אלימות משטרתית

[250px|ממוזער|שוטר [משטרת ניו יורק תוקף באלימות מפגינים מובטלים - 1874]]
**אלימות משטרתית** היא התנהגות בלתי הולמת של משטרה בה נעשה שימוש בכוח בלתי נחוץ, או בלתי מידתי, ביחס לסיטואציה, גם אם הופעל במסגרת אכיפת חוק.

הסוג הנפוץ ביותר של אלימות משטרתית הוא שימוש בכוח מופרז. הוא כולל שימוש בנשק חם, חניקות, שימוש מופרז באמצעים לפיזור הפגנות כמו גז, כדורי גומי ורימוני הלם, מכות, הפלות לא תקינות לקרקע ושימוש לא מוצדק בטייזרים חשמליים או באלות. סוגים נוספים הם מעצר או כליאה ללא עילה סבירה, עריכת חיפוש על אדם או ברכושו ללא עילה סבירה, השפלות, והטרדה או פגיעה מינית.

אלימות משטרתית רווחת בארצות רבות, לרבות במדינות דמוקרטיות שבהן יש חקיקה, ומנגנוני פיקוח להגבלתה. לעיתים אלימות זו מתבצעת או מולבנת בחסות החוק ומשמשת לדיכוי פוליטי, לרבות דיכוי אלים של הפגנות.

בני מיעוטים וקבוצות מוחלשות סובלים באופן חסר פרופורציה מהתעמרות מצד המשטרה.

## רקע היסטורי
הנרטיב המקובל מייחס את הקמת המשטרה המודרנית לרוברט פיל שהקים את משטרת לונדון בשנת 1829. יש הדוחים נרטיב זה וטוענים כי השורשים האמיתיים של המשטרה נמצאים בסיירות העבדים שהוקמו במדינות הדרום בארצות הברית במטרה לדכא ולפקח על עבדים שחורים ולמנוע מרידות. בבריטניה, המשטרה הוקמה במושבות שלה, כמו אירלנד, כדי לשלוט באוכלוסיות עניות ומורדות, וכדי לאלץ אנשים להפוך למעמד פועלים תעשייתי. תופעת האלימות המשטרתית התפתחה יחד עם התפתחותה של המשטרה המודרנית.

## אלימות משטרתית במשטרים שונים
משטרים אוטוריטריים כגון סין, רוסיה, ואיראן, מסתמכים כעניין שבשגרה על אלימות משטרתית, צנזורה חמורה של מידע ודיכוי אכזרי של מתנגדים כדי לשמור על יציבותם וסמכותם. לעומתן בדמוקרטיות קיימים מנגנונים שנועדו לרסן את כוחה של המשטרה ולמנוע כפייה ואלימות שרירותית מצד המדינה. עם זאת גם בדמוקרטיות קיימת אלימות משטרתית. מוסדות דמוקרטיים כגון בחירות חופשיות, הפרדת רשויות ומערכת משפט עצמאית אינם מספיקים כדי למנוע מהמשטרה להשתמש באלימות ולהפר זכויות אדם. בדמוקרטיות כדוגמת צרפת, הודו, ברזיל, ארצות הברית ומקסיקו קיימת אלימות משטרתית קיצונית. דמוקרטיות רבות באמריקה הלטינית נולדו עם מערכות משפט חלשות שאפשרו למשטרה להמשיך להשתמש בכוח כופה ובעינויים.

## דפוסים של אלימות משטרתית
ישנם מקרים בהם המשטרה מפעילה אלימות קשה גם נגד אזרחים שמוחים מחאה בלתי אלימה. פעמים רבות האלימות אינה נפסקת במועד המעצר עצמו. עצורים סופגים מכות ושימוש מופרז בשוקרים חשמליים אף על פי שאינם מתנגדים ואינם מהווים איום. עינויים מיושמים בתאי מעצר ובחדרי חקירות כאמצעי ענישה או כאמצעי לסחיטת הודאות. בנוסף, יש מקרים בהם שוטרים פועלים בניגוד לחוק כדי להטריד, לאיים ולהשתיק פעילי זכויות אדם ועיתונאים החושפים שחיתויות או התנהלות פלילית במנגנוני השלטון.

קיימת גם תופעה שבה שוטרים שהשתמשו בכוח קטלני וללא הצדקה, מוסרים דוחות שקריים ומעידים עדות שקר בגיבוי עמיתיהם ומפקדיהם, על מנת להתחמק מענישה ולעיתים אף במטרה להאשים את קורבנות האלימות עצמם. מנגנון נוסף להצדקת האלימות הוא היפוך מוסרי בתקשורת ובציבור. השוטר האלים מוצג כגיבור, בעוד שהקורבן המותקף או ההרוג מוצג כפושע מסוכן בעל עבר פלילי ש"קיבל את המגיע לו", גם אם במציאות תיאורים אלו מתבררים כשקריים. כאשר פורצות מחאות או מהומות בדרישה לצדק בנוגע לאלימות המשטרתית, המדינה מגיבה לעיתים ביד קשה ובאלימות משטרתית נוספת. כוחות שיטור בלתי מיומנים מופעלים ומשתמשים באמצעים אלימים במיוחד, הגורמים לפציעת עוברי אורח חפים מפשע.

## השלכות
התופעה גורמת לנזק פיזי ופסיכולוגי משמעותי לקורבנות, גוררת עלויות כספיות ניכרות, ופוגעת בלגיטימציה של מוסד המשטרה. מחקר משנת 2021 מצא כי אלימות משטרתית קשורה באופן ישיר לירידה חדה בתחושת הלגיטימיות של המשטרה, באמון בה ובהערכת יעילותה מצד האזרחים.

## אוכלוסיות בסיכון
אוכלוסיות מסוימות נמצאות בסיכון גבוה יותר לחוות אלימות משטרתית. בכללם, אנשים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, קהילת להט"ב, מיעוטים, גברים שחורים ולטינים, מהגרים, ואנשים ללא השכלה.

