תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים

**תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים** (באנגלית: **Weeks½9**) הוא סרט ארוטי רומנטי אמריקאי משנת 1986 עם קים בייסינגר ומיקי רורק בתפקידים הראשיים.

הסרט מבוסס על רומן ארוטי סמי אוטוביוגרפי בשם זה משנת 1978 של הסופרת האוסטרית-אמריקאית אינגבורג דיי (1940–2011).

ברומן תיארה דיי מערכת יחסים קשה, של שליטה מינית והשפלה. הספר מתאר את הגיבורה כאסירה מינית כמעט לכל דבר, כבולה רוב הזמן לשולחן הקפה, חסרת יכולת אפילו לסרק את שערה או לאכול בכוחות עצמה. בסופו של דבר היא אושפזה. הסרט אמנם עוקב בקווים כלליים אחרי העלילה, אך החליט לעדן את התיאורים הקשים ולמקד את הסיפור באירוטיקה, כדי להתאים לקהל הרחב ולשיקולי הקופות.

למרות שהסרט נטה להשאיר את הצופים בתוך אזור נוחות ארוטי ויזואלי, המציאות הספרותית הייתה הרבה פחות מגרה והרבה יותר מטרידה. דיי עצמה, שכתבה את הספר בזמן שהייתה עורכת במגזין הפמיניסטי *Ms.*, מעולם לא חשפה את זהותה האמיתית לציבור בעת חייה, ולא התייחסה פומבית לעיבוד הקולנועי. 

הסרט הופק ב-1984 אבל הופץ ב-1986 לאחר שעבר צנזורה של קטעי מין. הסרט הלא מצונזר הופץ ברחבי העולם והפך לשובר קופות לאחר שגרף מאה מיליון דולר, והפך לסרט פולחן.

הסרט מתרכז בסקס בין בני זוג שבקושי מכירים זה את זה, וכולל קטעים של אוננות ו-BDSM (שימוש בשוט, זחילה וכיסוי עיניים).

שם הסרט נובע מהתקופה בה נמשך קשר זה.

ב-1997 הופק סרט המשך בשם "Another 9½ Weeks" עם מיקי רורק ואנג'י אברהארט בתפקידים הראשיים.

מהפסקול התפרסם השיר "I Do What I Do" בביצוע חבר להקת דוראן דוראן, ג'ון טיילור. כמו כן התפרסם השיר "You Can Leave Your Hat On", המלווה את סצנת הסטריפטיז של קים בייסינגר. השיר נכתב במקור על ידי רנדי ניומן ובוצע בפסקול על ידי ג'ו קוקר.

## תקציר העלילה
אליזבת' ("ליז") מקגרו (קים בייסינגר) עובדת בגלריה באזור הסוהו בניו יורק. זה עתה התגרשה מברוס לאחר שלוש שנות נישואים, והיא פתוחה לקשר זוגי חדש.

היא פוגשת במכולת את ג'ון גריי (מיקי רורק), מבטיהם מצטלבים, וג'ון מתחיל לעקוב אחריה. כאשר היא מוותרת על קניית צעיף יקר בשוק, הוא קונה את הצעיף היקר, מתחיל איתה בשיחה, ונותן לה את הצעיף במתנה. הוא אינו מוסר פרטים על עצמו פרט לכך ששמו ג'ון ושהוא איש עסקים בוול סטריט.

מתחילה ביניהם מערכת יחסים המושתתת בעיקר על סקס. ג'ון מפעיל עליה משחקי מין הכוללים קשירת עיניים, העברת קרח על גופה, זחילה לקול הצלפת שוט. הוא נותן לה שעון ומצווה עליה כי בשעה 12:00 היא תסתכל בשעון ותחשוב רק עליו. ליז נכנעת לו, ובעבודה בשעה 12:00 היא מסתכלת בשעון, חושבת על ג'ון ומאוננת.

כשליז מציעה לו לפגוש את חבריה בגלריה הוא מסרב, כי הוא מעוניין רק בה.

