ויליאם בלאונט

**ויליאם בלאונט** (באנגלית: **William Blount**; 6 באפריל 1749 – 21 במרץ 1800) היה פוליטיקאי, בעל אדמות ואב מייסד אמריקאי שהיה אחד החותמים על חוקת ארצות הברית. הוא היה חבר במשלחת קרוליינה הצפונית בוועידת החוקה של 1787 והוביל את המאמצים של קרוליינה הצפונית לאשרר את החוקה ב-1789 בוועידת פאייטוויל. לאחר מכן הוא שימש כמושל היחיד של הטריטוריה הדרום-מערבית ומילא תפקיד מוביל בסיוע לטריטוריה להתקבל לאיחוד כמדינת טנסי. הוא נבחר לאחד מהסנאטורים הראשונים של טנסי בארצות הברית ב-1796, וכיהן עד שגורש בשל בגידה ב-1797.

בלאונט, שנולד למשפחה בולטת בקרוליינה הצפונית, שימש כמנהל שכר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית. הוא נבחר לבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית ב-1781, שם נשאר בתפקיד זה או אחר במשך רוב העשור, למעט שתי קדנציות בקונגרס הקונטיננטלי ב-1782 וב-1786. בלאונט דחף את המאמצים בבית המחוקקים לפתוח את האדמות ממערב לאפלצ'ים להתיישבות. כמושל הטריטוריה הדרום-מערבית, הוא ניהל משא ומתן על הסכם הולסטון ב-1791, והביא אלפי דונמים של אדמות אינדיאניות תחת שליטה אמריקאית.

כספקולנט קרקעות אגרסיבי, בלאונט רכש בהדרגה מיליוני דונמים בטנסי ובמערב הטרנס-אפלאצ'י. בנוסף, היו בבעלותו גם עבדים. השקעות הקרקע המסוכנות שלו הותירו אותו בחובות, ובשנות ה-90 של המאה ה-18, הוא קשר קשר מרצונו שבריטניה הגדולה תשתלט על לואיזיאנה ופלורידה בשליטה ספרדית בתקווה להגביר את מחירי הקרקע המקומיים. כשהמזימה נחשפה ב-1797, הוא גורש מהסנאט והפך לנבחר הציבור הפדרלי הראשון שעמד בפני הדחה. עם זאת, בלאונט נשאר פופולרי בטנסי וכיהן בסנאט של המדינה במהלך השנים האחרונות לחייו.

## ביוגרפיה
### ראשית חייו
בלאונט נולד ב-6 באפריל 1749, ביום ראשון של חג הפסחא ברוזפילד, ביתו של סבו מצד אמו, ג'ון גריי, בווינדזור, פרובינציית קרוליינה הצפונית.   הוא היה ילדם הבכור של ג'ייקוב בלאונט (1726–1789) וברברה גריי בלאונט. בני בלאונט עלו בהדרגה לגדולה במחצית הראשונה של המאה ה-18, כאשר סבו ואביו של ויליאם בנו בהתמדה את הון המשפחה. בשנים שלאחר לידתו של ויליאם, ג'ייקוב בלונט בנה מטע, בלאונט הול, במחוז פיט, קרוליינה הצפונית.
ימין|ממוזער|209x209 פיקסלים| סמלו של ויליאם בלאונט
ימין|ממוזער|210x210 פיקסלים| בלאונט הול, בית ילדותו של ויליאם בלאונט

מחוץ למורים, לוויליאם ולאחיו הייתה השכלה פורמלית מועטה, אך הם היו מעורבים במיזמים העסקיים של אביהם בגיל צעיר. ג'ייקוב בלאונט גידל בעלי חיים, כותנה וטבק, ייצר טרפנטין והפעיל טחנה ומסלול מרוצי סוסים עבור הקהילה המקומית.  רכישות הקרקע שלו, שהיו מורכבות מכמה אלפי דונמים עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-18, לימדו את בניו את פוטנציאל הרווח של ספקולציות אגרסיביות בקרקע

במהלך התקוממות הרגולטורים של סוף שנות ה-1760 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-18, בני בלאונט נשארו נאמנים לממשלת קרוליינה הצפונית. ג'ייקוב בלאונט, שופט שלום, סיפק לצבאו של המושל ויליאם טריון אספקה בזמן שצעד כדי להביס את הרגולטורים בקרב אלמנס ב-1771. וויליאם בלאונט, יחד עם אחיו ג'ייקוב וג'ון גריי בלאונט, היו בין חייליו של טריון, אם כי הם ראו מעט פעולה.

