open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
מיני אנדן

**סוזנה קלייר אליזבת' "מיני" אנדן** (בשוודית: **Susanna Clara Elisabeth "Mini" Andén**; נולדה ב-7 ביוני 1978) היא דוגמנית, שחקנית ומגישת טלוויזיה שוודית.

## ביוגרפיה
אנדן נולדה בסטוקהולם, שוודיה. "מִינִי" הוא הכינוי שהעניקו לה הוריה לפני שהחליטו לקרוא לה סוזנה.

## קריירה
### קריירת דוגמנות
היא החלה לדגמן בגיל 10, לאחר שהתגלתה על ידי בת מורתה שעבדה בחברת פרסום. בגיל 15 הצטרפה לסוכנות הדוגמנות עלית, ולאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון עברה לפריז, וכשחזרה ממנה לאחר שנה העתיקה מקום מגוריה לניו יורק.

היא עבדה עם רבים מצלמי האופנה הנודעים של תעשיית הדוגמנות, בין היתר עם פיטר לינדברג, מייקל ג'נסון, פטריק דמרשלייה, סטיבן קליין, פאולו רוברסי, מריו טסטינו, קרייג מק'דין, דייוויד סימס ועם מישל קומט.

הופיעה בין היתר על שערי המגזינים "ווג", "Elle", "קוסמופוליטן", מארי קלייר" ו"GQ", ודגמנה לחברות נודעות כמו "הוגו בוס", "גוצ'י", "לואי ויטון", "ארמני", "קלווין קליין", "מושינו" ו"Celine", ולקמפיינים של מעצבי אופנה מצליחים כמו דונה קארן, טומי הילפיגר, מקס עזריה ועמנואל אונגרו.

### קריירה בטלוויזיה וקולנוע
בשנת 2001 היא הייתה שופטת בתחרות מיס תבל, בין היתר לצד הזמר מארק אנתוני. החל מ-16 בפברואר 2005 החלה להנחות את הגרסה השוודית של תוכנית המציאות "הטופ מודל הבאה" בשתי עונותיה הראשונות.

תפקידה הקולנועי הראשון היה בסרט "Point and Shoot", כשלאחריו החלה להופיע באופן קבוע בסדרות טלוויזיה ובסרטים, בין היתר בסדרות "הפמליה", ב"ניפ/טאק", ב"צ'אק", ב"בטי", ב"", ובסרטי הקולנוע "המכונאי" ב"החברה של החבר הכי טוב שלי" ו"פשוט מאוהבת".

## חיים אישיים
בשנת 2001 נישאה לדוגמן טאבר שרודר. לזוג יש ילד אחד יחד והם מתגוררים בלוס אנג'לס.

## פילמוגרפיה
### קולנוע

### טלוויזיה

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה שוודיות
קטגוריה:דוגמניות שוודיות
קטגוריה:דוגמניות ילדות
קטגוריה:מנחות טלוויזיה שוודיות
קטגוריה:אנשי בוהמה
קטגוריה:ילידות 1978
קטגוריה:שוודים שנולדו ב-1978
ברוש קרח

**ברוש קרח** (שם מדעי: *Cupressus glabra*) הוא עץ מחטני ירוק-עד ממשפחת הברושיים. זהו עץ גדול ועמיד שמוצאו מהאזור ההררי באריזונה שבארצות הברית, ומכאן שמו המקובל באנגלית: "Arizona Smooth Bark Cypress".

הברוש הקרח הוא עץ בינוני-גדול בעל צורה פירמידלית רחבה. הוא מגיע לגובה של 9-15 מ' ולרוחב של 3.7-4.6 מ'. העלים הם קשקשיים ובעלי גוון כחלחל. גזעו אדום וחלק, מכיוון שהגזע כל הזמן משיר את קליפתו. הפירות הם איצטרובלים בצבע אדמדם-חום, שעשויים להישאר תלויים על העץ עד כשנתיים לאחר שנוצרו.

ברוש קרח גדל בכל סוגי הקרקעות, מחומציות ועד בסיסיות, כל עוד הן מנוקזות היטב. הוא זקוק לשמש מלאה, ועמיד לבצורת. שתילים צעירים של העץ זקוקים להשקיה בשנה הראשונה, עד להתאקלמות.

הברוש הקרח משמש לעיתים כשובר רוח וכעץ קישוטי בגינה.

## קישורים חיצוניים

* ברוש קרח, באתר Floridata 

קטגוריה:ברושיים
קטגוריה:ארצות הברית: עצים
ישיבת ההסדר מעלה אפרים

**ישיבת ההסדר במעלה אפרים - אוצרות אפרים** היא ישיבת הסדר הממוקמת במעלה אפרים שבבקעת הירדן.

## תולדות הישיבה
הישיבה הוקמה ב-1998 ביוזמת ראש המועצה דוד קופלוביץ' ובסיועו של מאיר ארביב, במסגרת עמותת "מרכז רוחני וקהילתי-אוצרות אפרים", במטרה לפתח את המקום כחלק מפיתוח בקעת הירדן. 

נכון ל־2024 עומד בראש הישיביה הרב מיכאל אהרונוב (בוגר ישיבת כרם ביבנה) שכיהן בעברו כר"מ בישיבה ומשמש גם כרב הגרעין התורני. הרב אהרונוב החליף את הרב ברוך גנות.
## קישורים חיצוניים
* 
* כתבות על ישיבת מעלה אפרים, באתר ערוץ 7

## הערות שוליים

מעלה אפרים
מעלה אפרים
קטגוריה:מעלה אפרים
אנה אנקה

**אנה אנקה** (בשוודית: **Anna Anka**; נולדה ב-28 באפריל 1971) היא דוגמנית, שחקנית וסופרת אמריקאית-שוודית שהייתה נשואה לזמר הקנדי פול אנקה. היא השתתפה בריאליטי השוודי "Svenska Hollywoodfruar".

## חייה
אנקה נולדה בפולין כדנוטה אנה קולוג'ייסקה. אמה נפטרה כשהייתה ילדה צעירה, ובגיל שלוש היא אומצה על ידי זוג שוודי ושמה שונה לאנה אברג. ב-1993 היא עברה לארצות הברית לאחר שהגיעה למקום השמיני בתחרות היופי "מיס הוואי". בהמשך היא נשכרה כמאמנת האישית של הזמר פול אנקה. השניים נישאו ב-2008 והתגרשו ב-2010.

היא ביצעה הופעה מינורית בסרט האמריקאי "טיפשים בלי הפסקה". בסרט היו לה שתי שורות בשוודית: Hej allihopa ("היי כולם") וHej då ("ביי"). היא הופיעה בסרטים "המומחה" ו"צניחה חופשית". אנקה הוציאה ספר הדרכה בשם "The 30-minute pregnancy workout book".

ב-2009 היא פרצה לתודעה הציבורית בעקבות השתתפותה בתוכנית הריאליטי "Svenska Hollywoodfruar", כאחת משלוש נשים שוודיות שגרות בהוליווד.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:דוגמניות שוודיות
קטגוריה:דוגמניות אמריקאיות
קטגוריה:דוגמנים אמריקאים
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אמריקאים
קטגוריה:סופרות אמריקאיות
קטגוריה:סופרים אמריקאים
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה שוודיות
קטגוריה:סופרות שוודיות
קטגוריה:מתחרי רוקדים עם כוכבים (נורווגיה)
קטגוריה:מהגרות משוודיה לארצות הברית
קטגוריה:אמריקאיות שנולדו ב-1971
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1971
צומת הכבשים

**צומת הכבשים** הידועה גם כ**צומת האר"י** (בערבית: **مفرق الحيوانات** – מפרק אל חייואנאת, כלומר "צומת החיות") הוא צומת בכביש 60, בגבול הדרומי של העיר חברון, כמה קילומטרים ממזרח ליישובים קילקיס ובית חגי.

הצומת מכונה "צומת הכבשים" מכיוון שבסמוך אליו מתנהל מסחר בין מגדלי עדרים מאזור יטא וא-סמוע לבין סוחרים מחברון ושוק בשר.

## גאוגרפיה והיסטוריה
הצומת נמצא על כביש 60 אשר הוא ציר מרכזי הנמתח לאורכם של יותר מ-200 קילומטרים וחוצה את יהודה ושומרון. נחשב לציר שידע פעולות טרור רבות במהלך השנים ומשכך ישנה בו נוכחות רבה של צבא לאורך השנים מתבצעות בו עבודות פיתוח רבות ליצירת מעקפים על מנת לצמצם חיכוך בין האוכלוסיות.

בינואר 2003 באחד מהפיגועים שהתרחשו בצומת הכבשים, נהרגו שלושה מלוחמי גדוד לביא של צה"ל – אסף ביטן, רונלד ברר ויעקב נעים – בירי מטווח קצר על ידי מחבלים פלסטינים. בנקודה שבה נהרגו הוקם פילבוקס של צה"ל,, והוצבו במקום מחסום ועמדת בידוק לניטור התנועה של פלסטינים בין יטא לחברון ועל כביש 60.

בחודש מאי 2008, נערכו במשך מספר שבועות הפגנות וחסימות בצומת על מנת למנוע את פתיחתו לתנועת פלסטינים ובדרישה להסדיר במקום את בעיות הביטחון והתעבורה של היהודים והפלסטינים, לאור זאת שצומת זה משמש למעבר פלסטינים בין יטא לחברון. בעקבות כך דנה ועדת המשנה של ועדת החוץ והביטחון בתוכנית צה"ל להקמת מחלף בצומת. שר התחבורה דאז הרמטכ"ל לשעבר שאול מופז טען שבמצב הקיים צריך לסגור את הצומת לתנועת פלסטינים. לדברי צביקי בר חי ראש המועצה האזורית הר חברון, אשר התנגדה לפתיחת הצומת לפלסטינים, הצומת נפתח לבסוף בעקבות לחץ מדיני בסמיכות לביקורם של מזכירת המדינה האמריקנית, קונדוליסה רייס, והנשיא האמריקני, ג'ורג' בוש בישראל.

