open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
ימין ושמאל בכלי שיט

שמאל|ממוזער|250px|אורות בכלי שיט מתקרב. האור האדום מציין צד שמאל והאור הירוק מציין צד ימין. האורות הלבנים הם אורות ראש התורן.
ממוזער|250px|שרטוט סכמטי של אורות הניווט באוניה. האור הירוק בצד starboard והאור האדום ב port side.
**הצדדים [[ימין ושמאל (כיוונים במרחב)|ימין ושמאל]] של כלי שיט** נקבעים ביחס לחרטום שלו. כשעומדים על סיפון כלי שיט ומביטים לכיוון החרטום, צד ימין של הצופה הוא צד ימין של כלי השיט, והוא נקרא באנגלית starboard ולא right side, וצד שמאל של הצופה הוא צד שמאל של כלי השיט, שנקרא באנגלית port side ולא left side. 

הפירוש המילולי של המונח האנגלי starboard הוא "צד משוט ההגה" או "צד ההגה". מקור המונח באנגלית עתיקה: stérbord (צירוף של stéor, משוט הגה, ו-bord, צד). עד אמצע המאה ה-13, אז נכנס לשימוש לוח ההגה התלוי המוכר לנו כיום, נוהגו כלי השיט באמצעות משוט הגה מן החלק האחורי של הספינה. על פי רוב נמצא משוט זה בצד ימין של כלי השיט, ולכן הקשירה לרציף נעשתה בדופן שמאל, כדי לאפשר היגוי ועל מנת להגן על משוט ההגה מפני פגיעה. צד שמאל נקרא לפנים larboard, שפירושו המילולי "צד ההטענה" (מאנגלית עתיקה ladebord); מקור המונח, ככל הנראה, מפתח הטענת המטען (loading or lading port), שהיה ברוב אוניות הסוחר בדופן שמאל. מאחר שצלילי הפקודות להגאי "סטארבורד" ו-"לארבורד" דומים, הוא עלול היה להתבלבל; ואמנם, בתחילת המאה ה-19 הוחלף השם מ-larboard ל-port, והוא נקבע רשמית כצד שמאל של האונייה ב-1844.

צד ימין באוניות מפרשים מלחמתיות היה שמור למפקד האונייה; הוא עלה לאונייה וירד ממנה מצד ימין של הסיפון, ושאר אנשי הצוות עשו זאת מצד שמאל של הסיפון. גם צד ימין של סיפון האחרה, ששימש באוניות מפרשים כגשר הפיקוד, היה שמור למפקד האונייה. על פי רוב נמצא תא המפקד גם כן בצד ימין. זו גם הסיבה מדוע בכלי שיט מלחמתיים מניפים עד היום את נס הקצין הבכיר בצד ימין של התורן.

התקנות הבינלאומיות למניעת התנגשויות בים קובעות כי כלי שיט הנמצא בדרך בין שקיעת השמש וזריחתה יציג, בנוסף לאורות אחרים, גם אורות צד: אור ירוק בצד ימין ואור אדום בצד שמאל. לכן נהוג לעיתים לכנות את צדדי כלי השיט בשמות הצבעים האלה - ירוק לצד ימין ואדום לצד שמאל.

## לקריאה נוספת

* Kemp, Peter [editor] (1976). *Oxford Companion to Ships and the Sea*. Oxford University Press.


## קישורים חיצוניים
* תקנות למניעת התנגשות בים. 
* תקנות הנמלים (מניעת התנגשויות בים), תשל"ז-1977

## הערות שוליים

קטגוריה:מונחים ימיים
1663

__TOC__

## אירועים

* ראיגן יורש את גו-סאי כקיסר יפן
* יהודים ספרדים חוזרים להתיישב באנגליה, לראשונה לאחר גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290
* הרייכסטאג מעתיק את מקום מושבו לרגנסבורג

## נולדו

## נפטרו

## לוח שנה

### שנת 1663 לפי הלוח היוליאני

|}

## קישורים חיצוניים
סוריה (ספרד)

**ס֫וֹרִיָה** (ספרדית: **Soria**) היא עיר בצפון-מרכז ספרד, בקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון, והיא בירת פרובינציית סוריה. העיר שוכנת על גדותיו של הנהר דוארו ואוכלוסייתה מונה כ-38 אלף נפש (2006).

השם היהודי-ספרדי צוריאנו מיוחס לעיר זו, וכך גם שם המשפחה  הנפוץ כשם משפחה איטלקי וספרדי.

## ערים תאומות

* 
* 

## קישורים חיצוניים

* האתר הרשמי של עיריית סוריה
* 
* 
* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:קסטיליה ולאון: ערים
מיקל לחרסה

**מיקל לחרסה** (בספרדית: **Mikel Lejarza**; נולד ב-1947) הוא סוכן בסקי לשעבר של סוכנות הריגול הספרדית. בתחילת שנות ה-70 הסתנן, מטעם סוכנות הריגול הספרדית, לארגון הטרור אט"א, שם תיפקד כסוכן כפול. לחרסה הגיע לדרגה בכירה בארגון והודות לכך נעצרו בשנת 1975 רבים מחברי אט"א, כולל המנהיגים הבכירים ונמנעה, ככל הנראה, סדרה של פיגועים מתוכננים וכן בריחה מסיבית של טרוריסטים מבית סוהר בעיר סגוביה.

אט"א הבטיח נקמה ואף נקבע מחיר על ראשו של מיקל לחרסה. בארץ הבסקים הופצו תמונותיו והוא נמנה ברשימת החיסול של הארגון עד 24 במרץ 2006 (התאריך שבו נכנסה לתוקף הפסקת האש הסופית של אט"א).

בשנת 2004 הופק סרט קולנוע בשם "El Lobo" (בספרדית: הזאב) על תולדות חייו.

קטגוריה:ספרדים
קטגוריה:מרגלים
קטגוריה:בסקים
קטגוריה:ספרד: צבא וביטחון
קטגוריה:ספרדים שנולדו ב-1947
אלמטי

שמאל|ממוזער|250px|אלמטי המודרנית
שמאל|ממוזער|250px|מרכז עסקים באלמטי
שמאל|ממוזער|250px|אוניברסיטת קימפ בעיר
**אלמטי** (, מילולית: "מקום התפוחים"; ברוסית: **Алма-Ата** - **אלמה-אטה**) היא הגדולה שבערי קזחסטן ובירתה עד להתפרקות ברית המועצות. העיר שוכנת בדרום-מזרח קזחסטן, כ־970 ק"מ דרום-מזרחית לבירה אסטנה וכ־195 ק"מ צפון-מזרחית לבישקק בירת קירגיזסטן. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023, אוכלוסיית העיר מנתה כ־2.16 מיליון בני אדם.

## שם העיר
הבסיס הצבאי שהוקם על ידי הרוסים ב-1854 נקרא ורנויה (Верное, "(מקום) נאמן"); ב־1867 נקראה העיר בשם אלמטינסק (Алматинск), וגם ורני (Верный, "נאמן"); מ־1921 אלמטי בקזחית ואלמה-אטה ברוסית; ב-1993 הממשלה הקזחית התחילה לשנות את השמות הרשמיים של כל הערים לפי כתיב קזחי, ועתה השם הרשמי הוא אלמטי.

מקור השם אלמטי הוא, לפי תאוריות שונות, מהמילה "תפוח" (алма) בקזחית (כמו גם בשפות טורקיות אחרות וכן בהונגרית ומונגולית), ומשמעותו "מלא בתפוחים". האזור אכן נודע בעצי תפוח-בר והמין *Malus sieversii*, שיש הטוענים להיותו מקור התפוח המבוית, גדל באזור. העיר מוזכרת לראשונה בתור "*Almatu*" במאה ה־13.

## היסטוריה
בעיר התקיימו יישובים שונים החל מהתקופות הקדומות מהמאה ה-10 לפני הספירה. החל מהמאה ה-7 לפנה"ס, החלו להתיישב באזור שבטים מאזור רכס טיין שאן, עדות לכך ניתן למצוא בתילי קבורה ומבנים שונים.

בימי הביניים שימשה כנקודה חשובה בדרך המשי, ובמאה ה-14 העיר הטביעה לראשונה מטבעות משלה. בכיבוש המונגולי כמעט נחרבה. ב-1854 הצבא הרוסי הגיע לאזור ובנה שם בסיס כדי לחזק את השטח. ב-28 במאי 1887 בעיר התרחשה רעידת אדמה, 322 איש נהרגו ו-1798 בתים ניזוקו. מאז הבתים נבנו מעץ והוקם מכון מיוחד לבדיקת תזוזות סייסמיות.

העיר שימשה כבירתה של קזחסטן, מ-1927 כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקזחית, והחל מ-1936 כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית בתוך ברית המועצות, וכמדינה עצמאית בשנים 1991–1997, אז נבחרה אסטנה לשמש כבירת המדינה. אך העיר עדיין החשובה שבערי המדינה מבחינת תרבות ומסחר. העיר משמשת כמרכז הפיננסי של המדינה. ב-2011 נחנכה בה מערכת רכבת תחתית.

## חלוקה מנהלית
העיר אלמטי מחולקת לשמונה רבעים:

## יהודים
בתקופת הצאר הרוסי ב הייתה אלמטי מחוץ לתחום המושב ולא התאפשר ליהודים להתגורר בה רשמית, אלא רק לחיילים יהודים לאחר סיום השרות הצבאי. עד 1897 התקיימה בעיר קהילה של 300 איש.

