ניצחון הרוח

**ניצחון הרוח** (אנגלית: **Triumph of the Spirit**) הוא סרט בכיכובו של וילם דפו שיצא בשנת 1989 על סיפור חייו של המתאגרף שלמה ארוך על רקע שואת יהודי יוון. זהו הסרט הראשון שנעשה בהוליווד בנושא השואה שצולם באושוויץ.

## עלילה
### ההתחלה
שלמה ארוך (סאלמון ארוך) הוא מתאגרף יהודי החי בעיר סלוניקי שביוון עם הוריו, אחיו ואחיותיו. בשנת 1941 פולשת גרמניה הנאצית ליוון, לאחר מכן עוברת המשפחה לגור בגטו. סאלמון עובד בעבודות כפייה תחת הכיבוש הנאצי, אך ממשיך לשמור על אורח חייו היהודי.

בשנת 1943 מצווים הגרמנים על כל תושבי הגטו להגיע לתחנת הרכבת. לאחר מסע של שישה ימים בקרון משא, מגיעה משפחת ארוך לאושוויץ, בלילה (בשונה במעט מסיפורו המקורי של שלמה ארוך, הרכבת בסרט נכנסת אל תוך בירקנאו). בהגיעם למחנה מתבצעת סלקציה, סאלמון אביו ואחיו נשארים בחיים, ואילו אימו של סאלמון נשלחת עם בתה לתאי הגזים.

### החיים במחנה
סאלמון, אביו ואחיו נשלחים לעבודות כפייה. באחד מהימים במחנה העבודה מחליט סאלמון לא לשתוק למראה הקאפו האכזרי אשר מתעלל ביהודים. סאלמון מכה את הקאפו במכות אגרוף, ולאחר שהוא מנצח אותו, מובל סאלמון אל אחד מקציני ה-SS.

קצין ה-SS מעוניין שסאלמון ילחם בשבילו בקרבות אגרוף אשר נועדו לשעשע את הנאצים. בקרבות אילו נלחמו שני אסירים, עד שאחד מהם לא היה מסוגל לעמוד על רגליו.
עד מהרה מתגלה סאלמון כמתאגרף טוב מאוד, ולא מפסיד באף קרב. על כל ניצחון שלו הוא מקבל אוכל נוסף, אותו חולק עם חבריו לצריף. סאלמון מתחבר עם הקאפו החדש של הצריף, וזוכה ממנו למעט אוכל, שתייה וסיגריות.

באחד מהימים, נערך מסדר בו מצווים הגרמנים על מספר אנשים, ביניהם אחיו של סאלמון לעבור לעבודה חדשה. העבודה החדשה היא להיות חלק מהזונדרקומנדו באושוויץ. במהלך סצנה זאת, שחוזרת לקראת סוף הסרט, נראים תאי הגזים באופן מפורט מאוד. אחיו של סאלמון וחבריו מסרבים להיות חלק מתהליך הרצח, ונשלחים להשמדה.

במהלך הסרט נערכות סלקציות נוספות. באחת מהם נשלח אביו של סאלמו לתאי הגזים אל מותו. במחנה הנשים שורדות חברתו של סאלמו, אלגרה ואחותה.
באחד מימי העבודה נשמעת אזעקה מפחד תקיפת בעלות הברית.

### סוף הסרט
לקראת סוף הסרט, נשלחים אחרוני היהודים שיכולים לעבוד אל גרמניה בצעדות המוות ואילו סאלמון נשלח לעבוד בתאי הגזים. בשלב זה פורץ מרד הזונדרקומנדו: האסירים מפוצצים את קרמטוריום 4 ומצליחים להרוג שלושה גרמנים (המרד מדוכא במהירות, וכ-450 יהודים הוצאו להורג במהלך דיכויו וכפעולת עונשין).

סאלמון נשאר בחיים, והוא נשלח אל בלוק מס' 11 באושוויץ, בלוק הכלא והעינויים.
בסוף הסרט סאלמון יוצא משערי בירקנאו, כאשר הוא מבטיח למצוא את חברתו ולעלות לארץ ישראל.

