open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
שמעון יהודה סטניסלבסקי

**שמעון יהודה סטניסלַבסקי** (בכתיב שנהג בזמנו: **סטאניסלאווסקי**; 18 בדצמבר 1850 או 1849, ניקופול, פלך יקטרינוסלב, רוסיה – 1921) היה עיתונאי ופובליציסט יהודי רוסי, היסטוריון של יהדות רוסיה, מראשוני המשכילים ביקטרינוסלב. התמחה בכתיבת מאמרים ביוגרפיים על מבשרי ההשכלה וראשוני המשכילים במזרח אירופה.

## קורות חייו
נולד בעיר ניקוֹפּוֹל שבפלך יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית, ב"תחום המושב" היהודי (כיום באוקראינה), בן למשה סטניסלבסקי, סוחר יהודי ליטאי אמיד. בצעירותו יועד לקריירה בתחום המסחר, אך לבסוף התגבר על התנגדותו של אביו, ובשנים 1863–1864 קיבל חינוך עברי אצל אברהם דוב דובּזֶביץ', שהגיע ליקטרינוסלב מפינסק ב-1861. בתקופה זו ניהל התכתבות עם משכילים עבריים כאברהם דוב לבנזון (אד"ם הכהן) ושמואל יוסף פין; אולם מורהו החדש, אליהו (איליה) אוֹרְשַנְסקי, דחף אותו בכיוון אחר: תחת הדרכתו קרא סטניסלבסקי בכתביהם של הנרי תומאס באקל, ג'ון ויליאם דרייפר, צ'ארלס דרווין וג'ון סטיוארט מיל, והחל בלימוד שיטתי של לטינית, מתמטיקה ומדעים נוספים.
### קריירה עיתונאית
כבר בנערותו, בהיותו תלמידו של דובּזֶביץ', פרסם סטניסלבסקי מאמר ב"המליץ", ובהמשך הוסיף לכתוב בו. הקריירה העיתונאית שלו בעיתונות הרוסית נפתחה בכתיבה לעיתון הרוסי הליברלי המוביל "סנקט-פטרבורגסקייה וידומוסטי" (*Санкт-Петербургские ведомости*, בכתיב שנהג אז: *С.-Петербургскія Вѣдомости*) ולביטאון ליהודי רוסיה "דְייֵן" (*День*, רוסית: 'היום'), שבועון במגמה רוסיפיקטורית קיצונית שייסד וערך באודסה ש' אורנשטיין בהשתתפות מנשה מרגלית ואורשנסקי (כחבר המערכת) בראשית קיץ 1869.

בעקבות מאמר שפרסם על יצירתו של הסופר והסאטיריקן העברי יצחק אֶרְטֶר (ערטער), איש תנועת ההשכלה בגליציה, נתוודע למרגלית ולעיתונאי והמו"ל אדולף לנדאו, שהחל ב-1871 לפרסם את המאסף "הביבליותיקה היהודית" ("ייברייסקאיה ביבליותיקה"). בשנת 1881, כשייסד לנדאו את כתב העת היהודי הרוסי "ווֹסחוֹד", הציע לסטניסלבסקי את משרת עורך המשנה.

עם המונוגרפיות שחיבר סטניסלבסקי נמנות תיאור בית הספר היהודי של בצלאל שטרן בקישינב ("ווסחוד", אפריל 1884) וביוגרפיות של מנדל לפין, ישראל מזמושץ' ("ווסחוד", יוני 1886), היימן הורוויץ (Hyman Hurwitz), מנשה בן פורת, שלמה פוזנר, בנימין מנדלשטם, ר' יעקב קרנץ (קראנ; המגיד מדוּבנא) ואבא גלוּסק.

סטניסלבסקי פרסם מאמרים רבים בהיסטוריה ובנושאים נוספים, וגם בכתבי העת העבריים של התקופה, כמו "היום" ו"המליץ" "השילוח", תחת שמות העט "הרואה" ו"ז.".

## לקריאה נוספת
* ש"ז סטאניסלאווסקי, אוטוביוגרפיה, בתוך: **ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים אתנו כיום: יאצור תולדותיהם ושמות ספריהם הכתובים בשפת עבר...** / נערך בבית מערכת האסיף (הוכן על ידי ישראל חיים זאגורודסקי ונערך על ידי נחום סוקולוב), ורשה: מאיר יחיאל האלטער, תרמ"ט 1889, עמ' 156.

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* יהודה סלוצקי,  (מתוך *Encyclopaedia Judaica*)

מפרי עטו:
*  [="פיג'י"]
* , , ,  [="מרוקו"]
* , 
*  [="פרולטארים"]
* 
* , , 
*  (תחת שם העט "הרואה")
* ,  (תחת שם העט "הרואה")
* , , 

## הערות שוליים

קטגוריה:עיתונאים יהודים
קטגוריה:עיתונאים רוסים
קטגוריה:פובליציסטים יהודים
קטגוריה:פובליציסטים רוסים
קטגוריה:היסטוריונים יהודים רוסים
קטגוריה:היסטוריונים רוסים
קטגוריה:ביוגרפים
קטגוריה:חוקרי יהדות מזרח אירופה
לודוביקו אינאודי

**לודוביקו אינאודי** (; נולד ב-23 בנובמבר 1955 בטורינו, איטליה) הוא מלחין ופסנתרן איטלקי. החל את הקריירה שלו כמלחין קלאסי, ולאחר מכן שילב סגנונות וז'אנרים אחרים כמו פופ, רוק, פולק ומוזיקת עולם.

הוא הלחין מנגינות לסדרות וסרטים רבים כמו "מחוברים לחיים", "זוהי אנגליה" וזוכי פרס גלובוס הזהב ופרס האוסקר "האב" ו"ארץ נוודים".

## אודות
אינאודי נולד בטורינו. אביו, ג'וליו אינאודי היה בעלים של הוצאה לאור מהבולטות באיטליה, וסבו, לואיג'י אינאודי, היה הנשיא השני של הרפובליקה האיטלקית בין השנים 1948 ל-1955. אמו, רנטה אלדרונדי, ניגנה לו בפסנתר בילדותו. אביה, וולדו אלדרונדי, היה פסנתרן, מנצח אופרה ומלחין שהיגר לאוסטרליה לאחר מלחמת העולם השנייה .

איינאודי החל להלחין מוזיקה כנער, תחילה על ידי נגינה בגיטרה. הוא למד בקונסרבטוריון של מילאנו, ובשנת 1982 קיבל דיפלומה בהלחנה. באותה שנה הוא למד בשיעור תזמור של לוצ'יאנו בריו וזכה במלגה לפסטיבל המוזיקה של טנגלווד. הוא למד גם על ידי שיתוף פעולה עם מוזיקאים כמו באלקה סיסוקו ממאלי ו-ג'יבאן גספאריאן מארמניה. המוזיקה שלו היא אמביינטית, מדיטטיבית ולעיתים קרובות מופנמת, ונשענת על מינימליזם ופופ עכשווי.

לאחר כמה שנים של הלחנה סטנדרטית החל להתנסות בעבודה עם מולטימדיה והלחנת מוזיקה מינימליסטית ומוזיקת עולם.

במהלך שנות השבעים ,עבד אינואדי ביחד עם סולן להקת הדלתות ג'ים מוריסון לפני מותו כשהוסיף מוזיקת פסנתר להקראת פואמותיו של מוריסון.

לאחר שלמד בקונסרבטוריון במילאנו, עינאודי הקדיש מספר שנים להלחנה בצורות מסורתיות, כולל כמה יצירות קאמריות ותזמורתיות. עד מהרה הוא זכה לתשומת לב בינלאומית והמוזיקה שלו הוצגה במקומות כמו תיאטרו אלה סקאלה, פסטיבל המוזיקה של טנגלווד, מרכז לינקולן ומרכז ברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לאמנויות הבמה.

איינאודי החל להלחין פסקולים לקולנוע באמצע שנות ה-90. הוא התחיל עם שני סרטים של מישל סורדילו, *Da qualche parte in città* ב-1994 ו-*Acquario* ב-1996, שעליהם זכה בגרולה ד'אורו עבור הפסקול הטוב ביותר. ב-1998 הלחין את הפסקול של *Treno di panna* ואת הפרטיטורה של *Giorni dispari* מאת דומיניק טמבסקו.

בשנת 2005, הוא מונה לקצין מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.

בשנת 2008 היה בין עורכי התוכנית האמנותית של תיאטרון בפרוג'ה שהוקם במימון חברת ברונלו קוצ'ינלי.

ב-2023 הלחין את פסקול הסרט "הצמה".

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מעוטרי מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-20
קטגוריה:מלחינים איטלקים במאה ה-21
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1955
תחרות הערבזיון

**תחרות הערבזיון** (בערבית: **العرفزيون**) הייתה תחרות זמר טלוויזיונית שהופקת בשנים 2000–2013 בשפה הערבית על ידי ערוץ 33 בקרב חברי המגזר הערבי בישראל.

## היסטוריה
התוכנית החלה את שידוריה בשנת 2000 כשבטלוויזיה בערבית הרגישו שיש צורך להראות את החלק המוזיקלי של המגזר הערבי. רשות השידור החליטה להגיש הצעה לחברות ההפקה במגזר הערבי להפקת התחרות. חברת אקסטא טופ הגישה את מועמדותה להפקת ארבע תוכנית קדם ותוכנית הגמר וזכתה במכרז, ומאז אקסטא טופ הפיקה את התוכנית עבור ערוץ 33.

בשנת 2011 שודרה התחרות בערוץ 33, בערוץ הראשון. הייתה זו התכנית הראשונה שהופקה על ידי ערוץ 33 בערבית ושודרה באיכות HD.