על פי דוח ארגון אמנסטי משנת 2025, מי שנפגע מאלימות משטרתית באופן חסר פרופורציה הן אוכלוסיות עניות, קבוצות שוליים ומיעוטים. בארצות הברית שיטור בעל אופי גזעני גובה את חייהם של אנשים שחורים ולא חמושים רבים, והשימוש בטכנולוגיות זיהוי פנים מעמיד קהילות אלו בסיכון מוגבר למעצרי שווא ואלימות. במקסיקו נשים שנעצרות במסגרת "המלחמה בסמים" חוות אלימות מינית, אונס ועינויים כדי לחלץ מהן הודאות. בפיליפינים עניים נרצחו על ידי המשטרה בחשד לעבירות סמים קלות בזמן שהתחננו על חייהם. בצ'צ'ניה החל משנת 2017 בוצעו מעצרים, עינויים ואף רציחות של גברים הומוסקסואלים בשל נטייתם המינית. באיראן המקרה הבולט בדו"ח הוא רציחתה של ג'ינה מהסא אמיני בספטמבר 2022 בידי "משטרת המוסר" האיראנית בשל חוקי החיג'אב. היא הוכתה בראשה בתוך הניידת, נכנסה לתרדמת ומתה, אירוע שהצית מחאה עולמית.

## גורמים
### גורמים מערכתיים וסביבתיים
תאוריית הדומיננטיות החברתית גורסת כי חברות נוטות לארגן את עצמן בהיררכיות קבוצתיות, שבהן קבוצה אחת שולטת באחרות. המשטרה, כקבוצה בעלת כוח ממסדי, עלולה להפעיל אלימות ואפליה כלפי קבוצות נשלטות במטרה לשמר את מעמדה העליון. דו"ח ארגון אמנסטי מצביע על תרבות של פטור מעונש הניתנת לשוטרים אלימים, שרק לעיתים נדירות נותנים את הדין על מעשיהם. וכן על קיומם של חוקים המעניקים חסינות לשוטרים, ועל איומים על עדים, על קורבנות ועל מערכת המשפט, שמאפשרים למשטרות להמשיך להפעיל כוח קטלני ללא השלכות. חסינות רחבה המאפשרת למשטרה לפעול ללא אחריות וללא פחד מהעמדה לדין, מחזקת את תופעת האלימות המשטרתית. תרבות משטרה שמקדשת את השימוש בכוח, הלחץ לפתור אירועים במהירות, נוכחות או היעדרות של עדים למקרה, ונוכחות של כלי נשק שמעצימים תחושת איום, הם גורמים המשפיעים באופן ישיר על הסבירות להתרחשותה של אלימות משטרתית ברגע האמת. היעדר הכשרה מתאימה להרגעת מצבים מהווה אף היא גורם שמחזק אותה.

קבוצות מיעוטים מוחלשות ותושבי שכונות מצוקה סופגים שיטור אגרסיבי ואלים משום שהם נתפסים על ידי הממסד כאיום על הסדר הקיים. כתוצאה מכך, אזורים אלו סובלים מנוכחות משטרתית מוגברת מה שמעלה את ההסתברות לחיכוכים אלימים וקטלניים.

### גורמים פסיכולוגיים וחברתיים
על פי סקירת מחקרים שפורסמה בשנת 2021, לעיתים קרובות שוטרים חווים במפגש מול אזרחים איום או מצבי חוסר ביטחון המעוררים בהם תגובה אלימה: איום על הדומיננטיות והסמכות החברתית שלהם המוביל ניסיון לשמר היררכיה חברתית כשאזרח מערער על סמכותם; איום על הביטחון הפיזי גם בסיטואציות שגרתיות; איום על הגבריות; ו"איום גזעי" שבו החשש להיתפס כגזען, גורם באופן אירוני לתגובת נגד אלימה יותר. שוטרים בעלי סמכות וכוח מצפים לציות וכניעות מהאזרחים מולם הם פועלים. כאשר האזרחים אינם עומדים בציפיות הללו, השוטרים תופסים זאת כאיום ישיר על זהותם וסמכותם, והסבירות לשימוש באלימות משטרתית עולה באופן חד ככלי להחזרת השליטה.

גם מצבי פוסט טראומה של שוטרים עלולים להוביל לתגובות אגרסיביות כלפי אזרחים.

סביבת עבודה המתאפיינות בשיעורי פשיעה גבוהים ובעוינות כלפי המשטרה, מכניסה את השוטרים למצב כרוני של דריכות ופחד, ומכינה אותם מראש רגשית וקוגניטיבית לקראת שימוש באלימות. האלימות המשטרתית ניזונה פעמים רבות מסטריאוטיפים כלפי מיעוטים, המובילים להערכת יתר של מסוכנותם. כאשר שוטר נתקל באזרח הנתפס כאיום, לעיתים רק בשל השתייכותו למיעוט, לבושו או התנהגותו, מופעלות אצלו תגובות אוטומטיות של פחד וכעס המגובות בסטריאוטיפים שליליים. תגובות מהירות אלו יכולות להוביל להתפרצות אימפולסיבית של אלימות ולתקיפת האזרח עוד לפני שהשוטר מספיק לשקול את פעולותיו בצורה מודעת ורציונלית. בנוסף לתגובות האוטומטיות, שוטרים משתמשים לעיתים באלימות מופרזת בכוונה תחילה כדי לבסס מחדש את סמכותם, "לעשות צדק" מהיר כלפי אזרחים שנתפסים בעיניהם כמזלזלים, או לשדר מסר של הרתעה לקהילה.

תאוריית המרחק החברתי של הכוח מסבירה שככל שלאנשים, כדוגמת שוטרים, יש יותר סמכות וכוח, כך גדל ה"מרחק החברתי" שהם חשים כלפי אלו שאין להם כוח. תחושת ריחוק זו מובילה לחוסר אמפתיה, מעודדת תפיסות סטריאוטיפיות וציניות, ומגבירה משמעותית את הנכונות לתוקפנות.