בנובמבר 2011 ירו בצומת חיילי צה"ל בשוגג ברכב שנסע לעברם, מפני שחשדו שהוא מחבל המבצע פיגוע דריסה, כתוצאה מכך נהרג דן מרצבך תושב עתניאל.

בצומת הכבשים התרחשו פיגועים נוספים בחלקם גם נפגעו אזרחים בהם פיגועי ירי ודקירה. כך למשל בדצמבר 2015 התרחש במקום פיגוע דקירה בו נורה המחבל ונוטרל במקום. באוגוסט 2015 פתחו חיילי צה"ל באש על רכב שנחשד בביצוע פיגוע דריסה ופגיעה בחייל. בינואר 2016 נפגע באורח בינוני אזרח מפיגוע ירי.

המנהל האזרחי בנה בצומת הכבשים כיכר מעגלית המאטה כמעט עד לכדי עצירה את הנסיעה דרכו אשר בנוסף היצרה גם את הכביש.

ב-21 באוגוסט 2023 בוצע על ידי ארגון גדודי חללי אל-אקצא, פיגוע הירי בצומת הכבשים בו נרצחה תושבת בית חגי בת שבע נגרי.

בעקבות הפיגוע פרקו מפגינים את הכיכר שעל הצומת. כמו כן החלו להיערך במקום הפגנות של תושבים מיישובי הסביבה בדרישה שלא תיבנה בצומת כיכר. וכן שעד שתהא בו הפרדה מפלסית, יורחב הכביש ויחוברו אליו נתיבי השתלבות. ובדרישה שיוצאו צווי הריסה ויהרסו מבנים לא חוקיים שקמו בסמיכות לצומת. בעקבות פעולות מחאה אלה הוצא למקום צו שטח צבאי סגור שבגינו פונו המפגינים..

ב-3 באוקטובר 2023 חזרו תושבים ופירקו את העבודות שבוצעו במקום.

## ראו גם
* צומת גוש עציון
* צומת תפוח
* פיגוע הירי בצומת הכבשים

## קישורים חיצוניים
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:הר חברון
כבשים, צומת ה-
כבשים
קטגוריה:יהודה: תחבורה
מומינטרול

[שמאל|ממוזער|220px|מומינטרול ב"פארק המומינים" ב[פינלנד]]
**מומינטרול**, או בקיצור **מומין** (בשוודית: **Mumintrollet**, בפינית: **Muumipeikko**) הוא דמות ספרותית, הגיבור בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

מומינטרול מופיע לראשונה בספר המומינים הראשון, "המומינים והשיטפון הגדול" ונמצא בכל ספרי המומינים.

בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, המדבבים יובל סגל, ירון דגן ויהונתן השילוני דיבבו את קולו של מומינטרול.

## אישיות
מומינטרול הוא בעל אופי נוח ומתפשר, ושוחר הרפתקאות וטבע, אף על פי שרק לעיתים רחוקות הוא מעז לצאת להרפתקאות לבדו. הוא סקרן ומתעניין בכל אשר רואות עיניו. לפי השקפתו, העולם מלא בדברים מרתקים. הוא גם מחונך ומנומס, אבל מעט נאיבי. מומינטרול נהנה לאסוף אבנים וצדפים, ואוהב את הים, כמו כל משפחתו. מומינטרול אוהב גם לחלום ולהרהר.

מומינטרול בעל אופי רגיש מאוד, אבל אף פעם לא שומר טינה. הוא רואה את עמק המומינים כמקום הבטוח והמעניין ביותר בעולם, לכן הוא כה סקרן ואמיץ. תכונות אלה מאפשרות לו לממש את רצונו להבין ולגלות דברים מוזרים ויצורים משונים בלי לחשוש. הדבר היחיד שגורם למומינטרול לחוש ברע הוא הבדידות והפחד להישאר לבדו.

בהרפתקנותו, מומין מזכיר מאוד את אביו. כאשר מומינאבא מוצא תירוץ טוב להרפתקה, מומינטרול תמיד מוכן להצטרף אליו.

בסדרת ספרי המומינים ניתן להבין בהתפתחות האישית שלו מילד קטן ומפוחד שנצמד לאימו בספר "המומינים והשיטפון הגדול" לנער צעיר שמסוגל להתמודד פחדיו בספר "מומינאבא והים".

## מראה חיצוני
מראהו החיצוני של מומינטרול דומה לזה של יתר המומינים בני משפחתו - דמותו כשל טרול לבן וקטן בעל אף גדול המזכיר היפופוטם. צורתו עדינה ועגלגלה, ומבט סקרן בעיניו. כמו אצל שאר המומינים - עיניו גדולות ואוזניו קטנות, וציצית בקצה זנבו.

## משפחת המוצא
מומינטרול הוא בנם היחיד של מומינאמא ומומינאבא, אשר מתגוררים יחד בבית המומינים שבעמק המומינים. מומינטרול אוהב את מומינאמא ואת משפחתו מעל הכל. לפיו, אין בעיה שמומינאמא לא מסוגלת לפתור. בסדרת הספרים לא מוצגים קרובי משפחה של משפחת מומין.

## יחסיו עם חבריו הקרובים
שני חבריו הקרובים ביותר של מומין הם סניף וסנופקין. יש לו אמון גדול בחבריו והוא תמיד דואג כאשר אחד מהם לא מאושר.

בכל נובמבר, כאשר סנופקין נודד דרומה לתקופת החורף, הוא משאיר למומינטרול מכתב מיוחד. במכתב זה הוא מבטיח לשוב לעמק המומינים ביום הראשון של האביב. מומינטרול מחכה בקוצר רוח לשובו ותחושת הבדידות מעיקה עליו.

כמו כן, מספר פעמים נרמז כי מומין מאוהב בסנורקה, אותה פגש לראשונה כאשר הציל אותה מצמח קטלני בספר "כוכב השביט". ניתן לראות בסנורקה בתור חברתו של מומין, אולם יחסיהם אינם מתוארים כך בסדרת הספרים. בסדרת האנימה לעומת זאת מומין מאוהב בסנורקה בסתר, ומפגין זאת בחשאי. כאשר סנורקה הופכת לחברתו, מומינטרול לומד שאהבה מסוגלת לגרום לאושר ולהתרגשות אך גם לתחושות עגמומיות ודכדוך.

## מקור השם
כאשר ינסון למדה בצעירותה אמנות בסטוקהולם והתגוררה אצל קרוביה השוודים, נהג דודה לעצור אותה מלסחוב מזון וסיפר לה על "מומינטרול" שמתגורר בארון ונושף אוויר קר במורד צווארם של אנשים. טרול הוא יצור נפוץ מאוד במיתולוגיה ובפולקלור הסקנדינבי בכלל והפיני (משם הגיעה הסופרת) בפרט. לטרולים חזות מאיימת לעיתים, אך טרולים רבים הם ידידותיים ובעלי ארשת חברותית וכוונות טובות. כזה הוא המומין, שנוצר כיצור מכוער והתפתח לדמות עגלגלה ושוחרת שלום.

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:אישים שעל שמם כוכב לכת מינורי
קטגוריה:דמויות המומינים
קטגוריה:דמויות אנימציה
קטגוריה:דמויות ספרותיות
קטגוריה:בעלי חיים בדיוניים
בומה שביט

**אברהם (בּומָה) שביט** (שְצִ'יגְלִיק; 14 בספטמבר 1927 – 8 במאי 2002) היה תעשיין ישראלי, שכיהן כנשיא התאחדות התעשיינים.

## ביוגרפיה
נולד בתל אביב בשנת 1927. ביסודי למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון למד בבית ספר המקצועי מקס פיין, במקביל עבר קורס מ"כים של הפלמ"ח. ביוני 1946, בעת שהיה בן 19, נאסר במסגרת המצוד הגדול שערכו הבריטים אחרי חברי פלמ"ח, ב. הוא שוחרר, אך אביו החליט שהאקלים הפוליטי בארץ־ישראל מסוכן בעבור בנו, הוא נשלח לאנגליה, שם למד בבית־ספר טכני בעיר קיימברידג' תעשייה וניהול. כשפרצה מלחמת השחרור חזר שביט לארץ וגויס לחיל האוויר, שם עסק בהכשרת מסלולים לנחיתת מטוסים. מן הצבא השתחרר בדרגת סגן. במשך השנים, בקורסים שעבר תוך כדי שירות המילואים, הגיע עד לדרגת סגן-אלוף. בתחילת שנות השבעים הקים את יחידת ההנחתה הקדמית (אז נקראה "שלוחת מסלול") של חיל האוויר, ובמלחמת יום הכיפורים הכשיר לטובת צה"ל את שדה התעופה פאיד.

לאחר שחרורו מהצבא הצטרף למפעל התנורים המשפחתי שהקים אביו, פרץ שצ'יגליק, וברבות השנים הפך למנהלו. ב-1970 נבחר לסגן נשיא התאחדות התעשיינים ומשנת 1975 כיהן במשך שש שנים כנשיא ההתאחדות. באותן השנים היה גם בעליה של חברה לארגון אירועים וכנסים.

בסוף 1979 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של אל על.

