open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
ג'וזף מורגן

**ג'וזף מורגן** (באנגלית: **Joseph Morgan**; נולד ב-16 במאי 1981 בשם **ג'וזף מרטין**) הוא שחקן ובמאי טלוויזיה אנגלי. ידוע בשל גילום דמותו של ניקלאוס בסדרה "יומני הערפד" ובסדרת הבת "המקוריים".

## ראשית חיו
ג'וזף מרטין נולד בלונדון, אנגליה אך התגורר עם משפחתו בסוונסי, ויילס במשך 11 שנים. לאחר מכן חזר ללונדון שם למד בבית הספר המרכזי לנאום ודרמה.

## קריירה
בשנת 2002 קיבל תפקיד ראשון בסדרה "ספוקס" בתור רבאררד פאר.

בשנת 2004 כיכב בסדרה "הקס". לאחר מכן בשנת 2003 הופיע בסרט "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם" לצידו של ראסל קרואו. בשנת 2005 שיחק בסרט "אלכסנדר" לצידם של אנג'לינה ג'ולי וקולין פארל. בשנת 2007 שיחק בסדרה "דוק מרטין".

בתחילת 2009 החל לשחק את תפקידו של ניקלאוס ״קלאוס״ מייקלסון בסדרה "יומני הערפד" של רשת השידור האמריקאית The CW. לאחר מכן שיחק בסרט "בני אלמוות" לצד הנרי קאביל.

ב-11 בינואר 2013 הודיעה רשות השידור The CW על סדרת ספין אוף לסדרה יומני הערפד שמתמקדת רק בערפדים של המשפחה המקורית ונקראת "המקוריים" פרק הפיילוט שודר ב-25 באפריל 2013 והעונה הראשונה של הסדרה בכיכובו של מורגן החלה באוקטובר 2013 וזכתה לאהדה רבה, עם סיום העונה הראשונה החלו הצילומים לעונה השנייה. בנוסף, ביים 3 פרקים מתוך הסדרה.

## חיים אישיים
מורגן פעיל למען עמותת הצדקה הבריטית . הוא מנהל אורח חיים טבעוני מאז 2014.

ב-5 ביולי 2014 נישא בג'מייקה לבת זוגו מזה שלוש שנים, השחקנית פרז'ה וייט , אותה הכיר בצילומים לסדרה "יומני הערפד". מורגן הוא אביה החורג של בתה של וייט ממערכת יחסים קודמת.

## פילמוגרפיה
### קולנוע

### טלוויזיה

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה אנגלים
קטגוריה:במאי טלוויזיה בריטים
קטגוריה:טבעונים בריטים
קטגוריה:אנגלים שנולדו ב-1981
אוגוסטוס אג

**אוגוסטוס לאופולד אג** (באנגלית: **Augustus Leopold Egg**; 2 במאי 1816 – 26 במרץ 1863) היה צייר ויקטוריאני. אג נודע בשל יצירתו, הטריפטיכון "עבר והווה" משנת 1858.

## קורות חיים
אג נולד בלונדון  לג'וזף (Joseph) ולאן אג (Ann Egg), והיה בנם השני של הזוג. הוא הוטבל בכנסיית סנט ג'יימס שבפיקדילי ב-30 במאי באותה שנה.

ג'וזף אג היה יצרן נשק אמיד, אשר היגר ללונדון מאלזס. 

אוגוסטוס אג למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות החל משנת 1836 והיה חלק מ"הקליקה" - קבוצת אמנים שנוסדה על ידי ריצ'ר דאד בשנת 1837. אג ניסה להשפיע ביצירותיו הפופולריות על דעת הקהל בחברה בה התגורר, בדומה לעבודותיו הספרותיות של חברו, הסופר צ'ארלס דיקנס. אג ודיקנס ייסדו יחדיו את "הגילדה לספרות ואמנות" - ארגון פילנתרופי שמטרתו לעזור לאמנים שהתקשו להתפרנס. 

יצירותיו של אג היו לרוב איורים של סצנות מיצירות ספרותיות. 

[שמאל|ממוזער|350px|"חברים לדרך" (''The Travelling Companions'') יצירתו של אוגוסטוס אג משנת 1862, [מוזיאון ברמינגהאם]]

יצירתו הידוע של אג - הטריפטיכון "עבר והווה" הושפע מעבודותיו של ויליאם הולמן האנט, שאת יצירותיו קנה אג.

אג היה בין מארגני תערוכת אוצרות האמנות במנצ'סטר בשנת 1857, ונבחר לאקדמיה המלכותית בשנת 1860.

בשל בריאותו הלקויה, נהג אג לנסוע בחודשי החורף למרכז אירופה, לאזורים חמים יותר. באחד ממסעות אלה צייר את היצירה "חברים לדרך".

אג השתתף כשחקן חובב במחזות חבריו דיקנס ווילקי קולינס. בינואר 1857 שיחק במחזה של קולינס "The Frozen Deep" לצידו של דיקנס. המחזה הוצג בבית טוויסטוק ולאחר מכן הועלה לפני המלכה ויקטוריה, והוצג מספר פעמים שכל ההכנסות הוקדשו לצדקה.

אג נפטר באלג'יר בשנת 1863.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ציירים בריטים
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1816
קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1863
מיסה אדומה

ממוזער
**מיסה אדומה** היא טקס מיסה הנערכת בכנסייה הקתולית עבור שופטים או עבור בעלי תפקיד רשמי במוסד ממשלתי. מטרת מיסה זו להזכיר לאנשים המהווים חלק מהרשות השופטת כי צדק הוא כוח המוענק להם בידי האל (על פי האמונה הקתולית).

מקור שמה של המיסה בצבעם האדום של בגדי הכמורה. צבע אדום זה נבחר על מנת לסמל את לשונות האש - רוח הקודש אשר דיברה דרך 12 השליחים בפנטקוסט (חג השבועות הנוצרי).

## היסטוריה
המיסה האדומה הראשונה נערכה בקתדרלה של פריז בשנת 1245. במהלך המאה ה-13 נפוץ המנהג ברחבי אירופה, ובשנת 1310 נערכה המיסה האדומה לראשונה באנגליה, בנוכחות כל השופטים וחבר לשכות עורכי הדין.

בשנת 1877 נערכה המיסה האדומה הראשונה בארצות הברית באוניברסיטת דטרויט מרסי. הטקס נערך בשנית באוניברסיטה בשנת 1912 ומצוין מדי שנה. בעיר ניו יורק נערכה מיסה אדומה לראשונה בשנת 1928 בכנסיית סנט אנדרו עבור שופטי ניו יורק. 

בקנדה נערכה המיסה האדומה לראשונה בעיר קוויבק בשנת 1896, בעיר טורונטו בשנת 1924 ובמונטריאול בשנת 1944.

באוסטרליה נערכה המיסה האדומה לראשונה בסידני בשנת 1931.

## המיסה האדומה כיום
### ארצות הברית
המיסה האדומה הנודעת ביותר נערכת מדי שנה, בחודשי הסתיו בקתדרלת סנט מתיו השליח שבעיר וושינגטון בירת ארצות הברית. המיסה נערכת ביום שני הראשון שבחודש אוקטובר (היום בו מתכנס בית המשפט העליון של ארצות הברית בשובו מפגרת הקיץ השנתית). במיסה נוכחים חברי בית המשפט העליון של ארצות הברית, חברי הקונגרס האמריקאי, חברי ממשלת ארצות הברית ולעיתים גם נשיא ארצות הברית. במיסה נוכחים גם חברי מוסדות אלה שאינם קתולים, כך לדוגמה נהגה השופטת רות ביידר גינסבורג, יהודייה, לנכוח במיסה. בשנת 2011 שלוש השופטות בית המשפט העליון של ארצות הברית באותה עת - רות ביידר גינסבורג (יהודייה), סוניה סוטומאיור (קתולית) ואלנה קגן (יהודייה) בחרו שלא להשתתף בטקס לאות מחאה על יחס הכנסייה הקתולית בארצות הברית בנושא הפלות.

### אירלנד
באירלנד נערכת המיסה האדומה ביום שני הראשון בחודש אוקטובר. הטקס נערך בכנסיית סנט מיקאן, ונוכחים בה חברי מערכת השיפוט האירית, וכן עורכי דין.

### סקוטלנד
בסקוטלנד נערכת המיסה האדומה בקתדרלת סנט מרי שבאדינבורו. במיסה משתתפים חברי בית המשפט העליון של סקוטלנד, ועורכי דין.

## אזכורים תרבותיים
המיסה האדומה מוזכרת בסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן" במסגרתה מבוקרת השתתפות חברי הממשלה במיסה בניגוד לעיקרון הפרדת דת ומדינה.

## קישורים חיצוניים

* המיסה האדומה באוניברסיטת דטרויט
* ההיסטוריה של המיסה האדומה

קטגוריה:מיסה
קטגוריה:יחסי דת ומדינה
סימפוניה מס' 1 של בן חיים

ממוזער|שמאל|סימפוניה מס' 1, כתב יד מ-1940, עמוד ראשון
**סימפוניה מס' 1** של המלחין הישראלי פאול בן-חיים היא הסימפוניה הארץ-ישראלית הראשונה ואחת היצירות החשובות בתולדות המוזיקה הקלאסית הישראלית.

## רקע
בן חיים התחיל לכתוב את היצירה בסוף אוגוסט 1939 וסיימה בסוף יוני 1940. זוהי התקופה שלאחר עלייתו ארצה ובסיומה, כפי שהוא מציין, ימי נפילת צרפת. מאחורי כתיבת היצירה עומד "...הרצון לכתוב ל׳התזמורת הארצישראלית׳ שלנו חיבור רב-היקף, ברוח עמנו וארצנו... ההשתוללות האיומה של כוחות השאול בוודאי שהטביעה את חותמה על חיבורי (לפחות על פרקו הראשון, ובמידה ידועה גם על האחרון). אף-על-פי-כן, אין חיבור זה אלא מוזיקה טהורה ואבסולוטית...".

