דיאן קיטון

שמאל|ממוזער|250px|דיאן קיטון בפברואר 2012
**דיאן קיטון** (באנגלית: **Diane Keaton**; 5 בינואר 1946 – 11 באוקטובר 2025) הייתה שחקנית, במאית, מפיקת קולנוע, צלמת, סופרת וזמרת אמריקאית; זוכת פרס האוסקר.

## ביוגרפיה
נולדה בשם דיאן הול בלוס אנג'לס שבקליפורניה. הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים. אביה, ג'ק הול, היה מהנדס אזרחי ואמה, דורותי קיטון, עקרת בית וצלמת חובבת. אביה הוא נוצרי קתולי מרקע אירי-אמריקני, ואמה הגיעה ממשפחה מתודיסטית. קיטון גדלה כמתודיסטית על ידי אמה. שאיפתה הראשונה להיות שחקנית הייתה כשאמה זכתה בתואר "מיס לוס אנג'לס" בתחרות יופי לעקרות בית. קיטון סיפרה שהאופי התיאטרלי של האירוע עודד אותה להיות שחקנית במה. בנוסף אמרה שקתרין הפבורן, אותה העריצה בשל גילום דמויות של נשים חזקות ועצמאיות, הייתה מקור מעורר השראה עבורה.

ב-1964 סיימה את לימודיה התיכוניים בסנטה אנה שבקליפורניה, שם השתתפה בהצגות בית ספר ולמדה משחק ושירה. בין השאר, היא גילמה את דמותה של בלנש דובואה בהצגת בית הספר "חשמלית ושמה תשוקה". בתום לימודיה למדה בקולג' של סנטה אנה ואחר כך למדה בקולג' שבאורנג' קאונטי, אולם נשרה לאחר שנת לימודים אחת כדי לפתח קריירת משחק במנהטן. שם הצטרפה לאיגוד מקצועי של שחקנים, ושינתה את שם משפחתה לקיטון, שמה של אמה בילדותה. השם דיאן הול כבר היה תפוס על ידי שחקנית אחרת ולכן נאלצה לשנותו. בעיר היא למדה משחק בשיטה ייחודית הנקראת "Meisner technique", טכניקת משחק שהייתה פופולרית בשנות ה-20 על ידי במאי שחקנים מהעיר בשם סאנפורד מייסנר.

ב-1968 קיטון הייתה לממלאת מקום בצוות השחקנים המקורי של המחזמר "שיער" בברודוויי. היא קיבלה פרסום שלילי על כך שסירבה להופיע על הבמה בעירום, כחלק מן ההצגה. בתום תשעה חודשים של הופעות ב"שיער", נבחנה קיטון לתפקיד בסרטו של וודי אלן, "שחק אותה, סם", ולאחר שכמעט נפסלה בשל גובהה (1.70 מטר), היא קיבלה את התפקיד, התפקיד המשמעותי הראשון שעשתה, כשלאחר מכן החלה להצטלם ל"הסנדק". סרטים אלו יצאו לאקרנים כמעט במקביל בארצות הברית בשנת 1972.

### שנות ה-70
לאחר שהייתה מועמדת לפרס הטוני על תפקידה בהצגה "שחק אותה, סם" (בו, כאמור, הופיעה גם בעיבוד הקולנועי) בשנת 1969, קיטון עשתה את הופעתה הקולנועית הראשונה, בקומדיה "מאהבים וזרים אחרים" (1970). בהמשך היא הופיעה בתפקידי אורח בכמה סדרות בטלוויזיה. בין לבין קיטון הופיעה בסדרה של פרסומות לדאודורנט.

הפריצה שלה הגיע שנתיים מאוחר יותר, כשלוהקה לתפקיד של קיי אדמס, חברתו של מייקל קורליאונה (ששיחק אל פצ'ינו) בשובר הקופות משנת 1972 של פרנסיס פורד קופולה, "הסנדק". קופולה ציין מאוחר יותר כי שם לב לראשונה לקיטון בסרט "אוהבים וזרים אחרים" וליהק אותה לתפקיד כי ראה בה צד חריג ומוזר, שרצה שתביא לדמות. הופעתה בסרט הייתה מבוססת באופן חופשי על ניסיון חייה הפרטיים, של "להיות אישה אחת בעולם של גברים". "הסנדק" היה להצלחה ביקורתית וקופתית חסרת תקדים, וזכה בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר של שנת 1972.

