מיכאל קרפין

**מיכאל קרפין** (נולד ב-29 בנובמבר 1945) הוא עיתונאי וסופר ישראלי, מפיק סרטי תעודה ומחבר ספרי תחקיר. סרטי התעודה שביים והספרים שחיבר חשפו שניים מהפרקים הרגישים ביותר בתולדות המדינה: בניית הכושר הגרעיני של ישראל ומערכת ההסתה הלאומנית-משיחית שקדמה לרצח ראש הממשלה יצחק רבין.

## משפחתו
אביו, ברונו דוד קרפין, נולד ב – 1912 בויסבאדן שבגרמניה ולמד באוניברסיטת ברלין ובסורבון. משפחתו היגרה מגרמניה לפלשתינה בתחילת 1933. בקיץ 1940, ברונו התגייס לחיל האוויר הבריטי (RAF) ושירת במטה פיקוד המזה"ת בקהיר (Middle East Command). אמו, ציפורה פייגה לבית קרייצר (Kreizer), נולדה ב – 1920 בלודז' שבפולין למשפחת רבנים, למדה הנהלת חשבונות וב – 1937 היגרה לפלשתינה והתגוררה בתל אביב. השניים נישאו ב – 1942 וצפורה הלכה אחרי בעלה לקהיר. בנם הבכור מיכאל נולד בבית חולים של הצבא הבריטי בשכונת הליופוליס. בתחילת 1946 ברונו שוחרר מהצבא הבריטי והמשפחה שבה לתל אביב בקו הרכבת קהיר-לוד שחצה את מדבר סיני (ב – 1948 הקו לוד-קהיר חדל להתקיים ומאז לא חודש). במלחמת העצמאות ברונו היה קצין ארגון במטה חיל האוויר. 

אילן היוחסין המשפחתי של אמו של קרפין משופע ברבנים שהותירו מורשת רבת חשיבות. סבה של אמו, ישראל ניסן קופרשטוך (Israel Nisan Kuperstock  ), שימש בין השנים 1904-1926 רב ראשי ואב בית דין בקהילה היהודית החשובה מקוב מזובייצקי (Maków Mazowiecki) שבפולין, וחיבר את ספר השו"ת "עני בן פחמה".  כשהסתיימה תקופת כהונתו במקוב היגר לפלשתינה, התגורר בירושלים העתיקה ושמו התפרסם בקרב קהילות המאמינים כמי שהנהיג בשנות העשרים ביפו שחיטה כשרה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, אחיו של הסב, הרב אברהם יצחק קופרשטוך (Abraham Izchak Kuperstock) מוורשה, יזם פעולת ריגול מתוחכמת שהעניקה יתרון משמעותי לצבא הגרמני בקרב טננברג המפורסם בפרוסיה המזרחית. בראש החזית הגרמנית עמדו פילדמרשל פאול פון הינדנבורג וראש המטה שלו הגנרל אריך לודנדורף, ואת צבא הצאר הרוסי הוביל הגנרל אלכסנדר סמסונוב. קרב טננברג הכריע את המלחמה במזרח לטובת גרמניה. הצבא הגרמני רשם ניצחון היסטורי, הצבא הרוסי התפרק, סמסונוב התאבד בירית אקדח וקופרשטוך זכה בגרמניה הווימארית לכבוד ותהילה, שגם השלטון הנאצי המשיך לכבדם (ראה הרחבה בהמשך). 

