צעצועי מעצבים

ממוזער
ממוזער
**צעצועי מעצבים** (באנגלית: **Designer Toys** או **Art Toys**) הם פריטי אספנות במהדורות מוגבלות אשר עוצבו על ידי אמנים, מעצבים גרפיים או מאיירים. בניגוד לצעצועים המיוצרים בייצור המוני עבור ילדים, פריטים אלו נתפסים כמיזוג בין עיצוב תעשייתי, פופ ארט ותרבות אורבנית, והם מיועדים בעיקר לאספנים מבוגרים ולתצוגה בגלריות ובחללים מעוצבים.

## מאפיינים ופונקציונליות
ממוזער|Munny
צעצועי המעצבים נבדלים מצעצועים מסורתיים בראש ובראשונה בייעודם הפונקציונלי; למרות שמם והמבנה הצורני שלהם, הם אינם משמשים למשחק אלא מתפקדים כאובייקטים אמנותיים לתצוגה וכפריטי אספנות. הבדל מהותי זה בא לידי ביטוי במודל הייצור של הפריטים, המופצים בסדרות מוגבלות הנעות בין עשרות יחידות בודדות לאלפים ספורים, מה שמקנה להם ערך של בלעדיות בשוק האמנות והעיצוב. חומר הגלם הנפוץ ביותר, במוצרים עלו, הוא הויניל (המעניק לתחום את הכינוי "Urban Vinyl"), אך נעשה שימוש גם בשרף (Resin), עץ ומתכת. נדבך מרכזי נוסף הוא השימוש ב"פלטפורמות DIY" - דמויות חלקות (Blank figures) נטולות עיצוב מקורי, כדוגמת ה-"Munny" של חברת Kidrobot או ה-Be@rbrick של חברת Medicom; פלטפורמות אלו משמשות כקנבס תלת-ממדי עבור אמנים ומעצבים, המחילים עליהן את שפתם החזותית הייחודית ובכך מטשטשים את הגבול שבין מוצר צריכה לבין יצירת אמנות חד-פעמית.

## היסטוריה
התופעה החלה להתפתח בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 בהונג קונג וביפן, כאשר האמנים ריימונד צ'וי (Raymond Choy) ומייקל לאו (Michael Lau) נחשבים לחלוצי התחום ששילבו אסתטיקה של תרבות הגרפיטי וההיפ הופ עם ייצור דמויות ויניל במהדורות מוגבלות.

בשנת 2001, חברת Medicom Toy היפנית הציגה את דמות ה-Be@rbrick, השווק בקופסה עיוורת כחלק אינטגרלי מחוויית האספנות, והפכה לאייקון תרבותי דרך שיתופי פעולה עם מותגי אופנה ויוצרים בינלאומיים. חברת Kidrobot החדירה את התרבות למערב בתחילת שנות ה-2000 והתאימה את מודל הקופסאות העיוורות לשוק האספנים המערבי.

ההכרה הממסדית בתחום הגיעה לשיאה כאשר חלק ממוצרי Kidrobot נכנסו לאוסף הקבוע של מוזיאון ה-MoMA בניו יורק כביטוי לעיצוב עכשווי המשלב אמנות ומסחר. בעשור השני של המאה ה-21, חברות כמו Pop Mart הסינית חוללו מהפכה נוספת על ידי הנגשת צעצועי המעצבים לקהל רחב דרך ייצור המוני בפורמט הקופסה העיוורת, מה שהפך את הנישה האמנותית לתעשייה גלובלית המגלגלת מיליארדי דולרים ומפוקחת כיום על ידי רגולציות צרכניות במדינות שונות.

## ביקורת ומחלוקות
צמיחת השוק והפיכתו לתעשייה המגלגלת מיליארדי דולרים עוררו ביקורת נוקבת מצד חוקרי תרבות ואמנות, המצביעים על תהליך של "ג'נטריפיקציה" של תרבות הרחוב. המבקרים טוענים כי התחום, שצמח מתוך תרבויות שוליים אנטי-ממסדיות כגון גרפיטי, היפ-הופ וסקייטבורד, עבר תהליך של ניכוס תרבותי שבו הערכים החתרניים הפכו למוצרי מדף יקרים הנמכרים בגלריות יוקרה. המעבר מייצור עצמאי וחלוצי לשיתופי פעולה רחבי היקף עם תאגידי ענק נתפס כבגידה באותנטיות ובערכים המחתרתיים של האמנים המקוריים, והפיכת המחאה לאובייקט דקורטיבי המיועד לאליטה כלכלית.

בהיבט הכלכלי, נמתחת ביקורת על השימוש באסטרטגיות של "מחסור מלאכותי" (Artificial Scarcity) ליצירת ערך ספקולטיבי. המהדורות המוגבלות אינן נובעות לרוב ממגבלות ייצור טכניות, אלא מהחלטה שיווקית שנועדה לייצר "הייפ" ולהקפיץ מחירים בשוק הראשוני והמשני כאחד. מודל זה הוביל לצמיחת שוק יד שנייה דורסני הנשלט לעיתים על ידי ספסרים (Scalpers), הרוכשים מלאים שלמים למטרות רווח ודוחקים את האספנים האמיתיים. בכך, ההבטחה המקורית ל"דמוקרטיזציה של האמנות"; הנגשת אמנות לקהל הרחב דרך מוצר תעשייתי, נתפסת כהבטחה שהופרה, שכן מחירי הפריטים הופכים אותם לנגישים לקבוצה מצומצמת בלבד.

זווית ביקורתית נוספת עוסקת בהשפעה התרבותית הרחבה של התחום, ובפרט בטענה לאינפנטיליזציה של קהל הצרכנים המבוגר. מבקרים שמרנים טוענים כי הפופולריות של צעצועי המעצבים בקרב מבוגרים היא ביטוי לתרבות המסרבת להתבגר, שבה אנשים מקיפים את עצמם בסממנים של ילדות מעובדת ומסוגננת. האובייקטים הללו, המוצגים כאמנות אך שומרים על המבנה הצורני של צעצוע, נתפסים לעיתים כייצוג של אסקפיזם צרכני המטשטש את הגבולות בין בגרות לילדות בעידן הפוסט-מודרני.

## לקריאה נוספת

* Belk, R. W., *Collecting in a Consumer Society*, Routledge, 1995.
* Dot Dot Dot, *Vinyl Will Kill: The Art of Vinyl Toys*, IdN Publishing, 2004.


## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:עיצוב
קטגוריה:צעצועים