בתקופת סטלין שימשה העיר כמקום גלותם של נציגי סיעות לא קומוניסטיות, או מתנגדיו מהמפלגה הקומוניסטית, כדוגמת לב טרוצקי. בזמן מלחמת העולם השנייה שימשה העיר מקלט לרבים מיהודי אירופה. אביו של הרבי מליובאוויטש, רבי לוי יצחק שניאורסון בילה בעיר את ימיו האחרונים ונפטר בה ב-1944, על קברו הוקם מאוחר יותר אוהל. לעיר הגיעו גם אמנים ואנשי תרבות יהודיים מרוסיה, שפיתחו מאוד את התיאטרון. ב-1979 מנתה הקהילה 8,592 איש וב-1989 מנתה הקהילה 7,636 איש. בעיר קיימת קהילת חב"ד, המספקת ליהודי העיר צרכים דתיים כמו בשר כשר, מקוה טהרה, קבורה יהודית ושירותי דת נוספים. מאז 1994 מכהן הרב ישעיה אלעזר הכהן כראש הקהילה וכרבה הראשי של קזחסטן. כמו כן, נפתחו מוסדות יהודיים מחדש: בית ספר חד-שבועי וגן ילדים.

## ערים תאומות
*
*
*
*
*

## ראו גם
*נמל התעופה הבינלאומי אלמטי
*מוזיאון המדינה המרכזי של קזחסטן

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:קזחסטן: ערים
קטגוריה:אסיה: ערי בירה לשעבר
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1854
ג'רו

**ג'רו** (Aka-Jeru או Jeru) היא שפה שדוברה באיי אנדמן בהודו והתמזגה לתוך שפה מעורבת המדוברת בפי צאצאי שבטים ילידיים של איי אנדמן שהתאחדו לשבט אחד וחיים בשמורתם באי סטרייט. השפה שייכת לקבוצת שפות האנדמנים הגדולים (Great Andamanese) שדוברו בפי רוב השבטים המקוריים באיי אנדמן (Great Andamanese tribes). שבטים אלה נכחדו במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, והשרידים האחרונים התאחדו לשבט אחד הדובר שפה מעורבת המורכבת משפות האנדמנים הגדולים השונות.

שפה זו מבוססת בין היתר על שפת אה-פוצ'יקװאר (A-Pucikwar) ולכן חלק מהחוקרים מכנים אותה כך. עם זאת, ישנה לאחרונה נטייה להסתייג משם זה ולכנותה בשמות אלטרנטיביים, כגון "שפת האנדמנים הגדולים העכשווית" (Present Great Andamanese) או ג'רו (Jero). ג'רו היא שפה אחרת מקבוצת שפות זו, ונראה שהשפה המודרנית המדוברת כיום מבוססת בעיקר על ג'רו ולא אה-פוצ'יקװאר המקורית, וגם דוברי השפה עצמם טוענים שהם מדברים ג'רו. על כל פנים, מדובר בשרידים אחרונים מהדור המבוגר שמוצאם בשבטים שונים, והם משתמשים בשפת אבותיהם לעיתים נדירות, בעיקר כשפה סודית, כדי למנוע מלשתף בשיחה את האנשים הנוכחים שאינם מבינים אותה (כגון ילדים). בני הדור הצעיר מסוגלים להבין רק משפטים או מילים בודדות משפת אבותיהם. השפה העיקרית המדוברת בפי השבט האנדמני, המונה כ-50 איש בלבד, היא שפת ההינדי. במחקר שנערך ב-2005 חולקו בני השבט ל-5 קבוצות לפי רמת השליטה בשפה. רק 7 אנשים שולטים בשפה ברמה 5, כולם מעל גיל 40 והם בעיקר צאצאי שבט הג'רו, והמבוגרת בהם היא קשישה בת 80, חסרת קרובי משפחה ונחשבת לשריד האחרון לשבט בּוֹ ולכן דיבורה שונה משאר דוברי אנדמנית. קשישה זו נפטרה בפברואר 2010. 7 אנשים נוספים דוברים את השפה ברמה 4 ("דוברים למחצה"), 9 אנשים נוספים שולטים בה ברמה 3 והשאר אינם דוברים את השפה, אלא רק מבינים אותה בקושי או כלל לא, כך שמספר הדוברים הכללי (נכון ל-2005) הוא 23 איש בלבד.

שפות האנדמנים הגדולים נחשבות, בדרך כלל, כאחת משתי הקבוצות במשפחת השפות האנדמניות הידועות, כשהקבוצה השנייה היא השפות האונגיות, הכוללות את השפות אונג וג'ראווה המדוברות בדרום איי אנדמן. עם זאת, הדמיון בין הקבוצות מבוסס לרוב על מורפולוגיה משותפת, אך אוצר המילים המשותף קטן מאוד. לכן הבלשנים, כגון הבלשן הבולט ג'וזף גרינברג מטילים ספק לגבי קיומה של משפחת שפות אנדמניות המאגדת את כל השפות הילידיות המדוברות באיים אלה. לפיכך יש הרואים בשפת האנדמנים הגדולים הנוכחית כשפה מבודדת, כלומר שפה חסרת קשר גנטי בינה לשפות האחרות המדוברות בעולם.

## קישורים חיצוניים
* אתר המוקדש לשבט האנדמנים הגדולים, מכיל מידע מפורט לגבי השפה 

קטגוריה:שפות אנדמניות
קטגוריה:שפות מבודדות
פטריק סופו

**פטריק סופו קנגנה** (בצרפתית: **Patrick Suffo Kengné**; נולד ב-17 בינואר 1978) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ. סופו זכה עם נבחרת קמרון במדליית הזהב באולימפיאדת סידני ושיחק במונדיאל 2002.

## ביוגרפיה
סופו שיחק בצרפת, באנגליה, בספרד ובאיחוד האמירויות הערביות לפני שהצטרף לקבוצת אוד גרינלנד הנורווגית בסוף שנת 2005 ותרם לה רבות במאבקה נגד הירידה. בפברואר 2006 הגיע סופו לישראל ועבר לקבוצת מכבי פתח תקווה. לאחר עונה אחת עבר למ.ס. אשדוד ושוחרר בפגרת החורף. לאחר מכן שיחק גם בליגות הנמוכות בספרד ואנגליה.

סופו ידוע בבעיות המשמעת שלו. בעת ששיחק בנאנט הצרפתית, הורחק לשישה חודשים לאחר שתקף מילולית את שופט המשחק. מאוחר יותר, ב-18 במרץ 2002 עת שיחק בשפילד יונייטד, השתתף סופו בקטטה המונית במהלך משחקה של קבוצתו נגד וסט ברומיץ', המכונה "קרב בראמל ליין". במהלך המשחק הורחקו שלושה משחקני שפילד, כולל סופו שנגח בשחקן יריב. בעקבות האירוע הושאל לקבוצת נומנסיה מהליגה הספרדית השנייה.

## תארים
* **[[נבחרת קמרון בכדורגל|נבחרת קמרון]]:**
** אולימפיאדת סידני (2000) - מקום ראשון
** גביע אפריקה לאומות 2002 - מקום ראשון
* **[[נאנט (כדורגל)|נאנט]]:**
** הגביע הצרפתי: 1999, 2000
** הסופרקאפ הצרפתי: 1999

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:כדורגלנים קמרונים
קטגוריה:חלוצי כדורגל קמרונים
קטגוריה:כדורגלני נאנט
קטגוריה:כדורגלני שפילד יונייטד
קטגוריה:כדורגלני נומנסיה
קטגוריה:כדורגלני אל-הילאל
קטגוריה:כדורגלני קובנטרי סיטי
קטגוריה:כדורגלני אוד גרינלנד
קטגוריה:כדורגלני מכבי פתח תקווה
קטגוריה:כדורגלני מועדון ספורט אשדוד
קטגוריה:כדורגלני רקסהאם
קטגוריה:כדורגלני נבחרת קמרון
קטגוריה:כדורגלנים זרים בישראל
קטגוריה:ספורטאים קמרונים בצרפת
קטגוריה:ספורטאים קמרונים באנגליה
קטגוריה:ספורטאים קמרונים בספרד
קטגוריה:ספורטאים קמרונים בישראל
קטגוריה:ספורטאים זרים בנורווגיה
קטגוריה:ספורטאים זרים באיחוד האמירויות הערביות
קטגוריה:ספורטאים זרים במלזיה
קטגוריה:אלופים אולימפיים: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני גביע אפריקה לאומות 1998
קטגוריה:כדורגלנים באולימפיאדת סידני (2000)
קטגוריה:כדורגלני גביע אפריקה לאומות 2002
קטגוריה:כדורגלני מונדיאל 2002
קטגוריה:קמרונים שנולדו ב-1978
אייב רוזנטל

**אברהם מייקל רוזנטל** (באנגלית: **Abraham Michael Rosenthal**; 2 במאי 1922 – 10 במאי 2006) היה יהודי-אמריקאי שהיה העורך הראשי של "הניו יורק טיימס" משנת 1977 ועד 1 בינואר 1988. בנוסף כתב רוזנטל טור קבוע ב"ניו יורק טיימס" (1987-1999) וב"דיילי ניוז" (1999-2004). רוזנטל הצטרף ל"ניו יורק טיימס" בשנת 1943 ועבד עבורם למשך 56 שנים – עד לשנת 1999. שם העט של רוזנטל היה **א.מ. רוזנטל**, קיצור של שמו, לאחר שעורכי "ניו יורק טיימס" סירבו שישתמש בשמו המלא.

רוזטל, שנולד באונטריו, קנדה, עבר עם משפחתו לארצות הברית בילדותו. הוא למד בבתי ספר ציבוריים בניו יורק וסיים קולג'.

## עמדות פוליטיות
רוזנטל תמך במלחמת עיראק והמליץ לארצות הברית להציב אולטימטום לאפגניסטן, איראן, עיראק, לוב, סוריה ולסודאן להעביר לרשותה מסמכים הקשורים לנשק להשמדה המונית ולארגוני טרור.

רוזנטל גם תמך במלחמה בסמים.

