open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
פסטיבל דונאואשינגן

ממוזער|פסטיבל דונאואשינגן, 1954
**פסטיבל דונאואשינגן** (בגרמנית: **Donaueschinger Musiktage**) הוא פסטיבל מוזיקה המתקיים בעונת הקיץ על גדות נהר הדונאו בגרמניה.

ראשית הפסטיבל בשנת 1921, כאשר ייסד אותו הנסיך **מקס אגון צו פירסטנברג**. בשנת 1923 החל פאול הינדמית לעבוד כמארגן פסטיבל דונאואשינגן והכניס לתוכנית יצירות משל כמה מלחיני אוואנגארד. בשנותיו הראשונות של הפסטיבל, בין 1921 ל-1930, עלו בו בביצועי בכורה עולמיים יצירות משל ארנולד שנברג, אנטון וברן, קורט וייל ופאול הינדמית. 

בין 1930 ל-1950 שבת הפסטיבל, ואז התחדש בחסות משותפת של פירסטנברג ורדיו דרום-מערב גרמניה. הפסטיבל נתן עדיפות למוזיקה של האוואנגרד והציע למאזיניו את יצירותיהם של שטוקהאוזן ושל פייר בולז בהופעות בכורה.

## יצירות חשובות בפסטיבל

* ארנולד שנברג, "סרנדה בשנים-עשר טונים אופוס 24 
* אנטון וברן, "שש בגטלות" לרביעיית מיתרים
* קורט וייל, "מהגוני", זינגשפיל 
* פאול הינדמית, "לשם ובחזרה, ו"טיסת לינדברג" 
* קרלהיינץ שטוקהאוזן, "רגעים" (1964) ו"מנטרה" (1970)
* קשישטוף פנדרצקי, "פעולות" להרכב ג'אז (1971)
* פייר בולז, "קיפול על קיפול" (1962) ו"מענה", (1981)

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:גרמניה: פסטיבלי מוזיקה
קטגוריה:באדן-וירטמברג: תרבות
נאו-דרוויניזם

**נאו-דרוויניזם** מתאר רעיונות מסוימים על מנגנון האבולוציה שהתפתחו מתוך תורת הברירה הטבעית של דרווין. רעיונות אלה הופרדו מתאוריית הפנגנזה, שהניחה שהתורשה "ממוזגת" (לדוגמה: שמפרח אדום ופרח לבן ייווצר בהכרח פרח ורוד) אך הופרכה.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 

## ראו גם
* הסינתזה האבולוציונית המודרנית - תורה אבולוציונית מאוחרת יותר, המקובלת היום.
* דרוויניזם

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אבולוציה
כלב ים נזירי קריבי

**כלב ים נזירי קריבי** (שם מדעי: *Neomonachus tropicalis*) הוא מין נכחד בסוג כלב ים נזירי. כלב הים הנזירי היה הנציג היחידי מעל-משפחת הטורפים הימיים שחי באזור הים הקאריבי ומפרץ מקסיקו. מין זה נכחד מאזור המפרץ והים הקאריבי בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20. התיעוד האחרון של יונק ימי זה בארצות הברית היה בשנת 1932, בחופיה של מדינת טקסס. התיעוד האחרון המהימן של מין זה הוא להקה קטנה שתועדה ב"סראלינה בנק", ג'מייקה, בשנת 1952.

כלב הים הנזירי הקריבי היה כלב ים קטן (180 - 270 ס"מ). צבע עורו היה חום ובטנו הייתה בצבע צהבהב דהויי. זכרי כלב הים הנזירי הקריבי שקלו למעלה מ-200 ק"ג ואורכם נע בין 2-2.5 מטר. הנקבות היו קטנות יותר ולפיכך ניתן היה להבדיל בין הזוויגים.

כלב ים נזירי קריבי נהג לבלות את רוב זמנו במים. כששהה מחוץ למים, הוא שכן בקו החוף הסלעי או החולי לשם מחסה ולמטרות רבייה. תזונת כלב ים נזירי קריבי התבססה על צלופחים, לובסטרים, סרטנים ושאר דגי השונית.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ג'ון אדוארד גריי
קטגוריה:כלבי ים
קטגוריה:קובה: יונקים
קטגוריה:פוארטו ריקו: יונקים
קטגוריה:מגה-פאונה ימית נכחדת
קטגוריה:יונקים שהוכחדו בידי האדם
קטגוריה:אמריקה הצפונית: יונקים שנכחדו
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1850
פליטי עיראק

**פליטי עיראק** הם פליטים שנמלטו מעיראק עקב המלחמות שפקדו אותה מאז שנת 1980. הגורמים לגל הפליטים הן:
* מלחמת איראן–עיראק בין השנים 1980 ל-1988.
* הפלישה לכווית בשנת 1990 ומלחמת המפרץ הראשונה.
* מלחמת עיראק וחוסר היציבות שבא בעקבותיה: האו"ם מעריך שקרוב לשני מיליון נמלטו מעיראק מאז 2003.

## מלחמת עיראק ותוצאותיה
מאז שארצות הברית נכנסה לעיראק במרץ 2003, מספר הפליטים הלך וגדל. ההערכה היא ש-1.6–2.0 מיליון אנשים נמלטו מהמדינה. ההערכה של נציבות האו"ם לפליטים, בדיווח בנובמבר 2006, הוא שיותר מ-6 מיליון עיראקים נמלטו מעיראק מאז מרץ 2003, 7% מכלל האוכלוסייה. ב-22 בינואר 2007, העריך ה-BBC את מספר הפליטים ב-2 מיליון.

## מדינות מארחות
### ירדן
בדצמבר 2006 הגיע מספר הפליטים העיראקיים בירדן לכ-750,000. ירדן מתחה ביקורת על ארגון זכויות האדם, משום שלא כינה את ה"פנים החדשות" שהגיעו לשם "פליטים". במלחמת המפרץ (1990–1991), הגיעו לירדן אנשים עיראקיים עשירים וקידמו את כלכלת ירדן. לכן, במלחמה בשנת 2003, העובדה שרוב פליטי עיראק שהגיעו לירדן היו עניים גרמה בעיות, הדרישות אליהם גדלו ונוצר לחץ על הכלכלה הירדנית.

### סוריה
בדצמבר 2006 הגיע מספר הפליטים העיראקיים בסוריה לכמיליון, כמחציתם נוצרים. מרביתם התיישבו בדמשק ובפרווריה. המספר הרב של הפליטים שהגיעו לסוריה אינו רק בזכות הגבול המשותף בין המדינות, אלא גם בזכות מדיניות הדלת הפתוחה לפליטים שהנהיגה סוריה.

### מצרים
מצרים, חסרת הגבול המשותף עם עיראק, הפכה ליעד מרכזי לפליטים עיראקיים בשנת 2006. בדצמבר, מספר הפליטים העיראקיים במצרים היה קרוב ל-150,000. בשנת 2003, הגיעו למצרים רק 800 פליטים.

## התיישבות הפליטים מחוץ למזרח התיכון

בתחילת פברואר 2007, פיתחו ארצות הברית והאומות המאוחדת תוכנית ליישוב כמה אלפי פליטים בארצות הברית. מטרת האו"ם היא להגיע ל-135,000–200,000 פליטים שהתעניינו להתיישב שם. המטרה של ארצות הברית היא ליישב לפחות 5,000 פליטים מתוך הקבוצה הכוללת, עד סוף 2007. מאז הפלישה ב-2003, התיישבו בארצות הברית 466 פליטים עיראקים.

קטגוריה:עיראק: היסטוריה
קטגוריה:מלחמת עיראק
קטגוריה:פליטים
וליד הראשון

ממוזער|300px|מסגד אומיה בדמשק, נבנה על ידי וליד הראשון בין השנים 706 ל-715 
[שמאל|ממוזער|300px|[קסר עמרה בירדן. נבנתה על ידי וליד הראשון, ככל הנראה בין 711 ל-715]]
**אל-וליד אבן עבד אל-מַלִכּ** (בערבית: **الوليد بن عبد الملك**; 668-715) היה הח'ליף השישי מבני אומיה, שלט בין השנים 705-715. תקופת שלטונו אופיינה בהמשך מדיניות אביו הח'ליף עבד אל-מלכ לפיתוח חקלאי בעיראק, והתרחבות האימפריה, כך בימיו אל-וליד הגיעה האימפריה לשיא התפשטותה עם כיבוש ספרד במערב ובוכרה וסמרקנד במזרח. בהיסטוריוגרפיה הערבית בולט אל-וליד לטובה בזכות דבקותו הדתית והתרומות שתרם לעניים, בייחוד בימי צום הרמדאן. אופיו הפשרני הביא לרגיעה זמנית במתיחות שבין שבטי קייס וימן.

## עלייתו לשלטון וצעדים צבאיים
אל-וליד הוא בנו הבכור של הח'ליף עבד אל-מלכ, ולאחר מותו בשנת 705 עלה אל-וליד לשלטון. כמו אביו, הסתמך שלטונו של אל וליד במזרח האימפריה על מושל עיראק אל-חג'אג' אבן יוסף, זה ניהל את מסעות המלחמה במרכז אסיה ומינה את קתיבה אבן מוסלם למפקד הכוחות בשטח. במהלך מסעות הכיבוש הגיעו הצבאות המוסלמים עד לטראנסאוקסאניה (היום בקזחסטן ) בצפון ולסינד (היום בפקיסטן ) בדרום, במהלך המלחמה נכבשו גם ערים חשובות כגון סמרקנד, בוכרה ופרגנה.
במערב כבשו כוחותיו של אל-וליד בהנהגתם של מוסא בן נוצייר וטארק אבן זאיד את אל-אנדלוס (חצי האי האיברי). בצפון, לחם אחיו של אל-וליד, סלמה אבן עבד אל-מלכ בחזית ביזנטיון וכבש את מחוז אדהרביג'אן (היום צפון מערב איראן). הצלחותיו של אל וליד בחזיתות השונות נובעות באיכות המצביאים השונים והגידול בסדר הכוחות של צבא היבשה והצי.

