תעמולה של המעשה

**תעמולה של המעשה** או **תעמולה באמצעות המעשה**, היא סוג של פעולה ישירה שמטרתה להשפיע על דעת הקהל. הפעולה עצמה נועדה לשמש דוגמה לאחרים ללכת בעקבותיה, ולשמש כזרז למהפכה חברתית.

התעמולה של המעשה מזוהה בעיקר עם מעשי אלימות שבוצעו על ידי תומכי  בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כולל פיגועי מטעני חבלה והתנקשויות שכוונו נגד המדינה מטעמים של אנטי-מדינתיות, נגד המעמד השולט מנימוקים של אנטי-קפיטליזם, ונגד כנסיות וקבוצות דתיות. עם זאת, תעמולה של המעשה כוללת גם אלמנטים לא אלימים. מעשי הטרור והאלימות נועדו להצית "רוח מרד" על ידי הוכחת שהמדינה, המעמד הבינוני והגבוה, והארגונים הדתיים אינם מסוגלים להתמודד עם המהפכנים, ומנגד, הייתה להם מטרה נוספת, לגרום למדינה להגיב בדיכוי חריף, שיחזק את שורותיהם של המוחים. השימוש בטקטיקה הזו אושר גם על ידי  שהתכנס בלונדון.

## התפתחות תאורטית
ממוזער|קרלו קפיירו
היסודות הרעיוניים לתעמולה של המעשה הונחו לראשונה בתחילת המאה ה-19, כאשר חברי תרבות הנגד הסטודנטיאלית החלו לקרוא לביצוע פעולה מהפכנית. שימוש ראשוני בתעמולה באמצעות המעשה היה על ידי הסוציאליסט האיטלקי  בשנת 1857. פיסאקנה סירב להסתפק בתעמולה של רעיונות, משום שלטענתו "רעיונות נובעים ממעשים" ו"אנשים לא יהיו חופשיים רק כשהם משכילים, אלא יקבלו חינוך אחרי שיהיו חופשיים". לטענתו, האזרחים כולם צריכים לשתף פעולה עם המהפכה, והיא צריכה לפעול באמצעות קונספירציות והתנקשויות. הגותו השפיעה בהמשך גם על בניטו מוסוליני ביצירת הפשיזם.

ממוזער|יוהאן מוסט
התיאוריה עברה פורמליזציה בשנת 1869 על ידי המהפכנים הרוסים מיכאיל באקונין ו, שהעדיפו פעולה ישירה על פני "תעמולה חסרת טעם" ורעיונותיהם היוו בסיס למהפכת אוקטובר. באוגוסט 1870 קרא באקונין למהפכנים ליישם את רעיונותיהם, להפיץ עקרונות מהפכניים במעשים ולא במילים. הוא האמין שמהפכנים צריכים להתמקד במעשי הרס, שלדעתו היו מבוא הכרחי לכל מהפכה חברתית.

בעקבות דיכוי הקומונה הפריזאית והעלייה בדיכוי הפוליטי נגד השמאל, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19, רבים מהאנרכיסטים האירופאים איבדו את הסבלנות ביחס לשיטות הדרגתיות כמו חינוך וקיום שביתות. במקום זאת, הם פנו לתעמולה באמצעות המעשה, בה ראו אמצעי שיאפשר להם להאיץ את השינוי החברתי ולחולל מהפכה. כאשר פעילים איטלקים כמו ,  ואריקו מלטסטה הצטרפו לתנועה האנרכיסטית המתהווה, הם ארגנו הפגנות פוליטיות ופעולות שביתה, במטרה להסית למרי שיתפתח למרד כללי. בשנת 1874, קוסטה ומלטסטה תכננו מרד בבולוניה, אך נעצרו על ידי הקרביניירי לפני שהגיעו לעיר.