בתחילת שנות ה-80 היה שותף להקמת חברת "סיסמיקה ישראל" לחיפושי נפט, את רוב הכסף השקיע בחברה אדם פולק, תעשיין ישראלי החי בפרו. שביט החזיק ב-5% ומונה ליושב ראש פעיל. בנוסף קיבל מהחברה שכר של יועץ. תוך זמן קצר גייסה החברה הון ב. סיסמיקה הפסיקה לפעול לאחר כשנתיים והותירה חובות רבים. בעקבות פרשייה זו נתבע שביט על ידי מפרק סיסמיקה על רקע מסירת דווח כוזב לבורסה. ב-1990 הוחלט להעמיד אותו לדין על קבלת דבר במרמה, ב-1992 הורשע במסירת פרט מטעה לרשות לניירות ערך, הוא נידון למאסר על תנאי ותשלום קנס.

בסוף 1984 מונה לפרשן כלכלי בטלוויזיה הישראלית, והוא החל להיות מוכר לציבור הרחב על רקע פרשנותו בתקופת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 ובעקבות הטפתו הבלתי פוסקת באמצעי התקשורת להעדפת תוצרת ישראלית. אולם לאחר מספר חודשים החליט מנכ״ל רשות השידור אורי פורת להפסיק את תפקידו.

בשנת 1989 סגר את מפעל התנורים המשפחתי, שהיה ממוקם באזור תעשייה עבר הירקון (רמת החייל) בתל אביב. במקומו בנה בניין משרדים, "בית שביט".

## חיים אישיים
אחיו הוא האמן והמוזיקאי עמי שביט. היה אב לבן ובת, העיתונאית סימה קדמון.

עיריית ראשון לציון קראה רחוב על שמו מספר שנים לאחר מותו.

## קישורים חיצוניים

* אברהם שביט – ביוגרפיה באתר התאחדות התעשיינים
* 
* 
* 
* 
* המסביר לצרכן

## הערות שוליים

קטגוריה:תעשיינים ישראלים
קטגוריה:נשיאי התאחדות התעשיינים
קטגוריה:לוחמי הפלמ"ח
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קיימברידג'
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי הארץ
קטגוריה:חיילי חיל האוויר במלחמת העצמאות
קטגוריה:סגני-אלופים בצה"ל
קטגוריה:מורשעים בדין בישראל
קטגוריה:עצורי השבת השחורה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות קריית שאול
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1927
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2002
מומינאבא

[שמאל|ממוזער|200px|מומינאבא ב"פארק המומינים" ב[פינלנד]]
**מומינאבא** (בשוודית: **Muminpappan**, בפינית: **Muumipappa**) הוא דמות ספרותית בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים" דיבב עמי טראוב את קולו של מומינאבא.

## מאפיינים
מומינאבא מתגורר בעמק המומינים יחד עם אשתו (מומינאמא) ובנו (מומינטרול). מומינאבא הוא בעל רוח נעורים והרפתקנות, ויחד עם זאת- גאה להיות ראש המשפחה. הוא חולמני ונהנה מהרהורים פילוסופיים, ותמיד רוצה להיות במרכז העניינים כשמשהו מפתיע קורה בעמק המומינים.

מומינאבא מחשיב את עצמו כבעל ידע וכמומחה בתחומים רבים, ותמיד משיא עצות לאחרים. מומינאבא מוכן לעשות הכל למען המשפחה. הוא נהנה לחיות בעמק המומינים, והוא סקרן ומוכן לנסות דברים חדשים. הוא תמיד פתוח להרפתקאות, ולמזלו הן אכן נקרות בדרכו. מומינאבא אוהב סודות, למרות שלא תמיד מצליח לשמור אותם לעצמו. הוא מאוד אוהב ים, ומאמין שהוא בעצמו מלח ודייג מוכשר. מומינאבא נרגע בעת עישון מקטרת. הוא אוהב לשתות ויסקי בחברתם של חברים מפוקפקים, ונהנה להתפלסף על נושאים משמעותיים בחיים. לעיתים קרובות הוא רושם את מסקנותיו.
כתיבה מאוד חשובה למומינאבא. הוא ננטש על סף בית יתומים בילדותו, ובנעוריו החליט לברוח ועבר הרפתקאות מרתקות, עליהן אוהב לספר בכל הזדמנות. יום אחד נטל את עטו הנובע והחל בכתיבת זכרונותיו (המתוארים בספר "זכרונותיו של מומינאבא").

ניתן לזהות את מומינאבא לפי כובע הצילינדר השחור ומקל ההליכה. אנו פוגשים במומינאבא בספר המומינים הראשון "המומינים והשיטפון הגדול", ושם מספר לראשונה אודות האירועים המרגשים מתקופת נעוריו המתוארים בזיכרונותיו הכתובים.

## מקור השם
שמו של מומינאבא בגרסה השוודית המקורית הוא "Muminpappan". פירוש המילה "pappan" בשוודית הוא "אבא של". מומינאבא הוא אביו של מומין. בצעירותו נקרא "מומין" בלבד.

קטגוריה:דמויות המומינים
קטגוריה:בעלי חיים בדיוניים
מומינאמא

**מומינאמא** (בשוודית: *Muminmamman*, בפינית: *Muumimamma*) היא דמות ספרותית בסדרת ספרי המומינים מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

מומינאמא מופיעה כמעט בכל ספרי המומינים.

בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, ליליאן ברטו, חני נחמיאס, רותי הולצמן ורמה מסינגר דיבבו את קולה של מומינאמא.

## מאפיינים
מומינאמא מתגוררת בעמק המומינים יחד עם בעלה (מומינאבא) ובנה (מומינטרול). מומינאמא היא רגועה, מתחשבת ומאורגנת, ולא מניחה לאיש להרגיזה. היא שומרת על בית המומינים כמקום בטוח וחם למשפחה ולמבקרים ומכניסת אורחים יוצאת מן הכלל.

מומינאמא מחנכת את משפחתה בשקט כה רב, עד כי הם בקושי מרגישים שהם מושגחים על ידי מישהו. היא פועלת כדי שכולם יהיו מאושרים. היא מכבדת את האינדיבידואליות של כל פרט, אך תתערב אם מישהו יעשה דבר מה לא בסדר. היא לא מוטרדת מטעויות שאנשים עושים, כי מאמינה שהלמידה מניסיון היא בעלת הערך הרב ביותר.

מומינאמא מסוגלת לרקוח תרופות פלא מספר שהורישה לה אמה, מומינסבתא. היא אם נאמנה והבשלנית הטובה ביותר בעמק.

מומינאמא תמיד מוכנה לעזור ולנחם את בני המשפחה ואת כל מכריה. תושבי עמק המומינים בוטחים בה, כי היא לעולם לא מגלה את סודותיהם של אחרים.

מומינאמא נוהגת לבקש לדעת את מועד יום ההולדת של כל תושבי עמק המומינים. כל יצור צעיר בסביבה מגיע למומינאמא ביום הולדתו כדי לבחור דבר מתיקה.

הודות למומינאמא, כל יום בבית המומינים עובר בצורה שוטפת. היא מוצאת פתרונות אפילו לדילמות הקשות ביותר, ותמיד מסוגלת לראות את חצי הכוס המלאה. כשמומינאבא ישבור בטעות צלחת, מומינאמא תאמר: "מזל שהיא נשברה, היא הייתה כה מכוערת."

כשמומינאמא חפצה ברגע לעצמה היא יוצאת לאסוף צדפות ולהכין סירות מקליפת גזע עץ. מדי פעם היא יוצאת מהבית לפרק זמן קצר ועוברת הרפתקאות מעניינות. בצעירותה הייתה הרפתקנית כמו בנה ובעלה.

מומינאמא לובשת חלוק מפוספס ותמיד נושאת עמה תיק-יד. כשהיא מאבדת את תיקה חייה מתהפכים, כי בתוך התיק נמצאים כל מיני דברים חשובים למקרי חרום - כמו חוטי ברזל, סודה לשתייה וממתקים. כשהיא מוצאת את התיק, היא מארגנת מסיבה ענקית עם נאומים וזיקוקים.

## מקור השם
שמה של מומינאמא בגרסה השוודית המקורית הוא "Muminmamman". פירוש המילה "mamman" בשוודית הוא "אמא של". מומינאמא היא אמא של מומין.

## מקור השראה
דמותה של מומינאמא מושפעת מאמה של טובה ינסון, סיגנה האמרסטן-ינסון (Signe Hammarsten-Jansson). סיגנה הייתה בין השאר מעצבת גרפית ואמנית, ועיצבה 220 בולים פיניים בקירוב.

קטגוריה:דמויות המומינים
קטגוריה:בעלי חיים בדיוניים
סניף (דמות)

[שמאל|ממוזער|200px|סניף ב"פארק המומינים" ב[פינלנד]]
**סְנִיף** (בשוודית: **Sniff**, בפינית: **Nipsu**) הוא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

סניף מצטרף לראשונה למומינים ולהרפתקאותיהם בספר המומינים הראשון, "משפחת המומינים והשיטפון הגדול" (1945) ונמצא ברוב ספרי המומינים.

בספר הראשון לא צוין שמו והוא תואר רק בתור יצור קטן. הוא כונה לראשונה סניף בספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (1946). סניף מתגורר בבית המומינים כאורח, בדומה למאי הקטנה. סניף חומרני ופחדן, אך נעשה נועז יותר במידה ועולה הסיכוי שהוא יתעשר או יהפוך ומפורסם.

בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, אסף כחולי דיבב את קולו של סניף.

## אישיות
סניף צעיר משאר הדמויות המרכזיות בסדרה, והדבר בולט במיוחד בספרים המוקדמים בסדרה. רבים מן המאפיינים השליליים שלו דומים לאלה של ילד חסר התחשבות - הוא אנוכי, קמצן ובקלות יתרה תולה את האשם באחרים, אך איננו מרושע. כמו כן, סניף נוטה לפחד ביתר קלות ולעיתים רחוקות נוהג לקחת סיכונים. סניף אוהב לחקור דברים חדשים, אך מתעייף במהרה והוא תמיד הראשון בקבוצה לעזוב. הוא אגואיסט, עצלן, משתעמם בקלות ולא טורח להתמיד בדברים לאורך זמן.

