Made in England

***Made in England*** (בתרגום חופשי: **תוצרת אנגליה**) הוא אלבום האולפן ה־24 של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־17 במרץ 1995. הפיקו אותו גרג פני וג'ון עצמו, אלבום האולפן הראשון מאז  (1986) ללא כריס תומאס בהפקה. הוא גם האלבום האחרון בהשתתפות נגן כלי ההקשה ריי קופר, עד חזרתו ב־"Wonderful Crazy Night" (2016). בוב בירץ'  הצטרף כבסיסט באולפן ובהופעות והמשיך בתפקידו עד מותו ב־2012.

"Made in England" היה האלבום הראשון של ג'ון שיצא לאור בחברת "PolyGram" , שהוציאה אותו בלייבלים "רוקט"–"איילנד".

השיר "Please" זכה לגרסת כיסוי של זמרת הבלוגראס רונדה וינסנט  וזמרת הקאנטרי דולי פרטון, לכבוד הוצאת אלבומי ההוקרה לג'ון ולטופין "Revamp" ו־"Restoration"  ב־2018.

## רקע
ג'ון רצה להוציא את האלבום הטוב ביותר מזה זמן, ולשם כך ניסה לשחזר את הרגלי וסביבת העבודה שלו מימי שיא הצלחתו במחצית הראשונה של שנות ה־70. הוא זנח את תכנות התופים, בו עשה שימוש נרחב באלבומי האולפן הקודמים (ובאופן בולט במיוחד באלבום האולפן הקודם, "The One") וחזר לעבוד עם המעבד פול בקמסטר, לראשונה מאז "A Single Man" שמ־1978, זאת בנוסף לעבודתו עם ריי קופר ועם הגיטריסט . ברני טופין הוטס מקליפורניה כדי לכתוב את מילות השירים באולפן, כפי שנעשה באלבומים המוקדמים של השניים. דמיון נוסף לאלבומיו המוקדמים היה בכך שגם אלבום זה תואר כ"אלבום להקה" שבו חברי הלהקה, ובעיקר ג'ונסטון, תרמו תרומה משמעותית לצליל האלבום. ג'ון ויתר באלבום זה על שירותיו של המפיק כריס תומאס, שהשתתף בפסקול "מלך האריות", ובחר לעבוד עם גרג פני, שהיה צופה צעיר בהכנת "Goodbye Yellow Brick Road".

ג'ון זנח באלבום זה את מנהגו הישן להקליט את תפקידי הזמרה והפסנתר שלו ולהשאיר את כל השאר למפיק, והיה מעורב בכל תהליכי ההפקה, כולל אובר-דאבינג, תפקידי הבס והגיטרה וכדומה. היה זה משום שהרגיש שבעבר הוויתור שלו על מעורבות בהפקה גרם לתוצאות שלא היה שלם איתן: בעיות סאונד לא פתורות ושירים שהוכנסו לאלבומים אף על פי שהעדיף שלא להכניס אותם. על תפקידו המשמעותי באולפן קיבל קרדיט כמפיק במשותף עם פני. ג'ון נהנה להקליט באולפני AIR  שבלונדון: , סיפר. 20 שירים הוקלטו במהלך ההקלטות, אך רק 11 נכנסו לגרסה הסופית. האלבום תוכנן להיקרא כשם הסינגל הראשון, "Believe", אך ג'ון שינה את דעתו ברגע האחרון, משום שחשב ש־"Believe" נשמע "מיסטי מדי".

הוצאת האלבום התעכבה עקב ההצלחה הגדולה של "מלך האריות" (והפסקול שלו), שקדם לו. משום מכך האלבום יצא לאור כשנה לאחר הקלטתו, ועדיין קיבל רוח גבית מהצלחת הפסקול, שכללה פרסי אוסקר וגראמי שג'ון זכה בהם, ומהפרסום שזכה לו בעקבותיו. כתוצאה מכך, האלבום נכנס למקום ה־13 בהופעת הבכורה שלו בבילבורד 200 – הבכורה המוצלחת ביותר במצעד זה לאלבום של ג'ון מאז "Blue Moves" שמ־1976.