ב-2013 שודרה העונה האחרונה של הערבזיון.

## אופי התחרות
בכל פעם נרשמו לתחרות 100 מועמדים ומועמדות; בהמשך, הם נבחנו במבחני מוזיקה, ומתוכם נבחרו 11 מתמודדים שישירו בערבזיון. לבסוף אחד המתמודדים מהם זוכה בתואר "כוכב הערבזיון". 

אופי הערבזיון היה דומה לאופי הקדם-אירוויזיון ששודר בערוץ הראשון, אך מעמדו של הזוכה שונה בכך שהזוכה בערבזיון היה מתחרה בפסטיבל הזמר של קזבלנקה שבמרוקו כנציג "ערביי 48'".

## קישורים חיצוניים
* אתר התחרות 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מוזיקה ערבית
קטגוריה:תחרויות זמר בישראל
קטגוריה:ערוץ 33: תוכניות וסדרות
קטגוריה:טלוויזיה בערבית בישראל
קטגוריה:סדרות טלוויזיה ישראליות שעלו לשידור בשנת 2000
כדור מים (מתקן)

שמאל|ממוזער|250px|ילדה בתוך כדור מים
**כדור מים** או **כדור וואזו** הוא מתקן מתנפח המאפשר לאדם שבתוכו להתהלך על גבי מאגרי מים. הכדור משמש בדרך כלל כמתקן לילדים, כאשר הילד נכנס לכדור דרך פתח מיוחד שאחר כך נסגר ברוכסן אטום ואז מפעיל המתקן מנפח את הכדור באוויר. לאחר מכן הילד נכנס לבריכה מיוחדת שבה הוא יכול ללכת.

## ראו גם
* זורבינג - כדור פלסטיק המאפשר לאדם שבתוכו להתגלגל ביבשה.
* כדור אוגרים - כדור פלסטיק שמיועד לאוגרים.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מתקני שעשועים
מים
קטגוריה:צעצועי מים
סנטרם (ברזיל)

**סנטרם** (בפורטוגזית: **Santarém**; מבוטא "סַנְטָרֵיְין") היא עיר במדינת פארה שבצפון ברזיל, בסמוך לשפך נהר טפז'וס לאמזונאס. זוהי העיר החמישית בגודלה לאורך האמזונאס, אחרי מנאוס, בלם, איקיטוס (שבפרו) ומקאפה, ובשנת 2011 התגוררו בה כ-297 אלף תושבים.

## היסטוריה
העיר נוסדה ב-22 ביוני 1661, והייתה העיר השנייה שהקימו הפורטוגלים בצפון ברזיל, אחרי בלם. היא נקראה בתחילה אלדיאה דוס טפז'וס (Aldeia dos Tapajós, "כפר טפז'וס"). בשנים הבאות הגיעו לאזור מיסיונרים ישועים, שהחלו לפעול בקרב התושבים האינדיאנים באזור. ב-1697 הושלמה בניית מבצר לשם הגנה על היישוב. מבצר זה אינו קיים עוד. ב-14 במרץ 1758 העניק לה מושל גראו פארה מעמד של עיירה, ושמה שונה לסנטרם, על שם העיר סנטרם שבפורטוגל. ב-24 באוקטובר 1948 הוכרזה כעיר.

מיקומה של סנטרם, במפגשם של שני נהרות המהווים עורקי תחבורה חשובים, ובאמצע הדרך בין מנאוס לבלם, הפכו אותה למרכז כלכלי ותעבורתי חשוב. עיקר כלכלתה מבוססת על מסחר ושירותים, ואולם יש בה גם תעשייה (בעיקר עץ ומוצריו ומוצרי מזון המבוססים על תוצרת חקלאית ודגים). בסביבתה של העיר גידולים חקלאיים רבים כאורז, סויה ומניהוט מצוי. 

העיר מהווה גם יעד תיירותי, בשל מספר מוקדי משיכה לתיירים המצויים בסביבתה. בתחום שיפוטה נמצאת העיירה אלטר דו שאו הידועה בשל חוף הנהר שלה, המזכיר במראהו חוף ים. חופים נוספים מצויים הן לאורך נהר האמזונאס והן לאורך נהר טפז'וס. סנטרם היא גם שער הכניסה ליער הלאומי טפז'וס, המשתרע על פני כ-5,450 קמ"ר ולפארק הלאומי אמזוניה, המשתרע על פני 9,940 קמ"ר. במרחק הפלגה של שעות ספורות מהעיר מצויות העיירות מונטה אלגרה, שבסמוך לה ציורי הסלע הקדומים ביותר שנמצאו בברזיל, והם בני כ-11 אלף שנים, ואלנקר, שבסביבתה מפלים מרשימים ותצורות סלע נאות.

פרט לנמל, משרת את סנטרם גם נמל התעופה סנטרם-מאסטרו וילסון פונסקו, בו פועלות חמש חברות תעופה המקיימות טיסות סדירות לערים שונות בברזיל. כבישים מחברים את סנטרם עם כמה מהערים הסמוכות לה, וכביש 163 מחבר אותה עם העיר קויאבה, 1,780 ק"מ דרומית ממנה. עם זאת, רק 44% מהכביש סלולים, ובעונה הגשומה הדרך בלתי עבירה עקב הבוץ.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

ימין|ממוזער|250px|מוזיאון סנטרם

קטגוריה:פארה: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1661
קטגוריה:ברזיל: ערי נמל
קטגוריה:ערי נמל על האמזונאס
ליונל פיינינגר

250px|שמאל|ממוזער|ליונל פיינינגר, שני משמאל, 1925
**ליונל צ'ארלס אדריאן פיינינגר** (**Lyonel Charles Adrian Feininger**, 17 ביולי 1871 – 13 בינואר 1956) היה צייר גרמני-אמריקאי, ממובילי התנועה האקספרסיוניסטית.

## קורות חיים
פיינינגר נולד בניו יורק. אביו, קארל פיינינגר, היה כנר ממוצא גרמני, ואמו, אליזבת, הייתה פסנתרנית וזמרת. מגיל צעיר ניגן בפסנתר ובגיל 16 נסע עם משפחתו לברלין. תחילה חשב להשלים את לימודיו במוזיקה, אולם בגרמניה החליט לעסוק באמנות. פיינינגר התקבל לאקדמיה לאמנות בברלין, ובשנת 1891 החל לעבוד כקריקטוריסט ומאייר. בשנת 1901 הוא התחתן עם אחותו של מברו אדמונד פירסט. ב־1906 הם עברו לפריז. ב־1911 הציג ב"סלון האמנים העצמאים", שם הכיר את יצירותיהם של האמנים הקוביסטים והושפע מן התפיסה הגאומטרית הקוביסטית.

ב־1912 פיתח פיינינגר קשרים עם חברי הקבוצה האמנותית "הגשר", ובפרט עם אריך הקל וקרל שמידט-רוטלוף. בשנים 1919–1932 לימד בבית הספר באוהאוס, עד 1925 בויימאר ובהמשך בדסאו. קרל גרוסברג היה בין תלמידיו.

פיינינגר היה חבר בקבוצת "ארבעת הכחולים" (Die Blaue Vier), יחד עם פאול קלה, וסילי קנדינסקי ואלכסיי פון יבלנסקי. הקבוצה הוקמה ב־1923, וקיימה הרצאות ותערוכות משותפות, ביניהן תערוכה בארצות הברית ב־1924.

עליית הנאצים לשלטון ב־1933 הקשתה על חייו של פיינינגר. יצירתו סווגה כאמנות מנוונת, בית הספר "באוהאוס" נסגר, ואשתו הייתה יהודיה. בני הזוג הגרו לארצות הברית בשנת 1936.

פיינינגר נפטר בניו יורק בשנת 1956, בגיל 84.

ב־2011 הוצגה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו.

### חייו הפרטיים
ב־1901 נישא פיינינגר ל, ביתו של הצייר . נולדו להם שתי בנות. ב־1905 נפרד ממנה אחרי שפגש את  (1880–1970). פיינינגר וברג נישאו ב־1908. בניהם היו הצלם אנדראס פיינינגר (1906–1999),  (1909–1976), ותאודור לוקס פיינינגר (1910–2011), שנודע כצלם וצייר.

## קישורים חיצוניים

* מסמכי ליונל פיינינגר בספריית אוניברסיטת הרווארד
*  Father and son at the Bauhaus, מאת ת. לוקס פיינינגר, The Christian Science Monitor,  12 בספטמבר 1983
* ביוגרפיה מאת אלה טל באתר רשת עמל
* ביוגרפיה (באנגלית) באתר Art Directory
* ליונל פיינינגר כמאייר באתר toonopedia לאמנות האיור
* פרויקט ליונל פיינינגר לפרסום יצירותיו
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי מדינת ניו יורק
קטגוריה:ניו יורק: אישים
קטגוריה:אמנים אקספרסיוניסטים
קטגוריה:ציירים יהודים גרמנים
קטגוריה:ציירים יהודים אמריקאים
קטגוריה:באוהאוס
קטגוריה:קריקטוריסטים יהודים
קטגוריה:קריקטוריסטים אמריקאים
קטגוריה:קריקטוריסטים גרמנים
קטגוריה:אמריקאים ממוצא גרמני-יהודי
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1871
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1956
אפרים להב

**אפרים להב** (9 בינואר 1914 – 11 בינואר 1987) היה קצין הנדסה ראשי (קהנ"ר) בשנים 1954–1958, וכן לוחם בחיל ההנדסה המלכותי של צבא בריטניה, בבריגדה היהודית ובצה"ל.