סניף הוא אחת הדמויות היחידות בספרי המומינים שמתעניינות בכסף. הוא אוהב דברים יקרי ערך, ומתלהב כאשר נתקל בכאלה. חפצים נוצצים ומבריקים מלהיבים אותו במיוחד. סניף עסוק לעיתים קרובות בתכנון דרכים להתעשרות מהירה, אך בדרך כלל לא מצליח. מאוד חשובה לו בעלות על דברים – בניגוד גמור לסנופקין. הוא מאוד אנין טעם ואוהב לאכול.

אף על פי שהוא נלהב להצטרף לכל דבר שהמומינים עושים, חששו התמידי מונע ממנו לעשות כל דבר מסוכן. הוא בעל אופי נוח ולעיתים קצת פחדן.

בניגוד לרוב התושבים של עמק המומינים, סניף אינו יודע לשחות ומבועת רק מהמחשבה על מים. בשל כך נוהג להתנגד לעלות על סירתם של המומינים.

## מראה
ניתן לזהות את סניף על פי אוזניו הגדולות והמחודדות, חוטמו המוארך וזנבו הארוך. הוא מזכיר עכברוש חום, קנגורו קטן או אופוסום.

## משפחת מוצא
סניף הוא יצור קטן מגזע לא ידוע. לפני שסניף אומץ על ידי משפחת מומין הוא חי במערה. בספר "ספר הזכרונות של מומינאבא" (1950) מסופר בהרחבה על עברו ועל הוריו של סניף - הוריו, פאדלר ופאזי, איבדו אותו בילדותו. בספר הראשון בסדרת המומינים, "משפחת המומינים והשיטפון הגדול" (1945), מסופר כיצד המומינים מצאו את סניף תוך כדי חיפושים אחר מומינאבא שנעלם באותה עת. לאחר המפגש עם סניף המומינים אימצו את סניף.

קטגוריה:דמויות המומינים
קטגוריה:בעלי חיים בדיוניים
קטגוריה:דמויות אנימציה
סנורקה

[שמאל|ממוזער|180px|סנורקה ב"פארק המומינים" ב[פינלנד]]
**סנורקה** (בשוודית: **Snorkfröken**, בפינית: **Niiskuneiti**) היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

אנו פוגשים לראשונה את סנורקה בספר המומינים השני שנקרא "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" והיא מופיעה כמעט בכל הספרים הבאים.

בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, ליליאן ברטו, חני נחמיאס, אורנה לביא-פלינט ואיריס זינגר דיבבו את קולה של סנורקה.

## אישיות
סנורקה היא נערה שמחה ומלאת מרץ, למרות שהרגלה לשנות את דעתה תכופות מרגיז לעיתים את הסובבים אותה.

סנורקה נהנית לחלום בהקיץ, ולעיתים קרובות מדמיינת איך נראה נסיך החלומות שלה. היא גם קצת גאוותנית ופלרטטנית, אך יכולה להיות מאוד יצירתית במצבים קשים. למשל בספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים", סנורקה מוצאת דרך להיפטר מתמנון שאיים על חיי מומינטרול על ידי סנוורו בעזרת מראה.

## מראה חיצוני
מראה החיצוני של סנורקה דומה לזה של יתר המומינים - דמותה כשל טרול לבן וקטן בעל אף גדול המזכיר היפופוטם. צורתה עדינה ועגלגלה. כמו אצל שאר המומינים - עיניה גדולות ואוזניה קטנות, וציצית בקצה זנבה.

על מצחה של סנורקה פוני, שתמיד מסורק ומסודר בקפידה. על רגלה, היא עונדת אצעדה זהובה.

## משפחת המוצא
סנורקה היא אחותו של סנורק. סנורקה ואחיה הם סנורקים (Snorks), זן שונה במקצת מהמומינים. תכונה מיוחדת של סנורקים היא שהם משנים את גוון עורם לפי מצב רוחם. כאשר סנורקה עצובה או מאוכזבת, צבע עורה נעשה ירוק בהיר. בסדרת הספרים לא מוצגים קרובי משפחתם או הוריהם של סנורק וסנורקה.

## יחסיה עם מומינטרול
בסדרת הספרים נרמז מספר פעמים כי מומין מאוהב בסנורקה, אותה פגש לראשונה כאשר הציל אותה מצמח קטלני בספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים". ניתן לראות את סנורקה בתור חברתו של מומין, אולם יחסיהם אינם מתוארים כך בסדרת הספרים. בסדרת האנימה לעומת זאת  סנורקה היא חברתו של מומין, השניים אוהבים אחד את השנייה מאוד, ונהנים לבלות זמן יחדיו.

קטגוריה:דמויות אנימציה
קטגוריה:דמויות ספרותיות
קטגוריה:דמויות המומינים
קטגוריה:בעלי חיים בדיוניים
מאיר אטלס

הרב **מאיר אטלס** (תר"ח, 1848 - י"ב בשבט תרפ"ו, 1926) היה מגדולי רבני ליטא, כיהן כרבן של סלנט, ליבוי, קוברין ושאוולי.

## תולדותיו
נולד לרב דוד אטלס (תקפ"ה-כ"ז באלול תרס"ח), בן הזקונים של הרב קרפל אטלס (תקמ"ג-י"א בסיוון תרכ"ו), תלמיד חכם גדול ועשיר שהיה מנכבדי קהילת בייסוגולה ממחוז שאוול בליטא. נודע כתלמיד חכם וכלמדן מופלג, וכונה "מייציק העילוי".

בתרל"ה היה ממייסדי ישיבת טלז עם הרב שלמה זלמן אבל והרב צבי יעקב אופנהיים, ושלושתם כיהנו כראשי ישיבה.

בתרס"ה כתב מכתב נגד הציונות והמזרחי. עם זאת ניהל חליפת מכתבים עם הרב קוק, ובין השאר המליץ לרב קוק לקבל תלמידים שלו לישיבת מרכז הרב שהייתה בשנותיה הראשונות.

היה בין המועמדים למשרת הרב האשכנזי של ירושלים, לצדו של הרב שמואל סלנט.

היה חותנם של הרב אלחנן בונם וסרמן ושל הרב חיים עוזר גרודזינסקי בנישואיו השניים. בנו הרב בנימין ביינוש אטלס כיהן כרב בגלאזגו למעלה מ-30 שנה, נפטר בהושענא רבה ה'תשכ"ג והובא לקבורה בבית הקברות שומרי שבת בזיכרון מאיר, בני ברק.

## קישורים חיצוניים
* 'אטלס, ר' מאיר ב"ר דוד', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), **יהדות ליטא**, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 25 (, תמונה 1223).
* תמונת הרב מאיר אטלס
* הרב מאיר אטלס, אשכול על ר' מאיר אטלס בפורום "אוצר החכמה"

## הערות שוליים

קטגוריה:רבנים ליטאים
קטגוריה:קוברין: רבנים
קטגוריה:ראשי ישיבה ליטאים במזרח אירופה
קטגוריה:סלנט: רבנים
קטגוריה:ילידי 1848

קטגוריה:נפטרים ב-1926
הגרוק

[ממוזער|250px|הגרוק בספר "[מי יעודד את רשוש?" (1960)]]
[ממוזער|220px|הגרוק בסדרת האנימה [המומינים (אנימה)|המומינים]]
**הגרוק** (בשוודית: **Mårran**, בפינית: **Mörkö**) היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

## מאפיינים
הגרוק היא יצור גדול דמוי רוח בצבע סגול, נוכחותה מפחידה את כל מי שנקרה בדרכה. הגרוק איננה רעה, אך הטבע שלה הוא לייצר קור סביבה ולכן כולם מתרחקים ממנה והיא בודדה מאוד. היא מחפשת נחמה בחפצים שמסמלים אהבה כמו הקונכייה בצורת לב שסנורקה מצאה למומין בים. היא מתאהבת במומין ואף קנאית לו . 

הגרוק מופיעה ללא הזמנה ,לרוב תעבור ליד ביתם של המומינים בחצות ובדרך כלל היא שותקת. עננת קור עוטפת אותה והאדמה קופאת מתחת לרגליה והצמחייה מתה בכל מקום בו היא דורכת. הגרוק נוהגת להתיישב על מדורות כדי להתחמם, ופעולה זו מכבה אותן. 

למרות שהמומינים פוחדים מהגרוק, הם גם מרחמים עליה ועל בדידותה ונכות רוחה.

אפשר לומר שהגרוק היא סמל לאנשים שמייצרים סביבם אווירה קשה או חוסר נוחות (למשל פגועי נפש, חולים סופניים, נפגעי תקיפה, אנשים דיכאוניים), אנו מתרחקים מהם על מנת להגן על עצמנו מרגשות שליליים ומחוסר הנוחות שהם מייצרים סביבם ובכך למעשה מעצימים את הבדידות שלהם.