### תפקידיו בניו יורק טיימס
* 1943-1945 - כתב כללי בניו יורק
* 1945-1954 - סיקר את האומות המאוחדות
* 1954-1967 - כתב חוץ: הודו, פקיסטן, נפאל, אפגניסטן, סרי לנקה, גינאה החדשה, וייטנאם, שווייץ, פולין, אפריקה ויפן
* 1963-1967 - עורך במטרופולין
* 1967-1968 - עוזר עורך כללי
* 1968-1969 - עורך כללי שותף
* 1969-1977 - עורך כללי 
* 1977-1988 - עורך ראשי
* 1988-1999 - בעל טור

## פרסים
* פרס פוליצר עבור דיווח בינלאומי (1960)
* פרס אור האמת (1994)
* פרס שומר ציון (1999)
* מדליית החירות הנשיאותית (2002)

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:מהגרים מקנדה לארצות הברית
קטגוריה:בוגרי הסיטי קולג' של ניו יורק
קטגוריה:עיתונאים יהודים אמריקאים
קטגוריה:יהודים מעוטרי מדליית החירות הנשיאותית
קטגוריה:בעלי טור יהודים אמריקאים
קטגוריה:סגל ניו יורק טיימס
קטגוריה:זוכי פרס שומר ציון
קטגוריה:זוכי פרס פוליצר: דיווח בין-לאומי
קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1922
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2006
סמל ארמניה

[שמאל|ממוזער|סמל [הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית]]
**[[סמל]] [[ארמניה]]** כולל עיט ואריה מחזיקים מגן. הסמל משלב סמלים ארמנים קדומים וסמלים ארמנים חדשים. האריה והעיט היוו סמלים ארמנים במשך למעלה מאלפיים שנים.

במרכז הסמל מתואר הר אררט ועליו תיבת נוח. סביב ההר מצוירים סמלי השושלות הארמניות: בפינה השמאלית התחתונה סמל השושלת הארטשסית  ששלטה במאה הראשונה לפני הספירה, בפינה השמאלית העליונה סמל שושלת בגרטוני  ששלטה בארמניה בימי הביניים, בפינה הימנית העליונה סמל השושלת הנוצרית הראשונה ששלטה בארמניה – שושלת ארשק  החל מהמאה הראשונה לספירה ועד שנת 428. בפינה הימנית העליונה – סמל השושלת הרופנית  ששלטה בממלכת קיליקיה הארמנית במאות ה-12 וה-13.

הסמל הנוכחי נוצר בשנת 1918 במהלך העצמאות קצרת החיים של ארמניה. החרב בתחתיתו מסמלת את סיום השלטון העות'מאני בארמניה ואת הרצון להגן עליה. השלשלת השבורה מייצגת את המאמץ הלאומי להשיג חופש ועצמאות. השיבולים מסמלות את טבעו העמלני של העם הארמני. הנוצה, קולמוס לכתיבה, מסמלת את המורשת האינטלקטואלית והתרבותית. 
## ראו גם

## קישורים חיצוניים

* מידע על הסמל באתר Armenica.org
* סמל ארמניה
*ההיסטוריה של ארמניה

קטגוריה:ארמניה: סמלים לאומיים
ארמניה

ארמניה
ארמניה
קטגוריה:עיט בתרבות
קטגוריה:אריות בסמלי מדינות
תולדות ישורון

**תולדות ישורון** הוא ארגון ישראלי לחזרה בתשובה של עולים מברית המועצות לשעבר. 

הארגון נוסד בשנת 2000 על ידי הרב יצחק זילבר, שעלה מברית המועצות ועל ידי תלמידיו, מבוגרי ישיבת "תורת חיים" במוסקבה, במטרה להקים קהילות דתיות לציבור העולים מברית המועצות בארץ. הארגון הוקם בעידודם של הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל אויערבאך, הרב אהרן לייב שטיינמן, הרב חיים קנייבסקי, הרב עובדיה יוסף והרב מרדכי אליהו.

לארגון מגוון רחב של פעילויות: רשת כוללי ערב לגברים, שיעורי תורה לנשים, הוצאת ספרים, ישיבה, גמ"ח, סמינרים לבעלי תשובה, תמיכה בפרויקטים לקירוב עולים מרוסיה ליהדות, ובאמצעות אתר האינטרנט "toldot.ru" (תולדות.רו): פרסום שו"ת, שיעורי תורה, הרצאות ומאמרים.

מנהיגו הרוחני של הארגון כיום הוא הרב בן-ציון חיים זילבר בנו של הרב יצחק. מנכ"ל הארגון הוא אברהם כהן.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

קטגוריה:ישראל: ארגונים דתיים
קטגוריה:ארגונים לחזרה בתשובה
תרקומיא

**תַרְקוּמְיָא** (ערבית: **ترقوميا**) היא עיירה פלסטינית ברשות הפלסטינית בנפת חברון, שנמצאת מערבית לחברון, ליד כביש חברון – קריית גת, ומתגוררים בה כ-11,500 נפש. שמו של הכפר בא מיוונית מצמד המילים טרי-קומיא (שלשה כפרים), בדומה לפנדקומיה (פנטה-קומיה=חמישה כפרים). היישוב בנוי על מקומה של העיירה טריקומיאס מן התקופה הרומית-ביזנטית וזהו גם מקור שמו.

## היסטוריה
תרקומיה מזוהה עם העיר בת התקופה הרומית-ביזנטית טריקומיאס ("שלושה כפרים"), הנזכרת ברשומות הכנסייה כאחת מערי פרובינקיית פלשתינה פרימה. טריקומיאס נזכרת גם ב"רשימת בעלי המשרה באימפריה הרומית", ולפיה העיר הייתה כפוף ל"דוכס ערב", והיה בה מוצב של חיל הפרשים האילירי.

### העת החדשה
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בתרקומיה בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב כי בכפר, היושב על גבעה טרשית, גרים כ-400 תושבים. הוא הבחין במקום בבורות מים ומערות חצובות בסלע שנראו עתיקות, ו"אבני גזית המשוקעות בבנייה ערבית גסה".

## מעבר תרקומיא

הכפר תרקומיא הוא היישוב הסמוך ביותר באזור לכביש הגישה הישראלי הראשי המוליך מישראל אל תוך תחומי הרשות הפלסטינית (כביש 35, היינו כביש חברון-קריית גת) ומשם כך קרוי על שמה גם מחסום תרקומיא הסמוך. מחסום זה מפריד בין תחום מדינת ישראל לתחומה של הרשות הפלסטינית, וכן שימש נקודת מעבר עיקרית בתכנון המעבר הבטוח בין הגדה ורצועת עזה לנסיעת פלסטיניים בתוך שטחי מדינת ישראל. המעבר הבטוח בין מעבר תרקומיא לרצועת עזה פעל למשך שנה, עד לפרוץ האינתיפאדה השנייה, והנסיעה הפלסטינית בין שתי הנקודות הללו הייתה על גבי כבישים ישראליים. כמו כן מתוכנן במקום אזור התעשייה מעבר תרקומיא שצפוי להיות משותף למועצה האזורית לכיש ולמועצה אזורית מטה יהודה.

### תקריות
* ב-10 במרץ 1998 פתחו חיילים באש על רכב מסחרי במחסום, והרגו שלושה פועלים פלסטינים שחזרו מיום עבודה בישראל. ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, התנצל על "הטעות הטראגית".
*בפיגוע ירי פלסטיני שאירע ב־22 בדצמבר 2004 נרצח במקום סאלם אל־כאמל, מאבטח בן 28 מרהט, שאבטח את עבודות גדר ההפרדה במקום.
* ב־14 באפריל 2014 נורו יריות על ידי מחבל פלסטיני לעבר רכב ישראלי סמוך למחסום. מהירי נרצח סנ"צ ברוך מזרחי, בן 47, ואשתו נפגעה מהירי.
* ב-1 בספטמבר 2024 נרצחו שלושה שוטרים מירי של רכב פלסטיני על רכבם.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:נפת חברון
קטגוריה:הרשות הפלסטינית: יישובים
דורית מוסאיוף

**דורית מוסאיוף** (נולדה ב-12 בינואר 1950) היא מעצבת תכשיטים ילידת-ישראל. בעבר הייתה הגברת הראשונה של איסלנד בעת כהונת בעלה אולפור רגנר גרימסון כנשיא איסלנד.

היא אזרחית בריטית, ישראלית ואיסלנדית.

## ביוגרפיה
מוסאיוף נולדה בירושלים, בת למשפחת תכשיטנים ידועה ממוצא יהודי-בוכרי שהונה נאמד בכ-200 מיליון לירות שטרלינג. הוריה הם התכשיטן ואספן הארכאולוגיה המקראית שלמה מוסאיוף ועליזה, בת למשפחה יהודית מאוסטריה. אבי סבה, הרב שלמה מוסאיוף, היה ממיסדי שכונת הבוכרים, יש לה שתי אחיות.

בילדותה עברה המשפחה ללונדון. מוסאיוף סבלה מדיסלקסיה ולכן חונכה בבית המשפחה ועבדה מגיל צעיר בחנות משפחתה. בהיותה כבת 18 נישאה לראשונה למעצב ניל זאראק, ממנו התגרשה לאחר שנים ספורות.

מוסאיוף הייתה פעילה בחיי החברה בלונדון והיא חברת מערכת של המגזין "טאטלר", העוסק בחיי "החברה הגבוהה", ובו היא כותבת מעת לעת.

בשנת 1999 חשף נשיא איסלנד, אולפור רגנר גרימסון את העובדה כי הוא מנהל מערכת יחסים עם מוסאיוף. גרימסון התאלמן בשנת 1998 מרעייתו גוד'רון קתרין פורברגסדוטיר, שלקתה בלוקמיה. גוד'רון קתרין הייתה אהודה מאוד על העם האיסלנדי, אשר ליווה את תהליך מחלתה והתאבל על מותה. בשנת 2000 התארסו מוסאיוף וגרימסון באופן רשמי. ב-14 במאי 2003 (הוא יום הולדתו ה-60 של גרימסון) נישאו בטקס פרטי בארמונו של גרימסון. לזוג אין ילדים משותפים, אך לגרימסון יש שתי בנות מנישואין לגוד'רון קתרין. בראיון שנתנה לעיתון הארץ בסוף שנת 2003 אמרה מוסאיוף שהיא אל-הורית ושאינה מתחרטת שלא הביאה ילדים לעולם.

