הסכם יפו (1229)

[שמאל|ממוזער|250px|פרידריך השני וסולטאן מצרים נפגשים, איור מן המאה ה-14 ב[כתב יד (העתק)|כתב היד של **'; שני השליטים לא נפגשו מעולם פנים אל פנים, אלא תִקשרו באמצעות שגריריהם]]
**הסכם יפו** הקרוי גם **הסכם תל אל-עג'ול יפו** הוא הסכם שנחתם בפברואר [[1229]] בין [[פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה]] בהיותו נושא כתר [[ממלכת ירושלים|מלך ירושלים]] לבין [[סולטאן]] [[מצרים]] ה[[השושלת האיובית|איובי]] [[אלמלך אלכאמל]]. הסכם זה היה שיאו של [[מסע הצלב השישי]] ועל פיו הועברו למדינה הצלבנית שטחים ב[[ארץ ישראל]] ושליטה חלקית ב[[ירושלים]].

==רקע==
===מסע הצלב החמישי===

[[מסע הצלב החמישי]], שהמסע השישי היה המשכו המיידי, נערך בין השנים [[1217]] עד [[1221]], מסע זה כוון כנגד מצרים, מתוך מחשבה כי התמוטטות [[השושלת האיובית]] וכיבוש מצרים יבטיחו שליטה [[אירופה|אירופית]] [[מסעי הצלב|צלבנית]] בארץ ישראל וירושלים.
המסע הסתיים בכישלון מוחלט - כניעתו של הצבא הצלבני לצבא המצרי והסולטאן האיובי.
הסכם הכניעה החזיר לידיו של הסולטאן שטחים שנכבשו קודם לכן ובראשם העיר [[דמיאט]] ואת [[שבוי|שבויי המלחמה]] ה[[אסלאם|מוסלמיים]]. בתמורה החזיר הסולטאן את הלוחמים הצלבניים ל[[עכו]] ואת שבויי המלחמה הנוצרים. הסכם שלום נחתם לתקופה של שמונה שנים והבטיח את הסטטוס קוו על גבולות המדינה הצלבנית.

=== פרידריך השני===

כישלון מסע הצלב החמישי הביא להתעוררות חדשה באירופה. האפיפיור [[הונוריוס השלישי]] חזר ודורש מפרידריך השני למלא את חובתו הנוצרית ואת שבועת הצלבן שלקח על עצמו ולצאת בראש [[מסע צלב]] אל ארץ הקודש על מנת לשחרר את ירושלים.

בפגישה שנערכה בשנת [[1222]] בעיר ה[[איטליה|איטלקית]] [[ברינדיזי]] הוסכם בין האפיפיור, הקיסר ומלך ירושלים [[ז'אן דה בריין]] על השקת מסע צלב חדש. בפגישה נוספת שנערכה בשנת [[1223]] הציעו [[מלך ירושלים]] והאפיפיור - ככל הנראה כתמריץ - שהקיסר יישא לאישה את [[איזבל השנייה מירושלים|איזבל]], בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים.

בשנת [[1226]] נטל על עצמו - שוב - הקיסר את ההתחייבות לצאת למסע צלב אך דחה את תאריך המסע לקיץ של שנת [[1227]].

====פרידריך השני, מלך ירושלים====
פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו "המחודשת" למסע הצלב הייתה מימוש [[הצעת נישואין|הצעת הנישואים]] לאיזבל, וארבע עשרה אוניות יצאו לנמל [[עכו]]. לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בכנסייה ב[[צור (לבנון)|צור]] ומשם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי בה נערך טקס ה[[נישואים]] ב-[[9 בנובמבר]] [[1225]]. ממלכת ירושלים הפכה לחלק מ**קיסרות רומא**.
פרידריך השני דרש - וקיבל את ויתורו של ז'אן דה בריין על תוארו כמלך ירושלים ובהמשך דרש וקיבל את שבועת הנאמנות של אבירי הארץ.