### המהפכה האמריקאית
ממוזער| רידינג בלאונט
כשהמתחים התגברו בין בריטניה הגדולה לשלוש עשרה המושבות בשנות ה-1770, משפחת בלאונט התיישרה בהדרגה עם המטרה הפטריוטית. באפריל 1776, ג'ייקוב בלאונט מונה למנהל השכר של הרגימנט השני של קרוליינה הצפונית, ויליאם בלאונט מונה למנהל השכר של חטיבת מחוז ניו ברן של המיליציה של קרוליינה הצפונית בחודש שלאחר מכן. אחיו של ויליאם, רידינג ותומאס בלאונט, קיבלו נציבות בצבא הקונטיננטלי. הבלאונטים סיפקו אספקה לצבא הקונטיננטלי ולמיליציות, והם הרוויחו הן כלכלית והן פוליטית מהמלחמה. הם גם החלו להסתכל מערבה, כאשר ג'ון גריי בלאונט רכש חלק מרכישת טרנסילבניה של ריצ'רד הנדרסון באמצע 1776.

בדצמבר 1776, ויליאם בלאונט מונה לתפקיד המנהל של רגימנט קרוליינה הצפונית השלישי ובילה את החודשים הראשונים של 1777 עם היחידה כשצעדה צפונה כדי להצטרף לכוחותיו של ג'ורג' וושינגטון בהגנה על פילדלפיה. בנובמבר 1777, יריבים פוליטיים בבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית הסירו את בלאנט כמנהל שכר, למרות שהוא הוחזר לתפקיד באפריל 1778. הוא עזר בארגון רגימנטים להגנה על צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שנפלה בידי הבריטים ב-1780 במהלך המצור על צ'ארלסטון. אחיו של ויליאם, תומאס, נלכד במהלך המצור.

בתחילת 1780, מונה בלאונט לנציב הרשמי של הגנרל הורשיו גייטס, שהגיע לקרוליינה הצפונית כדי לפקד על כוחות הפטריוטים בדרום.  בלאונט נכח בתבוסתו של גייטס בקרב קמדן באוגוסט 1780 ובבלבול הקרב הפסיד 300,000 דולר שנועדו לשמש לתשלום לחיילי הפטריוט.

### פוליטיקה של קרוליינה הצפונית והקונגרס הקונטיננטלי
[ממוזער|[סצנה ממעמד החתימה על חוקת ארצות הברית, ציור משנת 1940 מאת הווארד צ'נדלר כריסטי]]
ממוזער| ויליאם בלאונט, מספר 18
בסוף 1779, בלאונט התמודד על המושב הפנוי בבית הנבחרים של ניו ברן נגד ריצ'רד דובס ספייט בקמפיין שתואר על ידי הביוגרף של בלאונט, ויליאם מאסטרסון, כ"אלים בעידן של בחירות עזות". ספייט ניצח בפער זעום, אבל בלאונט שכנע בהצלחה את פקידי הבחירות שהתרחשה הונאת בוחרים, והבחירות בוטלו. בשבועות שלאחר קרב קמדן, בלאונט שוב רץ על המושב והפעם הצליח. הוא תפס את מקומו בבית הנבחרים בינואר 1781.

במאי 1782, בלאונט נבחר לאחד מארבעת הנציגים של קרוליינה הצפונית לקונגרס הקונטיננטלי. בישיבת הקונגרס ב-1782, בלאונט עזר להביס מס בחירות ומס אלכוהול והתנגד לצמצום הצבא. הוא גם הסכים לשקול חוק ביטול קרקעות כדי לספק את חוב המס האדיר של קרוליינה הצפונית המגיע לקונפדרציה. בלאונט עזב את פילדלפיה בינואר 1783 והתפטר מהקונגרס שלושה חודשים מאוחר יותר כדי לקבל מינוי לוועדת ההיגוי של בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.