בשנת 2016 הודלפו מסמכים מ-HSBC בז'נבה לפיהם מוסאיוף החזיקה חלק מהונה במקלט מס באיי הבתולה הבריטיים.

מוסאיוף אינה הרעייה הראשונה של נשיא איסלנד שאינה ממוצא איסלנדי. נשיאה הראשון של איסלנד, סוון ביירנסון, היה נשוי לאישה דנית. מוסאיוף היא אחת מיהודי איסלנד המעטים הגרים שם. מוסאיוף אף משמשת כשגרירה של התרבות האיסלנדית ברחבי העולם.

## עיטורים
*: עיטור מסדר הדנברוג 
*: עיטור **הצלב הגדול - מחלקה מיוחדת** של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
*: עיטור **הצלב הגדול** מטעם המסדר המלכותי של כוכב הקוטב 
*: מדליית רובי היובל של מלך שוודיה קרל השישה עשר גוסטב, מטעם המסדר המלכותי של כוכב הקוטב
*: מדליית יום ההולדת ה-70 של מלך שוודיה קרל השישה עשר גוסטב, מטעם המסדר המלכותי של כוכב הקוטב

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:הגברות הראשונות של איסלנד
קטגוריה:מהגרים ישראלים
קטגוריה:משפחת מוסאיוף
קטגוריה:מעצבי תכשיטים
קטגוריה:אל-הוריות ישראליות
קטגוריה:אל-הוריים ישראלים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1950
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1950
אופטימיסט (מפרשית)

ממוזער|180px
ממוזער|100px|סמל הדגם
**אופטימיסט** (באנגלית: **Optimist**) היא מפרשית לשייט יחיד העשויה פיברגלאס או פלסטיק בדגמים בסיסיים יותר.

## תיאור
ממדי הדגם קטנים יחסית, אורכה 2.35 מטר, רוחבה 1.20 מטר והיא שוקלת 35 קילוגרם. ממדיה הקומפקטיים תרמו להיותה הסירה הפופולרית ביותר לשם הכרת עולם השיט לילדים. כמו גם היא זכתה לפופולריות בשל היותר זולה יחסית, פשוטה וקלה לתפעול. לסירה הגה ידני וחרב נשלפת מה שמקנה לה גם ניידות. המפרש שבו משתמשים באופטימיסט הוא מפרש גף.

חלקים מסוימים בסירה נקראים בדרך כלל "אופטי". כינוי נוסף לסירה הוא IODA על-שם המחלקה העולמית אשר אחראית על סירת האופטימיסט – אגודת מפרשיות האופטימיסט העולמית (the international optimist dinghy association).

סירת האופטימיסט נפוצה בישראל במועדוני שיט שונים וכן נערכים בה תחרויות בינלאומיות. על שייט האופטימיסט להיות בגודל ובמשקל מסוים, הגבלה זו משתנה ממדינה למדינה.

## ראו גם
* שיט תחרותי
* שיט מפרשיות

## קישורים חיצוניים

*ארגון האופטימיסט העולמי

קטגוריה:מפרשיות
ואנדרפוגל

שמאל|ממוזער|250px|סמליל הואנדרפוגל
**וַאנדֶרְפוֹגֶל** (בגרמנית: **Wandervogel**; "ציפור נודדת") הייתה תנועת נוער רומנטית-לאומית גרמנית. התנועה קמה בשנת 1896. הוואנדרפוגל הייתה בין תנועות הנוער הראשונות בעולם.

## עד מלחמת העולם הראשונה
התנועה דגלה ברעיונות רומנטיים כמו חזרה לטבע, קבוצת השווים והחברות האינטימית של חבורת הנעורים, סגידה למנהיג (המדריך), מרידה בחברת המבוגרים, דגלו בטוהר מידות ושאיפה לשלימות. במסגרת היציאה לטבע, דגלה התנועה בנטוריזם (נודיזם), ונהגו לשחות בעירום במסגרת טיוליהם. טיולים ומסעות היו חלק מרכזי בפעילות התנועה ואחת מתרומותיה הייתה הקמת רשת אכסניות נוער. חברי התנועה שמעו הרצאות על "הרוח הגרמנית" ובפרט הדגישו את ההבדל בין הגרמניות של ימי הביניים שכונתה "גֵּמַיְינְשַׁאפְט" (המונח בעברית: "חֶבְרָה קְהִלָּתִית") – חברה לא-קפיטליסטית שבה כל חבר עובד למען הכלל והנגידו אותה מול ה"גֵּזֶלְשַׁאפְט" (המונח בעברית: "חֶבְרָה הֶסְדֵּרִית"), החברה שלאחר המהפכה הצרפתית, שהעלתה על נס את האינדיבידואליזם, את הקפיטליזם ואת הדמוקרטיה, שנחשבו לערכים "לא גרמניים".

הוואנדרפוגל כמו שאר תנועות הנוער הלאומיות לא קיבלו לשורותיהן יהודים (כי לטענתם אי אפשר לערב לאום בלאום אחר) ולכן קמו תנועות נוער יהודיות כמו השומר הצעיר, בלאו וייס, הבונים ואחרות. חברי התנועה נהגו לברך זה את זה במילה "הייל!".

בן הזמן תיאר אותם במילים:

## לאחר מלחמת העולם הראשונה
כבר ב-1913 הוקמה תנועת הבוגרים "הנוער הגרמני החופשי", שאיגדה את בוגרי התנועה, רובם סטודנטים, הם עסקו בעיקר בחינוך ובהקמת אכסניות נוער. כבר בתקופה זו האנס בליהר שהיה בין החברים הראשונים של התנועה החל לפרסם מחקרים עליה.

ב-1923 התפלגה התנועה לפלגים ימניים ושמאליים.

תנועת הנוער הושפעה במיוחד מן הפלגים הימניים, שכונו "בינדה", הפכה ללאומנית ופוליטית יותר והוגדר בה סולם פיקוד נוקשה. בין מנהיגי התנועה הרוחניים נמנו שטפן גאורגה, ג'ון הרגרייב והכומר מרטין פלקל שהאמין ב"רייך הקדוש, הנשגב של החיזיון הגרמני, הנמצא בכל מקום ובשום מקום". בין הקבוצות הייתה קבוצה שעבדה בחוות חקלאיות בגבול פולין על מנת למנוע העסקת עובדים זרים פולנים, אחד מחברי קבוצה זו היה היינריך הימלר. קבוצות אחרות הדגישו אימון צבאי ומצעדים.

אולם, למרות אופי התנועה, היא הייתה במהלך שנות ה-20 יריבה מעמדית לתנועת הנוער "היטלר יוגנד" של המפלגה הנאצית והיטלר, שפנה למעמד הפועלים דחה את דרכה של התנועה ה"בורגנית".

בשנת 1933 נאסרה פעילותן של תנועות הנוער העצמאיות בגרמניה והנוער חויב להצטרף לתנועת הנוער "היטלר יוגנד" של המפלגה הנאצית.

## לקריאה נוספת
* אוטו פרידריך, **לפני המבול, ברלין 1933-1918**, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010 עמ' 209 - 212

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:גרמניה: ארגונים
קטגוריה:גרמניה: חינוך
קטגוריה:תנועות נוער
קטגוריה:רפובליקת ויימאר
דירק ג'נטלי

ממוזער|טקסט=הלוגו הראשון של סדרת הטלוויזיה דירק ג'נטלי (Dirk Gently), משנת 2016|הלוגו הראשון של סדרת הטלוויזיה דירק ג'נטלי (Dirk Gently), משנת 2016
**דירק ג'נטלי** (באנגלית: **Dirk Gently**) הוא דמות ספרותית, שיצר דאגלס אדמס ומופיעה בספריו **[[סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי]]** ו**[[שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש]]**. חלק מספר נוסף בסדרה שלא הושלם, הופיע בספר **[[סלמון הספק]]** שיצא לאור לאחר מותו.

על פי הגדרתו שלו, דירק הוא בלש פרטי הוליסטי המפעיל סוכנות בילוש, הפועלת על פי גישה "הוליסטית" המבוססת על ראיית מכלול ההקשרים בין הדברים. דירק ג'נטלי אינו עוסק ב"דברים קטנוניים כמו אבקה לטביעות אצבעות, דבלולי צמר אוצרי סוד בכיסים וטביעות רגליים מטופשות", אלא מאמין כי "הפתרון לכל בעיה, טמון בדפוס ובמארג של המכלול". לכן, שיטות העבודה שלו משלבות את מכניקת הקוונטים עם מעשי קסמים, היפנוזה, ותקשור.

קשה להגדיר בדיוק את ספרי סדרת דירק ג'נטלי, ובוודאי אין להגדירם כספרי בלש קלאסיים. בשני הספרים מאת אדמס בהם מככב דירק ג'נטלי, ישנן כמה עלילות מקבילות הנקשרות זו בזו עם התקדמות הספר, על פני מישורי זמן שונים ואף ביקומים מקבילים. בשניהם נקלע דירק ג'נטלי לתעלומה הנראית יומיומית ופשוטה, ומתבררת כלא פשוטה כלל וכלל. פרטים רבים המפוזרים לאורך העלילה ונראים לכאורה מיותרים, מתלכדים בסופו של דבר לסיפור אחד. הספרים, על עלילתם המפותלת, ההומור והשנינות מהווים דוגמה לסגנונו המובהק של אדמס.

דירק ג'נטלי הוא מתוחכם ומשעשע, ומאופיין במנהגיו המוזרים. הוא לבוש תמיד במעיל עור ארוך ובכובע אדום ומכוער, אוכל בעיקר פיצה, והרגלי ההיגיינה, העישון והתזונה שלו מוזרים בהחלט. גם יחסיו עם לקוחותיו ועם מזכירתו, מיס פירס, הם לא שגרתיים כלל. שמו המקורי הוא סְבְלַאד שְצְ'יֶילי, ואף על פי שהוא אינו מרוצה מהם כלל, יש לו כוחות מיוחדים המסייעים בידו לפתור את התעלומות. מן המסופר בספר הראשון בסדרה, דירק ג'נטלי גילה את כוחותיו המיוחדים כבר במהלך לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'. לקראת אחת הבחינות, הפיץ שמועות כי הוא יוכל לחזות את השאלות שיופיעו בבחינה. לאחר שקיבל לא מעט כסף ומתנות כדי שיחלוק את המידע, כתב את הבחינה בהסתמך על מבחנים קודמים וניחושים. הבחינה, בסופו של דבר, הייתה זהה מילה במילה לזו שכתב, והתעלול הוביל לגירושו מן האוניברסיטה.