ליז מרגישה שהיחסים עם ג'ון אינם בריאים ושהם יוצאים משליטה. השיא מגיע כאשר ג'ון לוקח אותה למלון, קושר את עיניה, מביא זונה לחדר, ומתחיל לקיים איתה יחסים לנגד עיניה. כאשר ליז מסירה את כיסוי העיניים ורואה את ג'ון עם הזונה, היא מחליטה לנתק מייד את קשריה עם ג'ון. הוא מנסה להשפיע עליה לחזור ומתחיל לספר לה על קורות חייו ומשפחתו, אך ליז אומרת לו שזה מאוחר מדי.

היא משוטטת בוכה ובודדה ברחובות ניו יורק, וחושבת על היחסים המוזרים שהיו לה במשך תשעה וחצי שבועות עם אדם זר לגמרי.

## הפקה
במהלך צילומי הסרט נקט הבמאי אדריאן לין בגישות מניפולטיביות כדי להפיק מהשחקנית קים בייסינגר את התגובה הרגשית שדרש, דבר שעליו ביקרה אותה מאוחר יותר. לדוגמה, נאסר על בייסינגר ומיקי רורק לשוחח מחוץ לסט הצילומים, והם הופרדו באופן קבוע. לין סיפר לבייסינגר שמועות לגבי כוונותיו של רורק כלפיה, כדי שתושפע רגשית. בעוד שרורק קיבל מהבמאי הערות בימוי, בייסינגר לא קיבלה כלל – דבר שגרם לה לחוסר ביטחון. כדי לחזק את השפעת תהליך הצילום על השחקנים, לין צילם את הסרט בסדר כרונולוגי, החלטה יקרה וחריגה. לפי סוזן פולאדי, בשלב מסוים אף איפשר לין לרורק לסטור לבייסינגר כדי "להכניס אותה לאווירה".

בייסינגר סיפרה כי האודישן לסרט היה טראומטי, ודרשו ממנה לשחק סצנה שבה היא מתנהגת כיצאנית המבקשת כסף. לדבריה, היא עזבה את האודישן בדמעות והודיעה לסוכן שלה שלא תשתתף בסרט בשום תנאי – אך חזרה בה לאחר שמר לין ורורק שלחו לה פרחים, והבמאי המשיך לשכנעה. בהמשך אמרה כי לא הרגישה שחקנית "אמיתית" עד הסרט הזה, ואף תיארה אותו כ"סרט האהוב עליה", תוך צער על כך שהגרסה המקורית – לדעתה טובה יותר – מעולם לא יצאה לקהל.

לין ערך גרסה ראשונית של הסרט שאורכה חמש שעות, ומתוכה נחתכו סצנות רבות. ביניהן: סצנת שוד במעלית בה רורק ובייסינגר מאיימים בסכין על איש עסקים (שנמחקה בעקבות תגובות שליליות בהקרנות מבחן), וכן סצנה מגרסת האודישן שצולמה אך לא נכנסה לסרט. בייסינגר מחזיקה כ-14 שעות של חומר גנוז, שלטענת MGM היה עלול לגרום לנזק פסיכולוגי – ואף לא נכלל במהדורת הבמאי.

במהלך הסרט נעשה שימוש בכפילות גוף עבור דמותה של אליזבת (קים בייסינגר).

דמי מור ניסתה להתקבל לתפקיד הראשי, אך נדחתה על ידי לין בטענה שאינה נראית "מנוסה מספיק" לתפקיד של אוצרת אמנות גרושה. לין ומור שיתפו פעולה מאוחר יותר בסרט *[[הצעה מגונה (סרט)|הצעה מגונה]]* (1993). שחקניות נוספות שהתמודדו על התפקיד היו איזבלה רוסליני, תריל גאר, קתלין טרנר וז’קלין ביסט – האחרונה סירבה בשל דרישות העירום בתסריט.

בתפקיד ג'ון שקלו תחילה את סם שפרד, אך לבסוף נבחר רורק. בייסינגר שיתפה פעולה עם שפרד בסרט *Fool for Love* (1985), שיצא קודם לכן. רורק נדרש לרדת 30 פאונד לקראת הצילומים. צילומי הסרט החלו ב-30 באפריל 1984 והסתיימו ב-10 באוגוסט. חברת קוקה-קולה, שהייתה בעלת שליטה ב-Tri-Star, לחצה על ביטול הפרויקט בשל תכניו השנויים במחלוקת, כתוצאה מכך נסוגה החברה מהפקת הסרט שלושה ימים לפני תחילת הצילומים, אך בתוך 48 שעות נמצא מימון חלופי דרך PSO, והסרט הופץ לבסוף על ידי MGM לאחר עיכוב ממושך.