## מופעים בספרי הסדרה
* משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (1948) - ההופעה הראשונה של הגרוק בסדרת הספרים. בסיפור זה הגרוק מוצגת כדמות הנבל המפחידה, אם כי במהלך הסיפור סניף מביע הזדהות כלפיה ובשלב מסוים סניף אף מתרגש עד דמעות לאחר שהוא חושב על כמה זה נורא להיות כה בודדה. בסיפור זה הגרוק מחפשת אחר אבן האודם של המלך שאותה מחפש גם המכשף. בוב וטינגומי גונבים את אבן האודם והגרוק מפסיקה להציק להם רק אחרי שמקבלת את כובעו של המכשף במקומה.
* ספר הזכרונות של מומינאבא (1950) - בסיפור זה מספר דמויות מספרות כי הגרוק אכלה לאורך השנים מספר אנשים. יוקסטר טוען שיש לו בן דוד שנאכל על ידי הגרוק, ומומינאבא הצעיר מציל את דודתו של מר המיולין מהגרוק אשר התכוונה לאכול אותה. אף על פי כן, במהלך עלילת הספר הגרוק לא אוכלת בפועל אף דמות, ומכיוון שהספר נכתב כספר זיכרונות של מומינאבא, בהחלט ייתכן שמומינאבא הגזים מעט על מנת שהוא יראה יותר הרואי. לגרוק יש תפקיד קטן בעלילה כאשר היא רודפת אחר מנהלת בית היתומים הקפדנית.
* משפחת המומינים - חורף קסום (1957) - הגרוק מופיעה מספר פעמים בעלילה של הספר, אם כי הפעם מושם יותר דגש על החיים הקשים של הגרוק ועל הרחמים שיש לדמויות האחרות כלפיה במקום להציגה כדמות נבל מפחידה שכולם חוששים ממנה. דינורה אפילו מביעה הזדהות כלפיה כאשר הגרוק מנסה לחמם את עצמה ליד המדורה.
* מומינאבא והים (1965) - בסיפור זה הגרוק ממשיכה ללכת לעמק המומינים על מנת להתחנן בפני מומינטרול שיראה לה את להבת העששית שלו. סיפור זה הוא אחד מהתיאורים הכי אמפתיים לדמותה של הגרוק בסדרת הספרים, והוא אפילו מכיל מספר חלקים קצרים שנכתבו מנקודת מבטה של הגרוק.
* מי יעודד את רשוש? (1960) - רשוש נושך אותה כאשר הוא מנסה להציל את מיפל, אם כי לא ידוע אם הגרוק החזיקה במיפל כבת ערובה או לא.

קטגוריה:דמויות המומינים
סילביוס לאופולד וייס

**סילביוס לאופולד וייס** (בגרמנית: **Sylvius Leopold Weiß**; 12 באוקטובר 1687 – 16 באוקטובר 1750) היה מלחין גרמני ונגן לאוטה. אחד המלחינים החשובים והמרכזיים ברפרטואר ללאוטה סולו. חלק מיצירותיו עובדו לגיטרה קלאסית ומהווים חלק מקובל ברפרטואר לכלי זה.

## ביוגרפיה
נולד בגרוטקאו שליד ברסלאו. אביו, יוהאן יאקוב וייס, היה אף הוא נגן לאוטה נודע. וייס שירת בחצרות מלכים ונסיכים בברסלאו, רומא ודרזדן. כנגן הצטיין בשליטתו הטכנית וביכולת האלתור שלו, כמלחין היה פורה וכתב מעל 600 יצירות ללאוטה סולו בתבנית של סונאטה בארוקית ושל סוויטה (פרטיטה). כמו כן כתב גם קונצ'רטי ויצירות קאמריות, מרובן שרדו רק חלקי הסולו ללאוטה.

בדרזדן, שם שהה בסוף ימיו, התיידד עם וילהלם פרידמן באך דרכו הכיר את אביו, יוהאן סבסטיאן באך. יוהאן פרידריך רייכארדט דיווח שוייס איתגר את באך לנגינת מודולציות וקונטרפונקטים מורכבים, כאשר וייס מבצע אותם בלאוטה ובאך בצ'מבלו ובעוגב (הנגינה בלאוטה קשה ומסובכת יותר). יש בכתובים סוויטה בלה מז'ור לכנור ולצ'מבלו, BWV 1025 אשר יוחסה בטעות לבאך אך למעשה היא עיבוד של באך ליצירה מאת וייס, סונטה ללאוטה סולו בלה מז'ור, SC 47. יש הסוברים כי יצירותיו של באך ללאוטה (995, 996, 997, 998, 999, 1000) נכתבו עבור וייס.

## קישורים חיצוניים

* האתר הרשמי   
* דף בארכיון המוזיקה באינטרנט
* דף במסד הנתונים של המלחינים הקלאסיים

קטגוריה:נגני לאוטה
קטגוריה:מלחינים גרמנים במאה ה-17
קטגוריה:מלחינים גרמנים במאה ה-18
קטגוריה:ילידי 1687
קטגוריה:נפטרים ב-1750
השמנטפים

[שמאל|ממוזער|200px|השמנטפים ב"פארק המומינים" ב[פינלנד]]
**שמנטפים** (בשוודית: **Hattifnattarna**) או **סמרמרים** הם יצורים בדיוניים ומהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

## מאפיינים
השמנטפים הם יצורים שתמיד תועים בקבוצות גדולות. הדבר היחיד שמעניין אותם הוא להגיע לאופק – וכשהם מגיעים, הם ממשיכים במסעם. הם צומחים מזרעים שנשתלים בליל אמצע הקיץ.

השמנטפים לבנים ומזכירים במראהם פטריות דקות. עינהם הגדולות והלא ממוקדות משנות את צבען לפי הסביבה. השמנטפים חרשים ואילמים, אך מתקשרים ביניהם בטלפתיה.

הם נוהגים להתקבץ בלהקות גדולות וצפופות מאוד, עומדים ורועדים. דבר פרט לשוטטות לא מעניין אותם. הם אינם זקוקים למזון או שינה.

לשמנטפים ברומטר שמשמש אותם כדי לדעת מתי צפויה סופת ברקים. הם מתאספים סביב עץ הארז העתיק שבראש הרי הבדידות כדי להטען מהברקים בזמן סופה. השמנטפים נטענים על ידי החשמל, ולכן רצוי לשמור מהם מרחק בגלל סכנת התחשמלות. ניתן לחוש בנוכחותם כמטען חשמלי באוויר. בזמנים אחרים הם אינם מזיקים. באמצע הקיץ, השמנטפים מתאספים על האי שלהם לכנס שנתי, לאחריו הם ממשיכים לנדוד.

## הופעות בספרי הסדרה
המומינים נתקלו בשמנטפים לראשונה בספר "משפחת המומינים והשיטפון הגדול" (1945) בו מומינאמא מספרת כיצד השמנטפים הצטרפו אליה בעת שחיפשה אחר מומינאבא וכיצד הם נעלמו לאחר מכן. השמנטפים מופיעים גם בספרים "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" (1946), "משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף" (1948), "ספר הזכרונות של מומינאבא" (1950), "קיץ מסוכן בעמק המומינים" (1954) ובספר "משפחת המומינים - חורף קסום" (1957).

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:דמויות המומינים
קטגוריה:דמויות אנימציה
קטגוריה:בעלי חיים בדיוניים
סנורק

300px|ממוזער|סנורק ליד ספינתו המעופפת, מתוך מחזה תיאטרון על המומינים
**סנורק** (בשוודית: **Snorken**, בפינית: **Niisku**) הוא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.

סנורק מופיע לראשונה בספר המומינים השני, "כוכב שביט בעמק המומינים".

בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, אסף כחולי דיבב את קולו של סנורק.

## אישיות
סנורק הוא חנון גאון וחרוץ. מוכשר באופן יוצא מן הכלל בבניית מכונות חדשות וממציא דברים חדשים בלי סוף. תושבי עמק המומינים לעיתים קרובות מבקשים מסנורק עזרה בפתרון בעיות מסובכות. לסנורק ידי זהב, ולפעמים הוא בונה את ההמצאות המורכבות שלו בבית המלאכה שגם אותו בנה. בבית מלאכה זה בנה את הספינה המעופפת הביזארית שלו.

כשמבקשים ממנו, סנורק ממהר "להפשיל שרוולים" ומבצע ברמה גבוהה את המשימות המורכבות ביותר. הדיוק הוא חיוני עבורו. הוא לא יהסס להסביר איך הוא חושב שבעיות יכולות וצריכות להיפתר, ולכן הוא נחשב מעט "חכמולוג". 

כקורא נלהב וסקרן, סנורק חוקר דברים בשביל עצמו, ולאחר מכן מעביר את הידע ואת המסקנות לאחרים.

## מראה חיצוני
מראהו החיצוני של סנורק דומה לזה של יתר המומינים - דמותו כשל טרול לבן וקטן בעל אף גדול המזכיר היפופוטם. צורתו עדינה ועגלגלה. כמו אצל שאר המומינים - עיניו גדולות ואוזניו קטנות, וציצית בקצה זנבו.

לסנורק בלורית והוא מרכיב משקפיים מרובעים.

## משפחת המוצא
סנורק הוא אחיה של סנורקה. סנורק ואחותו סנורקה הם סנורקים (Snorks), זן שונה במקצת מהמומינים. תכונה מיוחדת של סנורקים היא שהם משנים את גוון עורם לפי מצב רוחם. כאשר סנורק עצוב או מאוכזב, צבע עורו נעשה ירוק בהיר. בסדרת הספרים לא מוצגים קרובי משפחתם או הוריהם של סנורק וסנורקה.

קטגוריה:דמויות המומינים
קטגוריה:בעלי חיים בדיוניים
בנימין קריתי

**בנימין (בני) קריתי** (נולד ב-31 באוגוסט 1952) היה ראש עיריית טבריה בין השנים 1998–2003, נווט בדרגת אלוף-משנה בדימוס.

## קורות חיים
קריתי נולד בחיפה. היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי. שירת בטייסת 201. ב-19 באפריל 1974, בעת תקיפת סוללת טילים במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, הופל מטוסו מדגם F-4 פנטום באש מהקרקע והוא נפצע קשה ונשבה. ב-1 ביוני 1974 שוחרר מהשבי והוחזר לישראל.

לאחר שחרורו מהשבי הסורי למד משפטים, סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות לימודי תואר שני במסלול המשולב של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. כמו כן היה חבר בסגל ההוראה באוניברסיטת תל אביב.

שימש יועץ משפטי במפקדת הפרקליטות הצבאית ובתפקידים מבצעיים בחיל האוויר והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.