מחקר משנת 2018 ניתח כיצד שוטרים משתמשים במנגנונים פסיכולוגיים כדי להצדיק שימוש באלימות ולנתק את עצמם מוסרית מהתוצאות. נמצא בו ששוטרים נוטים למסגר את האלימות כמעשה לגיטימי הדרוש להשלטת הסדר או כהגנה עצמית. הם נעזרים בשפה סטרילית מקצועית, מבצעים השוואות כדי להציג את התנהגותם כפחות מזיקה ביחס לאלימות הקורבנות, וממעיטים בערכו של הנזק הפיזי שנגרם. לעיתים קרובות, הם מסירים מעצמם אחריות באמצעות הסתמכות על פקודות וסמכות החוק, ועושים דה-הומניזציה למקבלי האלימות כדי להצדיק את הפגיעה בהם.

## התמודדות עם התופעה
במקסיקו נעשתה רפורמה מוסדית שכללה מעבר ממערכת משפט שנשענת במידה רבה על הודאות במשטרה ללא נוכחות שופט, למערכת המעניקה הגנות חזקות יותר של הליך הוגן ופיקוח שיפוטי על עבודת המשטרה. הרפורמה הביאה לירידה משמעותית בשימוש בעינויים על ידי המשטרה במהלך חקירות. על פי נתונים סטטיסטיים וסקרים, חלה ירידה של עד 23% משיעורי הבסיס של מקרי ההתעללות. בסקר בקרב אסירים ירד שיעור המדווחים על עינויים מ-56% לפני הרפורמה ל-35% אחריה.

בברזיל הופעל החל משנת 2008 פרויקט "יחידות המשטרה המשכינות שלום" (UPP). מטרת הפרויקט הייתה להחליף את הפלישות הצבאיות לפאבלות באסטרטגיות של שיטור קהילתי, תוך שילוב שוטרים צעירים בעלי מנטליות לא-צבאית שמטרתם לפתור סכסוכים ולהתקרב לקהילה. אסטרטגיה זו הובילה לירידה ממוצעת של 40% במספר ההריגות על ידי המשטרה. בנוסף, באזורים שבהם הפשיעה ירדה בעקבות ההתערבות, עלתה הלגיטימיות של המשטרה בעיני התושבים. רפורמה יעילה נוספת שהופעלה בברזיל בשנת 2011, כללה הענקת בונוסים כספיים משמעותיים על הפחתת מספר ההריגות שמבוצעות על ידי המשטרה. תוכנית התמריצים הצליחה לגרום לירידה מובהקת סטטיסטית בתקריות של אלימות משטרתית, בתקריות של חילופי אש, ובכמות הקליעים שנורו על ידי שוטרים, כל עוד יחידות המשטרה יכלו לעמוד ביעדים ולקבל את התגמול. בברזיל גם נערך בשנים 2015–2016 ניסוי נרחב שבו צוידו שוטרי סיור ויחידות טקטיות בפאבלות במצלמות גוף. המצלמות הובילו לירידה של 40% בפעולות אכיפה יזומות שקודם לכן לוו לעיתים קרובות בשימוש בכוח מיותר. החוקרת הבהירה כי יעילות המצלמות תלויה בפיקוח הדוק ובהפעלתן מרחוק, שכן שוטרים אלימים נטו לא להפעיל אותן במכוון.

בצפון אירלנד יושמה בהצלחה רפורמה במשטרה בעקבות הסכם יום שישי הטוב ודו"ח פאטן אשר הציג 175 המלצות מקיפות שנועדו לשנות את אופי המשטרה. קודם לכן המשטרה תפקדה ככוח צבאי למחצה שנועד לדיכוי, והרפורמה נועדה לשנות זאת. הרפורמה כללה: מעבר לשיטור קהילתי-דמוקרטי; הסרת סממנים פוליטיים וצבאיים (כגון צמצום שימוש בשריוניות וסגירת מרכזי חקירה צבאיים); הטמעת זכויות אדם בשבועת השוטרים; הגבלת אלימות נגד מפגינים ובכלל זה יצירת חלופות לכדורי פלסטיק וקביעת נהלים מחמירים מאוד על השימוש בהם נגד מפגינים; הקמת גוף פיקוח עצמאי בעל סמכות ליזום חקירות בעצמו; וכינון גיוס למשטרה המבוסס על מפתח שוויוני בין קתולים לפרוטסטנטים.

מחקרים נוספים התייחסו ליעילות מצלמות הגוף. בעוד שמחקר מוקדם בעיר ריאלטו קליפורניה הראה על ירידה בחצי בשימוש בכוח בעקבות לבישת מצלמות גוף, מחקרים מאוחרים ומקיפים הרבה יותר הפריכו זאת. בניסוי שנעשה בוושינגטון על למעלה מ-2,000 שוטרים נמצא שלענידת מצלמות גוף אין כמעט השפעה על צמצום השימוש בכוח או על הפחתת כמות התלונות מצד אזרחים. גם מטא-אנליזה של עשרה מחקרים משנת 2016 הוכיחה כי למצלמות הגוף אין השפעה ניכרת על אלימות משטרתית. בין היתר, מכיוון שהמשטרה היא זו ששולטת במידע שמצולם ובהחלטה אילו נהלים להחיל על שחרורו. בשל כך, התיעוד שמוביל בסופו של דבר להעמדת שוטרים אלימים לדין מגיע לרוב מטלפונים סלולריים של עוברי אורח או ממצלמות אבטחה ברחוב, ולא ממצלמות הגוף של השוטרים.

במחקר משנת 2023 נמצא שהחלפת שיטות ההתערבות הפיזית המסורתיות של המשטרה ב"נהלים טקטיים מבצעיים", נמצאה כיעילה ביותר להפחתת פציעות ונזקים במהלך מעצרים. שיטות ההתערבות המסורתיות נשאו סיכון של 70%-80% לגרימת פציעות ואילו החלפתן בשיטות של נהלים טקטיים מבצעיים הפחיתה את סבירות סיכוני הפציעה ל-54%-63%, מדובר במערך אלטרנטיבי של שיטות התערבות פיזית שהשוטרים לומדים בסדנאות. השוטרים לומדים ללחוץ, לתמרן או להכות אך ורק באזורים בגוף שאינם חיוניים, זאת בניגוד לשיטות המסורתיות בהן תוקפים איברים חיוניים.