דמויות נוספות בסדרת הספרים הן **מיס ג'ניס פירס** (באנגלית: **Janice Pearce**), מזכירתו של דירק, וסמל המשטרה **ג'ילקס** (באנגלית: **Sergeant Gilks**), המגרש את דירק בעקביות מזירות הפשע אליהן הוא מגיע.

פירוש המילה "דירק" (מילה סקוטית) הוא למעשה סוג של סכין ובצורת הפועל זוהי מילה נרדפת ארכאית שמשמעותה "לדקור"; לכן התרגום המילולי של השם "דירק ג'נטלי" יהיה למעשה הביטוי המשונה "לדקור בעדינות".

## עיבודים
מייקל בייואטר שיחק את דירק בסרט הדוקומנטרי "בלי פאניקה" ששודר ב־1992.

ב־2010 הBBC הפיק מיני סדרה בריטית בשם "דירק ג'נטלי", שהתבססה על סדרת הספרים. בסדרה כיכבו סטיבן מנגן ודארן בויד.

ב־2016 סדרה נוספת הופקה על ידי הענף האמריקאי של הBBC, ויצאה לנטפליקס בשם: "סוכנות הבילוש ההוליסטית של דירק ג'נטלי". הסדרה זכתה לביקורות מעורבות.  נעשה בסדרה שימוש באופי הדמות המקורית שיצר דאגלס אדמס, אך העלילה חדשה לחלוטין ונכתבה במיוחד בשביל הסדרה.

## קישורים חיצוניים
דף סדרת הטלוויזיה "" באתר IMDb.

קטגוריה:דמויות ספרותיות
קטגוריה:דאגלס אדמס
קבוצת הנציצים

**נציץ** (הידוע גם כ**מיקה**, **Mica**, בלעז) היא קבוצה של מינרלים השייכים לקבוצת המינרלים הפילוסיליקטיים (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות), המכילים כמויות משתנות של אלומיניום, ברזל, מגנזיום, ליתיום, נתרן סידן ואשלגן. התכונה הבולטת של המינרלים בקבוצת הנציצים היא פצילותם המושלמת לצורה של לוחיות או "קשקשים". הלוחיות ניתנות לכיפוף והן אלסטיות.

שם קבוצת המינרלים בעברית, כמו גם השם בלועזית, "מיקה" (בלטינית micare - לנצנץ), מתייחס לתכונה של הנציץ (בעיקר בקשקשים קטנים): לנצנץ. 

## מבנה הנציץ
מחקר קריסטלוגרפי של הנציצים בעזרת קרני רנטגן גילה כי הם בנויים מלוחות זעירים ברוחב של מספר אנגסטרם. כל לוח בנוי משלוש שכבות.

השכבה העליונה והתחתונה בנויות מטטרהדרונים של סיליקה (SiO4). שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן הרביעי בסיליקה מתקשר עם שכבת הביניים (כלומר "מצביע" למעלה בשכבה התחתונה ו"מצביע" למטה בשכבה העליונה).

שכבת הביניים הם אוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם מגנזיום וברזל או אלומיניום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
אלומיניום מחליף לעיתים את הצורן בטטרהדרונים. משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון אשלגן (כמו שמתרחש במינרל אורתוקלז). קטיון האשלגן מוקף ב-12 יוני חמצן ומשמש כמקשר בין הלוחות. אולם, משום שיון האשלגן גדול בנפח והוא בעל מטען חשמלי קטן (+1), הקשר בין הלוחות הוא קשר חלש ולכן קל לפצל את הנציצים לאורך המישורים ומכאן תכונת הפצילות המושלמת.

המינרלים השונים של קבוצת הנציצים נבדלים זה מזה בסידור הגאומטרי השונה של הלוחות זה על גבי זה ובהחלפות שלמות או חלקיות של הקטיונים.

## תפוצה

נציצים מצויים בסלעי יסוד חומציים כדוגמת הגרניט (מוסקוביט וביוטיט), בסלעי יסוד אולטרה-בסיסיים (פְלוֹגופּיט), בסלעים מותמרים כדוגמת הגנייס והשיסט (מוסקוביט, פּרַגוֹניט, ביוטיט) ובסלעי משקע (איליט).

קבוצת הנציצים נפוצה למדי ומהווה כ-3% מהליתוספרה. בישראל ניתן למצוא נציצים (בעיקר מוסקוביט וביוטיט) בסלעים מגמתיים באזור אילת. מפיקי הנציצים העיקריים בעולם הם ארצות הברית, נורווגיה, דרום אפריקה, ברזיל, מדגסקר וקנדה.

## תכונות ושימושים
תכונות הנציצים: התנגדות חשמלית גבוהה, חוזק דיאלקטרי גבוה מאוד, התפשטות תרמית מינימלית, עמידות לטמפרטורה גבוהה (עד 600° צלזיוס במינרלים הנפוצים, עד 1000° צלזיוס בפלגופיט), פיצולם ללוחות דקיקים, חוזקם המכני ותכונת האלסטיות שלהם הופכים את הנציצים לחומר גלם חשוב בתעשיית החשמל. הגבישים הנקיים משמשים בקבלים ולמנורות רדיו. הגבישים הנקיים פחות משמשים כחומר בידוד, כחלונות לתנורי חימום והיתוך, כקישוט לבניינים ואפילו באיפור מינרלי.

## קישורים חיצוניים

* 

*
נציצים
קולומבריום

[ממוזער|קיר מבנה קולומבריום שנמצא ב[חורבת מלח בצפון אור עקיבא]]
[שמאל|ממוזער|250px|קולומבריום ב[חורבת מדרס]]
[ממוזער|שמאל|150px|מערת קולומבריום בגן הלאומי [בית גוברין - מראשה]]
[ממוזער|שמאל|150px|קולומבריום בחלקה התחתון של [מערת פעמון במערות לוזית]]
**קוֹלוּמְבַּרְיוּם** (ברבים קוֹלוּמְבַּרְיָה, על פי האקדמיה ללשון העברית קֶבֶר שׁוֹבָכִים) הוא כינוי למתקנים חצובים בסלע מהתקופה העתיקה ובהם גומחות רבות חצובות בקיר זו לצד זו וזו מעל זו.

בתרבות הרומית שימשו קולומבריה לקבורת אפר משריפת מתים ולפולחן.

הכינוי שניתן למתקנים אלו על ידי ארכאולוגים הוא מילה שמשמעותה המילולית **[[שובך]], קן יונים** (יונה בלטינית: (columb(a), ומקורה במילה היוונית κολόνα (קולונה) שפירושה עמוד).

## קולומבריה בישראל

בישראל נמצאו מספר מתקני קולומבריום, בעיקר בשפלת יהודה. הם חצובים בסלע קירטון שנפוץ באזור. הגומחות החפורות של מערות הקולומבריום שנמצאו בשפלת יהודה ובגבול ירושלים הן בצורת משולש קמור בשתי צלעותיו העליונות ושטוחות ברצפת הגומחה. בחלק מהמתקנים ישנם סידורים מיוחדים ששימשו כנראה למתיחת חבלים. 

קיימת סברה שבארץ ישראל שמשו המבנים לגידול יונים והגומחות שימשו לקינון ולהטלת ביצים, וזאת בשונה ממערות הקולומבריום בעולם בעיקר מהתקופה הרומית, ששימשו לקבורת אפר ולפולחן. יונים גודלו לצורכי מאכל, לקורבן וייתכן שאף לשליחת דברי דואר, וכמו כן ניתן לאסוף את לשלשת היונים לשימוש חקלאי. גם כיום מגדלים בחברות מסורתיות יונים בגומחות דומות. המבנים שנמצאו בישראל הם תת-קרקעיים, בעוד רוב המבנים ברחבי העולם הם על פני הקרקע.

קיימות השערות נוספות בעניין השימוש במתקני הקולומבריום שנמצאו בישראל והן:
# הקולומבריום שימש לאחסנת אפר מתים - בכל גומחה הייתה נתונה צנצנת ובה אפר מתים. הטענה מוטלת בספק משום ששריפת מת אינה נפוצה בתרבות היהודית. במרשה (בית גוברין) בה נמצאו מתקני קולומבריום רבים אמנם הייתה תרבות צידונית שבה התקיים מנהג שריפת הגופה, אך מערת קבורה שנמצאה באתר מעידה דווקא על קבורה במערות ולא על שריפת המת. בנוסף לכך, בתרבות זו שריפת גופה התבצעה רק מתוך פולחן - אם האדם הועלה כקרבן. המספר הגבוה של הגומחות במרשה לא סביר לאור הפעמים המעטות בהן נדרשו גומחות לאחסון אפר מתים בתרבות הצידונית.
# הגומחות שנמצאו במערות המסתור שימשו לאחסון מזון ומשקה בימים הקשים של המרד הגדול, אך יש הוכחות לכך שנחפרו לפחות 250 שנה קודם המרד, ואם כן זהו שימוש משני בלבד, ולא לכך נועדו הגומחות. 
#הגומחות הם תוצר של שיטת כרית אבן גיר רכה (קירטון) לצורך סיוד, ולמעשה הן שאריות של מחצבה.

בחפירה באחת המערות באזור מרשה בשנת 1973, שבוצעה על ידי עמוס קלונר ויהודה דגן נעשה ניסיון לברר את מטרת המערות, אך החפירה נתנה בעיקר מסקנה שלילית: לא נמצאו בה שרידי עצמות אדם ולא נמצאו סימנים לשימוש לגידול יונים.

