טומאת זב

בהלכות טומאה וטהרה, **זב** הוא איש שיצאה הפרשה מסוימת מאיבר המין שלו. כדי להיטהר, עליו להמתין עד שיעברו שבעה ימים רצופים ללא הפרשה זו ("שבעה נקיים"), ואז עליו לטבול במעיין ולהקריב קורבן. השם **זב** משמש גם כשם כללי למטמאי משכב ומושב שהם זב, זבה, נידה ויולדת.

## מהות הזיבה
לזיבה, יש דמיון מסוים לנוזל זרע, אבל היא שונה מעט בצבע ובמרקם הפנימי שבין חלקיה, כך שבעוד הזרע הוא כלובן (הכינוי של חז"ל לחלבון הביצה) של ביצה רגילה, הזיבה היא כלובן של ביצה מוזרת, כלומר: ביצה שלא הופרתה ולא גדל בה אפרוח. דימוי נוסף שנאמר בגמרא הוא שהזוב דומה למי בצק של שעורים. מבואר בראשונים, שמדובר בהפרשה מוגלתית, כתוצאה ממחלה מידבקת בדומה למחלה הקרויה בימינו "זיבה".

## חילוק בין זב בעל שתי ראיות לזב בעל שלוש ראיות
חומרת טומאתו תלויה במספר הפעמים ובהפרש הזמן ביניהם: אם ראה פעם אחת – לדעת בית שמאי הרי הוא בספק זב, ואם יראה ראייה נוספת יטמא למפרע. לדעת בית הלל, וודאי שאינו זב, אף אם יראה ראייה נוספת, אלא דינו כבעל קרי בלבד, ואיננו אב הטומאה, אף אם יראה אחר כך ראייה נוספת. אם ראה שתי ראיות, תוך יום אחד או תוך יומיים רצופים – דינו כזב לכל דבר, פרט לכך שהוא פטור מקרבן להשלמת טהרתו. אם ראה שלוש פעמים, במשך יום או יומיים או במשך שלושה ימים רצופים – הרי הוא חייב גם בקרבן. נחלקו בית שמאי ובית הלל האם כשראה שלוש ראיות במשך שלושה ימים אך בהפסק של יום אחד באמצע, האם חייב קרבן, לדעת בית שמאי, הרי הוא כזב בעל שלוש ראיות שחייב קרבן ולדעת בית הלל הרי הוא כזב בעל שתי ראיות, ופטור מקרבן. להלכה קיימא לן בשתי המחלוקות כבית הלל.

## תליית הזיבה בשבעת הדברים ובאונס
מכיוון שטומאת זיבה חלה רק כאשר הזיבה נגרמת כתוצאה מ**מחלה** ודווקא בכלי הזרע ולא בחולשה כללית של הגוף וגם לא כאשר הזיבה נגרמת כתוצאה מגורם חיצוני (שאינו מחלה), לכן, ישנן שבעה דברים שתולים בהם את הזיבה, והם: אם הוא **חולה** או אם ידוע שגופו נחלש כתוצאה מ**אכילה** או **שתייה** מרובה, או של דברים הגורמים לזרע לזוב, או **במשא** שהתאמץ לסחוב דברים כבדים או **שקפץ**, או **שהרהר** בענייני יחסי מין או **שראה** אישה יפה במיוחד, אף אם לא הרהר אודותיה. אין הוא נחשב לזב. קיימות אף דעות מקלות יותר של רבי יהודה ורבי עקיבא, רבי יהודה סובר שאף הרואה בהמה חיה או עוף מתעסקין ביחסי מין או שראה בגדים נאים צבועים של נשים ניתן לתלות בכך את הזיבה, ורבי עקיבא מקל אף יותר וסובר שכל שהזב אכל או שתה משקה כל שהוא באותו יום בו ראה את הזיבה, ניתן לתלות באכילה או שתייה מועטת זו את הזיבה.

כלל זה קיים רק לגבי ראיה שנייה. ראיה ראשונה, גם אם הייתה באונס, מצטרפת לספירת שתי ראיות לטמא כזב, ואף היא עצמה מטמאה כבעל קרי, ככל ראייה ראשונה אלא שאינה מצטרפת לקרבן אם היו שתי ראיות אחריה. לגבי ראייה שלישית, קיימת מחלוקת במשנה, לדעת רבי אליעזר היא אינה מחייבת בקרבן אם הייתה באונס. ולדעת חכמים ראייה שלישית מחייבת בקרבן אף אם הייתה באונס. גם רבי אליעזר וגם חכמים מודים שראייה באונס סותרת את מניינו של הזב לשבעה נקיים.