מחקר נוסף מציע דרכי התמודדות המבוססים על מדעי ההתנהגות ופסיכולוגיה: תוכניות הדרכה המעודדות שוטרים לעמידה אקטיבית ולהתערבות בזמן אמת כדי לעצור קולגות מאלימות. איתור וסינון טרם הגיוס של מועמדים עם נטיות לאלימות או הפרעות אישיות, תוכניות הכשרה ייעודיות לניהול כעסים, ותוכניות הכשרה להגברת אמפתיה תרבותית ולהגברת המודעות לתפיסות ולעמדות בנוגע לגזע.

בנוסף לתוכניות ההדרכה והחינוך, חוקרים שונים מתייחסים גם לצורך בסנקציות כלפי שוטרים אלימים. הוצע שהשוטרים עצמם, ולא המדינה, ישאו אישית בתשלום הפיצויים לקורבנות האלימות, שיוטלו עונשים אחידים, אובייקטיביים ומחמירים על שוטרים אלימים כדי להרתיע את שאר חברי הארגון מהתנהגות כזו ושישללו כספי פנסיות משוטרים אלימים.

האו"ם הציג מערכת של אמצעי פיקוח יעילים על אלימות משטרתית הכוללת פיקוח פנימי ופיקוח חיצוני:

הבקרה הפנימית בתוך המשטרה כוללת: פיתוח קודי התנהגות ואתיקה ברורים; ביסוס שרשרת פיקוד ברורה שמאפשרת לאתר מי נושא באחריות; שמירת רישומים קפדנית; מנגנוני ביקורת פנימיים; עריכת ביקורות פתע; יצירת ערוצים בטוחים המאפשרים לחושפי שחיתויות לדווח על קולגות אלימים; קביעת נהלים מוסדרים לקבלת תלונות מהציבור; חקירת התלונות על ידי יחידה עצמאית; וניתוח התלונות באופן שיטתי כדי לזהות כשלים מערכתיים.

פיקוח מחוץ למשטרה כולל: הקמת גופי חקירה אזרחיים ועצמאיים שיש להם תקציב נפרד, מנדט ברור וסמכויות חקירה נרחבות; פיקוח שיפוטי בו בתי המשפט מאשרים מראש צעדי חקירה פולשניים, שופטים שוטרים שעברו על החוק, ומעניקים סעד לקורבנות; פיקוח פרלמנטי הכולל חקיקת חוקים המסדירים את סמכויות המשטרה, פיקוח על תקציב המשטרה, עריכת ביקורות במתקני משטרה, והקמת ועדות חקירה מיוחדות; המשרד הממשלתי הממונה צריך לקבוע מדיניות וקריטריונים המבוססים על זכויות אדם, ולהפעיל מפקחים לאיתור כשלים מערכתיים ולווידוא עמידה בנהלים; ארגוני זכויות אדם, חברה אזרחית ועיתונות צריכים לבצע תחקירים, לנתח נתונים, לחשוף התעללויות בציבור הרחב, להיות מעורבים בקידום שינויי חקיקה, וליזום תביעות משפטיות.

## ימי מחאה נגד אלימות משטרתית
היום הבינלאומי נגד אלימות משטרתית מתקיים ב-15 במרץ. האירוע הראשון התקיים ב-15 במרץ 1997 ביוזמת קבוצת פעילים הפועלת כנגד אלימות משטרת מונטראול, יחד עם פעילים בשווייץ.

בארצות הברית, קואליציה של ארגוני זכויות אדם בחרה את תאריך ה-22 באוקטובר ליום מחאה נגד אלימות משטרתית. יום זה צוין לראשונה ב-1996. לתאריך אין משמעות מיוחדת, והוא נבחר כתאריך נוח להפגנות של סטודנטים, זמן קצר לאחר פתיחת שנת הלימודים בקולג'.

## דוגמאות מהעולם
### הודו
המקורות ההיסטוריים של אלימות משטרתית בהודו נעוצים בעידן השלטון הבריטי, שבו המשטרה נועדה לזרוע פחד ודיכוי בקרב תושבים תוך שימוש בעינויים פיזיים כגון מכות חשמל, הכאה ומניעת שינה. לטענת החוקרים Thakur ו-Singh שיטות אלה עדיין קיימות. למרות קיומה של נציבות זכויות האדם הלאומית בהודו שמקבלת אלפי תלונות נגד המשטרה, היא חסרת סמכויות אכיפה של ממש. בנוסף, היעדרה של חקיקה לאומית מחמירה נגד עינויים מאפשרת לאלימות כגון מעצרי שווא, התעללות מינית, מקרי מוות במשמורת ואיומים, להמשיך להשתולל בחסות חסינות משפטית.

### רומניה
ב-15 בדצמבר 1989 התאספו המונים בכיכר בעיר טימישוארה למחאה שמטרתה הייתה למנוע מהשלטונות לגרש ולעצור את לאסלו טוקש, כומר רפורמי ופעיל זכויות אדם. האלימות המשטרתית שהופעלה בטימישוארה בתגובה למחאות, הציתה את המהפכה נגד שלטונו של צ'אושסקו. ההפגנות גדלו במהירות והמפגינים קראו קריאות נגד צ'אושסקו והשלטון. המשטרה החשאית לא הצליחה לפזר את ההמון על כן נשלח צבא לדכא את המחאה. ב-17 בדצמבר צ'אושסקו הורה לצבא לפתוח באש על המפגינים. המהומות התפשטו לבוקרשט והתרחבו לקרבות מול אנשי המשטרה החשאית שנותרו נאמנים לצ'אושסקו גם לאחר הפלת שלטונו והדחתו ב-22 בדצמבר. הם ירדו למחתרת וביצעו ירי צלפים מגגות בניינים ברחבי בוקרשט. תושבי העיר סיביו אף האשימו את המשטרה החשאית בביצוע חבלה והרעלה של אספקת המים העירונית באמצעות גז עצבים.