ממוזער|לואיג'י גלאני
לאחר כישלונו של מרד בולוניה, אימצו קפיירו ומלטסטה את דוקטרינת תעמולה של המעשה. הם האמינו שפעולות סמליות יכולות להוביל פועלים ואיכרים להצטרף למהפכה, ועודדו את חברי התנועה האנרכיסטית הבין-לאומית לפעול באלימות. בקונגרס ברן של  ב-1876, טען מלטסטה שמהפכות מונעות על ידי מעשים ולא על ידי מילים. הוא הציע שבכל פעם שמתפרץ סכסוך מעמדי, הסוציאליסטים המהפכניים יהיו מחויבים לתמוך בתנועת העובדים. בין אלו שהשתכנעו מטיעוניו היה האנרכיסט הצרפתי , שהפך לתומך מוביל בתעמולה של המעשה. ברוס קרא לעובדים להשתלט על אמצעי הייצור, לאיכרים לתפוס אדמות חקלאיות, ולכלל האזרחים להתמרד ולהקים איגוד חופשי של יצרנים.

שלושה חודשים לאחר קונגרס ברן, מלטסטה וקפיירו ניסו להגדיר תעמולה של המעשה בעלון של . הם הכריזו כי פעולות המאשרות את העקרונות הסוציאליסטיים הן צורת התעמולה היעילה ביותר. בקונגרס מאוחר יותר של אנרכיסטים איטלקים שהתקיים בפירנצה, הם העבירו החלטה המאשרת את האופי המרדני של התנועה האנרכיסטית האיטלקית. סדרת פעולות התומכות בתעמולה של המעשה בוצעה על ידיהם ועל ידי חסידיהם בשנים הבאות. ב-18 במרץ 1877, ביום השנה השישי לקומונה של פריז, הוביל פול ברוס הפגנה פוליטית שבה נשא דגל אדום ברחובות ברן. הוא ראה בכך תעמולה של המעשה, שמטרתה להעלות את התודעה המעמדית. באפריל 1877, קפיירו ומלטסטה ביצעו מרד נוסף בנפת בנוונטו שבדרום איטליה, בתקווה להסית למהפכה על ידי תעמולה של המעשה. לאחר שכבשו שני כפרים קטנים, הם שרפו רישומי מס והכריזו על הפלת ממלכת איטליה. למרות שהאיכרים המקומיים עודדו אותם, הם לא הצטרפו אליהם באופן אקטיבי והמרד דוכא במהירות. קפיירו ומלטסטה גורשו לגלות, האינטרנציונל האנטי-סמכותני נאסר באיטליה וחבריו לשעבר פנו לפעולות טרור. כך, בשנת 1878, נדקר אומברטו הראשון, מלך איטליה על ידי אנרכיסט איטלקי, ובהמשך נרצח על ידי אנרכיסט אחר, גאטנו ברשי.

### דיונים
ממוזער|דיווח על השלכת הפצצה לאספה הלאומית הצרפתית
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, התגברו הדיונים על תעמולה של המעשה, בניסיון לנתח את הקשר בין פעולותיו של הפרט להשפעה על החברה כולה. באוגוסט 1877 כתב ברוס מאמר לעלון של פדרציית היורה, בו טען כי תעמולה של המעשה נועדה להוות דוגמה, לחנך אנשים ולעודד פעולה נוספת. קפיירו עצמו טען כי מטרות מהפכניות מצדיקות שימוש בכל אמצעי מנימוקים של תוצאתנות. במאמר שפורסם ב- בדצמבר 1880, הוא קרא לאנרכיסטים להשתמש בכל אמצעי הדרוש כדי להוביל למהפכה מתמדת, בין אם בכתיבה ובדיבור פומבי, בהתקפות אלימות או בהצבעה. באותה תקופה, תעמולה של המעשה הוגדרה ככל מעשה מרד נגד המערכת הקיימת, אפילו כאלה שלא בוצעו כדי לזכות בתמיכה בתנועה האנרכיסטית. אך עדיין לא הייתה לה המשמעות הצמודה בהכרח לפעולה אלימה כפי שהתפתח המושג בהמשך.