## צעדים אזרחיים
מהבחינה הדתית, הכלכלית והחברתית, שלטונו של אל-ואליד היה המשך ישיר לשלטונו של אביו, הח'ליף עבד אל-מלכ. כחובב אדריכלות, שלטונו של אל וליד אופיין בבניה מסיבית של מבנים לתועלת הציבור כגון מסגדים, בתי חולים ומוסדות צדקה. אל וליד בנה את המסגד האומיי הגדול בדמשק על חורבות הבזיליקה של יוחנן המטביל אותה הרס. המסגד האומיי הגדול נחשב למבנה המפואר ביותר שנבנה בתקופה האומיית. אל-וליד שיפץ את מסגד הנביא באל מדינה (מסג'ד אל-נבווי) ובנה את מסגד אל-אקצא בירושלים (לאחר שאביו בנה את כיפת הסלע). בימיו נבנו מספר ערים חדשות ברחבי הח'ליפות ובהן העיר רמלה בארץ-ישראל.

אל וליד גם השקיע בפיתוח התשתיות האזרחיות כגון שיפוץ דרכים ומעברים ברחבי הממלכה, בעיקר בעיראק ובסוריה, ופיתוח החקלאות בעיראק.

לאחר מותו עלה לכס הח'ליפות אחיו של אל וליד- סלימאן אבן עבד אל מלכ ששימוש בתקופת שלטון אל וליד כמושל ג'נד (מחוז) פלסטין, מחוז שהשתרע על מרכז ארץ-ישראל ודרומה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:בית אומיה
קטגוריה:ילידי 668
קטגוריה:נפטרים ב-715
גדליה חיון

[שמאל|ממוזער|250px|דלת הכניסה ל[ישיבת המקובלים בית אל]]
הרב **גדליה חיון** (נפטר בה' באב ה'תק"י, 1750) היה מקובל, שד"ר, מייסד ישיבת המקובלים בית אל בירושלים ומחשובי חכמיה במחצית הראשונה של המאה ה-18.

## חייו
נולד בטורקיה בעיר קושטא, שם היה תלמידו של הרב חיים אלפנדרי.

בשנת ה'תצ"ג (1733) פנו אליו במיוחד אנשי היישוב היהודי בחברון שהיה במצב קשה ביותר, בבקשה לצאת מטעמם כשד"ר לטורקיה. בקושטא הבירה פעל מוסד כלל יהודי בשם "ועד פקידי קושטא" שהוקם במטרה לרכז את הסיוע ליישוב היהודי שבירושלים, אנשי חברון ביקשו מר' גדליה להשפיע עליהם לפעול גם למען יהודי חברון, ואכן הצליח ר' גדליה במשימתו זו ובזכותו הוקם בקושטא ועד "פקידי חברון" שתפקידו היה לסייע במיוחד בהסדרת תשלום חובותיהם של יהודי חברון לשליטים מטעם האימפריה העות'מאנית שהרבו לרדות ולהתעמר בהם.

ר' גדליה מצוין לשבח על שסירב לקבל עבור שליחותו זו כל שכר שהוא, למרות השכר הרב שהיה מקובל לתת לשליחים שהסכימו לצאת למסעות מסוג שכזה.

בשובו משליחותו בשנת ה'תצ"ז (1737) ייסד בירושלים ועמד בראשה של ישיבת מקובלים שנקראה בשם "מדרש חסידים" ואחר כך בשם ישיבת המקובלים בית אל, כנראה בזכות כספים שהצליח לאסוף למטרה זו בשעה שעבר בקהילות טורקיה. הישיבה נוסדה מראשיתה כמקום ללימוד תורת הסוד, למובחרים שבאנשי ירושלים, ובמהרה נודע שמעה בקהילות יהודיות בכל רחבי העולם. עם השנים הגיעו רבים מהגולה במיוחד כדי ללמוד בה, למשל רבי אברהם גרשון מקיטוב, גיסו ותלמידו של הבעל שם טוב.

אף על פי שחכמי ירושלים אסרו על כל גורם פרטי, מוסד או קהילה, מבין העדות שבעיר באותם ימים לשלוח בעצמם שד"רים, קיבל מוסד זה אישור לשלוח מטעמו שד"רים לקהילות ישראל שבגולה ולהקים בהן קופות למען הישיבה. הישיבה קיימת עד היום בעיר העתיקה בירושלים.

בשנת ה'תק"י (1750), על פי בקשתו, מונה לראשות הישיבה תלמידו המקובל ר' שלום שרעבי שעלה מתימן.

ר' גדליה חיון נפטר בה' באב ה'תק"י (1750) ונקבר בירושלים, דרומית לקבר זכריה, על השביל לסילוואן.

החיד"א, שהיה סמוך לזמנו ולמד בישיבתו, מתאר אותו בהערצה גדולה ומכנה אותו בתואר "קדוש" - תואר השמור ליחידי סגולה שחיו חיי קדושה ופרישות. כמו כן תיאר אותו כ"בעל מופת", שתפילותיו היו נענות.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
## הערות שוליים

קטגוריה:אנשי עליות קדומות לארץ ישראל
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הספרדים
קטגוריה:מקובלים
קטגוריה:עולים לארץ ישראל במאה ה-18
קטגוריה:ראשוני האחרונים
קטגוריה:ראשי ישיבת המקובלים בית אל
קטגוריה:רבנים ארץ-ישראלים
קטגוריה:שד"רים
ולדימיר

[ממוזער|שמאל|250px|הקתדרלה של דמטריוס הקדוש ידועה בזכות העיצוב המיוחד המציג את סיפורו של [דוד המלך]]
שמאל|ממוזער|250px|קתדרלת עלייתה השמיימה של מרים, אם ישו
ממוזער|250px|שער הזהב, 1164
**ולדימיר** (ברוסית: **Владимир**) היא אחת הערים העתיקות ברוסיה, ומשמשת כיום כבירת מחוז ולדימיר. העיר יושבת על גדות נהר הקליאזמה (Клязьма), כ-200 ק"מ מזרחית למוסקבה. מספר התושבים בשנת 2015 היה כ-340 אלף איש (לעומת 349,702 תושבים בשנת 1989). העיר הייתה בירת אחת הנסיכויות החזקות ברוסיה בימי הביניים. מספר מבנים בעיר הוכרזו כאתרי מורשת עולמית (ראו האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל).

## היסטוריה
ראשית נוכחותם של בני-האדם באזור התקיימה כבר לפני כ-25,000 שנים. באופן מסורתי, מועד הקמת העיר הוא 1108, בהתאם לעדויות בכתבי עת עתיקים והגרסה לפיה העיר הוקמה על ידי הנסיך ולדימיר השני, מונומך. הסיבה להקמת העיר, לפי אותה הגרסה הייתה הרצון של ולדימיר להרחיק את עצמו מערים ותיקות כמו רוסטוב וסוזדל. בשנת 1958 צוינו 850 שנים לייסוד העיר.

לפי עדויות שהתגלו בשנות ה-90, ולדימיר הראשון נסיך קייב ביקר בעיר כבר בשנת 990. בהתאם לכך, הוזז מועד הקמת העיר לשנת 990.

### תקופת הזוהר
ללא קשר לשנת הקמת העיר, התקופה החשובה בתולדות העיר הייתה המאה ה-12. יורי דולגורוקי, הנסיך הגדול שייסד גם את מוסקבה, הקים את נסיכות ולדימיר-סוזדל והעביר את בירת רוסיה של קייב מקייב לוולדימיר. תקופת הזהר נמשכה עד לפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות. באותה התקופה ולדימיר הייתה אחת הערים הגדולות והיפות באירופה. מעמד העיר חוזק עוד יותר עם העברת מרכז מושבו של הארכיבישוף מטרופוליטני הרוסי מקייב לוולדימיר. באותה תקופה נבנו כנסיות, ארמונות ומבני ציבור רבים. רק 3 מהם שרדו עד היום: שער הזהב, קתדרלת דמיטרי הקדוש וקתדרלת עלייתה השמיימה של מרים, אם ישו. באותה תקופה נבנתה גם הכנסייה מפורסמת על נהר הנרל (Нерль, כ-12 ק"מ מהעיר), הנחשבת לאחד היהלומים של ארכיטקטורה הרוסית בימי הביניים.

### נפילה
ב-8 בפברואר 1238, העיר נכבשה על ידי באטו חאן, שליט מונגולי. שרפה גדולה השתוללה בעיר. משפחת הנסיך הגדול נהרגה. מאז, לא חזרה העיר לעצמה. למרות זאת, עד לאמצע המאה ה-14 העיר הייתה מושבו של ארכיבישוף מטרופוליטני. כמו כן, על אף שבהדרגה, החשיבות הפוליטית עברה למוסקבה, התואר הרשמי של הצארים היה "הנסיך הגדול של ולדימיר". הצארים הוכרזו בקתדרלה של העיר, עד שקתדרלה דומה נבנתה במוסקבה.

קבר של אלכסנדר נבסקי היה בעיר עד לשנת 1703, אז הוא הועבר לסנקט פטרבורג.

