מנורת הכנסת

שמאל|ממוזער|250px|מנורת הכנסת
שמאל|ממוזער|250px|תבליטי המנורה
שמאל|ממוזער|250px|בנו אלקן בסטודיו בלונדון במהלך עבודתו, 1953
שמאל|ממוזער|250px|ההזמנה לטקס חנוכת מנורת הכנסת, 1956
שמאל|ממוזער|250px|טקס חנוכת המנורה, 1956. משמאל - יו"ר הכנסת, יוסף שפרינצק
שמאל|ממוזער|250px|הסקיצה שצירף אלקן לתדפיס שמסר לכנסת, המתאר את החלל שבתוכו על המנורה להיות מוצגת
**מנורת הכנסת** היא אנדרטת ברונזה בגובה כחמישה מטרים, הניצבת בקצה גן הוורדים, מול משכן הכנסת בירושלים. את המנורה העניקו אנשים שונים ובהם חברי הפרלמנט הבריטי כמחווה למדינת ישראל הצעירה בשנת 1956, והיא מעשה ידיו של בֶּנוֹ אֶלְקָן, אמן יהודי-בריטי ממוצא גרמני, שעמל עליה במשך שש שנים. המנורה מציגה כעשרים ותשעה אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים מכוננים בתולדות עם ישראל, ונחשבת ל"ספר לימוד" ויזואלי של ההיסטוריה היהודית לדורותיה.

## רקע
בשנת 1950, כשנה וחצי לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, פנה הלורד אדווין סמואל, בנו של הרברט סמואל, שהיה הנציב העליון הבריטי הראשון של ארץ ישראל, לבֶּנוֹ אֶלְקָן, וביקש ממנו ליצור פסל ברונזה בצורת מנורה, כדי להעניקה כשי למדינת ישראל הצעירה. מטרת השי הייתה "לבטא את הערצת הפרלמנט הבריטי ואת המשך ידידותו החמה למדינת ישראל החדשה, לממשלתה, לעמה, ומעל לכל - לכנסת שלה." אלקן התגורר בלונדון משנת 1933, לאחר שעזב את גרמניה עם עלות הנאצים לשלטון. הוא היה אמן ידוע באנגליה, ובעל ניסיון עשיר בעבודה בברונזה, לאחר שיצר כמה מנורות, ובמיוחד זו של כנסיית ווסטמינסטר שבלונדון. אלקן השקיע שש שנים מחייו ביצירת המנורה, בעיקר בתחום העיוני, שכן ביקש ליצור מנורה ייחודית, שתספר את תולדות עם ישראל במשך אלפי שנות היסטוריה.

הבחירה בסמל המנורה כשי למדינת ישראל התבססה על סמל המדינה, שנקבע על ידי הכנסת הראשונה כמנורת שבעת הקנים. תבנית מנורת הכנסת דומה למנורה המופיעה בסמל המדינה, שהיא עצמה העתק של המנורה המופיעה כתבליט בשער טיטוס שברומא. התבליט שבשער מציג שבויים מממלכת יהודה הנושאים לרומא את אוצרות בית המקדש, לאחר חורבנו בשנת 70 לספירה, ובהם המנורה.

## מימון
הקושי שעמד בתחילה בפני הלורד סמואל היה בהשגת מימון לבניית מנורה, אך בהחלטה משותפת החל אלקן בעבודה, מתוך תקווה שהמימון יושג. במקביל, הקימו הלורד סמואל וכמה ידידים את "ועדת הקרן למען המנורה" (The Menorah Fund Committee), שפעלה בכמה אופנים לגיוס תרומות: ארוחת ערב חגיגית ("דינֶר") בבית הלורדים הבריטי לקהל תורמים פוטנציאלי, הפצת חוברות, פרסום מודעות, הקדשת תרומה לתבליט מסוים ועוד. על בסיס המנורה משמאל ישנו פירוט באנגלית, המציין את התורמים העיקריים, ומהו התבליט שבחרו לתרום לו את כספם, בהתאם להקשר. ארגון ויצו, למשל, מימן את התבליט של רות ורחל; חברת 'מרקס אנד ספנסר' מימנה את תבליט חזון אחרית הימים; הברון ג'יימס דה רוטשילד מימן את תבליט רבן יוחנן בן זכאי לזכר אביו המנוח, הברון אדמונד דה רוטשילד; תבליט בר כוכבא מומן על ידי ארגון יוצאי הצבא היהודיים בבריטניה (The Association of Jewish Ex-servicemen); סר לואיס סטרלינג מימן את תבליט נחמיה ושבי ציון לכבודו של הלורד סמואל; חברת החשמל הארצישראלית (Palestine Electric Corporation) מימנה את התבליט שנקרא "האורות", שאינו מופיע כלל במנורה, ועוד. בצדו השני של הבסיס נכתב באנגלית:

נראה שהתרומות היו אכן רבות, שכן ב-1955 גויס הסכום כולו, 20 אלף לירות שטרלינג, ובדצמבר באותה שנה הועברה המנורה לסדנת היציקה של מוריס סינגר בלונדון.

## קשיים הלכתיים
כבר בתחילת 1951 צצה בעיה מכיוון אחר: הממסד בארץ הביע חשש כי הדתיים יתנגדו לקבלת מנורה הדומה לזו שעמדה בבית המקדש, מפני שעל פי ההלכה אין ליצור העתקים של כלי בית המקדש עד שייבנה, כמופיע בתלמוד הבבלי:

בעיה הלכתית נוספת הייתה הימצאותם של פסלי בני אדם וחיות על המנורה, דבר שנתפס כנוגד את הציווי: "לֹא תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל וְכָל תְּמוּנָה" () המופיע בעשרת הדיברות. כן היה חשש שמא ירגיזו הדמויות העירומות את הציבור הדתי. המצדדים בקבלת השי טענו כי מנורת הכנסת המיועדת אינה חפץ פולחני, ולפיכך אין לראות בדמיונה למנורת המקדש כל בעיה תאולוגית. לגבי הפסלים נטען, כי מאחר שמדובר בתבליטים, שאינם בעלי שלושה ממדים מלאים, הרי שהאיסור ההלכתי אינו מופר כאן.