ממוזער|ההתנקשות באליזבת, נסיכת בוואריה
לעומת קפיירו, הנרודניק הרוסי פיוטר קרופוטקין האמין שקבוצות קטנות של מהפכנים צריכות להשתלב בארגוני עובדים גדולים יותר, ולפעול מתוכם למען מהפכה חברתית. הוא היה אמביוולנטי כלפי אלימות מהפכנית והעדיף תעמולה שקטה. עם זאת, הוא לא התנגד באופן מוחלט לפעולות אלימות, כל עוד הן בוצעו כחלק מתנועה מהפכנית רחבה יותר, היו בעלות מטרה ברורה והופנו נגד מבנה ספציפי של דיכוי. קרופוטקין סירב לגנות אנרכיסטים שעסקו בטרור, והדגיש את הטרור המדינתי כגורם מניע לכל מעשי הטרור האישיים. למרות שנגעל אישית מאלימות, הוא האמין שזה הכרחי במקרים מסוימים, כל עוד היא מכוונת נגד כוחות כלכליים ולא נגד מטרות בודדות. קרופוטקין התנגד אישית להגדרתו של קפיירו לתעמולה של המעשה והעדיף שלא להשתמש במונח.

לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-19, האקולוג הצרפתי אליזה רקלו תמך בתעמולה של המעשה, אף שהעדיף באופן אישי תעמולה מילולית. רקלו האמין שכל מרד נגד דיכוי הוא טוב מטבעו ושהאמצעים הם נייטרליים מטבעם. הוא ראה בטרור אישי כלי לגיטימי אם הוא מחליש את המדינה, והצהיר כי "כל מעשיה של מהפכה הם, מטבעם, אנרכיים במהותם, לא משנה מה הכוח שמבקש להרוויח מהם". בינתיים, בארצות הברית, הפך האנרכיסט הגרמני יוהאן מוסט למקדם נלהב של תעמולה באמצעות מעשה, שלדעתו יכולה להעלות את התודעה המעמדית של מעמד העובדים האמריקאי. הוא סייר ברחבי המדינה ונשא נאומים שהסיתו לאלימות מהפכנית נגד וול סטריט והמעמד השולט הקפיטליסטי. הוא זכה לפרסום גם עקב טענתו לפיה כל פושע הוא אנרכיסט. הוא גם האמין שמטרות מהפכניות מצדיקות שימוש בכל אמצעי, כולל פעולות התנקשות. למרות שמוסט עצמו מעולם לא פעל באלימות, הוא הוביל רבים אחרים לבצע תעמולה של המעשה ולתקופה מסוימת נחשב ל'איש המסוכן ביותר באמריקה', אם כי הוא צמצם את התמיכה שלו באלימות לאחר אירועי היימרקט.

## דיונים מאוחרים
ממוזער|ההתנקשות בנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי
הדיכוי הפוליטי של תנועות אנרכיסטיות ותנועות פועלים לאחר כמה פיגועים והתנקשויות, תרם ככל הנראה להתרחקות מפרקטיקה של תעמולה באמצעות מעשה. פירוק התנועה הסוציאליסטית הצרפתית לקבוצות רבות, ולאחר דיכוי הקומונה הפריזאית ב-1871 גם הוצאה להורג וגירוש של רבים מהקומונרים למושבות עונשין, הובילו רבים לאנרכיזם אינדיבידואליסטי.

אנרכיסטים מאוחרים יותר שתמכו בתעמולה של המעשה היו בין השאר האנרכיסט הגרמני גוסטב לנדאואר, והאיטלקי לואיג'י גלאני. לפי לנדאואר, "תעמולה של המעשה" פירושה יצירת צורות וקהילות חברתיות ליברטריאניות שיעוררו השראה באחרים לשנות את החברה. גלאני, אולי התומך הבולט ביותר בתעמולה של המעשה מתחילת המאה ועד סוף מלחמת העולם הראשונה, התגאה בגלוי בתיאור של עצמו כחתרן, תעמולן מהפכני ותומך בהפלה אלימה של ממשלה ומוסדות מבוססים באמצעות "פעולה ישירה", כלומר, פיגועים והתנקשויות. בין השאר, הוא כלל במאמריו נוסחה לניטרוגליצרין. את השפעתו העצומה ביטא אחד מחסידיו שאמר: "שמעת את גלאני מדבר, והיית מוכן לירות בשוטר הראשון שראית".