במהלך הישיבות של הבית ב-1783 וב-1784, בלאונט הציג כמה הצעות חוק שיתבררו כקריטיות בהיסטוריה המוקדמת של מה שהיא כיום טנסי. הצעת חוק אחת, המכונה "חוק תפיסת קרקעות", פתחה את אדמות המדינה ממערב לאפלצ'ים (כלומר, החלקים של טנסי שאינם תחת התחום האינדיאני) להתיישבות. אדם אחד שניצל את החוק הזה היה קפטן המיליציה ג'יימס וייט, שרכש שטח אדמה שלימים יהפוך לנוקסוויל, טנסי. הצעת חוק נוספת הפכה חיילים בעלי שירות צבאי של שנתיים לפחות זכאים למענקי קרקע.  חלק מהחיילים השתמשו במענקים שלהם כדי לרכוש קרקע בעמק טנסי, בעוד שאחרים מכרו את המענקים שלהם לבני בלאונט ולספקולנטים אחרים בקרקע. ב-1784, בלאנט נתן חסות להצעת חוק להקמת העיר נאשוויל במה שהיה אז ההתנחלויות בקמברלנד.

ביוני 1784, בלאונט העניק חסות להצעת חוק נוספת קריטית לתחילת ההיסטוריה של טנסי - הצעת חוק הקוראת להעביר את אדמות קרוליינה הצפונית ממערב לאפלצ'ים (כלומר, טנסי המודרנית) לקונגרס הקונטיננטלי כדי לספק את חלקה של המדינה בנטל המס של המדינה. הצעת החוק הייתה במחלוקת חריפה אך עברה בהפרש של 52-43.  מתנגדי הוויתור השיגו שליטה בבית הנבחרים וביטלו את החוק באוקטובר, אך לא לפני שתנועה של תושבי עמק טנסי להקים מדינה נפרדת, הידועה בשם מדינת פרנקלין, צברה תאוצה. חבר של מושל קרוליינה הצפונית ריצ'רד קאסוול ושל מנהיג מדינת פרנקלין ג'ון סווייר, בלאנט התלבט בנושא פרנקלין במשך ארבע השנים הבאות.

למרות תקלת הוויתור, בלאנט נבחר לקונגרס הקונטיננטלי לישיבת 1785. אולם כשהתכונן לעזוב, הגיעה ההודעה שהקונגרס מינה ועדה לנהל משא ומתן על הסכם חדש, שנודע בסופו של דבר בשם הסכם הופוול, עם השבטים הדרומיים. מחשש שהאמנה החדשה תהיה שלילית לקרוליינה הצפונית, בלאונט, בברכתו של המושל קאסוול, פנה דרומה בתקווה לנהל משא ומתן על הסכם נפרד למדינה. עם זאת, הוא הגיע מאוחר מדי, ואמנת הופוול שנחתמה על ידי הנציבים החזירה לאינדיאנים חלק נכבד מאדמות המערב שנתבעו על ידי ספקולנטים בקרוליינה הצפונית. מחשש לתגובת נגד בבית הנבחרים, בלאונט רק חתם על האמנה כעד.

במרץ 1786 מיהר בלאונט לניו יורק כדי לתפוס את מקומו בקונגרס הקונטיננטלי, בתקווה למנוע את אשרור הסכם הופוול, אך שוב הגיע מאוחר מדי, והאמנה אושררה. מאוכזב, הוא הלך הביתה, אבל עם כעס גובר על טיפולו בהסכם הופוול, הוא חזר לקונגרס הקונטיננטלי בנובמבר 1786. במרץ 1787, בלאונט נבחר לאחד מחמישה צירים לייצג את קרוליינה הצפונית בוועידה החוקתית בפילדלפיה. בלאונט הגיע לוועידה ב-20 ביוני, לאחר שכבר החלו דיונים. הוא שלח עותק של תוכנית וירג'יניה (שמנוגדת לכללי האמנה), והביע פסימיות בתוצאת האמנה, הוא נשאר רק כמה ימים לפני שנסע לניו יורק כדי להצטרף מחדש לקונגרס הקונטיננטלי בתחילת יולי. הוא נכח בדיון של הקונגרס והעברת תקנות צפון-מערב ושמע את הדו"ח של הנרי נוקס הממליץ על ויתור קרקעות בקרוליינה הצפונית. אולם ב-7 באוגוסט הוא חזר לוועידה בפילדלפיה לדיונים אחרונים. הוא עדיין התלבט מההשלכות של אמנת הופוול, ולכן נזהר מלחתום על המסמך הסופי, אך לבסוף שוכנע על ידי גוברנר מוריס לעשות זאת.