בספטמבר [[1227]] נעצר צי הצלבנים בדרכו לארץ ישראל לאחר שהקיסר הודיע על מחלה פתאומית שתקפה אותו. עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור הטיל חרם על הקיסר הצלבן הסרבן.

===מסע הצלב השישי===

כישלון מסע הצלב החמישי והעיכובים ביציאת מסע הצלב השישי הביאו את ממלכת ירושלים לשיתוק, הממלכה הגיעה אל קצה כוחה ומלך ירושלים נאלץ לראות - מהצד - את עכו, העיר העיקרית של ממלכתו, הופכת לשדה קרב של ממש בין הקומונות האיטלקיות. כלפי חוץ עסק המלך הצלבני באיסוף כספים עבור ממלכתו שהייתה חסרת משאבים כלכליים ובשמירה קפדנית על הסכם שביתת הנשק מתוך תקווה כי בואו של הקיסר ישנה את התמונה מקצה לקצה.

גדודים צלבניים שיצאו מאירופה כהכנה למסע הצלב האמור לשחרר את ירושלים ואצילים מקומיים לא יכלו עוד לחכות, והם השתלטו על העיר [[צידון]] שביצוריה היו הרוסים לחלוטין ומספר תושביה קטן. במשך חצי שנה - מנובמבר 1227 עד מרץ [[1228]] עמלו הצלבנים בשיקום ביצורי העיר ובמקביל עסקו גדודים צלבניים אחרים בראשות [[המסדר הטבטוני]] בהקמת מצודת [[מונפור (מבצר)|מונפור]]. עם סיום עבודות אלו חזרו הצלבנים לעכו וממנה יצאו להקמת ושיקום מצודת העיר [[קיסריה]], עבודה שהסתיימה בספטמבר 1228.

ב-[[28 ביוני]] 1228 יצא הקיסר מנמל ברינדיזי בראש צי קטן ולאחר שלושה שבועות נחת בנמל [[לימסול]] בקפריסין, לאחר עימות עם בני [[משפחת איבלין]] על שאלות שליטה באי ובנכסים אחרים נחת הקיסר ב-[[7 בספטמבר]] בעכו.

===השושלת האיובית===

סוף העימות של מסע הצלב החמישי החזיר את הסולטנות האיובית למצב של מתיחות ויריבות בין הנסיכים, מתיחות זו הגיעה לידי רתיחה לקראת שנות השלושים של [[המאה ה-13]] משכרת האמיר של דמשק [[אלמלך אל מועטם]] ברית עם [[ח'ווארזם|הח'ווארזמים]] שכוונה כנגד הסולטאן המצרי. **אלמלך אלכאמל** במצב זה פנה השליט המצרי אל הקיסר פרידריך השני ובשנת 1227 יצאה משלחת מטעמו ל[[סיציליה]] שנענתה במשלחת מטעם הקיסר לקהיר. [[משא ומתן]] זה - שהיה הזרע שהוליד את הסכם יפו פתח בפני הקיסר אפשריות פוליטיות ייחודיות שמשמעותן ניצול המצב הגאו-פוליטי של השושלת האיובית על מנת לקבל שליטה על ארץ ישראל.

====הסכם תל עג'ול====
מותו של שליט דמשק אלמלך אל-מועטם בחש - שוב - בפוליטיקה האיובית ובסוף 1228 נפגשו הצבאות של **אלמלך אלאשרף** הנסיך האיובי מהג'זירה עם צבאות שליט מצרים בסמוך ל[[תל אל עג'ול]], הנמצא על הדרך ל[[עזה]] בשפכו של [[נחל הבשור]]. המפגש הלא מתוכנן הוליד הסכם בין הנסיכים על חלוקה מחדש של אזורי השליטה, עיקר השינוי נעשה על חשבונו של בן אחיהם - שליט [[דמשק]] החדש והחלש **אלמלך אנאצר דאוד**.

כך קיבל אלאשרף את שטחי [[סוריה]] ובמרכזם דמשק והשטח המוסלמי של ארץ ישראל עד עזה, [[עבר הירדן]], [[הכנרת]] נלקחו על ידי הסולטאן המצרי.