### צרפת
חקיקה מקלה שחוקקה בצרפת ב-2017 גרמה לעלייה של פי חמישה במספר ההרוגים על ידי ירי משטרתי כלפי נהגים שלא צייתו להוראות.

במחאת האפודים הצהובים, שהתקיימה בשנת 2018 השוטרים פיזרו את ההפגנות באמצעות גז מדמיע ותותחי מים. לפי סוכנות הידיעות הצרפתית אי-אף-פי, נכון ל-24 בנובמבר נהרגו בעימותים בין המשטרה למפגינים שני בני אדם ונפצעו 614 אזרחים ו-136 שוטרים. דיכוי ההפגנות כלל פציעות חמורות של מפגינים ועוברי אורח. האלימות המשטרתית המופרזת נבעה בין היתר מהחלטת הרשויות לפרוס יחידות משטרה מיוחדות ויחידות טקטיות ללוחמה בטרור, שלא הוכשרו לניהול הפגנות ולא הבחינו בין מתפרעים לאזרחים לא אלימים.

### סין
**[[אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989)|אירועי כיכר טיין-אן-מן]]** היו סדרה של מחאות שהחלו באמצע באפריל 1989 ומרכזן היה בכיכר טיין-אן-מן בבירה בייג'ינג, בה התבצרו המפגינים החל מ-13 במאי. עיקר המחאה הורכב מהפגנות לא אלימות של סטודנטים ואזרחים תושבי העיר אשר דרשו רפורמות דמוקרטיות, חופש עיתונות, ואת התפטרותו של ראש הממשלה לי פנג שהכריז על ממשל צבאי. ההפגנות דוכאו על ידי השלטונות הסיניים באלימות רבה. הם שלחו נגד המפגינים חיילים חמושים ברובים וטנקים. כוחות המשטרה הופעלו כיחידות לפיזור הפגנות מול קהלים גדולים. מאות שוטרים ירו גז מדמיע כדי להדוף את ההמונים. בנוסף, שוטרים הכו לפחות 30 בני אדם מחוץ למלון בייג'ינג. הצבא היה הכוח המרכזי והגדול ביותר שהופעל נגד המפגינים ובחודש יוני הוא ביצע טבח המוני במפגינים באזור הכיכר.

### ארצות הברית
בארצות הברית, קורבנות של אלימות משטרתית הם באופן לא יחסי אזרחים שחורים או היספנים. בשנת 2025 כוחות המשטרה בארצות הברית הרגו לפחות 1,201 בני אדם, רובם מירי. חלק ניכר ממקרי ההרג החלו מעבירות לא אלימות, עצירות תנועה שגרתיות או קריאות לבדיקת מצב נפשי. בפחות מ-3% מהמקרים הוגש אישום פלילי נגד השוטר.
ממוזער|שוטרי מדינת אלבמה ממתינים למפגינים ביום ראשון העקוב מדם
* **[[המצעדים מסלמה למונטגומרי]]** נערכו בשנת 1965 על רקע מאבקם של אפרו-אמריקאים למימוש זכות ההצבעה במדינת אלבמה. פעילי זכויות האזרח קיימו בסלמה קמפיין לרישום מצביעים אפרו-אמריקאים, שנתקל בהתנגדות חריפה של הרשויות המקומיות ושל המשטרה. ב-18 בפברואר 1965 המשטרה הרגה מפגין בשם ג'ימי לי ג'קסון. מותו היה גורם מרכזי בהחלטת פעילי התנועה לקיים מצעד מסלמה למונטגומרי, בירת המדינה. הצעדה הראשונה יצאה ב-7 במרץ 1965 בהשתתפות 600 מפגינים לא-אלימים. הצועדים הלכו כשישה רחובות ממרכז סלמה אל גשר שמעל נהר אלבמה, בדרכם לכביש המוביל למונטגומרי. בקצה הגשר המתינו להם כוחות של משטרת מדינת אלבמה, סגני השריף של מחוז דאלאס ואזרחים לבנים שגויסו כעוזרי שריף. לאחר שהורו לצועדים להתפזר, תקפו השוטרים את המפגינים באמצעות אלות, גז מדמיע ושוטים, וחלקם הסתערו עליהם כשהם רכובים על סוסים. עשרות מפגינים נפצעו ולפחות כ-50 מהם נזקקו לטיפול בבית חולים. האירוע, שנודע מאז בשם יום ראשון העקוב מדם, צולם ושודר בטלוויזיה ברחבי ארצות הברית, ועורר זעזוע ציבורי רחב ותמיכה גוברת במאבק לזכויות ההצבעה, שהובילה בהמשך לחקיקת חוק זכויות ההצבעה.
* **פרשת רודני קינג** בחודש מרץ 1991 נעצר רודני קינג, אפרו אמריקאי בן 25, לאחר מרדף משטרתי בעקבות נהיגה במהירות גבוהה באזור לוס אנג'לס. לאחר שהמרדף הסתיים, הכו אותו ארבעה שוטרים ממשטרת לוס אנג'לס באלות ובעיטות, תוך שימוש בכוח מופרז. האירוע צולם במקרה, במצלמת וידאו בידי ג'ורג' הולידיי, שצילם את המתרחש ממרפסת דירתו. הסרטון הועבר לתחנת טלוויזיה מקומית ושודר במהרה ברחבי ארצות הברית, והפך לאחד התעודים הראשונים של אלימות משטרתית שהופצו באופן נרחב באמצעי התקשורת. בעקבות פרסום הסרטון הוגש כתב אישום נגד ארבעת השוטרים. ב-29 באפריל 1992 זוכו שלושה מהם, וביחס לאישום אחד חבר המושבעים לא הגיע להכרעה. זמן קצר לאחר פרסום פסק הדין פרצו בעיר מהומות אלימות, הידועות כמהומות לוס אנג'לס. המהומות נמשכו כמה ימים וכללו ביזה, הצתות ועימותים אלימים. במהלך האירועים נהרגו 63 בני אדם, יותר מ-2,300 נפצעו, ונגרם נזק לרכוש שהוערך בכמיליארד דולר. משטרת לוס אנג'לס התקשתה להשתלט על האלימות, ולכן הוזעקו לעיר כוחות של המשמר הלאומי וכוחות צבא פדרליים וחיילי המארינס. יותר מ-12,000 בני אדם נעצרו. במהלך המהומות פנה קינג עצמו לציבור בבקשה להרגעה. בשנת 1993 הורשעו שניים מהשוטרים במשפט פדרלי באשמת הפרת זכויות אזרח ונידונו לכ-30 חודשי מאסר, בעוד שני האחרים זוכו. קינג הגיש תביעה אזרחית נגד העיר וזכה בפיצויים בסך 3.8 מיליון דולר.
* **תנועת המחאה "[[חיי שחורים חשובים]]" (Black Lives Matter)** החלה בשנת 2013 בעקבות זיכויו של ג'ורג' זימרמן, מתנדב במשמר שכונתי, שירה למוות במרטין טרוויון, תלמיד תיכון אפרו-אמריקאי בן 17, בסנפורד בשנת 2012. זיכויו ביולי 2013, עורר מחאות ברחבי ארצות הברית נגד גזענות מערכתית ואלימות כלפי אפרו-אמריקאים, ובמהלכן החל להופיע ברשתות החברתיות ההאשטג “Black Lives Matter”. התנועה זכתה לתהודה רחבה במיוחד בשנת 2014 בעקבות הריגתו של מייקל בראון, צעיר אפרו-אמריקאי בן 18 שנורה למוות ב-9 באוגוסט 2014 בידי שוטר בעיר פרגוסון. האירוע עורר הפגנות ממושכות ולעיתים אלימות בעיר, והפך לאחד הגורמים המרכזיים לעלייתה של התנועה למחאה ארצית נגד גזענות ואלימות משטרתית. בשנת 2015 התרחבו המחאות בעקבות מקרים נוספים של מוות במהלך מפגשים עם המשטרה. אחד הבולטים שבהם היה מותו של פרדי גריי בעיר בולטימור באפריל 2015, לאחר שנפצע בעת שהיה במעצר משטרתי. מותו הוביל להפגנות רחבות היקף ולעימותים אלימים בעיר.
* **[[רצח ג'ורג' פלויד]]** על ידי שוטר ב-25 במאי 2020, הובילה לפריצת מחאות ג'ורג' פלויד, מהגדולות בהיסטוריה של ארצות הברית. במהלך מאי ויוני התקיימו אלפי הפגנות ונכחו מאות אלפי עד מיליוני משתתפים. גל ההפגנות כנגדי גזענות ואלימות משטרתית תפס תאוצה גם במדינות אחרות ברחבי העולם.