שנתיים אחר כך חזרה לתפקיד קיי אדמס ב"הסנדק 2" (1974). בתחילה לא התלהבה לגלם שוב את הדמות, אולם לאחר שקראה את התסריט ראתה כי דמותה קיבלה יותר נפח וחיוניות. בחלק השלישי דמותה השתנתה באופן ניכר, והפכה למרירה בקשר לפעולותיו של בעלה. בסרטים אלו זכתה קיטון לחשיפה רבה, אך גם לביקורות שליליות. טיים מגזין כתב כי היא הייתה "בלתי נראית בחלק הראשון, וחיוורת בשני".

סרטיה האחרים משנות השבעים כוללים מספר רב של שיתופי פעולה עם וודי אלן. אף על פי שבתקופה שעשו סרטים יחדיו הם כבר לא היו בקשר רומנטי היא גילמה שורה של דמויות אקסצנטריות בכמה וכמה מסרטיו הקומיים והדרמטיים כגון "ישנוני", "אהבה ומלחמה", "רגשות" ו"מנהטן" ובגרסה הקולנועית ל"שחק אותה, סם". אלן סיפר כי קיטון שימשה עבורו כמוזה בסרטיו עימה.

ב-1977 קיטון כיכבה עם אלן בקומדיה הרומנטית "הרומן שלי עם אנני", בו גילמה את אחד מתפקידיה הידועים ביותר. הקשר האינטימי באותו זמן של אלן עם קיטון גרם לרבים להאמין ש"הרומן שלי עם אנני" הוא אוטוביוגרפיה על מערכת היחסים בינו לבין קיטון. אלן ביסס את הדמות אנני הול, אותה מגלמת בסרט, באופן חופשי על קיטון ("אנני" הוא הכינוי שלה ו"הול" הוא שם משפחתה המקורי). השניים שיחקו בסרט זוג החי בניו יורק, ונפרד וחוזר לעיתים קרובות. אלן תיאר את הופעתה של קיטון בסרט כ"התמוטטות עצבים בהילוך איטי". הסרט היה להצלחה הן בביקורות והן בקופות, וזכה בפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר. הופעתה של קיטון זכתה אף היא בפרס האוסקר, כשחקנית ראשית.

הלבוש המרושל של קיטון בסרט "הרומן שלי עם אנני" הפך אותה למודל לחיקוי שלילי בכל ענייני האופנה בסוף שנות ה-70. קיטון הייתה ידועה כאחת המעדיפה בגדי גברים משובחים ובדרך כלל הופיעה בציבור כשהיא לובשת כפפות ולבוש שמרני. המלתחה שלה ב"הרומן שלי עם אנני" הכילה בעיקר בגדי גברים משובחים, הכוללים עניבה, גופיות, מכנסיים רחבים וכובעים. רוב הלבוש של קיטון בסרט הגיע ממנה, שכבר הייתה ידועה בסגנון לבושה הטום בוי שנים לפני "הרומן שלי עם אנני". זמן קצר לאחר יציאת הסרט בארצות הברית, הפכו בגדי גברים וחליפות מכנסיים לפופולריים כלבוש בקרב נשים. קיטון שחזרה את לבושה מן הסרט, כשעלתה להגיש פרס בטקס האוסקר ה-76 (2003) כשהיא לבושה בחליפה מחויטת ובמגבעת גברים עגולה וקשיחה. בנוסף הפכה למטרתו של מבקר האופנה, מיסטר בלקוול, בדירוגיו השנתיים של 'עשר המתלבשות הגרועות של השנה' (בהם הופיעה כבר חמש פעמים).

התמונה של קיטון, שצילם דאגלס קירקלנד, שהופיעה, בספטמבר 1977, על השער של טיים מגזין תחת הכותרת "האישה המצחיקה ביותר נכון להיום בקולנוע", גרמה לה לנטוש את הדמויות הקומיות אותן התרגלה לגלם, כשקיבלה על עצמה להופיע בדרמה "מחפשת את מר גודבר", על פי הרומן המצליח של ג'ודית' רוזנר. בסרט היא גילמה את דמותה של מורה קתולית המלמדת בבית ספר לילדים חירשים, ומנהלת חיים כפולים, כשבלילות היא מבלה בפגישות מזדמנות בברים, וחיה חיי לילה פרועים וחופשיים.

בנוסף למשחק, קיטון הצהירה כי מאז ומתמיד הייתה לה שאיפה להיות זמרת. הייתה לה קריירה קצרה כזמרת בשלהי שנות השבעים. את ההקלטה הראשונה שלה עשתה ב-1971 כחלק מהמיוזיקל "שיער". ב-1977 היא החלה להקליט שירים לאלבום סולו, אולם ההקלטות מעולם לא הושלמו, וחלום האלבום נגנז.