==הסכם יפו==
שהותו של הקיסר בארץ ישראל עוררה רגשות ופעולות מנוגדות, היותו מנודה ומוחרם על ידי האפיפיור יצרה מתיחות עם אנשי הכמורה שפעלו נגדו גם בעת שפעל כצלבן לטובת ממלכת ירושלים בעוד האיבלינים ו[[מסדר צבאי נוצרי |המסדרים הצבאיים]] חוששים למעמדם וגורל נכסיהם.

מנגד עורר הקיסר תקוות בליבות נוצרים בארץ ישראל וב[[אירופה]] כי פעולותיו "יחזירו עטרה ליושנה" וכי הוא יצליח להחזיר את ממלכת ירושלים אל ימי טרום [[קרב קרני חיטין]].

בתחילת נובמבר החל הקיסר בביצור העיר [[יפו]] ומשם חידש את המשא ומתן עם סולטאן מצרים.

===מהלך המשא ומתן===
מאחר שהמצב הפוליטי השתנה בתכלית החל הסולטאן המצרי בתרגילי השהיה. בעוד שליחי הקיסר דורשים ממנו מילוי של התחייבויותיו שככל הנראה כללו החזרת רוב או כל השטחים שנכבשו על ידי [[צלאח א-דין]] כלומר החזרת שטחי ארץ ישראל שממערב ל[[נהר הירדן]].

הסכם תל אל עג'ול העביר - בינתיים - הן את העוקץ מאיומיו של שליט דמשק ואת השטח ממערב לירדן לידיו של סולטאן מצרים, כלומר עתה אמור היה לוותר על שטחים שהלכה למעשה נמצאים תחת שליטתו.
עם זאת ראה אלמלך אלכאמל סכנה בעצם שהותו של הקיסר בארץ ישראל וסכנה גדולה יותר באפשרות שבן דוד אלמלך אלנאצר דאוד שנשדד מנכסיו בדמשק יבקש את עזרת הקיסר בהחזרתו לנחלתו.

מדיניות ההשהיה כללה החלפת מכתבים ובהם דיונים בנושאים פילוסופיים ברומו של עולם ומתן מתנות אקזוטיות, כך הופיעה משלחת מצרית למחנה הקיסר שעמד אז ב[[עין אפק|כורדני]] ועמה [[פיל]], [[גמל|גמלי מרוץ]], ו[[סוס הבית|סוסי מרוץ]]. פרידריך השני, שהיה מדינאי ממולח ומנוסה, שלח כתגובה משלחת לסולטאן ובמקביל משלחת לדמשק לדרבן את הסולטאן המצרי על ידי אמירה כי הקיסר עשוי לשקול מחדש את מערך הבריתות.

===פרטי ההסכם===
====מקורות היסטוריים====
הטקסט של החוזה המקורי נותר רק בחלקו ושאר הפרטים הנוגעים לתנאים מתוארים במקורות רבים של התקופה ומקורות מאוחרים יותר.
החוזה עצמו נכתב, ככל הנראה, ב[[ערבית]] וב[[צרפתית]] עתיקה. חלקים מתנאי ההסכם מופיעים במכתב מיום [[18 בפברואר]] 1228 שנשלח לאפיפיור [[גרגוריוס התשיעי]] מאת **ג'רולד** הפטריארך של ירושלים ומכתב נוסף שנשלח ביום [[16 במרץ]] אל תיאור ההסכם מצורפות הערות של כותב המכתב המגנות ומבקרות את ההסכם חלקם גובלות בסילוף העובדות.

פרטים נוספים נכללים במכתב ששלח הקיסר לאפיפיור ולשליטי אירופה שנכתב ביום [[18 במרץ]] ובו תיאור מלווה בסופרלטיבים שמטרתם להאדיר את שם הקיסר ולהסוות את החלקים הבעייתיים בהסכם. מכתב נוסף של **הרמן פון זלצה** מפקד המסדר הטבטוני - בן חסותו בן לוויה של הקיסר אל האפיפיור מביא פרטים על ההסכם.