ב-1911, לאון טרוצקי גינה מעשי אלימות אישיים של אנרכיסטים ככאלו שנותנים תירוץ לדיכוי מדינתי. "הנביאים האנרכיסטים של 'תעמולה של המעשה' יכולים להתווכח כמה שירצו על העלאת ההשפעה והממריץ של מעשי טרור על ההמונים", כתב ב-1911, "שיקולים תאורטיים וניסיון פוליטי מוכיחים אחרת". גם ולדימיר לנין הסכים איתו, וראה במעשי טרור של אנרכיסטים בודדים תחליף לא יעיל לפעולה מתואמת של המונים ממושמעים. גם לנין וגם טרוצקי הכירו בצורך במרד אלים ורצח שישמשו כזרז למהפכה, אך הבחינו בין ההתנקשויות ופיגועים אקראיים שבוצעו על ידי תומכי תעמולה של המעשה, ובין אלימות מאורגנת שתואמה על ידי חזית מהפכנית מקצועית ששימשה למטרה זו.

## פעולות בולטות
ציר זמן של פעולות משמעותיות שתוארו כ"תעמולה של המעשה" מאז המאה ה-19.
* **17 בפברואר 1880** –  פוצץ חלק מארמון החורף בניסיון להתנקש באלכסנדר השני, קיסר רוסיה. למרות שהצאר נמלט ללא פגע, שמונה חיילים נהרגו ו-45 נפצעו. בהתייחסו להמצאת הדינמיט ב-1862, ההיסטוריון בנדיקט אנדרסון ציין כי עם ההתקפה על ארמון החורף, "המצאתו של נובל הגיעה לפוליטיקה". חלטורין נתלה ב-1882 בהוראת בנו ויורשו של אלכסנדר, אלכסנדר השלישי.
* **13 במרץ 1881** – אלכסנדר השני מרוסיה נהרג מפצצה שהונחה על ידי נרודניה ווליה.
* **23 ביולי 1892** – אלכסנדר ברקמן ניסה להרוג את התעשיין האמריקאי  כנקמה על שכירת בלשי פינקרטון לפזר את , מה שהוביל למותם של שבעה שובתים שהיו חברים באיגוד עובדי הברזל והפלדה. למרות שנפצע קשה, פריק שרד, וברקמן נעצר ולבסוף נידון ל-22 שנות מאסר.
* **9 בדצמבר 1893** –  זרק  באספה הלאומית הצרפתית ופצע אדם אחד. לאחר מכן הוא נידון למוות והוצא להורג בגיליוטינה ב-4 בפברואר 1894, כשהוא צועק "מוות לחברה הבורגנית ותחי האנרכיה!"
* **24 ביוני 1894** – האנרכיסט האיטלקי  דוקר למוות את מארי פרנסואה סדי קארנו, נשיא צרפת. קסריו הוצא להורג ב-15 באוגוסט.
* **7 ביוני 1896** – 12 אנשים נהרגו ו-44 נפצעו בפיגוע באמצעות פצצה בתהלוכה בברצלונה.
* **8 באוגוסט 1897** –  יורה למוות בראש ממשלת ספרד אנטוניו קאנובס דל קסטיו באתר נופש. אנג'וליו מוצא להורג ב-20 באוגוסט.
* **10 בספטמבר 1898** – לואיג'י לוקני דוקר למוות את אליזבת, נסיכת בוואריה, רעייתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. לוקני נידון למאסר עולם ולבסוף התאבד בתאו.
* **29 ביולי 1900** – גאטנו ברשי ירה למוות באומברטו הראשון, מלך איטליה, כנקמה על מהומות מילאנו. עקב ביטול עונש המוות באיטליה, ברשי נידון לעבודת עונשין לכל החיים באי סנטו סטפנו, שם נמצא מת פחות משנה לאחר מכן.
* **6 בספטמבר 1901** – ליאון צ'ולגוש יורה למוות בנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי מטווח אפס בתערוכת פאן-אמריקן בבאפלו, ניו יורק. מקינלי מת ב-14 בספטמבר, וצ'ולגוש מוצא להורג בכיסא חשמלי ב-29 באוקטובר.
