מנהרת אפפליניון

**מנהרת אפפליניון** או **תעלת איפלינוס** (ביוונית: **Ευπαλίνιον όρυγμα**) היא מנהרה באורך כ-1,036 מטרים, שעוברת דרך הר קאסטרו שבאי סאמוס, יוון. היא נבנתה במאה השישית לפנה"ס כדי לשמש כאקוודוקט (תעלת מים). לקראת סוף הבנייה, שני צוותים חצבו את המנהרה משני קצותיה – לכן היא ידועה כ"מנהרה עם שני פתחים", והייתה הראשונה שנבנתה בשיטה מבוססת גאומטריה כזו. היא מהווה אטרקציה תיירותית פופולרית. ב-2017 הוכרזה המנהרה כ"אתר הנדסה אזרחית היסטורי בין-לאומי" על ידי אגודת המהנדסים האזרחיים האמריקאית. המנהרה היא חלק מהמתחם הגדול של הפיתגוריון בסאמוס, ובכך היא חלק מאתר מורשת עולמית בשם "הפיתגוריון וההראיון בסאמוס".

## היסטוריה מוקדמת
ממוזער|בתוך האקוודוקט
האקוודוקט של אֵיפָּלִינוֹס מתואר על ידי הרודוטוס (ביוונית: **Ἡρόδοτος**; 484 לפנה"ס לערך – 425 לפנה"ס, בחיבור היסטוריה 3.60):

ייתכן שהמנהרה מוזכרת גם בהמנון הומרי לאפולו, שבו נזכרת "סאמוס המרווה". המנהרה נחצבה באמצע המאה ה־6 לפנה"ס, בידי שתי קבוצות פועלים בהנהגתו של המהנדס איפלינוס ממגארה, כדי לספק מים טריים לעיר הבירה העתיקה של סאמוס (השם המודרני של העיר פיתגוריון). הצורך נבע מגידול אוכלוסין: העיר חרגה מהיכולת של הבארות והבורות שבתוכה לספק מים, בעוד שמקור המים העיקרי באי נמצא מעברו השני של הר קַסְטְרוֹ. הייתה לכך חשיבות ביטחונית רבה: מאחר שהאקוודוקט עבר מתחת לאדמה, לא ניתן היה לאתרו בקלות על ידי אויב שעשוי היה לנסות לנתק את אספקת המים.

תאריך הבנייה המדויק אינו ברור. הרודוטוס מזכיר את המנהרה בהקשר לסיפורו על הטיראן פוליקרטס, ששלט בערך בין השנים 540–522 לפנה"ס, אך אינו מציין במפורש כי הוא היה האחראי לבנייתה. ההיסטוריונית איידין קרטי הציעה לקשור את המיזם לשלטון שהפיל את משפחת הגאומורים בראשית המאה ה־6 לפנה"ס, אשר העניק אזרחות למספר רב של מגארים, ייתכן שגם לאיפלינוס עצמו.

האקוודוקט אפפליניון שימש להובלת מים במשך כ־1,100 שנה, עד שהחל להיסתם בסחף. במאה ה־7 לספירה שימש פתחו הדרומי כמקום מקלט הגנתי.

## תיאור
### המעיין והמאגר
המנהרה הובילה מים ממעיין פנימי, הממוקם כ־52 מטרים מעל פני הים, סמוך לכפר המודרני אגיאדס. תפוקתו של המעיין היא כ־400 מ"ק מים ביום. המעיין כוסה לחלוטין. שני פתחים מלבניים, שכל אחד מהם במידות 28 על 26 ס"מ, הזרימו את המים למאגר גדול בתוכנית אליפטית בקירוב. חמישה־עשר עמודי אבן גדולים תמכו בגג העשוי לוחות אבן מסיביים. בדרך זו הוסתר המעיין לחלוטין מפני אויבים. נראה כי בניית המאגר גרמה לכך שמוצא המעיין שקע בכמה מטרים. בשלב כלשהו לפני המאה ה־19 נבנתה מעל המאגר כנסייה המוקדשת ליוחנן הקדוש, מה שהסתיר עוד יותר את מיקומו של המעיין.