### איראן
בספטמבר 2022, החלו הפגנות נרחבות באיראן בעקבות מותה של מהסא אמיני לאחר שנעצרה על ידי משטרת המוסר בגין הפרת כללי לבוש. מותה עורר זעם עממי נרחב, והמחאה התפשטה לכל רחבי המדינה. המחאה, שהחלה ב-2022 כמחאה נגד היחס לנשים ואכיפת חוקי דת, התפתחה תוך זמן קצר לדרישה לרפורמות חברתיות ופוליטיות רחבות יותר ולשינוי המשטר. לפי ארגון זכויות האדם Iran Human Rights, עד תחילת דצמבר הרגה המשטרה וכוחות הביטחון לפחות 448 מפגינים, בהם 60 קטינים. המחאות כנגד מצוקה כלכלית, אי-שוויון וחוסר חופש פוליטי והתגברו בשנים הבאות, עם שימוש נרחב בכוח מצד כוחות הביטחון כולל המשטרה. דיכוי המחאות באיראן נמשך במשך שנים, ואלימות המשטרה מהווה חלק בלתי נפרד מהתגובה של השלטון. התגובה של כוחות הביטחון כוללת ירי חי, מעצרים המוניים, אלימות קשה, עינויים, דיכוי מתמשך וניסיונות להסתיר היקף האלימות. בגל ההפגנות שהתרחש ב-2025 ו-2026 דווח על עד עשרות אלפי מפגינים שנרצחו בידי כוחות המשטר.

ממוזער|כרזה של הארגון הצרפתי Alternative libertaire נגד אלימות משטרתית, 2017

## אלימות משטרתית בישראל
בשנת 1992 הוקמה המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) במשרד המשפטים, במטרה לחקור עבירות פליליות של שוטרים, כולל אנשי מג"ב, ולעסוק בין היתר במקרים של שימוש בכוח שלא כדין. ההקמה נעשתה באמצעות תיקון לפקודת המשטרה כדי ליצור גוף עצמאי מהמשטרה.

ביוני 1994 ביוני 1994 פורסם דו"ח של ועדה ציבורית בראשות פרופ' מרדכי קרמניצר ("ועדת קרמניצר"), שבחנה את תופעת אלימות השוטרים ואת דרכי הטיפול בה. הוועדה קבעה כי מדובר בבעיה ממשית המחייבת טיפול מערכתי, והצביעה על קשיים בחקירת תלונות ועל תופעות של חיפוי בין שוטרים.

על פי דוח מבקר המדינה, בין השנים 2019–2021, מתוך 11,776 תלונות שהתקבלו במח"ש, רק כ-12% נחקרו באזהרה, ורק ב-1.2% מהמקרים הוגשו כתבי אישום. הדוח מדגיש כי 20% מכתבי האישום המשמעתיים שהוגשו בשנת 2021 היו בגין שימוש בכוח שלא כדין, ומצביע על תלות של חוקרי מח"ש במשטרה, הפוגעת ביכולתם לחקור ביעילות עבירות אלימות של שוטרים.

ביוני 2024 פרסמה הסנגוריה הציבורית הצהרה המגנה אלימות שוטרים בהפגנות, הדגישה כי התיעודים מהן משקפים "תופעה רחבה של אלימות משטרתית" והטילה את האחריות למיגורה על המחלקה לחקירות שוטרים. כמו כן נאמר כי "האלימות המשטרתית היא תוצאה של חוסר אכיפה כלפי שוטרים אלימים, העלמת עין כדי למנוע 'אפקט מצנן' וקיום פרקטיקה של סלחנות כלפי שוטרים עוברי חוק".