מקורות ערביים ומוסלמיים אינם מציינים פרטים בנוגע לסעיפי ההסכם אך מביאים את סיכום ועיקרי ההסכם ככל הנראה מאחר שאלכאמל רצה להימנע מפרסום מדויק של ההסכם ובעיקר את העובדה שחלקים מ[[ירושלים]] והרשות לבנות בה ביצורים נתנו לצלבנים כך שמידע על ההסכם ניתן לציבור המוסלמי באופן חלקי ומקוטע.

====חתימת ההסכם====	
ב-[[11 בפברואר]] הציג הקיסר את פרטי ההסכם בפני האצילים הצלבנים המקומיים, ראשי הכנסייה וראשי המסדרים הצבאיים. הנוכחים הביאו שביעות רצון מן ההסכם אך סירבו לסמוך את ידם על החתימה בטרם תתקבל הסכמת נציגי הכנסייה דהיינו הפטריארך של ירושלים ונציגו של האפיפיור בארץ הקודש. הקיסר, בחשש כי ראשי הכנסייה שחתרו תחתיו לכל אורך מסע הצלב ולא חדלו מלהערים קשיים ומכשולים בפניו פעולותיו של הקיסר, החליט שלא לחכות לאישור הכנסייה וחתם על ההסכם בפני שליחי הסולטאן ושליחיו של הקיסר קיבלו את חתימת הסולטאן על ההסכם.

====תנאי ההסכם====
הסכם יפו נחתם לתקופה של 10 שנים, ובתקופה זו התחייב הסולטאן שלא לכרות בריתות כנגד הצלבנים, הקיסר לא יפעל כנגד בני בריתו המוסלמיים וימנע מנוצרים לפעול כנגד מוסלמים - סעיף זה נועד למנוע פעולות איבה מצד המדינות הצלבניות העצמאיות בצפון – [[נסיכות אנטיוכיה]] ו[[רוזנות טריפולי]] – ומצד מסדרים הצבאיים שלא חתמו על ההסכם.

שטחים נרחבים הועברו לשליטה צלבנית.
תפיסתה וביצורה של צידון קיבלו בהסכם גושפנקה חוקית ושטח [[מישור החוף]] בין [[ביירות]] ליפו הפך לשטח בשליטה נוצרית רצופה אליו קשורות שתי מובלעות. המובלעת הצפונית נמתחה לאורך הדרך מעכו ל[[נצרת]] וכללה את מצודת [[ציפורי (יישוב עתיק)|ציפורי]], [[שפרעם]] והאזור סביב [[תבנין]] ומונפור. בדרום המדינה הצלבנית נמתחה מובלעת נוצרית מיפו אל [[לוד]] ו[[רמלה]] וממנה אל ירושלים כולל אזור [[בית לחם]].

ירושלים נמסרת לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר. אזור [[הר הבית]] ובו [[מסגד אל-אקצא]] ו[[כיפת הסלע]] נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי [[פולחן]] דתי. תושבי העיר הנוצריים ועולי רגל יכלו לעלות להר הבית. סמכות השיפוט בסכסוכים אזרחיים בין מוסלמים ונוצרים נתנה בידי שופט מוסלמי.

כך נכנסה ירושלים למצב חוקי ללא תקדים בו מובטח חופש גישה וחופש פולחן במקומות הקדושים - הנמצאים בשליטה מוסלמית. [[בית לחם]] הועברה לשליטה נוצרית ולמוסלמים הובטחה גישה חופשית למקומות הקדושים.

על פי ההסכם שוחררו כל שבויי המלחמה שנותרו בידי המוסלמים.

במכתבו ל[[הנרי השלישי, מלך אנגליה]] כתב הקיסר על היקף הישגו:



===ביקורת על ההסכם===
בעיני המוסלמים הייתה חשיבות ל[[הר הבית]], ובעיני הנוצרים הייתה חשיבות לירושלים בכללותה ופחות להר הבית.