## אתרים בעיר

* שער הזהב - נבנה ב-1158–1164 - שער לבן בחומה סביב העיר העתיקה. מעל השער נבנתה כנסייה.
* קתדרלת עלייתה השמיימה של מרים, אם ישו (Успенский Собор)- נבנתה ב-1158–1160. מבנה לבן יפהפה. בתוך הכנסייה ציורי קיר מהמאה ה-12–13 ועבודות של אנדריי רובליוב משנת 1408.
* כנסיית דמטריוס הקדוש - נבנתה ב-1194–1197.
* כלא ולדימירסקי סנטרל

## ערים תאומות
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## ראו גם
* טבעת הזהב של רוסיה

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:רוסיה: אתרי מורשת עולמית
קטגוריה:מחוז ולדימיר: ערים
קטגוריה:טבעת הזהב של רוסיה
קטגוריה:יישובים שהוקמו במאה ה-10
פיזיולוגיה של הצמח

שמאל|ממוזער|300px|עלה של צמח. הפיזיולוגיה של הצמח חוקרת כיצד מגיעים מים ומינרלים לכל תאי העלה, את תפקידו של העלה בפוטוסינתזה, ואת הגורמים המשפיעים על התפתחות העלה דווקא במקום מסוים
**פיזיולוגיה של הצמח** היא תחום בביולוגיה העוסק במבנה ובתפקוד של צמחים.

התחום שויך בעבר לבוטניקה, אך כיום נוטים להפרידו מהבוטניקה, העוסקת יותר בטקסונומיה, באנטומיה ובאקולוגיה של הצמחים. הפיזיולוגיה של הצמח מתמקדת במספר נושאים:
* מבנה תא הצמח והייחוד שלו בהשוואה לתאים איקריוטיים אחרים.
* העברת מים ומינרלים לכל חלקי הצמח. לצמחים, בניגוד לבעלי חיים מפותחים, אין משאבות, כדוגמת הלב, המזרימות מים ומינרלים לכל התאים, והם תלויים במנגנונים אחרים, פסיביים יותר, לשם השגת מטרה זו.
* פוטוסינתזה, קליטת אור בצמחים, השפעת האור – עוצמתו, צבעו ותדירותו – על חיי הצמח, שעונים צירקדיאניים בצמחים (כלומר: השפעת היחס בין זמן האור וזמן החושך על הצמח).
* רביית הצמחים ומחזור החיים של הצמח.
* ביולוגיה התפתחותית של הצמח. תאי העובר הצמחי אינם מסוגלים לנדוד ממקום למקום כדוגמת תאי העובר של בעלי חיים, והתפתחות הצורה הסופית של הצמח תלויה במנגנונים אחרים. בנוסף, נחקרים המנגנונים המשפיעים על התפתחות איברי הצמח השונים במקומם. בשעה שבבעל חיים בריא מתפתחים הרגליים והעיניים, לדוגמה, תמיד באותו המקום, הרי שבצמח מיקומם של הענפים, הפרחים והעלים אקראי, לכאורה, אך מושפע למעשה מעשרות גורמים פנימיים וחיצוניים.
* התמודדות הצמח עם פתוגנים ועם יצורים אחרים – נגיפים, חיידקים, פטריות, אצות, צמחים אחרים ובעלי חיים.
* ההורמונים הצמחיים והשפעתם על התפתחות ומחזור חיי הצמח.
* מטבוליזם בצמחים: מעגל קלווין, סינתזת חומצות אמינו ומטבוליטים ראשוניים אחרים, קיבוע חנקן (צמחים אינם מסוגלים להשתמש בחנקן הגזי המצוי באטמוספירה; הם משתמשים במספר מנגנונים לקליטת חנקן), מטבוליטים משניים (אלקלואידים, פנולים, חומרי צבע, חומרי הגנה מפני מזיקים).
* תנועה בצמחים: תזוזת איברי הצמח בהשפעת האור, הטמפרטורה וכוח הכבידה (טרופיזם), תזוזה מהירה של איברים (בצמחים טורפים, למשל).

## קישורים חיצוניים

**כתבי עת מדעיים באנגלית:**
* Plant Physiology, כתב עת מדעי בנושא פיזיולוגיה של הצמח
* The Plant Cell, כתב עת מדעי בנושא פיזיולוגיה של הצמח
* Plant and Cell Physiology, כתב עת מדעי בנושא פיזיולוגיה של הצמח

*
קטגוריה:תחומים בביולוגיה
עמוד הניצחון של ברלין

ממוזער|200px|פסל ויקטוריה
**עמוד הניצחון** (בגרמנית: **Siegessäule**; זיגסזוילֶה) של העיר ברלין הוא אחד האתרים הידועים בעיר. העמוד תוכנן על ידי היינריך שטראק במטרה להנציח את ניצחון צבא פרוסיה בשנת 1864 במסגרת מלחמת שלזוויג השנייה. העמוד נחנך ב-2 בספטמבר 1873 - לאחר ניצחונה של פרוסיה על אוסטריה במסגרת מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866 ולאחר ניצחונה על צרפת במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870–1871, והוחלט שהעמוד ינציח אף ניצחונות אלה. 
בשל הניצחונות המאוחרים שונתה תוכנית העמוד והוחלט שבראשו יוצב פסל של ויקטוריה, אלת הניצחון. 

## העברת העמוד ממקומו
בעת הקמתו ניצב העמוד מול בניין הרייכסטאג בקֶניגספלאץ (Königsplatz) - הנקראת כיום כיכר הרפובליקה (Platz der Republik). בשנת 1939 בעקבות התכנון המחודש של העיר ברלין על ידי המפלגה הנאצית ובמסגרת עבודות ההכנה לקראת הפיכת העיר ברלין לעיר בשם "גרמאניה" שעתידה הייתה להפוך, על פי התכנון הנאצי, לבירת העולם, הוחלט להעביר את העמוד לכיכר הכוכב הגדול בו הוא נמצא כיום באמצע רחוב ה-17 ביוני. 

העמוד, שגובהו היה אז 50.66 מטרים בלבד הוגבה ב-7.5 מטרים נוספים (לגובה של 66.89 מטרים), והועבר לכיכר שנבנתה בשנת 1941 בתכנונו של אלברט שפר. ארבע מנהרות להולכי רגל נבנו על מנת לאפשר גישה לעמוד במרכז כיכר הנמצאת במרכז פארק הטירגארטן. 

ככל הנראה, העברת העמוד למקומו הביאה לכך ששרד את מלחמת העולם השנייה. בעוד שבניין הרייכסטאג נפגע קשות בקרבות כיבוש ברלין והאזור ממול הבניין נהרס לחלוטין, האזור בו נמצא העמוד שרד את המלחמה.

## תיאור העמוד
בראש העמוד ניצב פסל של אלת הניצחון המכונפת שגובהו 8.3 מטרים ומשקלו 35 טונות. הפסל עוצב על ידי פרידריך דראקֶה. הפסל מכונה בידי תושבי ברלין "גולדאֶלזֶה" (*Goldelse*) - אלזה המוזהבת.

הפסל ניצב בראש העמוד, העשוי ארבעה חלקים מאבן חול. שלושה מארבעת חלקי אבני החול מעוטרים בתותחים שנלקחו מאויביה של פרוסיה שנוצחו במלחמות. הרביעי מחלקי העמוד מעוטר בזר עשוי זהב. זר זה נוסף לעמוד בשנת 1938 בעת שהעמוד הובא למקומו הנוכחי.

העמוד ניצב על בסיס העשוי גרניט אדומה. הבסיס הוא אכסדרת עמודים שקירותיה מעוטרים בפסיפסים מעשי ידי אנטון פון ורנר.

בבסיס העמוד ארבעה תבליטי ברונזה המציגים את ניצחונותיה של פרוסיה בשלוש המלחמות ואת צעידת הכוחות המנצחים לברלין. התבליטים נוצרו על ידי הפסלים מוריץ שולץ, קארל קייל, אלכסנדר קלנדרלי ואלברט וולף.

התבליטים הוסרו לדרישת צרפת בשנת 1945 (בעיקר לאור העובדה שהם מנציחים את הניצחון על צרפת בשנת 1871). בשנת 1987 שוחזרו התבליטים לרגל יום השנה ה-750 לייסוד העיר ברלין. התבליטים נחנכו מחדש בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.

## העמוד בקולנוע ובתרבות
העמוד מופיע בסרטו של וים ונדרס "**[[מלאכים בשמי ברלין]]**" בתור המקום בו נוהגים המלאכים להתאסף. כמו כן פסל אלת הניצחון שבראש העמוד מופיע בקליפ "Stay (Faraway, So Close)" של להקת U2.

## קישורים חיצוניים

* עמוד הניצחון באתר structurae
* אבנר שפירא, "הכנפיים עלולות לעוף", אתר וואלה, 26.02.2008

קטגוריה:ברלין: אנדרטאות
קטגוריה:עמודי הנצחה
קטגוריה:פארק טירגארטן
קטגוריה:נשים בפיסול
שורש (לשון)

במורפולוגיה, **שורש** של מילה הוא מורפמה, יחידה לשונית מינימלית בעלת משמעות, הנושאת את עיקר המשמעות הלקסיקלית של המילה. בכך הוא נבדל ממוספית, שתפקידה הוא בעיקר אפיון דקדוקי או גיוון המשמעות של השורש או הבסיס (stem) שאליו היא מצטרפת. מילים החולקות שורש משותף מהוות משפחת מילים. קיימת זיקה סמנטית ואסוציאטיבית בין מילים מאותה המשפחה, אך זיקה זו עשויה להיות עמומה למדי, מכיוון שמשמעות השורש נוטה להיות כללית ומופשטת.

השורש עשוי להיות מורפמה חופשית או כבולה. שורש חופשי הוא גם בסיס, כלומר הוא מתפקד כמילה עצמאית וניתן להטות אותו ולגזור ממנו צורות מורכבות יותר. שורש כבול, לעומת זאת, אינו מהווה בסיס בפני עצמו, אלא רק יסוד בבסיסים אחרים הגזורים ממנו (באנגלית לדוגמה, היסוד ceive- משותף לבסיסים receive, conceive). שורש הוא למעשה בסיס בהשמטת המוספיות.