## מבנה היצירה
פרקי היצירה הם שלושה:
***Allegro energico** - על פי יהואש הירשברג, הנושא הראשון, שבתצוגה מאפיינת אותו הבעה רטורית חזקה של התרגשות וסערה, משנה את אופיו לליריות פסטורלית. הנושא השני, שהוא הרהורי וחגיגי בתצוגה, נהפך למרש צבאי. הפרק מאורגן בחטיבות ארוכות, שכל אחת מגיעה לנקודת שיא חזקה, ודועכת לאיטה. מוטיב הסקונדה המוגדלת בירידה מתפקד כהבעת קינה וכאב של התפילה היהודית.
***Molto calmo e cantabile** - מבוסס על קו מלודי ארוך אשר ממנו נובע החומר המוטיבי של הפרק. חלקו המסיים של הנושא הוא ציטוט של מוטיב מהשיר המסורתי של יהודי פרס "אשא עיני אל ההרים", אותו עיבד בן-חיים עבור ברכה צפירה בראשית אפריל 1940 .
***Presto con fuoco** - על רקע מקצב ריקודי של טאראנטלה החוזר ללא הרף, מופיעים שני רעיונות מנוגדים: ציטוט תפקיד המקהלה מתוך פרק הפינאלה הראשון יצירתו הגדולה של בן חיים "יורם", ובעקבותיו מחול הורה סינקופי.

## לקריאה נוספת
* יהואש הירשברג, **פאול בן-חיים, חייו ויצירתו**, עם עובד, 1983.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:יצירות במוזיקה קלאסית ישראלית
קנטטה לשבת

**קנטטה לשבת** היא יצירה בסגנון קנטטה לסולנים, מקהלה ותזמורת כלי קשת מאת המלחין מרדכי סתר (סטרומינסקי).

היצירה נכתבה בשנת 1940, כאשר סתר היה בן 24. יצירותיו הקודמות היו קטנות בממדיהן ונגנזו ברובן. זוהי יצירתו הראשונה למקהלה מעורבת ולהרכב כלי גדול.

הטקסטים לקוחים בעיקר מתפילת ערבית של שבת. המוזיקה מבוססת על מנגינות מתוך האוסף "אוצר נגינות ישראל" מאת אברהם צבי אידלסון. המנגינות הן דיאטוניות מודאליות וחד-קוליות. סתר עיבד אותם בסגנון המוזיקה הרב-קולית של הרנסאנס והבארוק אולם הוא לא שמר על החוקים הנוקשים אלא – לדבריו – רק "על העקרונות של כתיבה פוליפונית ווקאלית: הסגנון החיקויי, המודאליות, שקיפות המרקם ... וכדומה."

קנטטה לשבת בוצעה לראשונה ב-26 בנובמבר 1941 בקונצרט של מוזיקה יהודית שערך יהויכין סטוצ'בסקי בבית ברנר בתל אביב. המנצח היה אוטו לוסטיג. בשנת 1945 זכה סתר בפרס אנגל על יצירה זו.

## פרקי היצירה
# שיר השירים ()
# הבו לאדוני ()
# לכה דודי (מתוך פיוט לשבת של שלמה אלקבץ)
# שלום עליכם (מתוך תפילות שבת)
# מזמור שיר ליום שבת ()
# ויכלו השמים והארץ ()
# ברוך האל הקדוש (מתוך תפילות ליל שבת)
# יתגדל ויתקדש (מתוך הקדיש)

## קישורים חיצוניים
*  (ביקורת על הקונצרט שבו הושמעה היצירה לראשונה)
* 
*  (עם זכייתו בפרס אנגל)
*  (עם הדפסת הפרטיטורה)

## הערות שוליים

קטגוריה:יצירות במוזיקה קלאסית ישראלית
קטגוריה:1941 במוזיקה
קטגוריה:שבת: בתרבות ובאמנות
קטגוריה:יצירות משנת 1941
קטגוריה:מוזיקה יהודית
צחניסצקאלי

**צחֵנִיסצקאלִי** (בגאורגית: **ცხენისწყალი**) הוא נהר במערב גאורגיה, היובל הגדול ביותר הנהר ריוני.

## גאוגרפיה
צחניסצקאלי נובע בגובה 2,710 מטרים במדרון הדרומי של רכס סוואנתי שבקווקז הגדול, ממערב לפסגת פסיסמתה (3,786 מטר) של רכס רצ'ה. 

בחלק הזרימה העליון והאמצעי, צחניסצקאלי זורם במדרון הדרומי של רכס סוואנתי ושלוחותיו; באפיקו התחתון, הנהר עובר במישור קולכתי, שבו נשפך לריוני מצפון, ליד הכפר סג'ווחו. 

אורכו של צחניסצקאלי 176 ק"מ והוא מנקז שטח של 2,120 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת של צחניסצקאלי בנקודת השפיכה שלו לריוני היא 90.4 מ"ק לשנייה.

צחניסצקאלי ניזון ממי הפשרת שלגים וקרחונים, ממי גשמים וממי תהום. באביב, עם הפשרת השלגים בהרים, צחניסצקאלי עולה על גדותיו; בחלק הזרימה התחתון של הנהר, הדבר מתרחש בחודשים פברואר-מרץ, ואילו בחלק הזרימה העליון - בחודש אפריל. לאחר מכן, שיא הזרימה בערוצו של צחניסצקאלי (לכל אורכו) הוא בחודשים מאי-יולי. 

במהלך אוגוסט, מפלס המים בצחניסצקאלי יורד בהדרגה, עד שמגיע לשפל בסוף החודש. בספטמבר-אוקטובר, מפלס המים עולה עם גשמי הסתיו. 

במהלך חודש נובמבר, מפלס המים בצחניסצקאלי יורד שוב לשפל, עם הכפור בהרים. בחלק הזרימה העליון של צחניסצקאלי, שבו המשקעים מפסיקים לרדת בצורת גשם עם קור החורף, מפלס המים נשאר בשפל עד חודש אפריל, שבמהלכו השלגים מפשירים בהרים הגבוהים; באפיק התחתון של צחניסצקאלי, לעומת זאת, מפלס המים לא נשאר ברמה אחידה של שפל בחודשים הקרים: הוא נוטה לעלות בפתאומיות עם גשמי חורף ועם הפשרת השלגים לאורכו בימים החמימים.

במהלך החורף, בחלק הזרימה העליון והאמצעי של צחניסצקאלי, המים מתכסים עם הכפור ברגבי קרח עגולים, שמאטים את השטף, מעלים את מפלס הנהר וגורמים להצפת גדותיו; באותם חלקים של הנהר, המים גם נוטים להתגבש כקרח על-פני שולי הערוץ. בנוסף לכך, קטעי הזרימה הרדודים של הנהר מתכסים בחורף (מספר פעמים) במעטה קרח, ששורד חמישה-שישה ימים. 

בחודשים פברואר-מרץ, כאשר בחלק הזרימה העליון של צחניסצקאלי מפלס המים עדיין בשפל, בחלק הזרימה התחתון מתרחשים שיטפונות עקב הפשרת השלגים העונתית בהרים הנמוכים.

בחלק הזרימה העליון והאמצעי, מי צחניסצקאלי משמשים להפעלת טחנות מים כפריות ולהשטת עצים כרותים במורד הזרם (ללא סירות).

בחלק הזרימה האמצעי של צחניסצקאלי, ליד העיירה צאגרי (נפת צאגרי) שעל שפת הנהר, בנוי סכר; המים הנסכרים בו מוטים אל נהר לג'נורה הסמוך, להפעלת תחנת הכוח ההידרואלקטרית של לג'נורה.

בחלק הזרימה התחתון של צחניסצקאלי, מימיו מנוצלים להשקיית שדות חקלאיים.

יובליו העיקריים של צחניסצקאלי: זסחו, חלדולה וג'ונואולה (נשפכים בו ממערב); ר'ובישורי, לאושריסצקאלי וחופורי (נשפכים בו ממזרח).


קובץ:Pirosmani. Cxeniscqali River.jpg|פסטיבל על נהר צחניסצקאלי. ציור של ניקו פירוסמני
קובץ:Merr Zuther Del'. Head quarters of Omer Pacha near the Skeniscal. Laurence Oliphant. The Trans-Caucasian campaign of the Turkish army under Omer Pasha. 1856.P.176.jpg|המפקדה של עומאר פאשה ליד נהר צחניסצקאלי בזמן המסע הצבאי של לאלה מוסטפא פאשה בקווקז
קובץ:Lapuri glacier and the Tskhenis-tskali headwaters (Gustav Radde, 1866).JPG|קרחון לאפורי ומקור נהר צחניסקאלי


## קישורים חיצוניים

קטגוריה:גאורגיה: נהרות
קטגוריה:סוואנתי
קטגוריה:קווקז: נהרות
קטגוריה:סמגרלו
שלישייה בלה מינור לקלרינט, פסנתר וצ'לו

**השלישייה ל[[קלרינט]], [[פסנתר]] ו[[צ'לו]]** (אופוס 114) היא אחת מארבע יצירות לקלרינט אשר הולחנו על ידי יוהנס ברהמס לקראת סוף חייו, לצד שתי הסונטות לקלרינט ופסנתר (אופוס 120) וכן חמישיית הקלרינט (אופוס 115) .היצירה הזו היא אחת היצירות המעטות הכוללות קלרינט, צ'לו ופסנתר אשר נכנסה לרפרטואר.
אוביוס מנדיקזסקי, ידידו של ברהמס, כתב על היצירה "זה כאילו שכלי הנגינה היו באהבה אחד עם השני".
ברהמס קיבל השראה ליצירה מנגן הקלרינט ריצ'רד מולפלד. בנובמבר 1891, מולפלד השתתף בביצועים הפרטיים הראשונים, מיינינגן, עם רוברט האוסמן על צ'לו ופסנתר של ברהמס. בחודש שלאחר מכן הם ניצחו על הבכורה הציבורית בברלין.