## אמיתות הסרט
התסריט לסרט נכתב על פי עדותו של שלמה ארוך, ניצול אושוויץ, ועל פי פרטי מידע. ארוך עצמו נכח בצילומים אשר רובם צולמו באושוויץ ובירקנאו המקוריים.

הסרט מציג בבירור את תנאי החיים הקשים במחנה, את עבודת הפרך, את הקור ואת הרעב. בנוסף, מציג הסרט כיצד נערך משלוח לאושוויץ, מהרגע שהיהודים עולים לקרון בעיר אשר בה גרים ועד שהם נשרפים במשרפות. החיים במחנה, העבודה במחנה, המוות במחנה ואפילו צעדות המוות מוצגים בסרט. 

בסרט מוצגת דמותה של אלגרה כאהובתו של שלמה עוד מימיהם בסלוניקי, בעוד שבמציאות הכיר ארוך את אשתו לעתיד, מרתה יחיאל (ניצולת אושוויץ אף היא), רק לאחר השחרור, בעת שחיפש את שרידי משפחתו, והיא בת 14 באותה עת.

כדי לצלם את הסצנות בתאי הגזים בנו מפיקי הסרט את המבנים על פי התוכניות המקוריות.

סוף הסרט חורג מעדותו של ארוך. ארוך נשלח ב-1944 למחנה ברגן-בלזן ואילו בסרט נראה כי הוא שוחרר במחנה אושוויץ. אך סוף זה הוא עדיין מקורי הודות לעדויות על המרד באושוויץ ועל החיים בבלוק 11, בלוק העינויים.

צילומי הסרט ארכו ארבעה חודשים ורובם צולמו באושוויץ. הקרמטוריום הנראה בסרט הוא הקרמטוריום המקורי מאושוויץ. בסרט השתתפו שישה ישראלים, שחקנים אמריקאים וניצבים פולנים וגרמנים. צילומי הסרט החלו ב-3 בפברואר 1989. הצילום הראשון שנעשה היה הכניסה למחנה.

## הפקה
במאי הסרט רוברט יאנג לא רצה לעשות את הסרט כשפנו אליו לראשונה עם התסריט, ומצא שהנושא קשה מדי לסרט. הוא הסכים לביים רק כשסופק תסריט שהתמקד באלמנט קטן של הסיפור וכמובן בחיו של סאלמון ארוך במחנה. הסרט צולם בתקציב של 12 מיליון דולר. המפיקים הצליחו לקבל אישור להשתמש בכמה מבנים קיימים במחנה הריכוז אושוויץ. הסרט צולם גם בחלקו בישראל. מאמן האיגרוף טדי אטלס, ששיחק את התפקיד של קלאוס זילבר, היה יועץ האגרוף של ההפקה, ושלמה ארוך בעצמו נכח בחלק מהצילומים בסרט, והדריך את השחקן וילם דפו, המגלם את דמותו, בכדי שגם בקרבות האגרוף שצולמו הסרט יהיה הכי קרוב לתיאורו של ארוך כמתאגרף.

בנוסף לכך שימש ארוך כיועץ קרוב והדריך את הצוות לגבי המיקומים המדויקים של אתרי התלייה והזירות, אך החזרה למקום הסבה לו טראומה נפשית קשה. בכתבה של שרי רז (1989) סיפר ארוך כי למראה הניצבים לבושים במדי SS על פסי הרכבת בבירקנאו, איבד את הכרתו מרוב זעזוע, ובנו חסדאי אף שקל להשיבו לישראל בשל מצבו הנפשי. למרות הקושי, התעקש ארוך להשלים את הצילומים כדי להבטיח את הנצחת גורל יהדות יוון בשואה.

"ניצחון הרוח" מחזיק בציון דרך היסטורי כסרט העלילתי ההוליוודי הראשון שקיבל אישור חריג לצלם ממש בתוך מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. בעוד שסרטים מאוחרים יותר שעסקו בשואה (כגון "רשימת שינדלר") נאלצו לבנות העתקים של המחנה מחוץ לשערים משיקולי שימור והתנגדות ארגונים, צוות ההפקה של "ניצחון הרוח" צילם על הדרגשים המקוריים ובתוך המבנים הקיימים. בחירה זו העניקה לסרט רמת אותנטיות ויזואלית וריאליזם קודר ויוצא דופן, שהשפיעו עמוקות על צוות השחקנים והניצבים ששהו באתר הצילומים במשך ארבעה חודשים. 