השורש שייך לתחום המורפולוגיה, וככזה הוא ישות סינכרונית שקיומה נגזר מהניתוח הלשוני שמבצעים דוברי השפה. בהקשר של בלשנות היסטורית (דיאכרונית), לעומת זאת, המונח "שורש" עשוי להתייחס למושג שונה מעט: בחינה של מורפמה מסוימת, כפי שהיא באה לידי ביטוי במהלך תקופות שונות בחיי הלשון. שני המושגים חופפים בנקודות מסוימות אך יש להבחין ביניהם, שכן אין בהכרח המשכיות במצבה של מורפמה במהלך הזמן. לבד מהשינויים הפונטיים שהיא עשויה לעבור, היא עשויה גם להשתנות מבחינה מבנית, כלומר לספוח אליה רכיבים ממורפמות אחרות או להתפצל למורפמות אחדות, ובכך לשנות את מבנה המערכת כולה.

המילה "תרומה", לדוגמה, גזורה מהשורש רו"מ מנקודת מבט היסטורית, וכך אמנם מקובל לנתח אותה. השורש תר"מ הוא שורש תנייני שנגזר ממילה זו - העיצור תי"ו תחילית המשקל תקטלה שבו משובצת המילה "תרומה" יוחס על ידי הדוברים לשורש במקום למשקל. אולם, אם נבחן את המקרה מנקודת מבט סינכרונית המתייחסת אל המערכת כאל שלם, יהיה זה מדויק יותר לומר שהמילה "תרומה" נגזרה מהשורש תר"מ במשקל קְטוּלָה, מפני שסביר להניח שהדוברים לא היו מודעים לקשר בין שורש זה לשורש רו"מ. כל אחת מהבחינות לגיטימית ותקפה ושתיהן מהוות צורות הסתכלות שונות על אותה תופעה.

## שורש בשפות השמיות

שורשים בשפות השמיות מפגינים תכונות יוצאות דופן, הנובעות מהמורפולוגיה הבלתי-רציפה (non-concatenative) המאפיינת את השפות האלה: קיומן של מורפמות שאינן יוצרות מקטע (segment - רצף פונמי הניתן להגייה), ולכן אינן עומדות בפני עצמן או משורשרות זו אל זו ברצף, אלא באות לידי ביטוי רק כאשר הן מסורגות זו בזו. מורפמה בלתי רציפה היא בהגדרה מורפמה כבולה.

השורש השמי הוא אחד מסוגי המורפמות הבלתי רציפות, הסוג השני הוא המשקל (או המקבילה במערכת הפועל: הבניין, שאינו אלא סוג מיוחד של משקל). השורש מורכב מעיצורים בלבד, לרוב שלושה במספר, ונושא את עיקר המשמעות של המילה. המשקל מהווה את התבנית התנועתית של המילה - לעיתים בצירוף תחיליות וסופיות - שאליה "נוצק" השורש (בתהליך גזירה המכונה סירוג שורש ומשקל), והוא מגוון את משמעות השורש. כך לדוגמה, השורש גד"ל אינו בא לידי ביטוי בפני עצמו, אלא כאשר הוא מסורג במשקל או בבניין: גָּדֵל, גָּדוֹל, מִגְדָּל וכו'.

## ראו גם
* שורשן
* מורפמה
* בסיס
* תחילית

## לקריאה נוספת
* פרדינן דה סוסיר, **קורס בבלשנות כללית**. מצרפתית: אבנר להב (על פי המהדורה של שארל באיי ואלבר סשהיי, 1916). הוצאת רסלינג, תל אביב 2005.

קטגוריה:מורפולוגיה (בלשנות)
קטגוריה:בלשנות היסטורית
איים בזרם

**איים בזרם** (באנגלית: **Islands in the Stream**) הוא ספרו האחרון של ארנסט המינגוויי. הספר יצא לאור ב-1970, תשע שנים לאחר מותו של המינגוויי. הספר תורגם לעברית על ידי אהרן אמיר, והמהדורה החדשה על ידי יואב כ"ץ. חלק מחוויות חייו של המינגוויי נתנו השראה לסיפור, חייו באיים הקריביים וחוויותיו כמתנדב בחיפוש אחר צוללות גרמניות במלחמת העולם השנייה, באותו אזור.

## עלילה ומבנה הספר
הרומן בנוי משלושה חלקים.
* החלק הראשון, "בימיני" (Bimini), מתאר מספר שבועות בביתו של גיבור הסיפור, תומאס האדסון. האדסון הוא צייר מצליח המתגורר על אי הנופש האקזוטי בימיני דרומית לפלורידה, אשר בעברו לחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים בספרד. שלושת בניו הצעירים, החיים בנפרד ממנו מגיעים אליו, ויחד עמו ועם חבריו יוצאי הדופן, מבלים את חופשת הקיץ.
* החלק השני, "קובה" (Cuba), הוא פרק קודר ובו האדסון, למוד סבל, משרת כקצין מודיעין ומבצעים מיוחדים במשרד לשירותים אסטרטגיים במלחמת העולם השנייה. הוא מגיע לחופשה קצרה בהוואנה, חופשה שאת רובה הוא מבלה בשתייה בבאר אפלולי בעיר. בהמשך מתואר מפגשם של האדסון וגרושתו, המחדשים את אהבתם.
* החלק השלישי, "בים" (At Sea), הוא סיפור פעולה הדוק ומפורט, המתאר את קרב המוחות בין אנשי הצוללות הגרמניות בים הקריבי ובין האדסון וצוותו, אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים, אשר צדים אותם.

## אזכורים
בשירו "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" מזכיר מאיר אריאל את הספר, כשהוא מתאר בשיר חייל במוצב הסמוך לתעלת סואץ הקורא את הספר:

ארבעת הבתים הראשונים בשיר מתארים בקצרה אירועים המופיעים בספר.

## תרגומים לעברית
* תרגום: אהרן אמיר, עם עובד, 1972. 
* תרגום: יואב כץ, פן, 2006. 

## קישורים חיצוניים

* "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" – מילות השיר שכתב והלחין מאיר אריאל, באתר שירונט
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:רומנים (סוגה ספרותית)
קטגוריה:ספרי ארנסט המינגוויי
קטגוריה:ספרות מלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ספרי 1970
קטגוריה:ספרי ספריה לעם
קטגוריה:ספרי ידיעות ספרים
ענת גת

**ענת ויינשטיין-ברקוביץ** (נולדה ב-28 במרץ 1970), הידועה בשם העט **ענת גת**, היא סופרת, עיתונאית ותסריטאית ישראלית.

## ביוגרפיה
ויינשטיין-ברקוביץ היא בעלת תואר ראשון מהפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן. היא למדה לימודי תעודה בעיתונות ותקשורת ב"כותרת", וסיימה בהצטיינות לימודי תואר שני בתקשורת פוליטית בחוג למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב. כתבה בעיתוני ילדים, נוער, הורות ומשפחה ופרסמה עד עתה 17 ספרים לילדים ולנוער.

בין ספריה לילדים ונוער הטרילוגיה "משלחת נוער", "במבה באמבטיה", "זה רק יתוש", "אפשר גם אחרת" קובץ סיפורים בנושא מניעת אלימות, מספר ספרים בסדרת "חלומות מקומיים". כתבה במשך שנים את המדור "חטאי נעורים" ב"מעריב לנוער". בתחום התסריטאות, פיתחה וכתבה פרקים בסדרה "חלומות נעורים". מחברת הספר "הריון בגדול" - מדריך להורים בהריון מרובה עוברים, כתבה במגזינים שונים כתבות בנושא הורות ומשפחה.

ויינשטיין-ברקוביץ היא אמא לארבעה ילדים, בהם תאומים זהים, תושבת אשקלון. לאחר סיום תפקידה כדוברת עיריית אשקלון, הייתה ענת הדוברת של השר יולי אדלשטיין, וכיום היא מרצה לתקשורת במרכז למחוננים ומצטיינים באשקלון ואשדוד.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 

קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:סופרות ילדים ונוער ישראליות
קטגוריה:סופרי ילדים ונוער ישראלים
קטגוריה:סופרות ישראליות הידועות בשם עט
קטגוריה:סופרים ישראלים הידועים בשם עט
קטגוריה:סגל מעריב לנוער
קטגוריה:אשקלון: אישים
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת בר-אילן
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1970
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1970
בוכה בגשם

**בוכה בגשם** הוא סרט ישראלי של ימין מסיקה, הרביעי אשר ביים בכיכובו של אבי ביטר. בסרט זה, כמו בשאר סרטיו, משחק אבי את עצמו, זמר מזרחי מצליח אשר נדחק לשולי החברה על ידי התקשורת בגלל סגנון שירתו המזרחי הכבד.

## עלילת הסרט
אבי (אבי ביטר) מופיע במועדון זמר מזרחי בדרום תל אביב ביחד עם רוני (דני חדד).
רוני אינו מעוניין לשיר עוד מוזיקה מזרחית והוא משנה את סגנונו על מנת למצוא חן בעיני התקשורת, דבר אשר קהל המועדון אינו רואה בעין יפה.
לאחר שמיקו, בעל המועדון (בבר יוקו), מפטר את רוני, מחליט רוני לנקום באבי, והוא שולח את חברתו לחיים בטי (אתי בוחבוט) שתגרום לאבי להתאהב בה, ודרך זה לגרום לו להתדרדר, לא להגיע להופעות ולאולפנים ובדרך זו לגרום למיקו להחזיר שוב את רוני למועדון.

