open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
הו קנדה! (דיסני)

**הו קנדה!** (באנגלית: **O Canada!**) הוא סרט 360 מעלות המוצג בביתן קנדה באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה.

שמו של הסרט מתבסס על "הו קנדה!" - המנון קנדה. 

הסרט נועד להציג את ההיסטוריה, התרבות, והאופי של קנדה, ומבצע זאת באמצעות צילומים פנורמיים היקפיים של אתרים בעלי חשיבות ואירועים בקנדה ובהם פרובינציות קוובק ואונטריו, העיר ונקובר ונהר אוטווה. כן ניתן לראות בסרט את המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה ומופע פסטיבל הרודיאו של העיר קלגרי (Calgary Stampede).

הסרט צולם בשנת 1981 על ידי חברת WED מיזמים ומוצג מאז פתיחת פארק השעשועים ב-1 באוקטובר 1982 עד ימינו.
 
## היסטוריה
הסרט הופק בהשראת סרט 360 מעלות דומה שנקרא "קנדה 67" (**Canada 67**) בהפקת הבמאי הקנדי רוברט בארקלי והוצג בביתן של חברת בל קנדה בתערוכת אקספו 67 שנערכה במונטריאול שבקנדה.

בארקלי ביקר קשות את גרסת דיסני לסרט בטענה שהגרסה של דיסני שטחית, ומציגה את דמותה של קנדה באמצעות סטריאוטיפיים. 

במהלך עשרים השנים שחלפו מאז צילום הסרט, הסרט נותר בלא שינוי. ביקורת ציבורית רבה הועלתה כנגד הסרט, המציג תמונה מיושנת של קנדה, ולאחר לחץ ציבורי שנמשך כשבע שנים, ביוזמת רשות התיירות הקנדית, הסכימה חברת וולט דיסני לעדכן את הסרט. מספר קטעים מהסרט צולמו מחדש בשנת 2007, ובמסגרתם עודכנו צילומי הערים הקנדיות, וכן צולמו מחדש מפלי ניאגרה. 

לסרט הוקלט פסקול חדש בהנחייתו של מרטין שורט. שיר הנושא של הסרט: "קנדה (את מסע לחיים)" ("Canada (You're a Lifetime Journey)") הוקלט מחדש על ידי אווה אווילה, זוכת העונה הרביעית של הגרסה הקנדית של "כוכב נולד" (Canadian Idol).

## ראו גם
* הו קנדה! - המנון קנדה.

## קישורים חיצוניים

* 

* כתבה באתר Canwest News בעניין עדכון הסרט

קטגוריה:דיסני: פארקי שעשועים 
קטגוריה:אפקוט
גשר נובוספאסקי

שמאל|ממוזער|250px|הגשר כיום. ניתן לראות את שלבי ההגבהה השונים של הגשר על עמודי התמיכה של הגשר.
**גשר נובוספאסקי** (ברוסית: **Новоспасский Мост**) הוא גשר פלדה החוצה את נהר מוסקבה, ומחבר בין מנזר נובוספאסקי לבין תחנת הרכבת פאבלצקי, במוסקבה, בירת רוסיה. הגשר ממוקם כשלושה ק"מ דרומית מזרחית לקרמלין.

הגשר הנוכחי נבנה בשנת 1911 משלוש קשתות פלדה. בשנת 2000 שופץ הגשר והקשתות הוחלפו בלוחות פלדה.

## היסטוריה
הגשר הראשון באתר זה נבנה במהלך המאה ה-16 על מנת לקשר את מנזר נובוספאסקי עם צידו השני של הנהר. גשר העץ שופץ והוחלף במהלך השנים, עד שבשנת 1910 נהרס. בשנת 1911 נבנה גשר פלדה בן שלוש קשתות (בדומה לגשרים אחרים שנבנו במוסקבה קודם למהפכה הרוסית.

הגשר היה בנוי פלדה ומרוצף עץ כשאורך מקטעיו היה: 40.54, 46.99 ו-40.54 מטרים, ורוחבו היה 21.2 מטרים (רוחב הכולל ארבעה מסלולים כאשר שנים מהם היו מסלולי חשמלית).

בין השנים 1937–1938 הגשר נבנה מחדש על פי תכנונם של המהנדסים ורנר, סוקולוב והאחים יאקובלב. במסגרת השיפוץ הוגבה הגשר ב-2.7 מטרים, על מנת לאפשר תנועת אוניות בנהר - וכעת גובה הגשר 8.6 מטרים מעל פני הנהר ורוחב הקשת האמצעית 30 מטרים. במסגרת השיפוץ נבנו כבישי עליה לגשר באורך כולל של 502 מטרים, והגשר רוצף בבטון.

בשנת 2000 נבנה הגשר מחדש, קשתותיו הוחלפו בלוחות פלדה שעליהם סיפונים קלים שרוחבם 24.4 מטרים. קשתות דמה נבנו בצדדי הגשר על מנת לדמות את הקשתות שהיו לגשר בעבר.

## קישורים חיצוניים

נובוספאסקי
בית האופרה המלכותי (ולטה)

שמאל|ממוזער|250px|שרידי בית האופרה אשר שולבו בחזית התיאטרון הפתוח החדש
[שמאל|ממוזער|250px|בית האופרה ב-[1935]]
שמאל|ממוזער|250px|בניין הפרלמנט החדש בבניה בשנת 2013. משמאל לו נראים שרידי בית האופרה הישן
**בית האופרה המלכותי** (במלטית: **It-Teatru Rjal**, באנגלית: **Royal Opera House**) היה בית אופרה ששכן ברחוב הרפובליקה בעיר ולטה, בירת מלטה, סמוך לשער העיר.

## היסטוריה
המבנה הוקם בין השנים 1862–1866 לפי תוכניתו של האדריכל הבריטי אדוארד בארי (Edward Middleton Barry), אשר תכנן, בין היתר, את מבנה התיאטרון בקובנט גרדן בלונדון. אורכו של המבנה היה 63 מטרים ורוחבו 34 מטרים, והוא יכל להכיל 1,095 צופים יישובים ו-200 נוספים בעמידה. בית האופרה נחנך ב-9 באוקטובר 1866. פנים הבניין נפגע באופן קשה במהלך שרפה שארעה ב-25 במאי 1873, אך הוא שופץ ונחנך בשנית ב-11 באוקטובר 1877, עת הועלתה בו האופרה אאידה. ב-7 באפריל 1942 במהלך הפצצת מטוסי הלופטוואפה על מלטה, המבנה חרב כמעט לחלוטין. ההריסות פונו מהאתר, אך מבנה חדש לא הוקם במקום, בשל עבודות בנייה ושיקום חשובות יותר שנדרשו ברחבי מלטה לאחר ההרס שנגרם לאיים במהלך המלחמה.

## תוכניות השיקום
מאז, מדי פעם עלתה שאלת ייעודו של השטח הריק לדיון במלטה. ב-1953 הוגשו שש הצעות אדריכליות להקמת המבנה, ונבחרה הצעה זוכה. אולם חילופי השלטון עצרו את המשכו של התהליך בשל הטענה כי ישנם פרויקטים נדרשים חשובים יותר, ותקציב בסך 280,000 לירות שטרלינג שיועד לעניין בשנים 1955–1956 הופנה למטרות אחרות. בשנות ה-80 פנתה ממשלת מלטה אל האדריכל רנצו פיאנו, ואישרה את תוכניתו לשיקום המבנה ושער העיר הסמוך לו בשנת 1990, אך גם תוכנית זו נגנזה. ב-1996 ננקטה יוזמה נוספת בעניין, וגובשה תוכנית להפיכת האתר למרכז תרבות ומסחר שמתחתיו חניון תת-קרקעי, אך מחלוקת ציבורית מנעה שוב את הוצאת התוכנית לפועל. לאחרונה, בשנת 2006, הציעה הממשלה תוכנית להקים במקום בית פרלמנט חדש, שיחליף את אולם הפרלמנט הנוכחי השוכן בארמון הגראנד מאסטר במרכז העיר. גם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית, אך ב-1 בדצמבר 2008 הודיע ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי (Lawrence Gonzi), כי יקצה לה תקציב בסך 80 מיליון אירו. שירותיו של פיאנו נשכרו בשנית, אך הוא הציע שלא להקים במקום מבנה חדש לפרלמנט, ותמך בהקמת תיאטרון פתוח תחתיו. פיאנו נימק את הצעתו בשטח הקטן, ובכך שלאחר שישים שנים בהן נותרו שרידי המבנה הישן במקום, הוא זכה למעמד של מונומנט היסטורי. הצעתו התקבלה ובשנת 2013 נחנך במקום תיאטרון פתוח שזכה בשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal), המנציח את שמה של האופרה המלכותית. בד בבד החלה הקמת מבנה הפרלמנט החדש מערבית לאתר.

## קישורים חיצוניים

* 
* התוכנית לפיתוח מתחם בית האופרה באתר ראש ממשלת מלטה

קטגוריה:ולטה: מבנים
קטגוריה:מלטה: בתי אופרה
קטגוריה:מבנים שנהרסו במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:מלטה: מבנים שנפגעו במלחמת העולם השנייה
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (מלטה)

שמאל|ממוזער|250px|מפת ולטה
**המוזיאון הארכאולוגי הלאומי** (במלטית: **Mużew Nazzjonali tal-Arkeoloġija**, באנגלית: **National Museum of Archaeology**) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של ולטה, בירת מלטה. המוזיאון שוכן בבניין ההיסטורי אשר שימש כ"אכסניית פרובאנס" (Auberge de Provence), והוא מופעל על ידי "מורשת מלטה".