## פעילות
לאחר שחרורו הקים משרד עורכי דין. התמחה בחדלות פרעון ושימש כמנהל מיוחד, כונס, מפרק, נאמן בשורה ארוכה של תיקים לרבות - קלרין (כולל טבריה קלאב הוטל), גינדי, אחים הורוביץ, אבני מרום, א.פ.פ. קונסטרקשן וחברות רבות נוספות. התמחותו העיקרית היא בנייה והשלמה של מיזמי בנייה מורכבים במטרה לסייע לרוכשי דירות שנפגעו בעקבות קריסות של חברות בניה. במסגרת זו נבנו והושלמו על ידו אלפי דירות מגורים ויחידות נופש של חברות שקרסו.

לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1998, הקים רשימה עצמאית בשם "טבריה אחת" ורץ מטעמה לראשות עיריית טבריה. רשימתו זכתה ל-2 מנדטים במועצת העיר וקריתי ניצח את צביקה כהן במירוץ לראשות העיר עם 57.5% מקולות הבוחרים לעומת 42.5% לכהן. בזמן כהונתו כיהן כיושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ובניה וכחבר הוועדה המחוזית צפון לתכנון ובניה. כמו כן שימש כיושב ראש אס"פ טליה וכחבר במועצת המנהלים של החברה למשק וכלכלה.

בשנת 2000 נפגעה העיר באופן קשה מהעימות עם ערביי ישראל, אולם הוא הצליח לשקם אותה. במסגרת תפקידו הצליח להגדיל את שטח השיפוט של טבריה בקרוב ל-50 אחוזים. תקופת כהונתו התאפיינה בדו-שיח חיובי ומכבד עם הציבור הדתי שאפשר את תפקודה של העיר כעיר תיירות גם בסופי שבוע.

## פעילות ציבורית
לאחר סיום כהונתו מתמקד בפעילות ציבורית וחברתית, בגינה קיבל בשנת 2008 את אות הנשיא למתנדב מידי הנשיא שמעון פרס.

בשנת 2003 יזם והקים את "קרן ילדי ישראל", שמטרתה לספק ארוחות חמות לילדים ולנזקקים ולתמוך במוסדות שמסייעים לאוכלוסיות מוחלשות. שימש כיושב ראש הנהלת "מפעל-חיים", שמפעילה כ-15 בתי תמחוי בכל רחבי ישראל וכיושב ראש פרויקט "ארוחה-חמה" עבור ילדים. משמש שנים רבות כחבר ועד מנהל באגודת הידידים של בית החולים פדה-פוריה, ושימש שנים רבות כחבר ועד מנהל של מכללת כנרת בעמק הירדן, פעיל בעמותת בית חיל האוויר, מתנדב בשיטור הימי וממשיך לשרת באופן פעיל במילואים. כמו כן התנדב לחנוך ראשי רשויות במגזר הערבי ולסייע להם בקשר עם רשויות המדינה.

בשנת 2013 נישא לדנה ריבס. הוא אב לחמישה ילדים, מתוכם שניים שאומצו על ידו.

לקראת בחירות 2018 הופעלו עליו לחצים מצד תושבים רבים בטבריה לחזור ולהתמודד על ראשות העיר. קריתי הצהיר על כוונתו להתמודד אך בהמשך חזר בו והביע תמיכה בראש העיר המכהן דאז יוסי בן דוד. עם זאת הוא ממשיך להיות פעיל ציבורית בטבריה והוא חבר בוועד המנהל של הקרן לפיתוח טבריה.

## קישורים חיצוניים

* 
* עו"ד, אל"ם (מיל') בנימין קריתי, באתר קרן ילדי ישראל
* אות הנשיא למתנדב 2008, באתר "התנדבות בישראל"

## הערות שוליים

קטגוריה:ראשי עיריית טבריה
קטגוריה:נווטי חיל האוויר הישראלי
קטגוריה:שבויי צה"ל במלחמת יום הכיפורים
קטגוריה:פרקליטי הפרקליטות הצבאית
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב: משפטים
קטגוריה:אלופי-משנה בחיל האוויר
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1952
מריה קוושנייבסקה

שמאל|ממוזער|220px|קברה של מריה קוושנייבסקה
**מריה ידוויגה קוושנייבסקה-מלשבסקה** (בפולנית: **Maria Jadwiga Kwaśniewska-Maleszewska**;  15 באוגוסט 1913 – 17 באוקטובר 2007) הייתה אתלטית פולנית, זוכת מדליית ארד אולימפית (ברלין 1936) בהטלת כידון.

## ביוגרפיה
קוושנייבסקה נולדה בלודז'. הייתה מורה לחינוך גופני.

בשנת 1930 זכתה לראשונה באליפות פולין בקפיצה לרוחק בתוצאה השל 4.86 מטר. היא השתתפה בנבחרת פולין בכדורסל במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג שבצ'כוסלובקיה בספטמבר אותה שנה וזכתה במדליית ארד.

באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 41.80 מטר, אחרי טילי פליישר שקבעה שיא אולימפי חדש של 45.18 מטר ולואיזה קרוגר (43.29 מטר), שתיהן מגרמניה.

במלחמת העולם השנייה הייתה פעילה במחתרת האנטי-נאצית, ועזרה למאות אנשים, פולנים ויהודים רעבים וחסרי בית.

באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 סיימה במקום שישי בהטלת כידון (38.57 מטר) ובמקום שביעי בהדיפת כדור ברזל (11.06 מטר).

ב-17 באוקטובר 2007 נפטרה בוורשה בהיותה בת 94.

## תארים והישגים
*זכתה 5 פעמים באליפות פולין בהטלת כידון (1931, 1935, 1936, 1939 ו-1946)
*זכתה 3 פעמים באליפות פולין בקרב חמש (1934, 1935 ו-1936)
*זכתה פעם אחת באליפות פולין קפיצה לרוחק (1930)
*זכתה 4 פעמים באליפות פולין בהרמת כוח (1931, 1934, 1935 ו-1936)
*זכתה פעם אחת באליפות פולין בריצת 60 מטר באולם (1946)
*זכתה  פעם אחת באליפות פולין בקפיצה לרוחק באולם (1946)

## שיאים איישיים
*הטלת כידון: 44.03 מטר (1936)

## קישורים חיצוניים

* מריה רבשניבסקה, באתר ŁKS Łódź 

קטגוריה:מצילים בשואה: פולין
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות האזרחי פובונזקי
קטגוריה:מטילות כידון
קטגוריה:קופצות לרוחק
קטגוריה:אצניות פולניות
קטגוריה:הודפות כדור ברזל פולניות
קטגוריה:אתלטיות באולימפיאדת ברלין (1936)
קטגוריה:זוכות מדליית ארד אולימפית פולניות: אתלטיקה
קטגוריה:מעוטרי צלב הגבורה
קטגוריה:ילידות 1913
קטגוריה:פולנים שנולדו ב-1913
קטגוריה:פולניות שנפטרו ב-2007
קטגוריה:פולנים שנפטרו ב-2007
בנימין ביינוש פינקל

הרב **בנימין ביינוש פינקל** (מכונה: **ר' בייניש**; 1913, ה'תרע"ג – 13 בפברואר 1990, י"ח בשבט ה'תש"ן) היה ראש ישיבת מיר בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.

## ביוגרפיה
נולד בעיירה מיר שבבלארוס לרב אליעזר יהודה פינקל, ולמלכה, בתו של הרב אליהו ברוך קמאי, שכיהן אז כראש הישיבה וכרבה של העיירה מיר. בהיותו בן שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה, והוא עבר עם משפחתו לעיר סטויבץ, יחד עם תלמידי ישיבת מיר. כעבור זמן עברה הקבוצה לפולטבה. עם סיום המלחמה נפטר סבו ראש הישיבה הרב קמאי, ואביו התמנה תחתיו כראש הישיבה. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו, יחד עם תלמידי הישיבה, לווילנה, שם שהו עד אמצע שנת ה'תרפ"א (1921). בקיץ ה'תרפ"א שב עם משפחתו למיר, ואביו חידש את פעילותה של הישיבה במקום. בבחרותו למד בישיבת מיר, והיה מתלמידיו של אביו.

בשנת ה'תש"א (1941) עלה לארץ ישראל עם קבוצת תלמידים בראשות אביו, והוא התיישב בירושלים. הוא סייע לאביו בהקמת הישיבה בירושלים, ולאחר מכן סייע לו במשך עשרות שנים באחזקתה. בשנת ה'תש"ב (1942) נישא לאסתר יענטא, בתו של הרב שמואל גריינימן, שבשנות ה-20 כיהן כמנהלה של ישיבת מיר וסייע לאביו באחזקתה (אסתר נפטרה בגיל 90, בכ"ח אב ה'תשע"ז). במשך תקופה התגורר בבני ברק והתפלל בבית הכנסת של החזון איש.

לאחר פטירת אביו הרב אליעזר יהודה פינקל, בי"ט בתמוז ה'תשכ"ה, התמנה תחתיו כראש הישיבה ומנהלה. לצדו עמד גיסו, הרב חיים שמואלביץ. בתקופתו יזם בישיבת מיר את שיטת ההספק, שכונתה "הדף", לפיה יש להשלים לימוד של חמישה דפי תלמוד מדי שבוע. נודע בענוותנותו ובצניעותו הרבה. במשך שנים נהג להתפלל מדי יום בכותל המערבי.

לאחר הקמת דגל התורה, בשנת ה'תשמ"ט (1988), הזמינו הרב שך להצטרף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.

נפטר בשנת ה'תש"ן. בהלווייתו שיצאה מישיבת מיר הספידו הרב שך.