## ראו גם
* הקונצ'רטו הכפול של ברהמס

## קישורים חיצוניים
* [תווים ליצירה](http://imslp.org/wiki/Clarinet_Trio,_Op.114_(Brahms,_Johannes)), באתר imslp

קטגוריה:יצירות מאת ברהמס
קטגוריה:יצירות לפסנתר
קטגוריה:יצירות לצ'לו
מנוע משחק

[ממוזער|250px|יצירת [משחק מרוצים ממוחשב|משחק מרוצים  באמצעות מנוע בלנדר .]]
**מנוע משחק** (באנגלית: **Game engine**) הוא מונח לכל תוכנת סביבת פיתוח משולבת המשמשת לפיתוח משחקי וידאו. מנוע משחק מספק למפתחי משחקי וידאו את הכלים הנדרשים ליצירת משחקים, כגון ,  ועורך . ישנם מנועי משחק הזמינים לכל ברישיון מסחרי או חופשי כגון יוניטי או Unreal Engine, אך למפתחי משחקים רבים יש מנועי משחקים קניניים לשימוש פנימי, כגון  של חברת קאפקום או  של חברת רוקסטאר גיימס.

## היסטוריה
המנועים הראשונים התחילו בשנות ה־80 עם עליית המנוע הגרפי בדו־ממד. באמצע שנות ה־90 התחילו המנועים התלת־מיימדים (3D), אחד הראשונים שבהם היה המנוע Quake Engine שהיווה בסיס למנוע המפורסם GoldSrc.

משנת 1994 עד שנת 2003 המנועים היו בסגנון GoldSrc ובסגנון Unreal Engine 1, ובשנת 2004 הופיע המנוע שהתחיל עידן חדש של גרפיקה, המנוע Source שפותח על ידי Valve, שחולל מהפכה שלמה בעולם המנועים הגרפיים שיחסית לשנת 2004 המנוע היה מציאותי ביותר והראה גרפיקה שלא נראתה מעולם.

עם השנים הגרפיקה השתפרה יותר ויותר. בשנת 2006 הופיע מנוע חדש בשם YETI שפיתחה החברה Ubisoft והופיע בכמה משחקים אחדים, אך הציג גרפיקה מציאותית לגמרי ובשנת 2012 הופיעה גרסה חדשה למנוע שהופיע במשחק Tom Clancy's Ghost Recon: Future Soldier שהציג מציאותיות ברמה גבוהה ביותר, אך הופיע מנוע גרפי בגרסה חדשה מאותו החברה בשם Dunia Engine 2, ששימש לפיתוח המשחק Far Cry 3.

## מנועים שהשפיעו רבות על עולם המנועים הגרפיים
* Quake Engine
* GoldSrc
* Source
* CryEngine
* IW engine
* Unity
* Unreal Engine
* Dunia Engine
* YETI
* Frostbite
* Ubisoft Anvil

## קישורים חיצוניים

*
גוסטב ארווה

**גוסטב אֶרוֶוה** (בצרפתית: **Gustave Hervé**; 2 בינואר 1871 - 25 באוקטובר 1944) היה עיתונאי ופוליטיקאי צרפתי שהחל את דרכו כסוציאליסט פציפיסט ועבר לתמיכה בפשיזם ובנאציונל-סוציאליזם.

## תולדות חייו
נולד בברסט. החל מ-1901 גיבש סביבו קבוצה שדגלה בשמאל פוליטי קיצוני ופציפיזם המבוסס על אחוות מעמד הפועלים. ב-1905 היה למנהיג הקבוצה הקיצונית ביותר בחבר המפלגות הסוציאליסטיות הצרפתי ויסד שבועון בשם "המאבק החברתי" (La Guerre sociale), שהטיף לפעולות אלימות ומהפכניות על מנת למנוע מלחמה, בטענה שזו היא דרכם של הבורגנים להשתמש בפרולטריון ולהשמידו כ"בשר תותחים" במלחמותיהם, ברוח האינטרנציונל השני. ב-1912 ריצה 26 חודשי מאסר בגין הטפותיו.

מלחמת העולם הראשונה הכתה את ארווה בהלם: לנגד עיניו ראה את הפרולטרים המהפכניים ביותר מפנים עורף לעמיתיהם למעמד בשם הלאומנות ויוצאים בחדווה פטריוטית למלחמה. זעזוע זה גרם לו לשנות עד מהרה את תפיסתו ולכונן את המהפכה נגד הבורגנות לא על היסוד המעמדי, שהכזיב, אלא על היסוד הלאומני. ב-1916 שינה את שם עיתונו ל"הניצחון" (La Victoire) והחל להטיף לסוציאליזם לאומני (נאציונל-סוציאליזם). 

ב-1919 הקים את המפלגה הסוציאליסטית הלאומית ((Parti socialiste national, PSN), שקראה לאחדות בין המעמדות היצרניים והמהפכניים נגד הליברליזם הבורגני. המפלגה לא סחפה את הקהל ולא הייתה הצלחה. היא התפרקה, הוחייתה מחדש בשם "מפלגת הרפובליקה הסמכותית" (Parti de la République autoritaire) ומחדש ב-1927 בשמה המקורי. באותן שנים הילל מעל דפי עיתונו את עליית מוסוליני באיטליה, בו ראה בן-ברית ומודל לייבוא הפשיזם לצרפת. הוא התכתב עם אדולף היטלר, התנגד למדיניות האנטישמיות וכתב לו שהדבר עלול להביא לסיום שלטונו.

ב-1936 תמך ארווה במרשל פיליפ פטן. יחד עם זאת הוא לא קיבל מדיניות של פטן ובשנות ה-40 של המאה ה-20 היה תחת השגחה של גסטפו.

## לקריאה נוספת
* זאב שטרנהל, **[[לא ימין ולא שמאל]]**, עם עובד ספריית אופקים, 1988 עמ' 45-46, 100 ועוד.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:פוליטיקאים צרפתים
קטגוריה:צרפת של וישי: אישים
קטגוריה:עיתונאים צרפתים
קטגוריה:סוציאליסטים
קטגוריה:צרפתים שנולדו ב-1871
קטגוריה:צרפתים שנפטרו ב-1944
גבריאלה צ'ילמי

**גבריאלה לוסיה צ'ילמי** (באנגלית: **Gabriella Lucia Cilmi**, נולדה ב-10 באוקטובר 1991) היא זמרת-יוצרת אוסטרלית. בשנת 2008 זכתה צ'ילמי בשישה פרסי המוזיקה של ARIA.

## שנותיה המוקדמות
צ'ילמי נולדה במלבורן אך בגיל 15 עברה עם הוריה ואחיה ג'וזף להתגורר בלונדון. מגיל צעיר החלה להתעניין במוזיקה והשפעותיה הגדולות היו נינה סימון, לד זפלין, ג'ניס ג'ופלין, טי רקס וקט סטיבנס. בשנת 2004 כשהיא בת 13 בלבד היא משכה את תשומת לבו של מפיק בחברת וורנר מיוזיק גרופ.

## קריירה
### 2005-2009: אלבום בכורה
צ'ילמי התחילה לעבוד על אלבום בכורה ועבדה עם המפיק של להקת Sugababes בנוסף לכך חיממה את חברת הלהקה לשעבר מוטיה בואנה. הסינגל הראשון שהוציאה צ'ילמי היה "Sweet About Me" שיצא ב-17 במרץ 2008 והגיע למקום השישי במצעד הבריטי. הסינגל שימש כחלק מהקמפיין העולם לדאורדרנט "Rexona". ב-31 במרץ יצא אלבום הבכורה של צ'ילמי שנקרא "**Lessons to Be Learned**". הסינגל השני מהאלבום היה "Don't Wanna Go to Bed Now" שיצא ב-21 ביולי. ב-18 באוגוסט יצא הסינגל השלישי שהיה "Save the Lies". ב-12 בדצמבר יצא הסינגל הרביעי מהאלבום שהיה "Sanctuary", הסינגל נכנס לפסקול הסרט טירוף של קולג' בכיכובו של רופרט אוורט. בפברואר 2008 הצטרפה צ'ילמי לנובל ואג במהלך סיבוב ההופעות שלהם. מחודש מרץ עד מאי 2008 ליוותה צ'ילמי את להקת השוגאבייבז בסיבוב הופעות שלהן. ביוני היא פתחה את סיבוב ההופעות של הזמר ג'יימס בלאנט. באוקטובר 2008 הופיעה בקונצרט של MTV לצידם של אר.אי.אם. וקייזר צ'יפס. הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום היה "Warm This Winter" שיצא ב-15 בדצמבר 2008. בינואר 2009 הייתה צ'ילמי מועמדת לפרס בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.

### 2010: אלבום שני
הסינגל הראשון מאלבומה השני של צ'ילמי היה "On a Mission" שיצא ב-5 בפברואר 2010. הסינגל הגיע למקום הראשון באוסטרליה ולמקום התשיעי בממלכה המאוחדת. אלבומה השני של צ'ילמי יצא ב-22 במרץ ונקרא "**Ten**", האלבום לא זכה להצלחה כמו קודמו. הסינגל השני מהאלבום היה "Hearts Don't Lie" שיצא ב-7 ביוני. ב-26 באוגוסט יצא הסינגל הבא מהאלבום שנקרא "Defender", במקביל יצא לאור גם הסינגל "Magic Carpet Ride" שנכנס לפסקול הסרט "Soulboy". לאחר מכן יצאה צ'ילמי לסיבוב הופעות יחד עם הזמרת ליאונה לואיס.

### 2011-הווה: אלבום שלישי
[שמאל|ממוזער|200px|צ'ילמי, [2008]]

בתחילת 2011 החלה צ'ילמי בעבודה על אלבום סטודיו חדש. בינואר 2012 שחררה לרשת קליפ לשיר "Vicious Love". ב-14 במרץ 2013 יצא הקליפ לשיר "Sweeter in History" שעלה ישירות לדף היוטיוב שלה.