## היסטוריה
המבנה נבנה על ידי האבירים ההוספיטלרים ב-1571, וסביר שתוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar). הוא הוקם בסגנון הבארוק, וחזיתו משלבת יסודות מנייריסטים. ההוספיטלרים הקימו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים ממסדר יוחנן הקדוש שהשתייכו ל"לשון" (langue) מסוימת, שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד. בעת השלטון הבריטי במלטה, שימש המבנה כקסרקטין וכבית מלון, וב-1955 הוא יועד לשמש כמשכן למוזיאון. המוזיאון הארכאולוגי נחנך באופן רשמי ב-1958, ובשנותיו הראשונות כלל גם אוסף של אמנות יפה. בשל מצוקת המקום, הופרד אוסף זה מהאוסף הארכאולוגי ב-1974, והוקם המוזיאון הלאומי לאמנות יפה. ב-1996 נסגר המוזיאון למשך שנתיים לשם עריכת שיפוץ מקיף, ונפתח לקהל מחדש ב-1998.

## האוסף
המוזיאון מציג ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית, החל מהגעת האדם אל איי מלטה כ-7,200 שנה לפני זמננו, ועד סוף תקופת תרבות בוני המקדשים שפרחה באיים בין 3600 ל-2500 לפנה"ס, ואשר הקימה את המקדשים המגליתיים ברחבי הארכיפלג ואת ההיפוגאום של חל-ספליני. המוצגים הידועים כוללים את פסל "האישה הנמה" מחל-ספליני, פסל "ונוס ממלטה" ממקדש חג'ר אים והמזבח הגדול ממקדש טרשין. בקומה השנייה של המבנה מתבצעות עבודות שנועדו להכשיר אולמות תצוגה לתקופות מאוחרות יותר, החל בתקופת הברונזה וכלה בתקופה הביזנטית. עוד מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות, ופועלים בו אודיטוריום, חנות וספרייה.

## גלריה

Republicstreet.jpg|המוזיאון שוכן בבנין אכסניית פרובאנס ההיסטורי (בתמונה נראה מעליו דגל)
Three fat ladies.jpg|דמויות נשים שמנות שהתגלו במקדש המגליתי בחג'ר אים שבדרום מלטה
Venus of Malta.jpg|פסל ונוס ממלטה


## קישורים חיצוניים

* 
* אודות המוזיאון באתר לשכת התיירות של מלטה
* המוזיאון באתר עיריית ולטה
* אכסניית פרובאנס באתר עיריית ולטה

ארכאולוגיה
מלטה
האריפראסאד צ'אוראסיה

שמאל|ממוזער|250px|צ'אוראסיה ב-1988
פאנדיט **האריפראסאד צ'אוראסיה** (הינדי: **हरिप्रसाद चौरसिया**; יליד 1 ביולי 1938) הוא נגן בנסורי המנגן מוזיקה הודית קלאסית, תוך הכנסת חידושים מקוריים משלו בתחום הטכניקה ותפקידי הכלי ושיתופי פעולה עם מוזיקאים מערביים.

## חייו ויצירתו
צ'אוראסיה נולד בעיר אללהאבאד. בניגוד למוזקאים הודים רבים צ'אוראסיה לא נולד למשפחה של מוזיקאים. אביו היה מתאבק, ורצה שגם בנו יהיה מתאבק. 
בגיל 15 החל ללמוד שירה, אולם שנה לאחר מכן כבר עבר לחליל הבנסורי לאחר ששמע את פנדיט בהולנאט' החלילן הידוע מוראנאסי. ב-1957 בעודו נער קיבל את חסות רדיו כל הודו והיה לחלק מצוות האמנים הקבוע של התחנה.

צ'אוראסיה הוא אמן נדיר שהצליח לשמר את המוזיקה המסורתית ההודית ואם זאת התפתח לכיוונים נוספים. לצד ראגות רבות שהקליט ומוזיקה מדיטטיבית ניסה תמיד לשלב בין המוזיקה הצפון הודית לסגנונות שונים. כך למשל ב 1987 חבר לסקסופוניסט יאן גרברק לגיטריסט ג'ון מקלפלין ולנגן הטאבלה זקיר חוסיין לפרויקט "Making Music" ששילב בין הסגנון הצפון הודי של צ'אוראסיה וחוסיין לבין הסגנון המערבי של גרברק ומקלפלין.

צ'אוראסיה פתח בבומבאי בית ספר ללימודי חליל שנקרא "Vrindaban Gurukul". בבית הספר לומדים נגינה על בנסורי בשיטה ההודית הקלאסית וחיים בצורה הודית מסורתית. הריפרסד משמש כגורו של המקום.

צ'אוראסיה הקליט בחייו כמות אדירה של ראגות, שירי עם, יצירות ופסקולים לסרטים. הוא זכה לעשרות פרסים ותארים ביניהם פרסים מממשלת הודו, ממשפחת המלוכה ההולנדית ומאוניברסיטאות בהודו וברחבי העולם. הייתה לו השפעה אדירה על המוזיקה בעולם כולו ועל חשיפת המוזיקה ההודית למערב. הוא אחד האמנים הפורים והיצרתיים בהודו ובעולם.

צ'אוראסיה הופיע מספר פעמים בישראל. הופעתו במסגרת פסטיבל ישראל ב-1996 הוקלטה ויצאה על גבי CD בשם Hariprasad Chaurasia - Nada in Jerusalem.

## קישורים חיצוניים

* 

* 

קטגוריה:מוזיקאים הודים
קטגוריה:הודים שנולדו ב-1938
קנונניאגדפנצר

**קַנוֹנֵנְיַאגְדְפָנְצֶר** (בגרמנית: **Kanonenjagdpanzer**; **טנק צייד**, **תותח**), היה משחית טנקים חסר צריח מערב-גרמני מתקופת המלחמה הקרה. תכנונו של הקנונניאגדפנצר התבסס במידה רבה על משחית הטנקים הגרמני יאגדפנצר 4 מתקופת מלחמת העולם השנייה. בין השנים 1966 ו-1967 נבנו 770 קנונניאגדפנצרים עבור הצבא המערב גרמני, הבונדסוור. היו אלה כלים מהירים מאוד, בעלי ניידות גבוהה אך בעלי שריון קל, בעלי 4 אנשי צוות - מפקד, נהג, תותחן וטען. באפריל 1985 הועברו 80 קנונניאגדפנצרים לצבא הבלגי.

התותח בן 90 המ"מ בו צויד הקנונניאגדפנצר, לא היה מסוגל לחדור את שריונם של הטנקים הסובייטיים מדגמי ה-T-64 וה-T-72, ועם הצגתם הפך הכלי למיושן. בנוסף, הניסיון שנצבר בשימוש במשחיתי טנקים חסרי צריח, בהם הוגבל צידוד החימוש הראשי לזווית צרה בחזית הכלי, במהלך מלחמת העולם השנייה, המשיך והדגיש את המגבלות המבצעיות של כלים אלו. לפיכך, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הוסבו 163 מכלים אלה למשחיתי טנקים מטיפוס יגואר 2, על ידי החלפת התותח במערכת לשיגור טילים נגד טנקים  מסוגי טאו או הוט ועיבוי השריון, בעוד הכלים הנותרים הוסבו לרכבי סיור ואיכון ארטילרי על ידי השמטת התותח לחלוטין.

## ראו גם
*יאגדפנצר 4
*יאגדפנצר

## קישורים חיצוניים

* קנונניאגדפנצר באתר Panzerbär  

קטגוריה:משחיתי טנקים גרמניים
שער העיר (ולטה)

שמאל|ממוזער|250px|שער העיר בשנת 2015 - מבט מכיוון ולטה אל מחוץ לעיר
שמאל|ממוזער|250px|אנדרטה סמוכה לשער סוקרת את חמשת השערים ההיסטוריים של העיר
**שער העיר** (במלטית **Bieb il-Belt**; באנגלית **City Gate**), המכונה גם **פוטיריאל** (**Putirjal**), הוא שער הכניסה המרכזי לוולטה בירת מלטה. השער שוכן במרכזה של חומת היבשה החוצצת בין ולטה לבין העיר פלוריאנה, שכנתה מדרום-מערב. השער שמר על מעמדו המרכזי למרות ששוב איננו נתיב הכניסה היחיד לוולטה, ושלושה רחובות נוספים מובילים אל העיר.

## אזור השער
בצידו הצפון-מזרחי של השער, בתוך העיר ולטה, מתחיל רחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר, וכן שוכנים במקום בניין הפרלמנט החדש של מלטה, אשר הוקם בכיכר החירות (Misraħ il-Ħelsien) הישנה, ושרידי בית האופרה המלכותי אשר נהרס בהפצצות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה והוסב לתיאטרון פתוח בשנת 2013. דרומית-מערבית לשער שוכנת כיכר עגולה גדולה שבמרכזה ניצבת מזרקת טריטון משנת 1959. בקרבת הכיכר ערוכים רציפי תחנת האוטובוס המרכזית של האי מלטה ("City gate bus terminus").