אלברט, האמרגן של אבי (ירמי קדושי) רואה את הנעשה מהצד ומתנגד לקשר של אבי עם בטי.
בטי מבינה שלבדה היא לא תצליח לגרום לאבי לזנוח את מקצועו כיוון שאחותו הקטנה של אבי מתפקדת כמנהלת האישית שלו. על מנת להוציא את אחותו של אבי מהתמונה היא שולחת את רוני אליה כדי שיכבוש את לִבה ויסיט אותה מניהול לוח הזמנים של אבי.

רוני מסמם את אחותו של אבי ואונס אותה כשהיא מחוסרת הכרה. כאשר נודע הדבר לאבי הוא מכה את אחותו ומאשימה בפגיעה בכבוד המשפחה. בעקבות כך בורחת אחותו למטבח ושם מתאבדת באמצעות אקדח.

כאשר אבי מגלה מי עומד מאחורי המזימה, הוא ואלברט אורבים לבטי ולרוני מחוץ לביתם ויורים בהם. בטי נהרגת ורוני נפצע בידו. אבי מוכיח את רוני על בגידתו בתרבות המזרחית ורוני מתחרט על מעשיו.

הסרט מסתיים כאשר אבי חוזר לשיר במועדון ואלברט נמצא בכלא בעקבות הרצח שביצע.

## רשימת שירים
***נשרף בכאב** – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
***כמה היא יפה** – מילים: דני שושן / לחן טורקי
***מביט מרחוק** – מילים: אבי ביטר / לחן: אבי ביטר
***תתביישי** – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
***כאב ואכזבות** – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
***דואט הפרדה** – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
***אל תתאהבי** – מילים: אבי ביטר / לחן טורקי
***שים לב** – מילים: גילי גנני / לחן טורקי / מבצעת: ליאת בנאי

## שחקנים

### צוות ההפקה
* במאי – ימין מסיקה
* עוזר במאי – ירמי קדושי
* מפיק – אבי ביטר
* מפיק בפועל – ימין מסיקה
* תסריט – ירמי קדושי
* עוזר תסריטאי – יגאל מוסאי
* מלהק - בבר יוקו
* מלחין – עדי לאון
* מנהל מוזיקלי – אבי ביטר
* מאפרת – סיגל שטיינפלד

## קישורים חיצוניים

* אתר הפקות המזרח בע"מ

קטגוריה:סרטי 1996
קטגוריה:סרטים מוזיקליים
קטגוריה:סרטים עצמאיים
קטגוריה:סרטי ימין מסיקה
קטגוריה:סרטים ישראליים משנת 1996
לאון פסטרנק

**לאון פסטרנק** (בפולנית: **Leon Pasternak**; 12 באוגוסט 1910 או 1909 – 14 בנובמבר 1969) היה משורר וסאטיריקן יהודי-פולני.
שמאל|ממוזער|250px|קברו של פסטרנק

## ביוגרפיה
לאון פסטרנק נולד בלמברג שבגליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית (כעבור שנים אחדות עברה לרשות הרפובליקה הפולנית הצעירה; כיום לביב בתחומי אוקראינה של ימינו).

בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה פסטרנק צעיר חדור אידיאלים, שפרסם שירים סאטיריים בכתבי עת סוציאליסטיים. כתיבתו עוררה עליו את זעם השלטונות, ופסטרנק נאלץ לעזוב את לבוב לטובת ורשה. בוורשה הוא התפרסם עד מהרה, ויחד עם ידידו סטניסלב יז'י לץ ייסד תיאטרון סאטירי אנטי-ממסדי. התיאטרון נסגר על ידי השלטונות כעבור שמונה הופעות בלבד, ופסטרנק נשלח למאסר.

בשנת 1934 נשלח פסטרנק, שהיה אז בן 24, לכלא ברזה קרטוסקה, שבו כלאה ממשלת פולין אקטיביסטים קומוניסטים בשנות ה-30. בניסיון להקל עליו את תנאי המאסר הקשים, שרבים מהאסירים לא עמדו בהם, נהגו בנותיה של דודתו רגינה פסטרנק להביא לו מגליציה הרחוקה בגדים חמים ומזון. באותן השנים ממש שבהן נרדף לאון פסטרנק ונאסר בשל מאבקו האידאולוגי, נרדף מעבר לגבול הרוסי דודנו, המשורר בוריס פסטרנק, משום שסירב לתמוך ב"טיהורים" של סטלין. המזל האיר לו יותר מאשר לבן דודו הפולני – שמו של בוריס פסטרנק היה ברשימת המועמדים להישלח לסיביר, אך ברגע האחרון נמחק מהרשימה.

לאחר כשנה שוחרר לאון פסטרנק מהכלא. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לברית המועצות, הצטרף לצבא האדום, ולחם בנאצים בתור קצין בדיוויזיה הפולנית. פסטרנק חיבר גם רבים משירי הלכת שמילותיהן מרוממות הרוח שימשו השראה ומוטיבציה לחיילים במלחמתם העיקשת בנאצים. לאחר המלחמה נבחר לסגן יושב-הראש של איגוד הסופרים הפולנים. פסטרנק היה נשוי לשחקנית הקולנוע הפולנייה ממוצא יהודי רישרדה חנין (Ryszarda Hanin).

לאון פסטרנק נפטר ב-1969 בוורשה בירת פולין. נקבר בבית הקברות הצבאי פובונזקי.

"לאון פסטרנק היה אידיאליסט עד לסוף, נאמן לעקרונותיו עד לנשימתו האחרונה", כך אמר עליו הסופר והסטיריקן הפולני המפורסם רישרד מארֶק גרונסקי (Groński).

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:משוררים פולנים
קטגוריה:משוררים יהודים
קטגוריה:יהודים פולנים
קטגוריה:יהודים גליציאנים
קטגוריה:סאטיריקנים יהודים
קטגוריה:יהודים בצבא הפולני
קטגוריה:חיילים יהודים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:משפחת פסטרנק
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הצבאי פובונזקי
קטגוריה:פולנים שנולדו ב-1910
קטגוריה:פולנים שנפטרו ב-1969
אורי קלאוזנר

**אורי קלאוזנר** (נולד ב-21 בינואר 1963) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.

## ביוגרפיה
קלאוזנר נולד וגדל במושב שאר ישוב. את שירותו הצבאי מילא בתיאטרון צה"ל שם כתב וביים מופעים ללהקות צבאיות ולתיאטרון. קלאוזנר הוא בוגר מגמת משחק בחוג לתיאטרון, ומגמת בימוי והפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.

בשנת 1997 הקים את "סטודיו קיי" שאותו ניהל עד שנת 2004 ועמו ערך סדנאות בתחום הקולנוע והטלוויזיה ברחבי הארץ.

החל משנת 2018, קלאוזנר לוקח חלק פעיל בקהילת Horizon לחינוך לחלל מטעם קרן רמון.

## קריירה
קלאוזנר כתב וביים את הסרטים "שעשועי פרויד" (1991) ו"רגעים של חסד" (48 דק', 2004). הוא התפרסם לראשונה בעקבות תפקידו בסרט "החיים על פי אגפא" של אסי דיין, שם שיחק בתפקיד ערס בהמי בשם משה, חבר בחבורה של לוי ומלכה (בגילומם של שמיל בן ארי ורבקה נוימן). דמויות משנה אלו כיכבו גם בסרט השני בטרילוגיה של דיין - "שמיכה חשמלית ושמה משה", הפעם כדמויות הראשיות סביבן סובבת העלילה.

בשנת 2001, שיחק בסרטו השני של הבמאי בני תורתי "כיכר החלומות" (זוכה 5 פרסי אופיר), ובסרטו השלישי של תורתי "בלדה לאביב הבוכה" (זוכה 4 פרסי אופיר).

בנוסף, שיחק קלאוזנר בסדרות טלוויזיה רבות, ביניהן: "תמונות יפואיות", "רמת אביב גימל", "כחול עמוק", "הסודות של כנרת", "שבתות וחגים", " "תיק סגור", "השיר שלנו", "מילואים", "גאליס", "מבצע קיפוד", סדרת הנוער של ערוץ הילדים, "דאוס", העונה השלישית של הטלנובלה "האלופה" אשר שודרה ב-HOT3, וכן בדרמת הפשע של רשף לוי "הבורר" ועוד.

קלאוזנר הופיע בסרטי קולנוע רבים של מגוון במאים מובילים בתעשייה המקומית, ביניהם: "גמר גביע" של ערן ריקליס, "החיים על פי אגפא" ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" של אסי דיין, "ההסדר" ואזור חופשי" של עמוס גיתאי, "10% ילדה שלי", "כיכר החלומות" ובלדה לאביב הבוכה" של בני תורתי, "שנת אפס" של יוסף פיצ'חדזה, "בקרוב יקרה לך משהו טוב" של אייל שיראי (2006).

בשנת 2015 הופיע קלאוזנר בסרט הקולנוע "היורד למעלה", בבימויו של אלעד קידן. בגין עבודתו על סרט זה, קלאוזנר זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר" מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל לשנת 2015. באותה שנה שיחק בסרט "פנסיון פראכט", דרמה תקופתית בבימויה של תמר ירום, ובסרט "10% ילדה שלי", דרמה קומית של הבמאי אורי בר און.

בשנת 2016 גילם את הרב פיינשטיין בעונתה השנייה של סדרת המתח "פצועים בראש" ששודרה ב-HOT3 ויצרו חנן סביון וגיא עמיר. ב-2018 שיחק בדרמה החרדית אוטונומיות.

ב-2020 שיחק בסרטו של דני רוזנברג "מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם".