האלבום הושפע ונעשו בו מחוות ללהקת "הביטלס" ולג'ון לנון: שמות שירי האלבום תוכננו מלכתחילה על ידי ברני טופין להיות כולם בני מילה אחת (למשל, "Made in England" תוכנן להיקרא "England"), השפעה מתקליט הסולו הראשון של לנון, "John Lennon/Plastic Ono Band" (בו היו כמה שירים ששמותיהם בני מילה אחת). ג'ון אמר למפיק גרג פני: . השיר "Latitude" התבסס על שירי "הביטלס" "You've Got to Hide Your Love Away" ו־"For No One", ומשום כך נעשתה פנייה לג'ורג' מרטין, שגם היה הבעלים של אולפני AIR , שם הוקלט האלבום, בבקשה לבצע את עיבודי הקרנות וכלי הקשת בשיר, פנייה לה נענה מרטין בחיוב. אקורד הפתיחה של "Made in England" הוא מחווה לשיר "הביטלס" "A Hard Day's Night" והפזמון של "Please" מזכיר במכוון את "Please Please Me". ג'ון טען שהמוזיקה של "Believe" היא "לנונית".

ג'ון ביצע את "Believe" בהופעת בכורה בערב הראשון של סיבוב ההופעות שלו עם ריי קופר בפיניקס שבאריזונה, חמישה חודשים לפני היציאה הרשמית של הסינגל. "Believe" הגיע למקום ה־15 בבריטניה ולמקום ה־13 בבילבורד הוט 100 בארצות הברית, והיה הסינגל היחיד מהאלבום שהגיע לטופ 20 במצעד זה. במהלך נובמבר, ג'ון הופיע בברזיל, ארגנטינה, צ'ילה, פרו, שווייץ, פולין, צרפת, איטליה, בריטניה ויפן, ובארצות נוספות חודשיים לאחר מכן. כמה משירי האלבום נכללו ברשימת השירים של סיבוב ההופעות, בכללם "Believe", "Made in England", "Pain", "Lies" ו־"Blessed".

הסיום המקורי שתוכנן לשיר "Belfast" היה שג'ון שר את השורה האחרונה, "Belfast". בריאיון למגזין המעריצים "East End Lights", סיפר המעבד פול בקמסטר שהוא חשב שלשיר מתאים סיום מרומם יותר וכתב את סיומת השיר, שנשמעה לדעתו "כאילו נוגנה בפאב אירי בהמשך הדרך". נמסר שג'ון היה חשדני בתחילה לגבי הרעיון, אך בקמסטר סיפר שהוא שינה את דעתו לאחר שהקשיב לקודה שכתב, ואישר אותה לגרסה הסופית.

כחלק מקידום האלבום, ג'ון וטופין ערכו ערב חתימות נדיר במגדלי טאוור בלוס אנג'לס.

## ביקורת

ויליאם רלמן, מבקר "AllMusic", כתב ש"ג'ון נשאר ג'וקבוקס מוזיקלי: ל־'Please' יש ריף גיטרה מאנפף שנשמע כמו 'המחפשים' מסביבות 1965, בעוד שהקלידן האורח פול קאראק מביא תחושת  מלאת סול ל־'Man'". רלמן מציין ש"ההשפעה הקולית המרכזית של ג'ון נשארת, כרגיל, ג'ון לנון, במיוחד בסינגל הראשון, 'Believe', שבו גם המילים מהדהדות את הנימה של כמה מבלדות הסולו של לנון". לגבי כותב המילים, ברני טופין, מציין רלמן שבאלבום הזה הוא אישי באופן שחורג מהרגלו, וש"ג'ון לא משקיע יותר מדי עבודה בניסיון להעביר את התחושה של המילים, אף כי הוא נשמע זועם וכבד ראש לסירוגין, כפי הנדרש מהמילים, אם כי אף פעם לא באופן שמפריע לזרימה המלודית". רלמן מוסיף שכרגיל טופין מעוניין יותר בצליל של המילים מאשר במשמעות שלהן, אך במקרה הזה זה דווקא לטובה.