## היסטוריה
מבנה השער הנוכחי הוא החמישי במספר ובו מעבר בודד להולכי רגל, ומשני צדדיו מתנשאים תרנים גבוהים. 
*השער הראשון אשר כונה "שער ג'ורג' הקדוש" (Porta San Giorgio), הוקם בין השנים 1566–1569 וככל הנראה היה בו מעבר בודד מקורה בקמרון חבית. 
*ב-1632 הוא הוחלף בשער מעוטר יותר שבו מעבר מרכזי ושני מעברי צד צרים יותר. לשער זה נוסף גשר הרמה עשוי עץ שגישר מעל החפיר היבש שלאורך צידן החיצוני של החומות. 
*ב-1832 הקימו הבריטים את השער השלישי במקום, ובו שני מעברים מרכזיים רחבים ושני מעברים צדדיים צרים מהם. שער זה זכה לשם האיטלקי "השער המלכותי" (Porta Reale) שהשתבש במלטזית לפוטיריאל, ובאנגלית הוא כונה בשם "דרך המלך" (Kingsway). 
*מבנה השער הרביעי הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 במסגרת פרויקט בנייה מחדש של אזור הכניסה לעיר, ובכלל זה שיקומו של בית האופרה המלכותי, אך זה לא הושלם אותה עת במלואו, ועיצובו של השער, כמו גם גורלו של האזור, היו שנויים במחלוקת במלטה. 
*להקמת השער החמישי והנוכחי נשכרו שירותיו של האדריכל רנצו פיאנו אשר תכנן אותו. השער הישן נהרס בשנת 2011 ותחתיו הוקם השער החדש אשר הושלם ב-2014. השער שונה מקודמיו שכן הוא עשוי כפרצה בחומת העיר, ומשני צדדיו תרני פלדה גבוהים. בד בבד עם הקמת השער הוקמו בסמוך ממזרח לו בניין הפרלמנט החדש של מלטה ותיאטרון פתוח שנחנך במקום בו שכנו מאז מלחמת העולם השנייה שרידי בית האופרה המלכותי, ואשר זכה לשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal).

## גלריה

Citygatemalta.jpg|שער העיר הרביעי בשנת 2006 - מבט מכיוון פלוריאנה לעבר רחוב הרפובליקה
Triton 3045.JPG|מזרקת טריטון בכיכר שבחזית השער
Malta Buses in Valletta.jpg|אוטובוסים מקומיים חונים בכיכר בשנת 2008

## קישורים חיצוניים

* [The Gate, the Ditch and the Bastion - אודות תוכניות פיתוח שער באתר [ראש ממשלת מלטה]]

## הערות שוליים

קטגוריה:מלטה: תחבורה
קטגוריה:ולטה: מבנים
ולטה
קטגוריה:מלטה: ביצורים
קטגוריה:מבנים שתכנן רנצו פיאנו
גבעת אורנים (ירושלים)

**גבעת אורנים** היא שכונה קטנה בדרום-מרכז ירושלים הגובלת בשכונות קטמון הישנה, רסקו, גוננים וקריית שמואל. האוכלוסייה בשכונה היא דתית-לאומית וחילונית.  

## היסטוריה
הקמת גבעת אורנים החלה בשנת 1978 על ידי חברת אזורים למרגלות מנזר סן סימון, בשטח שעליו התנהל חלק מהקרב על מנזר סן סימון במהלך מלחמת העצמאות. הקרקע נחכרה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שעוד קודם לכן ב-1950 הוקמה בשטחה חוות הנוער הציוני וב-1966 בית הזקנים נווה הורים. חלק מהקרקעות באזור נרכשו על ידי איש העסקים חיים שיף שקידם את תוכניות הבנייה בשותפות עם חבר הכנסת ואיש העסקים יוסף קרמרמן באמצעות חברת עץ לבוד תעשיות והשקעות שהייתה בבעלותו. הסופר והעיתונאי יהודה האזרחי הוביל מאבק נגד תוכניות הבנייה שם, ובעד שימור השטח הפתוח וחורשת האורנים שהקיפה את המנזר. לבסוף נשמר חלק קטן מהחורשה שמדרום למנזר ופותח כגן ציבורי, "פארק סן סימון". כמו כן, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ביטלה תוכנית להקמת מגדל בן 14 קומות שנועד להיות חלק מהפרויקט.

השכונה אוכלסה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ושווקה כ"השכונה המבוקשת בלב ירושלים" עם דירות פאר. בשלב הראשון נבנו 78 דירות בבתים טוריים דו-קומתיים, עם קירות משותפים, נסללו שדרות ש"י עגנון ונבנה מרכז מסחרי קטן ובו מספר חנויות וסופרמרקט של קו-אופ ירושלים. בהמשך נבנו בתי דירות בבנייני ארבע קומות, ובאמצע שנות ה-80 נבנו הפרויקטים "מקום בצמרת" ו"רמת סלים" מצדן השני של שדרות ש"י עגנון שהשלימו רצף בנוי עם שכונת רסקו.

## קהילת מבקשי דרך

בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוקם בשכונה בית כנסת ומרכז קהילתי של התנועה ליהדות מתחדשת (היהדות הרקונסטרוקציוניסטית) - "קהילת מבקשי דרך".

## גלריית תמונות

הללו_אל_בקודשו_(4837340618).jpg|בית הכנסת והמרכז הקהילתי של קהילת מבקשי דרך
כביש_ביום_כיפור-10_(6222594187).jpg|שדרות ש"י עגנון

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:ירושלים: שכונות
זמסקי סובור

שמאל|ממוזער|200px|דיון עם הצאר
**זמסקי סובור** (ברוסית: **Земский собор**; מילולית: "אספת כל המדינה") הייתה אספת נציגי העם משכבות שונות ברוסיה הצארית שהתכנסה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17.

האספה הראשונה זומנה על ידי איוואן הרביעי בשנת 1549. באספה השתתפו נציגי הכנסייה כולל ראש הכנסייה, חברי הדומה הבויארית ונציגי הערים השונות. תפקיד האספה היה לדון בשאלות של מדיניות חוץ ומדיניות פנים, היקף המיסים וכיוצא בזה. סמכות והרכב האספה לא היו מוגדרים היטב. במשך פעילות האספה ניתן להבחין בשש תקופות:
* 1549–1584 האספות התקיימו לפי החלטת איוואן הרביעי והיוו מוסד המייעץ לצאר. התקופה הסתיימה עם מות איוואן הרביעי.
* 1584–1610 האספה בחרה את הצאר והייתה כלי בידי הכוחות השונים בתקופת הצרות. לאור אי-יציבות בשלטון והופעת נסיכים כוזבים החלפת השלטון התקיימה בתדירות גבוהה.
* 1610–1613 בהיעדר צאר האספה היוותה את המוסד העליון של השלטון בכל התחומים.
* 1613–1622 תחילת שלטון שושלת רומנוב. האספה הייתה מוסד קבוע שמייעץ לצאר בנושאים כלכליים ומנהליים. הרכב האספה לא היה קבוע והותנה בנושאים שהועלו לדיון ודחיפותם. בשנת 1622 הופסקה פעילות האספה ל-10 שנים.
* 1632–1653 האספה התאספה בתדירות נמוכה אך השתתפה בהחלטות חשובות ביותר במדיניות חוץ ומדיניות פנים.
* 1653–1684 פעילות האספה קטנה בהדרגה.

**זמסקי סובור** הראשון (בשנת 1549) נערך במשך יומיים ובו הוחלט על השינויים במערכת המשפטית. הרכבו לא ברור וייתכן שהוא כלל שני בתים עם משתתפים שונים. **זמסקי סובור** של שנת 1566 הוא הראשון שלגביו קיימות עדויות כתובות על הרכבו והחלטותיו.

השתתפות נציגי הכנסייה הייתה חשובה לצורך מתן לגיטימציה להחלטות שהתקבלו. לקראת האספה הצאר היה מפרסם מודעה שכללה נושאים שיועלו לדיון ומספר משתתפים. בחירת המשתתפים התקיימה בערים ובמקומות ישוב נוספים. הרכב המשתתפים לא היה קבוע ונע בין 200 ל-500 איש. לאור כך שאספה הייתה יכולה לדון בנושאים במשך תקופה ארוכה רק בעלי מעמד ואמצעים היו יכולים להשתתף בה.

## קישורים חיצוניים

* זמסקי סובור 
* זמסקי סובור 
* 

קטגוריה:רוסיה הצארית
קטגוריה:רשויות מחוקקות לשעבר
ראזגרד

שמאל|ממוזער|200px|מגדל השעון בראזגרד
**ראזגרד** (בבולגרית: **Разград**) היא עיר בצפון-מזרח בולגריה, בירת מחוז ראזגרד. העיר המודרנית בנויה על חורבות העיר הרומית **אבריטוס** מהמאה ה-2 וממוקמת על גדות נהר באלי לום. מבין סמליה של העיר ניתן למנות את מסגד איברהים פאשה, שנבנה ב-1530, כנסיית ניקולאס הקדוש, שהוקמה ב-1860, ומגדל השעון, שנבנה ב-1864.

## היסטוריה
במקום מצויים שרידי יישוב מתקופת הממלכה התראקית המתוארכים למאה ה-5 לפנה"ס. נמצאו שרידי מטבעות מתקופת מלכי מוקדון: פיליפוס השני, פיליפוס השלישי ואלכסנדר הגדול.
במאה ה-1, בתקופת הקיסר קלאודיוס, הפך האזור לפרובינציה רומית, ובעת הזו הוקמה העיר **אבריטוס**. ב-251 נערך בסמיכות לעיר קרב אבריטוס, אשר במהלכו הביסה קואליציה של שבטים גותיים את צבאו של הקיסר הרומי דקיוס, אשר נהרג בקרב. ב-447 נכבשה העיר על ידי ההונים. בהמשך עבר האזור לחזקת האימפריה הביזנטית, וב-586 הוחרבה העיר עד היסוד על ידי האווארים. מלאכת שיקומה והרחבתה של העיר התבצעה בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, עת הפכה העיר למרכז מסחרי ותרבותי. אז גם החלה להופיע בכתובים בשם **Hrazgrad**, שהוא כנראה נגזרת שמו של אל השמש הסלאבי **Hors** מן התקופה הפגנית של העמים הסלאבים. ב-1388 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, שוחררה העיר על ידי כוחות צבא האימפריה הרוסית והפכה חלק מנסיכות בולגריה, שהפכה מאוחר יותר למדינת הלאום בולגריה.