## ראו גם
* קטקומבות
* נקרופוליס

## לקריאה נוספת
*יגאל טפר, "עלייתו ושקיעתו של ענף גידול היונים בארץ" בתוך: **אדם ואדמה בארץ ישראל הקדומה** אהרון אופנהיימר, הוצאת יד בן צבי ירושלים תשמ"ו, עמ' 196-170, 1986
*יותם טפר, **בעלי חיים באספקלריה ההיסטורית. קולומבריום, פריסטראון ושובך**. עמודים (157-133).
*ציפר עירית, **יונתי בחוגי הסלע, גידול יונים**. עמודים (21-29), 1998. 
*איל דן, **קולומבריה בגליל, בכרמל וברמות מנשה**, 2010. עבודת מוסמך; אוניברסיטת חיפה.
*ב' זיסו, "'שני מגדלי קולומבאריום הרודיאניים בחורבת עלק ובחורבת אבו ח'ף", **[[קדמוניות]]** 112, (תשנ"ז), עמ' 106-100.

## קישורים חיצוניים

* 
## הערות שוליים

קטגוריה:ארכאולוגיה
קטגוריה:מתקנים חקלאיים בעת העתיקה
איה קורן

**איה שטיינוביץ-קורן** (נולדה ב-27 באוקטובר 1979) היא שחקנית ודוגמנית עבר ישראלית.

## ביוגרפיה
נולדה בשם **איה שטיינוביץ** בתל אביב וגדלה והתחנכה בהרצליה. היא בתה הבכורה של שושי שטיינוביץ, בעלת חברה לאספקת ארוחות מוכנות.

כבר בגיל צעיר החלה לדגמן באופן מקצועי.

בוגרת תיכון עירוני א' בתל אביב.

בשנת 1997 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקה צבאית עם השחקנים יהודה לוי, וצק ברקמן שאיתם שיחקה בסדרת הטלוויזיה ״דקות של תהילה״.

לאחר שירותה הצבאי, החלה ללמוד משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב. 

קורן חזרה בתשובה ובהמשך פרשה ממשחק.

## קריירה
### כדוגמנית

בשנת 1995 השתתפה בתחרות "מודל הזהב" שהנחתה יונה אליאן. 

בהמשך דגמנה קורן גם לרשת האופנה הישראלית "גולף".

בשנת 2006 חתמה על חוזה בסך 10,000 דולר לדוגמנות בגדי הריון בקמפיין סתיו-חורף של המותג for2, אולם בהמשך הופסקה העסקתה בטענה להפרת החוזה, לאחר שסירבה להצטלם כשהבטן ההריונית חשופה.

### כשחקנית

#### בטלוויזיה
בשנת 1997 השתתפה קורן בפרסומת של "שוקולד פרה".

בשנת 2000 עוד במהלך לימודי המשחק, קורן שיחקה בתפקידי אורח בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין" ששודרה בערוץ 2 בתפקיד דניאלה. ובסדרת הטלוויזיה "הבורגנים" שודרה בערוץ 2 בתפקיד טליה. באותה השנה גם השתתפה בפרסומת של "סלקום" לצידו של אורן שבו. 

ב-2001 שיחקה בסדרה "דקות של תהילה" שודרה בערוץ 2 גילמה את תמר.

ב-2002 שיחקה בסדרת הטלוויזיה שביים שמואל אימברמן "כנפיים" ששודרה בערוץ 1 הסדרה עוסקת בחניכי קורס טיס של חיל האוויר הישראלי גילמה את נעמה.

ב-2003 שיחקה בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "שבתות וחגים" ששודרה בהוט 3 גילמה את איה. באותה שנה שיחקה בעונה הראשונה בטלנובלה ששודרה בערוץ 2 "אהבה מעבר לפינה" שיחקה בתפקיד ראשי גילמה את אלונה ברזילאי, ועל משחקה בסדרה זו זכתה בפרס מסך הזהב.

לאחר מספר שנים שבהן לא הופיעה בטלוויזיה, השתתפה ב-2014 בתוכנית הדוקומנטרית "חוזרים קדימה", שהנחה מאיר סוויסה בערוץ הראשון.

### בקולנוע
ב-2001, לאחר שסיימה את לימודי המשחק, קיבלה את תפקידה הראשון בסרט "חתונה מאוחרת" בתפקיד אילנה. באותה השנה שיחקה בסרט "חלום אחר" שביים אבי כהן גילמה את מיכל.

ב-2002 שיחקה בסרט הקולנוע של איתן פוקס ואבנר ברנהיימר "יוסי וג'אגר" גילמה את יעלי.

ב-2003 שיחקה בסרטו עטור השבחים והפרסים של שמי זרחין "הכוכבים של שלומי" שיחקה את רונה, והייתה מועמדת לפרס אופיר על משחקה בסרט זה.

ב-2004 שיחקה בסרט הקולנוע בבימויו של שמואל חיימוביץ', "סיפור קיץ" גילמה את דמותה של חיה שרון לביטוב.

## חיים אישיים
היא נשואה לאייל קורן, ואם לשמונה בנות.

מתגוררת ביישוב הדתי יד בנימין.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה ישראליות
קטגוריה:פרזנטוריות ישראליות
קטגוריה:דוגמניות ישראליות
קטגוריה:דוגמנים ישראלים
קטגוריה:אמניות ישראליות שחזרו בתשובה
קטגוריה:בוגרות הסטודיו למשחק ניסן נתיב
קטגוריה:בוגרי הסטודיו למשחק ניסן נתיב
קטגוריה:בוגרות תיכון עירוני א' (תל אביב)
קטגוריה:בוגרי תיכון עירוני א' (תל אביב)
קטגוריה:זוכי פרס מסך הזהב: שחקנים
קטגוריה:חברות להקת חיל האוויר
קטגוריה:חברי להקת חיל האוויר
קטגוריה:יד בנימין: אישים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1979
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1979
אינוורסיה (גאומטריה)

שמאל|ממוזער|<math>P'</math> היא תמונת הנקודה <math>P</math> תחת האינוורסיה דרך המעגל.
בגאומטריה, **אינוורסיה** או **היפוך** היא העתקה של המישור אל עצמו, המחליפה את הפנים והחוץ של מעגל נתון C. העתקה זו, שיש לה חשיבות מרכזית במודלים אוקלידיים של הגאומטריה הפרויקטיבית, נחקרה לראשונה על ידי הגאומטריקן יעקב שטיינר בסוף המאה התשע-עשרה. 

## הגדרה
אם מרכזו של המעגל C הוא הנקודה O ורדיוסו r, אז האינוורסיה מוגדרת כך שתעביר נקודה P אל הנקודה P' המצויה על הקרן המחברת את המרכז O אל P, באופן שמכפלת המרחקים של P ושל P' מ-O שווה לריבוע הרדיוס: \ \frac{r}=\frac{r}. מן ההגדרה נובע שהאינוורסיה מחזירה את הנקודה P' אל הנקודה P'. הנקודות P' ו-P' **צמודות** זו לזו ביחס למעגל.

על-פי תיאור זה, תמונתה של הנקודה O אינה מוגדרת, ולכן מקובל להוסיף למישור את "הנקודה באינסוף", שהיא זוגתה של O. ניתן להגדיר באופן דומה גם אינוורסיה ביחס לכדור, במרחב תלת-ממדי, או ביחס לכדור n ממדי.

במישור המרוכב, כאשר המעגל הוא מעגל היחידה, אינוורסיה של מספר מרוכב z היא ההופכי של הצמוד (כלומר הנקודה z עוברת ל-\frac{1}{\bar z})

האינוורסיה היא העתקה אנטיקונפורמית, כלומר, היא שומרת על זוויות בין ישרים ומעגלים (ועקומות בכלל), אך הופכת את האוריינטציה. כך יעברו מעגלים משיקים למעגלים (או ישרים) משיקים, ומעגלים מאונכים למעגלים (או ישרים) מאונכים. 

## פעולת האינוורסיה

אם P נמצאת על שפת המעגל, אז היא צמודה לעצמה, כלומר P' = P; בכל מקרה אחר, אחת משתי הנקודות הצמודות נמצאת מחוץ למעגל, ואחת בתוכו. אם P היא הנקודה שמחוץ למעגל ו-Q הנקודה על המעגל שבה נוגע המשיק PQ, אז P' היא הנקודה שבה פוגש הגובה היורד מ-Q במשולש OPQ, את היתר OP.

תכונתה החשובה ביותר של האינוורסיה, שהיא שומרת על מעגלים וישרים: כל מעגל וכל ישר עובר תחת העתקה זו למעגל או לישר. עם זאת, מרכזו של מעגל E העובר למעגל E', בדרך כלל אינו עובר למרכזו של E'. מעגל שאינו עובר דרך O, עובר למעגל אחר שאינו עובר דרך O. ישר העובר דרך O, מועתק אל עצמו, ומעגל העובר דרך O, עובר לישר שאינו עובר דרך O. ישר או מעגל E החותך את C, יעבור לישר או מעגל E' החותך את C. מעגל המוכל ב-C, שאינו עובר דרך O, עובר למעגל מחוץ ל-C; מעגל המקיף את O עובר למעגל המכיל את C, ולהפך. אם האינוורסיה במעגל O מעבירה את המעגל E למעגל E', אז לשלושת המעגלים האלו יש אותו ציר רדיקלי (במילים אחרות, המעגל E עובר למעגל מן המניפה הקואקסלית של O ו-E).

כל מעגל אפשר להעביר לכל מעגל אחר, באמצעות אינוורסיה במעגל מתאים (יחיד אם הם זרים או משיקים, שניים אם הם נחתכים). כל שני מעגלים שאינם נחתכים אפשר להעביר לזוג מעגלים בעלי מרכז משותף באמצעות אינוורסיה במעגל מתאים.

