בקתת נידה

**בקתת נידה** (באמהרית, **מרגם גוג'ו** או **מוגאט גוג'ו** (בקתת הטמאות), או **יא דאם גוג'ו** (בקתת הדם)) הוא מבנה ששימש את נשות קהילת ביתא ישראל באתיופיה לטהרה מדם נידה או דם יולדת. בקתות נידה היוו חלק קבוע במבנה הכפרים הביתא ישראלים ומהוות אחד ממנהגי הטהרה המחמירים הייחודיים לקהילה. במרכזי ההגירה באתיופיה, ובחלק ממקומות היישוב של הקהילה בישראל, הוקמו בקתות נידה, בתצורה חדשה, המאפשרת לנשות הקהילה להמשיך ולקיים במידת מה את מנהגי הטהרה המסורתיים.
[ממוזער|בקתת נידה בכפר היהודי [אמבובר שבצפון אתיופיה.]]
## מבנה ופעילות
בקתות הנידה מוקמו בשולי הכפר, אך לא נתפסו כחלק ממנו אלא כחיצוניות לו. הבקתות הובדלו מבקתות המגורים במעגל אבנים שהקיף ותחם אותן. מעגל האבנים הוקם במרחק של מטר עד מטר וחצי מן הבקתה. תיחום זה סימן את הגבול בין אזור טהור לטמא ונועד למניעת מגע אדם עם השוהות בו, דבר שהיה מטמאו ודורש את היטהרותו.
הבקתות הכילו את המתחמים והכלים הבסיסיים הנדרשים לשהות בהם, ורוהטו בצורה בהתאם.

הנשים נהגו להגיע אל בקתות הנידה עם החפצים האישיים הדרושים להן לזמן שהייתן ולא היו יוצאות את תחומן. נשות המשפחה ספקו להן אוכל שהונח מחוץ לגדר. בתום ימי הנידה הנשים היו צמות ויוצאות לטבול בנהר תחת השגחת אישה אחרת, מסתפרות, סורקות שערן, קוצצות ציפורניים וטובלות שוב ושוב בנהר. הן היו שוטפות את הבגדים שלבשו בזמן נידתן ולובשות בגדים נקיים שהובאו מביתן. את החפצים בהם עשו שימוש בימי נידתן היו מטהרות או שוברות. לאחר מכן שבו אל בתיהם ואל חיי השגרה. 
נשים העומדות ללדת היו מגיעות לבקתת הנידה עם תחילת הצירים, בליווי שכנות וקרובות משפחה שיסייעו להן בלידה, ושוהות בה עד תום שבעת הימים הראשונים למן לידת תינוקן, במקרה של לידת בן זכר, או ארבעה עשר יום במקרה של לידת בת. בתום תקופה זו היו עוברות לבית היולדת (ארס גוג'ו), בקתה דומה, שגם היא מוקמה מחוץ לכפר ונחשבה לתחום טמא ומנודה, בו שהו היולדות עם תינוקותיהן עד תום ימי טומאתן. בכפרים הקטנים בהם לא היו בתי יולדות, היולדות המשיכו לשהות בבקתות הנידה עד עבור ימי טומאתן.

תיאור של בקתת הנידה מביא משה בר-יודא, שליח הסוכנות היהודית לאתיופיה בשנים 1957-1958, בדיווח משנת 1964:

## הלכות נידה, זבה ודם יולדת

מסורת ביתא ישראל החמירה בענייני טומאה וטהרה, והתייחסה אל מקום יישוב הקהילה כאל מקום קדוש ואל בני הקהילה כאל משרתים בקודש. כחלק מנוהג זה תבעה מבני הקהילה שנטמאו לצאת מתחום הכפר עד היטהרותם. 'אישה עם דם' נחשבה לפי המסורת לבלתי טהורה ועל כן למנודה, ונדרשה שלא לבוא במגע עם בני הקהילה ולשהות בבית הנידה עד מלאות ימי טהרתה. בני אדם שבאה במגע עימם נחשבו לטמאים והיה עליהם להיטהר, וכך גם החפצים עימם באה במגע. חומרות אלו ננקטו בהתייחס לנידה, לזבה וליולדת.