בביטחון שקרוליינה הצפונית תרוויח יותר ממה שהיא תפסיד עם החוקה החדשה, בלאונט חזר הביתה כדי להביא לאשרור החוקה. בלאונט נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית ממחוז פיט בשנים 1788 ו-1789, והוא ובני בריתו הצליחו להתמודד עם ניסיונות של האנטי-פדרליסטים וילי ג'ונס וויליאם לנויר לסכל את אימוץ החוקה החדשה, וקרוליינה הצפונית הצביעה בעד אשרור החוקה בנובמבר 1789. ב-1 בדצמבר הצביע בית המחוקקים של המדינה לוותר על אדמותיו מעבר לאפלצ'ים לממשלה הפדרלית החדשה. בלאונט ניסה להיבחר לאחד ממושבי הפתיחה של הסנאט האמריקאי מקרוליינה הצפונית בנובמבר 1789 אך הובס על ידי בנג'מין הוקינס.

### הטריטוריה הדרום-מערבית
שמאל|ממוזער|210x210 פיקסלים| אחוזת בלאונט, ביתו של ויליאם בלאונט בנוקסוויל, שנבנתה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18
הקונגרס קיבל את הוויתור המערבי של קרוליינה הצפונית, שהורכב מטנסי של ימינו, ב-2 באפריל 1790. במאי, הטריטוריה הדרום-מערבית הוקמה מההפקה החדשה והייתה אמורה להיות מנוהלת לפי תקנות צפון-מערב. ב-8 ביוני מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את בלאונט למושל הטריטוריה החדשה. בלאונט ביקר את וושינגטון במאונט ורנון ב-18 בספטמבר והושבע על ידי שופט בית המשפט העליון ג'יימס אירדל יומיים לאחר מכן.  באוקטובר 1790, הוא הקים בירה זמנית בביתו של ויליאם קוב, רוקי מאונט, בפייני פלטס, טנסי של ימינו, והחל לארגן ממשלה לטריטוריה החדשה.

אנשי הגבול המערביים היו בתחילה סקפטיים כלפי בלאונט, שנתקל במזרח אריסטוקרטי. עם זאת, בלאונט הצליח לרכוש את אמונם על ידי המלצה על ג'ון סווייר וג'יימס רוברטסון כבריגדיר גנרלים של המיליציה הטריטוריאלית, ומינוי לנדון קרטר, סטוקלי דונלסון וג'ילברט כריסטיאן כקולונלים. פרנקליניטים לשעבר שמונו למשרדי ממשלה נמוכים יותר כללו את ג'וזף הארדין, ויליאם קייג', ג'יימס וייט, ד"ר ג'יימס וייט ופרנסיס אלכסנדר רמזי. אחרים שקיבלו מינויים כללו את הנשיא לעתיד אנדרו ג'קסון, המושל לעתיד ארצ'יבלד רואן וקצין הצי ג'ורג' פאראגוט. בלאונט שכר את אחיו למחצה, וילי בלאונט, כמזכיר אישי וגייס את המוציא לאור ג'ורג' רולסטון מפאייטוויל, קרוליינה הצפונית, כדי להקים עיתון לטריטוריה החדשה, המכונה *Gazette*.