## דיסקוגרפיה
* 2008: Lessons to Be Learned
* 2010: Ten

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:זמרות אוסטרליות
קטגוריה:זמרות פופ אוסטרליות
קטגוריה:אוסטרליות שנולדו ב-1991
קטגוריה:אוסטרלים שנולדו ב-1991
אורלי (עיר)

**אורלי** (בצרפתית: **Orly**) היא עיר במחוז עמק המארן הנמצאת מדרום לפריז. בשטח העיר נמצא נמל התעופה אורלי שמשמש כשדה התעופה המשני של פריז.

## ערים תאומות
* 
* 
* 
* 

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:עמק המארן: ערים
"תמוז" - בית לתרבות, אמנות ותקשורת באר שבע

[שמאל|250px|ממוזער|[בית גאה בבאר שבע|אירוע הגאווה של באר שבע ברחבת המבנה, 2012]]

**"תמוז" בית לתרבות, אמנות ותקשורת ע"ש קרן היסוד שווייץ (לשעבר "מרכז הצעירים")** הוא מתחם בעיר העתיקה בבאר שבע שבו אולם מרכזי, חדרי הקלטות, חדרי הלבשה, אמפיתיאטרון בגג המבנה ומסעדה.

מטרתו של "תמוז" לספק במה להופעות עבור ילדים ונוער. לאחרונה החלה פועלת בו תוכנית המאפשרת לכותבים, מלחינים וזמרים צעירים להופיע שם אל מול קהל נוער.

ברחבת הכניסה לתמוז וב"גן הנשיא" הנמצא בחזית הדרומית שלו, נערכים פסטיבלים ואירועי תרבות רבים כגון, ועידת הנגב, פסטיבל סמילנסקי, לילה לבן, אירועי הגאווה של באר שבע ועוד.

לצידו בית הנגבי ומועדון הנוער **כפית**, וממולו בית המושל.

## הקמה
בנייתו החלה בתקופת ראש העיר יעקב טרנר, והסתיימה בכהונתו של רוביק דנילוביץ'. תכנון המרכז בעיר העתיקה של באר שבע, היה מהישגיו הבולטים של דנילוביץ', בשנים בהן כיהן כסגן ראש העיר ומחזיק תיק החינוך ואגף הצעירים.

בשנת 1999 סגן ראש העיר דנילוביץ', לימים ראש עיריית באר שבע, החליט לגייס אנשים המתעסקים באומנות במטרה להביא לשיפור העיר באר שבע. דנילוביץ' פנה לאנשים צעירים כדי לבדוק מהם החוסרים עבור צעירי באר שבע. חלק מהצעירים בחרו להציג בפני דנילוביץ' את החוסרים בבאר שבע באולפן הקלטות, מקום להופעות ואמפיתיאטרון בעיר, לאחר הצגת טענותיהם החליט דנילוביץ לקחת יוזמה כמנהל "אגף הצעירים" להקים מרכז המשלב את כל בקשותיהם במקום אחד, בעזרת אדריכלים (האדריכל הראשי- רמי מרש) ומהנדסים שעבדו לצידו.
כדי לגייס את הכסף למרכז ראש העיר בזמנו יעקוב טרנר נסע עם משלחת לשווייץ כדי לגייס תרומות להקמת המרכז, קרן היסודות בשווייץ תרמה שלושה מיליון דולר ובנוסף ממשלת ישראל הוסיפה כסף למען בניית המרכז.

"תמוז" (לשעבר מרכז הצעירים) כיום פועל בשני מישורים:
בקומה התחתונה, אולם מופעים - הנקרא בשם היכל שווייץ (על שם התרומה מקרן היסודות בשווייץ), האולם מארח מופעים.
בקומה העליונה, הבית לאומנות עצמאית- עשיית פרויקטים שהם פרי יצירתם של אומנים עצמאים.
תמוז הוא בן שתי קומות, בחזיתו באכסדרה בעלת קשתות רבות, באופן המדמה את הבניה בבאר שבע בתקופה העות'מאנית, כדוגמת בית המושל (כיום מוזיאון הנגב לאומנות) ובית עארף אל-עארף.
המקום יצר השראה להיווצרות מקומות ואולפני הקלטה באזור.

המרכז נחנך ביוני 2005.

כמרכז האירועים הגדול בבאר שבע, בזמן בנייתו, שימש כביתו של תיאטרון באר שבע, עד לבניית המשכן לאמנויות הבמה. כיום משמש כאולם למופעים, לכינוסים ולאירועי תרבות. בנוסף מתקיימים במקום חוגים ואולפני הקלטה, סדנות יצירה וכתיבה, וכן חלוקת פרסים כספיים כמלגות ליוצרים צעירים בבאר שבע.

## מטרות בית תמוז
מטרות המרכז הם:
* לקדם את התרבות בבאר שבע.
*לקדם את פרי יצירתם של הצעירים בעיר.
* לספק במה להופעות עבור ילדים ונוער.

## פעילויות בתמוז
כמרכז האירועים הגדול בבאר שבע, בזמן בנייתו, שימש כביתו של תיאטרון באר שבע, עד לבניית משכן אמנויות הבמה באר שבע. כיום משמש כאולם למופעים, לכינוסים ולאירועי תרבות. בנוסף מתקיימים במקום חוגים ואולפני הקלטה, סדנאות יצירה וכתיבה, וכן חלוקת פרסים כספיים כמלגות ליוצרים צעירים בבאר שבע.
משנת 2013 פועלת במרכז הוועדה לעידוד יצירה שמטרתה למשוך אמנים צעירים על ידי כך שהיא מחלקת 200 אלף שקלים בין אמנים צעירים ופרויקטים שעובדים עליהם.
הוועדה בוחנת את הפרויקטים, מראיינת את היוצרים ובוחרת האם לעזור ליוצרים להתקדם ביצירת הפרויקט ובאיזה סכום לסייע.
בשנים 2015-2010 התקיימו אירועי הגאווה בבאר שבע ברחבת המבנה.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:באר שבע העתיקה
קטגוריה:באר שבע: מבנים
קטגוריה:באר שבע: תרבות
לימור

קטגוריה:שמות משפחה עבריים
קטגוריה:שמות פרטיים עבריים לנשים
אדוארד אבדיסיאן

**אדוארד אבדיסיאן** (באנגלית: **Edward Avedisian**; 15 ביוני 1936 – 17 באוגוסט 2007) היה צייר אבסטרקטי אמריקאי.

## קורות חיים
אבדיסיאן נולד בעיירה לוול שבמדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית, ב-15 ביוני 1936, להורים ממוצא ארמני. הוא למד אמנות בבית הספר של המוזיאון לאמנות יפה בבוסטון. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר להתגורר בעיר ניו יורק.

בין השנים 1958–1963 הציג אבדיסיאן שש תערוכות יחיד בניו יורק. בשנת 1958 הציג תערוכה בגלריית הנסה (Hansa Gallery) ולאחר מכן הציג שלוש תערוכות בגלריית טיבור דה נאגי, ובשנים 1962 ו-1963 הציג שתי תערוכות בגלריית רוברט אלקון (Robert Elkon Gallery).

אבדיסיאן שב והציג יצירות בתערוכות רבות בגלריית רוברט אלקון, מדי שנה, עד שנת 1975.

בשנת 1965 הוצגה יצירתו בתערוכה במומה (המוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק).

אבדיסיאן זכה לפופולריות רבה בשנות ה-60 של המאה ה-20, ואחת מיצירותיו הופיעה בשער המגזין ארטפורום בשנת 1969.

כמו כן יצירותיו הוצגו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.

אבדיסיאן היה הומוסקסואל. נישואיו של אבדיסיאן הסתיימו בגירושין. לאבדיסיאן בן אחד.

אבדיסיאן נפטר ממחלה בגיל 71 בביתו בפילמונט שבמדינת ניו יורק.

יצירותיו מוצגות במומה, במוזיאון גוגנהיים, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, בוודסוורת' אתנאום, במוזיאון אולדריץ' לאמנות בת זמננו, במוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאמנות, במוזיאון לאמנות פסדינה, במוזיאון קרייזלר, במוזיאון ניוברגר לאמנות ובגלריית אולברייט נוקס.

## קישורים חיצוניים
* רוברטה סמית', '''אדוארד אבדיסיאן, הצייר שצייר חזק ובהיר, נפטר בגיל 71 (Edward Avedisian, Artist Who Painted Bold and Bright, Dies at 71), 23 באוגוסט 2007, אתר הניו יורק טיימס

קטגוריה:ציירים אמריקאים
קטגוריה:ציירים מודרניים
קטגוריה:להט"בים אמריקאים
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1936
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-2007
בניין המגירות

ממוזער|250px
**בניין המגירות** או **בניין 14 הקומות** או **הרב קומות**, הוא בניין מגורים רב-קומות בלב שכונה ב' בעיר באר שבע, ברחוב שמעוני 9.

בשנות ה-70 עלה הבניין לכותרות כסמל לבנייה מודרנית בלב העיר המדברית. במשך עשרות שנים היה בניין המגורים הגבוה ביותר בבאר שבע. הבניין מוכר גם בזכות צורתו הבולטת שהקנתה לו כינויים שונים, כגון "מגדל הקוביות" ו"מגדל הטטריס". לעיתים מכונה בקצרה "הטטריס", על שום האסוציאציה שבין צורתו של הבניין לבין צורות המבנים שנוצרות במשחק מחשב בשם זה. 

בנוסף, המבואה לבניין היא גרם מדרגות גבוה ברוחב של כחמישה עשר מטרים הבנוי מאבן שחורה, מה שתורם לעיצוב האדריכלי הנועז, יחסית לתקופה.

