מוסקבה, רומא השלישית

**מוסקבה, רומא השלישית** (ברוסית: Москва — третий Рим) היא תפיסה תאולוגית ופוליטית לפיה מוסקבה היא היורשת של רומא העתיקה, והעולם הרוסי הוא ממשיך דרכה ומורשתה של האימפריה הרומית. המונח "רומא השלישית" מתייחס לסוגיה שנויה במחלוקת בהיסטוריה ובתרבות האירופאית: שאלת העיר היורשת של "רומא הראשונה" (היא העיר רומא, בירת האימפריה הרומית המערבית) ו-"רומא השנייה" (קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית).[טקסט=|ממוזער|גרסה מוקטנת של [סמל רוסיה|סמל האימפריה הרוסית עם העיט הדו-ראשי, שקושר בעבר לאימפריה הביזנטית]]
## הגדרה
תפיסת מוסקבה כרומא השלישית התגבשה ברוסיה הצארית בין המאות ה-15 ל-16 לספירה. התפיסה נשענת על שלושה נדבכים מרכזיים הכרוכים זה בזה:

# תאולוגיה: הרוסים ראו בעצמם הנוצרים האמיתיים היחידים. בשנת 1439 הכירה האימפריה הביזנטית באפיפיור במסגרת ועידת פירנצה, זאת כדי להבטיח סיוע מערבי נגד העות'מאנים. בעיני הרוסים, בכך בגדו בכנסייה האורתודוקסית – וזו הייתה, כביכול, הסיבה שבגללה כבשו אותם העות'מאנים ב־1453. בכך הפכה מוסקבה, בירת המדינה האורתודוקסית העצמאית היחידה עד למאה התשע־עשרה, ל"רומא השלישית" – מרכז העולם הנוצרי. לפיה תפיסה זו, הרוסים נועדו לגאול את העולם.
# מדיניות חברתית: מוסקבה נתפסה כמרכז העמים הסלאבים המזרחיים. על פי תפיסה זו, עמים אלו חולקים היסטוריה, תרבות ואמונה דתית, ולפיכך הם חלק אינטגרלי מאותה ישות סלאבית־מזרחית – שמוסקבה היא בירתה.
# דוקטרינה מדינית: נסיך מוסקבה צריך לשמש כשליט העליון של כל האומות האורתודוקסיות ולהגן על הכנסייה האורתודוקסית. במקביל, על הכנסייה לסייע לנסיך בביסוס שלטונו האוטוקרטי ובהצדקת זכותו האלוהית לשלטון.

## היסטוריה
### לפני כיבוש קונסטנטינופול
לאחר כיבוש טרנובו על ידי העות'מאנים בשנת 1393, חיפשו מספר אנשי דת בולגרים מחסה בנסיכות רוסיה והביאו עמם את רעיון רומא השלישית. הרעיון הופיע מחדש בשנת 1453 בנסיכות טבר, בתקופת שלטונו של בוריס מטבר, עם פרסום "הספדו של הנסיך האדוק בוריס אלכסנדרוביץ'" על ידי הנזיר פוֹמה (תומאס) מטבר.

### לאחר כיבוש קונסטנטינופול
[טקסט=|ממוזער|238x238 פיקסלים| סמל שושלת פלאולוגוס, [קיסרי האימפריה הביזנטית|השושלת האחרונה של האימפריה הביזנטית]]
מספר עשורים לאחר כיבוש קונסטנטינופול על ידי מהמט השני ב-29 במאי 1453, הוצעה מוסקבה כ"רומא השלישית" או "רומא החדשה" על ידי אנשי דת מהכנסייה האורתודוקסית המזרחית.