מה שהחל כמחווה סמלית של רצון טוב מצד בית הנבחרים הבריטי, הלך ותפח לממדים לא נעימים סביב השאלה האם מדינת ישראל מעוניינת בכלל במנורה, ואם כן, כיצד ניתן להכריח את הנותנים להתאימה לאילוצים ההלכתיים הנדרשים. סוגיות אלו הצריכו את התערבותם של גורמים חיצוניים שיתווכו בין הצדדים, ירגיעו את הרוחות, וינסו לתת מענה לשאלות אלה. בין הנושאים והנותנים היו אליהו אילת, שגריר ישראל בבריטניה; יוסף שפרינצק, יושב ראש הכנסת; מרדכי איש שלום, סגן ראש עיריית ירושלים, ורבים אחרים. לבסוף הוחלט כי הרב הראשי לישראל דאז, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, יכריע בשאלות ההלכתיות, ועל פיו ייפול דבר. הרב הרצוג השתהה מאוד בתשובתו, אך בסופו של דבר פסק כי המנורה ותבליטיה כשרים. בעקבות הפסיקה, ולמרות החששות, הגעת המנורה והצבתה בירושלים לא עוררו כל מחאה דתית.

באוקטובר 2022 העבירה נכדתו של יוצר המנורה, מסמכים הקשורים לתהליך יצירת המנורה ואת המסמך של הרב הרצוג, שפתר את המחלוקות בעיצובה.

## מיקום המנורה
בחודש מרץ 1956 הגיעה המנורה, שמשקלה למעלה מארבעה טון, באונייה לנמל חיפה, ומשם הועברה לירושלים. את ההובלה ביצעה חינם חברת הספנות הישראלית, צים. ב-15 באפריל 1956, במלאת שמונה שנים לעצמאות ישראל, נערך לכבוד המנורה טקס בלב ירושלים בהשתתפות אלפי צופים, כשדגלי ישראל ובריטניה מתנופפים ברחובות. באותו יום הוצבה המנורה על במה בבור שיבֶּר - גן שקוע, ששכן בסמוך לבית פרומין במרכז ירושלים, ששימש אז כמשכן הכנסת. את הטקס כיבד בנוכחותו קלמנט דייוויס, מנהיג המפלגה הליברלית הבריטית, ששימש כיו"ר "ועדת הקרן למען המנורה". בין היתר אמר דייוויס:

יוסף שפרינצק, יושב ראש הכנסת, נשא נאום ארוך באותו טקס, ובין הדברים, אמר:

במשך עשר שנים שכנה המנורה בבור שיבֶּר, ששמו שוּנָה ל'גן המנורה', וב-1966 נדדה עם הכנסת למשכנה החדש בקריית הממשלה שבגבעת רם. בשני המקומות היא הועמדה תחת כיפת השמים, כאשר רק חזיתה מופנית לקהל (בצדה האחורי ממילא לא נראה דבר). מיקום זה עמד בניגוד לדרישת אלקן להציב את המנורה בחלל סגור, ולטענתן של ח' אוסטפלד וש' בץ בספרן על המנורה (עמ' 9), הסיבה לכך הייתה רצון הממסד להימנע למרות הכל מחיכוכים עם הממסד הדתי, ולכן הוחלט שהמנורה לא תוכנס למשכן הכנסת. מעניין כי אלקן לא הציב תנאים לגבי גודלו או צורתו של החלל, רק דרש כי מקור האור יהיה יחיד ויבוא מלמעלה, "כדי שהמנורה תוצג במלוא הדרה". הוא אף צירף סקיצה לתדפיס שמסר עם המנורה: חדר אפל, שבמרכזו המנורה, המוארת באור חזק מן התקרה.

תמונות התקריב המופיעות בערך זה (להלן) צולמו בצהרי יום שמש, במטרה להציג את המנורה בתנאי התאורה הקרובים ביותר לאלה שדרש האמן. התמונות מלמדות כי פני הדמויות בתבליטים מתייחסים לאור עילי. כך לדוגמה איוב, הגוי אצל הלל, ירמיהו, אהרן, החסיד, שלמה המלך, השלדים בחזון העצמות היבשות ואחרות. הדבר בולט במיוחד בחלק מהדמויות, שראשן מוטה למעלה בזווית לא טבעית, כמו הדמות המרכזית בסצנת מרד גטו ורשה, הדמויות בסצנת המשיחיות או רבן יוחנן בן זכאי. בחלק מהתבליטים החפצים מוארים במיוחד מזווית כזו של תאורה, כמו לוחות הברית, הפמוטות שבידי רות, המילה 'שמע' ב'שמע ישראל', הלהבות סביב רבי חנינא בן תרדיון, דמותו של המקובל, ועוד.

## משמעות המנורה
ד"ר אליק מישורי, בספרו 'שורו הביטו וראו' על איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית, מנתח את נאומו של שפרינצק (לעיל) כהתעלמות מכוונת מן העובדה שהמנורה ניתנה במתנה מהפרלמנט הבריטי. השימוש שעשה בנאומו במונח הערטילאי "בריטניה הציונית" מהווה לדעתו של מישורי ביטוי לתפיסה סמלית שרווחה באותה עת, שראתה בעניין כולו את "שיבתה של מנורת המקדש הביתה". הוא טוען כי שפרינצק ראה במעשה של הבריטים מעין "תיקון" לעוול שגרמה האימפריה הרומית בימי קדם, "לפיכך אין למקבל כל צורך להביע תודה על משהו שהוחזר לו." ביטוי לכך מביא מישורי בשיר של המשורר שלמה סקולסקי, שבחרה המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך לשלב באחד מפרסומיה:

אלקן עצמו ראה במנורה יצירת מופת, הממשיכה שורה של יצירות גאוניות מהעולם כולו. במכתב ששלח למזכיר הכנסת, משה רוזטי, תיאר בלא מעט גאווה עצמית כיצד תשתלב יצירתו בעולם האמנות האוניברסלי:

## מבנה ותוכן
שמאל|ממוזער|250px|תוכנית המנורה
מנורת הכנסת מציגה תבליטים של כ-30 אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים, אותם ראה אלקן כחשובים והמשמעותיים ביותר בתולדות עם ישראל. עקב צורתה הסימטרית של המנורה – קנה מרכזי, ושלושה קנים מכל צד – החליט אלקן להציב את התבליטים שלא בסדר כרונולוגי דווקא, אלא זה כנגד זה לפי סדר הקנים. באופן זה כל תבליט קשור בקשר ענייני של ניגודיות או השלמה עם התבליט בקנה הנגדי לו. בקנה המרכזי הציב אלקן את האירועים, הדמויות והמושגים שאותם ראה כחשובים והעיקריים ביותר בתולדות עם ישראל.