סבו של קרפין מצד אביו, דר' לפילוסופיה ברנהרד שמחה-בונים קרפין, נולד ב – 1883 בזבורוב שבגליציה ובילדותו משפחתו התיישבה בברלין. הציוני הנלהב ברנהרד נבחר להנהלת קרן היסוד  ובשנות העשרים ייצג את הקרן ברומניה  ונשלח לשמש ציר בקונגרסים הציוניים ה – 13 (1923) וה – 14 (1925).  בן דודו היה יהושע רדלר פלדמן (1880-1957), אף הוא יליד זבורוב,  שנודע בעולם היהודי כפובליציסט והתפרסם בשם העט "רבי בנימין".  ב – 1907 היגר רבי בנימין לארץ ישראל ועסק ברכישת אדמות מאפנדים ערבים במסגרת המשרד הארצישראלי ביפו, שאותו ניהל ארתור רופין. ב – 1925, יחד עם הפילוסוף מרטין בובר והפרופסורים גרשם שלום, שמואל הוגו ברגמן ועקיבא ארנסט סימון מהאוניברסיטה העברית, רבי בנימין נמנה עם מקימי תנועת "ברית שלום" (Covenant of peace), שהטיפה להקמת מדינה דו לאומית (bi-racial state) בארץ ישראל, מתוך הכרה שפלשתינה שייכת גם לערבים.  

סבתו של קרפין מצד אביו, רוזה קרפין לבית גאיזלץ (Geizalts), נולדה ב – 1886 בליז'נסק שבפולין. עץ המשפחה שלה מגיע לאדמו"ר אלימלך וייסבלום מליז'נסק (1717-1787), ממייסדי תנועת החסידות שעליו נכתב השיר העממי "כשהרבי אלימלך". רוזה ניהלה את בתי המלון של המשפחה בגרמניה (בברלין, ויסבאדן וקיל) ומשנת 1933 את "מלון קרפין" שהמשפחה הקימה בתל אביב.  ברנהרד ורוזה תכננו היטב את מעברה של המשפחה מגרמניה לפלשתינה. ב – 1927 תיירו בפלשתינה, רכשו בתל אביב בניין ברחוב הירקון 58, ותכננו להקים בו בית מלון. הם שבו לגרמניה ובחמש השנים הבאות, שעה שהנאצים בגרמניה התחזקו והלכו, מכרו את רכוש המשפחה ובתחילת 1933 נטשו את גרמניה והיגרו לפלשתינה. המנדט הבריטי העניק לברנהרד מעמד של "קפיטליסט" (מהגר לפלשתינה שהוכיח כי ברשותו הון עצמי של אלף לירות ארץ ישראליות), שהקנה למשפחתו זכות לקבל באופן מידי רישיון עלייה ("סרטיפיקט"). המלון שהמשפחה הקימה ברחוב הירקון בתל אביב נפתח במאי 1933 ונקרא "מלון קרפין".  ב – 1938 נבחר ברנהרד לתפקיד יו"ר ארגון בעלי בתי המלון בתל אביב ולאחר שנפטר (1947) המלון נמכר. 

## ביוגרפיה
קרפין למד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים (מחזור 51) במגמה הומנית, והיה חניך ומדריך בשבט הצופים מצדה. שניים ממדריכיו בשכבה הבוגרת היו עמוס עוז, שנשלח להדרכה מקיבוץ חולדה, ואברהם ב. יהושע, שנשלח מקיבוץ בית העמק. יהושע ערך את ביטאון תנועת הצופים "היה נכון" ופרסם רשימות אחדות מפרי עטו של הנער קרפין.

בקיץ 1963 קרפין התגייס לחטיבת הנח"ל במסגרת גרעין "עמית", שחבריו יועדו להתיישב בקיבוצים שדה בוקר ומגל. בחורף 1964, בעת שירותו בגדוד הנח"ל המוצנח, קרפין שובץ בחולייה שהתאמנה לקראת פעולה מוטסת שנועדה להתבצע ברמת הגולן (עד יוני 1967 הרמה נשלטה בידי סוריה). הייתה זו אחת הפעולות הקרביות הראשונות שצה"ל ביצע באמצעות הליקופטר. החוליה הוטסה ליעדה בהליקופטר מדגם סיקורסקי S-58 ("חרגול") בגשם שוטף ובחושך. מחמת תקלה בניווט אירעה תאונה וקרפין נפל מגג של מגדל מים, נחבט בקרקע ונפצע באורח בינוני. הוא אושפז בביה"ח תל השומר ונקבעה לו נכות. 

