שעת הזאבים (סרט, 1968)

**שעת הזאבים** (בשוודית: **Vargtimmen**; באנגלית: **Hour of the Wolf**) הוא סרט אימה פסיכולוגי  שוודי בבימויו של אינגמר ברגמן, ובכיכובם של מקס פון סידוב וליב אולמן. הסרט יצא לאקרנים ב-1968. עלילתו עוסקת בהיעלמותו של הצייר יוהאן בורג, אשר נתקף בחזיונות מבעיתים ובנדודי שינה לאחר הגעתו לאי  יחד עם אשתו ההרה אלמה.

## עלילה
הצייר יוהאן בורג ואשתו ההרה אלמה מגיעים לאי קטן בשם בלטרום בארכיפלג האיים הפריזיים. יוהאן מעביר את זמנו בציור ציורים מפחידים המשקפים את החזיונות התוקפים אותו, ובמהרה מתחיל להעניק להם שמות, כגון איש הציפור או אוכלי הבשר. ככל שנדודי השינה שלו מחמירים כך הופכים ציוריו למבעיתים יותר ויותר, ואלמה המפוחדת נותרת לצדו, חסרת אונים.

באחד הימים מופיעה אישה מבוגרת בפתח ביתם ומציעה לאלמה לקרוא את יומנו של יוהאן, אותו הוא מחביא מתחת למיטתו. מהכתוב מגלה אלמה כי בעלה נרדף לא רק בידי פולשים בשר ודם מבין תושבי האי המפריעים למנוחתו, או בידי פנטומים דמיוניים פרי נפשו החולה, אלא גם בידי תמונות וזיכרונות שונים של חברתו הקודמת, ורוניקה וגלר.

ברון האי פון מרקנס פונה אל הזוג בהזמנה לבקר בטירתו, והשניים מגיעים לסעודת הערב. בתום הארוחה הם מצטרפים לאשת הברון, הלוקחת אותם לחדר השינה ומראה להם דיוקן של ורוניקה וגלר אשר צויר בידי יוהאן. בעוזבם את המקום חושפת אלמה בפני יוהאן כי היא פוחדת לאבד אותו לידי השדים.

באחד מלילותיו הארוכים ונטולי השינה של יוהאן, יושבים הוא ואלמה יחדיו כאשר הוא מספר לה על ורגטימן, שעת הזאבים, שבמהלכה, לטענתו, מתרחשות הכי הרבה לידות ומיתות. הוא נזכר במקרה טראומתי מילדותו בו הוריו נעלו אותו בתוך ארון בגדים ואמרו לו שחי בפנים איש קטן, ובמקרה נוסף בו יצא לדוג על אחד האיים ורצח ילד שעבר במקום.

מכרו של הברון פון מרקרס, הרברנד, מגיע לביתם של הזוג ומזמין אותם למסיבה נוספת בה לטענתו תשתתף גם ורוניקה וגלר. הוא מניח אקדח על השולחן, שלדבריו נועד לשמש כאמצעי הגנה מכל מיני חיות קטנות, ועוזב. יוהאן מרים את האקדח ויורה באלמה, ולאחר מכן בורח לעבר הטירה.

עם הגעתו למסיבה נעלמות תחפושותיהם של אורחי הברון והם נחשפים במערומיהם כשדים. יוהאן רץ ברחבי הטירה בחיפוש אחר ורוניקה, אך במקומה הוא פוגש את לינדהורסט, אחד מאורחיו של הברון, המאפר את פניו ומלביש אותו בכותונת משי, בטרם הוא מוביל אותו לורוניקה.

ורוניקה אינה זזה או מציגה סימני ערות כלשהם, ולא נראה כי היא בין החיים, אולם בבחינה קרובה יותר היא קופצת לפתע ומתחילה לצחוק. השדים תוקפים את יוהאן והוא נמלט מהטירה אל תוך היער. אלמה, אשר נפצעה מיריית האקדח אך נותרה בחיים, מתחילה לחפש אחריו. היא רואה את השדים תוקפים אותו לפני שהוא נעלם בפעם האחרונה בתוך היער.