בסיס צמד הקנים הפנימיים מכוסה בעיטור גאומטרי מסולסל; בסיס הקנים האמצעיים מעוטר בפרחים ובסמלי שבטי ישראל; ולרוחב הקנים החיצוניים משני צדי המנורה מופיע הפסוק: "לֹא בְחַיִל וְלֹא בְכֹחַ כִּי אִם בְּרוּחִי, אָמַר ה' צְבָאוֹת" (). מילים אלו לקוחות מנבואת זכריה, בה מופיעה מנורת זהב וענפי זית, ששימשו השראה לבחירת סמל מדינת ישראל:

אלקן בחר לצטט פסוק זה מתוך ההקשר הברור לסמל המנורה, אך ייתכן שהיה זה בשל המסר שבו, המציין כי כוחו של עם ישראל ושל אלוהיו אינו בחוזק הפיזי, אלא דווקא בחוסן הרוחני. זוהי אמירה רבת משמעות, במנורה המציגה סצנות מלחמה וקרבות עקובים מדם מחד, ומאידך דמויות, אירועים או מושגים המבטאים תרבות ורוחניות. הפסוק מלמד אולי כי לדידו של אלקן, גוברים האחרונים על הראשונים, וצביונו של העם היהודי הוא דווקא ברוחו.

## הקנה המרכזי
הקנה המרכזי, המסמל את "לב המנורה", מציג שבעה אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים שאותם ראה אלקן כחשובים והמשמעותיים ביותר בתולדות עם ישראל.

### מלחמת עמלק ברפידים
שמאל|ממוזער|90px|מלחמת עמלק ברפידים
בראש קנה זה מוצג תבליט המתאר את קורות מלחמת עמלק ברפידים ():

התבליט מציג את משה רבנו עומד, כששתי ידיו מונפות אל על (ללא המטה), והן נתמכות על ידי אהרן וחור. ייחודו של קרב זה הוא באופן התנהלותו המוזר: לא כוחו הפיזי של צבא זה או אחר הוא שהכריע, אלא יכולתו של משה להחזיק את ידיו באוויר. כן נראה כאן כי עמלק נתפס כאויב מר במיוחד, עד כי האל מבטיח למחותו באופן סופי.

מלחמת עמלק נחשבת לאירוע מכונן בתולדות עם ישראל, בשל תפיסת עמלק כאויב האולטימטיבי: הוא צץ בדמות חדשה בכל דור ודור, והבטחת האל למחות את זכרו נתפסת כרלוונטית לכל האויבים בכל הדורות. כן יש כאן מסר תאולוגי, שהתקבל במסורת היהודית במשך הדורות, ואשר מופיע כבר ב: "וכי ידיו של משה עושות מלחמה או שוברות מלחמה? אלא לומר לך - כל זמן שהיו ישראל מסתכלים כלפי מעלה ומשעבדין את לבם לאביהם שבשמים, היו מתגברים, ואם לאו - היו נופלין."

### לוחות הברית
שמאל|ממוזער|90px|לוחות הברית
לוחות הברית מוצגים במנורת הכנסת בדמות שני לוחות זהים בעלי קצה עליון מעוגל. הלוחות, שעליהם נכתבו עשרת הדיברות שניתנו במתן תורה מייצגים את עיקרי האמונה והמוסר היהודיים, שאותם הנחילו לעולם. הכיתוב על הלוחות הוא שתי תיבות ראשונות בלבד מתוך הדיבר כולו. ברקע לוחות הברית נראות להבות אש, המסמלות את הסנה הבוער, ייצוג של ראשית התגלות האל לדור שיצא לבסוף ממצרים.

### רות המואביה ורחל אמנו
שמאל|ממוזער|90px|רות ורחל
רות המואביה מוצגת בתבליט כשהיא מחזיקה ערימת שיבולים, והיא מסמלת את האשה הזרה שנטמעה בעם ישראל, ואף הפכה למייסדת השושלת שממנה יצאו מלכי יהודה. בתבליט נראית רות אוחזת פמוט ובו שלושה נרות שבת, המסמלים את הכוח הנשי ביהדות. מספר הנרות מסמל את שלושת הדורות שיעברו ממנה ועד להולדתו של דוד המלך, ראש שושלת המלוכה. בשל כך מופיע כתר גדול מעל הפמוט.

למרגלותיה של רות נראית רחל אמנו כורעת על הרצפה ומתייפחת, כביטוי לפסוק: "קוֹל בְּרָמָה נִשְׁמָע נְהִי בְּכִי תַמְרוּרִים, רָחֵל מְבַכָּה עַל בָּנֶיהָ מֵאֲנָה לְהִנָּחֵם עַל בָּנֶיהָ כִּי אֵינֶנּוּ... מִנְעִי קוֹלֵךְ מִבֶּכִי וְעֵינַיִךְ מִדִּמְעָה כִּי יֵשׁ שָׂכָר לִפְעֻלָּתֵךְ... וְשָׁבוּ מֵאֶרֶץ אוֹיֵב, וְיֵשׁ תִּקְוָה לְאַחֲרִיתֵךְ... וְשָׁבוּ בָנִים לִגְבוּלָם" (). רות ורחל מייצגות כאן את העצמאות והמלוכה מחד, ואת הגלות והשעבוד מאידך. החיבור בין השתיים מבטא את עברו של העם היהודי, שבו שלובים גם אלה וגם אלה.