## חיים אישיים
הותיר אחריו חמש בנות, שכולן נשואות לרבנים ילידי ארצות הברית:
* חתנו הגדול, בעל בתו לאה, הרב נתן צבי פינקל, התמנה לאחר פטירתו לראש הישיבה.
* הרב נחמן ליבוביץ, ר"מ בישיבה.
* הרב נתן ישראל גלושטיין, ר"מ בישיבה.
* הרב בנימין קרליבך (נינו של הרב שלמה קרליבך מליבק), ר"מ בישיבה.
* הרב אהרן שרגא הלוי לופיאנסקי, ראש ישיבה בארצות הברית.

## אילן יוחסין

#### משפחתו

#### משפחת אשתו

## קישורים חיצוניים
* ספרו, **[https://www.otzar.org/wotzar/book.aspx?169134& שיעורי מרן הג"ר בנימין ביינוש פינקל]**, על מסכת בבא מציעא, באתר אוצר החכמה
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:עולים במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:ראשי ישיבת מיר
קטגוריה:חברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה
בנימין
קטגוריה:משפחת קרליץ
קטגוריה:משפחת גריינימן
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1913
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1990
זלמן רוטברג

הרב **זלמן רוטברג** (תרע"ג, 1913 - ח' בסיוון תשס"ב, 19 במאי 2002) היה ראש ישיבת בית מאיר בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.

## תולדותיו
נולד בעיירה ליפנישוק שבבלארוס לרב טוביה רוטברג, שכיהן כרב העיירה ולימים רבה של לונה, פלך הורדנה. בצעירותו למד בישיבת שער התורה, והיה מתלמידי ראש הישיבה הקטנה הרב משה מרדכי שקופ, בנו של הרב שמעון שקופ. בסוף שנות ה-20 עבר ללמוד בישיבת מיר. בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל יחד עם חברו הקרוב, ולימים מחותנו, הרב שמואל רוזובסקי, והשניים נכנסו ללמוד בישיבת לומז'ה בראשות הרב ראובן כץ שאף השיג להם את אישור העלייה לארץ. בשנת תש"ב (1941) נישא לשרה, בתו של הרב מאיר קרליץ. את הצעת השידוך הציע אחיו של הרב מאיר קרליץ, החזון איש. אשתו, שרה רוטברג, הייתה מפקחת בכירה בחינוך העצמאי. לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל.

עם כינונה מחדש של ישיבת מיר בירושלים (1946) נקרא בידי רבו משכבר הימים, הרב אליעזר יהודה פינקל לגבש סביבו חבורת בחורים שתהווה את הבסיס לישיבה המתחדשת עד בואה של קבוצת הבחורים הוותיקים עם אנשי הצוות ששהו בשאנגחאי. בתקופה זו העביר בישיבה שיעורים בשבתות לכל בני הישיבה. גם כשהגיעו אנשי הצוות הוותיקים בשנת 1949 המשיך בתפקידו לצד הר"מ הוותיק הרב חיים שמואלביץ עד אמצע שנות ה-50.

בחורף ה'תשי"ח (1957) יסד עם גיסו הרב שלמה שמשון קרליץ את ישיבת בית מאיר בשיכון חזון איש בבני ברק, על שם אבי המשפחה, הרב מאיר קרליץ. מוסדות הישיבה כוללים גם ישיבה קטנה וכולל אברכים.

לאחר הקמת דגל התורה, בשנת תשמ"ט (1988), הזמינו הרב שך להצטרף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.

לאחר פטירתו התמנה בנו, הרב צבי רוטברג, לראשות הישיבה. חתניו משמשים כר"מים בישיבה.

## חיים אישיים
היה נשוי לשרה (לבית קרליץ). בנם הרב צבי ממלא את מקום אביו בראשות ישיבת בית מאיר.

## ספריו
* **משנת טוביה**, בני ברק: ישיבת בית מאיר, תשמ"ט - על מסכתות התלמוד
* **טוב דעת** בני ברק: ישיבת בני מאיר, תשמ"ו-תשנ"ב - מאמרי מוסר

## לקריאה נוספת
* הרב יוסף שק, ולבקר בהיכלו: פרקים בדבירי ימיה של הישיבה, מייסדה ומחוללה. בתוך: **בהיכלו**: ספר היובל של ישיבת בית מאיר, בני ברק תשס"ח.

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אנשי העלייה החמישית
קטגוריה:חברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה
קטגוריה:משפחת קרליץ
קטגוריה:ראשי ישיבה ליטאים בישראל
קטגוריה:בוגרי ישיבת שער התורה-גרודנה
קטגוריה:בוגרי ישיבת מיר (בלארוס)
קטגוריה:בוגרי ישיבת לומז'ה-פתח תקווה
קטגוריה:אישים הקבורים בבית הקברות פוניבז'
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1913
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2002
יצחק שיינר

הרב **יצחק אריה שיינר** (י"ד בחשוון ה'תרפ"ג, 5 בנובמבר 1922 – י"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021) היה ראש ישיבת קמניץ בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.

## ביוגרפיה
נולד בפיטסבורג לדב ופרל שיינר, שהיגרו מפולין, בצעירותו למד ב-Peabody High School  לאחר מכן נרשם לאוניברסיטת פיטסבורג אך הרב אברהם דוד בנדר שיכנעו ללכת לישיבה, וב-1938 החל ללמוד בישיבת רבנו יצחק אלחנן ובישיבת תורה ודעת, והיה מתלמידיו של הרב שלמה היימן, ושל הרב ראובן גרוזובסקי אשר בסוף שנות ה-40 השיאו לאחייניתו אסתר לאה, בתו של הרב משה ברנשטיין ונכדתו של הרב ברוך בר ליבוביץ.

בשנות ה-60 עמד בראשות ישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ.

חותנו הרב ברנשטיין עמד בראשות ישיבת קמניץ בירושלים. לאחר פטירתו מונה הרב שיינר לתפקיד, לצד גיסו הרב אשר ליכטשטיין ובן דודו הרב חיים שלמה ליבוביץ. לאחר פטירת הרב ליבוביץ בשנת תשע"ו, היה הרב שיינר ראש הישיבה היחיד.

בשנת תשס"ג צורף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.

הרב שיינר ואשתו (נפטרה ב-2007) התגוררו בשכונת כרם אברהם בירושלים.

נפטר בי"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021 ממגפת הקורונה.

## קישורים חיצוניים

*הספדים על הרב יצחק שיינר באתר קול הלשון
*
*
*אשכול אודותיו בפורום אוצר החכמה
*נעמה גרין, הגר"י שיינר זצ"ל: "לאחר תיכון ואוניברסיטה – זכיתי להכיר את התורה. בזכות...", באתר הידברות, 22 ביוני 2021

* Nachman Seltzer, **Rav Yitzchok Scheiner,** Mesorah Publications, 2022.

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי פנסילבניה
קטגוריה:פיטסבורג: אישים
קטגוריה:בוגרי ישיבת תורה ודעת
קטגוריה:חברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה
קטגוריה:משפחת ברוך בר ליבוביץ
קטגוריה:ראשי ישיבה ליטאים בישראל
קטגוריה:ראשי ישיבה שווייצרים
קטגוריה:מונטרה: רבנים
קטגוריה:כרם אברהם: אישים
קטגוריה:ישראלים ילידי ארצות הברית
קטגוריה:ישראלים שנפטרו במגפת הקורונה
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו במגפת הקורונה
קטגוריה:יהודים הקבורים בהר המנוחות
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1922
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1922
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2021
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2021
אורית שחם-גובר

**אורית שחם-גובר** (נולדה ב-7 בדצמבר 1952) היא סופרת ואוצרת מוזיאונים היסטוריים. משמשת האוצרת הראשית של אנו - מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות.

## ביוגרפיה
אורית שחם-גובר היא בתו של הסופר והמחזאי נתן שחם, נכדתו של הסופר והמסאי אליעזר שטיינמן ואחייניתו של הסופר והפובליציסט דוד שחם. נולדה בקיבוץ בית אלפא, בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה כללית (אוניברסיטת תל אביב), תואר שני בחינוך במוזיאונים (אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.סי.), ותואר שלישי במוזאולוגיה (אוניברסיטת חיפה). יצירתה הספרותית כוללת ארבעה רומנים, שלכולם נגיעה בזיכרון הישראלי, דרכי התהוותו והאופן שבו היחידים והחברה הישראלית בוחרים לשמר אותו. שחם-גובר הרצתה שנים רבות באוניברסיטת חיפה.

## ספרים ותסריטים

* "איפה היית בשישה באוקטובר", רומן הנוגע במלחמת יום הכיפורים, ספריית פועלים, 2001
* "ובאתי על החתום", רומן מחיי הדור השני לשואה, הוצאת כתר, 2005
* "טיסת יום", סיפור אהבה ששורשיו בילדות בקיבוץ, הוצאת כתר, 2008
* "האחרת", סיפור בלשי פסיכולוגיסטי-ספרותי, בהוצאת כתר, 2013

## כתיבה עיונית
"חינוך במוזיאונים", עריכה, קובץ מאמרים בנושא מוזאולוגיה, הוצאת המועצה לשימור אתרים, 1994

"הגרסה שלנו" – תכנון בית הפלמ"ח ומוזיאון בגין כמרחבים מעצבי זיכרון, עבודת תזה לתואר PhD, אוניברסיטת חיפה.

## מוזיאונים שאצרה
מוזיאון הפלמ"ח, מוזיאון הרצל, מוזיאון בגין, אתר מצדה, מוזיאון אסירי המחתרות בעכו, הבית השרוף ברובע היהודי בעיר העתיקה, חצר הקואופרציה במרחביה, ועוד. כיום משמשת כאוצרת הראשית של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות.