### התעלה הצפונית
מהמעיין נמשכה תעלה חצובה לאורך המדרון ועד לפתח הצפוני של המנהרה. אורכה של התעלה הוא 890 מטרים, אף כי המרחק בקו אווירי מהמעיין ועד לפתח המנהרה הוא רק 370 מטרים. רוחבה של התעלה 60–70 ס"מ ועומקה כ־5 מטרים. לאחר שנחצבה בסלע האם, כוסתה בלוחות אבן ולאחר מכן נקברה. במרווחים קבועים לאורך התוואי נבנו פירים לבדיקת מצב התעלה. 150 המטרים האחרונים של התעלה עוברים מתחת לגבעה קטנה. נחפרו פירים אנכיים מהקרקע במרחקים של 30–50 מטרים זה מזה, ולאחר מכן חוברו ביניהם כדי ליצור מנהרה קצרה, שהביאה את המים.

### מנהרת אפפליניון
ממוזער|קטע מחוזק של המנהרה, עם גג מחודד וקירות בנויים באבן פוליגונלית
המים הוזרמו דרך מנהרה החוצה את הר קַסְטְרוֹ באורך 1,036 מטרים. מידותיה הכלליות של המנהרה הן כ־1.8 על 1.8 מטרים. החלק הדרומי של המנהרה נחצב בממדים גדולים יותר מן החלק הצפוני, אשר בחלק מהמקטעים צר כל כך עד שאדם יחיד יכול לעבור בו בדוחק. לעומתו, החלק הדרומי נחצב בשכבת סלע יציבה יותר. בשלושה מקטעים הותקן גג מחודד מלוחות אבן כדי למנוע התמוטטויות. שניים מהם, באורך כולל של 153 מטרים, נמצאים בקצה הצפוני של המנהרה; הקטע השלישי, באורך 12 מטרים, נמצא בקצה הדרומי. בקטעים אלו רופדו קירות המנהרה באבנים: בקצה הדרומי באבנים פוליגונליות, ובקצה הצפוני בלוחות גדולים. בתקופת האימפריה הרומית נבנו קמרונות מעוגלים מאבנים קטנות וטיח כדי לחזק חלקים נוספים של המנהרה.

רוחב המנהרה איפשר לשני חוצבים בלבד לעבוד בו־זמנית. כדי לזרז את התהליך, נחפרה המנהרה משני קצותיה בו־זמנית. החוקר היינריך קינסט חישב כי החוצבים יכלו להוציא 12–15 ס"מ סלע ביום, ומשום כך חציבת המנהרה כולה נמשכה לפחות שמונה שנים.

ממוזער|150px|left|חתך של המנהרה (1), עם תעלת המים ובה הצינור (2), ופתח אנכי (פיר ) המחבר ביניהם (3)
רצפת המנהרה היא כמעט אופקית, ונמצאת כ־3 מטרים מעל מפלס המים במעיין. ככל הנראה, שקיעת הקרקע במעיין לאחר תחילת העבודה הנמיכה את מפלס המים, וכך נותרה המנהרה גבוהה מדי. בשל כך נחצבה תעלה נפרדת מתחת למחציתה המזרחית של המנהרה כדי להוביל את המים. עומקה של תעלה זו גדל בהדרגה: מארבעה מטרים בקצה הצפוני ועד 8.5 מטרים בקצה הדרומי. פירים אנכיים קישרו בין תעלה זו לבין המנהרה הראשית במרחק של כעשרה מטרים זה מזה. תחילה הם נחפרו מהמנהרה וחוברו ביניהם ליצירת התעלה; לאחר סיום הבנייה שימשו הפירים לבדיקת מצב המערכת. הפסולת מן התעלה הושלכה אל המנהרה הראשית.