## ביוגרפיה
נולד ב-1914 בגליציה המזרחית, ועלה לארץ ישראל ב-1923. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס להב אל הצבא הבריטי ב-1941 ושירת בחיל ההנדסה המלכותי. בשלהי המלחמה הצטרף לבריגדה היהודית ושירת כקצין ביחידת השדה 643 של חיל ההנדסה המלכותי.

אחרי המלחמה חזר להב ארצה, ואחרי תקופה קצרה שבה עבד בשוק האזרחי, התגייס לשירות קבע בצה"ל ב-1948 ושירת כקצין המבצעים של חיל ההנדסה. בתפקיד זה היה להב שותף לתכנון כל מבצעי ופעולות חיל ההנדסה בזמן מלחמת העצמאות. בסוף 1949 התמנה לקצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר להב מספר הכשרות: ב-1951 השתתף בקורס המג"דים הראשון בצה"ל וב-1952 נשלח לארצות הברית לקורס קציני הנדסה בכירים בפורט בלוור  שבווירג'יניה, אותו סיים כחניך מצטיין.

ב-1954 התמנה לתפקיד קצין הנדסה ראשי והמשיך בבניין החיִל שהתחיל אל"ם עמנואל שחר. בתקופתו התרחש מבצע קדש (1956) בו פעל חיל ההנדסה בהצלחה: החיל פרץ שדות מוקשים ודרכים עבור חיל השריון ועסק גם בהספקת מים ליחידות בחזית. עיקר תהילתו באה אחרי המלחמה, כאשר חיל ההנדסה הצטיין בעת נסיגת צה"ל מסיני ומעזה (1956–1957) ב"מבצע לקט" בו אסף שלל של טנקים, אמצעי לחימה, תחמושת, משאיות, כלי צמ"ה וציוד ממה שהותיר אחריו צבא מצרים, וב"מבצע עמורה" בו הרס גדוד "אסף" של החיל את תשתיות הצבא המצרי בחצי האי סיני לפני החזרתו למצרים. על מבצע זה זכה גדוד "אסף" בצל"ש גדודי (הצל"ש הגדודי הראשון בצה"ל).

ב-1958 סיים את כהונתו כקהנ"ר ופרש מצה"ל. באזרחות עבד בחברת החשמל ומאוחר יותר ב"סולל בונה" כאחראי על הציוד וכחבר מועצת המנהלים של החברה.

נפטר בשנת 1987, בגיל 73. נקבר בבית עלמין הדרום.

## לקריאה נוספת
* דניאל אופיר (עורך), **להב פלסים: דרכו של אפרים להב בהקמת חיל-ההנדסה**, תל אביב: עמותת הפלס, תשנ"ב-1992.

## קישורים חיצוניים
* אפרים להב ז"ל, באתר עמותת חיל ההנדסה הקרבית

## הערות שוליים

קטגוריה:אלופי-משנה בצה"ל
קטגוריה:קציני הנדסה ראשיים
קטגוריה:לוחמי הבריגדה היהודית
קטגוריה:אנשי העלייה השלישית
קטגוריה:קציני הנדסה של פיקוד הדרום
קטגוריה:קצינים בריטים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית העלמין הדרום
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1914
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1987
תלתן ארץ ישראלי

**תלתן ארצישראלי** (שם מדעי: *Trifolium palaestinum*) הוא אחד ממיני תלתן הבר הגדלים בישראל. התלתן הארצישראלי הוא צמח חד-שנתי. הצמח פורח באביב, ממרס עד מאי, פרחו לבן ואורכו כ-15 מ"מ. התלתן נפוץ מאוד ברחבי הארץ, גדל בקרקע חולית, במיוחד במישור החוף. 

התלתן הארצישראלי קיבל את שמו במאה ה-19 על ידי החוקר השווייצרי פייר אדמון בואסייה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ארץ ישראל: פרפרניים
קטגוריה:פרפרניים
קטגוריה:פרחים לבנים בארץ ישראל
ויקטור ירופייב

**ויקטור ירופייב** (ברוסית: **Ви́ктор Влади́мирович Ерофе́ев**; נולד ב-19 בספטמבר 1947) הוא סופר רוסי.
## חייו
נולד להורים שעבדו בשירות הדיפלומטי בברית המועצות הסובייטית. שהה חלק גדול מילדותו בפריז, שם נחשף לזרמי מחשבה מערביים שהיו זרים לרבים מבני גילו ברוסיה. 

הוא סיים לימודים בספרות ובלשנות באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1970, ואחר כך סיים דוקטורט בשנת 1975 בנושא פיודור דוסטויבסקי והאקזיסטנציאליזם הצרפתי. פרסם מספר מאמרים העוסקים בנושאים אלה.

בשנת 1979 החל לערוך כתב עת מחתרתי, ובמהרה סולק מ"איגוד הסופרים הסובייטים" שאליו התקבל שנה קודם לכן. הוא נעשה אחד מהסופרים הבולטים בחוגי התרבות האנטי-ממסדית בברית המועצות. בשנים אלה כתב ספרים רבים שלא פורסמו, עד לשנת 1988. ספרו "יופי רוסי", שנכתב בשנים 1980–1982 ופורסם בשנת 1990, זכה להצלחה ולשבחים.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:סופרים רוסים
קטגוריה:רוסים שנולדו ב-1947
שירות הביון והביטחון של ניו זילנד

**שירות הביון והביטחון של ניו זילנד** (באנגלית: **New Zealand Security Intelligence Service**, בראשי תיבות **NZSIS**) הוא סוכנות הביון העיקרית של ממשלת ניו זילנד.

## מבנה
בסיס הארגון בוולינגטון, בירת ניו זילנד. כמו כן, יש סניפים באוקלנד ובכרייסטצ'רץ'. ישנם בין 110 ל-140 אנשי קבע, קצת פחות מאשר הלשכה הממשלתית לביטחון תקשורת של ניו זילנד (GCSB) - סוכנות מודיעין אחרת של ניו זילנד. תקציב הארגון הוא בסביבות 43,500,000 דולר ניו זילנדי ותקציבהּ הוא גבוה יותר מזה של GCSB.

הארגון מנהל קשרים עם ארגוני מודיעין זרים, בעיקר מבריטניה ואוסטרליה. ראש הארגון הוא מנהל הביטחון, שמפוקח על ידי המפקח הכללי של המודיעין והביטחון. הארגון עצמו מדווח ישירות לראש הממשלה.

ממשלת ניו זילנד הקימה את NZSIS בשנת 1956 וסמכויותיו עוגנו בחקיקה פרלמנטרית ובחוק שירות הביון והביטחון של ניו זילנד מ-1969. תיקונים שונים שבוצעו מאז הביאו להרחבת תחומי פעילותו כאשר לתיקון השנוי ביותר במחלוקת נחשב התיקון לחוק מ-1977 של רוברט מולדון, אשר הרחיב את סמכויות הארגון לתפקידי פיקוח מורחבים.

## מנהלי עבר
*סר ויליאם גילברט (1956-1976)
*פול מולינו (1976-1983)
*לין סמית (1983-1991)
*דון מק'איוור (1991-1999)
*ריצ'רד וודס (1999-2006)
*וורן טאקר (2006 - 2014)
*רבקה קיטרידג' (2014 - ואילך)

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:ניו זילנד: צבא וביטחון
קטגוריה:ניו זילנד: ארגונים
תקשורת בין תהליכים

במדעי המחשב, **תקשורת בין תהליכים** (באנגלית: **inter-process communication** או **IPC**) היא אוסף של שיטות ומנגנונים להעברת נתונים בין תהליכונים בתוך אותו תהליך או בין תהליכים שונים. התקשורת יכולה להתבצע בין תהליכים שרצים על גבי אותו המחשב, או על גבי מחשבים שונים המחוברים ברשת.

ניתן לחלק את השיטות לתקשורת בין תהליכים לקטגוריות הבאות:
* העברת מסרים
* סנכרון
* זיכרון משותף
* הפעלת פרוצדורות מרחוק

השיטה הנבחרת לתקשורת בין תהליכים תלויה ברוחב הפס, בזמן ההשהיה בתקשורת בין התהליכונים, ובסוג הנתונים המועברים.

מהסיבות ליצירת תשתית המאפשרת שיתוף פעולה בין תהליכים ניתן למנות שיתוף מידע, זירוז תהליכים, מודולריות, נוחות והפרדת הרשאות.

## שיטות עיקריות

תקשורת בין תהליכים יכולה להתבצע על ידי פורטים.

## הערות שוליים

קטגוריה:מערכת הפעלה
קטגוריה:תהליכים (מדעי המחשב)
קטגוריה:תקשורת מחשבים
ועידת אוסקה

שמאל|250px|ממוזער|המקום בו התרחשה הוועידה באוסקה
**ועידת אוסקה של 1875** (ביפנית: **大阪会議**) הייתה סדרת פגישות בין המנהיגים העיקרים של הרסטורציה של מייג'י, אשר התרחשה באוסקה שביפן ב-1873, ודנה בהקמת מועצת נציגי עם במדינה. אף שהוועידה סיימה להתכנס ב-1873, החלטותיה אושרו רשמית במנשר אשר פורסם רק ב-1875, ומכאן שמה.

המנהיגים המשתתפים בוועידה היו טושימיצ'י אוקובו, טקיושי קידו, איטגאקי טאיסוקה, איטו הירובומי ואינואואה קאורו. ב-1873 פרש איטגאקי מהממשלה בעקבות משבר הסייקנרון, מחלוקת פוליטית מרכזית באותם ימים שעסקה בשאלת תקיפת קוריאה וכיבושה בידי יפן. בעקבות פרישתו הוא דיבר גלויות ובאופן פומבי התסיס את העם בדרישה למועצת נציגי העם, מתוקף תפקידו כמנהיג תנועת "החירות וזכויות האדם". כמוהו, ב-1874, פרש קידו מהממשלה בעקבות התנגדותו למשלחת לטאיוואן. 