====הצד הנוצרי====
הסכם יפו נתון לביקורת ומחלוקת מאז נחתם.
תחילת המחלוקת באינטרסים של הצדדים שלא היו שותפים לחוזה - אנשי הכנסייה שראו במסעי הצלב כלי ודרך לבסס את שלטון הכנסייה, מסע הצלב לא היה אירוע המוגבל לשטח הטריטוריאלי של ארץ ישראל אלא אירוע אירופי-נוצרי מרכזי והסכם השלום של יפו הפך לציר מרכזי בוויכוח בין מלוכה חילונית לכנסייה, תהליך ארוך ועקוב מדם שהקיז את דמה של אירופה.

במכתבו לאפיפיור ציין ה[[פטריארך]] של ירושלים את הפגמים העיקריים של הסכם השלום.
הבעיה העיקרית בחוזה נובעת מהעובדה שהחוזה נחתם בין סולטאן מצרים אך ללא חתימתו של שליט דמשק לשעבר - אלמלך אלנצר דאוד, שנכסים שלו הועברו לידי הצלבנים בחוזה יפו. שליט זה נושל מנכסיו אלו בהסכם בין-איובי שגם לו הוא לא היה צד. מצב משפטי זה העמיד את תוקפו המשפטי של הסכם יפו בסימן שאלה מאחר שנסיך איובי זה לא היה צד ולא היה תומך בחוזה יפו או תל עג'ול.

בידודן של הנקודות הנוצריות בירושלים, נצרת ובית לחם והקושי הטקטי להגן על הדרכים המובילות אליהן העמיד את קיומן ברצון הטוב של השליטים המוסלמיים והפך את השלטון הנוצרי בהן לחסר שורשים.

עם קבלת הידיעה על חתימת ההסכם ופרטיו, חדרה רוח של התלהבות במחנה הנוצרי ביפו. חלק הארי של הצלבנים היו עולי רגל שעבורם העלייה לעיר הקודש וביקור במקומות הקדושים היה עיקר המסע וצפן בתוכו את השכר של חזרה הביתה עטורים בתהילה של גבורת משחררי המקומות הקדושים וקדושת העולים לרגל.

====הצד המוסלמי====
בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" מצטט פרופ' [[יהושע פראוור]] היסטוריונים מוסלמיים, בני התקופה, המתארים את תוצאות ההסכם - באין בידם מידע לגבי פרטי סעיפיו.

ההיסטוריון המוסלמי ביברס מתאר את יציאת המוסלמים מירושלים:


בכרוניקה מוסלמית אחרת נכתב:



והיסטוריון מוסלמי נוסף מוסיף:


==סיכום==
הסכם השלום של יפו הוא הישג מדיני פוליטי ייחודי בהיסטוריה של מסעי הצלב, הישג שנולד מצירוף מקרים בו הנסיכים האיובים היו עסוקים במלחמות אחים ותככים פוליטיים שהביאו אותם לחפש בריתות - עם הצלבנים ועם אירופה במטרה להבטיח את הישרדותם. הזדמנות זאת תיעלם עם ירידתם של האיובים מבמת ההיסטוריה ועליית ה[[ממלוכים]] - כוח שאין לו כל אינטרס בברית או חלוקת הארץ עם הצלבנים.

הסכם יפו יצר מציאות שבירה של קיום בתנאי של ממלכת ירושלים, על בסיס זה ייתוספו הסכמים נוספים - הסכמים של [[קרב בית חאנון (1239)#תיבו משאמפאן|תיבו משאמפאן]] במסגרת [[מסע הצלב של הבארונים]] ושל [[ריצ'רד מקורנוול]] שהביאו לחידוש הטריטוריאלי של ממלכת ירושלים הצלבנית על [[גבולות בני הגנה]] מחד ומאפשרים פעילות כלכלית וקיום [[הינטרלנד]] המאפשר מסחר.

== לקריאה נוספת ==
* [[יהושע פראוור]], **תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל''', כרכים א' ו-ב', ירושלים: מוסד ביאליק, 1963, 1971

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
יפו (1229)
קטגוריה:ארץ ישראל: היסטוריה
קטגוריה:ממלכת ירושלים
קטגוריה:מסע הצלב השישי