הדת הישראלית הקדומה

[ממוזער|כד עם איורים ו[כתובות חורבת תימן|כיתובים דתיים מחורבת תימן; חורבת תימן היא אחד האתרים החשובים כמקור לדת הישראלית הקדומה]]
**הדת הישראלית הקדומה** הוא השם המודרני לאמונות והפולחנים שהתפתחו בישראל ויהודה הקדומות, החל מתקופת ההתנחלות, מתוך האמונות של הכנענים והשמיים הצפון־מערביים. עד המאה ה־7 לפנה"ס הייתה הדת פוליתאיסטית, אך הפולחן נסוב לרוב בעיקר סביב אלוהות אחת או שתי אלוהויות ראשיות – פרקטיקה הידועה כהנותאיזם ושורשיה בתקופת הברונזה; בדת הישראלית הקדומה היה זה לרוב יהוה, ולכן נקרא פולחנו ההנותאיסטי "**יהויזם**", ולעיתים יחד איתו נעבדה גם אשרה כאלה ראשית. המקרא עצמו מעיד שגם אלים אחרים, ובהם בעל, שמש, ירח ומות, נעבדו על־ידי העם, הכהונה והמלוכה ונחשבו חלק מהדת הרשמית. הרעיונות הדתיים העיקריים המובעים בתורה ובספרות ההיסטורית המקראית, המוקיעים את האמונות והפרקטיקות הדתיות הישראליות הקדומות, לפי הקונצנזוס המחקרי הם רעיונות שמקורם במאות ה־7–4 לפנה"ס, והדת הישראלית הקדומה היא דת נפרדת ונבדלת מהיהדות. חקר דת זאת קשה לאור המקורות הדלילים יחסית הנוגעים לה.

## מאפיינים ועדויות
אחת התגליות המשמעותיות ביותר הנוגעות לדת הישראלית הקדומה היא אתר חורבת תימן על ממצאיו הדתיים: הכיתובים המזכירים את "יהוה ואשרתו", והציורים השונים, המספקים צוהר נדיר לאיקונוגרפיה הוויזואלית הדתית המגוונת בישראל, אותה חלקה עם כל דרום הלבנט. האמנות מהאתר אף השוותה לאמנות הישראלית המלכותית משנהבי שומרון, המלמדים גם הם על הדת הישראלית הקדומה. בספרות המקראית שנכתבה עד ימי יאשיהו (כגון אצל עמוס או הושע) אין הוקעה של אשרה, אף שנעבדה במקדש בית אל (הוקעות כאלה מופיעות בטקסטים מקראיים שנכתבו או נערכו לאחר רפורמת יאשיהו), מה שמצביע ככל הנראה על תפיסת אשרה כחלק לגיטימי מפולחן יהוה עד רפורמת ריכוז הפולחן ביהודה.

למרות האג'נדה   בכתיבה ההיסטורית המקראית (ספרי שופטים, שמואל ומלכים), התיאור עצמו רחוק מלהיות הומוגני ומספק מידע שופע על פולחן ואתרי פולחן מחוץ למקדש בירושלים.הרעיונות הדתיים המוקיעים פולחנים ישראליים קדומים שונים מקורם במאות ה־7–4 לפנה"ס; כך למשל, מקור הוקעת פולחן אשרה והפולחן בבמות הוא בימי רפורמת יאשיהו. הממצא הארכאולוגי מחזק זאת, למשל ברפרטואר הרחב של האמנות הוויזואלית הפיגורטיבית הדתית בממצא. האג'נדה המקראית רואה בריכוז הפולחן סביב אל אחד ובמקדש אחד שני הקריטריונים החשובים להבחנה בין פרקטיקה דתית נכונה לשגויה, ואלה, בעיקר הראשון, מתבטאים גם בדתות של העמים השכנים – כולם מאוגדים כ"דתות לאומיות" כחלק מ"הדת הדרום־לבנטינית של האלף ה־1 לפנה"ס". עם זאת, יש להדגיש שדתות התקופה מצאו ביטוי ברמות שונות בחברה, חלקן הגדול איננו קשור ללאומיות ואף לא משותף באופן מוחלט בין העמים באזור, ללא אפשרות להבחנה לאומית. הדבר מתבטא גם באפשרות הסקת המסקנות על דת דרום־לבנטינית מסוימת מממצאי הדתות השכנות, כאשר ככל שמתרחקים מביטויי הדת הלאומיים, כך ניתן לקשר יותר בין ממצאי דת אחת למסקנות על שכנותיה (למשל, ממצא פולחן פריון פלשתי יכול לאפשר הסקת מסקנות על הדאגה של כלל תושבי דרום הלבנט לפריון היבול והעדרים).