הנותרים מבין האולגרכים של מייג'י, כפי שנודעה קבוצת מנהיגי עידן מייג'י, קראו לישיבה באוסקה בתחילת 1873, בניסיון לגשר על הפערים ולהחזיר את איטגאקי וקידו לממשלה. הוויתורים שנעשו הם הקמת סנאט (הגנרואין, מועצת הזקנים), מערכת מושלים על פי מחוזות ובית משפט עליון. 

רק לאחר שנתיים הועברו ההחלטות במנשר מיוחד, שבעקבותיו נכנסו לתוקף. 

## לקריאה נוספת

* Fraser, Andrew. *The Osaka Conference of 1875*. Journal of Asian Studies, Vol. 26, No. 4 (Aug., 1967), pp. 589–610
* Banno, Junji. *The Establishment of the Japanese Constitutional Sys*tem. Routledge (1992). 
* Brunton, Richard. *Building Japan 1868-1876*. RoutledgeCurzon (1995). 
* Buruma, Ian. *Inventing Japan: 1853-1964*. Modern Library; Reprint edition (2004) 
* Sims, Richard. *Japanese Political History Since the Meiji Renovation 1868-*2000. Palgrave Macmillan. 


קטגוריה:תקופת מייג'י
סלו ג'ין

ממוזער|שזיף עוקצני, שפירותיו משמשים להכנת סלו ג'ין
**סלו ג'ין** (באנגלית: **Sloe Gin**) הוא ליקר ג׳ין המופק על ידי השריית שזיפי קרסייה וסוכר בג'ין למשך מספר חודשים. השזיפים מעניקים לג׳ין פרופיל עשיר, פריי המזכיר מעט בטעמו טארט פירות שמעשיר את מורכבות המשקה. מכיוון והשזיפים עשירים בטאנינים הם נותנים לג׳ין אופי יבש ועפיץ ובכך מאזנים את מתיקות המשקה.  באופן מסורתי ריכוז האלכוהול בסלו ג'ין נע בין 15 ל-33 אחוזי אלכוהול. 

## הכנה
כדי להכין סלו ג'ין משתמשים בשזיפי קרסייה בשלים. בוקעים את השזיפים וממלאים אותם בצנצנת. בפולקלור האנגלי אין בוקעים את השזיפים בכלי ממתכת, אלא אם הכלי מצופה כסף. לאחר מכן מוסיפים סוכר, כמה עלי ציפורן מעט מקלות קינמון וממלאים בג'ין. את הצנצנת שומרים במקום מוצל וקריר והופכים מדי יום. לאחר שלושה חודשים הנוזל הופך לאדום עז וניתן לשתות אותו.

## ראו גם
* זיון איטי ונוח כנגד הקיר

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:ליקר פירות
קטגוריה:ג'ין
קטגוריה:משקאות אלכוהוליים
קטגוריה:מאכלי שזיפים
אגם ביווה

שמאל|ממוזער|250px
**אגם ביווה** (ביפנית: **琵琶湖**) הוא אגם המים המתוקים הגדול ביותר ביפן. האגם שוכן במערבו של מרכז האי הונשו, צפונית-מזרחית לקיוטו. קרבתו זו לבירה הקודמת של יפן הביאה להתייחסויות רבות אליו בספרות היפנית.

## מקור השם
השם ביווה נטבע בתקופת אדו, כאשר ישנן מספר תאוריות למקור השם. הסברה הרווחת היא שהשם קשור לכלי המיתר ביווה. האגם נודע בעבר בשם אוואוּמי (淡海. מיפנית: ים מים מתוקים) או צ'יקאצוּ אוואוּמי (近淡海. מיפנית: ים מים מתוקים ליד עיר בירה). בשלב מאוחר יותר שונה שמו לאגם אוֹמי, על שם החבל בו שכן באותה תקופה. האגם נקרא גם בספרות ניוֹ נוֹ אוּמי (鳰の海. מיפנית: אגם הטבלן הגמד).

## גאוגרפיה
אגם ביווה נוצר כתוצאה מפעילות טקטונית והוא אחד מעשרים האגמים העתיקים בעולם, בהיותו מתוארך כבן 4 מיליון שנה. במהלך תקופה זו התפתחה באגם מערכת אקולוגית מגוונת, עם כ-1,100 מינים, מתוכם 58 אנדמיים. בנוסף, כ-5,000 מיני עופות ימיים מבקרים באגם מדי שנה. המגוון הביולוגי באגם ניזוק קשות, בעיקר לאחר פלישתם של דגים זרים.

שטחו של האגם הוא כ-670 קמ"ר ועומקו המרבי הוא 104 מ'. הוא מנקז מספר נהרות קטנים מההרים סביבו ונשפך לנהר סטה, אשר בהמשך משנה שמו לנהר יודו ונשפך לים הפנימי סטו במפרץ אוסקה. גובה פני האגם עולה בכשלושה מטרים באביב עם הפשרת השלגים והגשמים, וכן בסתיו לאחר גשמי הטייפון.

## שימושי האדם
אגם ביווה משמש מקור מים לערים קיוטו ואוצו, וכן לתעשיות הטקסטיל הסמוכות. הוא מספק מי שתייה לכ-15 מיליון איש בחבל קנסאי. בשטחי האגם חלקות גידול לדגי מים מתוקים כשמך ולפנינים.

בעשור האחרון של המאה ה-19 נחפרה תעלת אגם ביווה, אשר לאחר מכן הורחבה בתקופת טאישו. תעלה זו מילאה תפקיד חשוב בעירורה של התעשייה בקיוטו, לאחר שזו שקעה כתוצאה מהעברת עיר הבירה לטוקיו.

בצדו הדרום-מערבי של האגם חופי רחצה פופולריים. כמו כן, בעיר קוסצו פועלים הגנים הבוטניים הימיים מיזונומורי ומוזיאון אגם ביווה שמגולל את ההיסטוריה של האגם.

## קישורים חיצוניים

* מכון אגם ביווה לחקר הסביבה
* 

ביווה
קטגוריה:קנסאי
קטגוריה:יפן: אטרקציות תיירותיות
מצפה אילן

**מִצְפֵּה-אִילָן** הוא יישוב קהילתי דתי בין קציר לבין חריש (כ-2 ק"מ מזרחית לחריש), בתחומי מועצה אזורית מנשה.

## היסטוריה
ביוני 2003 הוקמה במקום היאחזות נח"ל, בהחלטת ממשלת ישראל, בשם **היאחזות הנח"ל עירון** שאוישה בידי גרעיני תנועת הנוער העובד והלומד ותנועת הצופים. באפריל 2005 התיישבו במקום כ-44 משפחות מטעם תנועת אור, במטרה להפכו ליישוב אזרחי. המתיישבים העניקו למקום את השם מצפה אילן, על שמו של האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.

מספר ארגונים להגנת הסביבה מחו על ההחלטה להקים את היישוב והחברה להגנת הטבע אף עתרה לבג"ץ בדרישה לפנות את היישוב ולנקוט הליכים פליליים נגד המתיישבים. בפברואר 2008 החליטה הממשלה לקדם את אזרוחו של היישוב החדש, שנקרא בהתחלה "מצפה עירון", והוכר בהמשך באופן רשמי בשמו "מצפה אילן". ביוני 2008 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה את הקמתו. בעקבות כך, בפברואר 2009 דחה בג"ץ את עתירת החברה להגנת הטבע ואישר סופית את הקמת היישוב.

בהמשך אכלוסו מיועד היישוב לכלול 300–350 משפחות.

ביישוב גנים, מעונות, מכינה קדם צבאית, סניף בני עקיבא, מרכז נוער, בית כנסת ומקווה נשים.

ב-4 בספטמבר 2018, הונחה אבן הפינה למכינה הקדם-צבאית "אחד משלנו" שלוחת "בית אסף" על שם סרן אסף רמון, בנם של רונה ואילן רמון. היה זה כשלושה וחצי חודשים טרם פטירתה של האם, שהשתתפה יחד עם נשיא המדינה רובי רבלין בהנחת אבן הפינה של המכינה ביישוב.

## קישורים חיצוניים

*

## הערות שוליים

קטגוריה:מועצה אזורית מנשה
קטגוריה:היאחזויות נח"ל
קטגוריה:הנצחת אילן רמון
קטגוריה:יישובי תנועת אור
קטגוריה:ישראל: יישובים הקרויים על שם אישים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-2009
קטגוריה:ישראל: יישובים קהילתיים
קטגוריה:יישובים הקרויים על שם חללי מערכות ישראל
הימג'י

**הימג'י** (ביפנית: **姫路**, "הימג'י-שִי") היא עיר במחוז היוגו בחבל קנסאי שביפן. אוכלוסיית העיר מונה כ-535 אלף איש (נכון ל-2011).

בעיר נמצאת אחת הטירות הידועות ביפן, טירת הימג'י, אשר הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1993.

## ערים תאומות
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* אתר העיר 
* אתר התיירות של העיר 

קטגוריה:יפן: ערים
קטגוריה:קנסאי: ערים
קטגוריה:מחוז היוגו: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1946
לוואצה

[שמאל|ממוזער|250px|פרסומת של לוואצה: משלוח קפה בחצי האי [הודו-סין.]]
**לוואצה** (באיטלקית: **.Luigi Lavazza S.p.A**) היא חברה איטלקית המייצרת מוצרי קפה. החברה הוקמה בשנת 1895 בטורינו, על ידי לואיג'י לוואצה, ובמקור נוהלה מתוך חנות מכולת קטנה ברחוב ויה סן טומיסו מספר 10 שבטורינו. כיום העסק מנוהל על ידי הדור השלישי והרביעי למשפחת לוואצה.