## על המבנה
הבניין תוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן ונבנה בשנת 1966. במקור יועד להיות אחד משלושה מבנים שייבנו במסגרת פרויקט נרחב יותר בשכונה, אולם בסוף נבנה כבניין בודד.
הבניין צוין לשבח, יחד עם מבנים אחרים בבאר שבע, במסגרת פרס ריינולדס שהוענק למתכנני באר שבע 1970, וכן פורסמה תמונתו בעיתון הניו יורק טיימס במסגרת כתבה על העיר באר שבע.
במגדל ארבע עשרה קומות ובו שתי מעליות. מעלית אחת עוצרת בקומות הבניין הזוגיות, והשנייה עוצרת בקומות האי-זוגיות.

כיום, מרבית דייריו הם סטודנטים, עקב מיקומו בלב אזור שנחשב "סטודנטיאלי", לב שכונה ב'. גובהו היחסי וצורתו הייחודית עושים אותו נקודת ציון בולטת בשכונה.

## לקריאה נוספת
*צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון, **אחרי המודרניזם: האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן**, הוצאת אסיה, 2021
* מיכאל יעקובסון: סיבוב בבניין המגירות ובבניין הפירמידה בבאר שבע, באתר 'חלון אחורי', 22 בדצמבר 2025

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:באר שבע: בתי מגורים
קטגוריה:מבנים ואתרים שתכננו משה לופנפלד וגיורא גמרמן
שעון שמש 1980

**שעון שמש 1980** הוא שמו של פסל סביבתי מעשה ידי הפסל הישראלי דני קרוון. הפסל ממוקם בירושלים, בחזית מבנה הג'וינט בגבעת רם שבירושלים.

## תיאור הפסל
הפסל הוא שעון שמש מורכב משני מבנים המצופים אבנים מסותתות:
# מבנה כיפה אותו חוצה מסלול של מדרגות. הצופה בפסל מוזמן לטפס על המדרגות. 
# משטח בצורת חצי עיגול, הבנוי בשיפוע. על המשטח מסומנות שנתות.

הצופה בפסל, העולה על המדרגות עומד בנקודת המפגש בין שני המבנים ומשמש כ"מחוג" המטיל צל על השנתות ומסמן את השעה.

## פרשנות
קרוון ניסה ליצור שעון שמש באמצעות מבנה מדרגות, כניסיון לשחזר את שעוני השמש שהיו בירושלים בתקופת בית ראשון, כפי שמסופר בספר מלכים: 

קרוון משתמש באלמנטים אדריכליים האופייניים לאדריכלות הירושלמית ובהם הכיפה, תעלות השקיה וסיתות האבן.

תעלת המים מסמלת גם את החיים ואת תלותה של ירושלים במים.

כיווני מזרח-מערב שעל הפסל, מציינים גם כיוון הזריחה והשקיעה של השמש, וגם את כיוון הר הבית, אליו פונים יהודים בתפילה.

## קישורים חיצוניים
* אריאלה הירש ישראל, פיסול סביבתי - שעון השמש 1980

קטגוריה:דני קרוון
קטגוריה:ירושלים: פסלים
ויינה אלטונן

שמאל|ממוזער|250px|אלטונן ליד שולחן עבודתו, שנת 1957 לערך.
שמאל|ממוזער|250px|אלטונן עובד על היצירה "טורון ליליאה", 1924.
**ויינה ואלדמר אלטונן** (בפינית: **Wäinö Valdemar Aaltonen**;  8 במרץ 1894 – 30 במאי 1966) היה פסל פיני. נחשב לאחד מגדולי הפסלים של פינלנד במאה העשרים.

## קורות חיים
אלטונן נולד בכפר קארינאיינן שבפינלנד והיה בנו של חייט. בילדותו הפך חירש ונשלח לבית ספר לציור של אגודת האמנות של טורקו בגיל 16. אלטונן למד בבית ספר זה בין השנים 1910–1915. בבית הספר למד ציור, אולם לימד את עצמו פיסול.

בשנת 1923 נסע לאיטליה, שם הושפע מהקוביזם ומהפוטוריזם.

עם הקמת רפובליקת פינלנד ולאחר מלחמת העולם הראשונה פיסל אלטונן אנדרטאות לנופלים במלחמות אלה, והיה לפסל הלאומי של פינלנד. יצירותיו הציגו פסלים מונומנטליים של תושבי פינלנד, ושל אישי תרבות וציבור פיניים. ב-1925 יצר פסל ברונזה של פאבו נורמי, שהוצב בחזית אצטדיון הלסינקי.

ב-1927 הוצגה תערוכה מיצירותיו בסטוקהולם.

פסל נודע נוסף שיצר אלטונן היה פסלו של ז'אן סיבליוס בשנת 1928, העשוי ברונזה.

מרבית פסליו של אלטונן עשויים ברונזה, אך הוא פיסל גם באבן ובזכוכית.

אלטונן נישא ארבע פעמים.

יצירות רבות שלו מוצגות כיום בתצוגת קבע במוזיאון ויינה אלטונן לאמנות שבטורקו.

## יצירותיו

*Tytön pää, 1917
*Graniittipoika, 1917-1920
*Maria Jotuni, 1918-1920
*Opettajani, 1919
*Aaro Hellaakosken pronssipää, 1919
*Savonlinnan sankaripatsas (קבר הגיבורים), 1919-1921
*Punagraniittinen neito, 1923
*Mustagraniittinen neito, 1924
*פאבו נורמי, juoksijapatsas, 1924-1925
*Seisova nainen, 1920-1924
*Istuva nainen, 1920-1925
*Uimaan lähtevä nainen, 1924
*Turun Lilja, 1924-1926
*Musica, 1926
*אלכסיס קיווי, Aleksis Kiven patsas, 1926-1927
*Tampereen Hämeensillan patsaat: Eränkävijä, Veronkantaja, Kauppias ja Suomen neito, 1927-1929
*Myrsky (אנדרטה ל-53 הקורבנות של טביעת ספינת טרפדת פינית), 1930
*Eduskuntatalon täysistuntosalin syvennyksien alastonfiguurit, 1930-1932
*Aleksis Kiven patsas, 1930-1939
*Marjatta, 1934
*Delaware-muistomerkki, 1937-1938
*Vapauden jumalatar seppelöi nuoruuden, 1939-1940
*Tampereen Osuustoimintamuistomerkki, 1949-1950
*Ystävyys solmitaan (אנדרטה לערים טורקו וגוטנברג), 1948-1955
*Lahden sankaripatsas, 1952
*Rautatienrakentajien muistomerkki, 1957, Hyvinkää
*Genius ohjaa nuoruutta (הפסל ניצב בחזית ספריית אוניברסיטת טורקו), 1958-1960
*Presidenttien patsaat eduskuntatalon edessä: K. J. Ståhlberg, 1957-1958 ; P. E. Svinhufvud, 1957-1959
*Genius Montanus (הפסל ניצב על קברו של אלטונן בטורקו), 1960


## קישורים חיצוניים

* 

[ימין|ממוזער|250px|פסליו של אלטונן באולם המליאה של [הפרלמנט הפיני]]

קטגוריה:פסלים פינים
קטגוריה:פסלים מודרניים
קטגוריה:פינים שנולדו ב-1894
קטגוריה:פינים שנפטרו ב-1966
מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות

**מוזיאון ויינה אלטונן לאמנות** (בפינית: **Wäinö Aaltosen museo**; המכונה בקיצור **WAN**) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הממוקם במרכז העיר טורקו שבפינלנד, על גדת נהר האורה. המוזיאון מציג את אוסף האמנות של העיר טורקו, הכולל אוסף נרחב של האמן הפיני ויינה אלטונן, וקרוי על שמו של האמן הנחשב לפסל הלאומי של פינלנד.

כמו כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות בנושא אמנות פינית ואמנות מודרנית.

## היסטוריה
במרץ 1964 החליטה מועצת העיר טורקו על הקמת מוזיאון המוקדש ליצירותיו של אלטונן, ואלטונן עצמו תרם למוזיאון את אוספיו. עבודות בניית המבנה החלו באוקטובר 1965. תוכניות מבנה המוזאון הוכנו על ידי מאטי אלטונן (בנו של האמן) ורעייתו, אירמה אלטונן, ואלטונן עצמו השתתף בתכנון המבנה.

המוזיאון נפתח ב-17 בספטמבר 1967.

## אוספי המוזיאון
מלבד אוספו של אלטונן, ויצירותיו, מציג המוזיאון את אוספי האמנות של העיר טורקו. כ-60 יצירות אמנות נרכשות למוזיאון מדי שנה, תוך התמקדות באמנים מקומיים.

## ראו גם
* ויינה אלטונן

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
ויינה אלטונן לאמנות
ויינה אלטונן לאמנות
קטגוריה:אירופה: מוזיאונים לאמנות
אבו אל-חסן (צייר)

ממוזער|דיוקנו של ג'האנגיר מאת אבו אל-חסן
**אַבּוּ אלְ-חַסַן** (1589 – 1630 לערך) היה צייר שפעל בדלהי שבהודו בתקופה המוגולית תחת שלטונו של הקיסר ג'האנגיר.

## ביוגרפיה
אבו אל-חסן נולד בהראט שבמערב אפגניסטן. הוא הועסק על ידי ג'האנגיר, עוד בטרם עלייתו של זה לשלטון כקיסר האימפריה המוגולית. עד מהרה הפך לאמן הקיסרי הראשי וקיבל את התואר "נאדר א-זמאן" ("פלא הזמן") מהקיסר. תפקידו העיקרי היה תיעוד מאורעות החצר הקיסרית בציוריו. מרבית ציוריו אבדו עם השנים, אולם אחת מיצירותיו הידועות ששרדו היא הציור "סנאים על עץ", המצוי כיום בספרייה הבריטית.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ציירים מוגולים
קטגוריה:ילידי 1589
קטגוריה:נפטרים ב-1630
Mass Effect Galaxy

**Mass Effect Galaxy** הוא משחק מדע בדיוני, משחק תפקידים ממוחשב ומשחק פעולה שפותח על ידי BioWare והופץ על ידי Electronic Arts. המשחק יצא לפלטפורמת ה-iOS בלבד בתאריך ה-22 ביוני 2009.