עדויות נוספות בנוגע לאלים שנעבדו על־ידי הישראלים הקדומים, בשלבים הראשוניים שלהם, הם שמות מקומות והשם "ישראל". שמות מקומות עם הרכיב התאופורי "בעל" מופיעים בדרום הלבנט דווקא בתקופה הישראלית (תקופת הברזל), אף שאינם מוכרים לנו מהתקופה הכנענית (תקופת הברונזה). גם בשמות פרטיים ישראליים מופיע הרכיב "בעל". שם הקבוצה, "ישראל", מזכיר את השם "אל", ולא את "יהו" ("ישריהו"). תופעות אלה עשויות להועיל לתארוך הזמן שבו נעשה יהוה לאלוהי ישראל, אם כי לא ניתן להסיק מכך מסקנה נחרצת.

אחד מסוגי הפולחן החשובים בדת הישראלית הקדומה היה מקומות מקודשים פתוחים – במות, לעיתים עם עצים מקודשים ומצבות, כפי שמעיד המקרא וכן כפי שכמה אתרים ארכאולוגיים מראים. אחד מאתרים אלה הוא אתר הפר, אתר גבוה ממנו נשקפים הרים חשובים רבים (מירון, תבור, כרמל, גלבוע ועוד) – דבר המבטא את מקומם החשוב של הרים באידאולוגיה הדתית הכנענית והישראלית, ובו גם נמצאה צלמית פר חשובה המייצגת את יהוה או בעל (שהיה אל חשוב בקרב הישראלים הקדומים). ניתן להשוות צלמית פר זאת למקומו המרכזי של הפר באיקונוגרפיה של ישראל בפרט ושל הלבנט כולו בכלל.

[ממוזער|האתר הפולחני ב[בית אל (יישוב מקראי)|בית אל]]
עדויות לדת הישראלית הקדומה נמצאו גם באתר הפולחני בבית אל, היא לוז. בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה באתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה, ונמצאו בו צלמיות לוח נשיות רבות, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שצמח בו גם עץ לאשרה (כנראה שקד, לפי השם "לוז"). סביר להניח שירבעם הקים אתר מקודש להתחרות במקדש ירושלים באתר שכבר היה ידוע כחשוב בדת הישראלית הקדומה. גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה, וייתכן שאי הוקעתה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו. קיום עץ אשרה, אלה נקבית, במקום, מתחבר להצבת המצבה על־ידי יעקב בבית אל, מאחר שמצבה – סמל הזכרות, לרוב לא עמדה לבדה. שילוב השמות "בית אל" ו"לוז" מהווה שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית.