### חזון העצמות היבשות
שמאל|ממוזער|90px|חזון העצמות היבשות
את חזון העצמות היבשות עיצב אלקן בדמות מלאך גדול עוטה גלימה מתנפנפת, הנוצר מארבע רוחות (ברקע) שמתאחדות לאחת. המלאך עובר מעל שלדים וחלקי עצמות, הנראים כמתרוממים מן הקרקע, בהתאם לחזון ():

הבחירה בחזון העצמות היבשות של יחזקאל כ"אירוע מפתח" בתולדות עם ישראל מובנת: החזון מתאר את אחרית הימים, את תחיית המתים, ואת חזרתו של העם כולו לארץ ישראל.

### מרד גטו ורשה
שמאל|ממוזער|90px|מרד גטו ורשה
על הקנה המרכזי מופיעים שני אירועים מהעת המודרנית: הקמת מדינת ישראל ומרד גטו ורשה. תבליט המרד מתאר דמויות רבות, המייצגות את היהודים השונים בגטו: הלוחמים נראים עם רובים בידיהם, או חמושים בגרזנים, מקלות וסכינים. לצדם נראות דמויות אחרות, כמו יהודי זקן, הנושא ספר תורה; אשה מתה, שמזרועותיה נשמט תינוק; איש זועק החוסם את פיו בכף ידו; קשישה המבכה את מותו של ילד מת שבזרועותיה ועוד. מעל כל אלה נראית דמות אדם גדול, זרועותיו פרוסות לצדדים, ועל חזהו שרשרת ועליה תליון מגן דוד. פניו של האיש מופנות בחוזקה כלפי מעלה, בתנוחה הנראית כתפילה. בפינה השמאלית העליונה נראה לוחם מניף קת רובה. זהו דיוקן עצמי של אלקן, שאמנם ניצל מן התופת, אך איבד רבים ממשפחתו בשואה.

הבחירה במרד גטו ורשה כביטוי לשואה כולה הייתה אופיינית מאוד בישראל בשנות החמישים ותחילת שנות השישים. היום שנבחר להנצחת הנספים נקרא "יום הזיכרון לשואה ולגבורה", והוא נערך מדי שנה בכ"ז בניסן, שהוא התאריך הקרוב ביותר ליום פרוץ המרד, שיכול היה לשמש כיום זיכרון. אלקן המשיך בקו זה, שביקש לפאר את הגבורה ואת גילויי ההתנגדות היהודית בשואה, שהיא לדבריו: "ההצדקה המוסרית לתחייה".

### שמע ישראל
שמאל|ממוזער|90px|שמע ישראל
תפילת שמע ישראל נחשבת לתפילה הידועה ביותר בספר התפילה היהודי, והיא מבטאת את האמונה באל אחד ובבחירתו בעם ישראל: "שְׁמַע יִשְׂרָאֵל ה' אֱלֹהֵינוּ ה' אֶחָד". התפילה מופיעה על הקנה המרכזי במנורת הכנסת, כביטוי לבשורה המונותאיסטית של היהדות לעולם, בבחינת "אור לגויים". אלקן הציב את 'שמע ישראל' במרכז המנורה, כאלמנט שכל אברי המנורה והרעיונות הטמונים בה מתנקזים אליו.

### מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל
שמאל|ממוזער|90px|הקמת המדינה
בבסיס המנורה הציב אלקן את מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל, כביטוי לדבר המשמעותי האחרון שאירע לעם ישראל. בתבליט זה נראים חלוצים עמלים על אדמת טרשים, מסתתים אבנים, חורשים את האדמה, בונים גשרים, קודחים בארות מים, זורעים וקוצרים, נוטעים ובוצרים, ומניחים את יסודות המדינה. "משאות נפש מתחשלות בעמל למעשים."

המיקום בבסיס המנורה סותר לכאורה את ההיגיון האומר כי על האירוע האחרון להופיע בראש המנורה ולא בתחתיתה, אך אלקן ביקש לבטא כאן רעיון ציוני, הרואה בהקמת מדינת ישראל את מקור האור הקורן על המנורה כולה.

## הקנים החיצוניים
אלקן הציב כאמור את התבליטים על המנורה שלא בסדר כרונולוגי, אלא זה כנגד זה לפי סדר הקנים. באופן זה כל תבליט קשור בקשר ענייני של ניגודיות או השלמה עם התבליט בקנה הנגדי לו.

### ירמיהו מול ישעיהו
ימין|ממוזער|80px|ירמיהו
שמאל|ממוזער|80px|ישעיהו
ירמיהו, שנקרא גם "נביא החורבן" חי בירושלים בימי נפילתה בידי נבוכדנצאר מלך בבל. בתבליט שבמנורת הכנסת הוא מוצג כשהוא צועק ומתאבל על העיר החרבה, ועל רשעת בני עמו. ידיו מושטות אל על, אחת מהן קפוצה לאגרוף, וברקע נראים מגדליה המנותצים של ירושלים. הנביא ישעיהו, המקביל לו במנורה, חי זמן קצר לפניו, אך נבואותיו מרובות בפסוקי נחמה, ובתיאורי אחרית הימים. אחת מהן היא הנבואה ():

בתבליט מתואר ישעיהו עומד פרוס ידיים, מאחוריו פורצות קרני אור, המסמלות את החזון הנבואי, ולמרגלותיו התגשמות חזונו: זאב מחבק כבש, ואריה – עגל קטן. מימין נראה תינוק משתעשע עם נחש, והתבליט כולו מציג אידיליה. המשותף לשני הנביאים הוא עיסוקם ותקופת חייהם, והניגוד הוא בתוכן נבואתם.