קרפין למד מדעי המדינה באוניברסיטה העברית (1965-67) ובמימון מלגה שהעניק לו ארגון רוטרי הבין-לאומי נסע ב – 1968 ללמוד תקשורת המונים בתקשורת המונים באוניברסיטת UCLA (1968-69). 

כעבור כשנה וחצי, יומיים לאחר ששב מארה"ב, הצטרף למערכת החדשות של קול ישראל, שבאותה תקופה היה כלי התקשורת המשפיע ביותר במדינה. אולפני קול ישראל פעלו מבית השידור ההיסטורי ברחוב הלני המלכה בירושלים ("ארמון המלכה החבשית"), מנהל הרדיו היה הקריין משה חובב ואת חטיבת החדשות ניהל עמוס גורדון. מבנה חטיבת החדשות, לוח השידורים וכללי האתיקה העיתונאית נקבעו על פי המודל של ה –  BBC הבריטי. קרפין השתלב ככתב לענייני חינוך וסיקר את החלת האינטגרציה במערכת החינוך ואת הקמת חטיבות הביניים, שני חידושים שיזם שר החינוך, יגאל אלון. באמצע 1971 הופקד קרפין על סיקור הכנסת ובד בבד סייע לדן לאור לערוך את "יומן השבוע" – מגזין שבועי פופולרי ששודר בשבת בעשר בבוקר. חודשים אחדים קרפין ערך והגיש את התכנית השבועית "יש שאלות", שאף היא הועתקה מה – BBC (במתכונת התכנית Any Questions? המשודרת בבריטניה מאז 1948). "יש שאלות" הוקלטה מידי שבוע לפני קהל ונדדה ברחבי הארץ. אנשי רוח, עיתונאים ידועים ופוליטיקאים, ביניהם ישעיהו לייבוביץ', דר' ישראל אלדד ושולמית אלוני, השיבו על שאלות שהופנו אליהם מן הקהל. ב – 1972 קרפין מונה לתפקיד סגן מנהל מחלקת ענייני היום ויזם יומן חדשות חדש: "הבוקר הזה", שנערך בשעות הלילה ושידורו נפתח מיד אחרי מהדורת החדשות של שבע בבוקר. קודם לכן שודרו בקול ישראל שני יומני חדשות: "בחצי היום" בשתיים עשרה בצהריים, ו"היום הזה" - יומן ערב לסיכום היום. בתוך זמן קצר "הבוקר הזה" הפך להיות מגזין החדשות הפופולרי ביותר.
חברי מערכת ענייני היום מהדור של קרפין היו בין היתר אורי גולשטיין, יהודה ליטני, גבי גרינשטיין-גזית, עקיבא אלדר, טטיאנה שטפנקובה (שנמלטה מצ'כוסלובקיה בזמן מהפכת "האביב של פראג"), אריה מקל, תום שגב, אלישע שפיגלמן, דליה יאירי, אמנון ברזילי, שרה פרנקל, ורוני דניאל. בין השדרים המבוגרים יותר נמנו בין היתר אלימלך רם, נקדימון רוגל, יצחק רועה, דניאל פאר, דן הלפרן וירון לונדון. 

באוקטובר 1973, במלחמת יום הכיפורים, קרפין נמנה עם הכתבים הבולטים שסיקרו את הקרבות הקשים בחזית הדרומית ואת המשא ומתן להפסקת אש בקילומטר ה-101. בדצמבר נשלח קרפין לשוויץ לסקר את ועידת ז'נבה, שבחסותה נפתח מו"מ להפרדת כוחות בין ישראל ומצרים (סוריה סירבה להשתתף בוועידה). הוא שידר מאולפן שנשכר בארמון האומות. שש פגישות התקיימו בין הצדדים בז'נבה, אולם הסכם לא הושג. המו"מ נקטע וכדי לקדמו מזכיר המדינה האמריקני, הנרי קיסינג'ר, יצא למסעות דילוגים בין קהיר, דמשק, מוסקבה וירושלים. דילוגי קיסינג'ר התנהלו לסירוגין בין ה – 11 בינואר ובין ה - 31 במאי 1974, ובסיומם בשתי הזירות נקבעה תכנית הפרדת הכוחות. קרפין סיקר את מסעות הדילוגים בעבור מהדורות החדשות ומערכת היומנים. 