## ראו גם
*הטלה סטריאוגרפית

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:גאומטריה פרויקטיבית
קטגוריה:מעגל
אריק קפלון

**אריק קפלון** (נולד ב-26 באוקטובר 1958) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.

## ביוגרפיה
קפלון נולד וגדל במוסקבה, רוסיה. בשנת 1976 החל ללמוד רפואה באוניברסיטה ברוסיה, אולם פרש מהלימודים בשנת 1978. בשנת 1980 עלה לישראל, וב-1981 החל ללמוד קולנוע באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו ולאחריהם כתב וביים מספר סרטים, חלקם סרטי עלילה קצרים, ואחרים סרטים תיעודיים. בין סרטיו מהתקופה ההיא: "סולו לטובה" (1986), "מהגרים" (1987) ו"פשע חופשי" (1990).

את סרטו הבולט ביותר, "החברים של יאנה", כתב וביים קפלון בשנת 1999. העלילה עוקבת אחר שתי משפחות של עולים חדשים, תוך התמקדות בסיפור האהבה של אלי (ניר לוי) ויאנה (אוולין קפלון, אשתו של אריק קפלון), על רקע מלחמת המפרץ. הסרט זכה להצלחה רבה ולביקורות משבחות. בטקס פרסי אופיר גרף עשרה פרסים, בהם לארבעת השחקנים הראשיים ושחקני המשנה, ולקפלון עצמו בקטגוריות הבימוי והתסריטאות הטובים ביותר. לאחר מכן זכה הסרט בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים, הופץ ברחבי העולם. הסרט זכה בפרסים מיוחדים, שרובם הוענקו לקפלון עצמו, בפסטיבלים לקולנוע בפורטוגל, צ'כיה, מונפלייה, ארצות הברית, איטליה, רוסיה ובפיליפינים, והשתתף בפסטיבלים בצרפת, סין, קנדה ובגרמניה.

קפלון לימד תסריטאות וקולנוע בבית הספר קמרה אובסקורה, אוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת תל אביב, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ואוניברסיטת אריאל בשומרון.

## חייו האישיים
בשנת 1997 נישא לשחקנית אוולין קפלון.

ב-2000 עבר קפלון, יחד עם אשתו, להתגורר בלוס אנג'לס, ופיתח את הקריירה הקולנועית שלו. הזוג חזר לישראל בשנת 2003. בשנת 2001 נולדה בתם המשותפת, איה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:במאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:זוכי פרס אופיר: במאים
קטגוריה:זוכי פרס אופיר: תסריטאים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע ישראלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: קולנוע וטלוויזיה
קטגוריה:ישראלים ילידי ברית המועצות
קטגוריה:עולים בשנות ה-1980
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1958
סולון בלידיה

**סולון בלידיה** (בגרמנית: **Solon in Lydien**) הוא סיפור קצר מאת בנימין זאב הרצל, שפורסם ב-1900. עלילתו של הסיפור מתרחשת במאה ה-6 לפנה"ס, ושואבת את השראתה מסיפור המפגש האגדי בין סולון האתונאי לבין קרויסוס מלך לידיה, שהובא על ידי מחברים יווניים רבים כגון הרודוטוס ופלוטרכוס.

על-פי סיפורו של הרצל, בפני קרויסוס מוצגת המצאה מהפכנית שמאפשרת לייצר כמות בלתי מוגבלת של מזון, ללא צורך בגידול תבואה, ובכך פותרת את הצורך בעמל ומונעת את הפחד ממחסור. עם זאת, ובהתאם לאזהרותיו של סולון, ההמצאה לא מביאה לשיפור ברווחת בני-האדם, מכיוון שהיא הופכת אותם לעצלנים ורודפי-תענוגות, ובהמשך לכך למרדנים ואלימים זה כלפי זה, ומאיימת על יציבותה של החברה כולה. 

הסיפור עובד גם למחזה על ידי הרצל, ועלה ב-1903 בתיאטרון הגרמני (Deutsches Theater) בפראג. המחזה הועלה בישראל על ידי תיאטרון "האהל" ב-1949, בד בבד עם העלאת עצמותיו של הרצל לקבורה בישראל.

## קישורים חיצוניים
* אלי אשד, הרצל ואטלנטיס, 4 במאי 2009

* סולון בלודיה - ערוך על יעקב פלג מטעם משרד המדע

קטגוריה:סיפורים קצרים
קטגוריה:דיסטופיות
קטגוריה:מחזות גרמניים
קטגוריה:מחזות משנות ה-1900
קטגוריה:ספרות גרמנית
קטגוריה:ספרות יהודית
קטגוריה:יצירות משנת 1900
קטגוריה:ספרי בנימין זאב הרצל
קורטוב

**קוּרטוֹב** היא יחידת מידה קטנה לנפח של נוזלים, שנהגתה בתקופת חז"ל ומשמשת בהלכה.

## מקור השם
המילה קורטוב נגזרה מהמילה קורט (גרגר קטן, קמצוץ, שמץ) שבעצמה נגזרה משמו היווני של עץ החרוב. זאת, משום שזרע החרוב, הקרט, נחשב בימי קדם לזרע בעל המשקל הקטן ביותר, וכן משום שזרעי החרוב נחשבו לבעלי משקל קבוע.

## השימוש במידה
בימינו משמשת המילה 'קורטוב' לעיתים קרובות לתיאור כמות קטנה של חומר כלשהו – גם מוצק (כמו קורטוב מלח), ובהשאלה משמשת המילה לשם תיאור כל דבר מצומצם, כמו בשיר "תכול המטפחת" שתרגם אברהם שלונסקי, שם מופיעה המילה בפזמון החוזר: .

מידת הקורטוב אינה משמשת באופן מעשי בענייני הלכה, אך היא מופיעה בתלמוד, כדוגמה לכך שחז"ל דקדקו בשיעורי תורה, אף בדבר מועט:

## שיעורה
לדעת בעלי תוספות שיעור הקורטוב הוא שמינית משמינית ממידת לוג, היינו שווה ערך לחלק אחד משישים וארבע של הלוג.

שיעור הלוג – שממנו כאמור נגזר שיעור קורטוב – שנוי במחלוקת בין פוסקי ההלכה, מחלקותם נובעת ממחלוקת שורשית בשיעור הביצים, האם נתקטנו מכמות שהיו בזמן חז"ל או לא:

* לדעת הרב חיים נאה שיעור הביצים הוא כפי שהיו בזמן חז"ל, ולפיכך מידת הלוג הוא 345.6 מיליליטר (סמ"ק), ושיעור קורטוב הוא 5.4 מ"ל.

* לדעת החזון איש הביצים נתקטנו, ומידת הלוג הוא 597.2 מ"ל/סמ"ק. ושיעור קורטוב הוא 9.33 מ"ל.

## הערות שוליים

קטגוריה:יחידות מידה: נפח
קטגוריה:שיעורי חז"ל
גורו שימורה

**גורו שימורה** (ביפנית: 志村 五郎, באנגלית: Goro Shimura; 23 בפברואר 1930 – 3 במאי 2019) היה מתמטיקאי יפני, פרופסור באוניברסיטת פרינסטון.

## ביוגרפיה

גורו שימורה נולד ב-23 בפברואר 1930, הצעיר במשפחה שבה חמישה ילדים. בשנת 1933 עבר עם משפחתו לטוקיו. במלחמת העולם השנייה נהרס ביתו בהפצצה. בשנת 1949 החל בלימודי מתמטיקה באוניברסיטת טוקיו, בשנת 1958 קיבל בה תואר דוקטור למתמטיקה. בשנת 1961 עבר לאוניברסיטת אוסקה. בשנת 1964 הצטרף לסגל אוניברסיטת פרינסטון. פרש לגמלאות בשנת 1999, והמשיך כפרופסור אמריטוס.

בשנת 1970 הוענקה לו מלגת גוגנהיים. הוא זכה במספר פרסים חשובים, ובהם פרס קול (1976) ופרס סטיל למפעל חיים (1996).

שימורה היה אספן של חרסינה יפנית , ובשנת 2008 אף פרסם ספר בנושא: The Story of Imari: The Symbols and Mysteries of Antique Japanese Porcelain

נפטר ב-3 במאי 2019, בגיל 89.

## עבודתו המתמטית
שימורה היה עמיתו של יוטקה טניאמה (עד לפטירתו ב-1958), והם חיברו יחד את הספר הראשון על כפל מרוכב של יריעות אבליות.

שימורה כתב סדרה ארוכה של מאמרים חשובים, שבהם הרחיב תופעות הקשורות בכפל מרוכב ובתבניות מודולריות לממדים גבוהים יותר. עבודה זו סיפקה נתונים שאחר-כך שולבו על ידי רוברט לנגלנדס באקסיומות של תוכנית לנגלנדס. בעבודתו גילה שימורה מבנים אריתמטיים מסוימים, שהם מקבילות ממימד גבוה של עקומים מודולריים; יריעות אלה נקראו אחר-כך על שמו, "יריעות שימורה".

שימורה תיאר את גישתו למתמטיקה כגישה מוכוונת-תופעות: העניין שלו היה במציאת התנהגויות מעניינות וחדשות של תבניות אוטומורפיות. הוא תמך בגישה "רומנטית", משהו שהוא מצא כחסר בדור המתמטיקאים שבא אחריו.

את יריעות שימורה מבינים היום בעזרת רעיונות מתחום חבורות לי ותורת החבורות האלגברית. באופן זה, יריעת שימורה מהווה מרחב פרמטרים עבור משפחות מעניינות של מבני-הודג'; ההתאמה נעזרת גם בתורת המוטיבים, שחלקים גדולים ממנה עדיין משוערים בלבד. דרך פרשנות זו, התייצבה עבודתו של שימורה במרכז הזירה בתורת המספרים ובגאומטריה אלגברית.

שימורה ידוע בציבור הרחב הודות להשערת טניאמה-שימורה, שממנה נובע כמקרה פרטי המשפט האחרון של פרמה. ההשערה הוכחה ב־1999.