### המכבים מול רבן יוחנן בן זכאי
ימין|ממוזער|90px|המכבים
שמאל|ממוזער|90px|ריב"ז
המכבים בני משפחת חשמונאי מסמלים את היהודי החזק העומד בכוח הזרוע מול אויביו, ובחג החנוכה נחגג ניצחונם מול גזירות אנטיוכוס. בתבליט שעל המנורה מתוארים המכבים כגיבורי חיל בלהט הקרב, כשהם מניפים כלי מלחמה. משמאל נראה אחד מהם מניף פטיש הוא ה"מקבת" שעל פי אחת ההשערות הוא המקור לשם "מקבים". למרגלות ארבעת האחים שוכב האח החמישי, אלעזר, שנהרג בקרב בית זכריה. מאחורי ראשו של אלעזר המת מוטל מגנו האישי, ועליו סמל מגן דוד, בהתאם למסורת הגורסת כי סמל זה הופיע על המגן של דוד המלך ושל לוחמים יהודים אחריו.

רבן יוחנן בן זכאי, לעומת המכבים, מסמל ניצחון לא כוחני. הלה נפגש עם שר הצבא הרומי אספסיאנוס במהלך המרד הגדול ושכנעו לאפשר לו להציל את ההנהגה היהודית כאשר תיפול ירושלים. ריב"ז מתואר עומד וידיו פרוסות כלפי ירושלים החרבה, שעמודי השיש הרומיים שלה שבורים ומנותצים. הוא עצמו מוגן בידי קשת אבן איתנה, ועמו כמה מחכמי ישראל שניצלו מההריגה, והם בדרכם ליבנה. המשותף בין המכבים וריב"ז הוא הניצחון, והניגוד הוא בדרך: מלחמה לעומת הידברות.

### החסידות מול תור הזהב בספרד
ימין|ממוזער|90px|החסידות
שמאל|ממוזער|90px|תור הזהב
תנועת החסידות היא זרם ביהדות שנולד באמצע המאה ה-18, על ידי רבי ישראל הבעל שם טוב בפולין. התנועה מצדדת בעבודת ה' בשמחה, ושמה דגש על הקשר הישיר של כל יהודי, ואף הפשוט ביותר, כלפי האל, בצורת 'דבקות' והיעזרות ב'צדיק'. מעשהו של כל יהודי בעולם נתפס על פי החסידות באופן קבלי, כחלק מקירוב הגאולה או ריחוקה. החסידות מוצגת במנורה בדמות חסיד השקוע ב"דבקות". הוא יושב בתוך גן פורח, ראשו עטור פאות, וסביבו עצים וציפורים. למרגלותיו קנקן "משקה" (במלעיל), אותו משקה אלכוהולי, אותו נוהגים החסידים ללגום בעת "התוועדות" (כינוס חסידים). לצד החסיד מונחים כלי מיתר, וברקע לשמאלו נראים שני חסידים אוחזים זה בזה בריקוד חסידי. הסצנה מסמלת את עבודת ה' בשמחה, כמקובל בחסידות, וככתוב בתהלים: "עִבְדוּ אֶת ה' בְּשִׂמְחָה, בֹּאוּ לְפָנָיו בִּרְנָנָה" ().

תור הזהב בספרד הוא כינוי לפריחה הרוחנית והתרבותית של יהודי ספרד, החל מהמאה התשיעית ועד המאה ה-13, כאשר ספרד שימשה מוקד הגירה ליהודים. הקהילה היהודית זכתה שם לפריחה כלכלית ותרבותית, והצמיחה פילוסופים, משוררים ואנשי רוח יהודיים חשובים. תור הזהב בספרד מוצג בדמותו של הרמב"ם האוחז תחת זרועו את ספר 'היד החזקה' שכתב, וספר פילוסופיה של אריסטו. לצד ספרו של אריסטו נראה ינשוף, המסמל את "האמת שבשכל", בעוד שליד ספר 'היד החזקה' ניצבת יונה המסמלת את "האמת שבאמונה". שתי אמיתות אלו עומדות בבסיס הגותו של הרמב"ם. ייצוגו החזותי של הרמב"ם מושרה מדיוקנו המפורסם של הרמב"ם, אף על פי שככל הנראה לא כך הוא נראה. לצד הרמב"ם ניצב רבי יהודה הלוי, מגדולי המשוררים היהודים בספרד, כשהוא שר ומנגן בנבל. תנועת החסידות ותור הזהב בספרד מייצגים דרכים שונות בעבודת ה', כל אחת במיקום גאוגרפי שונה של מרכזי התרבות היהודיים בתקופתם.

### גולי בבל מול שבי ציון
ימין|ממוזער|90px|שבי ציון
שמאל|ממוזער|90px|גולי בבל
גולי בבל מתוארים במנורת הכנסת משמאל, כשהם יושבים ובוכים על נהרות בבל, ככתוב בתהלים: "עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ גַּם בָּכִינוּ בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן" (). על הארץ לרגליהם מוטלים כלי נגינה, בהתאם לפסוק המופיע בהמשך: "עַל עֲרָבִים בְּתוֹכָהּ (עצי ערבה בבבל) תָּלִינוּ כִּנֹּרוֹתֵינוּ". ברקע נראים בנייני הפאר של בבל.

מנגד נראים שבי ציון, ובראשם נחמיה, החובש כובע של שר פרסי או בבלי ועוטה גלימה. נחמיה ניצב בגאון מעל משקמי ירושלים ומנצח על העבודה, כשהוא אוחז בידו את מגילת ההרשאה שקיבל מארתחשסתא, המתירה לו לקומם את הריסות ירושלים. זוהי הסצנה האנכרוניסטית היחידה במנורת הכנסת, שכן בין שבי ציון הבונים את ירושלים נראה חלוץ בן העלייה השנייה, אוחז בידו תת מקלע ומגן על ירושלים. מטרת ערבוב תקופות זה היא לקשור את שבי ציון של אז עם שבי ציון של היום.

המשותף לגולי בבל ולשבי ציון הוא גלות בבל, אך זאת בקשר של היפוך – היציאה לגלות כנגד השיבה ממנה לארץ ישראל.