מבצר מנגוּפ , השריד האחרון של האימפריה של טרפזונטס (ובכך האימפריה הביזנטית) נכבש בסוף שנת 1475. עוד טרם נכבשה קונסטנטינופול, נכבשו המדינות הסלאביות האורתודוקסיות בחבל הבלקן. כיבוש קונסטנטינופול הכה בתדהמה את העולם הנוצרי. רבים ראו בנפילתה של קונסטנטינופול סימן לקץ הזמנים (חשש שחוזק על ידי העובדה כי שנת 1492 היא גם השנה ה-7000 בלוח העברי). אחרים האמינו כי קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על אף היותו היה קתולי, תפס כעת את מקומם של קיסרי קונסטנטינופול, והיו גם שקיוו כי קונסטנטינופול תשוחרר בקרוב.

יתרה מכך, הכנסייה האורתודוקסית המזרחית נותרה ללא מנהיג – והתעורר צורך דחוף במציאת מנהיג חדש. ב"מעשיה אודות נפילת צארגראד"  (הכינוי הרוסי לקונסטנטינופול) של נסטור איסקנדר, שזכתה לפופולריות רבה בנסיכות מוסקבה, נכתב מפורשות כי אנשי רוס יביסו את הישמעאלים (המוסלמים) ומלכם יהפוך למנהיג האורתודוקסים החדש. איוון השלישי, הנסיך הגדול של מוסקבה, נותר החזק מבין השליטים האורתודוקסים המזרחיים: הוא נישא לסופיה פלאולוגוס, נצר לשושלת הביזנטית האחרונה, שבר את כפיפותו הרשמית לאורדת הזהב (שכבר חולקה למספר ממלכות טטריות) והפך לשליט עצמאי. כל זה חיזק את טענותיה של מוסקבה לראשוניות בעולם האורתודוקסי המזרחי. עם זאת, שחרור קונסטנטינופול נותר בגדר חלום רחוק - נסיכות מוסקבה לא יכלה להרשות לעצמה להילחם באימפריה העות'מאנית.

### סוף המאה ה-15
תפיסת מוסקבה כרומא החדשה המשיכה להתבסס בשלהי המאה ה-15. הרעיון הוצג בהרחבה בכתביו של מטרופוליט מוסקבה זוסימוס משנת 1492, שם כינה את איוואן השלישי "צאר קונסטנטין החדש של עיר קונסטנטין החדשה – מוסקבה". רעיון זה הוצג גם על ידי הנזיר פילותאוס בתחילת המאה ה-16:

אנשי דת בנסיכות מוסקבה הסבירו את נפילת קונסטנטינופול כעונש אלוהי על חטא איחוד הכנסייה הביזנטית עם הכנסייה הקתולית. עם זאת, הם לא הסכימו לציית לפטריארך קונסטנטינופול החדש, גנדיוס סקולריוס, על אף התנגדותו לאיחוד. אמנם איחוד זה הוכרז ממילא באופן רשמי כפסול בסינוד קונטנטינופול של 1484, אך מאז כיבושה איבדה העיר את עיקר סמכותה הדתית. שליטי נסיכות מוסקבה החלו עד מהרה לראות בעצמם צארים (תואר זה כבר שימש את איוואן השלישי), ולכן, לשיטתם, מרכז הכנסייה האורתודוקסית המזרחית צריך להיות ממוקם במוסקבה, כשהבישוף של מוסקבה משמש כראש האורתודוקסיה. הטקסט של שבועת הבישוף במוסקבה, שנערך בשנים 1505–1511, גינה את הסמכת המטרופולינים בקונסטנטינופול, וכינה אותה "הסמכה באזורם של טורקים חסרי אלוהים, על ידי הצאר עובד האלילים [כינוי למוסלמים]".

סנטימנט זה נעשה נפוץ בתקופת שלטונו של איוואן השלישי, אשר כינה עצמו צאר (הגרסה הסלאבית לתואר קיסר). הוא נישא לסופיה פלאולוג, אחייניתו של קונסטנטינוס האחד עשר, הקיסר הביזנטי האחרון. לפי הכללים וחוקי הירושה על פיהם פעלו רוב המונרכיות האירופיות באותה תקופה, איוואן יכול היה לטעון שהוא וצאצאיו היו יורשי האימפריה הביזנטית, אך המסורות הרומיות של האימפריה מעולם לא הכירו בירושה אוטומטית של הקיסרות.