הסרט נגמר עם עדותה של אלמה מתוך סיפורי חוויותיה ומתוך הכתוב ביומנו של יוהאן. היא תוהה האם העובדה ששניהם חיו יחד במשך זמן כה רב הובילה לכך שהייתה מסוגלת לראות את השדים שרדפו אותו, אוכלי הבשר כאמור, והאם הייתה יכולה להגן עליו בצורה טובה יותר אילו רק אהבה אותו פחות, או יותר.

## ליהוק

## הפקה
### פיתוח
ההשראה לסיפור הגיעה מסיוטיו החוזרים ונשנים של ברגמן בהם הופיעה אישה אשר הייתה מסוגלת להסיר את פניה, וישות משונה שהייתה הולכת על התקרה. תיאורו של יוהאן בו הוא ננעל בארון הבגדים בילדותו מבוסס על מקרה אמיתי מחייו של ברגמן. השפעה נוספת הייתה האופרה חליל הקסם של מוצרט, שאחת מדמויותיה, פפגנו, נהפכת לאיש ציפור מרושע, ובנוסף דמותו של לינדהורסט דרכה הביע ברגמן את פרשנותו ליצירה. כמו כן אמר כי הסופר א.ת.א. הופמן השפיע במידה מסוימת על כתיבתו.
[ממוזער|350x350 פיקסלים|ה[אי  שבארכיפלג האיים הפריזיים בו מתרחשת העלילה.]]
אלמנטים נוספים מהסיפור נובעים מתסריט אחר של ברגמן, הקניבלים, או בשמו האחר, אוכלי האדם, אותו הוא סיים ב-1964 ותכנן לצלם באי השוודי הלנדס ודרו. ברגמן נטש את התסריט לאחר שחלה בדלקת ריאות, וכשהבריא ממנה ביים את הסרט פרסונה במקומו. בתום הצילומים החליט ליצור גרסה מחודשת לתסריט בשם שעת הזאבים, אותו הגדיר באחת משורותיו של הצייר יוהאן: .

על פי בירגיטה סטין שמו של הסרט נגזר מהפולקלור השוודי, בו הביטוי שעת הזאבים מתייחס לזמן שבין השעות שלוש לחמש בלילה, לכאורה כאשר מתרחשות הכי הרבה מיתות ולידות. הפולקלוריסט בנט אף קלינטברג אמר ב-1964 שברגמן ביקש ממנהל התיאטרון שלו, ניקלס ברוניוס, לחקור את הנושא עבורו, וברוניוס פנה בתורו אל קלינטברג אשר גילה כי לשעה המדוברת אין כל קשר לפולקלור השוודי, אם כי ישנה שעת רוחות המתרחשת בין חצות לשעה אחת בלילה.

ברגמן טען כי נתקל לראשונה במונח שעת הזאבים בטקסט לטיני, אם כי לא ציין את המקור, וייתכן שטבע את המונח בעצמו. מאוחר יותר אמר שבעת כתיבת התסריט הוא חווה מעין שעת זאבים משל עצמו, ממנה השתחרר רק כאשר הפקת הסרט תמה.[ממוזער|שמורת הטבע  במחוז [סקונה, שוודיה, בה התרחשו מרבית הצילומים הראשוניים.|350x350 פיקסלים|ימין]]במהלך שלבי ההפקה המאוחרים של פרסונה ב-1966, כינס ברגמן פגישה כדי להתחיל לתכנן את שעת הזאבים. מאוחר יותר אמר: .

### ליהוק
ברגמן תכנן ללהק את ביבי אנדרסון וליב אולמן עבור סרטו הקניבלים, זאת לאחר שהכיר את אולמן דרך פגישה שארגנה אנדרסון בסטוקהולם. אולמן אמרה שהפגישה התרחשה ב-1964 ושברגמן זיהה את כשרונה בין רגע, ומיד הציע לה לעבוד איתו. מאוחר יותר הפכה למאהבתו והרתה ממנו את בתם לין. לאחר שנפרדו סיפר ברגמן כי כתב עבור הסרט את דמותה של אלמה, אשתו ההרה של יוהאן, אותה ייעד עבורה. הוא שלח לה את התסריט בדואר והיא שבה מנורווגיה בכדי להשתתף בסרט.

 עבד כבמאי ב, אולם רצה לגלם תפקיד בשעת הזאבים לאחר שראה את גרסאותיו המוקדמות של התסריט וחשב שהשתתפות בסרט אימה תהיה מהנה. חלקה של נאימה ויפסטרנד בסרט בתור האישה הזקנה עם הכובע היה התפקיד האחרון בקריירה הקולנועית שלה.

