צביה וילנסקי

**צביה וילנסקי** (24 בדצמבר 1907 – 8 באפריל 1995) הייתה אשת חינוך וסופרת ישראלית. כתבה את הספר ללימוד כתיבה בעברית "אלפוני" ובו השיר "דָנָה נָמָה, דָנָה קָמָה", וספרי ראשית קריאה נוספים.
[ממוזער|עטיפת "אלפוני", 1965. איירה: [בינה גבירץ]]
ממוזער|דנה נמה דנה קמה - מתוך "אלפוני", 1965. איירה: בינה גבירץ

## ביוגרפיה
נולדה בשם צביה-אתל (אתק'ה) שיבובסקי בשווינציאן, במחוז וילנה בירת ליטא, אז חלק מפולין. שפת אמה והשפה שאהבה יותר מכול עד סוף חייה הייתה יידיש, אבל כבר כשהייתה ילדה החלה ללמוד את השפה העברית והתאהבה בה. כשהתבגרה הוכשרה להוראה בסמינר של "תרבות", רשת בתי ספר עבריים-ציוניים בליטא ופולין, ומיד כשסיימה את הלימודים הפכה למורה. במשך 12 שנים לימדה בבית הספר לדוגמה שליד הסמינר "תרבות", ושימשה במקצוע זה גם לאחר שעלתה לישראל ועד סוף ימיה.

בשנת 1930 נישאה לחיים וילנסקי, שהכירה בסמינר למורים. הוא נסע ללמוד הנדסה בצרפת וחזר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בשנת 1941 הם נמלטו מווילנה, שהייתה כבר בסכנת כיבוש, אל תוככי רוסיה. בעלה גויס לצבא הרוסי והיא נשארה לשרוד את הקשיים לבדה עד שנפצע ושוחרר. במשך כל שנות המלחמה ובהיעדר בן זוג התפרנסה סווטלנה אברמובנה, כך נקראה צביה וילנסקי ברוסיה, מהוראה. היא הייתה מורה מוערכת, למרות יהדותה הגלויה.

עם תום המלחמה החל מסעם של הזוג וילנסקי חזרה אל וילנה, ובדרך כמו לפני ואחרי המלחמה, עבדו כמורים בכל מקום שהיה בהם צורך. בזמן ששהו בעיירה נובוגרודק למשך תקופה ולימדו שם, שמעה צביה על ילדה יהודייה ששרדה בדרך נס ונמצאת בבית היתומים כבר שנתיים. בני הזוג אימצו את הילדה, ששמה בלידתה היה הדסה הרכבי, בבית היתומים גלינה ולאחר אימוצה גליה וילנסקי. במשך כמעט שנתיים נדדו השלושה ברחבי אירופה. בשנת 1947 עלו על ספינה לישראל.

כשהגיעה צביה וילנסקי עם משפחתה לארץ, שמעה שבכפר סבא יש צורך במורים ועברה להתגורר בעיר. היא החלה ללמד בבית הספר היסודי "אוסישקין", ושם לימדה בכיתות הנמוכות קריאה וכתיבה עד יום פרישתה לגמלאות.
וילנסקי לימדה בשיטה שפיתחה, "שיטת העיצורים", ששורשיה בצורת לימוד הקריאה ב"חדר": לומדים את צורת האות, את הניקוד ואת החיבור ביניהם. לדוגמה: "קמץ אלף - אָ". וילנסקי שיכללה את השיטה הזו, חיברה אותה להקשרים ישראליים, וכך בא לעולם קטע הקריאה "דָנָה נָמָה, דָנָה קָמָה". מאז השיטה חיה וקיימת בספר "אלפוני", בקופסת "סִפרוני" שיצאה כמה שנים אחריו, ובספרים וספרונים נוספים לקוראים המתחילים.

וילנסקי התיישבה בלילות בביתה וכתבה את השיטה שלה כדי להפוך אותה לספר. עם כתב היד הזה היא פנתה אל הוצאות ספרים רבות, ולבסוף קיבלה את כתב היד שרה ברש, בתה של ברכה פלאי, בעלת הוצאת מסדה. כדי להעניק לספר את חותמת הכשרות המקצועית צורפו לרשימת הקרדיטים, לצידה של צביה וילנסקי, שהייתה עדיין מורה אלמונית, גם זלמן אריאל ונתן פרסקי - שניהם מחנכים וסופרים ידועים, מתוך כוונה לקדם את הספר במשרד החינוך. הספר יצא לאור בשם "אלפוני", ובתוך זמן קצר הפך לספר לימוד הקריאה הרשמי של ילדי ישראל. גם כשחלפו השנים והספר יצא מתוכנית הלימודים, וגם כששיטות אחרות באו והלכו, פנו אליו הורים ומורים רבים. לאחר שהוצאת מסדה נסגרה, עברו הזכויות על "אלפוני" ו"ספרוני" ידיים רבות.

עם פרישתה לגמלאות הקדישה וילנסקי את כל זמנה ומרצה לספרי הלימוד והחינוך שלה. כמו כן תרגמה ועיבדה סיפורים רוסיים, ובעיקר סיפורים לילדים בראשית קריאה, וגם התנדבה לספר לילדים סיפורים בספרייה העירונית של כפר סבא.

## רשימת ספריה
כל ספרי צביה וילנסקי יצאו לאור בהוצאת "מסדה".
* "אלפוני", שני חלקים, (1965) (עם נתן פרסקי וזלמן אריאל), כולל חוברות עבודה בשנים מאוחרות יותר.
* סדרת "סִפרוני", (1968–1971).
* חוברות לקוראים המתחילים, ערוכות בשישה שלבי קריאה, בהן: "נחום תקום," "העכברון החכם ," "כיצד גדלה רותי," "עוגה ליום הולדת", "אהובה עוזרת לסבתא", "מעשה בדובון שלא רצה לישון", "החתלתולה ופקעת החוטים", "הדובון והקיפוד", "חתלתול בתוך ילקוט", "אודי חמודי", ועוד, (1976).
* חוברות סיפורים: "גוזן העצלן", "הדב החמדן", "השפן והגזר", "ידיד נאמן", "יפרח המלוכלך", "כיצד גדל החתלתול", "ליאור והציפור", "תות לאמא", ועוד.
* סדרת "תמונות מספרות" (בחלקה עם נתן פרסקי), בתבנית אלבומית מהודרת.
* "הספר שלי" - ספר הבית לכיתה א', (1972).
* "הסיפורים שלי", (1979).
* "החידות שלי", (1980).
* "האגדות שלי", (1981).

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:נשות חינוך ישראליות
קטגוריה:מורות לעברית
קטגוריה:סופרות ישראליות
קטגוריה:כפר סבא: אישים
קטגוריה:ילידות 1907
קטגוריה:נפטרים ב-1995