## קפה
לוואצה מייבאת את פולי הקפה בהן היא משתמשת מרחבי העולם: ממדינות כמו ברזיל וקולומביה בדרום אמריקה, גואטמלה, קוסטה ריקה והונדורס במרכז אמריקה, אוגנדה באפריקה, אינדונזיה ווייטנאם באסיה, וארצות הברית ומקסיקו בצפון אמריקה. החברה, אשר ממתגת את הקפה שלה כ"קפה האהוב באיטליה", טוענת כי 16 מיליון מתוך 20 מיליון המשפחות שרוכשות קפה באיטליה, בוחרות בקפה לוואצה. החברה מנהלת גם מספר בתי קפה (בדומה לסטארבקס), בהן היא מציעה משקאות קפה שונים, בנוסף לקפה טחון מתוצרתה, לשימוש ביתי. לוואצה משווקת את מוצריה במעל ל-90 מדינות ברחבי העולם ובישראל משנת 1985 באמצעות חברת גילס קפה, לוואצה היא חברה משפחתית עד עצם היום הזה ומנוהלת על ידי משפחת לוואצה.

החל משנת 1991, לוואצה החלה לפרסם את 'לוח השנה של לוואצה', המציג תצלומי אופנה מידיהם של חלק מהצלמים המובילים בעולם: אנני ליבוביץ' בשנת 2009, דייוויד לה-שאפל בשנת 2002, הלמוט ניוטון בשנים 1993 ו-1994 ורבים נוספים.

קפה לוואצה החל להיות מיובא לישראל לראשונה בשנת 1985, ביוזמתו של איש העסקים גיל שגיא ובאמצעות חברת "גילס קפה בע"מ" שבבעלותו. היום ניתן להשיג את קפה לוואצה בכל רשתות השיווק בארץ, במעדניות המובחרות וכן בחנויות הייבואן.

## קישורים חיצוניים

* 

* אתר זכיינית lavazza בישראל
* אתר זכיינית לוואצה בישראל גילס קפה

## הערות שוליים

קטגוריה:תאגידים רב-לאומיים
קטגוריה:מותגי קפה
קטגוריה:חברות מזון איטלקיות
קטגוריה:חברות משפחתיות
ריץ'

**ריץ**' (באנגלית: **Rich**) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו עושר.

קטגוריה:שמות משפחה
ברנאר ארנו

**ברנאר ארנו** (בצרפתית: **Bernard Arnault**; נולד ב-5 במרץ 1949) הוא איש עסקים, משקיע, אספן אמנות ומיליארדר צרפתי. הוא המייסד, היו"ר והמנכ"ל של תאגיד LVMH, חברת מוצרי היוקרה הגדולה בעולם.

בשנת 2022 הוערך לראשונה כ"האיש העשיר בעולם". בסוף דצמבר 2022, הפך ארנו לאיש העשיר בעולם עם הון של מעל 187 מיליארד דולר, בעוקפו את אילון מאסק וג'ף בזוס. נכון לנובמבר 2025, הונו מוערך בכ-181.6 מיליארד דולר, על פי פורבס, ו-195 מיליארד דולר לפי מדד המיליארדרים של בלומברג.
## ביוגרפיה
ארנו נולד ברובה, עיר במחוז נור שבצפון צרפת. לאחר שהשלים את לימודי התיכון התקבל לאקול פוליטקניק וסיים לימודי הנדסה בשנת 1971. עם סיום לימודיו החל לעבוד בחברה של אביו. בשנת 1976 הוא שכנע את אביו למכור את חטיבת הבניין של החברה במחיר של 40 מיליון פרנק צרפתי ולשנות את מוקד העיסוק של החברה לנדל"ן. חברת פרינל (Férinel) התמחתה בשיווק מעונות נופש. בשנת 1979 הוא החליף את אביו כנשיא החברה.

לאחר בחירתו של הסוציאליסט פרנסואה מיטראן לנשיא צרפת בשנת 1981, היגר ארנו לארצות הברית והקים שם את חברת פרינל בע"מ (Ferinel Inc). באמצעות החברה החל לעסוק בתחום הבניין בארצות הברית והקים בניין דירות בווסט פאלם ביץ' בפלורידה. הוא לא זכה להצלחה עסקית מיוחדת בעת שהותו בארצות הברית. שלוש שנים לאחר שהיגר, מששונתה המדיניות הכלכלית של ממשלת צרפת למדיניות שמרנית יותר,  שב ארנו לצרפת והפך למנכ"ל חברת פיננסייר אגאש (Financière Agache), חברה המתמחה במוצרי מותרות. בעזרת סובסידיה ממשלתית שקיבל בתמורה להבטחה שלא לקצץ בכוח האדם, ארנו רכש את חברת הטקסטיל בוסאק (Boussac) שעה שנקלעה למשבר. ארנו מכר כמעט את כל נכסי החברה שרכש, זולת מותג היוקרה כריסטיאן דיור, וחנות הכלבו הידועה ביותר בפריז Le Bon Marché.

בשנת 1987, זמן קצר לאחר יסוד התאגיד LVMH, ניצל ארנו את מפולת המניות יום שני השחור כדי לבצע רכישות ענק במניות התאגיד והגיע לאחזקה בשיעור 43% ממניותיו. כדי לחזק את כוחו הוא ביצע פיטורים נרחבים בדרג ההנהלה של התאגיד ומינה את אביו ליושב ראש מועצת הפיקוח בטרם התמנה רשמית בשנת 1989 ליושב ראש החברה ולמנכ"ל. הוא הוביל את החברה בתוכנית פיתוח שאפתנית תוך שהתאגיד הופך לאחד מתאגידי מוצרי היוקרה הגדולים בעולם.

בשנת 2007 הוא רכש 10.69% ממניות רשת המרכולים הצרפתית המובילה קרפור, שהייתה ספק המזון השני בגודלו בעולם. בספטמבר 2012, פורסם שארנו ביקש אזרחות בלגית. היו שקשרו את הבקשה עם ניסיונות של עשירי צרפת להתחמק מהעלאת מדרגת מס ההכנסה העליונה בצרפת ל-75%, אולם ארנו טען שהוא ימשיך להיות אזרח צרפתי ולשלם מיסים לצרפת.

## קישורים חיצוניים

* Being Bernard Arnault, **WSJ**, 5 במרץ 2009 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מנכ"לים צרפתים
קטגוריה:אנשי עסקים צרפתים
קטגוריה:מיליארדרים צרפתים
קטגוריה:בוגרי אקול פוליטקניק
קטגוריה:LVMH
קטגוריה:צרפתים שהופיעו ברשימת טיים 100
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1949
קטגוריה:זוכי פרס וודרו וילסון
סמל וושינגטון

**חותם מדינת וושינגטון** הוא הסמל הרשמי של מדינת וושינגטון, ובו מונצח דיוקן דמותו של "אבי האומה" האמריקאית, ג'ורג' וושינגטון. הדיוקן צויר על ידי גילברט סטוארט. בטבעת החיצונית של הסמל כתוב: "The Seal of the State of Washington" (עברית: "סמל מדינת וושינגטון") ושנת הקמתה של המדינה, 1889. בשנה הזאת הופכת מדינה להיות המדינה מספר 42 בקונפדרציית המדינות של אמריקה. הסמל מופיע גם בדגל מדינת וושינגטון, במרכז, כאשר מתחתיו רקע ירוק.

הסמל עוצב על ידי צ'ארלס טלאקוט, בהתבסס על דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון, שצויר על ידי גילברט סטיוארט. בסמל היה אמור להופיע איור של הר ריינייר שנמצא במחוז פירס של מדינת וושינגטון, אבל טאלקוט התנגד לכך, והציע תחתיו את דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון. 

## סמל סגן המושל
בנוסף לסמל הנוכחי, לסגן מושל המדינה יש סמל משלו, שנוצר בשנת 1959. 

## ראו גם
* מדינת וושינגטון
* דגל מדינת וושינגטון

## קישורים חיצוניים

* אתר המדינה 

## הערות שוליים

וושינגטון

קטגוריה:מדינת וושינגטון: סמלים
סירת גומי

**סירת גומי** (בראשי תיבות: **ס"ג**) היא סירה מעוטת משקל אשר צפה במים באמצעות חלל גומי ממולא באוויר. חלק מסירות הגומי הקטנות מצוידות בתחתית גמישה, אך בסירות גומי גדולות, או כאלה המיועדות לנשיאת מטען כבד, התחתית עשויה מחומר קשיח.

חלק מסירות הגומי עוצבו באופן המאפשר לפרק ולארוז אותן בקלות אל תוך מכל קטן. בזכות תכונה זו, וכן בזכות ניידות, סירות גומי מתאימות לשמש כסירות הצלה לכלי שיט גדולים יותר ולצוותי מטוסים. הן משמשות גם למטרות צבא ונופש.

קובץ:Bundesarchiv Bild 146-1971-088-63, Frankreich, Aiglemont, Maas-Übergang.jpg|חיילי גרמניה הנאצית חוצים את נהר מז במהלך מלחמת העולם השנייה.
קובץ:DingiCrew.jpg|סירת הגומי ששימשה בשייטת הטרפדות לקישור ולהורדת צוות השתלטות.