### צילום
הצילומים הראשוניים התרחשו בשמורת הטבע  במחוז סקונה, שוודיה, באולפני  שבסטוקהולם, ובאי . שמורת הטבע שימשה בעיקר עבור צילומי השוטים החיצוניים של אזורי החוף והיער. הצילומים נמשכו מה-23 במאי עד ה-23 בנובמבר 1966.

אולמן אמרה כי הצליחה להבין מעט מאוד מהמתרחש וממהות התסריט במהלך ההפקה, אם כי זיהתה הרבה מתכונותיו ואופיו של ברגמן בדמותו של יוהאן, אותה גילם פון סידוב. במהלך הצילומים, ובייחוד בזמן המונולוגים שלה, נהייתה מפוחדת מהמחשבה שברגמן עלול להתדרדר למצבו של יוהאן. היא הוסיפה שלא התקיימו חזרות או דיונים כלשהם בנוגע למשמעותו של הסרט. במהלך הצילומים עזבה אולמן לנורווגיה כדי ללדת, וכשחזרה להשתתף בסצנות האחרונות שלה, הייתה מניחה כרית מתחת לחולצתה.

לדבריו של פון סידוב, ברגמן רצה לצלם את סצנת ארוחת הערב בטירה בטייק אחד כדי לשמור על המשכיות התחושות של השחקנים, בדומה לצורה בה הדבר נעשה בתיאטרון. בסופו של דבר התיישב הסינמטוגרף סוון ניקוויסט מול שולחן הסועדים וצילם את הסצנה בטכניקת פאנינג מהירה. פון סידוב הסביר כי .

### עריכה
קטעי פרולוג ואפילוג שונים בהם דנים השחקנים בסרט כעבודת אמנות נחתכו מאחר שברגמן הרגיש שהם הפכו לאישיים מדי. יוצא הדופן היחיד אשר שבר, לכאורה, את "הקיר הרביעי", היו רעשי דיבורם ועבודתם של אנשי הצוות בכתוביות שהופיעו בתחילת ובסוף הסרט.

### פסקול
לארס יוהאן ורל הלחין מספר מנגינות עבור הסרט אשר הושמטו ממרבית הסצנות והופיעו רק במחציתו השנייה, בייחוד בסצנה בה יוהאן רצח את הילד על החוף; לכל אורך הסצנה לא נשמע אף צליל פרט למוזיקת החלילים, הקלרינטים, האבובים, הטובות, הכינורות, הטרומבונים וקרני היער. המוזיקה נקטעת רק בסוף הסצנה למשמע צרחותיו של הילד. מנגינותיו של ורל עברו שינויים שונים לאורך ההפקה ולאחריה, וחלקן אולתרו.[ממוזער|איש הציפור מאופרת [חליל הקסם של וולפגנג אמדאוס מוצרט.|ימין|420x420 פיקסלים]]הפסקול של הסרט כולל גם את הפרטיטה השלישית בלה מינור, רי"ב 827 מאת יוהאן סבסטיאן באך ואת חליל הקסם, אשר בוצעו והוקלטו בידי המנצח ההונגרי פרנץ פריצ'אי.

## הפצה
הסרט יצא לאקרנים ב-19 בפברואר 1968 בסטוקהולם בידי אולפני סוונסק, ופעם נוספת ב-9 באפריל, בניו יורק, בידי . הוא גרף בהערכה גסה כמאתיים וחמישים אלף דולר בארצות הברית. גרסה נוספת של הסרט שודרה בפסטיבל ברגמן בניו יורק בין חודשי מאי ויוני ב-1995, ובה צורף פרולוג אשר נמחק מהגרסה המקורית המציין כי הספר מבוסס על יומנו של יוהאן. תאגיד השידור השוודי שידר את הסרט ב-2018 יחד עם מספר סרטים נוספים של ברגמן בכדי לחגוג את יום הולדתו.