### מאז המאה ה-16
גם אחיה של סופיה, אנדראס פלאולוג, החזיק בזכויות ירושה לכס הביזנטי. אנדראס מת בשנת 1502, לאחר שמכר את תאריו וזכויותיו המלכותיות והקיסריות לפרננדו השני, מלך אראגון ולאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה – זכויות שלא מומשו על ידם. לצד זאת, התבססה הטענה הרוסית לירושה על סמליות דתית. האמונה האורתודוקסית תפסה מקום מרכזי בתפיסת הזהות הביזנטית, והפרידה בינם לבין "ברברים". כאומה האורתודוקסית הבולטת ביותר לאחר התמוטטות האימפריה הביזנטית, מוסקבה ראתה עצמה כיורשת ההגיונית של האימפריה:

"הפריבילגיות הליטורגיות מהן נהנה הקיסר הביזנטי עברו לידי הצאר המוסקובי. בשנת 1547, למשל, כאשר איוואן הרביעי הוכתר לצאר, לא רק שהוא נמשח כמו קיסר ביזנטי, אלא גם הותר לו לתקשר עם הכמורה בקודש הקודשים."

בין השנים 1588–1589 ביקר במוסקבה הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, ירמיאס השני, במטרה "לאסוף כספים לסיוע לקהילות האורתודוקסיות [המזרחיות] המתגוררות באימפריה העות'מאנית". במהלך ביקורו הכיר במטרופוליטן של מוסקבה כפטריארך. הכרה זו פורשה כ"ניצחון לאלה שראו במוסקבה את רומא השלישית".

בשנת 1780 נסע למוסקבה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, זמן קצר לפני שירש את מדינות בית הבסבורג האוסטרי. בשיחותיו עם יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, הבהירה לו יקטרינה שהיא תחדש את האימפריה הביזנטית ותכתיר את נכדה בן השנה, קונסטנטין פאבלוביץ', כקיסר קונסטנטינופול. יוזף הציע לפייס את מדינת האפיפיור ולהבטיח את הסכמתה למהלך.

#### העולם הרוסי
העולם הרוסי הוא מונח ודוקטרינה פוליטית המוגדרת לרוב כאזור ההשפעה התרבותית, הצבאית והפוליטית של רוסיה. זוהי תפיסה כנסייתית בצורתה, אך גאופליטית במהותה: בנאום מרכזי שנשא קיריל הראשון, פטריארך מוסקבה, ב-3 בנובמבר 2009, תיאר זאת כ"מרחב ציוויליזציוני משותף" של מדינות החולקות אמונה באורתודוקסיה המזרחית, תרבות ושפה רוסית, וזיכרון היסטורי משותף. "העולם הרוסי" בתקופת כהונתו של הפטריארך קיריל מתמקד רק במדינות המזרח הסלאביות של מזרח אירופה (קרי: אוקראינה ובלארוס), תוך בידוד של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית מיתר האורתודקסיה המזרחית.

רעיון העולם הרוסי משמש כהצדקה לתחייתה של האימפריה הרוסית. נשיא הפדרציה הרוסית, ולדימיר פוטין, עושה שימוש תדיר בעולם המונחים הנוצרי-אימפריאלי, כמו גם במיתוס מוסקבה כרומא השלישית, כדי להצדיק את האימפריאליזם הרוסי והפלישה הרוסית לאוקראינה. בראיון לניו יורק טיימס משנת 1984, הסביר קנצלר גרמניה המערבית לשעבר, הלמוט שמידט, את יסודות התפיסה האימפריאליסטית הרוסית:

## ראו גם
* הכס האימפריאלי (מדינה לכאורה)
* האימפריה הרוסית
* יורשות רומא
* רשיזם

## לקריאה נוספת

* 


## קישורים חיצוניים
* 

## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:האימפריה הרוסית: פוליטיקה
קטגוריה:כינויי ערים
קטגוריה:משיח בנצרות