כתובות וסימנים שונים שנצבעו על קירות המנהרה מעידים על ביצוע מדידות רבות. שלושה מהם (האותיות Κ, Ε ו־ΚΒ בקיר המזרחי) מציינים בבירור את המקומות שבהם נחפרו פירים אנכיים. בקיר המערבי מופיעות אותיות לפי סדר האלף־בית במרווח קבוע של 20.59 מטרים, שהוא כנראה יחידת המדידה ששימשה את איפלינוס (חמישית מתוואי המנהרה). משמעות שאר הסימנים טרם הובהרה.

בתוך התעלה הוזרמו המים בצינורות חרס באורך 72 ס"מ ובקוטר 26 ס"מ. לצורך המערכת כולה נדרשו כ־5,000 קטעי צינור. הצינורות חוברו זה לזה באמצעות טיח סיד. הרבע העליון של כל צינור נחתך, כדי לאפשר ניקוי משקעים וחומרים אחרים ולמנוע סתימה של האקוודוקט. שבירה בצינור סמוך לפתח הצפוני גרמה לחדירה של בוץ בכמויות גדולות, שנאלצו לפנות באופן תדיר.

במאה ה־7 לספירה, כאשר חדל האקוודוקט לפעול, הוסב חלקו הדרומי של המנהרה לשמש מקלט. במסגרת זו נבנה מאגר במרחק 400 מטרים מן הפתח הדרומי, שנועד לאסוף מים שנזלו מעורק בסלע.

### התעלה הדרומית
בסמוך לפתח הדרומי של המנהרה, התפצלה תעלת המים מן המנהרה הראשית והמשיכה בסלע בתעלה חבויה, בדומה לזו שבצפון, שנקברה מתחת לפני הקרקע. תעלה זו הובילה את המים מזרחה לעבר העיר פיתגוריון. רק כ־500 מטרים מתעלה זו נחשפו בחפירות, אך אורכה הכולל מוערך בכ־1,000 מטרים.

## שיטות מדידה ובנייה
כדי ליישר את שני קצות המנהרה, הקים איפלינוס תחילה "קו הררי" שעבר מעל פסגת ההר בנקודה הנוחה ביותר, אף על פי שלא הייתה מיטבית להזנת המנהרה במים או להעברת המים לעיר. הוא חיבר אליו "קו דרומי" שנכנס ישירות להר ויצר את התעלה הדרומית, ובצפון חיבר "קו צפוני" שהנחה את חציבת הפתח הצפוני. בעת החציבה בדקו הפועלים את ישרות התוואי באמצעות כיווני ראייה לעבר הפתח. לכך יש עדות בקטע בדרום המנהרה, שבו סטה התוואי מערבה ותוקן מחדש; במקום זה נחתכה בליטה מן הסלע כדי להשיב את קו הראייה.

לאחר 273 מטרים מן הפתח הצפוני נתקלו החוצבים במקטע רווי מים ובסלע חלש ובוצי, שאילץ את איפלינוס לשנות את התוואי מערבה. תוואי העיקוף תוכנן בצורת משולש שווה־שוקיים, בזוויות 22.5°, 45° ו־22.5°. במהלך החציבה אירעו טעויות מדידה ואיפלינוס חרג במקצת מן התכנית. כשנמצא הדבר, הוסטה המנהרה הצפונית מזרחה. החציבה מן הדרום הייתה ישרה לחלוטין, אך הופסקה לאחר 390 מטרים. איפלינוס השתמש ביחידת מדידה של 20.59 מטרים לקביעת מרחקים, וביחידת זווית של 7.5 מעלות (1/12 מזווית ישרה) לצורך קביעת כיוונים. על מנת לשמור על שיפוע קבוע לזרימת המים. החציבה התבצעה בכלים פשוטים יחסית, כמו פטישים, אזמלים וברזלים, ועדיין הושגה דיוק מרשים בהשוואת שני הקטעים.