## ראו גם
* מורנה (כלי שיט)
* סירת הלקיט
* זודיאק (סירה)

## קישורים חיצוניים

* סיגל בוכריס,	[עושים כשסירת גומי מתהפכת'''](https://beingalim.files.wordpress.com/2021/02/1989-8-bg-178.pdf	'''מה),	'בין גלים' 178 אוגוסט 1989 עמ'	57.

סירת גומי
קטגוריה:סוגי כלי שיט
קטגוריה:גומי
קטגוריה:מוצרים מתנפחים
ליגת העל הלובית בכדורגל

**ליגת העל בכדורגל של [[לוב]]** (בערבית: **الدوري الليبي الممتاز**) היא הליגה הבכירה בכדורגל שמאורגנת על ידי התאחדות הכדורגל של לוב. הליגה דורגה בשיאה על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל במקום ה-56 בעולם בשנת 2009.

שני מועדוני הכדורגל המצלחים ביותר בליגה הם אל-איתיחאד טריפולי עם 18 זכיות באליפות הליגה ואל-אהלי טריפולי עם 13 זכיות באליפות הליגה. כמו כן, ב-42 מתוך 43 האליפויות זכו מועדוני כדורגל מטריפולי ובנגאזי (נכון ל-2020).

הליגה נוסדה ב-1963, כשקודם לכן התקיימו שלוש אליפויות פרובינציאליות: אליפות המזרח, אליפות המערב ואליפות הדרום. האליפות המאוחדת הראשונה, שאיגדה את שלוש האליפויות הללו, הפגישה מחדש בין אלופת המערב, אל אהלי טריפולי לבין אלופת המזרח, אל אהלי בנגאזי ואלופת הדרום - חילאל סבחה, כמעט מדי עונה.

נכון לעונת 2025/2026 בדירוג של CAF הליגה מדורגת במקום ה-11.

## מתכונת הליגה
בעונת 2025/2026 ליגה כוללת 36 קבוצות שחולקו ל-4 בתים. בכל בית נערכים משחקים בשיטת משחק בית/משחק חוץ. על ניצחון מוענקות 3 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. שלוש קבוצות מכל בית יעפילו לשלב השני בו בית מערב ובית מזרח. מנצחי הבתים התמודדו על האליפות.

הקבוצה האחרונה בכל בית של שלב א' יורדת לליגת המשנה. עוד 2 קבוצות בכל בית של שלב א' יתמודדות על השארות בליגה. 

האלופה וסגניתה ישתתפו בעונה שלאחר האליפות בליגת האלופות האפריקאית.

## רשימת זוכות באליפות הליגה

* קבוצה המסומנת ב**כתב מודגש** זכתה בגביע הלובי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.

## טבלת אליפויות

## קישורים חיצוניים
* 

* נתונים מאתר rsssf
* נתונים מאתר globalsport
* נתונים מאתר transfermarkt
* נתונים מאתר soccerway

קטגוריה:לוב: כדורגל
לוב
מיכה פרלס

**מיכה אשר פרלס** (**Micha A. Perles**; נולד ב-1936) הוא פרופסור אמריטוס במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.

## ביוגרפיה

נולד בירושלים ולמד באוניברסיטה העברית, קיבל בה תואר מוסמך במדעים בהנחיית מיכאל רבין והשלים בה דוקטורט במתמטיקה בשנת 1964 בהנחיית הגאומטריקן ברנקו גרונבאום. נושא התזה היה אקספוננטים קריטיים של גופים קמורים. נושאי מחקריו הם: קמירות, גאומטריה קומבינטורית, קומבינטוריקה ותורת הגרפים.

ב-1961 ניסח פרלס את למת הניפוח לשפות רגולריות יחד עם יהושע בר-הלל ואלי שמיר מהאוניברסיטה העברית בירושלים. למת הניפוח נועדה להוכיח ששפה כלשהי איננה שפה רגולרית. הלמה מגדירה תנאי הכרחי לרגולריות שפה, והשימוש העיקרי בה הוא בהוכחה בדרך השלילה ששפה איננה רגולרית על ידי הוכחת אי קיומו של התנאי עליו מדברת הלמה.

לאחר הדוקטורט המשיך לפוסטדוקטורט באוניברסיטת וושינגטון (1965-66) ומרצה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1966-67).
בשנת 1967 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1981 לפרופסור מן המניין. ב-2005 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.

פרלס העמיד תלמידים רבים, בהם נוגה אלון, גיל קלעי, יוסי שילוח, נתי ליניאל, זאב סמילנסקי ובני וגורן.

## קישורים חיצוניים

* הדף של פרופ' מיכה א' פרלס באתר האוניברסיטה העברית בירושלים
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:מתמטיקאים יהודים
קטגוריה:מתמטיקאים ישראלים
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:סגל האוניברסיטה העברית בירושלים: מתמטיקה
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1936
אליאב (פירושונים)

קטגוריה:שמות משפחה עבריים
קטגוריה:שמות פרטיים עבריים לגברים
קטגוריה:שמות פרטיים תאופורים
קלים קמנקו

**קלים קמנקו** (1 ביולי 1962 – 31 במאי 2011) היה שחקן ישראלי.

## ביוגרפיה
קמנקו למד בבית הספר לדרמה בקייב ובה שיחק בתיאטרון המקומי, בעיקר באופרות רוק. ב-1992 עלה לישראל מאוקראינה ושנה מאוחר יותר התקבל לתיאטרון גשר וכיכב בו במספר מחזות.

ב-2003 שיחק ב"חלומות מתוקים" בתפקיד מישה לישנסקי. ב-2006 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "הפיג'מות" בתפקיד יורי גרך גרוסביץ'. ב-2007 שיחק בסדרה "המובילים" בתפקיד ולרי, אשר שודרה בערוץ לוגי עד 2009.

קמנקו הלך לעולמו בשנת 2011 בגיל 48, לאחר מאבק במחלת הסרטן, טקס האשכבה לזכרו נערך ב-1 ביוני 2011 על בימת תיאטרון גשר. בסיום הטקס, יצא מסע הלוויה אל בית העלמין ירקון, שם קמנקו הובא למנוחות.

## חיים אישיים
מנישואיו לשחקנית ליליאן רות חיילובסקי היה אב לשני ילדים ביולוגיים, שון וסטניסלב, והפך לאביו החורג של השחקן הנרי דוד שנולד לחיילובסקי מנישואיה לשחקן רולנד מקרוב.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה ישראלים
קטגוריה:עולים בשנות ה-1990
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות ירקון
קטגוריה:ישראלים ילידי ברית המועצות
קטגוריה:ישראלים שנפטרו מסרטן
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1962
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2011
HOTOL

[שמאל|ממוזער|250px|[איור של מטוס החלל HOTOL בעת טיסה באטמוספירה]]

**HOTOL** (ראשי תיבות באנגלית של **HO**rizontal **T**ake **O**ff and **L**aning) היה מיזם בריטי לפיתוח מעבורת חלל לשימוש חוזר, המצוידת במערכת הנעה העושה שימוש בחמצן אטמוספירי בשלב ההמראה והטיפוס אל החלל. מטוס חלל זה תוכנן על ידי שתי חברות בריטיות גדולות - רולס-רויס ובריטיש איירוספייס (כיום BAE סיסטמס). מטוס החלל הוטול אמור היה לטוס לחלל ללא השלכת שלבים או טילי עזר, תפיסה המכונה SSTO - Single Stage To Orbit.

המיזם החל במימון ממשלת בריטניה בשנת 1986, אולם בעקבות בעיות רבות בתכנונו, וחריגות בלוחות הזמנים, הופסק המימון בשנת 1988 ניסיונות לגיוס הון ממקורות אחרים נערכו, והכלי שתכנונו שונה באופן קיצוני - מטוס החלל אמור היה להמריא לאוויר על גבו של מטוס התובלה הענק אנטונוב An-225 כונה HOTOL 2, אולם גם מיזם זה נזנח.

## ראו גם
* סקיילון (חללית)

## קישורים חיצוניים

*
קטגוריה:חלליות
פיטר דוסברג

**פיטר ה. דוסברג** (2 בדצמבר 1936 - 13 בינואר 2026) היה דמות מרכזית בקהילת מכחישי האיידס, הטוענים כי ה-HIV אינו קשור למחלת האיידס. היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ופרופסור מן המניין באוניברסיטת קליפורניה בברקלי לביולוגיה מולקולרית ולביולוגיה של התא. 

דוסברג קיבל תשואות בתחילת הקריירה שלו עקב מחקרו בנושא האונקוגן ובמחקר הסרטן, שכן היה הראשון שבודד גן סרטן. בעזרת פיטר וגט, הוא דיווח בשנת 1970 על ממצאים חשובים בקשר לסרטן ציפורים. בגיל 36, דוסברג קיבל את פרס "Tebure" מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ובגיל 49 נבחר להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית. בנוסף קיבל בשנת 1986 את מענק החוקר המצטיין (*OIG*) מהמכונים הלאומיים לבריאות (*NIH*).

בשנת 1987 החל לקבל בציבור שמות גנאי רבים בגלל מאמריו הרבים שהכחישו את גורמי האיידס הרגילים והעלו על המוקד גורמי איידס אחרים ולא מוכרים כמו צריכת סמים וצריכה ארוכה של תרופות, ובהם טען כי ה-HIV הוא וירוס מזיק בלבד, בניגוד לקונצנזוס המדעי שאומר ש-HIV הוא פתוגן מוביל איידס. ההשערה נדחתה על ידי רוב הקהילה המדעית. דוסברג פרסם מגוון דעות בנושא בכתבי עת מדעיים, כגון Science וNature.