## כלכלת העיר
בעיר קיימים חברה לייצור תרופות גנריות, מפעלים לייצור מזון ושימורי מזון, מספר מאפיות, מפעלי בשר ומוצריו, ויקב. כמו כן קיים בה מפעל לייצור חלקי מתכת למנועים תעשייתיים, מפעל לייצור כלי עבודה לבניין ומפעל לצעצועים. ב-2008 החלו עבודות נרחבות להפיכתו של הבסיס הצבאי, הממוקם בפאתי העיר, למתחם תעשייה ועסקים.

## אקלים
בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר טמפרטורות הקיצון המרביות נעות בין 39oc מעלות בקיץ ועד מינוס 26oc בחורף. רמת הדנובה חשופה לרוחות צפון מזרחיות ללא כל השפעה ממתנת של אקלים ים תיכוני, מכיוון הים השחור ולכן הקייצים חמים מאוד והחורפים קרים, כאשר עונות המעבר קצרות יחסית.

## תחבורה
העיר שוכנת 60 ק"מ מהעיר רוסה, 130 ק"מ מוארנה, ו-55 ק"מ מהעיר שומן. בשטח הרשות המקומית אין כבישים מהירים, אך מסילת הברזל בין סופיה לווארנה עוברת בסמוך לה, והתחנה המרכזית ממוקמת כ-5 ק"מ מחוץ לעיר. כמו כן ישנם מספר קווי אוטובוס הפעילים בשטח הרשות. שדה התעופה ונמל הים הקרובים מצויים בווארנה ונמל הנהר הקרוב הממוקם על גדות נהר הדנובה נמצא בעיר רוסה.

## הקהילה היהודית

בעיר ראזגרד מתועדת קהילה יהודית מאורגנת רק מסוף המאה ה-19. לעיר הגיעו פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית. בראשית המאה ה-20 גדלה הקהילה לכדי 200 נפשות. מספר מצומצם של בני הקהילה שירתו בצבא הבולגרי במלחמות הבלקן (הראשונה והשנייה) ובמלחמת העולם הראשונה. בתום מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-300 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל בין השנים 1947-1949. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.

## ערים תאומות
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:ערי מחוז ראזגרד
קטגוריה:קהילות יהודיות בבולגריה
אבי ליברמן

**אבי ליברמן** (נולד ב-15 במאי 1955 בנס ציונה) הוא כדורגלן עבר ישראלי, שיחק בליגה הראשונה בעמדת שוער בין השנים 1975-1990. עד אז עסק בתחומי ספורט נוספים הכוללים בין היתר כדורסל, קפיצה לגובה, טניס שולחן, התעמלות קרקע ועוד.

## קריירה
את הקריירה התחיל ליברמן בקבוצת סקציה נס ציונה והיה שוער נבחרות הנערים והנוער של ישראל בהדרכתו של דויד שוייצר. לאחר מכן, ליברמן התגייס לקורס טיס ושירת בהמשך בגדוד הנחל. באמצע שירותו, הוחתם על ידי קבוצת בית"ר תל אביב שבה שיחק את מרבית שנותיו. הוא החל לשחק בה באוקטובר 1975 כאשר הקבוצה שיחקה בליגה הלאומית, שהייתה אז הליגה הבכירה, ובין השאר עמד בשערה במשחק גמר גביע המדינה ב-1 ביוני 1977, בו הפסידה הקבוצה 0–1 למכבי תל אביב.

בינואר 1986 עבר ליברמן לקבוצת מכבי יפו וסייע לה להישאר בליגה הבכירה. בסוף אותה השנה, נבחר ליברמן על ידי מאמני ושחקני הליגה הראשונה לשחקן היעיל ביותר של השנה. בנובמבר 1986 עבר לקבוצת מכבי שעריים שבה שיחק חצי שנה. בשנת 1988, ליברמן חתם חוזה בקבוצת הפועל באר שבע, שבה שיחק שנתיים ועמה זכה בגביע הטוטו בשנת 1988. בשנתו האחרונה כשוער פעיל, נבחר בתוכנית הספורט של הרדיו כשוער השנה ושבוע לאחר מכן הודיע על פרישתו כשוער. לאחר מכן עבר עם אשתו וארבעת ילדיו לארצות הברית לתקופה של שנתיים, שימש כעוזר מאמן לניסים בכר וזאביק זלצר בין השנים 1992–1994 בעירוני אשדוד, ליגה ראשונה.

בסה"כ שיחק ליברמן 247 משחקים בליגה הבכירה וב-96 מהם לא ספג שער.
ליברמן היה ידוע כשוער בעל אינסטינקטים מצוינים ובעל יכולת גבוהה לעצירת פנדלים. לשיאו הגיע במשחק רבע גמר גביע המדינה בית"ר תל אביב נגד מכבי פתח תקווה שבה עצר ארבע בעיטות עונשין מ-11 מטר.

במהלך הקריירה, ליברמן חזר פעמיים מפציעות קשות אשר גרמו להפסקה של כשנה בקריירה שלו כשוער בכל פעם.

## חיים אישיים
אבי ליברמן מתגורר עם אשתו, מימי, ביישוב חד-נס ברמת הגולן. הוא מנהל את פארק הירדן.

## הערות שוליים

קטגוריה:כדורגלנים ישראלים
קטגוריה:שוערי כדורגל ישראלים
קטגוריה:נס ציונה: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני סקציה נס ציונה
קטגוריה:כדורגלני בית"ר תל אביב
קטגוריה:כדורגלני מכבי יפו
קטגוריה:כדורגלני מכבי שעריים
קטגוריה:כדורגלני מכבי פתח תקווה
קטגוריה:כדורגלני הפועל באר שבע
קטגוריה:מועצה אזורית גולן: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1955
דוד לביא

**דוד לביא** (נולד ב-19 בפברואר 1956) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.

## קריירה
לביא גדל בנתניה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנערים של מכבי נתניה. לקבוצת הבוגרים הגיע באמצע שנות ה-70, וזכה עימה בתוארי אליפות ובגביע המדינה.

בנתניה שיתף פעולה עם עודד מכנס ויחד היו לצמד החלוצים הפורה ביותר בליגה הראשונה מסוף שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80.

לביא הבקיע שערים רבים בנגיחות ראש ולכן זכה לכינוי "ראש פז". הוא זכה בתואר מלך השערים של הליגה ארבע פעמים - בעונות 1977/1978, 1979/1980, 1983/1984, 1984/1985.

בסה"כ הבקיע לביא 158 שערים ב-362 משחקים בליגה העליונה והוא מדורג במקום השמיני בטבלת מלך השערים של ליגת העל בכל הזמנים.

בנוסף למכבי נתניה, שיחק לביא בבית"ר תל אביב ותקופה קצרה במכבי השקמה/רמת חן ולאחר מכן פרש.

ללביא שתי הופעות בנבחרת ישראל, שתיהן במשחקי ידידות מול .

## תארים והישגים
;מכבי נתניה
*אליפות (3): 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983
*גביע המדינה (1): 1977/1978
*אלוף האלופים (4): 1973/1974, 1977/1978, 1979/1980, 1982/1983

;תארים אישיים
*מלך השערים של ליגת העל (4): 1977/1978, 1979/1980, 1983/1984, 1984/1985

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:כדורגלנים ישראלים
קטגוריה:חלוצי כדורגל ישראלים
קטגוריה:נתניה: כדורגלנים
קטגוריה:כדורגלני מכבי נתניה
קטגוריה:כדורגלני בית"ר תל אביב
קטגוריה:כדורגלני מכבי השקמה רמת חן
קטגוריה:כדורגלני נבחרת ישראל
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1956
הולגר קראפורד

**אלף אריק הולגר קראפורד** (בשוודית: **Alf Erik Holger Crafoord**; 25 ביולי 1908 – 21 במאי 1982) היה תעשיין שוודי, שנודע בעיקר בגלל  שהקים יחד עם אשתו  בשנת 1980, שמעניקה כל שנה את פרס קראפורד למחקר מדעי.
## חייו
קראפורד נולד בסטוקהולם, שם גם סיים את לימודיו ב (SSE). לאחר סיום לימודיו, הצטרף לחברה בשם Åkerlund & Rausing, והפך למנכ"ל שלה בשנת 1946 ויו"ר הדירקטוריון בשנת 1968. בשנת 1964 הוא הקים ביחד עם המדען פרופ'  בעיר לונד חברה בשם  שיישמה את מחקריו של הולוול בחקר כליות מלאכותיות. החברה ייצרה כליות מלאכותיות ונכנסה בשנת 1967 לייצור המוני של מכונות דיאליזה לחולי כליות. בשנותיו האחרונות סבל קראפורד מדלקת מפרקים שיגרונית, ולכן קבע כי בין מקבלי פרס קראפורד, יהיו חוקרים שמחקרם יהווה פריצת דרך בחקר מחלה זו.

קראפורד יזם ומימן את הקמת המרכז הכלכלי בלונד, שהפך מאוחר יותר לחלק מאוניברסיטת לונד ונקרא  (LUSEM), שנוסד בשנת 1961. החל מפברואר 2021, בית הספר זכה ל (AACSB ,EQUIS ,AMBA).