### נקודת המפגש
שני חצאי המנהרה – הצפוני והדרומי – נפגשו במרכז ההר במעין שקע בזווית, שיטה שנועדה להבטיח שלא יחמיצו זה את זה (שיטה זו מתועדת על ידי הרמן י' קינאסט וחוקרים נוספים). בתכנון החפירה השתמש איפלינוס בעקרונות גאומטריים ידועים, שעובדו מאוחר יותר על ידי אוקלידס כמה מאות שנים לאחר מכן. באורך של 1,036 מטרים, האקוודוקט התת-קרקעי של איפלינוס נחשב לאחד מיצירות המופת של ההנדסה העתיקה. כאשר התקרבו החוצבים לטווח שבו ניתן היה לשמוע את נקישות הפטישים – מרחק מוערך בסוג סלע זה בכ-12 מטרים – ניתן היה לכוון את החפירה זה לעבר זה, אך הדבר דרש רמת דיוק גבוהה. טעויות במדידה ובסימון עלולות היו לגרום לכך שהמנהרות לא יפגשו, לרוחב או לגובה. לפיכך, איפלינוס הפעיל מספר טכניקות.

#### במישור האופקי
איפלינוס חישב את מיקומה הצפוי של נקודת המפגש בהר. מאחר ששני קווים מקבילים אינם נפגשים לעולם, טעות של יותר מ-2 מטרים במישור האופקי הייתה מונעת מפגש בין המנהרות הצפונית והדרומית. לכן, הוא שינה את כיוון שתי המנהרות, כפי שנראה בתרשים (המנהרה הצפונית שמאלה והדרומית ימינה). שינוי זה יצר "רוחב לכידה" גדול יותר בכ-17 מטרים, שאִפשר מפגש מובטח, גם אם בתחילה היו המנהרות מקבילות ורחוקות זו מזו. כך נוצר מפגש כמעט בזווית ישרה.
חתך אנכי של תכנון האקוודוקט על ידי יופלינוס
#### במישור האנכי
בתחילת העבודה, איפלינוס סימן סביב ההר ככל הנראה לאורך קו גובה, כדי להבטיח ששתי המנהרות יתחילו באותו גובה. עם זאת, הייתה אפשרות לסטיות אנכיות במהלך החציבה. כדי להגדיל את הסיכוי למפגש, הוא הרחיב את גובה שתי המנהרות סמוך לנקודת החיבור. במנהרה הצפונית שמר על רצפה אופקית והגביה את הגג בכ-2.5 מטרים, בעוד שבמנהרה הדרומית שמר על תקרה אופקית והנמיך את רצפת המנהרה בכ-0.6 מטרים. אמצעי זהירות אלה כנגד סטיות אנכיות התבררו כמיותרים, שכן המדידות מראות שהטעות הייתה מזערית בלבד. בעת המפגש, הפרשי הגובה בין שתי המנהרות עמדו על כמה דצימטרים.
חתך אופקי של תכנון האקוודוקט על ידי יופלינוס
ממוזער|שלט בסוף הקטע של אקוודוקט איפלינוס הפתוח לקהל
## גילוי מחדש וחפירה
חוקרים החלו לחפש את המנהרה במאה ה-19, בהשראת האזכור שלה אצל הרודוטוס. הארכאולוג הצרפתי ויקטור גרן זיהה בשנת 1853 את המעיין המזין את האקוודוקט ואת ראשית התעלה. בשנת 1882 החלו עבודות ניקוי המנהרה במטרה להשיבה לשימוש, אך המשימה התגלתה כקשה מדי והופסקה. עם זאת, הדבר אפשר לארנסט פבריקיוס לחקור את המנהרה מטעם המכון הארכאולוגי הגרמני, והוא פרסם את ממצאיו בשנת 1884 ב"חיבור". חפירות מקיפות נערכו בשנים 1971–1973 על ידי אולף יאנצן, שבמהלכן נוקה מלוא אורכה של המנהרה, שהתמלאה בסחף. לאחר מכן נערך סקר מפורט של המנהרה, שכלל מדידות גאודטיות, על ידי הרמן י' קינאסט. חלקים מן המנהרה פתוחים למבקרים.