חברת מטרו גולדווין מאייר הוציאה לאור את הסרט בפורמט די וי די בארצות הברית, ובגרסת דיסק יחיד בבריטניה, וכן בגרסת אספנות הכוללת את הסרטים , , ביצת הנחש ופרסונה. גרסת האספנות האמריקאית כוללת קטעי בונוס בנוסף לסרטים, ואילו בגרסה הבריטית הסרט "פרסונה" הושמט. ב-20 בנובמבר 2018, חברת ההפצה הקריטריון קולקשן פרסמה גרסת בלו-ריי של הסרט, יחד עם שלושים ושמונה סרטים נוספים של ברגמן.

## ביקורת
### מבקרי קולנוע
הסרט קיבל ביקורות שליליות בשוודיה; המבקר ס. ה. סוונסדט מהעיתון סוונסקה דאגבלאדט ביקר את ברגמן על כך שהוא מטיף את רעיונותיו, ומוריס אדסטורם מהעיתון דגנס ניהטר טען כי קהל הצופים לא הצליח להזדהות עם הסרט. סטיג אלגרן מהעיתון וקו ג'ורנלן פרסם מאמר הבוחן את קווי הדמיון שבין הסרט לבין אופרת חליל הקסם של מוצרט.

רנטה אדלר מהניו יורק טיימס כתבה ב-1968 כי הסרט הוא לא אחת מיצירותיו הטובות יותר של ברגמן, אבל שיבחה את משחקם של פון סידוב, אולמן ות'ולין. רוג'ר אברט דירג את הסרט בציון שלוש מתוך ארבע באומרו שהוא , אך שיבח את ברגמן על כך שהשיג . ג'ודית קריסט ממגזין ניו יורק כינתה את הסרט מאמץ זעיר מצד ברגמן, ותיארה אותו כלא יותר מתערובת של התפלספות ושל פנטזיות מעורבבות. מגזין טיים הילל את משחקו של פון סידוב כגאוני בצורה גותית וטען שהסרט ייצב את מעמדה של אולמן כשחקנית סקנדינבית מצליחה, וכן ציין לשבח את סוון ניקוויסט עבור הסינמטוגרפיה הזורחת שיצר. המבקר ריצ'רד שיקל תיאר את הצד הוויזואלי כמרגש יותר מזה של פרסונה, אולם אמר שהסרט נראה בעיניו כדעיכה.[ממוזער|377x377 פיקסלים|ברגמן אמר שהסופר הגרמני [א.ת.א. הופמן השפיע רבות על כתיבתו.]]

בכנס הוועדה הלאומית של סרטי הקולנוע ב-1968 זכתה אולמן בפרס השחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרטים שעת הזאבים ובושה. בכנס איגוד המבקרים האמריקני זכתה אולמן שוב בפרס השחקנית הטובה עבור אותם הסרטים, וברגמן זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר עבור שניהם.

באתר האינטרנט עגבניות רקובות זכה הסרט לדירוג חיובי של 92% אשר מבוסס על עשרים וארבע ביקורות עם ציון ממוצע של 7.73 מתוך 10. המבקר ג'יימס מונקו העניק לסרט ציון של שלוש מתוך חמש ב-1992, ותיאר אותו כתרגיל משחק יפה. מגזין הניו יורקר כתב על הסרט ב-1999 שהוא  והזכיר את הפראות בסצנה בה יוהאן רצח את הילד. קים ניומן ממגזין אמפייר שיבח את הסרט בשנת 2000 באומרו שהוא . מגזין טיים אאוט כינה את הסרט פנטזיה גותית מבריקה.

הוצאת 2012 של ירחון מראה וקול בבעלות מכון הסרטים הבריטי העניקה לסרט שלוש הצבעות של מבקרי קולנוע ואחת עשרה הצבעות של במאי שונים, ובכך הציבה אותו במקום ה-44 של רשימתה. במדריך הסרטים של לאונרד מלטין מ-2014, דירג מלטין את הסרט בציון של שלוש מתוך ארבע, וכינה אותו  אולם עם בעל הופעת משחק מדרגה ראשונה. הספר  השווה בין שעת הזאבים לעבודותיו של א.ת.א. הופמן.