בשנת 1972 אוניברסיטת לונד העניקה לקראפורד דוקטור לשם כבוד לכלכלה.

הלך לעולמו בלונד ב-1982 בגיל 73.

## קישורים חיצוניים
* אתר האינטרנט הרשמי של קרן קראפורד 

קטגוריה:שוודים
קטגוריה:תעשיינים
קטגוריה:פרס קראפורד
קטגוריה:אוניברסיטת לונד
קטגוריה:בוגרי בית הספר לכלכלה של סטוקהולם
קטגוריה:שוודים שנולדו ב-1908
קטגוריה:שוודים שנפטרו ב-1982
אאוזין

שמאל|ממוזער|250px|אאוזין Y
ממוזער|שמאל|250px|אאוזין B
**אֵאוֹזִין** (**Eosin**) הוא תרכובת כימית בעלת תכונות של צבען.  מקור השם מיוונית עתיקה: מקור שמו של האאוזין הוא במילה היוונית העתיקה **Έως** (Éōs, אאוס), אלת השחר במיתולוגיה היוונית. פירושו המילה הוא זוהר השחר שניתן לאלת השחר. כיון שהצבע הוורוד-אדמדם מזכיר את אור הזריחה.  האאוזין נוצר על ידי תגובה של ברום ו. קיימים שני סוגים של אאוזין, הקרובים זה לזה כימית: אאוזין-B - בעל גוון מעט יותר כחלחל, ואאוזין-Y - בעל גוון מעט יותר צהבהב. 

## שימושים

### דיפרנציאיה ודיאגנוזה רפואית

#### המטולוגיה
בשל היותו צבען בעל זיקה לציטופלזמה של התא, האאוזין משמש לצביעה ודיפרנציאציה היסטולוגית במעבדות להמטולוגיה של משטחי תאי דם ומח העצם. תערובת של אאוזין 

ומתילן בלו עוזרת להבחין בין סוגים שונים של תאי דם לבנים בשיטת צביעה המכונה צביעת גימזה.  הצביעה מאפשרת זיהוי של טפילים חד-תאיים במשטחי דם.

#### היסטולוגיה
צביעת המטוקסילין-אאוזין משמשת לדיפרנציאציה של רקמות. האאוזין מתקשר 

לציטופסלסמה, מיטוכונדריה, לסיבי קולגן ולסיבי שריר.
קובץ:Bone marrow smear with May Grünwald–Giemsa staining.png|משטח מח עצם צבוע בצביעת גימזה.  תאי הדם צבועים מתילן כחול ותאי הדם האדומים צבועים באאוזין
קובץ:Prostate adenocarcinoma 1.jpg|אדנוקרצינומה (גידול סרטני) של הערמונית.  צביעה בהמטוקסילין
קובץ:Trypanosoma sp. PHIL 613 lores.jpg|משטח דם צבוע בצביעת גימזה.  חולה בטפיל החד-תאי טריפנוזומה


### דיאגנוזה של מחלות
צביעת המטוקסילין מאפשר זיהוי דיאגנוסטי של מחלות שונות
קובץ:Histopathology of ruptured intercalated discs.jpg|פריצת דיסק
קובץ:Viral myocarditis (1).JPG|מיוקרדיטיס נגיפית


### תעשייה
אאוזין אינו מסיס במים, אך מסיס באתנול ובתמיסות בסיסיות. התמיסה בעלת פלואורסצנציה ירקרקה ומשמשת גם לצביעת משי וצמר ולהכנת דיו צבעונית בתעשיית  

הוורנית לצביעת משטחים. 

## ראו גם
* צביעת המטוקסילין-אאוזין

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:צבעים
קטגוריה:כימיה אורגנית
קטגוריה:היסטולוגיה
קטגוריה:מחלות זיהומיות וטפיליות
גיחנית ארגמן

**גִּיחָנִית אַרְגָּמָן** בעבר **שפירית הארגמן** (שם מדעי: *Trithemis annulata*) הוא מין של שפירית החיה בישראל ובאפריקה. גיחנית ארגמן נפוצה בכל שטחי ארץ ישראל, בעיקר ליד מקווי מים. היא פעילה באביב ובקיץ, במשך שעות היום.

הזכר של גיחנית הארגמן בולט בצבע הארגמן האדום שלו, אך בניגוד לדלגנית האדומה, גם עורקי כנפיו צבועים בצבע אדום בולט. עיניו אדומות ומכסות את כל הראש, בטנו גלילית בצבעי ארגמן-ורוד-אדום. צבעי הנקבה הם צהוב עם עורקי כנפיים כתומים. מוטת כנפיה של גיחנית הארגמן היא 60 מ"מ ואורכה כ-38 מ"מ.

## גלריה

קובץ:Trithemis annulata2.jpg|גיחנית ארגמן בטנזניה
קובץ:Trithemis annulata Violetter Sonnendeuter rear.jpg|זכר של גיחנית ארגמן ליד רומא, איטליה
קובץ:Dragonfly001.jpg|זכר בשמורת עין אפק
קובץ:Macro di libellula (forse Trithemis annulata).jpg|זכר בתקריב גב, איטליה
קובץ:Trithemis annulata female.jpg|נקבה
קובץ:Violet dropwing (Trithemis annulata) female Cyprus.jpg|נקבה, קפריסין
קובץ:Violet dropwing (Trithemis annulata) female Cyprus 2.jpg|נקבה, קפריסין
קובץ:Trithemis annulata exuvia.jpg|נשל


## לקריאה נוספת
* פנחס אמיתי, יונה זילברמן, "**מדריך החרקים בישראל לילדים ולנוער**", הוצאת מודן, 2006 - עמ' 62-63

## קישורים חיצוניים

* שפירית הארגמן, באתר טיולי

## הערות שוליים

קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי פאליזו דה בובואה
קטגוריה:שפיריות
קטגוריה:ארץ ישראל: שפיראים
קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1807
אאול

[שמאל|ממוזער|250px|האאול גוניב ב[דאגסטן, היישוב אחרון שבו התגורר האימאם שאמיל לפני מעצרו, צילום מהעשור הראשון או השני של המאה ה-20]]
**אָאוּל** (ברוסית: **аул**) הוא סוג של כפר הררי בקווקז, שבו כל בית בכפר נסמך על הבית שלידו, או על מורד ההר שלידו, כשאלו משמשים כאחד מקירותיו. שאר קירות הבית עשויים מאבנים גדולות או מקרשים. הגג מכוסה בעפר או בשיחים ויש בו חור, המשמש כארובה ליציאת עשן המדורה המובערת בבית, לחימום ולבישול. המדורה מוקפת באבנים. הכפר מוקם במקום הקשה לגישה, כדי שיהיה קל לתושביו להתגונן מפני תקיפות שבטים עוינים. בגלל מלחמות הכיבוש, שניהלו הרוסים באזור במאה ה-19, התמעט מאוד מספר האאולים, כי תושביהם אולצו לגלות לטורקיה ולעבור מההרים לעמקים, כדי שלא יוכלו למרוד ברוסים.

המילה "אאול" במובן הרחב מציינת סוג של התיישבות כפרית גם אצל עמים אחרים הדוברים שפות טורקיות, מקרב עמי קזחסטן ואסיה המרכזית, וכמו כן בבשקיריה. בהתחלה היה מדובר בהתיישבות זמנית שעברה באופן מחזורי מאתר מרעה חורפי (קישלאו) אל אתר נוודים קיצי (ז'איליאו). מאוחר יותר, נקראו אאולים גם הכפרים הקבועים שהוקמו עם המעבר של עמים אלה (קזחים, קירגיזים, טורקמנים, בשקירים) במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 לאורח חיים של התיישבויות קבועות.

## ראו גם
*אווארים קווקזים
*דרגינים
*לאקים
*קומיקים
*אבזינים

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:קווקז
קטגוריה:אדריכלות
קטגוריה:גאוגרפיה עירונית
המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי

**המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי** (בכתב סיני מפושט: **上海环球金融中心**) הוא גורד שחקים סופר גבוה הנמצא ברובע פודונג בשאנגחאי שברפובליקה העממית של סין. גובהו של הבניין הוא כ-492 מטרים, ויש בו 101 קומות. הוא מאוכלס במשרדים ומלון של רשת הייאט. כשנחנך בשנת 2008 היה השני בגובהו בעולם והמגדל הגבוה בסין. ב-2014 הוא הפך לבניין השני בגובהו בסין אחרי מגדל שאנגחאי. נכון לשנת 2025, הוא הבניין השני בגובהו בשאנגחאי, השביעי בגובהו בסין, התשיעי בגובהו באסיה והשנים עשר בגובהו בעולם. 

עבודות בניית המגדל החלו ב-1997 מתוך כוונה להכתירו כגבוה בעולם, בגובה של 460 מטרים, אך הן הופסקו כעבור מספר חודשים עקב המשבר הפיננסי באסיה שפרץ באותה שנה. עבודות הבנייה חודשו בשנת 2003 תוך עדכון גובה המבנה ל-492 מטרים כדי לגבור על טאיפיי 101, אך רק לפי מדידת גובה הגג של המבנה, כיוון שהעיטור בראשו של טאיפיי 101 קבע את גובהו ל-509 מטרים. לפי המדידה הפחות מקובלת, המתחשבת בגובה הגג בלבד ולא בעיטורים ארכיטקטוניים, הפך בשנת 2008 המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי לבניין הגבוה בעולם. בינואר 2010 איבד הבניין תואר זה כאשר נחנך בורג' ח'ליפה. 