## הקנים האמצעיים
### הלל הזקן מול עזרא
ימין|ממוזער|90px|הלל
שמאל|ממוזער|90px|עזרא
הלל הזקן נחשב לאחד החכמים הצנועים, הסבלניים והמקלים שהיו בין חז"ל. בתבליט שעל המנורה מתואר סיפור מן התלמוד הבבלי, המופיע בתוך סדרת סיפורים המתארים את סבלנותו של הלל ():

בסיפור זה מוצג גוי המבקש ללמוד את כל תורת ישראל במהירות, ולא פלא ששמאי (דמות קפדנית, ובן דמותו ההפוכה של הלל) זרק אותו החוצה. הלל בחר להבין את בקשת הגוי כדרישה אחר האמירה המשמעותית ביותר של תורת ישראל, ותשובתו המפתיעה אינה תאולוגית דווקא, אלא מוסרית-חברתית. התבליט מציג את האירוע כפשוטו: הלל תומך בנוכרי ומדבר אליו, כשהאחרון עומד על רגל אחת. נ' ארבל ומ' בן חנן, מחברי הספר "המנורה הגדולה" (להלן ברשימה הביבליוגרפית), טוענים כי הבקשה "למדני... על רגל אחת" מקורו ביוונית, בה המילה היא 'רגולה', כלומר – כלל. הגוי רצה, אם כן, לשמוע את הכלל החשוב ביותר בתורה, וזה בדיוק מה שקיבל מהלל.

כנגד הלל מוצגת דמותו של עזרא הסופר, מנהיג יהודי שעמד בראש שבי ציון, ונודע בתקנותיו הדתיות שכללו בין היתר את גירוש הנשים הנוכריות, חובת קריאת התורה מדי שני וחמישי ועוד. בתבליט נראה עזרא עומד גבוה מאוד מעל העם, ומקריא מתוך מגילה גדולה את חוקי התורה, כמו שמירת השבת וההימנעות מהתבוללות. אחד מן הקהל שסביב עזרא מגיב לדברים במועל יד, בהתאם למתואר בתנ"ך ():

המשותף להלל הזקן ולעזרא הסופר הוא היותם מנהיגים דתיים שהותירו את חותמם לדורות, אך בעוד הלל מייצג את התורה כספר מוסר חברתי, ונחשב למופת של טוב לב וסובלנות, עזרא מייצג את התורה כספר חוקים ותקנות, ונתפס כדמות קשה ולא מתפשרת.

### רבי חנינא בן תרדיון מול איוב
ימין|ממוזער|90px|רבי חנינא
שמאל|ממוזער|90px|איוב

רבי חנינא בן תרדיון הוא תנא בן המאה השנייה לספירה, אחד מעשרת הרוגי מלכות ודמות טראגית באופן מיוחד: בנו יצא לתרבות רעה, אשתו נהרגה בידי הרומאים, בתו נלקחה לזנות והוא עצמו הועלה על המוקד בידי הרומאים באשמת לימוד תורה בניגוד לגזירות. בתבליט שעל המנורה מתואר רבי חנינא על ברכיו כשהוא קשור למוקד, וגווילי תורה קשורים לחזהו ומגובבים ברקע. סביב המוקד נראות להבות, ולפני רבי חנינא "פורחות" האותיות אל"ף ושי"ן, המרכיבות את המילה "אש", כמתואר בתלמוד הבבלי ():

כנגד רבי חנינא מוצג איוב, הדמות הטראגית האולטימטיבית, אדם שכל אושרו נשלל ממנו, וזאת רק בשל "התערבות" בין האל והשטן בשאלה – האם ימשיך להאמין באל ולאהבו מתוך חורבן אישי. בתבליט מתואר איוב כאיש שבור, השוכב על הקרקע ותומך את ראשו השמוט בידו. הוא מוקף באשתו ובשלושת רעיו, אך למעשה בודד מאד.

המשותף לרבי חנינא ולאיוב הוא היותם הביטוי המובהק ביותר ל"צדיק ורע לו" בכמה הבדלים משמעותיים: איננו יודעים מדוע הוטלו על רבי חנינא כל צרותיו, וגם סופו היה רע ומר, זאת בניגוד לאיוב, שסיפור המסגרת מבהיר את ההתרחשות, ובסופו של דבר הוא עצמו ניצל ממוות, ואף זכה לברכה רבה ולאריכות ימים: "וַה' בֵּרַךְ אֶת אַחֲרִית אִיּוֹב מֵרֵאשִׁתוֹ... וַיְחִי אִיּוֹב אַחֲרֵי זֹאת מֵאָה וְאַרְבָּעִים שָׁנָה וַיִּרְאֶה אֶת בָּנָיו וְאֶת בְּנֵי בָנָיו אַרְבָּעָה דֹּרוֹת, וַיָּמָת אִיּוֹב זָקֵן וּשְׂבַע יָמִים." (). הבדל נוסף בין השניים הוא תגובתם לקורה להם: רבי חנינא קיבל עליו את הדין ללא עוררין, ואף לא ניסה להקדים את מותו כדי להקל על סבלו (מסכת עבודה זרה, שם), "קידוש השם שאין עמו ערעור", בעוד שאיוב ורעיו עסוקים יומם וליל בסוגיות של גמול ושכר, בעיות הנצח, אמונה וספק.

### קבלה מול התלמוד הבבלי
ימין|ממוזער|90px|קבלה
שמאל|ממוזער|90px|תלמוד
הקבלה מייצגת את עולם המיסטיקה היהודית, ועוסקת בסמליות וברוחניות התורה. היא מיוצגת במנורת הכנסת בדמות מקובל יהודי שקוע בהרהורים, ועטוף מכף רגל ועד ראש. לימינו מופיעה האות שי"ן בתוך מעגל, סמל קבלי המתאר את השכינה בשבי העולם הגשמי. משמאל מופיעות אותיות השם המפורש, י-ה-ו-ה, במסגרת משולש, המבטא את השילוש הרוחני בקבלה: נפש, רוח ונשמה.