בדצמבר 1790, בעקבות נסיעתו לשטחי קמברלנד, הצטרפה אליו משפחתו של בלאונט ב-Rocky Mount. בשנה שלאחר מכן, הוא בחר במצודת ג'יימס וייט, ליד מפגש הנהרות הולסטון והפרנץ' ברוד, כבירה החדשה של הטריטוריה. הוא קרא לבירה "נוקסוויל" על שם הממונה עליו, שר המלחמה של ארצות הברית הנרי נוקס.  לאחר המכירה הראשונית של מגרשים באוקטובר 1791, הוא החל לבנות את אחוזתו בעיר.
שמאל|ממוזער|255x255 פיקסלים|דיוקן של בלאונט מאת אלברט רוזנטל
לאורך כהונתו כמושל, בלאונט נקרע בין אנשי גבולות מערביים זועמים, שדרשו מלחמה נגד אינדיאנים עוינים, לבין מחלקת המלחמה שדחפה בעקביות למשא ומתן שליו עם האינדיאנים. ביוני 1791, הוא ניהל משא ומתן על הסכם הולסטון עם מנהיג צ'רוקי ג'ון ווטס וכמה צ'יפים אחרים, פתרון תביעות קרקע מדרום לפרנץ' ברוד וקיבל אישור לדרך קבועה בין יישובי המזרח של הטריטוריה להתיישבויות של קמברלנד. למרות הסכם זה, התקפות צ'יקמאוגה גברו בשנה שלאחר מכן. מתיישבים מתוסכלים דרשו מהחיילים הפדרליים להתערב, אך מחלקת המלחמה סירבה, והאשימה את המתיישבים בפלישה לאדמות האינדיאנים.

ויליאם קוק, פרנקליני לשעבר, האשים את בלאונט בחוסר הפעולה נגד בני הצ'יקמאוגה והחל לפרסם התקפות נגד בלאונט ב-*Gazette*. בלאונט הגיב בסדרת מאמרים (שפורסמו תחת שמות בדויים) שדחו את קוק וקראו לסבלנות. אולם בעקבות התקפות של בני צ'יקמאוגה נגד תחנת זיגלר ב-1792 ונגד תחנת קאבט ב-1793, בלאונט לא הצליח להכיל את זעמם של אנשי הגבול והזעיק את המיליציה. סווייר הוביל את המיליציה דרומה לתוך ג'ורג'יה ותקף והרס כמה כפרים בצ'יקמאוגה. נוקס קילל את בלאונט בגלל הפלישה וסירב לתת שכר לאנשי המיליציה. בעקבות כך, בלאונט סוף סוף ניהל משא ומתן על שביתת נשק עם הצ'יקמאוגה ב-Tellico Blockhouse ב-1794.

לקראת אמצע כהונתו, החל בלאונט ליישם את הצעדים שנקבעו בתקנות צפון-מערב כדי שטריטוריה תזכה למדינה. אחד הצעדים הללו היה לקרוא לבחירת בית מחוקקים ולהגיש מועמדים למינויים למועצה טריטוריאלית, מה שעשה בלאונט ב-1794 ב-15 בספטמבר 1795, הוא הורה לשריפים המחוזיים לערוך מפקד אוכלוסין. המפקד הציב את אוכלוסיית הטריטוריה על 77,000, הרבה יותר מ-60,000 הדרושים להקמת מדינה. בלאונט הורה לקיים כינוס חוקתי של המדינה בנוקסוויל בינואר 1796, בה השתתף באופן אישי כחלק ממשלחת מחוז נוקס. ממשלת המדינה החדשה התכנסה בסוף מרץ 1796, לפני שהתקבלה רשמית לאיחוד.

בלאונט הבין שיש לו סיכוי קטן להביס את סווייר במרוץ לתפקיד מושל המדינה החדשה, אז הוא ביקש במקום זאת אחד משני המושבים בסנאט של ארצות הברית. הוא קיבל את המינוי הזה (יחד עם ויליאם קוק) ב-30 במרץ 1796, ויצא לפילדלפיה כדי להוביל קמפיין להקמת המדינה של טנסי. אחיו של בלאונט, תומאס (חבר קונגרס מקרוליינה הצפונית), יחד עם ג'יימס מדיסון, שכנעו את בית הנבחרים להצביע בעד קבלתה של טנסי לאיחוד ב-6 במאי. הסנאט הצביע בעד קבלת המדינה החדשה ב-31 במאי.

### קונספירציית בלאונט
במהלך שנות ה-1780 וה-1790, ויליאם בלאונט ואחיו קנו בהדרגה כמויות גדולות של אדמות במערב, ורכשו למעלה מ-2.5 מיליון דונם עד אמצע שנות ה-90. חלק גדול מהאדמה הזו נקנה באשראי, מה שדחף את המשפחה לחובות עמוקים. ב-1795 קרס שוק אדמות המערב, ומחירי הקרקע צנחו. מספר ספקולנטים בקרקעות, כולל מקורבו של בלאונט דייוויד אליסון, פשטו רגל. בלאונט שיתף פעולה עם הרופא מפילדלפיה ניקולס רומיין בניסיון למכור קרקע למשקיעים בריטים, אך מאמציהם לא צלחו.  טימותי פיקרינג, שביזה את בלאונט, החליף את הנרי נוקס כמזכיר המלחמה ב-1795.