### תליית הזיבה בקרי
תלייה נוספת, נפסק במשנה כי , דין זה נאמר בראיה הראשונה בלבד. אך לאחר שכבר "נזקק לזיבה", והוא כבר חלה במחלת הזיבה, אין תולים את הזיבה בקרי אלא במחלת הזיבה, דין זה הוא דווקא לגבי יהודי אבל גר כתוב במשנה: . בראשונים מובאות מספר הסברים אפשריים לכלל זה:
לאחר יציאת נוזל זרע מגוף האדם, יוצא גם זרע גרוע שאינו יוצא יחד עם הזרע עצמו, ולכן ייתכן שהנוזל שיצא אינו זיבה אלא המשך של נוזל הזרע שיצא באותה יממה – הסבר הרמב"ם.

לפי הסברם של הר"ש משאנץ ופירוש רש"י לנזיר, וכן הסביר הלחם משנה בדעת הרמב"ם. דווקא בראייה ראשונה של הזב, אנו אומרים כן, אך לאחר שכבר "נזקק לזיבה", והוא כבר חלה במחלת הזיבה, הגיוני יותר לומר שהזיבה קשורה למחלתו ולא לקרי שראה באותו יום, ולכן גם קובעת המשנה כי , כי גרותו של גר נחשבת כמחלה המחלשת את הגוף וגורמת לזיבה מפני ש"דואג בקבלת המצוות" כך שלא סביר לתלות את הזיבה מחמת הקרי.
*לאחר יציאת הזרע מגוף האדם, האדם נחלש, וממילא שוב יש לתלות את יציאת הזיבה ב"חולי", שהוא אחד משבעה הדברים שבהם בודקים את הזב ותולים בהם את הזיבה – הסבר המובא בר"ש, ודיעה זו גם מובאת במסכת נזיר (ס"ו) בפירוש רש"י ותוספות כדעתו של רב פפא, ולפי פירוש התוספות בנזיר, ההסבר אינו מספק נימוק מה הוא ההבדל בין יהודי לגר, שהרי בשניהם קיימת חולשה זו, מסקנת הגמרא היא שמדובר ב"גזירת הכתוב" (ראו בקטע הבא).

לפי הסבר של הר"ש משאנץ, חולשה זו אינה פוטרת את הזב מכיוון שהנוזל שיצא ממנו אינו "זיבה", (בשונה מההסבר הקודם המסביר כי מדובר בנוזל זרע ולא בנוזל זיבה), אלא מפני שמדובר באונס, ולכן תלייה זו היא רק בראייה השנייה שאינה מטמאה באונס, אך בראיה ראשונה שמטמאה באונס נטמא גם אחרי שראה קרי. ולכן אם הראיה השנייה היא של גר, שראייתו הראשונה הייתה בעודו גוי, מכיוון שהראיה הראשונה אינה מטמאה בטומאת זיבה, נחשבת הראיה השנייה שלו כראיה ראשונה.
*גזירת הכתוב: לפי מסקנת התלמוד במסכת נזיר, כפי פירוש התוספות, מדובר בגזירת הכתוב כפי המפורש בברייתא: נאמר בתורה  – כלומר – גם לאחר שפנה היום, יש להמתין עד הערב ולאחר מכן בעל הקרי יכול לטבול גם אם ראה בינתיים זיבה, רבי יוסי שמצמצם את הזמן שניתן לתלות את הזיבה בקרי לומד זאת מהפסוק הקודם בו נאמר , כלומר זמן הקרי נמשך רק לילה אחד ולא שניים.

בכל מקרה, מכיוון שגזירת הכתוב היא שטומאת קרי גורמת לקולא – שניתן לתלות בה את הזיבה שביום או מעת לעת שאחריה, מובן שדין זה קיים רק ביהודי שבו נאמרו פסוקים אלו ולא בגוי, ומכאן השוני בין יהודי לגוי.

רבי יוסי מחמיר ומתיר לתלות את הזיבה בזרע רק באותו יום עצמו אך ההלכה לא נפסקת כמותו.

## טהרת הזב
### טבילה

חידוש מיוחד קבעה התורה בעניינו של הזב, שעליו לטבול במעיין דווקא, ולא די במקווה. ובזה התייחד זב שאפילו זבה אינה טעונה טבילה במעיין ואילו זב טעון טבילה במי מעיין.

### קורבנות הזב
למחרת יום טבילתו, עליו להביא קרבן להשלמת טהרתו: זוג עופות, אחד לקורבן חטאת והשני לקורבן עולה, בדומה לקרבן הזבה. עד הבאת הקורבנות הוא מנוע מלהיכנס לבית המקדש ומלאכול קורבנות, כמו כל "מחוסר כיפורים".

## דיני טומאה וטהרה

התורה קבעה על הזב והדומים לו (נידה, זבה, יולדת) סדרת חומרות מיוחדות. חומרות אלו אינן קיימות אפילו בטומאת מת.

## לקריאה נוספת

*
* הערך "זב" באתר מכון המקדש
## הערות שוליים

קטגוריה:טומאת זיבה
קטגוריה:פרשת מצורע