[ממוזער|כן פולחני מ[תענך מראשית התקופה הישראלית, עם סמלים מקודשים כגון אריות, כרובים וסמל עץ חיים ויעלים (המסמל את אשרה); הכן מדגיש את היותה של הדת הישראלית נטועה במסורות הכנעניות הסובבות והקודמות לה]]

ביהודה, מלבד בית המקדש הראשון כמובן, התגלו כמה מקדשים נוספים, כגון בתל מוצא (שהתקיים גם לאחר רפורמת יאשיהו) ובתל ערד, והם עוזרים ללמד על הדת באותה תקופה. גם סוגים אחרים של אתרי פולחן, נמצאו גם מבנים בתוך ערים, בסמוך לשערים או למבני מגורים, ששימשו כנראה לפולחן (למשל במגידו, תענך, תל אל-פארעה (צפון), תל רחוב, חורבת קייאפה, לכיש ועוד) לפי ממצאיהם הכוללים כלי מנחות, שולחנות, מזבחות ועוד; כך גם באזורים קרובים ליהודה וישראל, כגון חורבת קיטמית (שאולי הייתה יהודית ואולי אדומית), מצד חצבה,  ואתרים נוספים בעבר הירדן.

כמו בכמעט כל תרבות אחרת, שיטות קבורה, בהיותם הגבול הבסיסי ביותר בין החיים למתים, מהוות תחום דתי מרכזי. בישראל וביהודה מאפשרים הקברים ומאפייניהם להבין את ההשקפות הנפוצות על המוות ועל הקבורה, ועל קרבתן, הפרקטית, האדריכלית והאידאולוגית, למנהגי קבורה בארצות שכנות. במערות הקבורה בממלכת יהודה נחשפו מנחות קבורה שכללו בעיקר נרות ומגוון סוגים של כלי הגשה ואכילה, וכן מעט כלי אחסון ובישול; כלי החרס הונחו כנראה מלאים במוצרי מזון, משקאות, בשמים ושמני־סיכה; על הנפטרים נמצאו תכשיטים, תליונים, קמעות, חותמות ופרטי לבוש, וסיכות־רכיסה שנמצאו מלמדות גם הן על כך שהנפטרים נקברו (בקבורה פתוחה – ללא כל כיסוי) לבושים. תפיסת המשכיות קיום המתים חייבה ביקור בקברים ואספקה שוטפת ומתמשכת של מזון ומשקה על ידי בני המשפחה. המזון והבשר הטרי שסופקו לנפטרים מכונים "זבחי מתים", שחלקם נאכל על־ידי החיים לכבוד המתים, וחלקם הוגש למתים. מנהגים אלה דומים למנהגים שננהגו במזרח הקדום כולו (כגון מנהגי מערת המרזח המלכותית בקטנה), והמקרא מתאר מנהגים אלה כנפוצים.

### ייצוג חומרי ליהוה

[ממוזער|דמות אלוהות יושבת על גלגל מכונף, ב[יהוד מדינתא (מטבע)|מטבעות יהוד מהתקופה הפרסית. הדמות מזוהה עם יהוה אלוהי ישראל, לפי חלק מהחוקרים]]

המקרא אוסר לעשות "פסל וכל תמונה", אך איקוניזם (ייצוג אמנותי, בהקשר זה ייצוג לאלוהות) של יהוה מוקע במקרא, דבר המרמז על קיומו; הדבר מעלה את השאלה, האם ניתן לזהות ייצוגים של יהוה בתרבות החומרית. בנושא זה, ממצאי חורבת תימן – המכילים הקדשות ליהוה ואשרתו ומכילים גם אמנות פיגורטיבית עשירה – הביאו להצעות שונות (במיוחד בנוגע לייצוג אפשרי של יהוה ואשרה בשתי הדמויות, זכר ונקבה דמויי בס, שעל אחד הפיטסים), אף שאין כל קונצנזוס בנושא. הצעות אחרות הועלו גם לגבי ממצאים מאתרים אחרים, גם הן ללא קונצנזוס. למשל, הוצע לקשר בין קשרי יהוה וה"חסידה" (מדובר, כנראה, ביען המודרנית) ב לכמה חותמים בהם מתוארת דמות "אדון היענים".