לאחר התבוסה של צרפת על ספרד במלחמת הפירנאים, ספקולנטים של קרקעות, שכבר היו על סף הכספים, דאגו שהצרפתים ישיגו בסופו של דבר את השליטה בלואיזיאנה שבשליטת ספרד ויסגרו את הגישה האמריקאית לנהר המיסיסיפי. בתקווה למנוע זאת, בלאנט וחברו, הסוכן האינדיאני ג'ון צ'ישולם, רקחו תוכנית שתאפשר לבריטים להשתלט על לואיזיאנה ופלורידה שבשליטת ספרד, בציפייה שהם בתורם יתנו גישה חופשית הן לניו אורלינס והן לנהר המיסיסיפי. לסוחרים אמריקאים. התוכנית קראה למיליציות טריטוריאליות אמריקאיות, בסיוע הצי המלכותי הבריטי, לתקוף את ניו מדריד, ניו אורלינס ופנסקולה.

כדי לסייע בביצוע התוכנית, בלאונט גייס את רומיין, שמעולם לא הראה יותר מתמיכה פושרת ברעיון, ואת הסוחר מנוקסוויל ג'יימס קארי. צ'ישולם, בינתיים, הפליג לאנגליה כדי לגייס תומכים בריטים לתוכנית. באפריל 1797, קארי היה ב-Tellico Blockhouse ליד נוקסוויל כאשר נתן לסוכן ממשלתי מכתב מבלאונט המתאר את הקונספירציה. הסוכן העביר את המכתב לממונה עליו, קולונל דייוויד הנלי בנוקסוויל, והנלי בתורו שלח אותו לפיקרינג. נלהב מההזדמנות לרסק את בלאונט, פיקרינג העביר את המכתב לנשיא ג'ון אדמס.

לאחר שקבע כי מעשיו של בלאונט, הסנאטור מטנסי, מהווים פשע, אדמס שלח את מכתבו של בלאונט לסנאט, שם הוא הוצג ב-3 ביולי 1797, בזמן שבלאונט יצא לטייל. כשבלאונט חזר, הפקיד קרא את תוכן המכתב בקול כשבלאונט עמד בדממה המום. סגן הנשיא תומאס ג'פרסון שאל את בלאנט אם הוא כתב את המכתב. בלאונט ענה תשובה מתחמקת וביקש לדחות את העניין למחרת, מה שהתקבל. ב-4 ביולי, בלאונט סירב לחזור לסנאט והורה לקוק לקרוא מכתב שביקש שוב זמן נוסף. הסנאט דחה בקשה זו והקים ועדת חקירה. בלאונט שהצטווה להעיד בפני הוועדה, ניסה תחילה לברוח באונייה לקרוליינה הצפונית, אך צירים פדרליים תפסו את הספינה ואת רוב חפציו. ב-7 ביולי, בלאונט, לאחר התייעצות עם עורכי הדין אלכסנדר דאלאס וג'ארד אינגרסול, העיד בפני הוועדה והכחיש את כתיבת המכתב. למחרת, בית הנבחרים הצביע 41 מול 30 לקיים דיונים להדחה, והסנאט הצביע 25 מול 1 כדי "להפקיע" את מושבו של בלאנט, ולמעשה הדיח אותו, כאשר הנרי טאזוול היה היחיד שהתנגד.
[שמאל|ממוזער|210x210 פיקסלים| ציור המתאר קטטה בין חברי הקונגרס [מת'יו ליון ורוג'ר גריסוולד, שהתקיימה באחד מהדיונים להדחה של בלאנט בינואר 1798]]
במקום להמתין למשפט, בלאונט הפקיד ערבות וברח לטנסי. צ'ישולם נשאר באנגליה בכלא לחייבים במשך מספר חודשים והודה בכל התוכנית עם שובו. רומיין נעצר ונאלץ להעיד בפני הוועדה, שם הודה בחלקו בקנוניה. בית הנבחרים המשיך לשקול ראיות להדחתו של בלאונט בתחילת 1798. במושב אחד ב-30 בינואר, פרצה קטטה מוזרה בין שני חברי קונגרס, מת'יו ליון ורוג'ר גריסוולד, בקשר לדיונים. הסנאט התכנס כבית משפט להדחה למשפט ההדחה ב-17 בדצמבר 1798; למרות שבלאונט סירב להשתתף, למרות ביקורו של סמל הסנאט בנוקסוויל, הסנאט שמע טיעונים מעורך הדין שלו, שטען לחוסר סמכות שיפוט מכיוון שבלאונט לא היה קצין במשמעותם. של סעיף II, והוא גם לא היה כעת קצין מאז שגורש וכעת לא החזיק בתפקיד פדרלי. ב-11 בינואר 1799, הסנאט הצביע 14 מול 11 כדי לדחות את ההדחה בשל חוסר סמכות שיפוט. פסק הדין הותיר לא ברור אילו (או שניהם) משני הטיעונים היו דיספוזיטיביים, אם כי הפך מקובל שההדחה לא חלה על סנאטורים.

