אסלאם ולאומיות

הקשר בין **אסלאם ללאומיות**, מאז ראשיתו של האסלאם ועד היום, היה לרוב מתוח; בשני הזרמים קיימת נטייה לראות זה בזה תפיסות מתנגשות.

## הקוראן והחדית'
פסוק 13 בסורת אל-חג'ראת אומר: "יאה א־נאס, אִנָּא חַלַקְנַאכֻם דַכַּרַן וַאֻנְתַא וַגַ'עַלְנַאכֻם שֻעֻוּבַּן וַקַבָּאאִלַ לִתַעַארַפוּ. אִנַּ אַכְּרַמַכֻם עִנְדַ אללּה אַתְקָאכֻם. אִנַּ אללּה עַלִים חַבִּיר." – בתרגום: "הו אנשים, בראנו אתכם זכר ונקבה והפכנו אתכם לעמים ושבטים למען תכירו זה את זה [לא ללחום זה בזה]. אמן, הנכבד מכם לאללה הוא הצדיק מכם. אמן, אללה יודע ומודע". היינו, בני אדם נבראו לעמים ושבטים כדי שיכירו זה את זה ולא כדי להילחם; המעלה נקבעת לפי היראה והמוסר, לא לפי שיוך אתני.

לפי מסורות החדית', יש הרואים בדברי מוחמד גינוי ללאומיות ולשבטיות: "מי שנלחם תחת דגל של סכלות [שבטיות], תומך בשבטיות או כועס בשבילה – ימות במצב של בערות". וכשנשאל עליה אמר: "עזבו אותה – היא מצחינה". חדית' נוסף מייחס לו: "לא מאתנו הקורא לשבטיות; לא מאתנו הנלחם בעבורה; לא מאתנו המת למענה". הוא הגיע לאל-מדינה כדי ליישב את הסכסוך בין שבטי ח'זראג' ואוס, ושניהם קיבלו עליהם את האסלאם ונודעו כאנצאר. עוד נמסר כי הע'ֻרַבַּאא' יהיו "מי שהתבדלו משבטיהם".

## העת החדשה
בסוף המאה ה־19 ובראשית ה־20 צמחו במזרח התיכון זרמי לאומיות שונים – לאומיות טורקית, לאומיות ערבית, לאומיות איראנית – ומהם צמחה גם לאומיות כורדית שהתפתחה כמגננה מולם. במקביל עלו הסלפיה, אסלאמיזם ופאן-אסלאמיזם, כשהאחרונה דוחה את מסגרת האומות ומדגישה "אומה" אסלאמית אחת.

ג'מאל א-דין אל-אפגאני הוביל קו בין-לאומי ומתנגד ללאומיות, וקרא לאחדות המוסלמים. הוא חשש שהלאומיות תפרק את העולם המוסלמי והעדיף זהות אסלאמית על אתנית. תלמידו רשיד רידא המשיך קו זה, וטען שהאחדות תיכון רק עם השבת הח'ליפות המיישמת שריעה. הוא קרא לפרויקט פאן־אסלאמי להחייאת הח'ליפות הכוללת את כל ארצות האסלאם, ולבניית משטר על בסיס האסלאם במקום לאומיות שלטעמו מקורה מערבי ויש לדחותה.

סביב 1908 התחזקה הלאומיות הטורקית. לקראת קץ האימפריה העות'מאנית הוביל מוסטפא כמאל אטאטורק את התנועה הלאומית הטורקית וכונן את הכמאליזם כאידאולוגיה ממלכתית. הכמאליסטים ביקשו לטורק ולחילן את טורקיה, ואף אסרו סממנים דתיים מסוימים וקידמו אד'אן טורקי. לצד לאומיות ערבית קמה גם "לאומיות ערבית־אסלאמית". בטורקיה עוררו הרפורמות הרדיקליות תגובות נגד, ובהמשך נוצרו סינתזות כגון הסינתזה הטורקית–אסלאמית, ובתקופת המלחמה הקרה ומבצע גלדיו, שם אלפארסלן טירקש, תומך האד'אן הטורקי, החל לפתוח מחנות אימונים של הזאבים האפורים בתמיכה אמריקאית כדי לאמן את חבריה להילחם נגד שמאלנים, אלווים, כורדים, כמו גם אסלאמיסטים שלא קיבלו את הלאומיות הטורקית.

ב־1925, עם עליית שושלת פהלווי, הפכה איראן למדינה חילונית בעלת מדיניות לאומנית; תהליכי חילון ומערביות העמיקו עד המהפכה האיראנית, שהעמידה את האסלאם בבסיס הפוליטיקה. רוחאללה ח'ומייני חתר לאחדות המוסלמים תחת שלטון חכם ההלכה, ניסה לצמצם את הפער בין סונים לשיעים, ונאבק בלאומיות באיראן.

הלאומיות הערבית קמה בשנות ה־20 והייתה דומיננטית במשרק. השפעתה גברה, ותנועות לאומיות תפסו שלטון במדינות ערב. גמאל עבד אל-נאצר חיזק אותה, לצד מפלגות כמפלגת הבעת'. בהמשך אתגר אותה האסלאמיות כיריב פוליטי מרכזי, במיוחד לאחר ירידת המורל בעקבות מלחמת ששת הימים. האחים המוסלמים הגבירו פעילות נגד הלאומיות הערבית, בעיקר במצרים ובסוריה – מוקדי ההגמוניה שלה. בסוריה מפלגת הבעת' הסורית, חילונית וסוציאליסטית, הסתכסכה עם זרמים אחרים כמו נאצריזם; נאצר האשים את הבעת' באנטי-דתיטת ובקידום עדתיות. מפלגת הבעת' העיראקית, בימי סדאם חוסיין, הייתה גם היא חילונית וסוציאליסטית, עם סנטימנט אנטי-איראני חריף יותר, שעבר "הדתה" יחסית בקמפיין האמונה אחרי מלחמת המפרץ, אך שמרה על לאומיותה.

חזב א-תחריר מתנגד בתוקף ללאומיות ורואה בה פוגעת באחדות האומה.

לצד המתח בין אסלאם ללאומיות יש גם מודלים משולבים: לאומיות פקיסטנית דתית מיסודה, שבה האסלאם במרכז הזהות; חמאס משלבת לאומיות פלסטינית עם אסלאמיזם, מה שגרם לו לסכסוך עם חטיבת שייח' עומר חדיד; ג'יש אל-עדל משלב לאומיות בלוצ'ית עם אסלאמיזם; ארגונים כאחראר א-שאם וג'יש אל-אסלאם משלבים לאומיות סורית עם אסלאמיזם; הטליבאן מגלם אידאולוגיה של אסלאם עם פשטונוואלי ולאומיות אפגנית, שמהווה גם אחת הסיבות עימות בין דאעש לטליבאן; וא-שבאב במשנתו משלב סנטימנט אנטי־אתיופי בהשראת לאומיות סומלית.

## הערות שוליים
### הערות שוליים

### ביבליוגרפיה

* 
* 


קטגוריה:אסלאם