כנגד הקבלה מוצג התלמוד הבבלי, ספר יסוד בהלכה היהודית, שנערך ונחתם לפני כ-1500 שנה. התלמוד, בניגוד לקבלה, אינו עוסק, לפחות בגלוי, ברוחניות, אלא בעיקר בעניינים "טכניים" הקשורים במצוות, במטרה להגדיר מהי הדרך ההלכתית הברורה שבה על האדם שומר המצוות ללכת. אלקן בחר להציג את התלמוד בדמות חכם יהודי השוקד על ספר, ואגודלו מונף באוויר בתנועה האופיינית למתפלפלים הלומדים תלמוד, שהוא הספר הפופולרי ביותר בישיבות. לימין החכם נראה אדם מתדפק על גדר עץ עשויה כלונסאות, המסמלת את גדר התורה ואת ההסתגרות מפני ההתבוללות, כמובא בהוראת אנשי כנסת הגדולה לחכמים: "הם אמרו שלשה דברים... הוו מתונים בדין, והעמידו תלמידים הרבה, **ועשו סייג לתורה**" ().

### ספרות ההלכה מול ספרות האגדה
ימין|ממוזער|90px|הלכה
שמאל|ממוזער|90px|אגדה
ספרות ההלכה היא קובץ ספרי יסוד יהודיים, שנאספו במשך הדורות, ועוסקים כולם באופן קיום ההלכה היהודית. הקובץ ההלכתי הרשמי הראשון הוא המשנה, שנערכה כבר לפני כ-1800 שנה בארץ ישראל, ועליה מבוסס התלמוד, שנכתב על ידי חז"ל. ההלכה מוצגת במנורה באמצעות אירוע קשה מן התנ"ך, בו שני בניו של אהרן הכהן, נדב ואביהוא, הומתו על ידי האל לאחר שהקריבו אש זרה במשכן. אהרן נראה במרכז הסצנה, חושן על חזהו, והוא מביט בשני בניו המוטלים מתים על הארץ, כשאש האלוהים אוכלת אותם. תגובתו של אהרן הייתה שתיקה של קבלת הדין: "וַיִּדֹּם אַהֲרֹן" (), ובכך הוא מבטא את סמכותה של ההלכה כקובץ חוקים, שלא תמיד מובנים ומקובלים, בבחינת "יקוב הדין את ההר". מידת הדין, שבה נהג האל כלפי בני אהרן, עומדת בסתירה גמורה לאופיו ולדרכו של אהרן, כמובא בתוספתא: "משה היה אומר: יקוב הדין את ההר, אבל אהרן היה עושה שלום בין אדם לחברו" (תוספתא, מסכת סנהדרין פרק א', ב).

ספרות האגדה (הנקראת גם מדרש) שונה בתכלית, ולמעשה הגדרתה היא: "כל מה שכתבו חז"ל, שאיננו הלכה". האגדה עוסקת בסיפורים ומשלים, המוסיפים נדבך פרשני רחב לכתוב בתורה, ובכך "מוסיפה פלפל" לטקסט הכתוב. ספרות האגדה מוצגת בדמותו של שלמה המלך עטוי כתר, היושב בתוך כרם גפנים, כשהוא עטוף באשכולות ענבים ואוחז בידו בקרן השפע. שלמה נבחר לייצג את האגדה, שכן ספר שיר השירים המיוחס לו, נתפס כולו כאלגוריה מדרשית של אדם חולה אהבה המתגעגע לאהובתו, כגעגועי האל לעמו. שתי הצורות הספרותיות – ההלכה והאגדה – משלימות זו את זו, אף על פי שונותן, וביחד הן מרכיבות את הקורפוס היהודי הכתוב.

## הקנים הפנימיים
### בר כוכבא מול דוד
ימין|ממוזער|90px|בר כוכבא
שמאל|ממוזער|90px|דוד
שמעון בר כוכבא היה לוחם יהודי שעמד בראש מרד שפרץ כ-60 שנה לאחר חורבן בית המקדש השני כנגד הרומאים. המרד נמשך כשלוש שנים וחצי, ולמרות ההצלחות שאפיינו אותו בתחילת הדרך, בסופו של דבר הוא דוכא, המורדים נקטלו, ובר כוכבא נהרג. במנורה מוצג בר כוכבא כבריון עטוי שריון בעת גסיסתו. מאחוריו נראה כוכב שביט, המסומל בשמו - 'בר כוכבא'. שמו המקורי היה 'בר כוזבא', אך הוא הוחלף על ידי מעריציו (ובהם רבי עקיבא), שקשרו אותו לנבואת הגאולה של בלעם על ישראל: "דָּרַךְ כּוֹכָב מִיַּעֲקֹב וְקָם שֵׁבֶט מִיִּשְׂרָאֵל וּמָחַץ פַּאֲתֵי מוֹאָב" (). ראשו של בר כוכבא נראה שמוט, קסדתו מונחת לרגליו, ופגיונו מוטל ליד זרועו. על הקסדה מופיע תבליט של אריה, שכן על פי המסורת, הוא נהג לדהור על אריה במסעות מלחמתו.

כנגד בר כוכבא מוצג דוד הצעיר לאחר שניצח את גלית. דוד מניף באוויר את ראשו הכרות של גלית, ומאחוריו הנבל שלו, עליו תלויים גלימת המלכות והכתר. למרגלותיו של דוד מוטל הפגיון של גלית המת. דוד מסמל את "ניצחונה של האמת הפשוטה על עוצמתו של השריון".

דוד ובר כוכבא נחשבים שניהם לגיבורי ישראל, אולם בניגוד לדוד שניצח והפך למלך, וייסד את שושלת המלוכה שממנה עתיד לבוא משיח בן דוד, בר כוכבא, שנקרא על ידי רבי עקיבא בשם "מלך המשיח", הכזיב ונכשל במלחמתו.

### משיחיות מול העפלה
ימין|ממוזער|80px|משיחיות
שמאל|ממוזער|80px|העפלה
משיחיות היא האמונה בביאת המשיח, שיביא לגאולה באחרית הימים. היא מתוארת במנורה בדמות שני אנשים הנושאים ידיהם אל ירושלים הבנויה, המוארת בקרני שמש. אמנם ישנן דרכים "לזרז" את בוא המשיח, אך בסופו של דבר בואו יהיה בהחלטת האל בלבד.