התפרקות הקונספירציה הרסה את המוניטין של בלאונט ברמה הלאומית וגרמה לשורה של האשמות בין פדרליסטים ואנטי-פדרליסטים. ג'ורג' וושינגטון קרא לצדק מהיר נגד בלאונט וקיווה שהוא "יוחזק בתיעוב על ידי כל האנשים הטובים". אביגיל אדמס כינתה את הקונספירציה "מזימה שטנית" וקוננה על העובדה שלא הייתה גיליוטינה בפילדלפיה. פיקרינג טען שהמזימה הייתה חלק ממזימה צרפתית גדולה יותר והאשים את תומאס ג'פרסון במעורבות. אוליבר וולקוט הציע שהמזימה הייתה ניסיון לסחוט את ספרד.

### אחרית חייו
בעוד המוניטין הלאומי של בלאונט נהרס, הוא נשאר פופולרי בטנסי. עם שובו לנוקסוויל בספטמבר 1797, הוא הוצג בניצחון בעיר על ידי תהלוכה צבאית בראשות ג'יימס וייט וג'יימס סטיוארט. רוב בעלי בריתו הוותיקים בטנסי, ביניהם אנדרו ג'קסון, ג'וזף אנדרסון, ג'יימס ווייט, צ'ארלס מקלונג וויליאם קלייבורן, נשארו נאמנים ועזרו לתקן את תדמיתו בקרב המקומיים. בלאונט, כמו כן, אימץ גישה פרו-מערבית נחרצת.
שמאל|ממוזער|210x210 פיקסלים| קברי בלאונט ואשתו, מרי, בבית הקברות הפרסביטריאנית הראשונה בנוקסוויל
בשנת 1798, הקונגרס מינה נציבים שיסקרו את הגבול בין אדמות ארצות הברית לצ'רוקי שנקבעו בהסכם הולסטון. בחשש שהנציבים ינהלו את הגבול באופן שהעדיף את הצ'רוקי על פני המתיישבים, בלאונט וסווייר שלחו סוכנים להטריד את הנציבים. כדי לדחוף עוד יותר את האינטרסים המערביים, הם שלחו נציגים למשא ומתן על הסכמים פדרליים ב-Tellico Blockhouse ב-1798, כשהם מסכלים את המשא ומתן הפדרלי שנשלח על ידי הקונגרס ובלבל את נציגי צ'רוקי.

בדו"ח שלו על אמנת טליקו האשים אחד הנציבים, אלישע הול, את בלאונט בניסיון לסכל את האמנה, ובלאונט תבע אותו בגין הוצאת דיבה. לאחר שהתביעה נזרקה על ידי השופט דייוויד קמפבל, בלאונט ביקש את הדחתו של קמפבל, וכינה אותו "ראש בלוק מתערב". באוקטובר 1798, ויליאם בלאונט נבחר למושב הסנאט של מחוז נוקס, לאחר התפטרותו של ג'יימס וייט. ב-3 בדצמבר הוא מונה ליושב ראש הסנאט. הוא בילה את ימיו הראשונים בתפקיד בהשתדלות להדחתו של השופט קמפבל. בית הנבחרים הצביע בעד הדחת קמפבל ב-17 בדצמבר, אך הוא זוכה על ידי הסנאט ב-26 בדצמבר.