בבניין שוכן מלון פארק הייאט שאנגחאי שהפך למלון בעל הקומות הגבוהות ביותר בעולם במקומו של גראנד הייאט שאנגחאי ששוכן בבניין ג'ין מאו הסמוך.

## בתרבות
* המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי מופיע בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "" המשודרת בערוץ דיסקברי וב. הפרק "גורד השחקים הגבוה בעולם" שודר ב-24 ביולי 2007 כחלק מעונה 6.

## ראו גם
* מרסן מסה מתכווננת

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי באתר המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית (CTBUH)
* המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי באתר משרד האדריכלים קוהן פדרסן פוקס (KPF)
* המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי באתר חברת הבנייה מורי 
* המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי באתר משרד המהנדסים LERA

קטגוריה:שאנגחאי: גורדי שחקים
זאוול זילברטס

**זאוול** (זבולון) **זילברטס** (**Zavel Zilberts**; 1881 – 1949) היה מלחין ומנצח בתחום המוזיקה היהודית והחזנות.

## קורות חיים
זילברטס נולד בפרבר קרלין בעיר פינסק בבלארוס. בילדותו למד נגינה בכינור ושר במקהלה שליוותה את אביו ברוך הירש שהיה חזן בעיר. כשהיה בן 16 נפטר אביו, וזילברטס נכנס לכהן כחזן במקומו. בשנת 1899 החל ללמוד בקונסרבטוריון בוורשה, ניצוח הלחנה והוראת המוזיקה. סיים את לימודיו שם ב-1903. משנת 1904 עד 1907 כיהן כמנצח מקהלת אגודה הספרותית מוזיקלית "זמיר" בלודז'. בשנת 1907 נתמנה למנהל המוזיקלי ומנצח המקהלה בבית הכנסת הגדול במוסקבה. במוסקבה באותה העת הורשו להתגורר אך ורק יהודים בעלי מקצועות מסוימים וממעמד סוציו אקונומי גבוה, כך שלזילברטס היה קהל משכיל שדרש רמה מוזיקלית גבוהה. באותן שנים פיתח זילברטס את סגנונו המיוחד המשלב אלמנטים מוזיקליים מערביים ביצירות היהודיות השורשיות, דוגמת דוד נובקובסקי, ופנחס מינקובסקי. בשנת 1914 נאלץ זילברטס לעזוב את מוסקבה בפקודת השלטונות, ומאחר ועיסוקו לא התיר לו לשהות בעיר. הוא חזר ללודז', ולניצוח על מקהלת הזמיר, ונשאר בה במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 היגר זילברטס לארצות הברית, שם נתמנה למנהל ומנצח המקהלה של איגוד החזנים בניו יורק (חזנים פארבאנד). בתקופתו התרחבה המקהלה עד שמנתה מאה חזנים, והופיעה בקונצרט שנתי ענק שנערך באולמות כמו קרנגי הול, עם גדולי חזני התקופה כסולנים. בשנת 1924 הקים את האגודה הכוראלית של זילברטס (The Zilberts Choral Society), שהפכה עד מהרה לחלק בלתי נפרד מתרבות המוזיקה היהודית בניו יורק. כמו כן ליווה זילברטס חזנים רבים בבתי כנסת שונים בהופעות ובקונצרטים. המקהלה המשיכה להתקיים אף לאחר מותו, בניו יורק ב-1948, עד להתפרקותה בשנת 1960.

יצירתו של זילברטס התמקדה בעיקר בפרקי חזנות, מוזיקה עממית יהודית ושירי יידיש. זילברטס גם כתב קנטטה על נושא חלום יעקב. בין יצירותיו המפורסמות: "הבדלה" שהתפרסמה על ידי הטנורים יאן פירס, ריצ'רד טאקר ועוד, "הנרות הללו" שפורסם על ידי משה קוסביצקי, יצירתו לסליחות "אל מלך" "היה עם פיפיות" ועוד.

## להאזנה
*

## קישורים חיצוניים

* ביוגרפיה קצרה ותמונה של זילברטס באתר milkenarchive.com
* ביוגרפיה באתר naxos.com
* הקלטות של יצירות בהלחנת זילברטס
*סקירה על זילברטס – "תולדות החזנות" (1924) 

## הערות שוליים

קטגוריה:יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית
קטגוריה:מלחינים יהודים רוסים
קטגוריה:מלחיני קטעי חזנות
קטגוריה:מלחינים יהודים פולנים
קטגוריה:מלחינים יהודים אמריקאים
קטגוריה:חזנים אמריקאים
קטגוריה:חזנים רוסים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1881
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1949
סארי (קולומביה הבריטית)

**סארי** (באנגלית: **Surrey**) היא עיר במטרופולין של ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה. העיר שוכנת דרומית לוונקובר, כ-30 ק"מ מגבול ארצות הברית. זוהי העיר השנייה בגודלה אחרי ונקובר בקולומביה הבריטית. היא נקראת על שמו של מחוז סארי באנגליה.

## היסטוריה

סארי הוכרזה כרשות מקומית בשנת 1879 אך הוכרזה כעיר רק בשנת 1993. 
המתיישבים הראשונים בסארי התעסקו בעיקר בגידול בקר וצאן, דיג, חקלאות ומסחר זעיר.

בשנת 1937 נבנה גשר מעל נהר פרייזר שחיבר את ונקובר וסארי ועם ארצות הברית. הדבר תרם מאוד לכלכלתה של העיר, וכתוצאה מכך החלה אוכלוסיית העיר לגדול.

## דמוגרפיה

במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 הוכפלה אוכלוסיית סארי. מהגרים רבים מכל רחבי העולם השתכנו בעיר אך האוכלוסייה הבולטת ביותר היא מהגרים אסיאתים. 27.5% מתושבי העיר הם הודים, 5.1% סינים, 2% קוריאנים, 0.5% יפנים, 1.3% אפריקאים, 4.2% פיליפינים, 1% לטינים, 0.5% ערבים, 1.5% יהודים.

## חינוך

ישנם שני מוסדות חינוכים גבוהים בעיר: קמפוס של  אשר נפתח בשנת 2002 ופוליטכניון קוואנטן שקיים משנת 1981.

## ערים תאומות

*  
* 

## קישורים חיצוניים

* 
* אתר עיריית סארי

קטגוריה:קולומביה הבריטית: ערים
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1879
קתדרלת פאולוס הקדוש (ולטה)

שמאל|ממוזער|250px|מגדל הפעמונים של הקתדרלה וצריחו המחודד. הכיפה הגדולה משמאל לו שייכת לכנסייה הכרמליתית הקתולית

**קתדרלת פאולוס הקדוש** (במלטית: **Il-Pro katridral ta San Pawl**; באנגלית: **St Paul's Pro-Cathedral**) בוולטה בירת מלטה, היא קתדרלה אנגליקנית, השייכת לדיוקסיה של גיברלטר, ומעמדה הוא של פרו-קתדרלה (כנסייה המשמשת כקתדרלה באופן זמני או במשותף עם קתדרלה אחרת). הקתדרלה מוקדשת לפאולוס הקדוש, אשר ביקר במלטה בשנת 60 לערך, והחל בניצורה.

הקתדרלה הוקמה ביוזמתה של המלכה אדלייד, אשתו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר נוכחה בעת ביקורה באי, כי אין בו כנסייה אנגליקנית. היא ניצבת במקום בו עמדה קודם לכן "אכסניית גרמניה" שתכנן האדריכל ג'רולאמו קסאר עבור האבירים ההוספיטלרים יוצאי גרמניה (Auberge d'allemagne), ואשר נהרסה כדי לפנות מקום למבנה החדש. הקמת המבנה בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית החלה ב-20 במרץ 1839 והסתיימה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1844. הקתדרלה ניצבת סמוך לחופי נמל מרסמשט בצפונה של ולטה, והיא ניכרת במגדל פעמונים הנושא צריח מחודד, והמתנשא לגובה של 61 מטרים.

## קישורים חיצוניים

* 
* אתר הדיוקסיה האנגליקנית של מלטה
* הקתדרלה באתר לשכת התיירות של מלטה

קטגוריה:ולטה: כנסיות
פאולוס הקדוש
קאזה רוקה פיקולה

שמאל|ממוזער|250px|אחד מחדרי האוכל במבנה
שמאל|ממוזער|250px|מפת ולטה
**קאזה רוקה פיקולה** (מלטית: **Casa Rocca Piccola**) הוא ארמון ומוזיאון השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של העיר ולטה, בירת מלטה.

## מבנה
בארמון התגוררו משפחות אצולה וגם כיום מתגורר בו המרקיז דה פירו, אשר פתח חלק ממנו למבקרים. במבנה חמישים חדרים בסך הכל, ואלה הפתוחים לקהל מציגים את אורח חייה של האצולה המקומית במשך 400 השנים האחרונות, החל מהקמת העיר על ידי ההוספיטלרים. המוזיאון מכיל אוסף עשיר של רהיטים, יצירות האמנות, כלי כסף, תשמישי קדושה, וכן תצוגת בגדים אופייניים.

במבנה שוכנת קפלה בסגנון פלדיאני. קירותיה עשויים עץ, אשר עובד כך שידמה לשיש. על קירות הקפלה תלויות תמונות גבירתנו של המכאובים וצליבת ישו, ומוצג בה פסלון קדוש שהוענק במתנה לאפיפיור לאו השמיני.