## ביוגרפיה
דוסברג נולד במינסטר, גרמניה. הוא גדל בזמן מלחמת העולם השנייה, כקתולי בגרמניה הנאצית. הוא עבר לברקלי, קליפורניה ב-1964 כדי לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.

נפטר ב-13 בינואר 2026.

## עבודה
### סרטן
בשנת 1970 זכה דוסברג להערכה בינלאומית על עבודתו פורצת הדרך בחקר הסרטן. עבודתו המוקדמת במחקר הסרטן כללה את גילוי האונקוגן v-src מהגנום של וירוס Rous sarcoma, וירוס עופות, הגורם לגידול.

## קישורים חיצוניים
* דף הבית של דוסברג
* דף הסגל של דוסברג

## הערות שוליים

קטגוריה:מהגרים מגרמניה לארצות הברית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת גתה בפרנקפורט
קטגוריה:גרמנים חברי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
קטגוריה:ביולוגים אמריקאים
קטגוריה:חוקרי סרטן
קטגוריה:סגל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
קטגוריה:חוקרי איידס
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1936
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2026
סמל מיזורי

**החותם הגדול של מדינת [[מיזורי]]** אומץ ב-11 בינואר 1882. השופט רוברט ויליאם ולס, שבנוסף היה חבר קונגרס, עיצב את הסמל.
הסמל מכיל טבעת שאותה מקיפה הכתובת: "United We Stand", מצד שמאל קסדת אביר במרכז הטבעת, ומצד הימני לטבעת הכתובת: "Divided We Fall". שתי הכתובות הללו הן המוטו של המדינה. בתוך הטבעת, בצדה הימני, הסמל הגדול של ארצות הברית וסמלים המייצגים את המדינה. הצד השמאלי של תוך הטבעת מחולק לשניים: בחלק העליון חצי סהר מונח באופן אופקי, ובחלק התחתון דוב המייצג כוח גופני וגבורה. מחוץ לטבעת, באופן סימטרי עומדים שני דובי גריזלי על הכתובת הלטינית: "Salus Populi Suprema Lex Esto", המוטו הנוסף של המדינה, שפירושו בלטינית "תהי רווחת העם החוק העליון". דובי הגריזלי בטבעת המרכזית. מעל לקסדת האביר ומעל לדובים, מופיעים 23 כוכבים, מספר מדינות ארצות הברית לפני שקמה המדינה, שהייתה מספר 24. את כל זאת מקיפה טבעת חיצונית ובה כתוב: "החותם הגדול של מדינת מיזורי".

הכתובת הלטינית: "Salus Populi Suprema Lex Esto" (בעברית: "תהי רווחת העם החוק העליון" ) מקורה בחוקתו של הקיסר מרקוס טוליוס קיקרו (ספר III, חלק III, פסקה VIII) בשינוי קל: "Ollis salus populi suprema lex esto".

המשפט הוא מוטו מדינת מיזורי, ונמצא בסמל עצמו. המוטו הוא גם המוטו של אוניברסיטת דיוקינס למשפטים, של העיר סלפורד, ושל רובע לואישהאם בלונדון. ג'ון לוק השתמש בפתגם כאפיגרף בעבודתו הפילוסופית: "Two Treatises of Government".

## סמלי ממשלת מיזורי

קובץ:Seal of the Missouri House of Representatives.svg| חותם בית הנבחרים של מיזורי
קובץ:Seal of the Senate of Missouri.svg| חותם סנט מיזורי
קובץ:Seal of the State Auditor of Missouri.svg| חותם מבקר המדינה
קובץ:Missouri Public Service Commission Seal.svg|חותם שירותי הנציבות


## ראו גם
* דגל מדינת מיזורי

## קישורים חיצוניים
* הסמל באתר המדינה
## הערות שוליים

מיזורי

קטגוריה:מיזורי: סמלים
קטגוריה:דוביים בתרבות
יונה משה נבון

הרב **יונה משה נבון** (נפטר בירושלים, בכ"ג בטבת ה'תר"א) היה רב ארץ-ישראלי ששימש בתפקיד הראשון לציון באמצע המאה ה־19.

נולד בירושלים לרב בנימין נבון, מחבר הספר "פי שניים" ובנו של הרב יונה נבון. למד בבית המדרש בית יעקב פירירא, ישיבה שבה למדו רבים מחכמי ירושלים. בשנת תקנ"ט (1799), בעקבות מסע נפוליאון בארץ ישראל שהביא להתרוששות הקהילה נשלח כשד"ר ירושלים לערי צפון אפריקה, לצד בן דודו הרב יונה סעדיה נבון. בשנת תקצ"ז (1837) עם פטירת הרב שלמה משה סוזין התמנה לראשון לציון תחתיו.

סייע לגאול את "חורבת ר' יהודה החסיד" מהערבים, ולהקים בה את בית הכנסת "מנחם ציון".

נקבר בהר הזיתים.

## לקריאה נוספת
*אברהם יערי, **פנקס שליחותם של ר' יונה משה נבון ור' יונה סעדיה נבון**, בתוך: **[[סיני (כתב עת)|סיני]]**, כה (מוסד הרב קוק, תש"ט) עמ' שכ-של.

## קישורים חיצוניים
*הרב יונה משה נבון בספר יהודי המזרח בארץ ישראל, מאת משה דוד גאון.

יונה משה
קטגוריה:אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל
קטגוריה:ראשונים לציון
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר הזיתים: חלקת הספרדים
קטגוריה:אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל במאה ה-18
קטגוריה:יהודים בארץ ישראל במאה ה-19
אלחנן קליין

**אלחנן קליין** (29 בנובמבר 1916 – 17 ביוני 1978) היה קצין בצה"ל וקצין הנדסה ראשי (קהנ"ר) בשנים 1964–1969.

## ביוגרפיה
נולד ב-1916 בתל אביב, בן לצבי קליין, איש העלייה השנייה, שעלה ב-1912 מקשאנוב שבפולין, ועבד במשרד הארצישראלי בתל אביב. בשנת 1919, כשהיה אלחנן בן 3, התמנה אביו למנהל מחלקת הכספים של קרן קיימת לישראל, והמשפחה עברה לירושלים. משפחתו הייתה ממייסדי שכונת תלפיות, שם גרו. לאלחנן היה אח צעיר, יצחק, ושתי אחיות.
בצעירותו למד עברית, ערבית (מהשכנים הערבים) ואנגלית (מהחיילים הבריטים ששכנו במחנה סמוך), והתחנך בגימנסיה העברית רחביה, שאותה סיים בהצטיינות.

אחרי סיום לימודיו הצטרף לארגון "ההגנה" אך כעבור זמן מה נסע ללונדון כדי ללמוד הנדסת בניין. בשנת 1937 חזר לארץ ישראל ול"הגנה", בה שירת לצד עבודה במקצועו. במלחמת העולם השנייה בנה קליין ביצורים עבור הצבא הבריטי במסגרת "סולל בונה". ב-1941 יצא לשליחות מטעמה בלבנון, אך נפצע קשה על ידי שודדים ערבים.

ב-1948, עם הקמת חיל ההנדסה, הוא גויס על ידי עמנואל שחר, הקהנ"ר הראשון, ושירת בחזית הדרום. בין השאר פיקד על יחידת סיור הנדסית. במאי 1948 עזר לגדוד מוריה לבצר את מנזר נוטרדאם בירושלים אחרי שנכבש על ידי הגדוד. בזכות עזרתו החזיק הגדוד במנזר המבוצר ובלם את התקדמות הלגיון העבר-ירדני שכלל כוחות עדיפים של חיל רגלים ושריון.

ב-1950 סיים קורס מג"דים והתמנה לקצין ההנדסה של חטיבה 8. ב-1951 מונה לקצין ההנדסה של פיקוד המרכז. ב-1954 מונה לקצין בינוי בחיל האוויר הישראלי. ב-1955 נתמנה למפקד בית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ).

במבצע קדש היה מפקד גדוד הנדסה. אחרי המלחמה למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם) בשנים 1957-1961. כאשר סיים את לימודיו שב לפקד על בהל"ץ. משם עבר למפקדת קצין ההנדסה הראשי, ובה שירת כראש ענף שדה. קליין קידם את נושא הצליחה וממקימי גדוד הגישור הראשון של החיל.

ב-1964 מונה לקצין הנדסה ראשי והכין את החיל למלחמת ששת הימים. במלחמה זו נחל צה"ל ניצחון מזהיר, וחיל ההנדסה עבר מהר מאוד ממשימות מיקוש והתבצרות למשימות פריצה וסער.

תחת השגחתו נבנה קו בר-לב על שפת תעלת סואץ, כאשר קליין הגה את הרעיון להשתמש בחומרים שהשאירו אחריהם המצרים בחצי האי סיני לבניית הביצורים שם. כמו כן היה ממתכנני מוצב החרמון.

ב-1969 סיים את כהונתו כקהנ"ר והשתחרר מצה"ל. אחרי שחרורו התמנה לראש אגף בינוי ונכסים במשרד הביטחון. ב-1973 פרש ועסק בניהול חברת בנייה באזרחות.

ב-17 ביוני 1978 נפטר ממחלה ממארת.
היה נשוי ואב לשלושה. בנו, , שירת כקצין בחיל השריון ונפל במלחמת יום הכיפורים בקרב על רכס "חמוטל" שבחזית הדרומית.

אחיו של אלחנן קליין, יצחק קליין (לימים סלע), היה ממסיימי קורס הטיס הארצישראלים של חיל האוויר הבריטי ברודזיה במלחמת העולם השנייה (ע"ע ראשית התעופה העברית בארץ ישראל: אימון טייסים יהודיים בימי המלחמה), מטייסי הטייסת הראשונה של חיל האוויר, טייסת א', במסגרתה לחם במלחמת העצמאות, וקצין בכיר בחיל. היה נשוי לעליזה בת ירמיהו צוקרמן.