בעיה נוספת בזיהוי יהוה באמנות החומרית היא שאלת תפקידיו של יהוה. בתור אלוהות שעברה תהליך מאלוהות מקומית לאלוהות העליונה ולבסוף לאלוהות הכללית והכוללת, יהוה צבר מספר רב של תכונות ותפקידים שונים, שלא ניתן לסכמם לצורה איקונוגרפית אחידה. הדבר ניכר בתנ"ך, כאשר טקסטים אחדים מתארים את יהוה כאלוהות תקיפה, אחרים מתארים אותו כישוב על כס מוקף במועצת ישויות אלוהיות, מועצה שקיומה נדחה בתוקף והוקע על־ידי טקסטים אחרים.

שאלת קיומו של פסל ליהוה בבית המקדש הראשון נתונה במחלוקת עזה במחקר.

## במחקר
חקר הדת הישראלית הקדומה מלא בהטיות מובנות במחקר. ככלל, חקר הדת(ות) בלבנט הקדום מושפע מהפרספקטיבה של החוקר, האידאולוגיות הרווחות בזמנו ואף העניינים העומדים בראש סדר היום החברתי הנוכחי (למשל, תנועות שחרור לאחר מלחמת העולם השנייה בעולם המערבי או שינויי אקלים והגירה באירופה כיום). הבחנות בינאריות דיכוטומיות כגון חברות חקלאיות לעומת חברות נוודיות, מקדשים לעומת מקומות פולחן פתוחים, ישראל לעומת כנען ודת רשמית לעומת דת "עממית" מושכות בזכות כוחו המפשט של הסיווג הבינארי ועל כן משפיעות מאוד על המחשבה המחקרית, אך אינן תמיד מייצגות את המציאות ההיסטורית בצורה מדויקת. ההבחנות הבינאריות משמשות את החוקרים גם כאשר אינן נדרשות או מוצדקות. הנחות יסוד לפרשנות הממצא הארכאולוגי עשויות לעוות גם הן את המציאות ההיסטורית: ממצאים הנחשבים מובחנים מממצאים בתרבויות שכנות מסווגים אוטומטית כמאפיינים ישראליים ייחודיים, אך כאשר הראיות אינן תואמות את ההנחות על הדת הישראלית (הנחות המבוססות על המקרא, למשל), הן מפורשות בצורה שתכפה את התאמתן להנחות קודמות (למשל פירוש דגמי מקדשים ריקים כ) או משויכות אוטומטית ליסודות אתניים "אחרים" או להשפעה זרה. בדומה, ממצאים מחוץ לתחומי ממלכות ישראל ויהודה לעיתים מסווגים אוטומטית כלא־רלוונטיים ומודרים מהמחקר ההיסטורי של התרבות והדת הישראליות, גם כאשר הם יכולים לשפוך אור על אספקטים מסוימים בהן. קיימות גם השפעות נרטיביות תאולוגיות על החוקרים, הרואים בעקבותיהן את הדת הישראלית העתיקה כתוצאה של הלך רוח ייחודי בקרב הישראלי, או אף מצב תודעתי נעלה ביחס לשכנים.

יש לציין שהזיהוי של הדת הישראלית הקדומה כדת אחידה, ללא מגוון או וריאציות שונות במקומות וזמנים שונים, עלולה לעוות את התפיסה ההיסטורית לגביה. חוקרים אחדים אף הביעו דעה לפיה יש להתייחס ל"דתות ישראליות קדומות" (ברבים); חוקרים אחרים ביקרו תפיסה זאת מהכיוון ההגדרתי – הגדרת האמונות השונות בישראל (וביהודה) כדתות נפרדות מחייבת הגדרה דומה גם בדת(ות) המואבי(ו)ת, העמוני(ו)ת, האדומי(ו)ת והפיניקי(ו)ת, ועל כן מחייבת גם התייחסות לשאלה האם יש קרבה מיוחדת בין הדתות הישראליות שלא קיימת בינן לבין הדתות האחרות באזור. ביקורת נוספת היא שאין להתייחס לכל פרקטיקה מקומית ייחודית כאל דת נפרדת.