מחקר משנת 2011 המנתח את יחסי המשטרה והמיעוט הערבי בישראל מתאר פרדוקס של אלימות משטרתית: מצד אחד, המשטרה מפעילה כוח מופרז ו"יד ברזל" כלפי אזרחים ערבים בהפגנות ואירועים פוליטיים ומצד שני היא מפגינה אוזלת יד, אדישות והזנחה כלפי מקרי אלימות ופשיעה פנימיים בתוך היישובים הערביים. דוח של עדאלה משנת 2023 מתעד שורת אירועים של אלימות משטרתית קיצונית כלפי אזרחים פלסטינים בישראל ומתריע על כך שמח"ש ממהרת לסגור תיקים נגד שוטרים אלימים. מאמר משנת 2020 שעורך השוואה בין אלימות משטרתית המופנית כלפי שחורים בארצות הברית לבין זו המופנית כלפי יוצאי אתיופיה ופלסטינים בישראל. מצביע אף הוא על תרבות של חסינות והיעדר ענישה לשוטרים אלימים. על פי הנתונים המוזכרים בו, מאז שנת 1997 עד כתיבתו, נהרגו לפחות ארבעה יוצאי אתיופיה על ידי המשטרה בישראל, ועוד שבעה מצאו את מותם בנסיבות עמומות או בסיווג של התאבדות לאחר מפגשים עם שוטרים. אף שוטר לא הועמד לדין על מותם. סקירה של מחאות הקהילה האתיופית בישראל, מציין שרבות מהן פרצו בעקבות מקרי אלימות משטרתית קיצונית. מתואר בו כי המשטרה הגיבה למחאות, שקראו לעצירת האלימות המשטרתית והגזענות, באמצעות הפעלת אלימות משטרתית חסרת פרופורציה נוספת, לרבות שימוש ברימוני הלם וגז מדמיע, מה ש"הפך את הרחובות לשדה קרב" והעמיק את חוסר האמון של הקהילה במשטרה ובמח"ש.
* אירועי אוקטובר 2000: מהומות והפגנות מחאה של אזרחים ערבים בישראל בתחילת האינתיפאדה השנייה דוכאו באלימות, ו-13 אזרחים נורו למוות באש חיה על ידי כוחות משטרה וכוחות ביטחון נוספים. בעקבות ביקורת ומחאה הוקמה ועדת אור לחקירת האירועים. במסקנותיה מתחה הוועדה ביקורת קשה על שרים בממשלה, על קצינים במשטרת ישראל, ועל מנהיגים בציבור הערבי הישראלי. על מסקנות הוועדה נמתחה ביקורת, הן בקרב הממשלה והכנסת והן בקרב הנהגת הציבור הערבי.
*אירועי עמונה: בפברואר 2006, במהלך הריסת תשעה מבנים במאחז עמונה, התפתחו עימותים אלימים בין מפגינים לבין כוחות משטרה וצבא. בפינוי השתתפו **כ-**10,000 אנשי כוחות ביטחון הכוללים כוחות משטרה, מג"ב וצה"ל, שניצבו מול כ-4,000 מפגינים אשר ניסו למנוע את ההריסה. בעימותים נפצעו למעלה מ-200 בני אדם, שחלקם נפצעו קשה, מהם כ-140 אזרחים. בין הפצועים היו גם חברי כנסת ואישי ציבור. בעקבות האירועים הוגשו תלונות ותביעות נגד שוטרים, ובכמה מקרים הורשעו שוטרים בתקיפה וחויבו בפיצויים לנפגעים.
* באוגוסט 2013, לאחר סדרת אירועים של שימוש משטרתי מופרז באקדח טייזר נגד אזרחים, הוקפא השימוש בו עד לסיום בדיקת יעילות המכשיר על ידי צוות שמונה לכך. ב-19 במרץ 2014 הורשע לראשונה בישראל שוטר בגין שימוש ברוטלי בטייזר.
* מחאת יוצאי אתיופיה 2015: באפריל–מאי 2015 התקיימו הפגנות מחאה נגד אלימות משטרתית ואפליה כלפי יוצאי אתיופיה, לאחר פרסום סרטון שתיעד שוטרים מכים חייל ממוצא אתיופי בחולון. הסרטון עורר סערה ציבורית והוביל להפגנות גדולות בירושלים ובתל אביב. בתגובה למחאה, המפכ"ל יוחנן דנינו הודיע שתיקים וכתבי אישום נגד אזרחים ממוצא אתיופי ייבחנו מחדש, ובמקרים שבהם תימצא אפליה ייתכן שיוחלט לסגור תיקים או למשוך כתבי אישום.
* בפרשת אום אל-חיראן ב-18 בינואר 2017, שוטרים פתחו בירי לעבר רכב שבו נהג תושב הכפר, יעקוב מוסא אבו אל-קיעאן, וזה מת לאחר מכן בשל איבוד דם.
* במאי 2022, שוטרים הכו באלות משתתפים בהלווייתה של שירין אבו עאקלה בירושלים, ובהם נושאי ארונה. הדבר הוביל לביקורת בינלאומית.
* במאי 2024 הוטלו הגבלות ביטחוניות על הילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון בשל מלחמת חרבות ברזל והנחיות לסגירת ההר לציבור מחשש ממשי לחיי אדם. אלפי אנשים עלו למתחם בניגוד לצו הסגירה. כשהשוטרים ניסו למנוע את הכניסה לאזור ההר הושלכו לעברם מוטות ברזל, זכוכיות, אבנים וחפצים שונים. 19 שוטרים פונו לקבלת טיפול רפואי. בשלב מסוים המשטרה החלה לפנות את האנשים בכוח. במהלך העימותים שוטר דחף קשיש לרצפה ושוטרת אחרת דחפה אישה. בעקבות זאת הושעו שני השוטרים מתפקידם ונפתחה חקירה בעניינם.