בשנת 1976 הצטרף למחלקת החדשות של הטלוויזיה הישראלית (כיום "הערוץ הראשון") ובמשך כ-20 שנה שימש ככתב בכיר ועורך.

בין השנים 1976–1980 הוצב קרפין בבון, בירת גרמניה המערבית בתפקיד שליח רשות השידור באירופה. בשנת 1983 מונה לתפקיד עורך מהדורת החדשות המרכזית מבט לחדשות ולאחר מכן, משנת 1986 עד 1990, הפיק והגיש את תוכנית הדגל של הערוץ מבט שני, שהתמחותה בכתבות תחקיר. במאי 1986 חשף קרפין את בידוי הראיות בידי השב"כ במהלך חקירת פרשת קו 300, אחד האירועים השנויים ביותר במחלוקת בהיסטוריה של המדינה. בשנת 1987 הוא חשף את פרשת עיזאת נאפסו, קצין מודיעין צ'רקסי שעונה בחקירת השב"כ, הורשע בריגול ולבסוף זוכה על ידי בית המשפט העליון.

במפטמבר 1990 הודח מעריכת "מבט שני" בידי מנהל הטלוויזיה יוסף בראל, שנכנס אז לתפקידו, עקב סרובו של קרפין לקבל אישור מבראל לפני שידור כל כתבה. בראל אף פסל מספר כתבות לאחר שכבר היו מוכנות לשידור. במקומו מונה חיים יבין לעורך ומגיש התוכנית, ששמה שונה ל-"פנורמה" (כשם תוכנית התחקירים של ה-BBC). ביוני 1991 חזרה התוכנית לשם "מבט שני".
 
בין מאי 1991 לנובמבר 1992 הוצב במוסקבה והיה העיתונאי הישראלי הראשון שהוכר על ידי ברית המועצות. במקביל פרסם תחקירים בעיתון חדשות. בתחקיר שפרסם במאי 1991 הזהיר מתוצאות כלכליות קשות של העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, שלטענתו היה אמור להוביל לאבטלה המונית. 

בשנת 1995, לאחר שפרש מן הערוץ הראשון, הוביל קרפין את הקבוצה שזכתה במכרז להפעלת תחנת הרדיו האזורית הפרטית הראשונה בישראל, רדיו ללא הפסקה, המשדרת באזור תל אביב. קרפין הקים את תחנת הרדיו וניהל את פעולתה בשנה הראשונה לקיומה.

לאחר מכן פרש ונעשה מפיק עצמאי של סרטי תעודה ומחבר ספרי תחקיר, המיועדים בעיקר לשוק האמריקאי. קרפין יצר סרטי תעודה וספרים שחשפו שניים מהפרקים הרגישים ביותר בתולדות המדינה: בניית הכושר הגרעיני של ישראל ומערכת ההסתה הלאומנית-משיחית שקדמה לרצח יצחק רבין. 

קרפין נשוי לפנינה לבית בהט, אב לשלושה ילדים ומתגורר בתל אביב.