לפני "ניצחון הרוח", בשנות ה-80, צולמה במקום המיני-סדרה **"**מלחמה וזיכרון**"** (War and Remembrance).למעשה, ההצלחה של הפקת הסדרה לקבל אישור היא זו שסללה את הדרך למפיקי "ניצחון הרוח" לקבל אישור דומה שנה לאחר מכן. זו הייתה הפעם הראשונה והאחרונה שניתן אישור כה נרחב לצילום בתוך תאי הגזים והמשרפות המשוחזרים. 

בשנים הראשונות לאחר המלחמה, צולמו מספר סרטים פולניים בתוך המחנה, כמו **"**התחנה האחרונה**"** (Ostatni etap, 1948). זהו סרט חשוב מאוד כי הוא צולם על ידי ניצולה שהשתמשה בבגדים ובחפצים המקוריים שנשארו שם, אך הוא אינו נחשב ל"הפקה הוליוודית".

## קבלה וביקורת
עם צאתו לאקרנים בשנת 1989, זכה "ניצחון הרוח" לשבחים מצד מבקרי הקולנוע, שהדגישו בעיקר את העוצמה הנובעת מהצילום באתר האמיתי באושוויץ. בביקורת שפרסם הכתב ריאן מרפי (Ryan Murphy) ב-**"**Herald**"**, הוענק לסרט ציון של שלושה כוכבים, תוך ציון העובדה כי "הרוע המצמרר של המקום מחלחל כמעט לכל פריים". מרפי שיבח את הבמאי רוברט מ. יאנג על בחירתו בסגנון צילום כמעט דוקומנטרי, שנמנע מ"סנסציונליזם גרפי" זול ובמקום זאת העביר את האימה בצורה אלגנטית ומאופקת.

הופעתו של ווילם דפו בתפקיד שלמה ארוך הוגדרה על ידי המבקרים כ"אינטליגנטית וכואבת", ומרפי אף תיאר את דפו כ"יורש הלוגי של רוברט דה נירו". הביקורת ציינה לשבח את הפיזיות של התפקיד, שכללה "דם, יזע ודמעות" של ממש, וטענה כי דפו היה ראוי למועמדות לפרס גלובוס הזהב על הופעתו. לצד השבחים למשחק, המבקרים עמדו על האכזריות הבלתי נתפסת של קרבות האיגרוף המוצגים בסרט, קרבות שנערכו ללא סיבובים עד להתמוטטות מוחלטת, כאשר הפרס למנצח היה "עוד יום אחד לחיות" והמפסיד נשלח אל מותו.

בהשוואה לסרטי שואה בולטים אחרים שיצאו באותה שנה, כגון **"**שונאים, סיפור אהבה**"** (Enemies, A Love Story) של פול מזורסקי ודרמת המתח המשפטית **"**תיבת נגינה**"** (Music Box) של קוסטה גברס, צוין "ניצחון הרוח" כסרט חסר "צ'ארם" הוליוודי או עידון אינטלקטואלי. מרפי טען כי בעוד שהסרטים האחרים עסקו בהשלכות המאוחרות של המלחמה, סרטו של יאנג הציג ריאליזם קודר ותחושת "שממה רגשית" חריפה, הנובעת מהתיעוד הישיר של הזוועות בתוך המחנה עצמו. תחושה זו, לדבריו, נותרה בזיכרון הצופים זמן רב לאחר הצפייה והבדילה את הסרט מתוצרים קולנועיים אחרים של התקופה.

## ראו גם

* ויקטור פרץ
* הארי האפט

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 1989
קטגוריה:סרטים על השואה
קטגוריה:סרטים ביוגרפיים אמריקאיים
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:אושוויץ בתרבות
קטגוריה:זיכרון שואת יהודי יוון