מארק קארו מ"שיקגו טריביון" כתב שג'ון נכנס לשלב האולטרא מקצועני בקריירה שלו, "בו כל אלבום מגיע מלא בסימני ההיכר שלו: מלודיות ועיבודים במלוא פריחתם, וקול חזק ובטוח. הבלדות לרוב נוהגות לפי התבנית של 'Don't Let the Sun Go Down on Me' [...] 'Believe' נשמע כמו אחד האפוסים שלו משנות ה־70 [...] 'Man' מוסיף כמה נגיעות גוספל לנוסחה. השירים הקצביים לרוב מוכיחים שלהקת נגני אולפן שמכניסים את עצמם לסערת חושים זה לא שווה לרוק אנד רול", אף כי רלמן מחריג מהקביעה הזאת את שיר הנושא, אותו הוא מציין לטובה, בין השאר כי ג'ון באופן חריג מגלה בו רגשות, לאחר שברוב המקרים הוא כופה את שאר הרגשות שלו בסביבה סטרילית.

ג'ים רייברן מ כותב שבשמיעה ראשונה הוא חש ששמע כל אחד מהשירים בעבר, אך "זה לא רע. למעשה, זה טוב", מכיוון שהוא אוהב את מה ששמע מג'ון בעבר. לדעת רייברן רוב השירים מזכירים בסגנונם את שירי אלבום האולפן הקודם, "The One", שלדעתו ניתן לטעון לגביו שהוא האלבום הטוב ביותר של ג'ון מאז שנות ה־70. רייברן שיבח את "Pain", שלדעתו בעל פוטנציאל להיות שיר הופעות גדול. על "Belfast" הוא כותב שיש בו "הרבה תזמורת והרבה חומר טוב". ל־"Man" יש "נגיעות בלוז". ל־"Lies" "סגנון קופצני קצבי". "Latitude" ו־"Please" לדעתו מתאימים שניהם להיות סינגלים ושירי הופעה גדולים. רייברן מסכם שהוא אוהב את הסגנון הישן של ג'ון שבו בשירים רבים משולבת תזמורת, עם הרבה יותר גיטרה שמשולבת עם הפסנתר. .

קן טאקר מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב שב־"Believe" ג'ון "נשמע כן", ו'הצליח שוב
לנצח את הבנאליות המדהימה של מילותיו של ברני טופין וליצור בלדת פופ קליטה". בלדות פופ קליטות הן הכישרון של ג'ון, אבל . טאקר מזכיר בחיוב את חזרתו של פול בקמסטר, וכותב כי כאשר עבודתו מוּחלת על הלחנים המפולפלים של ג'ון, היא "יוצרת כמה רגעים נעימים: 'Please' מנגן כמו בלדת ביטלס מוקדמת, ויש תמציתיות עפיצה ל־'House' שהופכת אותו לאחד משירי אני־בודד־בבקשה־חבק־אותי הטובים ביותר של ג'ון". טאקר מציין גם את "Pain" כשיר בולט. באופן כללי מציין טאקר שהאלבום מוצא את ג'ון ב, ומוסיף שהוא "מיואש מטופין", אך מחמיא שוב לג'ון.

רוברט הילברן מ"לוס אנג'לס טיימס", כותב שבאלבום  ג'ון וטופין היו שיטתיים בהתקרבות לאלבומי ציוני הדרך שלהם משנות ה־70 יותר מאשר כל האלבומים שמאז "Blue Moves" שמ־1976. הוא מתאר את האלבום כעבודה בעלת , וכותב שברובו הוא .

במגזין "מוזיקה & מדיה" נכתב כי המפיק גרג פני , וש"הבלדה המפוארת 'Believe' כבר שימשה כשטיח האדום שעליו הוא פסע הישר לזרועותיהם של עורכי המוזיקה. מי ייתן והוא יחזור על כך עם 'Latitude', הרצועה ה'פנית' ביותר, שכמו כן ג'ורג' מרטין עיבד אותה".