### שנות ה-80
לאחר "מנהטן" ב-1979 סיימו וודי אלן וקיטון את שיתוף הפעולה הארוך ביניהם, ושיתוף הפעולה הבא שלהם היה רק בשנת 1993 בסרט "תעלומת רצח במנהטן". ב-1978 פיתחה קיטון מערכת יחסים רומנטית עם וורן בייטי, ושנתיים אחר כך הוא ליהק אותה לתפקיד הראשי לצידו בסרטו "אדומים" (1981). בסרט היא מגלמת את לואיז בראיינט, עיתונאית פמיניסטית, העוזבת את בעלה ב-1917, כדי לעבוד ולחיות עם העיתונאי הרדיקלי ג'ון ריד (וורן בייטי) על רקע מהפכת אוקטובר. הניו יורק טיימס כתב עליה שקיטון הייתה "לא פחות ממדהימה בתור לואיז בראיינט - יפה, אנוכית, מצחיקה ובעלת מוטיבציה. זה התפקיד הטוב ביותר שעשתה נכון להיום". על תפקיד זה קיבלה מועמדות נוספת לפרס האוסקר. בייטי ליהק את קיטון לאחר שראה אותה ב"הרומן שלי עם אנני".

ב-1984 כיכבה קיטון בסרטו של ג'ורג' רוי היל, "המתופפת הקטנה", בו ניסתה לראשונה, ללא הצלחה, את ז'אנר המותחן והפעולה. המבקרים חשבו שהליהוק של קיטון היה שגוי, והסרט נחל כישלון קופתי. בדרמה "גברת סופל" מאותה שנה כיכבה כאשת סוהר בפיטסבורג של ראשית המאה העשרים. שנתיים לאחר מכן כיכבה ב"פשעים שבלב" של הבמאי ברוס ברספורד. אחר כך חזרה לז'אנר שבו הרגישה בנוח, וכיכבה בקומדיה "בייבי בום" (1988), עליה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב.

בתווך, ב-1987, ביימה קיטון את קליפ הווידאו ללהיט "Heaven Is a Place On Earth" של בלינדה קרלייל.

### שנות ה-90
בעשור זה הפרויקטים הקולנועיים של קיטון היו מגוונים. היא שיחקה בסרטי דרמה לצד קומדיות. היא הפיקה וביימה סרטים, וכיכבה גם בסרטי טלוויזיה. היא זכתה לתקופה טובה בתחילת העשור, כשכיכבה בסרט "הסנדק 3" (1990), ושנה אחר כך כיכבה בקומדיה המצליחה "אבי הכלה", שבה גילמה את אמה של הכלה. ב-1993 שבה לככב בסרט מתח-פשע, לאחר כישלון "המתופפת הקטנה". הסרט היה "תעלומת רצח במנהטן", ששילב גם קומדיה בתוכו, ותחת בימויו של שותפה לשעבר, וודי אלן, הייתה קיטון מועמדת לפרס גלובוס הזהב, המועמדות השביעית שלה. שנה אחר כך כיכבה בסרט טלוויזיה בשם "אמיליה ארהרט: הטיסה האחרונה", סרט ביוגרפי על חייה של אמיליה ארהארט, שהייתה האישה הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי במטוס. קיטון גילמה את ארהארט וקיבלה מועמדות לפרס אמי ול"גלובוס הזהב". לאחר מכן כיכבה בשתי הקומדיות המצליחות "אבי הכלה 2" (1995) ושובר הקופות "מועדון האקסיות" (1996). באותה שנה כיכבה במלודרמה "חדרו של מרווין" (1996), עליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר כשחקנית ראשית, לראשונה מאז זכייתה ב"הרומן שלי עם אנני", 16 שנים קודם לכן. אחר כך הופיעה בדרמות "מציאות אחרת", "גיבורים בעל כורחם", האהבה מנצחת" ו"אחות אחרת".

קיטון כיכבה גם במספר סרטי טלוויזיה ובהם "שותפים למירוץ" (1992), דרמה פוליטית שנעשתה בסמוך לבחירות לנשיאות ארצות הברית, בה היא גילמה דמות שאופרה וסורקה כמו הילרי קלינטון, העתידה להיות אשת הנשיא.