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה ישראלים
קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:בוגרי תיאטרון צה"ל
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: תיאטרון
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: קולנוע וטלוויזיה
קטגוריה:מורים למשחק בישראל
קטגוריה:במאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1963
פרלוד לחולית

שמאל|ממוזער|150px|עטיפת חולית בית אטריידיס בעברית
שמאל|ממוזער|150px|עטיפת חולית בית הארקונן בעברית
שמאל|ממוזער|150px|עטיפת חולית בית קורינו בעברית
**פרלוד לחולית** (שנקראת גם **סדרת הבתים**) היא טרילוגיית ספרי קדימונים מאת בריאן הרברט וקווין ג'יי. אנדרסון, שמתרחשת ביקום של חולית שיצר פרנק הרברט. הטרילוגיה מבוססת בחלקה על רשומות שפרנק הרברט השאיר לפני מותו.

הסדרה מתרחשת בשנים שהובילו לאירועי חולית המקורי. ספרי הטרילוגיה הם:

*חולית בית אטריידיס
*חולית בית הארקונן
*חולית בית קורינו

## קדימונים לסדרת חולית של פרנק הרברט
האירועים בתחילת טרילוגיית **פרלוד לחולית** מתרחשים כשלושים וחמש שנים לפני תחילת האירועים בחולית. הטרילוגיה נותנת הרבה מידע על דמויות רבות המופיעות בסדרה של פרנק הרברט. בעוד שחלק מן המידע המוצג בטרילוגיה תואם למידע שניתן בספריו של פרנק הרברט, חלק ממנו סותר אותו ישירות.

הטרילוגיה מציגה את עברן של דמויות רבות. הברון ולדימיר הארקונן, דנקן איידהו וגורני האלק המשועבדים אצל ההארקוננים, הדוכס לטו אטריידיס הצעיר, הגבירה ג'סיקה בתור מתלמדת במסדר בנות גשרית, שאדם הרביעי בצעירותו ועוד.

הטרילוגיה תורגמה לעברית על ידי דורית לנדס.

## ביקורות
הטרילוגיה זכתה לשיווק רחב והובילה ליצירת דור חדש של מעריצי חולית. עם זאת, קוראים רבים, בעיקר אלה שקראו את הסדרה של פרנק הרברט, ביקרו את הסדרה לרעה. רבים טוענים כי כתיבתם של בריאן הרברט וקווין ג'יי. אנדרסון אינה עמוקה ופילוסופית כמו כתיבתו של פרנק הרברט, וכי הסתירות בין הקדימונים לסדרה המקורית מפריעים.
## הערות שוליים

קטגוריה:חולית
קטגוריה:ספרי הוצאת עם עובד: מדע בדיוני
ארמון בלוו

**ארמון בלוו** (בגרמנית: **Schloss Bellevue**, "שלוס בלוי") הוא ארמון המצוי במרכז ברלין, בצידו הצפוני של פארק הטירגארטן בקרבת נהר השפרה, ובסמוך לעמוד הניצחון של ברלין. מאז שנת 1994 מהווה הארמון מקום מגוריו הרשמי של נשיא גרמניה.

הארמון נקרא "בלוו" (בצרפתית: "נוף יפה") בשל הנוף הנשקף אליו מכיוון נהר השפרה.

## היסטוריה
הארמון נבנה בשנת 1786 עבור הנסיך פרדיננד מפרוסיה, אחיו הצעיר של המלך פרידריך השני. הארמון תוכנן על ידי האדריכל פיליפ דניאל באומן כארמון קיץ, ונבנה במקום בו עמד קודם לכם בית אחוזה שנבנה בשנת 1743 על ידי גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף. ארמון בלוו היה המבנה הראשון בגרמניה שנבנה בסגנון נאו קלאסי.

ב-3 בספטמבר 1870 נחתם בארמון החוזה אשר סיים את מלחמת צרפת–פרוסיה.

הארמון שימש כמקום המגורים הרשמי של יורש העצר הגרמני עד שנת 1918. בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימש הארמון כמוזיאון לאתנוגרפיה. בתקופת השלטון הנאצי שימש המבנה כבית אירוח רשמי עבור השלטון הנאצי.

מאז שנת 1957 שימש הארמון כמקום מגורים עבור נשיא גרמניה בעת שהותו בברלין (כאשר מקום המגורים הרשמי של הנשיא היה בוילה האמרשמידט בבון). בשנת 1987 שופץ המבנה ולאחר איחוד גרמניה המערבית עם גרמניה המזרחית הפך, בשנת 1994, למקום המגורים הנשיאותי הרשמי. בשנים 2004–2005 נערכו במבנה שיפוצים נוספים ובאותה עת התגורר הנשיא בארמון שרלוטנבורג.

לארמון מבנה מרכזי המעוטר בעמודים קורינתיים, ושני אגפים צידיים ("אגף הנשים" ו"אגף השפרה").

## גלריה

קובץ:Palacio Bellevue, Berlín, Alemania, 2016-04-21, DD 07-09 HDR.jpg|קישור=|ארמון בלוו בלילה
קובץ:Siegessäule TopView6.JPG|קישור=|הבניין העגול- בניין משרדי הנשיאות הגרמנית שבסמוך לארמון בלוו
קובץ:Barack Obama and Joachim Gauck at Schloss Bellevue.jpg|קישור=|נשיא ארצות הברית ברק אובמה בעת ביקורו בגרמניה, 2013
קובץ:Portuguese President Marcelo Rebelo de Sousa and German President Joachim Gauck (Germany, 2016-05-30) 3.png|קישור=|טקס קבלת פנים של הצבא הגרמני ברחבת ארמון בלוו
קובץ:Schloss Bellevue DSC8334.jpg|קישור=|חדר הנשפים
קובץ:Schloss Bellevue DSC8353.jpg|קישור=|חדר האוכל הגדול
קובץ:Schloss Bellevue DSC8405.jpg|קישור=|המשרד הטקסי של נשיא גרמניה


## קישורים חיצוניים

* 
* תיאור המבנה באתר Berlin Tourism

קטגוריה:גרמניה: מעונות רשמיים
בלוו
קטגוריה:נשיא גרמניה
בלוו
קטגוריה:מבנים נאו-קלאסיציסטים
מרדכי אריאלי

[250px|ממוזער|שמאל|מרדכי אריאלי בתווך בין [יעקב וכסלר משמאל ואהרן כהנא מימין בפתיחת התערוכה החמישית של "אופקים חדשים" במוזיאון תל אביב לאמנות, נובמבר 1953]]
שמאל|ממוזער|250px|"משפחה עם יונים", 1955
[250px|ממוזער|שמאל|[לוחית זיכרון על ביתו של מרדכי אריאלי ברח' קרני 8 בתל אביב]]
**מרדכי אריאלי** (1909, פולין – 9 באוקטובר 1993, ישראל) היה צייר ישראלי.

## קורותיו
נולד בשם מרדכי מורז'ינסקי בעיר סובאלקי שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית, למשפחה מסורתית. אביו היה צייר. למד ב"חדר" ובבית ספר עממי רוסי.
המשיך לימודיו במשך שבע שנים בבית ספר תיכון עברי. בעקבות הכרות עם הצייר בוריס שץ, שהמליץ לו לנסוע לארץ ישראל וללמוד בבצלאל, עלה ארצה ב-1926. בבצלאל למד עד סגירת המוסד ב-1928 ונחשב לאחד "המורדים", בשל נטיתו לציור מודרני. בעקבות אחיו, דוד מורז'ינסקי, נסע ב-1931 לפריז ולמד שם בגראנד שומייר ובאקול פופרייר דה דסון עד 1934.

לאחר שובו לארץ עבד בבניין ומאוחר יותר החל לעבוד כצייר שלטי הפרסומת לסרטים בקולנוע "מגדלור". התמיד במלאכה זו במשך 18 שנים.
בשנת 1937 הצטרף לאגודת הציירים והפסלים וב-1949 חבר לקבוצת "אופקים חדשים", שימש כמזכיר הקבוצה בין השנים 57–1953 והציג בכל תערוכות הקבוצה בארץ ובעולם.

אריאלי התגורר ברחוב קרני ברמת אביב.
נפטר בכ"ד בתשרי תשנ"ד ונטמן בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו את רעייתו אסתר אריאלי, שני ילדים גדעון ואולי.

## פרסים
* 1955, 1961 - פרס דיזנגוף, מטעם עיריית תל אביב.
* 1954, 1962 - פרס משרד החינוך והתרבות.
* 1953, 1958 - פרס ההסתדרות.

## תערוכות יחיד
* 1944, 1948, 1963 - גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב.
* 1951 - מוזיאון תל אביב.
* 1957 - בית האמנים, ירושלים.
* 1966 - בית האמנים, תל אביב.
* 1969 - גלריה ריבנפלד, יפו העתיקה.
* 1970 - בית עמנואל, רמת-גן.
* 1973, 1994 - גלריה רוזנפלד, תל אביב.

## לקריאה נוספת
* גילה בלס, **אופקים חדשים**, הוצאת הספרים רשפים, תש"ם, 1980.

## קישורים חיצוניים

*
* 

קטגוריה:ישראלים ילידי פולין
קטגוריה:אנשי העלייה הרביעית
קטגוריה:ציירים ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס דיזנגוף
קטגוריה:רמת אביב: אישים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1905
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1993
רחוב 17 ביוני

**רחוב 17 ביוני** (בגרמנית: **Straße des 17. Juni**) הוא רחוב במרכז ברלין בירת גרמניה.

רחוב זה מהווה את המשכו לכיוון מערב של שדרת אונטר דן לינדן. הרחוב חוצה את הטירגארטן. בקצהו המזרחי נמצא שער ברנדנבורג ובקצהו המערבי נמצאת כיכר ארנסט-רוטר שבשרלוטנבורג. במרכז הרחוב נמצאת כיכר הכוכב הגדול ובמרכז עמוד הניצחון של ברלין. בקצהו המזרחי של הרחוב נמצא אנדרטת המלחמה הסובייטית שנבנתה בשנת 1945.

הרחוב משמש כאתר ההזנקה של מרתון ברלין.