### פרשנות
דמותו של יוהאן נחשבת לאלטר-אגו של ברגמן. פרנק גדו ראה את הסרט כסיפור התדרדרותו של אמן וטען כי הוא מהווה, הלכה למעשה, את התגלות נפשו של ברגמן. הסופר דן ויליאמס החזיק בדעה דומה ותיאר את הסרט בתור . הפסיכיאטרית ברברה יאנג כתבה כי הסרט, בדומה לפרסונה, מציג את תהליך דעיכתה של אישיות, אך דחתה את ביקורתו של גדו בנוגע לנפשו של ברגמן, ושיבחה את הבמאי על אומצו הרב בהתמודדות עם בעיות אלו. כמו כן נטען כי מוצג בסרט מעין תהליך השפלה אותו נאלץ האמן לחוות.ימין|ממוזער|310x310 פיקסלים|הסיוט מאת הנרי פוסלי. קאט אלינגר השוותה בין הציור ושאר עבודותיו של האמן לסרטו של ברגמן.גדו השווה את דמותו של יוהאן לדמותה של קארין בסרטו של ברגמן מ-1961, מבעד לזכוכית כהה, וטען כי הוא נמצא בצומת דרכים בה עליו לבחור בין חייו האמיתיים ובין עולם הסיוטים. גדו מציע שאולי יוהאן חושש כי הוא הומוסקסואל, וכתב כי .

ויליאמס קישר את חזיונותיו האמנותיים של יוהאן לפלישתם של האריסטוקרטים מהטירה לחייו, שכן לדעתו הברון ואורחיו מזכירים ערפדים, והתערבותם בחיי הזוג השקט מובילה להשתלטותו של עולמו הבדיוני של יוהאן על מציאותו. אגיל טורנקוויסט השווה את מה שתפש כערפדיות בשעת הזאבים לנושאים דומים בפרסונה, והוסיף כי נושאים אלו הופיעו גם בעבודותיו של יוהאן אוגוסט סטרינדברג.

הסופרת לאורה הבנר טענה כי מוטיבי הפולקלור בסרט מעלים גם הם נושאים הקשורים לקונפליקטים, סדקים, ומיניות מבולבלת. לדבריה, אחד המושגים העיקריים בסרט הוא הקניבליזם והפחד מהיטרפות, נושאים הקשורים לאגדות ליקנטרופיות כמו כיפה אדומה, יצירות שבעיניה קשורות להתעוררות מינית.

האקדמאי גורדון תומאס העלה את נושא מערכות היחסים בו אישיותו של אדם אחד מתמזגת עם זו של אחר. תומאס כתב כי . המבקר רובין ווד השווה את שעת הזאבים לפרסונה בכך שאלמה מסוגלת לראות את זוועותיו הפנימיות של יוהאן, בעוד שבפרסונה דמותה של אלמה מושפעת מחוויותיה של אליזבת.

הסופר חוסה טדורו זיהה את הטירוף כאחד הנושאים הדומיננטיים בסרט, אך גם את ההבנה כי , בהתייחסו לכך שאלמה מעולם לא הבינה באמת ובתמים את בעלה.

מחברים שונים השוו את הסיפור לחייו האמיתיים של ברגמן; התיאוריה של תומאס היא כי במהלך ההפקה אולמן הצליחה לחיות בשלווה עם עצמה, בעוד שבן זוגה, ברגמן, נכשל בכך. יאנג ציין כי ברגמן נטש את אשתו קבי לרטי ובנם דניאל לטובת זוגיותו עם אולמן, אף על פי ששעת הזאבים הוקדש ללרטי, דבר המציע כי נושא דעיכתו של האמן יועד להסביר ללרטי מדוע הוא עזב.

גדו הסביר את דמות איש הציפור כהיפוכו האירוני של ברגמן לחליל הקסם של מוצרט. לפי גדו, איש הציפור מייצג . תומאס טען כי דמותו של לינדהורסט היא למעשה איש הציפור של יוהאן. כותבים אחרים מצאו קווי דמיון לסיר הזהב של א.ת.א. הופמן, כגון שלוש הדמויות המופיעות בשתי היצירות, לינדהורסט, הרברנד וורוניקה. גדו טען כי ורוניקה משעת הזאבים מזכירה יותר את דמותה של סרפנטינה מאשר את ורוניקה הספרותית, אך שהספר אינו מפריד ביניהן אלא מאחד את שתיהן כתמונה כפולה של רעיון הנשיות. גדו הוסיף כי בדומה לורוניקה וסרפנטינה, ורוניקה של שעת הזאבים היא היפוכה של אלמה.