הצנזורה הבריטית סירבה להפיץ את הסרט בתחילה, והוא הוקרן חלקית רק באירועים מיוחדים. בטקס התרמה לתיאטרון רוז בלונדון ב-1989, הקריאה בט מידלר לקהל "לצפות בסרט כשיופץ", ולאחר מכן הוקרן קטע באורך 9 דקות.

בפסקול נשמעת קריאה למר ג’רי ברוקהיימר ברמקול חנות, כשג’ון ואליזבת’ קונים מיטה. עבודות אמנות של שרה צ’רלסוורת’ וג’ורג’ סיגל (לא להתבלבל עם השחקנים בעלי אותם שמות) מוצגות בגלריה של הדמות הראשית.

בייסינגר מופיעה בסרט עם בגדים לבנים או צבעוניים – למעט כאשר היא עם ג'ון, אז היא לבושה בשחור או אפור, בדומה לקונספט ב"דיאל למוות" (1954). הסרט כלל הופעה נדירה של קריין הרדיו דווייט וויסט על המסך בתפקיד האמן פארנסוורת'.

הסרט נכלל ברשימת 400 המועמדים של מכון הסרטים האמריקאי לשנת 2002, וכן דורג במקום הראשון ברשימת "25 הזוגות הסקסיים ביותר בקולנוע" של Moviefone (2008). מיקומו ברשימות נוספות כלל גם את "15 הסרטים הזבליים עם הכי הרבה עירום" של אתר TheClever.

## צילומים
הסרט צולם בניו יורק בין 30 באפריל ל-10 באוגוסט 1984, בתקציב של כ-15 מיליון דולר.

הצילומים התעכבו בשבועיים נוספים ועלו 500,000 דולר נוספים, בעקבות מריבות תכופות בין קים בייסינגר, מיקי רורק ואדריאן לין. רורק טען שהמתחים בין השלושה תרמו לאותנטיות ולכוח הדרמטי של הסצנות.

לין בחר בצילום מונוכרומטי, שימוש בעשן, סטים בגווני אפור שחיקו מראה של סרט בשחור-לבן, וצילם באור טבעי במקומות אייקוניים ברחבי ניו יורק – כולל כנסיית השילוש הקדוש, שוק הפשפשים בקנאל סטריט, מלון האלגונקווין (The Algonquin), בית הקפה *Café des Artistes,* קוני איילנד, וול סטריט, ליטל איטלי, שכונת סוהו, חנות הבגדים בלומינגדיילס, חנות האופנה Comme des Garçons, וכן מלון צ'לסי. הוא גם ניסה לצלם בבורסת ניו יורק, אך נדחה בשל תוכן הסרט.

## השפעה תרבותית
הסרט השפיע תרבותית במספר דרכים משמעותיות, במיוחד בשנות ה-80 וה-90, אם כי ההשפעה שלו מורכבת ונתונה לפרשנויות שונות. 

הסרט נחשב פורץ דרך בזמנו בשל הצגתו הגלויה של תכנים ארוטיים ומיניים, תוך שילוב של אלמנטים של BDSM (שעבוד, שליטה, סדיזם ומזוכיזם) בסרט מיינסטרים הוליוודי. הוא הציג מערכת יחסים אינטנסיבית וטעונה מינית בין הדמויות הראשיות, ג'ון ואליזבת, תוך בחינת דינמיקות של כוח ושליטה. הסרט פתח שיח ציבורי על גבולות המיניות בקולנוע, והפך לאייקון תרבותי של ארוטיקה קולנועית בשנות ה-80.

* **סצנות אייקוניות**: סצנות כמו ריקוד החשפנות של אליזבת לשיר "You Can Leave Your Hat On" של ג'ו קוקר הפכו לסמליות, והשיר עצמו זכה לפופולריות מחודשת והפך מזוהה עם הסרט. סצנות אלו השפיעו על תרבות הפופ, כולל פרסומות, קליפים ומופעים ששאבו השראה מהאסתטיקה החושנית של הסרט.
* **השפעה על ז'אנר הדרמה הארוטית**: הסרט סלל את הדרך לסרטים ארוטיים אחרים בשנות ה-80 וה-90, כמו "אינסטינקט בסיסי" ו"נזק" (Damage), והשפיע על האופן שבו הוליווד התייחסה למיניות בסרטים.