## היסטוריה
הדרך נסללה בשנת 1799 ושימשה הדרך הראשית לברלין מכיוון מערב, וציר הקישור המרכזי בין פרוורי מערב ברלין למרכז העיר. קודם למלחמת העולם השנייה נקראה הדרך "שארלוטנבורגר שוסה" (Charlottenburger Chaussee) מאחר שהדרך קישרה את העיר לפרוור שרלוטנבורג. בתקופת השלטון הנאצית הורחבה הדרך כחלק מציר מזרח-מערב שנבנה עבור התהלוכות הצבאיות של המפלגה הנאצית. בשלהי מלחמת העולם השנייה, במהלך הקרב על ברלין, ולאחר שהעיר הוקפה על ידי הצבא הסובייטי ובשל הארטילריה הסובייטית לא יכלו הנאצים להשתמש בשדות התעופה של ברלין, שימשה דרך זו כאתר הנחיתה העיקרי של בכירי הצבא הנאצי אשר הגיעו לפיהררבונקר.

בשנת 1953 שונה שם הרחוב ל**רחוב 17 ביוני** על מנת לציין את מרד הפועלים של מזרח גרמניה שחל בתאריך זה.

## קישורים חיצוניים

*הרחוב בתקופת השלטון הנאצי - כחלק מ"ציר מזרח מערב" ("Ost-West Achse")

קטגוריה:ברלין: רחובות ושדרות
קטגוריה:פארק טירגארטן
כף אגולס

שמאל|ממוזער|250px|מפת החוף הדרומי של דרום אפריקה, כף אגולס הוא הנקודה הדרומית ביותר.
**כף אגולַס** (באנגלית: **Cape Agulhas**, באפריקאנס: **Kaap Agulhas**, במקור בפורטוגזית: **Cabo das Agulhas**) הוא הנקודה הדרומית ביותר ביבשת אפריקה, והנקודה המפרידה בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס ההודי. הכף נמצא כ-170 קילומטר דרומית-מזרחית לעיר קייפטאון. שם הכף ניתן לו על ידי הנווט הפורטוגזי הנודע בארתולומיאו דיאש שקרא לו Cabo das Agulhas (בעברית – "כף המחטים") מכיוון שבנקודה זו הצפון המגנטי והצפון האמיתי – התאחדו.

הכף ממוקם 150 קילומטר דרום מזרחית לכף התקווה הטובה ולפעמים נחשב במקומו לאחד משלושת הכפים הגדולים (כף התקווה הטובה, כף הורן וכף לווין). ההרים על הכף שייכים לרכס הר השולחן אשר מגיע עד פאתי העיר קייפטאון עצמה. האזור נחשב למקום הטוב ביותר לצלילה בדרום אפריקה בזכות מיני הדגים הרבים הנמצאים בים באזור זה.

בכף כמו בכל אזור החוף הדרומי של דרום אפריקה שורר מזג אוויר נוח המושך תיירים רבים. עם זאת, ההפלגה באזור נחשבת מסוכנת בגלל הרוחות החזקות בים וסערות המלוות בגלי פרא המגיעים לגובה של 30 מטר והיכולים להטביע גם ספינות גדולות. הסיבה לסערות הרבות היא ההתנגשות בין הזרם סביב-קוטבי האנטארקטי הקריר הנושב ממערב למזרח לזרם אגולס החמים הנושב באזור הכף.
בעבר הכף היה מוכר כאחד המקומות המסוכנים ביותר לימאים, ורבים מהם איבדו את חייהם כשנקלעו לסערות ולסחף והתרסקו עם ספינותיהם על הסלעים.

## קישורים חיצוניים

* 
*כף אגוליאש, באתר western-cape-info

## הערות שוליים

אגוליאש
קטגוריה:הכף המערבי: גאוגרפיה
ראש ממשלת טורקיה

**ראש ממשלת טורקיה** (בטורקית: **Türkiye Cumhuriyeti başbakanı** ובדרך כלל רק **Başbakan** - **ראש הממשלה**) הייתה משרה שהמחזיק בה היה ראש מועצת השרים בטורקיה. היה אחראי על שיתוף הפעולה בין השרים ועל מימושה של מדיניות הממשלה, והיה עליו לפקח על כך שהשרים פועלים בהתאם להוראות החוקה והחוק. ראש הממשלה התמנה בידי נשיא טורקיה מקרב חברי האספה הלאומית ועליו להציג את שריו בפני האספה. האספה אישרה את המינוי בהצבאת אימון בתוך שבוע ולאחר שהממשלה הציגה בפניה את תוכנית פעולתה. כל אחד מהשרים היה אחראי בפני ראש הממשלה לעניינים עליהם מופקד משרדו ולפעולות הכפופים לו. משרד ראש ממשלת טורקיה כונה "באשבקנלק" (Başbakanlık).

ראש הממשלה האחרון שכיהן בטורקיה היה בינאלי ילדרים, ראש הממשלה ה-28 במספר. על פי משאל העם שהתקיים באפריל 2017, תפקיד ראש הממשלה התבטל והתמזג עם תפקיד הנשיא, עם מעבר טורקיה למשטר נשיאותי, בדומה לזה הקיים בארצות הברית.

## היסטוריה
עם הקמתה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-23 באפריל 1923 נבחר מוסטפא כמאל לנשיאה. רק ב-1921 קיבלה האספה הלאומית את חוקתה הראשונה וזו עמדה בתוקף גם לאחר הכרזת העצמאות של טורקיה ועד שנת 1924. חוקת 1921 הייתה קצרה ולקונית ולא הזכירה כלל את הנשיא או את ראש הממשלה. נשיא האספה תיפקד כראש ממשלה אף שהלכה למעשה הוא היה בעצם יושב ראש האספה הלאומית. ביום הכרזת העצמאות של טורקיה, ב-29 באוקטובר 1923 שונתה החוקה הראשונה כך שקבעה בסעיף 10 את תפקידו של נשיא המדינה וסעיף 12 קבע כי האחרון ימנה, יחד עם האספה הלאומית, את ראש הממשלה (Başvekil בטורקית עות'מאנית). הלכה למעשה קבעה החוקה כי טורקיה היא רפובליקה נשיאותית והנשיא הוא ראש הרשות המבצעת. מצב זה נותר בעינו גם עם קבלתה של החוקה השנייה ב-1924.

ב-1961 נכנסה החוקה השלישית של טורקיה לתוקפה לאחר משאל עם. חוקה זו ערכה שינויים מרחיקי לכת במבנה מוסדות המדינה ותפקידים, ובין היתר הפכה את המדינה לרפובליקה פרלמנטרית. הנשיא הפך לדמות ייצוגית אף כי שמר על מעמדו הרשמי כראש הרשות המבצעת, והסמכויות הביצועיות הופקדו בידיו של ראש הממשלה.

לאחר ההפיכה הצבאית השלישית בטורקיה ב-1980 בוטלה החוקה מ-1961 ובמקומה התקבלה ב-1982 החוקה הרביעית בתולדות המדינה. חוקה זו שבה והרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת והשפיעה במידה רבה גם על סמכויותיו של ראש הממשלה.

באפריל 2017 הוחלט במשאל עם לבטל את תפקיד ראש הממשלה ולמזגו עם תפקיד הנשיא.

## רשימת ראשי ממשלת טורקיה
### תקופת מלחמת העצמאות

* בתקופה זו "ראשי הממשלות" היו למעשה היושבי ראש של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.

### התקופה החד-מפלגתית

### התקופה הרב-מפלגתית

## קישורים חיצוניים

* אתר משרד ראש ממשלת טורקיה

*
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:טורקיה: פוליטיקה
מפלגת התנועה הלאומית

**מפלגת התנועה הלאומית** או **מפלגת הפעולה הלאומית** (טורקית **Milliyetçi Hareket Partisi, MHP**) היא מפלגה בטורקיה אשר נוסדה על ידי אלפארסלן טירקש ב-1969. מצעה של המפלגה הוא ימני-קיצוני ולאומני-אתנוצנטרי בעיקרו, ולכן מתנגד להצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי.

## היסטוריה
[ימין|ממוזער|250px|[לוגו המפלגה]]
בשנת 1965 זכה אלפארסלן טירקש בשליטה ב"מפלגת הכפריים הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Köylü Millet Partisi, CKMP) שנוסדה ב-1958 בעקבות מיזוגן של "מפלגת הרפובליקנים הלאומית" (Cumhuriyetçi Millet Partisi) ו"מפלגת הכפריים הטורקים" (Türkiye Köylü Partisi). ארבע שנים לאחר מכן שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגת התנועה הלאומית".

בשנות השבעים של המאה ה-20 נקטה המפלגה קו לאומני קיצוני וגזעני ברור, שכוון בעיקר כנגד כורדים וקומוניסטים, אולם גם כנגד בני לאומים אחרים:

:"לטורקים אין חברים או בני ברית אלא בקרב טורקים אחרים. טורקים! שובו לשורשיכם. אנו פונים אל לטורקים שאבותיהם הם טורקים... אלה שפילגו את אומתינו הם בוגדים יוונים, ארמנים ויהודים, וכורדים, בוסנים ואלבנים. איך אתם כטורקים יכולים לסבול את בני המיעוטים המטונפים האלה. הרחיקו מקרבינו את הארמנים והכורדים ואת כל אויבי הטורקים".

המפלגה, כמו כל המפלגות הפוליטיות בטורקיה, פוזרה ונאסרה לאחר ההפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-1980. יחד עמה נאסר קיומו של ארגון "הזאבים האפורים" (Bozkurtlar), ארגון הנוער של המפלגה, ו-220 מאנשיו כמו גם חלק מאנשי המפלגה וטירקש עצמו הועמדו לדין. טירקש נדון למאסר לתקופה של ארבע וחצי שנים. ב-1981 האשימו הרשויות הטורקיות את "הזאבים האפורים" בכ-700 מעשי רצח שהופנו בעיקר כנגד אנשי שמאל בין השנים 1974 ו-1980.