כנגד המשיחיות מוצגת העפלה, היא עלייתם של יהודים לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי לפני הקמת מדינת ישראל ב-1948. המעפילים נראים שטים באונייה בין הגלים, ומביעים שמחה, סקרנות וביטחון. אחד מהם עוטה טלית, אחר מטיל עוגן גדול, וברקע נראה נציג היישוב בדמות איש גדול ושרירי, המנהיג את האונייה.

המשיחיות נתפסת כאמונה היהודית המסורתית והפאסיבית, המצפה לגאולה בידי האל, בעוד שההעפלה היא ביטוי למעשה היהודי האקטיבי, שאינו ממתין לגאולה הנסית, אלא מחולל בעצמו את גאולתו.

### יעקב מול אברהם
ימין|ממוזער|90px|יעקב
שמאל|ממוזער|90px|אברהם
יעקב מוצג במנורה כשהוא נלחם במלאך ה', לפני שנפגש שוב לאחר שנים עם אחיו עשו, כמתואר בספר בראשית ():

יעקב העירום נראה בתבליט כשהוא ספק מתגושש ספק מתגפף עם המלאך המכונף. אירוע זה בחייו של יעקב מסמל את היותו לוחם, המעז לעמוד מול מלאך ה' ואף יכול לו. במעמד זה קיבל יעקב את הכינוי 'ישראל', המסמל גבורה ועמידה מול כוחות איתנים.

כנגד יעקב הנלחם עומד אברהם אבינו, שבניגוד ליעקב, פעל בהשלמה ובהכנעה כלפי האל, כאשר ציווהו לעזוב את ביתו (), להילחם במלכים (שם, ), ובאופן החד ביותר בעקדת יצחק, שם מילא בצייתנות אחר דרישת האל לעקוד את בנו יחידו. אברהם מתואר במנורה כאיש זקן ששערו הארוך מקיף את כתפיו, הוא יושב בישיבה מזרחית על הארץ, וזרועותיו מונפות לצדדים, כאות הכנעה וקבלת צו האל ללא עוררין, בקריאת "הנני!"

המשותף ליעקב ולאברהם הוא היותם אבות האומה, שהיו נאמנים לאל, אך כל אחד מהם מייצג אופי וגישה שונים בדרכם בעבודתו.

## ביקורת על המנורה
שמאל|ממוזער|250px|סמלי השבטים
שמאל|ממוזער|250px|חלק מהפסוק מזכריה על הקנים החיצוניים
ד"ר מישורי, בספרו שהוזכר לעיל - 'שורו, הביטו וראו' מותח ביקורת חריפה על המנורה, ומכנה אותה "מכלול חיוור ודהוי המבוסס על הדים שחוקים של יצירות מופת בתולדות האמנות המערבית." וכן:

עיקר ביקורתו של מישורי היא על התוכן האיקונוגרפי הדל, לדעתו, במנורה; על שאלקן לא התייעץ עם אנשי מקצוע או רוח לפני שיצר את המנורה; ועל כי רוב הסצנות המוצגות הן מעבָרו של עם ישראל, ולא מתולדות מדינת ישראל, שהייתה בת 8 בעת הגשת המנורה. לעומתו, ישנם רבים הרואים במנורה יצירת אמנות של מופת וסמל לעם היהודי ולתולדותיו. נ' ארבל ומ' בן חנן, למשל, בספרם 'המנורה הגדולה', מציינים כי:

מורה הדרך, יוסי בר אשר, במדריך שכתב על המנורה, מציין:

מנורת הכנסת התקבלה, למעשה, בהתרגשות ובהתלהבות על ידי כמעט כל החוגים בארץ, כולל הדתיים, ובמשך עשרות שנות קיומה היא משמשת מוקד עלייה לרגל ליהודים וללא יהודים המבקרים בירושלים.

## אזכורים תרבותיים
בסרט הבדיוני המוסד בבימויו של אלון גור אריה משמשת המנורה ככניסה הסודית למטה המוסד. על פי הסרט יש לעמוד מאחורי המנורה ואז הסלעים מאחוריה נפתחים לתוך מעלית שיורדת אל מתחת לאדמה למטה המוסד שהוקם מתחת לגן הוורדים.

## ראו גם
* אמנות יהודית

## לקריאה נוספת
* ח' אוסטפלד וש' בץ (עורכות), **המנורה – יצירתו של הפסל בנו אלקן המוצבת מול שער הכנסת**, הוצ' עומר, פתח תקווה 1993
* נפתלי ארבל ומיכאל בן-חנן, **המנורה הגדולה, נקודות מוקד בהיסטוריה של עם ישראל**, הוצ' ביבלוס (מהדורת הוצ' מעריב), תל אביב, 1972
* ב' אלקן, **המנורה הגדולה, מתנת חברים של הפרלמנט הבריטי לכנסת**, תדפיס, ירושלים 1956 (מצוי בספריית הכנסת ובספריית יד יצחק בן-צבי)
* מ' חפץ, **מנורת הכנסת**, מרכז ההסברה, שירות הפרסומים, ירושלים 1980
* א' מישורי, **שורו, הביטו וראו – איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית**, הוצ' עם עובד, תל אביב 2000, עמ' 177–196

* Y' Bar Asher, **The Menorah – the history of the Jewish people in seven branches**, Self published booklet in English, French and German, Jerusalem, no date


## קישורים חיצוניים

* הצבת המנורה ליד הכנסת, 15 באפריל 1956 - מתנת הפרלמנט הבריטי באתר ארכיון המדינה

* "מדוע 'מנורת הכנסת' נמצאת מחוץ לכנסת?", אתר 'כאן'

## הערות שוליים

קטגוריה:גן וואהל לוורדים
קטגוריה:משכן הכנסת: יצירות אמנות
מנורה, פסל- ה
קטגוריה:ירושלים: אנדרטאות
קטגוריה:המקרא בתרבות ובאמנות
קטגוריה:ערכים מומלצים שנבדקו