* **15 בנובמבר 1902** –  מנסה לרצוח את לאופולד השני, מלך הבלגים בחזור ממיסת רקוויאם לאשתו, מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה. שלוש היריות מפספסות את עגלת המלך, ורובינו נתפס על ידי ההמון ונלקח למעצר. הוא נידון למאסר עולם ומת בכלא בשנת 1918.
* **21 ביולי 1905** – חברי הפדרציה המהפכנית הארמנית מנסים להתנקש בסולטאן האימפריה העות'מאנית עבדול חמיד השני, אך הפצצה פספסה את מטרתה, ובמקום זאת הרגה 26 אנשים ופצעה 58 נוספים. אחד הקושרים, האנרכיסט הארמני , נהרג במהלך התכנון. האנרכיסט הבלגי  וכמה מחבריו נעצרו והורשעו על חלקם בקשר.
* **31 במאי 1906** – האנרכיסט הקטלוני מטאו מורל מנסה להרוג את אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד ואת המלכה ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג מיד לאחר נישואיהם על ידי השלכת פצצה לתהלוכה. המלך והמלכה לא נפגעו, אך 24 עוברי אורח וכמה סוסים נהרגים ולמעלה מ-100 בני אדם נפצעים. מורל נתפס יומיים לאחר מכן ומתאבד בזמן שהועבר לכלא.
* **1 בפברואר 1908** –  ו יורים למוות בקרלוש, מלך פורטוגל ובבנו, יורש העצר לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל, בהתאמה, במסגרת רצח מלך פורטוגל ויורשו ב-1908. גם בויסה וגם קוסטה, שמזדהים עם תנועה רפובליקנית בפורטוגל הכוללת אלמנטים אנרכיסטיים, נורו למוות על ידי שוטרים.
* **15 ביוני 1910** – האנרכיסט הבוסני בוגדן ז'רייץ' מנסה להתנקש במושל בוסניה והרצגובינה מריאן ורשנין, אך נכשל ובהמשך מתאבד.
* **14 בספטמבר 1911** – דמיטרי בוגרוב יורה בראש ממשלת רוסיה פיוטר סטוליפין בבית האופרה של קייב, בנוכחות ניקולאי השני, קיסר רוסיה ושתי בנותיו, הדוכסיות הגדולות אולגה וטטיאנה. סטוליפין מת ארבעה ימים לאחר מכן, ובוגרוב נתלה ב-28 בספטמבר.
* **12 בנובמבר 1912** – האנרכיסט  יורה למוות בראש ממשלת ספרד  מול חנות ספרים במדריד ומתאבד.
* **9 בפברואר 1913** – שלושה איכרים מתנקשים בנשיא אל סלוודור  באמצעות מצ'טות.
* **18 במרץ 1913** –  יורה למוות בגאורגיוס הראשון, מלך היוונים בזמן שהמלך היה בטיול סמוך למגדל הלבן של סלוניקי. שינס נתפס ועונה; הוא מתאבד ב-6 במאי בקפיצה מחלון, אם כי ישנה השערה כי הוא הושלך למותו.
* **4 ביולי 1914** – פצצה שהוכנה לשימוש בביתו של ג'ון ד. רוקפלר בטאריטאון, ניו יורק, מתפוצצת מוקדם מדי, והורגת שלושה אנרכיסטים: ארתור קארון, קרל הנסן וצ'ארלס ברג, ואישה חפה מפשע, מרי צ'אבז.
* **16 בספטמבר 1920** – 38 הרוגים ו-400 פצועים בפיגוע בוול סטריט ברובע הפיננסי של מנהטן. האחריות מיוחסת לגאליאנים, ובמיוחד למהנדס הפצצות העיקרי שלהם, מריו בודה, אם כי הפשע נותר רשמית לא פתור.

## ראו גם
* הדבקה התנהגותית
* מרי אזרחי
* חיקוי פשיעה
* מסה קריטית (סוציולוגיה)
* טרור של השמאל
* שיווי משקל מקוטע בתאוריה החברתית
* טרור סטוכסטי

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:טקטיקות בטרור
קטגוריה:אנרכיזם
קטגוריה:מהפכות