## עלילה
הסיפור מתחיל עם יעקב טיילור בחופשה על סיפונה של ספינת תענוגות. כפתאום "פירטים" עולים על הספינה, יעקב נלחם בפירטים. יעקב עובר למצודה שבה נמצא הקצין שלו לשעבר שמקצה לו לחקור את הפירטים.

## ציונים

## ראו גם
*Mass Effect
*Mass Effect 2

## קישורים חיצוניים

*דף הבית של המשחק 
*ביקורת משחק: Mass Effect Galaxy, אתר משחקים ויגיימס 

קטגוריה:משחקי וידאו משנת 2009
קטגוריה:משחקי יריות ממוחשבים (גוף שלישי)
קטגוריה:Mass Effect
קטגוריה:BioWare
קטגוריה:משחקי פעולה-תפקידים
קטגוריה:משחקי וידאו שפותחו בקנדה
קטגוריה:משחקי iOS
נחל חברון

**נַחַל חֶבְרוֹן** הוא נחל אכזב אשר זורם ביהודה ובנגב.
מוצאו של הנחל הוא בעיר חברון. הנחל הוא חלק מאגן נחל הבשור. הוא עובר ליד דאהרייה, באר שבע וצפון הנגב, ומתנקז לנחל באר שבע מטרים ספורים מזרחית לכביש 40, בקרבת תל באר שבע. הנחל זורם בשטחי השיפוט של מועצה אזורית הר חברון, מיתר, אבו בסמה, עומר, תל שבע, ובשטח גלילי שבאחריות משרד הפנים.

## זיהום
בנחל זורמים שפכי הערים והתעשייה, וכן שפכי מנסרות ומחצבות שמקורם בערים הפלסטיניות, בהתיישבויות ובמחצבות הבנויות לאורכו. בבקעת באר שבע הביוב מהווה מפגע סביבתי משמעותי, משום שאלפי אנשים מתגוררים בקרבה לאפיק הנחל.

מוקד הזיהום העיקרי הוא שפכי חברון וקריית ארבע המוערכים בכ-15,000 מ"ק ליום. הביוב מזהם גם את שמורת הבשור. זרימה זו שנתה את אופי הנחל, מנחל אכזב המזרים מי שיטפונות באיכות גבוהה, לנחל בו ישנה זרימת קבע של מי ביוב מזוהמים. בנחל זורמים שפכים בכל ימות השנה המזהמים את הנחל ואת מי התהום במורד, לכך ישנן תוספות של שפכים עירוניים ותעשייתיים. בשנת 2002, עתרו לבג"ץ תושבי הכפר הבדווי אום בטין שהנחל זורם במרכזו, יחד עם העמותות הפורום לדו קיום בנגב ואגודת הארבעים למען זכויות הבדווים בנגב, בדרישה ממשרדי הממשלה להקים מתקן לטיהור השפכים. בג"ץ קיבל את העתירה והמדינה התחייבה לקדם את הקמתו עד ינואר 2007.לשם הקמת מכון הטיהור אף הוחרמו 36 מיליוני שקלים מהרשות הפלסטינית אך המכון לא הוקם בפרק הזמן שאליו התחייבה המדינה, וביוב המשיך לזרום בנחל.

### תוכנית געגועים לנחל
המשרד להגנת הסביבה, החברה להגנת הטבע ורשות ניקוז ונחלים שקמה בשור מפעילים תוכנית חינוכית בנחל חברון הנקראת "געגועים לנחל". התוכנית התלת-שנתית פונה לאנשים הגרים בסביבת נחל חברון, כדי לפתח מודעות ואחריות לנחל ולסביבתו. התוכנית מתייחסת לדרך בה ניתן לייצר את בסיס הידע, החיבור והשייכות בין קבוצות אוכלוסייה שונות לבין הנחל בהשתתפות מערכת החינוך הפורמלית והבלתי פורמלית.

## קישורים חיצוניים
* 
* טיפול אקולוגי בשפכים באגן ניקוז נחל חברון, הפקולטה לניהול, אוניברסיטת בן-גוריון

## הערות שוליים

קטגוריה:באר שבע: גאוגרפיה
קטגוריה:מיתר (יישוב)
חברון
חברון
קטגוריה:חבל מיתרים
פאראפני

**פאראפני** (**Farafenni**) היא עיר בגמביה. העיר נמצאת כ-1 ק"מ מהגבול עם סנגל ומשמשת כעיר גבול. בגלל היותה עיר גבול, בעיר מתקיים שוק גדול הנקרא luma בו נמכרות סחורות שיובאו מסנגל וכן סחורה מקומית שנמכרת לסנגל.

בגלל המיקום האסטרטגי של העיר במרכז גמביה, בעיר ממוקם בית חולים אזורי וכן בסיס צבאי גדול.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:גמביה: ערים
פומבוני

**פומבוני** היא עיר הבירה של האי ומחוז מוהלי באיי קומורו. העיר שוכנת על חוץ מצר מוזמביק והיא העיר השלישית בגודלה בקומורו עם 17,000 תושבים המהווים כמחצית מאוכלוסיית האי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערי חוף
קטגוריה:אפריקה: ערי נמל
קטגוריה:קומורו: ערים
פריץ פון אוהדה

[שמאל|ממוזער|220px|''Heideprinzesschen (נסיכת הערבה)'' מעשה ידי פריץ פון אוהדה משנת [1889, שמן על בד, 140 על 111 ס"מ, מוצג כיום בגלריה הלאומית בברלין.]]
**פריץ פון אוהדה** (בגרמנית: **Fritz von Uhde **; 22 במאי 1848 – 25 בפברואר 1911) היה צייר גרמני שהתמחה בציורים בנושאי דת. סגנונו נע בין ריאליזם לאימפרסיוניזם.

## קורות חיים
פון אוהדה נולד בווקנברג, בסקסוניה שבגרמניה, ונקרא בשם פרידריך הרמן קרל אוהדה (**Friedrich Hermann Carl Uhde**).

בשנת 1866 התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות יפה בדרזדן, אולם לא השתלב באקדמיה, ובאותה שנה עזב את לימודיו והצטרף לצבא. בין השנים 1867–1877 לימד רכיבה על סוסים בחיל הפרשים. בשנת 1877 עבר למינכן והחל ללמוד באקדמיה לאמנות יפה של מינכן. בתקופה זו הושפע בעיקר מיצירות אמנים פלמים.

בשנת 1879 עבר לפריז בה למד תחת מיהאי מונקאצ'י.

בשנת 1882 נסע להולנד, ובה נטש את סגנון הציור האפלולי אותו למד במינכן, והחל לצייר בצבעוניות הרבה האופיינית לאימפרסיוניזם הצרפתי. ציוריו זכו לרוב לביקורת שלילית בשל הריאליזם הרב שלהם (מבקריו אמרו כי הילדים בציוריו נראים מכוערים).

בשנת 1890 החל פון אוהדה ללמד באקדמיה לאמנות יפה במינכן.

## יצירותיו
יצירותיו של אוהדה תיארו לרוב נושאים דתיים, ואירועים מן התנ"ך, כשהם מצוירים בסגנון מודרני - כך לדוגמה ארוחתו של ישו בבית חקלאים צוירה כאילו היא נערכה בבית חווה גרמני (היצירה מוצגת בגלריה הלאומית הישנה בברלין), ודרשת ישו על ההר נערכת בפני איכרים בלבוש גרמני של שלהי המאה ה-19.

יצירותיו מוצגות כיום במוזיאון ליפציג, גלריית דרזדן, הפינקוטק של מינכן, המוזיאון הלאומי של דנמרק ומוזיאון אורסיי.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ציירים גרמנים

קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1848
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1911
חנה ניר

**חנה ניר** היא משוררת ומתרגמת ישראלית.

## קורות חיים
ניר נולדה וגדלה ברמת-גן. בוגרת התיכון תלמה ילין במגמת דרמה. למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ציור בבית הספר לאמנות קלישר ומחול בבית הספר של להקת בת דור.

בשנת 1979 החלה לפרסם שירים בעיתונות היומית, בעיתוני ילדים ובכתבי עת לספרות, ובמקביל שימשה כמגיהה וכמתקינה לדפוס בהוצאות ספרים ובעיתונים. במשך תקופה קצרה הייתה עורכת המקומון "קול חיפה" ב"ידיעות אחרונות", ובשנת 1986 מונתה לסגנית עורך בשבועון הילדים "כולנו". בתום שלוש שנים פרשה מתפקידה כדי להתמסר לכתיבה, ומאז פרסמה 14 ספרים.

כיום מתגוררת בתל אביב עם בעלה, האדריכל דרור סדומי.

## פעילות ספרותית
### ספרי מקור

הסיפורים והשירים פרי עטה מאופיינים בסגנון ייחודי המשלב חריזה, מקצב, שימוש יצירתי בשפה ובמקרים רבים – הומור. חלק מהם כתובים בגוף ראשון – טכניקה המשווה להם נופך של מונולוגים דרמטיים.
מספריה הבולטים:
"מר רון צחק אחרון" – סאטירה משעשעת על התנהלות מפעל צעצועים המוצגת דרך סיפורה האישי של מזכירת המפעל;
"עלילות לילי לפידות" – פרודיה על נערת זוהר ובה הדמות הראשית מעידה על עיסתה;
"פיל-פילון חובב חרסינה" – האנשה משעשעת של חיות מוכרות באמצעות שירי-סיפור;
"סדנת אהבה" – ספר שירה המקבץ שירים שפורסמו בעיתונות בין השנים 1979–1998.

### תרגומי שירה

מתרגמת מן הקלאסיקה האנגלית והאמריקנית.

הציגה לראשונה בפני הקורא העברי מבחר משיריהם של אדגר אלן פו, וילפרד אואן וּויליאם בלייק. כמו כן תרגמה מבחר משירי רוברט פרוסט ואסופת שירים ארוטיים הומוריסטיים מן המאות ה-17 וה-18 הכוללת משוררים עלומי-שם בצד משוררים ידועים מאותה תקופה.