תקרת האולם הגדול (Sala Grande) היא הגבוהה במבנה, ותולה בה נברשת נרות מסוף המאה ה-18, אשר יוצרה בבוהמיה. באולם שמור שולחן עבודה מהמאה ה-18, שהוא למעשה קפלה נפתחת. קפלות כאלה נועדו להילקח עם בעליהן לבתי הנופש בעת חופשת הקיץ ולעיתים הועברו לחדר השינה לאחר לידה, כדי שהיולדת תוכל להיות נוכחת בטבילת הוולד.

בארכיון (Archivum de Piro) שמורים מסמכים משפחתיים ממאות ה-17 וה-18 בענייני תביעות משפטיות, עסקים, סחר בעבדים מוסלמיים ונישואין. בארכיון ניצב פסלו של פאולוס הקדוש, הקדוש המגן של מלטה.

תצוגת הביגוד כוללת כ-15 חליפות, ששימשו לנשפים, נישואין ולביקור בחצר השליטים, וכן אוסף של משקפיים, מקטרות, קופסאות לטבק הרחה, מקלות הליכה ועוד.

שלושת מרתפי המבנה, אשר שימשו כמקלטים בעת ההפצצות האוויריות על מלטה במלחמת העולם השנייה פתוחים גם הם לביקור. הם נחצבו בסלע ושמשו תחילה כמחצבה לאבן בנייה בעת הקמת המבנה, ולאחר מכן כבארות מים. ב-1940 נחפרו מנהרות בין המרתפים מתחת לבניין, ומנהרות אחרות קישרו בינו לבין מבנים סמוכים. המרתף הגדול בין השלושה היה נגיש גם מהרחוב, ויכלו להסתתר בו כ-150 איש. בזמן המלחמה הוא שימש ככנסייה בימי ימי ראשון, והוצב בו מזבח זמני.

## קישורים חיצוניים

* 

*
קטגוריה:ולטה: ארמונות
קטגוריה:מלטה: בתי מגורים
קטגוריה:ולטה: מוזיאונים
טקסי (סרט)

שמאל|ממוזער|250px|המונית מהסרט מוצגת כיום במוזיאון
**טקסי** (באנגלית: **Taxi**) הוא סרט פעולה בדיוני צרפתי, בבימויו של ג'רארד פירס ובכיכובם של סמי נסרי, פרדריק דיפנטל ומריון קוטיאר, שיצא לבתי הקולנוע בשנת 1998. את התסריט לסרט כתב לוק בסון ב-30 יום. לאור הצלחתו של הסרט, יצא בשנת 2004 סרט אמריקאי זהה, בכיכובה של קווין לאטיפה עם שינוי קל כשאת נסרי (זכר) משחקת לאטיפה (נקבה).

הסרט הוא הראשון בסדרה של חמישה סרטים. ארבעת הסרטים הראשונים הכניסו למעלה מ-200 מיליון דולר, וזו סדרת הסרטים הצרפתית המצליחה ביותר.

## עלילה
במרסיי מחליט דניאל (סמי נסרי), שליח פיצה במקצועו ונהג מרוצים חובב, לעזוב את עבודתו בפיצרייה ולהפוך לנהג מונית. בערב הפרידה ממנו בפיצריה הוא וידידה שלו לילי (מריון קוטיאר) הופכים לזוג. לאחר שקיבל את הרישיון מהרשויות התחיל בעבודתו כנהג מונית כאשר מאחורי חזות של מונית פשוטה מדגם פג'ו 406 מסתתרת מכונית מרוצים שאף יכולה לעוף. ביום הראשון לעבודתו הוא מסיע אישה (מנואלה גורארי) מהשוק לביתה ועוזר לה להעלות מצרכים הביתה. האישה מציגה לו את בנה אמיליאן (פרדריק דיפנטל), מתכנת מחשבים שמבקש ממנו להסיע אותו לתחנת משטרה. בדרך תוך כדי שיחה דניאל מגדף את המשטרה וקורא להם "שיכורים, נוכלים ומושחתים". אמיליאן מחזיר לו בכך שנהגי מוניות נוהגים באופן פרוע, סותמים את התנועה ונהגים גרועים. דניאל אומר לו שהוא לא באמת נהג מונית וכאשר השני מבקש הסבר דניאל הופך את רכבו בלחיצת כפתור לרכב מרוצים ומתחיל לדהור ברחובות מרסיי. לאחר שמגיע ליעדו אמיליאן חושף את סודו שהוא בלש במשטרת מרסיי ועוצר את דניאל על נהיגה פרועה. לאחר חקירה קצרה אמיליאן מציע לדניאל עסקה בה הוא לא ישלול לו את הרישיון בתמורה שדניאל יעזור לו במצוד אחר חבורה של שודדים גרמנים על מרצדסים. דניאל נאלץ להסכים ומתחיל לעבוד עם המשטרה. הם עולים על עקבותיהם של השודדים ותופסים אותם. הסרט כולל מרדפים רבים.

## ראו גם
* טקסי 2

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:מרסיי בקולנוע
קטגוריה:סרטי פעולה צרפתיים
קטגוריה:סרטים צרפתיים משנת 1998
אכסניית קסטיליה

שמאל|ממוזער|250px|התותחים הניצבים על גרם המדרגות שלפני הפורטיקו בחזית הארמון
**אכסניית קסטיליה, לאון ופורטוגל**, הידועה בדרך כלל כ**אכסניית קסטיליה** (במלטית: **Berġa ta’ Kastilja**; בצרפתית: **Auberge de Castille**; בקטלנית: **Alberg de Castella**), הוא מבנה היסטורי השוכן סמוך לחומה הדרומית של העיר ולטה בירת מלטה, והמשמש כיום כמשרדו הרשמי של ראש ממשלת מלטה וכמקום מפגשה של הממשלה.

## ה"לשונות" והאכסניות
המבנה הוקם על ידי ההוספיטלרים אשר בנו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד.

אכסניית קסטיליה שירתה בעיקר את בני קסטיליה, אך גם את בני לאון ופורטוגל, שלא היו להם אכסניות משלהם. לשון קסטיליה נחשבה לאחת הלשונות החזקות במסדר, וראש הלשון (ה"פילייה" - Pilier) שימש כגראנד צ'נסלור או הקנצלר הגדול (Grand Chancellor), שהיה מופקד על כל דברי החקיקה של המסדר.

## היסטוריה
הקרקע עליה ניצב המבנה נמסרה לבני קסטיליה ב-1569, ושנה לאחר מכן, ב-1570, הוטל מס על חברי הלשון כדי לממן את הבנייה. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), ובין השנים 1571 עד 1573 שימש רק את הפילייה וחלק מהאבירים, בעוד שרוב בני הלשון המשיכו להתגורר במעוזם הקודם של ההוספיטלרים בבירגו, מעברו האחר של הנמל הגדול. ב-1574 המבנה הורחב והותאם לצורכי הלשון. ב-1741 החליטו בני הלשון להקים מבנה חדש ומפואר יותר, ולהחליף את חזותו הצבאית בחזות של ארמון בסגנון הבארוק. מבנה זה נחנך ב-1745.

האכסניה נפגעה בעת המצור ששמו כוחותיו של נפוליאון על מלטה בשנת 1798, אך עם כיבוש העיר עשו בו אלה שימוש כמפקדתם במלטה. הבריטים חגגו במבנה את כיבושה של מלטה ב-1800, וב-1805 קבעו במקום את מפקדת הצבא הבריטי באיים. הבריטים הסבו את אחד החדרים באכסניה לקפלה אנגליקנית ב-1840, וב-1899 הקימו על גג המבנה מתקן איתות לאוניות. המבנה נפגע בהפצצות האוויריות של מטוסי הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אך שופץ, ומאז 4 במרץ 1972 הוא משמש כמשרד ראש ממשלת מלטה.

## המבנה
האכסניה רבועה בצורתה, ובה שלוש קומות. במרכז חזיתה הפונה לכיוון דרום-מערב, קבוע פורטיקו מעוטר שאליו מוליך גרם מדרגות, ובכל אחד משני צדדיו ניצבים שני עמודים בסגנון קורינתי ותותח. מעל הפורטיקו קבוע פסלו של הגראנד מאסטר מנואל פינטו דה פונסקה (Manuel Pinto da Fonseca) שבתקופתו הוקם המבנה הנוכחי, ומעליו מופיע המגן שלו. הפורטיקו מופיע על מטבע הנצחה מוזהב בערך של 50 אירו, שטבעה מלטה בשנת 2008.

## קישורים חיצוניים

*  
* המבנה באתר העיר ולטה 

קטגוריה:ולטה: ארמונות
המוזיאון הלאומי לאמנות יפה (ולטה)

שמאל|ממוזער|250px|מפת ולטה
**המוזיאון הלאומי לאמנות יפה** (במלטית: **Mużew Nazzjonali tal-Arti**) הוא מוזיאון השוכן בוולטה, בירת מלטה, שבו אוסף יצירות אמנות מקומיות ואירופיות, החל מימי הביניים המאוחרים ועד זמננו. המוזיאון נסגר בשנת 2016.

## המבנה
המבנה בו שוכן המוזיאון היה בין הראשונים שהוקמו בעיר על ידי האבירים ההוספיטלרים, ושימש כבית מגורים. בשנות ה-60 של המאה ה-18 נבנה המבנה מחדש בחלקו הגדול על ידי אחד מאבירי המסדר הפורטוגזים והיה למעונו. בתחילת המאה ה-19 שימש הבניין את מפקד הצי הבריטי בים התיכון ונודע בשם "בית האדמירלות" (Admiralty House). ב-1974 הפך המבנה למשכנו של אוסף האמנות, לאחר שזה הופרד מהאוסף הארכאולוגי של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי. במבנה הבנוי בסגנון אדריכלות הבארוק שלוש קומות הערוכות סביב חצר פנימית דרכה חודר אור יום אל חדרי הבניין, ובמרכזו גרם מדרגות מפואר.