### נידה

אישה בנידה נדרשה לצאת את הכפר לשבעה ימים מיום תחילת הווסת. אנשים וחפצים שבאה במגע עימם נחשבו לטמאים ונדרשו להיטהר מטומאתם. הלכות נידה הנהוגות בביתא ישראל הן כלשון המקרא, למעט ההחמרה הנוהגת בתחום יישוב הקהילה ובבני הקהילה כקודש, מרחיקה את הנידה אל מחוץ לתחום הכפר ואוסרת כל מגע עימה ועם חפציה. מקור הדין הוא בספר ויקרא:

בתום ימי נידתן, קודם חזרתן לכפר, נהגו בנות ביתא ישראל לצום ולטבול בנהר, לטהר בטבילה את חפציהן או להיפטר מהם.

### זבה

הלכות זבה (אישה המדממת בימים בהם לא צפוי וסת) הנהוגות בביתא ישראל הן כלשון המקרא, שוב, למעט ההחמרה הנוהגת בתחום יישוב הקהילה ובבני הקהילה כקודש, מרחיקה את הזבה אל מחוץ לתחום הכפר ואוסרת כל מגע עימה ועם חפציה. מקור הדין הוא בספר ויקרא:

בתום ימי הטומאה הייתה האישה המטהרת צמה ויורדת להיטהר בנהר, מחליפה את מלבושיה ומטהרת את בגדיה המשומשים וחפציה. הקרבת קורבן חטאת ועולה בהם מצווה הזבה נעשתה על ידי כהני היישוב בפתח המסגיד.

### יולדת
אישה בתחילת צירי לידה נחשבה אף היא לטמאה, ונדרשה לשהות מחוץ לכפר; בבית הנידה - עד מלאת ימי טהרתה מטומאת נידה -, ולאחר מכן בבית היולדת - עד מלאת ימי טהרתה מטומאת יולדת. מקור הלכות יולדת אף הוא בספר ויקרא, כאשר שוב, מסורת ביתא ישראל קוראת אותו לחומרה ונוהגת בחומרת יולדת כבחומרת נידה, ומנדה את היולדת אל מחוץ לקהילה, כמו ממקום קודש, למן תחילת הצירים עד תום ישיבתה על 'דמי טהרה':

אישה עם צירים הייתה יוצאת לבקתת הנידה בליווי נשים ממשפחתה או שכנות שיסייעו לה בלידה. אחר הלידה הייתה נשארת בבקתת הנידה לשבת את ימי נידתה - שבעה ימים במקרה של לידת בן זכר או ארבעה עשר ימים במקרה של לידת בת. בתום ימי נידתה הייתה היולדת עוברת לבקתת היולדות. במידה ולא היה בכפר בית יולדות בית הנידה שימש תחתיו. טקס המילה לבן זכר התקיים בבית היולדות. לאחריו היו היולדת ותינוקה נותרים בבית היולדות עד מלאות ארבעים יום ללידה. אם ילדה ההרה בת הייתה יושבת בבקתת היולדות עד מלאות שמונים יום ללידה. בתום ישיבתה על דמי טהרתה, הייתה היולדת צמה ויורדת עם תינוקה לנהר, שם הייתה רוחצת, טובלת שוב ושוב, גוזזת את צפרניה, מסתפרת, מכבסת בגדיה ומטהרת את חפציה. את התינוק הנולד הייתה גם כן טובלת בנהר, לטהרו מטומאתה. לפנות ערב הייתה לובשת בגדים נקיים ושבה לכפר בו, בסמוך לביתה או למסגיד, היו עורכים לכבודה ולכבוד הנולד חגיגה עמוסת כיבודים. הכהן היה מברך את היולדת והנולד ברכות רבות. אחר היה מוקרב קורבן יולדת והנולד היה מקבל את שמו. בחירת הקורבן הייתה לפי יכולתה של המשפחה: כבש לעשירים, עוף למבוססים ומאפי לחם למעוטי יכולת.

## ראו גם
* טומאה וטהרה בביתא ישראל

## הערות שוליים

קטגוריה:ביתא ישראל
קטגוריה:היימנות
קטגוריה:טומאה וטהרה
קטגוריה:הלכות נידה