## לקריאה נוספת
* Goro Shimura, Yutaka Taniyama and His Time - Very Personal Recollections, Bull. London Math. Soc., 1989
* סיימון סינג, **המשפט האחרון של פרמה**, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מתמטיקאים יפנים
קטגוריה:מתמטיקאים אמריקאים
קטגוריה:סגל אוניברסיטת פרינסטון
קטגוריה:זוכי פרס קול
קטגוריה:זוכי מלגת גוגנהיים
קטגוריה:מהגרים מיפן לארצות הברית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת טוקיו
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1930
קטגוריה:יפנים שנולדו ב-1930
קטגוריה:יפנים שנפטרו ב-2019
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2019
מכה קולה

**מכה קולה**, משקה קולה הנפוץ בארצות ערב ונועד להתחרות בחברת קוקה-קולה. המשקה נקרא על שם העיר מכה שבערב הסעודית, שהיא העיר הקדושה ביותר לאסלאם.
## היסטוריה
את ייצור המשקה יזם איש העסקים הצרפתי-מוסלמי, ממוצא תוניסאי, טאופיק מת'לות'י. הוא הסביר שהרעיון לייצר יריב ערבי לקוקה קולה, עלה בעקבות הקרב בג'נין במהלך חומת מגן באפריל 2002, ולדבריו "מכה-קולה נולדה כדי לתמוך במאבק הפלסטיני". המשקה הושק בנובמבר 2002 ובתוך שבוע יותר מ-500 אלף בקבוקי מכה-קולה נמכרו  בצרפת. בהמשך שווק ברחבי אירופה ובמדינות ערב, ותוך שנתיים כבר היה זמין ביותר מ-60 מדינות בעולם.על אף שמותג פנה תחילה בעיקר למוסלמים, הוא נהנה מהצלחה גם בקרב הקהל הרב באירופה המתנגד למדיניות החוץ של ארצות הברית. בעקבות ההצלחה של "מכה קולה" בצרפת קמו לה שתי מתחרות תוך זמן קצר, "מוסלם אפ" ו"ערב קולה". 

"מכה קולה" לא היה משקה הקולה הראשון שביקש להתחרות ב"קוקה-קולה" ו"פפסי" ברחבי העולם המוסלמי, קדמו לו "זאם-זאם קולה" האיראני (שמיוצר על ידי חברה שהייתה קדום זכיין של "פפסי" באיראן) ו"סטאר קולה" המיוצר באיחוד האמירויות הערביות וגם ב.

ב-2004 החל המשקה להיות מופץ גם בישראל על ידי זכיין מקומי מטייבה.

בהמשך החברה שהוקמה לצורך ייצור ושיווק המשקה, הקימה מפעלי ייצור במלזיה, אלג'יריה, מרוקו, ירדן, סוריה, בנגלדש ותימן. בשנת 2006 הקימה החברה מפעל גם ברצועת עזה, שרכש פחיות ממפעל "קניאל תעשיות" בישראל.

## פילוסופיה
בהתאם למצוות הצדקה באסלאם (זכאה), חלק מהפילוסופיה הארגונית של החברה, הוא לתמוך בארגוני צדקה, ובמיוחד בסיוע לפלסטינים. החברה מתחייבת לתרום 10% מרווחיה למימון פרויקטים הומניטריים מובהקים (כמו בתי ספר) באזורים פלסטיניים בפלסטין ועוד 10% למטרות צדקה כלליות במדינות שבהן נמכר המשקה. עמדה אקטיביסטית זו משתקפת בסלוגן החברה, המופיע על כל מוצריה: "לנער את המצפון". החברה גם מציעה לצרכנים להימנע מלערב את המשקה עם אלכוהול, בהתאם לאיסור המוסלמי על צריכת אלכוהול. מכה היא העיר האסלאמית הקדושה ביותר, אשר מספקת את שמו של המותג ומעניקה לו משמעות דתית.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
## הערות שוליים

קטגוריה:קולה
קטגוריה:חברות צרפתיות
לאסלו שויום

שמאל|ממוזער|150px|לאסלו שויום
**לאסלו שויום** (בהונגרית: **Sólyom László**, בתעתיק פונטי: ; 3 בינואר 1942 – 8 באוקטובר 2023) היה משפטן ופוליטיקאי הונגרי ששימש כנשיא הונגריה בין השנים 2005–2010.

## ביוגרפיה
שויום נולד בעיר ההונגרית הדרומית פץ'. הוא למד משפטים באוניברסיטת פץ' וסיים את לימודיו ב-1965. שויום שימש כפרופסור באוניברסיטאות ובמכוני משפטים בבודפשט: ב-ELTE משנת 1983, ב-PPKE משנת 1996 ובאקדמיית השפה הגרמנית ע"ש ג'ולה אנדראשי משנת 2002. הוא עבד גם ביינה, גרמניה במשך 3 שנים.

בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, בסוף שנות ה-80, שימש כיועץ משפטי לארגוני זכויות הסביבה והאזרחים. כמייסד "מעגל הדנובה" היה לו תפקיד משמעותי בענייני הגנת הסביבה, כמו למשל מניעת הקמת סכר נאג'מארוש, שבנייתו הייתה פוגעת באזורי המחיה בחלקה הצפוני של הדנובה. הוא נמנה עם המייסדים של מפלגת הפורום ההונגרי הדמוקרטי (MDF) בשנת 1987, והכריז שהמפלגה מהווה אופוזיציה במשא ומתן החשוב שהוביל לשינוי צורת השלטון בהונגריה ולכינונה של דמוקרטיה פרלמנטרית.

ב-1989 היה שויום חבר בוועד המרכזי של המפלגה למשך זמן קצר, אולם הוא עזב את עיסוקיו בפוליטיקה הפנימית של המפלגה כבר באותה שנה, לאחר שנבחר לבית המחוקקים ההונגרי. הוא זכה בנשיאות הבית חצי שנה מאוחר יותר, והחזיק במשרה זו עד 1998. במהלך אותה התקופה, לבית המחוקקים היה תפקיד משמעותי בייצוב הדמוקרטיה וחיזוקה בהונגריה. באותה משרה הוא תרם לביטול עונש המוות במדינה, והגנה על זכויות מידע, חופש הדעה והמחשבה. כמו כן, הוא הביא להגנה חוקתית על אזרחיה ההומוסקסואלים של הונגריה.

ב-7 ביוני 2005 נבחר שויום לכהן כנשיא הונגריה והחליף את פרנץ מאדל, לאחר שניצח בבחירות את מועמדת המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, קטאלין סילי והוא הושבע לנשיאות ב-5 באוגוסט 2005.

נפטר ב-8 באוקטובר 2023.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:הונגריה: פוליטיקה
קטגוריה:נשיאי הונגריה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פץ'
קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:אבירי מסדר העיט הלבן
קטגוריה:פץ': אישים
קטגוריה:הונגרים שנולדו ב-1942
קטגוריה:הונגרים שנפטרו ב-2023
יום רביעי של האפר

ממוזער|270px|שמאל|טקס יום רביעי של האפר בבית ספר נוצרי
**יום רביעי של האפר** (בלטינית: **Dies Cinerum**; בערבית: **أربعاء الرماد**, בתעתיק חופשי: **אַרְבִּיעַ֫א אַ-רַּמַ֫אד**) הוא אחד מהימים הקדושים לנצרות המערבית, ומציין יום אבל שבו מתחילים ימי התענית. ביום זה נוהגים המאמינים למרוח אפר בצורת צלב על ראשם או על מצחם לאות אבל ועשיית תשובה, כהכנה לזיכרון מעשה הגאולה של ישו בפסחא.

המנהג נפוץ בקרב קתולים, לותרנים, אנגליקנים וזרמים נוספים בנצרות. גם קלוויניסטים רבים מבצעים את המנהג. האפר נעשה באמצעות שריפת כפות הדקלים שנשמרו מיום ראשון של הדקלים בשנה הקודמת.

מזכיר המדינה של ארצות הברית מרקו רוביו, נוהג להופיע באירועים פומביים ביום רביעי של האפר, עם סימן צלב על מצחו.

## התענית
"יום רביעי של האפר" הוא היום הראשון מתוך תקופת אבל של 40 ימים, המכונה "התענית". תקופה זו מציינת את הימים שהובילו לצליבתו של ישו ומסתיימת ביום המיוחס לקימתו לתחייה. יום זה חל 46 יום לפני חג הפסחא, כך שהוא תמיד נחגג ביום רביעי בין 4 בפברואר ל-10 במרץ. 46 הימים שבין יום רביעי של האפר ובין יום הראשון של חג הפסחא כוללים 40 ימי אבל ושישה ימי ראשון שבהם מנהג האבל אינו חל. בתקופה זו על הנוצרים המאמינים לנהוג מנהגי אבלות חלקיים. סיומה של תקופת התענית הוא ביום שישי הטוב, שבו לפי המסורת נצלב ישו, ושלושה ימים אחר כך, בחג הפסחא, שבו שב לתחייה.

עד כינוסה של מועצת הוותיקן השנייה התנזרו במערב 40 יום מבשר. אולם משנת 1966 ואילך מקיימים את ימי הצום וההינזרות מבשר רק ביום רביעי של האפר וביום שישי הטוב, על פי תקנת האפיפיור פאולוס השישי.

## מנהגים
לקראת יום רביעי של האפר שורפים את כפות הדקלים שנשמרו מיום ראשון של הדקלים שנחגג שבוע לפני הפסחא אשתקד, ובאפר המתקבל משתמשים בטקס בכנסייה.

"יום רביעי של האפר" מצוין ברחבי העולם הנוצרי ביום שלמחרת "**יום שלישי השמן**", הוא המרדי גרא. הקרנבלים שנערכים ברחבי אמריקה הלטינית, נערכים בתחילת השבוע של יום רביעי של האפר.

## קישורים חיצוניים

* יום רביעי של האפר, באנציקלופדיה הקתולית 

## הערות שוליים

קטגוריה:מועדים נוצריים
קטגוריה:תעניות בנצרות
קטגוריה:יום רביעי