במרץ 1800, מגפה שטפה את נוקסוויל, וכמה מבני משפחת בלאונט חלו. בלאונט טיפל במשפחתו החולה כאשר גם הוא חלה ב-11 במרץ. לאחר 10 ימים, הוא מת בליל ה-21 במרץ 1800. הוא נקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית, כמה רחובות מביתו בנוקסוויל. אחיו למחצה, וילי, איחד את אחוזת המשפחה ולקח אחריות על חינוך ילדיו של בלאונט.

## מורשת
שמאל|ממוזער|200x200 פיקסלים| עותק של "חוקי הקונגרס הראשון" חתום על ידי בלאונט המוצג במרכז ההיסטוריה של מזרח טנסי בנוקסוויל
מחוז בלאונט, טנסי, נקרא על שמו של בלאונט, וכך גם העיירה בלאונטוויל במחוז סאליבן. מחוז גריינג'ר ומריוויל נקראים שניהם על שם אשתו, מרי גריינג'ר בלאונט. תיכון ויליאם בלאונט ובית הספר היסודי מרי בלונט, שניהם במחוז בלאונט, נקראים על שם בלאנט ואשתו, בהתאמה. מחוז בלאונט, אלבמה, נקרא על שמו של אחיו למחצה הצעיר של ויליאם, וילי בלאונט. רחוב בלאונט בראלי, קרוליינה הצפונית, ורחוב בלאונט במדיסון, ויסקונסין, נקראים שניהם על שמו של בלאונט. ישויות נוספות שנקראו על שם בלאונט כוללות את פורט בלאונט, שפעל במחוז ג'קסון, טנסי, בשנות ה-90 של המאה ה-18, ואת Blount College, מבשרה של אוניברסיטת טנסי, שנוסדה בנוקסוויל ב-1794.

ביתו של בלאונט, Blount Mansion, עדיין עומד בנוקסוויל והוא כיום מוזיאון המופעל על ידי עמותת Blount Mansion ללא כוונת רווח. הבית הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בית ילדותו של בלאונט במחוז פיט, קרוליינה הצפונית, בלאונט הול, נשרף בשנות ה-60, אם כי סמן היסטורי עומד ליד האתר. פסל ברונזה בגודל טבעי של בלאונט הוא חלק מתערוכת "היכל החותמים" במרכז החוקה הלאומי בפילדלפיה. שלט ברוטונדה בקומה הראשונה של קפיטול מדינת קרוליינה הצפונית מכבד את בלאונט ואת שני החותמים האחרים של קרוליינה הצפונית על החוקה, ריצ'רד דובס ספייט ויו ויליאמסון.

## משפחתו
אביו של בלאונט, ג'ייקוב (1726–1789), נישא לברברה גריי, בתו של איש העסקים הסקוטי ג'ון גריי, ונולדו להם שמונה ילדים; ויליאם, אן, ג'ון גריי, לואיזה, רידינג, תומאס, ג'ייקוב וברברה. לאחר מותה של ברברה גריי, ג'ייקוב התחתן עם האנה סלטר, ונולדו להם חמישה ילדים, אם כי רק שניים חיו עד לבגרות, וילי ושארפ. תומאס בלאונט ייצג את קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנות ה-1790 וה-1800. וילי בלאונט היה מושל טנסי מ-1809 עד 1815.

ויליאם בלאנט נישא למרי גריינג'ר ב-1778, ונולדו להם שישה ילדים; אן, מרי לואיזה, ויליאם גריינג'ר, ריצ'רד בלקלדג', ברברה ואלייזה. ויליאם גריינג'ר בלאונט ייצג את טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1815–1819. מרי לואיזה בלאונט הייתה נשואה לחבר הקונגרס פליזנט מילר, וברברה בלאונט הייתה נשואה לגנרל אדמונד פ. גיינס.

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אמריקאים ילידי קרוליינה הצפונית

קטגוריה:אמריקאים ממוצא אנגלי
קטגוריה:האבות המייסדים של ארצות הברית
קטגוריה:חברי הסנאט של ארצות הברית מטנסי
קטגוריה:סנאטורים חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
קטגוריה:אמריקאים שנולדו ב-1749
קטגוריה:אמריקאים שנפטרו ב-1800