## תחזוקה ושימוש היסטורי
המנהרה הייתה בשימוש רציף במשך מאות שנים, ושימשה את העיר סאמוס כמקור מים עיקרי. כבר בעת העתיקה נדרשה תחזוקה שוטפת, בעיקר ניקוי משקעים שנצברו בתעלה ותיקון התמוטטויות מקומיות. הפירים האנכיים שלאורך התעלה והמנהרה שימשו גם לצורכי תחזוקה, ניקוז ואוורור.

בתקופות ההלניסטית והרומית נעשו עבודות תיקון ושיפוץ, שכללו חיזוק חלקים מסוימים בקשתות ובקירות המנהרה. נראה כי האקוודוקט המשיך לתפקד גם בתקופה הביזנטית, אם כי בהיקף מצומצם יותר.

במאה ה־19 החלו חוקרים אירופים לתעד את האתר, והוא שימש מוקד עניין מרכזי בארכאולוגיה הקלאסית. חפירות מקיפות נערכו במאה ה־20, במהלכן נוקתה המנהרה ונסללו דרכי גישה לצורך מחקר ותיירות.

בימינו, המנהרה משמשת אתר תיירות פופולרי באי סאמוס, ונחשבת אחת הדוגמאות המרשימות להנדסה יוונית עתיקה. בשנת 1992 נכללה יחד עם אתרים נוספים בסאמוס ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.

## חשיבות הנדסית ותרבותית
האקוודוקט של איפלינוס נחשב לאחת מיצירות המופת של ההנדסה היוונית הקדומה. ייחודו טמון בכך שנחצב משני קצות ההר בו־זמנית, עד שנפגשו שתי קבוצות החוצבים במרכז – הישג מתמטי והנדסי מרשים במונחי התקופה. לשם כך נדרשה הבנה גאומטרית מתקדמת ותכנון קפדני, המעידים על רמת ידע גבוהה של מהנדסי המאה ה־6 לפנה"ס.

חיבור המנהרה לתעלות תת־קרקעיות, מאגרי מים ופירים אנכיים יצר מערכת אספקת מים בטוחה ונסתרת, שאיפשרה לעיר סאמוס לעמוד במצור ולהבטיח אספקת מים קבועה.

האתר שימש מקור השראה להיסטוריונים, ארכאולוגים ומהנדסים מודרניים, והוא נלמד כדוגמה מוקדמת לתכנון תשתיות בקנה מידה גדול. המנהרה מוזכרת כבר בכתביו של הרודוטוס, והיא אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של מנהור שיטתִי מתועד בהיסטוריה.

## מצב עכשווי
המנהרה פתוחה למבקרים בחלקה המרכזי, וניתן לסייר בכ־500 מטרים מתוכה. האתר מנוהל על ידי הרשויות הארכאולוגיות של יוון, ומשולב בתוכנית שימור מקיפה הכוללת ניקוי, חיזוק קירות ושימור סביבתי.

בשל ייחודה ההנדסי וההיסטורי, המנהרה משמשת מוקד לימוד חשוב עבור חוקרים ואדריכלים, והיא מדורגת כאחת האטרקציות התיירותיות המרכזיות באי סאמוס.

## קישורים חיצוניים

* אתר אונסק"ו – פייתגוריון וההראיון של סאמוס
* אתר משרד התרבות היווני – מידע על המנהרה

## הערות שוליים

קטגוריה:יוון העתיקה: מבנים
קטגוריה:יוון: אתרים ארכאולוגיים
קטגוריה:יוון: אתרי מורשת עולמית