השיר הראשון שתרגמה הוא "העורב" לאדגר אלן פו, ותרגומה נבדל מזה של זאב ז'בוטינסקי וההולכים בעקבותיו בבחירתה להיצמד לפשטות המקור ולתרגם את מילת המפתח NEVERMORE כ"שוב לא עוד". בכך נשמר מבנה החריזה המקורי, המתפתח מ"עוד" ל"לא עוד" ועד ל"שוב לא עוד". ככלל, מתאפיינים תרגומיה בנאמנות למקור, הן מבחינת התוכן והן מבחינת הצורה.

### ספריה
***מר רון צחק אחרון** איורים: דני קרמן (מודן/תמוז 1992)
***עלילות לילי לפידות** איורים: דני קרמן (מודן/תמוז 1992)
***שירים ממזריים** ארוטיקה היתולית מהמסורת האנגלית (ספרית פועלים, 1995)
***ביישנית נורא** איורים: יפתח אלון (ספרית פועלים, 1997)
*אדגר אלן פו **העורב ושירים אחרים** (הוצאת הקיבוץ המאוחד, מפעל תרגומי מופת 1997)
***תפוח בדבש** איורים: יערה עשת (ספרית פועלים, 2000)
*וילפרד אואן **קרעי שני** (הוצאת קשב לשירה, 2001)
***פיל-פילון חובב חרסינה** איורים: ענת חנית (תמוז, 2003)
*רוברט פרוסט **בתום קטיף התפוחים** (הוצאת קשב לשירה, 2003)
***זוג משמיִם** איורים: גד אולמן (דיוקן, 2005)
***סדנת אהבה** רישומים: יצחק קרודו (דיוקן, 2008)
*ויליאם בלייק **הֵלך מטורף** (הוצאת כרמל, 2015)
***שירים לאלוהים** (הוצאת סטימצקי, 2017)
***שפתון שירים לבלשן החובב** (הוצאת סטימצקי, 2019)

## קישורים חיצוניים

* 
* השיר דקה דומייה באתר עדים במדים של צה"ל
* השיר ביעור חמץ באתר מושבה חופשית
* וילפרד אואן "קרעי שני" באתר הוצאת קשב לשירה
* קריאת תרגומים לשירי וילפרד אואן באתר "חיים של אחרים" של גלי צה"ל
* רוברט פרוסט "בתום קטיף התפוחים" באתר הוצאת קשב לשירה

קטגוריה:בוגרות אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרות תלמה ילין
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת תל אביב
קטגוריה:בוגרי תלמה ילין
קטגוריה:משוררות ישראליות
קטגוריה:משוררות כותבות עברית
קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:משוררים כותבי עברית
קטגוריה:מתרגמות ישראליות
קטגוריה:מתרגמים ישראלים
קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:סופרים ישראלים
קן סטוט

**קנת קמפבל "קן" סטוט** (באנגלית: **Kenneth Campbell "Ken" Stott**; נולד ב-23 במאי 1958) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי. מוכר בזכות תפקידיו ב"טרילוגיית ההוביט" ובסרטים "המתאגרף", "פלונקט ומקלין", "חברים לרצח" ו"יום אחד".

## ביוגרפיה
סטוט נולד באדינבורו לאם ממוצא סיציליאני שהייתה במקצועה מרצה ולמחנך ממוצא סקוטי. גדל כנוצרי קתולי והתחנך בבית ספר לדרמה "אקדמיית מונטוייו לאומנויות התיאטרון" שבלונדון. בצעירותו הופיע כשחקן מתחיל עבור "הלהקה השייקספירית המלכותית" ועבד למחייתו כאיש מכירות.
סטוט החל את דרכו כשחקן בהפקות טלוויזיה בריטיות לדוגמת "הבלש המזמר" שיצר דניס פוטר. סטוט התגלה לראשונה בסקוטלנד ובבריטניה בשנת 1994 בזכות תפקיד ראשי לצידו של דייוויד טננט במיני סדרת הדרמה "Takin' Over the Asylum" ובזכות הופעתו בדרמת הפשע של דני בויל "חברים לרצח" בתפקיד מפקח המשטרה מק'אל.
בשנת 1995 זכה סטוט בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו במחזה "כוס שבורה". ב-1997 התפרסם סטוט בדרמת האגרוף של ג'ים שרידן "המתאגרף" בתור אייק וויר מאמנו של המתאגרף דני פלין (דניאל דיי-לואיס) שהשתחרר מהכלא האירי, בנוסף הופיע לצידו של אלברט פיני בעיבוד האנגלי למחזה הצרתי המצליח "אמנות". ב-1999 שיחק בקומדיית האקשן התקופתית בהפקת גארי אולדמן "פלונקט ומקלין" בתפקיד גנרל צ'אנס.

סטוט זכה להכרת האקדמיה הבריטית בזכות תפקידי טלוויזיה מוערכים שעשה בסדרות "The Vice" בתור המפקח פאט צ'אפל ו"הנקוק וג'ואן" בתפקיד גאוני בתור הקומיקאי טוני הנקוק ב-2005 השתתף בהפקת הטלוויזיה של דייוויד ייטס "הנערה בבית הקפה" בתפקיד שר האוצר של בריטניה אצלו עובד גיבור העלילה לורנס (ביל ניי). ב-2007 השתתף סטוט בדרמה הפוליטית של מייק ניקולס "מלחמתו של צ'ארלי וילסון" בתפקיד סוחר הנשק הישראלי צבי רפיח. ב-2008 דיבב בסרט "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" את דמותה של הגירית טרונפלהאנטר.

ב-2010 שיחק סטוט בדרמה הקומית "טוסט" בתור אלן אביו של נייג'ל סלייטר (פרדי היימור). ב-2011 הופיע בדרמה "יום אחד" בתפקיד סטיבן אביו של דקסטר מאייו (ג'ים סטרג'ס) . ב-2012 זכה סטוט לתפקיד בסרטו המצליח של פיטר ג'קסון "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתור הגמד באלין נאמנו של ת'ורין. ג'קסון שהעריך במיוחד את עבודותיו של סטוט בחר בו לתפקיד ביחד עם אשתו תסריטאית הסרט פראן וולש.

לסטוט ילד אחד מגרושתו אליזבת.

## פילמוגרפיה נבחרת
### קולנוע
* למען המלכה והמדינה (1990)
* חברים לרצח (1994)
* להיות אנושי (1994)
* קדחת המגרש (1997)
* המתאגרף (1997)
* גובה החוב (1999)
* פלונקט ומקלין (1999)
* אשן כשאמות (2003)
* המלך ארתור (2004)
* הנערה בבית הקפה (2005)
* קזאנובה (2005)
* מלחמתו של צ'ארלי וילסון (2007)
* סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן (2008)
* המטבח של סלייטר (2010)
* יום אחד (2011)
* ההוביט: מסע בלתי צפוי (2012)
* ההוביט: מפלתו של סמאוג (2013)
* ההוביט: קרב חמשת הצבאות (2013)
*דייט בהפתעה (2015)
* קפה סוסייטי (2016)
* 100 רחובות (2016)
* האוקיינוס שבינינו (2018)
*החפירה (2021)

### טלוויזיה
* הבלש המזמר (1986)
* משיח (2001)
*ריבוס (2007-2006)
*הנמלטת (אנ') (2011)
* מלחמה ושלום (2016)
*רצח בדם קר (2017)

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה סקוטים
קטגוריה:שחקני תיאטרון סקוטים
קטגוריה:חברי הלהקה השייקספירית המלכותית
קטגוריה:חברי התיאטרון המלכותי הלאומי
קטגוריה:בריטים שנולדו ב-1954
כלל החמישה של ליפינסקי

**כלל החמישה של ליפינסקי** או כלל החמישה (RO5) הוא כלל שפותח בידי כריסטופר ליפינסקי בשנת 1997. מטרתו לקבוע את הזמינות הביולוגית של תרופות אוראליות.

## כלל החמישה
זמינות ביולוגית (Bioavailability) של מולקולה תהיה קטנה יותר כאשר:
# כאשר המשקל המולקולרי של התרופה גדול מ-500 דלטון.
# כאשר יש יותר מעשרה אטומים המקבלים קשרי מימן (כמו אטום חנקן או אטום חמצן).
# כאשר השומניות של המולקולה גדולה מחמש (log_{10}p>5).
# כאשר יש יותר מחמישה אטומים מוסרי מימן (חנקן או חמצן הקשורים לאטום מימן אחד לפחות).

כאשר שני קריטריונים תקפים עבור מולקולה, היא מאבדת את כל הזמינות הביולוגית שלה.

## חשיבות וביקורת מדעית
המאמר המקורי של ליפינסקי משנת 2001 וחבריו צוטט באלפי מאמרים בשלושת העשורים שאחרי הופעתו. בין המאמרים הללו ניתן למצוא גם מאמרי ביקורת. כך נטען ב-2003 כי למרות ההתלהבות ממודלים חישוביים לניבוי תכונות של ספיגה, פיזור, מטבוליזם ורעילות (ADME/Tox), השפעתם המעשית מאכזבת. הסיבות המרכזיות לכישלון זה, לפי החוקרים, הן איכות נתונים ירודה ומיעוט נתונים, פישוט יתר של תהליכים ביולוגיים מורכבים שלא ניתן לתאר באמצעות פרמטרים פשוטים כמו "חוק החמש" של ליפינסקי, והיעדר אימות קפדני של המודלים על תרכובות חדשות. המאמר מכיר בחשיבות גישת ליפינסקי לבחינת תכונות אלו בשלבים מוקדמים, אך מזהיר מפני הסתמכות יתרה על כלים חישוביים שעלולים להיות לא מדויקים ומטעים, וקורא לגישה מציאותית יותר המכירה במגבלותיהם. מאמר מ-2023 שניתח תרופות מעכבות קינאזות, מצא כי 30 מתוך 74 מהתרופות הללו אינן עומדות בחוק החמש. המאמר טוען שהסיבה לכך היא שהמטרות התרופתיות המודרניות דורשות לעיתים קרובות מולקולות גדולות ומורכבות יותר מאלו שהיו נפוצות כשליפינסקי ניסח את הכלל. לכן, שימוש נוקשה בחוק החמש כמסנן בשלבי הגילוי המוקדמים היה פוסל מועמדות מבטיחות שהפכו לבסוף לתרופות שאושרו לשיווק.
## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:פרמקולוגיה
קטגוריה:כללי אצבע
טריוונדרום

**טריוונדרום **(שמה הקודם והרווח של העיר) או **טירווננתאפורם** (במלאיאלאם: **തിരുവനന്തപുരം**, באנגלית: **Thiruvananthapuram**, ) היא בירת מדינת קרלה שבהודו ומחוז טריוונדרום. העיר ממוקמת בדרום מערב המדינה, ומאופיינת בגבעות נמוכות וסמטאות סואנות. 