אירווינג סינגר כתב כי קשה לדעת האם הסצנה בה יוהאן רצח את הילד על הצוק לקחה חלק במציאות או שהיא פרי דמיונו. לדברי יאנג, ברגמן אמר שהילד מייצג את השד הפנימי שלו, ושהמאבק בינו ובין יוהאן היה אמור להסתיים כמעין אורגזמה. גדו קישר את הילד לזכרונותיו המוקדמים של יוהאן, בהם הוריו נעלו אותו בארון הבגדים כעונש וסיפרו לו שחי בפנים איש קטן. תומאס הציע שהילד הוא , ושהרצח שלו אינו פותר את בעיותיו, שהרי לאחר שהוא משליך את גופתו למים היא צפה חזרה לפני השטח.

מספר סצנות תוארו כסוריאליסטיות, כמעט אקספרסיוניסטיות, או כגותיות. פאביו פזטי טוניון כתב כי הצופן המסוגנן של הסרט יוצר חיכוך בין אלמנטים אובייקטיביים וסובייקטיבים. טדורו תיאר את הסרט כמוזר ושקט, אמר שהדיאלוגים המעטים שבו והמחסור בשיחות הם אלו שמדגישים את מגוון הצלילים, והשווה את האטמוספירה לזו בסרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ" מ-1980.

קאט אלינגר ממכון הסרטים הבריטי טענה כי הסרט נולד מאגדות פולקלור והשוותה את חזיונותיו הנוראיים של יוהאן לעבודותיו של הצייר הנרי פוסלי.

המחבר ג'ון אור תיאר את הסרט כאגדה מודרנית. חלקו השני של הסרט מתרחש בלילה בלבד, למעט חזיונו של יוהאן בו הוא רוצח את הילד על שפת הצוק, קטע אשר בלט בכמות מוגזמת של אור. הבנר טענה שאמצעים קולנועיים מסוג זה, המופיעים לדבריה לכל אורך הסרט, תורמים ליצירת אווירה חלומית וסיוטית.

טוניון תיאר את האריסטוקרטים כדמויי ערפדים ובכך הצטרף לעמדתו של טורנקוויסט בעניין הדמיון בין שעת הזאבים לעבודותיו של סטרינדברג. מספר יוצרים אחרים השוו את דמותו של לינדהורסט, אשר גולמה בידי ג'ורג' ריידברג, לדמותו של דרקולה כפי שגולמה בידי בלה לוגוסי. ברגמן העריץ את הסרט דרקולה מ-1931. הבנר הציעה כי הסרט מכיל מספר רמיזות לפולקלור מימי הביניים ולאנשי זאב, כדוגמת השפתון שלינדהורסט מורח על שפתיו של יוהאן המזכיר במראהו דם, ומבטו התאוותני של יוהאן המזכיר במעט קלסתר פנים של איש זאב.

בניתוח האקספוזיציה מבחין טוניון ברעשי המצלמה הנעה והזזת אביזרי התפאורה ומה שהוא מניח שיכולים להיות הכנותיהם של ברגמן ואולמן לקראת תחילת תפקידה. קטע זה מתחלף לשוט בו אלמה פותחת במונולוג מול המצלמה, מיזנסצנה שחוזרת גם בסוף הסרט. בדומה לפרסונה, פתיחה מסוג זה שוברת את הקיר הרביעי. ברגמן משתמש באמצעי דומה בשיחתה של אלמה עם האישה הזקנה כשהוא מסובב את המצלמה במהירות בין השתיים; טוניון טען כי מרגע שהגברת הזקנה עזבה נוצר ספק בנוגע לעצם קיומה, וייתכן שאלמה, הלכה למעשה, הייתה לבד כל אותו הזמן.

מספר סרטים נוספים של ברגמן, בושה מ-1968 ותשוקתה של אנה מ-1969, תוארו בידי המחבר ג'רי ורמילי בתור , ולכן מהווים השלושה יחד עם שעת הזאבים, לדעתו, טרילוגיה. המחבר אמיר כהן שלו הביע את הסכמתו עם ורמילי. שלושת הסרטים אכן נקראים בחוגים קולנועיים שונים כטרילוגיית פארו.

## לקריאה נוספת

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:סרטי 1968
קטגוריה:סרטי אינגמר ברגמן
קטגוריה:סרטי אימה שוודיים
קטגוריה:סרטים בשוודית
קטגוריה:סרטי אימה מ-1968