## האוסף
האוסף מבוסס בחלקו הגדול על יצירות אמנות שהשתייכו למסדר ההוספיטלרים, ואשר שכנו בארמון הגראנד מאסטר, באכסניות ובכנסיות המסדר, ובמבנים אחרים שהיו בניהולו. לגרעין זה נוספו רכישות ותרומות מאוחרות יותר. ריכוזן של היצירות החל בשנותיה הראשונות של המאה ה-20 והאוסף נוסד בשנת 1922. האוסף כולל ציורים, פסלים משיש, ארד ומעץ, ריהוט עתיק, כלי כסף ויצירות מיוליקה.

## קישורים חיצוניים

* 

* המוזיאון באתר מורשת מלטה
* דפדפת אודות המוזיאון 
* אודות המוזיאון באתר לשכת התיירות של מלטה

אמנות
ולטה
תיאטרון מנואל

שמאל|ממוזער|250px|חזית בניין התיאטרון
שמאל|ממוזער|250px|מפת ולטה
**תיאטרון מנואל** (מלטית **Teatru Manoel**; אנגלית **Manoel Theatre**) הוא תיאטרון השוכן ברח' התיאטרון הישן (Triq it-Teatru l-Antik) בוולטה, בירת מלטה. המבנה משמש את התיאטרון הלאומי של מלטה ואת התזמורת הפילהרמונית הלאומית (Malta Philharmonic Orchestra; Orkestra Filarmonika Nazzjonali). הוא מופעל על ידי ועדה ייעודית (Committee of Teatru Manoel), ומועלים בו מופעים מכל סוגי אמנות הבמה.

## היסטוריה
במאות ה-17 וה-18, עת שלטונם של ההוספיטלרים במלטה היה מבוסס, תרבות הפנאי שהייתה שמורה בדרך כלל לאבירים בלבד, הלכה והתפתחה, והחלה מושכת גם את פשוטי העם. מופעי אמנות שונים נערכו עד אז באכסניות המסדר. ב-1731 הורה הגראנד מאסטר אנטוניו מנואל דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) על הקמת מבנה התיאטרון הקרוי כיום על שמו, ואף הקצה את המשאבים הדרושים מהונו האישי. המבנה הוקם בתוך עשרה חודשים בעלות של 2,184 סקודי. על חזית המבנה קבע דה ויליינה את הכיתוב *"ad honestam populi oblectationem"* ("למען בידור אמיתי להמונים"), וזה קבוע במקום עד היום. התיאטרון נחנך ב-19 בינואר 1732 עת הועלתה בו הטרגדיה האיטלקית מרופה, והאבירים עצמם שמשו כשחקנים. בשנים שלאחר מכן הוצגו באולם מופעי אופרה, דרמה ואופרה בופה, וכן נערכו בו נשפים ונשפי מסכות.

עם כיבוש מלטה בידי נפוליאון ב-1798, מונה המלחין המקומי ניקולו איסואר (Nicolò Isouard, 1775-1818) למנהל התיאטרון. הוא נשא בתפקיד משך שנתיים בלבד, ועזב את האי עם הצרפתים, כאשר מלטה נכבשה בידי הבריטים. תקופתו הייתה תקופת שפל בתולדות התיאטרון, שכן העם היה טרוד במאבקו נגד הצרפתים, וזה הגיע עד סיפה של מלחמת אזרחים. הבריטים שינו של שמו של המוסד ל"תיאטרון המלכותי" (Royal Theatre), הגדילו את המבנה וערכו בו מספר שינויים. בתקופה זו הועלו בתיאטרון בעיקר מופעי אופרה ואופרטה, רובם מאת מלחינים איטלקים. ב-1861 נמכר בניין התיאטרון, ובשנת 1866, כאשר נחנך בעיר בית האופרה המלכותי החדש והגדול יותר, עבר מוקד העשייה אליו. מבנה התיאטרון התדרדר והיה לבית תמחוי. עם זאת, בית האופרה עלה באש בשנת 1873 והתיאטרון שב לתפקד כאולם מופעים למשך ארבע שנים, עד שבית האופרה שופץ ונחנך מחדש. במאה ה-20 שב התיאטרון להציג מופעי אופרה, הצגות ומחזמר, אך הלך והתמקד בסרטי קולנוע בסוף שנות ה-20 בשל דרישת הקהל.

במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבית מחסה לעקורי ההפצצות האוויריות של מדינות הציר. למרות שהמבנה עצמו לא נפגע במלחמה באופן משמעותי, נדרש לו שיפוץ שערך עשור שנים, שבמהלכו שוחזרה גם התקרה המצופה בזהב. ב-1957 נמסר המבנה לשלטונות ונחנך מחדש ב-1960.

## המבנה
סגנונו החיצוני של המבנה הוא מנייריסטי ובמרכזו חצר פנימית מקורה, שגגה ניתן להסרה. חללי הפנים של המבנה מעוצבים בסגנון הרוקוקו. אולם התיאטרון הוא אודיטוריום בצורת אליפסה שסביבו שלוש שורות של תאי צפייה, ובסך הכל 623 מושבים. עוד שוכנים במבנה מוזיאון קטן המוקדש לתולדותיו, מסעדה, קפיטריה וחנות.

## קישורים חיצוניים

* 
* אתר התזמורת הפילהרמונית הלאומית של מלטה

## הערות שוליים

קטגוריה:ולטה: מבנים
קטגוריה:מלטה: תיאטראות
שח"ר (צה"ל)

250px|ממוזער|גבי אשכנזי בסיום קורס תכנות בבית הספר למחשוב של צה"ל, ספטמבר 2010
**שח"ר** (ראשי תיבות של "שילוב חרדים") הוא מיזם של צה"ל לשילוב חיילים חרדים בשירות חובה במקצועות עורפיים. זאת בשונה ממסלול נצח יהודה, שהוא הגרסה הקרבית והוותיקה של שילוב חרדים בצה"ל.

המיזם מבטיח לחיילים שירות בבסיסים שבהם רב צבאי, בית כנסת ושיעור תורה יומי, אוכל כשר למהדרין, ושירות לצד גברים בלבד במעגל הראשון של העבודה. כמו כן, ניתן דגש על הכשרה מקצועית המאפשרת פרנסה בתחום לאחר תום השירות. החיילים ברובם המוחלט משרתים לאחר הטירונות על בסיס יציאות יומיות. משך שירות החובה לחיילי המיזם הוא 16–24 חודשים, בהתאם לגיל הגיוס ולתפקיד.

למרות ההתנגדות העקרונית בחלקים מהציבור החרדי לשירות בצה"ל, פרויקט שח"ר זכה להסכמה שבשתיקה בקרב חלק מן העולם החרדי, בגלל ההקפדה על תנאים המתאימים לאורח החיים החרדי. בסקר שנערך בקרב משרתי תוכנית שח"ר בחיל הים נמצא כי שביעות הרצון הכללית בקרב המשרתים בתוכנית גבוהה מן הממוצע בקרב חיילי חובה בחיל. רוב המשרתים בתוכנית מוכנים לצאת לקצונה ולהתחייב לשירות קבע בצה"ל, ורובם ימליצו לאחרים להצטרף לתוכנית.

בין היתר השתתפו חרדים מגיוסי שח"ר בפיתוח טירת האגם, מערכת השו"ב המרכזית של המטה הכללי.

## היסטוריה
הקבוצה הראשונה התגייסה בנובמבר 2007 למיזם "שח"ר כחול" – שילוב חרדים במערך הטכני של חיל האוויר (כחול הוא צבעו של החיל). בעקבות הצלחת הפרויקט, חילות נוספים (חיל המודיעין, חיל הים, אכ"א, אט"ל, הרבנות הצבאית) פתחו מחזורי גיוס במודל שח"ר, כשהם נעזרים בניסיון של חיל האוויר. המתגייסים למסלול הם גברים, מרביתם דחויי שירות משום שתורתם אומנותם; חלק ניכר מהם נשואים וכמחציתם אבות לילדים ולכן זכאים, לפי פקודות תנאי השירות בצה"ל, לתשלומי משפחה ושכר דירה במהלך שירותם.

מיזם זה הפך למוביל צה"לי בשילוב חרדים על בסיס חוק טל, מטרותיו המוצהרות הכשרה ושילוב של אוכלוסייה חרדית במעגל התעסוקה תוך מיצוי הפוטנציאל האיכותי הטמון באוכלוסייה זו לטובת השירות הצבאי. מאז הפעלת התוכנית עד שנת 2011 השתתפו בה כ-1,700 חיילים ובהתאם לנתוני אכ"א, מיולי 2011 מוצבים במאגר המילואים של צה"ל כ-290 חיילים שסיימו את שירותם במסגרת תוכנית זו, ב-3 בינואר 2012, רב חיל האוויר, סגן אלוף רם משה ראב"ד, התפטר מתפקידו בפרויקט שילוב החרדים בצה"ל בתגובה להחלטת הרמטכ"ל לחייב חיילים חרדים לשמוע שירת נשים על פי כללי השילוב הראוי.

## קישורים חיצוניים

* מסלולי שח"ר, באתר של אגף כוח אדם
* שח"ר אט"ל – אתר שילוב חרדים באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
* שח"ר כחול – חיל אוויר
* טכנאותם אמנותם: עשרות חרדים בדרך לחיל האוויר, **[[במחנה]]**, 8 בנובמבר 2007
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:גיוס בני ישיבות לצה"ל