דבר חשוב נוסף לציון הוא שדת, כתחום הארגון החברתי העוסק באמונות ובפרקטיקות (המערבות ישויות לא אמפיריות – אלהים, מלאכים, שדים וכו') קולקטיביות, קהילתיות או אישיות, ומובחן מפוליטיקה, כלכלה ותחומים אחרים, היא מונח מערבי מודרני. לא בכדי לא קיימת מילה למונח "דת" בשפות שמיות עתיקות. עמידה על הפער בין הקונספט המודרני "דת" מכל מציאות היסטורית ישראלית או יהודאית חשובה כדי להדגיש את העובדה שכל חיפוש אחר "דת" בקרב המידע הפוטנציאלי לגביה מחיל את המסגרת המיונית (קטגורית) ובוחר את המידע לפי בחירת החוקרים המודרניים. עם זאת, הבחירה איננה בהכרח אקראית או חסרת תועלת – ניתן לבחון איך בני ישראל או יהודה מיקמו את עצמם בסביבתם הטבעית והחברתית, אותה הם חוו במונחי איומים, חובות ותגמולים המושפעים מישויות אלוהיות, איך דמיינו את האלוהויות עליהן הסתמכו או מהן חששו, ובאילו נסיבות, מסגרות ושיטות פולחן עסקו.

גם ההבחנה הדיכוטומית המובהקת בין מרחבים דתיים למרחבים חילוניים, המתאימה לתיאור מציאות החיים המערבית המודרנית, איננה מתאימה לעת העתיקה, בה התערבו הפולחן וחיי היום־יום בתחומים רבים (כך למשל בכוורות תל רחוב ובאתרי תעשייה אחרים נמצאו כלים פולחניים, וכלי פולחן וצלמיות נמצאו גם בבתי מגורים מובהקים).

בעשורים האחרונים, המחקר ההיסטורי מראה יותר ויותר כיצד הדת הישראלית והיהודאית הקדומה הייתה נטועה במכלול האמונות הכנעניות/לבנטיניות/שמיות צפון־מערביות שמסביבה. בין הממצאים המבססים זאת ניכרת השפעת הארכיונים הגדולים שהתגלו בלבנט, במיוחד במרי, אוגרית ואמר – הם מהווים כיום הקשר אזורי לכתבי המקרא וראיות להיותם מוטמעים בתרבות השמית הצפון־מערבית האזורית, ומערערים את התפיסה לפיה הדת הישראלית הייתה ייחודית, נבדלת ומופרדת. גם ממצאים מקומיים (כגון כתובות מחורבת תימן או חורבת אל כום) מהווים גורם מרכזי ליצירת תפיסה זאת. קיימת הסכמה מחקרית רחבה לראות בדת הישראלית או הדת היהודאית הקדם־גלותית כווריאציה אחת מתוך הדת השמית הצפון־מערבית (או ברבים, הדתות השמיות הצפון מערביות – אף שייתכן שההבחנה בין דתות באזור על־פי ממלכה היא אנאכרוניסטית ולא מוצדקת); ישנם כיום חוקרים הרואים בדת הישראלית כלא שונה במהותה מהדת הכנענית או השמית הצפון־מערבית. התכונות הייחודיות של הדת במקרא מיוחסות, אם כן, לעריכה בתקופות מאוחרות יותר, בגלות בבל או אחריה. ייחודה של האמונה היהודית משתקף רק בטקסט המקראי, שחלקים ממנו נערכו או נכתבו בתקופות מאוחרות במגמה להדגיש ייחוד זה; לכן, העיסוק בדת הישראלית הקדומה חייב להיות מושתת בראש ובראשונה על המוכר מהתרבויות השכנות באותה תקופה.

## ראו גם
* יהוה
* אל (אל כנעני)
* אשרה
* בעל
* ההשערה המדיינית-קינית

## לקריאה נוספת

* 
* 
* 
* 
* 
*
*
* 
*
*
*

*

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:דתות
קטגוריה:התקופה הישראלית
קטגוריה:חקר המקרא