### אלימות שוטרים במהלך אירועי המחאה 2023

החל ממרץ 2023 עם ההסלמה בפעילות המחאה נגד הרפורמה המשפטית, חלה עלייה באלימות המשטרתית. בשמונת החודשים הראשונים של 2023 עלה מספר התלונות הממוצע לחודש למח"ש ב-45% בהשוואה לתקופה המקבילה ב-2022. אלימות השוטרים כנגד המפגינים זכתה לגיבוי פומבי מצידו של השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר.

על פי נתונים שקיבלה התנועה לחופש המידע ממח"ש, בשנת 2023 ובשנת 2024 הסיכוי שתלונת מפגין על אלימות משטרתית תבשיל לכתב אישום עמד על 0% עד 1.5% בלבד. מהנתונים עולה כי בשנת 2023, מתוך 188 תלונות על אלימות שוטרים בהפגנות, הוגשו רק שני כתבי אישום, ובשנת 2024 הוגשו 103 תלונות של מפגינים למח"ש על אלימות שוטרים, אך לא הוגש אפילו כתב אישום אחד. הנתונים מעידים על חסינות כמעט מוחלטת לשוטרים המפעילים אלימות כלפי מפגינים.

במהלך "יום שיבוש" במרץ 2023, כוח שיטור בראשות רפ"ק מאיר סוויסה, קצין מבצעים של מחוז ת"א, השליך רימוני הלם אל תוך המון מפגינים צפוף. הרימונים גרמו לפציעת מפגינים ולקטיעת אפרכסת האוזן של אחד מהם. שישה שוטרים נחקרו בנוגע למקרה ב. למרות החקירות נגד סוויסה, החליט השר בן גביר לקדם אותו לדרגת סגן ניצב ולמפקד תחנת המשטרה תל אביב דרום. ביוני 2025 החליט בית המשפט המחוזי בירושלים לבטל את קידומו של רפ"ק סוויסה

במרץ החליט בן גביר להדיח את מפקד מחוז תל אביב, עמי אשד וביולי הוא סיים את תפקידו. בנאום הפרישה שלו אמר אשד כי הודח משום שסירב לדרישות להפעיל כוח לא סביר ולמלא את חדר המיון באיכילוב בסוף כל הפגנה.

ב-1 באפריל 2023 פרש המשטרה שי פרץ הצליף עם מושכות הסוס במפגינה שהשתתפה בחסימה של אחד מנתיבי איילון. במאי 2024 הוחלט להעמידו לדין על המקרה. במאי 2025, מעל שנתיים לאחר האירוע, הורשע פרץ בתקיפת המפגינה ובעקבות ההרשעה, נגזר עליו מאסר על תנאי ותשלום פיצוי בסך 2000 שקלים.

ב-13 באפריל 2024 סנ"צ עמית פולק, מפקד תחנת חדרה, תקף מפגין בהפגנה בקיסריה, דחף וחנק אותו ולאחר מכן תקף אדם נוסף. ב-25 במאי 2025 הוגש נגדו כתב אישום בגין תקיפת אזרח בהפגנה, וכן בגין שיבוש מהלכי משפט. בן גביר גיבה את פולק. ב-29 ביולי 2025 הוחלט לקדמו לתפקיד רע"ן שיטור במחוז חוף, חרף כתב האישום שתלוי ועומד נגדו, וב-1 בדצמבר חתם בן־גביר על המינוי.

ביולי 2023 חלה עליית מדרגה נוספת באלימות המשטרתית. עדויות ותיעודים רבים מהשטח הצביעו על כך ששוטרי יס"מ פעלו באלימות, הכו באגרופים וגררו מפגינים שכלל לא התנגדו. עוד עלה מהדיווחים כי השוטרים פעלו במכוון ללא תגי זיהוי, והקפידו לסגור את קסדות האופנוע שעל ראשם על מנת להסתיר את זהותם ולהקשות על הגשת תלונות נגדם. ב-24 ביולי, הפעילה המשטרה לראשונה מכת"זיות בכינון ישיר לראשי המפגינים ועשתה שימוש ראשון בבואש בהפגנות בירושלים. באותו לילה קיבלו 62 מפגינים טיפול רפואי, מתוכם 42 הגיעו לחדרי המיון עם שברים, חבלות, פציעות דריסה ומצוקה נפשית. יום לאחר מכן אמר השר בן גביר: "מתחילים להשתמש במכת"זית ובבואש, ראינו שאצל עמי אשד זה לא קרה, לאט לאט המדיניות מחלחלת".

בעקבות תלונות מפגינים חקרה מח"ש באזהרה חמישה שוטרים מיחידת יס"מ ת"א, בראשם מפקד היחידה יאיר חנונה שתועד מכה באגרוף בפניו של מפגין בן 18 ומחייך. השוטרים הנחקרים הכחישו את התקיפות.בעקבות התיעוד ברשת זימנה המחלקה לחקירות שוטרים שני צעירים כדי להגיש תלונה נגד חנונה. בן גביר קיים מפגש תמיכה אישי עם חנונה ושוטרי היס"מ שנחקרו במח"ש, והבטיח להם גיבוי מלא תוך שהוא תוקף את התנהלות מח"ש. פרקליטות המדינה הגיבה בחריפות לדבריו, ואמרה שהיא דוחה מכל וכל את הניסיון להטיל דופי במח"ש.

## ראו גם
* התנהגות בלתי הולמת של משטרה
* פרשת השוטרים הנוקמים
* מדינת משטרה
* הטיית ירי (גזענות)
* כנופיית מע"צ
* מהומות לוס אנג'לס

## קישורים חיצוניים

* רינת בניטה וד"ר אילה אליהו, חומר רקע לדיון ועדת הפנים והגנת הסביבה בנושא הטיפול בתלונות על עבירות שוטרים, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 25 ביוני 2018
* למה הם מרביצים? על אלימות משטרתית וסיבותיה, באתר של ד"ר פנחס יחזקאלי
* אלימות משטרתית כנגד מפגינים, באתר פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, 1 ביולי 2024

## הערות שוליים

*
*
*
קטגוריה:פגיעה בזכויות האדם
קטגוריה:משטרה