ב-1983 קמה המפלגה שוב, הפעם בשם "מפלגת המשימה הלאומית" או "מפלגת המאבק הלאומי" (Milliyetçi Çalışma Partisi, MÇP), וב-1987 שב טירקש לכהן כמנהיגה. ב-1992 שבה המפלגה אל שמה המקורי. באותה שנה פרשה מהמפלגה הסיעה המסורתית בקרב חבריה בטענה כי המפלגה "נעדרת אמונה דתית" והקימה את "מפלגת האיחוד הגדול" (Büyük Birlik Partisi) המשלבת דוקטרינה דתית ולאומנית. עם מותו של טירקש ב-1997, ניסה מנהיג המפלגה החדש, דוולט בהצ'לי , להציג קו ימני מתון יותר, גם כלפי הדת. הוא הבטיח להסיר את התנגדותו בעניין איסור לבישת כיסוי ראש לנשים במוסדות ממשלה, נושא רגיש בטורקיה, במיוחד באוניברסיטאות ולהנהיג שיעורים בבתי הספר בנושאי דת.

בבחירות שנערכו בטורקיה בעת גל הגאווה הלאומית שלאחר לכידת עבדוללה אג'לאן זכתה המפלגה ב-18% מהקולות והגיעה למקום השני. יחד עם מפלגת המולדת השתתפה המפלגה בממשלת קואליציה ברשות בולנט אג'וויט ממפלגת השמאל הדמוקרטי, אך בבחירות בשנת 2002 לא עברה את אחוז החסימה. בבחירות שנערכו במדינה ב-22 ביולי 2007 זכתה המפלגה ב-14.3% מהקולות וכתוצאה מכך ב-71 מושבים באספה הלאומית הגדולה של טורקיה. עם זאת נותרה המפלגה באופוזיציה לאור העובדה שהמפלגה המובילה, מפלגת הצדק והפיתוח ברשות רג'פ טאיפ ארדואן, נהנית מרוב מוחלט באספה הלאומית.

## ראו גם
* הזאבים האפורים

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:טורקיה: מפלגות
קטגוריה:מפלגות שהוקמו ב-1969
חלוקה מנהלית של טורקיה

טורקיה היא מדינה אחודה המחולקת בבסיסה לשבעה מחוזות ול-81 נפות. מתחת לנפות נמצאות תת-נפות  ושכבת השלטון המקומי.

## המחוזות
טורקיה מחולקת מאז 1941 לשבעה מחוזות (יחיד bölge, רבים bölgeler). למחוזות אין משמעות אדמיניסטרטיבית, והם משמשים לצרכים סטטיסטיים בלבד. המחוזות הם:
* מחוז מרמרה (מרמרה) (Marmara Bölgesi).
* מחוז הים האגאי (Ege Bölgesi).
* מחוז הים השחור (Karadeniz Bölgesi).
* מחוז מרכז אנטוליה (İç Anadolu Bölgesi).
* מחוז הים התיכון (Akdeniz Bölgesi).
* מחוז מזרח אנטוליה (Doğu Anadolu Bölgesi).
* מחוז דרום-מזרח אנטוליה (Güneydoğu Anadolu Bölgesi).
ימין|ממוזער|200px|טורקיה - חלוקה למחוזות

## הנפות

על פי החלוקה המנהלית (נכון ל-2022) מחולקת טורקיה ל-81 נפות (בטורקית: יחיד il, רבים iller). הנפות נושאות בדרך כלל את שמה של בירתן (İl Merkezi - "מרכז הנפה").

## אזורים מטרופוליטניים
8 ערים בטורקיה הוכרזו כאזור מטרופוליטני (יחיד Büyükşehir - "עיר גדולה", רבים Büyükşehirler) שבראש כל אחת מהן עירייה מטרופוליטנית (Büyükşehir belediyesi), והן מחולקות לרבעים שמנוהלים על ידי עיריות מקומיות (בדומה לרובעי פריז). הערים המטרופוליטניות הן איסטנבול, אנקרה, איזמיר, אדנה, בורסה, גזיאנטפ, קייסרי וקוניה. 7 ערים נוספות נחשבות גם הן ל"עיר גדולה": איזמיט (קוג'לי), סמסון, אסקישהיר, אנטליה, ארזורום, מרסין (איצ'ל) ודיארבקיר.

## תת-הנפות והשלטון המקומי
שמאל|ממוזער|200px|חלוקה לתת-נפות
הנפות מחולקות בתורן ל-973 תת-נפות  (יחיד ilçe, רבים ilçeler). אחת מתת-הנפות בכל נפה היא "תת-נפה המרכזית" (merkez ilçe) ובה שוכנת גם בירת הנפה. בכל תת-הנפות יש יישוב מרכזי הנקרא "מרכז תת-הנפה" (ilçe merkezi) ובו שוכנים משרדיה של הנהלת תת-הנפה (kaymakamlık) שבראשם עומד מעין נציב (kaymakam). בתת-נפה המרכזית אין ניצב והיא מנוהלת על ידי המשנה למושל הנפה. תת-הנפות מחולקות לרשויות מקומיות לפי הצורך, ולרבעים (יחיד mahalle, רבים mahalleler) ולכפרים (יחיד köy, רבים köyler) שבראשן עומד מוהטר (muhtar).

## קישורים חיצוניים

*
יעקב משה עייאש

הרב **יעקב משה עייאש** (ה'תפ"ז, 1727–1817, כ"ו בטבת ה'תקע"ז) היה הראשון לציון, שד"ר, מנהיג קהילה וראש ישיבה.

## ביוגרפיה
בשנת ה'תקט"ז, (1756) עלה ר' יעקב משה עייאש לארץ יחד עם קבוצת העולים מאלג'יר שבראשם עמד אביו ר' יהודה עייאש מחשובי חכמי אלג'יר.

בשנת ה'תקל"ט (1779) יצא בשליחות העיר ירושלים כשד"ר למרוקו וארצות צפון אפריקה. במהלך שהותו שם נשא ונתן בהלכה עם חכמי מרוקו.

בשנים ה'תקמ"ג-ה'תקמ"ד (1783–1784) היה בליוורנו, שם הביא לדפוס מספר ספרים, בהם ספרו של אביו "מטה יהודה" על השו"ע, ואת הספר "שמע יעקב" - ספר דרשות על התורה של ר' ישראל יעקב אלגאזי מחכמי א"י, ביחד עם ספר "ארעא דרבנן" העוסק בכללי התלמוד והפוסקים. לספר זה צירף את הגהותיו של אביו ר' יהודה עייאש בשם "עפרא דארעא".

לאחר מכן השתקע באיטליה למשך 22 שנים בהן כיהן כרב קהילת סיינה במשך 12 שנים, וכרב קהילת פירארה 10 שנים. בשנים אלו הדפיס ספרים שונים, בהם כמה קונטרסי תפילות כמנהג ירושלים, ואת הספר "דרך חיים", סדר התרת נדרים, סדר תפילות להקפות שמחת תורה, וסדר תפילות המנחה של ערב ראש חודש. סייע לרבי יעקב ב"ר דוד פארדו להדפיס את ספרו "אפי זוטרי" על אבן העזר ועוד. 

בחתימתו בספריו הנ"ל היה נוהג תמיד לרמוז על שאיפתו לחזור לארץ ישראל וכחרוז לשמו היה רושם "מרחמי ה' לא נתייאש, לשוב אל הר ציון לא נואש".

בין תלמידיו באיטליה היו ר' חננאל ניפי, יעקב ישראל כרמי ור' יהודה חי חזקיה מלאוידה.

בשנת ה'תקס"ג (1803), חזר לארץ ישראל ובסיועו של הגביר מפירנצה ר' חזקיה מנוח חיים רפאל הקים בירושלים ישיבה בשם "חיים וחסד".

בשנת ה'תקס"ו (1805) נתמנה לראש ישיבת כנסת ישראל, משרה שהחזיק בה אביו עשרות שנים קודם לכן.

בשנת ה'תקס"ו (1806), נתמנה לתפקיד הראשון לציון ובתפקיד זה שימש עד פטירתו ביום כ"ו בטבת ה'תקע"ז (1817).

בצוואתו הורה על סדר קבורתו והוראה זו נתקבלה אחר כך למנהג ירושלים.

גם שני בניו שהניח אחריו ר' יוסף דוד עייאש ור' חיים יהודה עייאש יצאו כשד"רים בשליחות ארץ ישראל.

בנו ר' יוסף דוד עייאש היה מרבני קהילת שכם.

## לקריאה נוספת
* אברהם יערי, **שלוחי ארץ ישראל**, מוסד הרב קוק, תשס"ב (הדפסה שלישית)

## קישורים חיצוניים

* משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל - **[http://www.hebrewbooks.org/pagefeed/hebrewbooks_org_36724_528.pdf יעקב משה עייאש]**, באתר היברובוקס
* יוסף שרביט, הראשון לציון הרב יעקב משה עייאש, קתדרה
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אנשי עליות קדומות לארץ ישראל
קטגוריה:ראשונים לציון
קטגוריה:ראשוני האחרונים
קטגוריה:ראשי ישיבה ישראלים
קטגוריה:רבנים ארץ-ישראלים
קטגוריה:שד"רים
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הספרדים
קטגוריה:עולים לארץ ישראל במאה ה-18
קטגוריה:ילידי 1727
קטגוריה:נפטרים ב-1817
קטגוריה:ראשי ישיבת כנסת ישראל (מיסודו של רבי חיים בן עטר)
קטגוריה:מגיהי ספר שם הגדולים