הסרט התאפיין בסגנון ויזואלי מוקפד ומלוטש, עם צילום אטמוספירי ואסתטיקה אורבנית של ניו יורק. האופנה בסרט – בגדי מעצבים, חליפות מחויטות, ולבוש חושני – הפכה לסמל של שנות ה-80, תקופה שבה תרבות ה"יאפים" (צעירים אמידים ומתוחכמים) הייתה בשיאה. הסרט תרם לטרנדים של אופנה וסגנון חיים ששילבו חושניות עם תחכום.

אחד מסמלי האופנה המזוהים עם הסרט, שמלת ולור שחורה עם כתפיים מודגשות, שלבשה קים בייסינגר בסצנה בה הדמות אליזבת' זוחלת על הרצפה ואוספת שטרות כסף, זכה להדהוד תרבותי נוסף כאשר בייסינגר לבשה שמלה דומה גם בסרט *[[באטמן]]* (1989), כדמות ויקי וייל. חזרה זו על הסגנון יצרה קשר ויזואלי בין שתי הדמויות והפכה את הופעתה בתשעה וחצי שבועות לרפרנס איקוני בתרבות הפופ של שנות השמונים.

הסרט עורר דיונים על יחסי כוח בין גברים לנשים ועל מיניות במערכות יחסים. מצד אחד, הוא זכה לשבחים על כך שהציג דמות נשית (אליזבת) שבוחרת לחקור את המיניות שלה; מצד שני, הוא ספג ביקורת פמיניסטית על כך שהציג את הדמות הנשית ככנועה לגבר דומיננטי. היחסים בין ג'ון לאליזבת, שכללו מניפולציות פסיכולוגיות ואלמנטים של שליטה, עוררו שאלות על הסכמה, גבולות וייצוג של נשים בקולנוע.

הסרט הפך לסוג של מיתוס תרבותי, עם השפעה על מוזיקה, אמנות ותקשורת. הוא הוזכר ושוחזר במדיה שונים, כולל סרטים, סדרות טלוויזיה ופרודיות. לדוגמה, הסרט היווה השראה לסרטים כמו **"[[חמישים גוונים של אפור (סרט)|חמישים גוונים של אפור]]"** (2015), שגם הוא עסק בדינמיקות של שליטה ומיניות, אם כי בצורה פחות מורכבת מבחינה פסיכולוגית.

בזמן יציאתו, הסרט זכה לביקורות מעורבות: חלק מהמבקרים ראו בו יצירה נועזת ואמנותית, בעוד אחרים ראו בו סרט שטחי שמתמקד יותר בארוטיקה מאשר בעומק עלילתי. עם הזמן, הוא הפך לסרט קאלט, במיוחד בקרב צופים שמעריכים את הסגנון הוויזואלי ואת הכימיה בין רורק ובייסינגר. עם זאת, בעידן המודרני, הסרט נתפס לעיתים כמיושן מבחינת ייצוג מגדרי והסכמה, מה שמוביל לדיונים מחודשים על משמעותו.

הסרט השפיע על תרבות הפופ באמצעות הצגת מיניות נועזת, סגנון ויזואלי מובהק ודיונים על מגדר וכוח. הוא נותר סרט שנוי במחלוקת אך אייקוני, שממשיך לעורר עניין ופרשנויות שונות. השפעתו ניכרת בתחומי הקולנוע, האופנה, המוזיקה והשיח התרבותי על מערכות יחסים ומיניות.

## קישורים חיצוניים

* קדימון לסרט תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים, באתר יוטיוב
* I Do What I Do , באתר יוטיוב
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סרטי 1986
קטגוריה:סרטים אמריקאיים
קטגוריה:סרטי מטרו גולדווין מאייר
קטגוריה:BDSM בקולנוע
קטגוריה:סרטים ארוטיים
קטגוריה:סרטים באנגלית
קטגוריה:סרטי פולחן
קטגוריה:סרטים המבוססים על ספרי עיון
קטגוריה:סרטי אדריאן לין
קטגוריה:סרטי דרמה רומנטית אמריקאיים