## לקריאה נוספת
**על המחברת ויצירתה**:

**על "איפה היית בשישה באוקטובר":**
* בלבן, אברהם. שוחטת פרות שחוטות. ידיעות אחרונות, המוסף לשבת - תרבות, ספרות, אמנות, ב' בחשוון תשס"ב, 19 באוקטובר 2001, עמ' 28.
* דרומי, אורי. נשות הנעדרים והמערכת. הארץ, מוסף ספרים, גל' 463 (כ"ה בטבת תשס"ב, 9 בינואר 2002), עמ' 1, 12.
* מלצר, יורם. אמנות המרחק והקרבה. מעריב, מוסף שבת - ספרות וספרים, י"ט באלול תשס"א, 7 בספטמבר 2001, עמ' 26.

**על "ובאתי על החתום":**
* הופמן, חיה. סודות במשפחה. ידיעות אחרונות, המוסף לשבת - ספרות, י"א באייר תשס"ה, 20 במאי 2005, עמ' 28–29.

## קישורים חיצוניים

* 
* ובאתי על החתום באתר הוצאת "כתר"
* 
* 
* 

קטגוריה:סופרות כותבות עברית
קטגוריה:סופרים כותבי עברית
אורית
קטגוריה:אוצרות ישראליות
קטגוריה:אוצרים ישראלים
קטגוריה:בית אלפא: אישים
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון
קטגוריה:בעלות תואר דוקטור מאוניברסיטת חיפה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת חיפה
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1952
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1952
ניוטאימורי

שמאל|ממוזער|250px|אישה שעל גופה העירום פזורות מנות סושי
שמאל|ממוזער|250px|אישה אוכלת סושי ישירות מגופה של אישה אחרת
**ניוטאימורי** (ביפנית: 女体盛り - "הצגה על גוף אישה") או "**בודי סושי**" (באנגלית: **body sushi**) הוא הגשת סושי וסשימי (מאכלים קרים מהמטבח היפני) על גוף אישה עירומה (עירום מלא או חלקי). המונח **נאנטאימורי** (ביפנית: 男体盛り) מתייחס להגשת מאכלים אלה על גבי גופו של גבר עירום.

ראשיתו של המנהג בשנות ה-80 של המאה ה-20 והוא היה נפוץ זמן קצר במספר מועט של אתרים, לרוב באתרים שסיפקו שירותים אירוטיים ומיניים. המנהג הפסיק זמן קצר לאחר שהתחיל, בשל העובדה שחום הגוף מחמם את הסושי אשר נהוג לאוכלו קר, ומשנה את טעמו לרעה. מאידך, המנהג פורסם בעיתונות המערבית והסינית ויצר שערורייה ברחבי העולם בגלל הטענה שהנוהג הוא השפלת הנשים שמשמשות ככלי אכילה, והנאלצות לשכב שעות כשעליהן אוכל קר. על אף ביקורת זו החלו מסעדות בלונדון ובניו יורק לקיים אירועים מיוחדים בהם ניתן היה לאכול בצורת הגשה זו, ובארצות הברית הופעל אף שירות הנותן "טייק אוויי" של ניוטאימורי (והכולל דוגמן או דוגמנית המגיעים לבית הלקוח עם המנה).

בשנת 2005 נאסר סגנון האכילה בחקיקה בסין מסיבות של היגיינה.

## אזכורים תרבותיים
נוהג זה הופיע בסצנת הפתיחה של הסרט "Map of the Sounds of Tokyo" וכן בסרט סקס והעיר הגדולה ובווידאו קליפ לשיר חמסה חמסה של עדי ביטי.

## ראו גם

* ריהוט אנושי

## קישורים חיצוניים

* מתן אברמוביץ', '''סושי ודוגמניות עירומות למנה עיקרית''', עכבר עולם
* סרטון המתאר נאנטאימורי בפולין
## הערות שוליים

קטגוריה:מזון: דרכי הגשה
קטגוריה:אמנות גוף
קטגוריה:אקטים מיניים
קטגוריה:מילים וביטויים ביפנית
קטגוריה:פטישיזם מיני
קטגוריה:עירום
קטגוריה:סושי
יחיאל ברקוביץ'

**יחיאל מאיר ברקוביץ**' (1855 – 2 באוגוסט 1926) היה ראש מתיישבי החורן, ממייסדי "האגודה של יהודי רומניה להתנחלות בארץ ישראל" וממקימי המושבה יבנאל.

## תולדות חייו
נולד ביאשי שברומניה. בתקופה זו, מכיוון ששמות משפחה קבועים לא היו בשימוש, נקרא הבן על שמו הפרטי של אביו (ברקו גרוס) בשם המשפחה "בן ברקו" - ברקוביץ'.

למד בחדר ובישיבה עד גיל 17. נשא לאישה את טובה ברקוביץ' כשהייתה בת 14. הוא עסק במסחר כספק לצבא והצליח בעסקיו. מנעוריו היה חובב ציון. גידל את ילדיו בחינוך יהודי מסורתי.

בתרנ"ב (1892), בהיותו בן 37, ויתר על עסקיו וביקר בארץ ישראל. בשובו השתתף כציר בוועידה הציונית בגאלאץ, בה מסר את רשמיו ממסעו. לאחר הוועידה היה בין מייסדי "האגודה של יהודי רומניה להתנחלות בארץ ישראל", ובמסגרת זו נסע לצרפת להיפגש עם הברון אדמונד דה רוטשילד כדי לקדם את רכישת הקרקעות לקראת עלייה לארץ.

בתרנ"ו (1896) עלה לארץ, בראש הקבוצה הראשונה שהתיישבה בסאחם ג'ולן, באזור החורן (דרום סוריה). אשתו טובה ועשרת ילדיהם הצטרפו עם עוד 25 משפחות מאוחר יותר. לאחר שלוש שנות קשיי הסתגלות למקום, תנאי מחיה קשים, מחלות וגנבות מצד שכניהם הערבים, נאלצו המתיישבים לנטוש את המושבה בחיפזון ולעבור לראש פינה, בה ישבו למשך שנתיים. עם רכישת אדמות ימה, הוקמה המושבה יבנאל, ובה הקימו את ביתם אלו שנותרו ממתיישבי החורן.

ברקוביץ' היה איש ציבור וחבר ועד המושבה במשך שנים רבות. הוא נפטר בחיפה בתרפ"ו (1926) והובא לקבורה ביבנאל.

## לקריאה נוספת
* משפחת ברקוביץ': בדרך החורן ליבנאל (ערכה: הדסה שפיר), 1980

## קישורים חיצוניים
* 
* סיפורו של דוד ברק, נכדו של יחיאל ברקוביץ, באתר שישי בגולן
* סיפורו של יחיאל ברקוביץ', באתר YBA מרכז ישיבות בני עקיבא
* האמת שהושתקה - רמת הגולן תמורת החורן והבעלות של ישראל, באתר של ד"ר גיא בכור, 29 בינואר 2012

קטגוריה:אנשי העלייה הראשונה
קטגוריה:יבנאל: אישים
קטגוריה:מייסדי מושבות בארץ ישראל
קטגוריה:אנשי היישוב ילידי רומניה
קטגוריה:התיישבות יהודית בחורן
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנולדו ב-1855
קטגוריה:ארץ-ישראלים שנפטרו ב-1926
משפחת המומינים והשיטפון הגדול

**משפחת המומינים והשיטפון הגדול** (בשוודית: **Småtrollen och den stora översvämningen**) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון אשר פורסם לראשונה בשנת 1945 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זה היה הספר הראשון בסדרת המומינים. הספר אשר יצא לשווקים במהלך סוף מלחמת העולם השנייה, נחשב לעיתים רבות בתור פריקוול לסדרת ספרי המומינים משום שרוב הדמויות הראשיות מוצגות רק בספר הבא בסדרה "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים". הספר לא תורגם לעברית.

## עלילת הספר
בתחילת הספר מומינאמא ומומינטרול מחפשים אחר מומינאבא ביער חשוך ומסתורי בשעות הלילה. בעודם ביער הם פוגשים ביצור קטן וחסר שם אשר מחליט לסייע להם ובעקבות כך מצטרף אליהם במסעם  (בספרים הבאים בסדרה הוא מוצג בשם "סניף"). בהמשך הם מותקפים על ידי נחש ענק אך נערה צעירה ויפה עם שיער כחול בוהק בשם טוליפה מצילה אותם. לאחר מכן הם מוצאים את ביתו של איש זקן, אשר מזמין אותם לחיות בגינה שלו, אשר עשויה כולה ממתקים. אולם הם מחליטים להמשיך בדרכם.

מומינאמא מותקפת בהמשך על ידי חרק מסוג ארינמל אך האחרים מצילים אותה. לאחר מכן הם מאתרים את השמנטפים ומקבלים את אחת הסירות שלהם. בהמשך, לאחר שטרול-ים מוביל אותם ליבשת מרוחקת, החבורה מגיעה למגדלור בו חי ילד עם שיער אדמוני אשר מציין בפניהם כי הוא ראה את מומינאבא. בעקבות כך מומינאמא, מומינטרול וסניף ממשיכים בדרכם בעוד שטוליפה נשארת לגור עם הילד אדום השיער.

לאחר מכן מתחיל שיטפון. החברה מצליחה להציל בדרכם חתולה ואת גוריה. בהמשך הם מוצאים מסר בבקבוק ממומינאבא ובסיוע חסידה הם מאתרים את מומינאבא אשר מצא מקלט על עץ. הם מצילים את מומינאבא והולכים למקום אחר שאליו לא הגיע השיטפון. בהמשך הם מאתרים את בית המומינים, אותו מומינאבא בנה בעצמו עבור המשפחה, אשר נסחף בשלמותו בשיטפון.

## קישורים חיצוניים
* 

קטגוריה:המומינים
קטגוריה:ספרי 1945