## קישורים חיצוניים

* אלחנן קליין, באתר עמותת חיל ההנדסה הקרבית
* מקרבות הבלימה בירושלים (יצחק אלכסנדרוני)

## הערות שוליים

קטגוריה:אלופי-משנה בצה"ל
קטגוריה:לוחמי ההגנה
קטגוריה:קציני הנדסה ראשיים
קטגוריה:קציני הנדסה של פיקוד המרכז
קטגוריה:ראשי אגפים במשרד הביטחון
קטגוריה:בוגרי גימנסיה רחביה
קטגוריה:מפקדי בית הספר להנדסה קרבית
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:אבות שכולים: חללי צה"ל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1916
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1978
מדרון דיפ

[שמאל|ממוזער|400px|חתך סכמטי של [רבדה, מדרונות דיפ פונים שמאלה, כאשר שכבות סלע קשות יותר צבועות בגוונים כהים מאשר סלעים רכים]]
**מדרון דיפ** הוא מבנה גאולוגי הנוצר בשכבות מוטות בעקבות סחיפה. מדרונות דיפ מצויים על רכסים חד-נטייתים שבהם צד אחד תלול ונטול צורה מסודרת (מתלול) והצד השני, מדרון הדיפ, שצורתו מישורית וזווית השיפוע שלו זהה ל**זווית נטיית המישור** (Dip - זווית הנטייה של המישור יחסית למישור האופקי) של השכבות הבונות אותו (כלומר הוא מקביל להן). הכיוון של מדרון הדיפ מכונה **כיוון המישור** (strike – כיוונו של קו החיתוך האופקי בין מישור השבירה למישור אופקי דמיוני).

## היווצרות
סוגי סלעים מסוימים (בדרך כלל סלעים רכים) נסחפים מהר יותר מסוגי סלעים אחרים. לדוגמה, פצלים מתבלים מהר יותר מאבן גיר. במצבים כאלו יכולה להתבלות כל השכבה של סלע הנסחף בקלות, בעוד שהשכבה של הסלע העמיד יותר תישאר פחות או יותר שלמה. תוצאה של תהליך כזה תהיה משטח שטוח כמעט לחלוטין שהוא גג השכבה העמידה יותר. כשתופעה כזו מתרחשת בשכבות שלא הופעלו עליהם כוחות דוגמת פעילות טקטונית, ולכן נשארו אופקיות, נוצרים הרי שולחן. כאשר השכבות מוטות נוצרים מבנים הקרויים רבדות (cuesta) - כאשר זווית הנטייה אינה גדולה, או מצלעות (hogback) - כאשר זווית הנטייה גדולה מ-30°. הרי שולחן מתאפיינים בפסגה שטוחה, בעוד שרבדות ומצלעות יראו כרכסים כשבהם צד אחד הוא מדרון דיפ והצד השני הוא מתלול.

מדרונות דיפ יכולים להיווצר גם במבנים של סלעי יסוד כדוגמת סילים. כל מבנה גאולוגי מישורי יכול ליצור מדרונות דיפ, כאשר כוחות גורמים לו לנטייה מהמישור האופקי.

## מפולות
מדרונות דיפ חשופים למדי למפולות, בשל הנטייה של משטח העובר סחיפה. ליריעות סלעים גדולות יש נטייה להחליק במורד מדרונות דיפ.

## הערות שוליים

קטגוריה:גאומורפולוגיה
קטגוריה:גאולוגיה מבנית
קטגוריה:מדרונות
סמל מיסיסיפי

**חותמה הגדול של מדינת מיסיסיפי** אומץ ב-1789, כשמיסיסיפי נכללה כבר כטריטוריה בארצות הברית, טריטוריית מיסיסיפי. כשהיא הפכה למדינה ב-1817, חותם הטריטוריה הפך לחותם המדינה.

בסמל עיט גאה הממוקם במרכז החותם, וראשו מופנה גבוה וכנפיו פתוחות לרווחה. כוכבים וקווים מעטרים את חזהו. בטפריו נעוצים עלי זית וחצים, המסמלים את הרצון והשאיפה לשלום נגד החצים, השאיפה למלחמה ואנדרלמוסיה. במעגל החיצוני טבעת ובה מונצחת הכתובת: "The Great Seal of the State of Mississippi" (בעברית: חותמה הגדול של מדינת מיסיסיפי).

## ראו גם
* דגל מיסיסיפי

## קישורים חיצוניים
* 

מיסיסיפי

קטגוריה:מיסיסיפי: סמלים
קטגוריה:עיט בתרבות
בילינים

**בילינים** הם קבוצה אתנית מקבוצות האגאו אשר חיה ברובה באריתריאה. הבילינם חיים ברובם בשתי טריטוריות היסטוריות: סנחתי, הדרומית, כוללת את העיר כרן, וחלחל, הצפונית, כוללת עיר עם שם זהה. הבילינים מהווים כ-2% מאוכלוסיית אריתריאה.

## היסטוריה
הגאוגרף תלמי מהמאה ה-1 מזכיר עם בשם "בבאיללני" שחי מצפון לאקסומים.

על פי המסורת הבילינים היגרו לאזור בו הם חיים כיום מאזור לסתה במאות ה-9 וה-10.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:אריתריאה: קבוצות אתניות
שלמה אפשטיין

**שלמה אפשטיין** (22 באוגוסט 1940 – 6 ביוני 1967) היה חובש שנהרג בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים במהלך טיפול בפצוע, ועוטר בעיטור העוז על הקרבתו ואומץ לבו.

## ביוגרפיה
שלמה אפשטיין ("מוימה") נולד בירושלים. למד בבית ספר גאולה בחיפה ולאחר מכן למד מכונאות בבית ספר המקצועי בבת גלים. לאחר לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל המוצנח. אפשטיין עבר קורס חובשים ומילא תפקיד של חובש מחלקתי. לאחר שחרורו עבד בחקלאות בחצרים.

בפרוץ מלחמת ששת הימים הוצב בירושלים בגדוד 28 של חטיבה 55 (צנחנים במיל') והוא בדרגת טוראי. ב־6 ביוני 1967, יומה השני של המלחמה, פרץ הגדוד משכונת בית ישראל לכוון העיר העתיקה. בעוד פלוגתו של אפשטיין מסתערת רגלית באזור פתוח, פתחו עליה חיילי הלגיון הירדני בהפגזת מרגמות כבדה. חלק גדול מהצנחנים נפגעו ונותרו בשטח. שאר הלוחמים התפזרו למקומות מחסה. במהלך ההפגזה נותר אפשטיין בשטח המופגז והחל בטיפול בפצועים. בהגיעו אל הצנחן הפצוע יוסף חגואל שרגליו רוסקו, גרר אותו בסמוך לקיר וגהר מעליו כשהוא חשוף. בשלב זה התפוצץ לידם פגז. אפשטיין ספג בגופו את רסיסי הפגז ונהרג. בכך מנע מן הרסיסים לפגוע בפצוע.

## לאחר מותו
אפשטיין נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. לאחר מותו עוטר בצל"ש הרמטכ"ל, אשר הומר בעיטור העוז בשנת 1973.
בדברי ההסבר לעיטור נאמר:

חיי הצנחן חגואל ניצלו בזכות חילוצו וטיפולו של אפשטיין.

לאחר מותו פנו הוריו של אפשטיין לאפי נצר שהיה ידידם והלחין את השיר "בלדה לחובש" וביקשוהו להתחשב ברגשותיהם ולפעול לאי השמעת השיר ברדיו. זאת מאחר שסיפור נפילת בנם דומה מאוד למילות השיר והאזנה לו גורמת להם צער. בשל בקשה זו ובקשות של משפחות שכולות אחרות לא הושמע השיר ברדיו אלא ביום הזיכרון.

בנו של הצנחן חגואל, שנולד סמוך לתום המלחמה, נקרא שלמה על שמו של אפשטיין. לאחר בקשתו של חגואל הסכים אביו של אפשטיין לשמש סנדק בטקס ברית המילה של הבן.

## לקריאה נוספת
*משה נתן, **המלחמה על ירושלים**, תל אביב: אותפז, 1968

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 
* החוב של יוסף חגואל, אוקטובר 2013

## הערות שוליים

קטגוריה:חללי צה"ל במלחמת ששת הימים
קטגוריה:מעוטרי עיטור העוז במלחמת ששת הימים
קטגוריה:מעוטרי חטיבה 55
קטגוריה:חברי גרעיני נח"ל
קטגוריה:חיילי חיל הרפואה
קטגוריה:בוגרי בית ספר גאולה (חיפה)
קטגוריה:חיילי חיל הרגלים במלחמת ששת הימים
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל
קטגוריה:ישראלים שהקריבו את עצמם
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1940
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1967
סמל מינסוטה

**חותמה הגדול של מדינת מינסוטה** הוא חותם מדינת מינסוטה.

## מרכיבים
בסמל משולבים דימויים של מתיישב ומעדר הנמצאים על נהר המיסיסיפי, ורובה אשר נח על עץ כרות, לצד הגרזן. כלי העבודה מוסרים על חיי חקלאות ויצירה; וכלי הנשק של המתיישב, מראים על מוכנותו להגן על עצמו בכל עת. כמו כן, שולב דימוי יליד אמריקאי, אינדיאני, דוהר על סוס כביכול לעבר שקיעת החמה.

## ראו גם
* דגל מדינת מינסוטה

מינסוטה

קטגוריה:מינסוטה: סמלים
קטגוריה:סוסיים בתרבות