את ראשית קריירת הבימוי החלה קיטון בבימוי סרט דוקומנטרי ב-1987. סרטה העלילתי הראשון כבמאית היה סרט הטלוויזיה "הנערה עם האח המשוגע" (1990), בו כיכבה פטרישה ארקט, שהיה באורך של 44 דקות. שנה אחר כך כבר ביימה סרט באורך מלא, "פרח בר", שהיה גם הוא סרט טלוויזיה, בו כיכבה ריס וית'רספון בת ה-14. ב-1995 ביימה את סרט הקולנוע הראשון שלה, "מציאות אחרת", בה כיכבה אנדי מקדואל.

### המאה ה-21
בשנת 2000 קיטון ביימה וכיכבה בקומדיה "שיחה ממתינה", שהיה מעין ניסיון לא מוצלח לשחזר את הצלחת "מועדון האקסיות". הסרט עסק בשלוש אחיות (קיטון, מג ראיין וליסה קודרו) ובמשברי חייהן. היה זה סרטו האחרון של וולטר מתאו, שגילם את אביהן החולה של שלוש האחיות. הסרט היה לכישלון קופתי והחזיר רק חצי מן ההשקעה בקופות בארצות הברית. שנה אחר כך כיכבה קיטון בקומדיה "משחקי חברה". הסרט, שהתעכב שלוש שנים עד ליציאתו לאקרנים בארצות הברית, היה אחד הכישלונות הקולוסליים שידע הקולנוע האמריקני. למרות אַנְסַמְבְּל מרשים הכולל שחקנים כוורן בייטי, גולדי הון, אנדי מקדואל, צ'רלטון הסטון וקיטון עצמה, הסרט הכניס בקופות בארצות הברית פחות מ-10% מתקציבו (90 מיליון דולר תקציב, 6.7 מיליון דולר הכנסות).

ב-2003 עשתה קאמבק כשכיכבה בקומדיה שוברת הקופות "באהבה אין חוקים", לצד ג'ק ניקולסון, עליה זכתה בפרס "גלובוס הזהב", לשחקנית הקומית/מוזיקלית וקיבלה מועמדות לפרס האוסקר, ובכך הייתה לאחת השחקניות היחידות בהוליווד שקיבלה מועמדות לפרס האוסקר במשך ארבעה עשורים רצופים. באותה שנה הייתה למנהלת ההפקה של סרטו האניגמטי של גאס ואן סנט, "אלפנט", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2003. בנוסף הייתה קיטון מנהלת ההפקה של כל ארבעת סרטי הטלוויזיה בהם כיכבה בעשור זה: "הנזירה מריה מסבירה הכל", "דרכים מצטלבות", "על קרח דק" ו"Surrender Dorothy". בנוסף היא ביימה כמה פרקים בסדרת הטלוויזיה "פסדינה" (2001), בה גם שימשה כמנהלת ההפקה.

ב(2005) שיחקה בסרט "משפחת סטון"  בו גילמה את אם המשפחה שחולה במחלה סופנית, ומשפחתה המיוחדת ומצחיקה שמתאחדת בחג המולד .

בשנת 2016 דיבבה את דמותה של אימו של דורי בסרט האנימציה "מוצאים את דורי" של חברת וולט דיסני ופיקסאר, סרט ההמשך לסרט האנימציה הממחושב של פיקסאר "מוצאים את נמו" מ-2003. הסרט זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית, והרוויח למעלה ממיליארד דולר ברחבי העולם, הסרט השני של פיקסאר שחצה את הסכום הזה אחרי "צעצוע של סיפור 3" (2010). פרויקט נוסף בו לקחה קיטון חלק ב-2016, היה סדרת הטלוויזיה של HBO "האפיפיור הצעיר", בו היא גילמה את מרי, נזירה שגידלה את האפיפיור שנבחר לאחרונה (ג'וד לאו) והופכת להיות מזכירתו האישית בוותיקן. המיני-סדרה קיבלה שתי מועמדויות לטקס פרסי האמי לבידור בפריים טיים ה-69, ובכך הפכה לסדרת הטלוויזיה האיטלקית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס אמי.