פיטר גלווין מ"רולינג סטון" כתב שמאז "Blue Moves" שמ־1976, חוסר היציבות של ג'ון גרם להתייחס אליו על בסיס שיר אחר שיר. . את השיר "Please" מתאר גלווין כ"מקסים", שיר "סקסי ורומנטי ככל שיר רית'ם אנד בלוז איטי מלוכלך ומרושע". הוא מוסיף שהאלבום יותר מבוסס גיטרה מאשר כל אלבום מאז "Rock of the Westies" (1975), ושיש בו  (הוא מציין שהרבה מהאלבום הוקלט חי באולפן). . גלווין מציין שירים קצביים יותר, כמו "Pain" ושיר הנושא, ש. בנוגע למילים (אותן כתב טופין), גלווין מבקר את הבנאליות והקלישאות שבכמה שירים, אף שלדעתו על פי רוב טופין "פעל כשורה" עם ג'ון. גלווין מסכם שחרף הבעיות האלה האלבום הוא , אחד שמראה מוזיקאי .

## רשימת השירים

## צדדי ב'

## השמטות
במהלך ההקלטות הוקלטו 20 שירים, רבים מהם הושמטו מהעריכה הסופית: "Building a Bird", "Leaves", "Hell", "Skin", "Tick-Tock", "Undone", "Red", "Live Like Horses", גרסה חלופית ל־"Belfast" וגרסה חלופית ל־"Believe". גרסה של "Live Like Horses" נכללה באלבום האולפן הבא, "The Big Picture". "Red" יצא לימים באלבום האוסף הצרפתי (שהיה אלבום צדקה לאיידס), "Sol En Si". את "Building a Bird" הקליט  לתקליטור שהוציא ב־2001 (ביפן בלבד) "Move the Universe".

## משתתפים
* אלטון ג'ון – זמרה וזמרת רקע, פסנתר (1–7, 9–11), הרמוניום (7), קלידים (8), עיבוד כלי מיתר (9). ג'ון כתב והקליט בשלושה כלי מקלדת: Yamaha grand, Bösendorfer grand ופסנתר חשמלי רולנד.
* גאי בבילון– קלידים, תכנות וזמרת רקע (8), עיבוד כלי מיתר (9)
* טדי בורוויקי – אקורדיון (6)
*  – אורגן האמונד (9)
*  – גיטרה, מנדולינה, בנג'ו, זִמרת רקע (8)
*  – גיטרה בס, זִמרת רקע (8)
* צ'רלי מורגן  – תופים
* ריי קופר – כלי הקשה
* פול ברנן – חמת חלילים, חליל צד (6)
* דרמוט קרהאן – כינור (6)
* פול בקמסטר – עיבוד תזמורתי, ניצוח (1, 3, 4, 6)
* ג'ורג' מרטין – עיבודי כלי קשת וקרנות יער וניצוח (7)
* גאווין רייט  – כנר ראשי (6), ניצוח (9)
* The London Session Orchestra – תזמורת (1, 3, 4, 6, 7, 9)

### הפקה
* אלטון ג'ון – מפיק
* גרג פני – מפיק, מיקסינג
* ג'ון אינגולדסבי– הקלטה, מיקסינג
* אנדי סטריינג' – עוזר מקליט
* כריס בלמן – מאסטרינג ב"ברני גרונדמן מאסטרינג"  (הוליווד, קליפורניה)
* אדריאן קולי – תיאום אולפן
* סטיב בראון – תיאום אלבום
* פט מילס – טכנאי תופים וגיטרה
* ביל האריסון – טכנאי כלי הקשה
* גרג גורמן – צילום
*  – עיצוב
* ג'ון ריד  – ניהול

## פרסים ומועמדויות
### פרסי גראמי

### פרסי המוזיקה האמריקאית

## סינגלים
* מיקומי שיא במצעדים שבועיים נבחרים

## מצעדים
### מצעדים שבועיים

### מצעדים שנתיים

## נתוני מכירות

## קישורים חיצוניים

## ביאורים

## הערות שוליים

קטגוריה:אלבומים באנגלית
קטגוריה:אלבומי אלטון ג'ון
קטגוריה:אלבומי זהב בממלכה המאוחדת
קטגוריה:אלבומי פלטינה בארצות הברית
קטגוריה:אלבומי פלטינה כפולה ומעלה בקנדה