## סרטי התעודה של קרפין
***קרובים רחוקים** (1995) (אנגלית: "Distant Relatives"), סדרה בת שלושה פרקים המתארת את הקהילה היהודית בצפון אמריקה. זכתה בפרס לעיתונות מטעם המרכז העולמי של בני ברית.
***ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה** (1997) (אנגלית: "The Road to Rabin Square") חושף את מערכת ההסתה הקיצונית כנגד ראש הממשלה יצחק רבין אשר קדמה להרצחו. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל FIPA בצרפת בשנת 1998 ובמדליית כסף בפסטיבל ניו-יורק לתוכניות טלוויזיה בינלאומיות בשנת 1997. הסרט הוקרן ברשתות טלוויזיה ב-15 מדינות ובפסטיבלי סרטים בינלאומיים רבים.
***פצצה במרתף** (2001) (אנגלית: "A Bomb in the Basement ") מציג לראשונה בטלוויזיה את תולדות הקמתו של הכור בדימונה ואת פיתוחה של האופציה הגרעינית של ישראל. הסרט הוקרן ברשתות טלוויזיה, פסטיבלים בינלאומיים וכינוסים מקצועיים ברחבי העולם.
***"ירושלים מלאה ביהודים משומשים"** (2006) בוחן את שיריו של יהודה עמיחי על ירושלים מזווית אומנותית ופוליטית חדשה.
***"אינני יכול עוד"** (2006) מציג את שנות חייו האחרונות ומלאות הסבל של ראש הממשלה מנחם בגין, מהחלטתו להפציץ את הכור הגרעיני בעיראק, דרך מלחמת לבנון הראשונה השנויה במחלוקת, התפטרותו המפתיעה מראשות הממשלה ותשע שנות הבדידות שבהן כלא את עצמו בדירה קטנה בירושלים.

## ספרים שכתב קרפין
***Imperfect Compromise: A New Consensus among Israelis and Palestinians** הספר בוחן את התהליך המשיחי שהתרחש בחברה הישראלית מאז שהגדה המערבית נכבשה ביוני 1967 ומציג תחזית אופטימית: ישראל והערבים נכנסו לישורת האחרונה של המסלול המוביל להסדר שלום כולל. הספר יצא לאור בארצות הברית בשנת 2013 בהוצאת Potomac Books - University of Nebraska Press.
***Tightrope – Six Centuries of a Jewish Dynasty** סאגה היסטורית בת 650 שנה של משפחת בקנרוט מגליציה (היום מערב אוקראינה) - סיפור אמיתי המבוסס על יומנים, מכתבים, מסמכים ועדויות בעל-פה. ההיסטוריה של משפחת בקנרוט דומה להיסטוריה של משפחות יהודיות רבות מאירופה שהיגרו לארצות הברית. הספר יצא לאור בארצות הברית בשנת 2008 בהוצאת John Wiley & Sons.
***The Bomb in the Basement – How Israel Went Nuclear and What That Means to the World** מתאר כיצד הפכה מדינת ישראל לכוח הגרעיני היחיד במזרח התיכון ואיך הצליחה לפתח את תוכנית האטום שלה בחשאי. הספר יצא בארצות הברית בשנת 2006 בהוצאת Simon & Schuster.
***רצח בשם אלוהים** (אנגלית: Murder in the Name of God) (נכתב יחד עם עינת פרידמן) מתאר את ארגון מערכת ההסתה נגד החלטתו של יצחק רבין לקיים משא ומתן עם הרשות הפלסטינית ומציג את האחראים לרצח ראש הממשלה. הספר יצא בעברית (זמורה ביתן 1999), באנגלית בארצות הברית (Henry Holt and Company, New-York 1998) ובבריטניה (Granta Books, London 1999), וכן בגרמנית (Rowohlt, Hamburg 1998).
***זיכרונות מכיכר פושקין** מתאר את חוויותיו של קרפין במוסקבה בזמן קריסתה של האימפריה הסובייטית. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 1993.
***גלגולים בשלג** מציג את היחסים המורכבים והטעונים בין גרמנים לבין יהודים. פורסם בעברית בשנת 1983 בהוצאת דומינו.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:סופרים ישראלים
קטגוריה:עיתונאים ישראלים
קטגוריה:הערוץ הראשון: שדרנים ומנחים
קטגוריה:בוגרי גימנסיה רחביה
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1945