טריוונדרום היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בקרלה. בעיר נמצא ריכוז גדול של מרכזי פיתוח טכנולוגיית מידע.

## אטימולוגיה
העיר קיבלה את שמה מהמילה המלאילימית-טמילית thiru-anantha-puram (തിരുവനന്തപുരം שפירושה "העיר של לורד אנאטה", אשר מיוחסת למקדש Padmanabhaswamy הממוקם בעיר. Thiruvananthapuram ידועה גם בספרות, ומוכרת גם כ-Ananthapuri, מילה הנגזרת מהמילה הסנסקריט Syanandurapuram, שמשמעותה "עיר האושר" בשירים שהולחנו על ידי Swathi Thirunal, לשעבר המהרג'ה של Travancore. העיר כונתה רשמית טריוונדרום עד 1991 (טריוונדרום הוא השם האנגלי של העיר), אז החליטה הממשלה להחזיר את שמה המקורי של העיר Thiruvananthapuram.

## היסטוריה
העיר שימשה כעיר בירה של ממלכת טרוונקור, ולאחריה של המדינה ההודית טרוונקור-קוצ'ין. לאחר הקמת קרלה ב-1956 הפכה העיר לבירתה.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:הודו: ערי חוף
קטגוריה:קרלה: יישובים
קטגוריה:המדינות והטריטוריות של הודו: ערי בירה
קטגוריה:טרוונקור
שיאמן

**שְׂיָאמֶן** (; בסינית מסורתית: **廈門**; בפין-יין: **Xiàmén**; מילולית: "שער האחוזה"; בעבר: **אָמוֹי**) היא עיר נמל תת-מחוזית (עיר גדולה בעלת סמכויות שלטוניות רבות) במחוז פוג'יין שבדרום-מזרח הרפובליקה העממית של סין, הממוקמת לחופי מצר טאיוואן. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-5.164 מיליון תושבים. על אף גודל האוכלוסייה בעיר, נחשבת שיאמן לאחת הערים השלוות הירוקות והמטופחות בסין.

## גאוגרפיה ואקלים
[שמאל|ממוזער|250px|[צילום אוויר של האי שיאמן, מבט לדרום. ניתן לראות את איי ג'ינמן, הרפובליקה של סין (טאיוואן) במחצית העליונה של התצלום.]]
תת-המחוז העירוני שיאמן משתרע על פני 1,743 קמ"ר בדרום-מזרח מחוז פוג'יין וגובלת בשתי נציבויות עירוניות - צְ'וֵ'אנְג'וֹאוּ מצפון וממזרח ו ממערב. מדרום לעיר נמצא מצר טאיוואן. העיר מרוחקת כ-215 ק"מ דרום-מערבית לבירת המחוז פֿוּג'וֹאוּ וכ-820 ק"מ דרום-מערבית לעיר שאנגחאי. העיר נחשבת לאחד המרכזים הכלכליים באזור דרום-מזרח אסיה. האקלים בעיר הוא אקלים סובטרופי, והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס.

נמל העיר שימש בעבר את הבריטים והפורטוגזים, והוא היה אחד מנמלי המוצא של דרך המשי הימית. בשנת 2019 הוא היה במקום ה-13 בין הנמלים הגדולים בעולם.

בעיר הוקמו מפעלי תעשייה רבים בתחום ההיי טק אך גם בתחום תעשיות מסורתיות למשל ייצור אוטובוסים על ידי חברת BCI.

## חלוקה מנהלית
תת-המחוז העירוני שיאמן מחולק לשישה רבעים:

במאי 2003, גולאנגיו וקאי-יו'אן אוחדו לתוך רובע סה-מינג; רובע שינגלין חובר לרובע ג'ימיי; ורובע שיאנג-'אן נוצר מתוך חלק מרובע טונג-'אן.

## ערים תאומות
לשיאמן ברית ערים תאומות עם 25 ערים:

## קישורים חיצוניים

* שיאמן: וילה עם נוף לים, מתוך אתר הרדיו הבינלאומי של סין 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית אתר רשמי אינה מתאימה להוספה אוטומטית
קטגוריה:פוג'יין: ערים
קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: ערים
קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: ערי חוף
קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: ערי נמל
קטגוריה:הרפובליקה העממית של סין: ערים תת-מחוזיות
קטגוריה:ים סין הדרומי: ערי נמל
טחורי

**טֵחוּרי** (בגאורגית: **ტეხური**) או **טֵחוּרָה** (ტეხურა) הוא נהר בחבל סמגרלו שבמערב גאורגיה; הוא אחד מיובליו של הנהר ריוני. טחורי נובע במדרון הדרומי של רכס אגריסי שבקווקז הגדול, בגובה 2,400 מטרים, 602 מטרים מתחת לפסגת טחורישדודי. לאחר הירידה מרכס אגריסי, טחורי זורם במישור קולכתי, שבו נשפך לריוני מצפון.

אורכו של טחורי 108 ק"מ והוא מנקז שטח של 1,040 קמ"ר. ספיקתו הממוצעת של טחורי ליד הכפר נוכלכווי (סמוך לנקודת השפיכה לריוני) היא 30.2 מ"ק לשנייה.

טחורי ניזון ממי הפשרת שלגים, ממי גשמים וממי תהום. באביב, עם הפשרת השלגים בהרים, טחורי עולה על גדותיו וגורם לשיטפונות. בכל עונות השנה, מפלס המים בטחורי נוטה לעלות בפתאומיות עם כמויות גדולות של גשם, מה שגורם להצפות.

בחלק הזרימה העליון, מימיו של טחורי מנוצלים להפעלת טחנות מים כפריות ולהשטת עצים כרותים במורד הזרם (ללא סירות).

בעמק של טחורי ברכס אגריסי, בגובה 1,600 מטרים, נמצא אתר הנופש לברדה, שבו מעיינות של מים מינרליים.

יובלו העיקרי של טחורי הוא הנהר אבאשה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:גאורגיה: נהרות
קטגוריה:קווקז: נהרות
קטגוריה:סמגרלו
מייקל נביל סנד

**מייקל נביל סנד** (באנגלית: **Maikel Nabil Sanad**; בערבית: **مايكل نبيل سند**; נולד בשנת 1985 באסיוט, מצרים) הוא פעיל פוליטי ובלוגר. 

סנד קיבל תואר ראשון בוטרינריה מאוניברסיטת אסיוט בשנת 2009, ובשנת 2013 למד לקראת תואר מאסטר בבית הספר ע"ש וילי ברנדט באוניברסיטת ארפורט, גרמניה. סנד ידוע בעקבות קידום ערכים דמוקרטיים ליברליים במצרים וניהול קמפיינים למען יחסי השלום בין מצרים וישראל.  

בבלוג שלו סנד מגדיר את עצמו כ”ליברל, חילוני, קפיטליסט, פמיניסט, פרו-מערבי, תומך שלום, אתאיסט, מטריאליסט, ריאליסט, פרו-גלובליסט, פעיל פסיבי, אנטי-מיליטריסט, פציפיסט”. הוא תומך בזכויות הלהט"ב.  

סנד ידוע גם בזכות קידום יחסי השלום בין מצרים וישראל. בהצהרתו על סירוב שירות צבאי באוקטובר 2010 ציין: “אינני מוכן לשאת נשק נגד חייל ישראלי, שגויס על פי גיוס חובה, אשר מגן על זכות הקיום של מדינתו.” מאוחר יותר, בדצמבר 2010, הוא חיבר כתבה ”מדוע אני פרו-ישראלי”, אשר פורסמה בהמשך באתר הרשמי של משרד החוץ הישראלי בשפה הערבית.

כאשר התחילה המהפכה במצרים בשנת 2011, סנד שידר מסר לישראלים דרך ערוץ היו-טיוב שלו, בו קרא לישראלים לתמוך במהפכה בטענה שמצרים דמוקרטית תהיה ידידתה של ישראל. ב-28 במרץ 2011 נעצר וב-10 באפריל גזר עליו בית דין צבאי שלוש שנות מאסר בשל פוסט שפרסם. ב-23 באוגוסט פתח בשביתת רעב במחאה על תנאי מאסרו. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בו כאסיר מצפון. ב-23 בינואר 2012 קיבל חנינה ושוחרר.

באפריל 2012 סנד נסע לגרמניה כדי ללמוד בבית הספר ע"ש וילי ברנדט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ארפורט. בדצמבר 2012 הוא ביקר בישראל וברשות הפלסטינית, וכתב כתבה שנקראת ”יהי שלום”, נתן הרצאות פומביות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, וגם ביקר במטה אש"ף בראמאללה.

## ראו גם
פמלה גלר- בלוגרית אמריקאית, ופעילה פוליטית

## קישורים חיצוניים
* מכיכר תחריר לאוניברסיטה העברית 23 בדצמבר 2012, באתר האוניברסיטה העברית

קטגוריה:מצרים: אישים
קטגוריה:בלוגרים
קטגוריה:פעילים פוליטיים
קטגוריה:אסירי מצפון על פי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל
קטגוריה:מצרים שנולדו ב-1985