בשנת 2017 הופיעה קיטון לצד ברנדן גליסון בסרט הדרמה-קומי "המפסטד שלי". המבוסס על חייו של הארי האלוז. הסרט מתאר את סיפורה של אלמנה אמריקאית (קיטון) שעוזרת לאדם מקומי להגן על בית הצריף שלו ועל אורח חייו בהמפסטד הית' במשך 17 שנים. בעת שחרור הסרט לאקרנים, הוא קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים, שלא התרשמו מ"סיפורו הבינוני העמוק" של הסרט, אך בכל זאת הפך להצלחה מסחרית מזערית. הפרויקט היחיד של קיטון משנת 2018 היה "מועדון הספר הטוב", בו היא, ג'יין פונדה, קנדיס ברגן ומרי סטינבורגן מגלמות ארבע חברות שקראו את "חמישים גוונים של אפור", כחלק ממועדון הספר החודשי שלהם, ובעקבות זאת מתחילות לשנות את האופן בו הן מנהלות את מערכות היחסים שלהן. הקומדיה הרומנטית זכתה לביקורות מעורבות של מבקרים, שחשו ש"מועדון הספר הטוב" רק "מתעלה לסירוגין לרמת הקאסט הוותיקה המרשימה", אך עם רווח עולמי של מעל 91 מיליון דולר הפך להצלחה המסחרית הגדולה ביותר של קיטון בתפקיד שאינו דיבוב מאז "באהבה אין חוקים" ב-2003.

קיטון נפטרה ב-11 באוקטובר 2025.

### חיים אישיים
לקיטון היו קשרים רומנטיים עם כמה אישים בכירים בתעשיית הבידור, החל עם וודי אלן כשהיא גילמה תפקיד בהפקה בברודוויי בשנת 1969 של "שחק את זה שוב, סם", אותה כתב. מערכת היחסים ביניהם הפכה רומנטית לאחר ארוחת ערב לאחר חזרה לילית מאוחרת. חוש ההומור שלה משך אותו במיוחד. הם עבדו יחד על שמונה סרטים בין השנים 1971 ו-1993, וקיטון אמרה שאלן נשאר אחד מחבריה הקרובים ביותר.

לקיטון היה גם קשר עם כוכב הסנדק, אל פאצ'ינו. מערכת היחסים שלהם הסתיימה לאחר צילומי "הסנדק חלק 3".

קיטון יצאה עם וורן ביטי ב-1979 כשהם כיכבו יחד בסרט "רדס" (1981).

בשנות ה-50 לחייה, היא אימצה שני ילדים: בת ב-1996 ובן ב-2001. מאוחר יותר היא הצהירה: "האמהות שינתה אותי לחלוטין. זו פשוט החוויה הכי ענווה שחוויתי אי פעם".

## פילמוגרפיה
### קולנוע

### טלוויזיה
* אהבה בסגנון אמריקאי (1970)
* גלריית לילה (1970)
* ה-FBI (1971)
* מאניקס (1971)
* האפיפיור הצעיר (2016)
* לא רעב ולא אוהב (2019) – דיבוב

## פרסים ומועמדויות

## קישורים חיצוניים
* 

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

קטגוריה:אמריקאים ילידי קליפורניה
קטגוריה:לוס אנג'לס: אישים
קטגוריה:זוכי אוסקר: השחקנית הטובה
קטגוריה:זוכי אוסקר: השחקן הטוב
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקנית ראשית בקומדיה או בסרט מוזיקלי
קטגוריה:זוכי פרס גלובוס הזהב: קולנוע: שחקן ראשי בקומדיה או בסרט מוזיקלי
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:מפיקות קולנוע אמריקאיות
קטגוריה:במאיות קולנוע אמריקאיות
קטגוריה:במאיות טלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:במאי טלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:במאיות וידאו קליפים
קטגוריה:קומיקאיות אמריקאיות
קטגוריה:מדבבות אמריקאיות
קטגוריה:בלוגריות אמריקאיות
קטגוריה:בלוגרים אמריקאים
קטגוריה:מדבבים אמריקאים
קטגוריה:במאי וידאו קליפים
קטגוריה:קומיקאים אמריקאים
קטגוריה:צלמות אמריקאיות
קטגוריה:צלמים אמריקאים
קטגוריה:מפיקי קולנוע אמריקאים
קטגוריה:במאי קולנוע אמריקאים
קטגוריה:פמיניסטיות אמריקאיות
קטגוריה:פמיניסטים אמריקאים
קטגוריה:כותבי זיכרונות אמריקאים
קטגוריה:כותבות זיכרונות
קטגוריה:אגנוסטים
קטגוריה:אמריקאיות ממוצא אירי
קטגוריה:במאי וידאו קליפים אמריקאים
קטגוריה:זוכות פרס קריסטל
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1946
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1946
קטגוריה:אמריקאיות שנפטרו ב-2025
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2025