטית של ויומינג בין השנים 1922 ל-1930. הוא גם כיהן כציר לוועידות המדינות הדמוקרטיות מ-1924 עד 1932. כבעל תפקיד המייצג את ויומינג, היה חבר בכנס החוקים המדינתיים האחידים בין השנים 1925 ל-1926. מאוחר יותר כיהן כיועץ המשפטי של העיר שאיין מ-1929 עד 1931.

בשנת 1929 נבחר או'מהוני לוועדה הדמוקרטית הלאומית, וכיהן בה עד 1934. הוא היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1932 בשיקגו, אילינוי, שם היה חבר בוועדת המשנה שהכינה את מצע המפלגה. לאחר הכינוס מונה לסגן יו"ר ועדת הקמפיין. לאחר בחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, ג'יימס פארלי, נבחר לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. כפרס על עבודתו בוועידה של 1932, מונה או'מהוני על ידי פארלי להיות עוזר מנהל הדואר הכללי הראשון, תפקיד בו כיהן ממרץ עד דצמבר 1933.

### הסנאט של ארצות הברית
ב-18 בדצמבר 1933, מונה או'מהוני כחבר הסנאט של ארצות הברית על ידי המושל לסלי מילר כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של הסנאטור קנדריק. הוא נבחר לכהונה מלאה של שש שנים ב-1934, והביס את חבר הקונגרס הרפובליקני וינסנט קרטר בהפרש של 57% לעומת 43%. הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה על פני מילוורד סימפסון ב-1940, והביס את הארי ב. הנדרסון במסע הבחירות לכהונה שלישית ב-1946.

במהלך כהונתו המוקדמת בסנאט, או'מהוני תמך ברוב תוכניות הניו דיל, למעט "תוכנית האריזה בבית המשפט" של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. הוא זכה למוניטין של מתנגד חזק לעסקים גדולים ולמונופולים, והיה מעורב מאוד בחקיקת הגבלים עסקיים. אחת מפעולותיו הראשונות כסנאטור הייתה הצגת חקיקה המחייבת רישוי פדרלי עבור תאגידים העוסקים במסחר בין-מדינתי. הוא היה תומך מוביל בהקמת הוועדה הלאומית הכלכלית הזמנית, שבראשה עמד בין 1938 ל-1941. הוא גם תמך בחקיקה בנוגע לצמר, בקר, שמן ושימורים, והעניק חסות לפרויקט הטיוב קספר-אלקובה. הוא כיהן כיו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים (1943–1947), ועדת הפנים והבידוד (1949–1953), וכיו"ר משותף של הוועדה המשותפת לדוח הכלכלי (1949–1953).

או'מהוני היה בין 12 המועמדים בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1944 לרוץ כמועמד לסגן נשיא לצידו של רוזוולט בבחירות לנשיאות באותה שנה. ב-1952, כשהרפובליקני דווייט אייזנהאואר ניצח בבחירות לנשיאות בגדול, או'מהוני הובס בפער קטן בניסיונו להיבחר מחדש, על ידי המושל פרנק בארט בהפרש של 52% עד 48%. לאחר מכן הוא חזר לעסוק בעריכת דין בוויומינג. בעקבות התאבדותו של הסנאטור לסטר האנט ביוני 1954, נבחרהאו'מהוני בנובמבר שלאחר מכן גם לכהן את שארית כהונתו של האנט וגם לתקופת כהונה מלאה. הוא ניצח את חבר הקונגרס ויליאם הנרי הריסון השלישי, נינו של ויליאם הנרי הריסון (הנשיא התשיעי של ארצות הברית) ונכדו של בנג'מין הריסון (הנשיא ה-23 של ארצות הברית), בהפרש של 51% לעומת 48%.

עם שובו לסנאט, הפך אומהוני למתנגד נחרץ לחוזה דיקסון-ייטס, אשר סיפק לחברה פרטית לבנות תחנה לספק חשמל לרשות עמק טנסי (TVA) כדי להחליף את החשמל שמכרה TVA לוועדה לאנרגיה אטומית. הוא תמך בחקיקה אשר דרשה מ"תחומים מרוכזים" להודיע לציבור ולהסביר העלאות מחירים, לאסור על יצרני מכוניות להפעיל חברות מימון, להעניק לאלסקה והוואי מעמד של מדינה, ולדרוש מהמועמדים למשרות שיפוט פדרליות להישבע לפני האישור שהם לא יתנו החלטות מנוגדות לחוקת ארצות הברית. התמיכה שלו במשפטי חבר מושבעים בתיקים של זכויות אזרח סייעה להשיג מספיק קולות כדי להעביר את חוק זכויות האזרח של 1957, והוא התנגד לאישורו של לואיס סטראוס כמזכיר המסחר של ארצות הברית. אחת מהצעות החוק האחרונות שהציג הייתה לבטל את גוף תעריפי הביטוח של מחוז קולומביה, אותו ראה כמי שמבטיח שיעורים גבוהים לחברות ביטוח במקום לדאוג לרווחת הציבור.

### אחרית חייו ומותו
לאחר שלקה בשבץ מוחי ביוני 1959, או'מהוני החליט שלא להיבחר מחדש ב-1960. הוא נשא את נאומו האחרון במליאת הסנאט ב-29 באוגוסט 1960, והובא למליאה בכיסא גלגלים על ידי הסנאטור ויין מורס, שחזה שאו'מהוני ייזכר כסנאטור "היעיל והמסוגל ביותר" לנסות להגן על יוזמה חופשית. הוא חידש את עבודתו בעריכת דין בוושינגטון ובשאיין.

או'מהוני מת ב-1 בדצמבר 1962 בבית החולים של הצי בבת'סדה, מרילנד, בגיל 78, ונקבר בבית הקברות הר הזיתים בשאיין.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי מסצ'וסטס
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קולומביה
קטגוריה:אמריקאים ממוצא אירי
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מוויומינג
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1884
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1962