open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
מיכאל סקופין-שויסקי

**מיכאל סקופין-שויסקי** (ברוסית: **Михаи́л Васи́льевич Скопи́н-Шу́йский**; 18 בנובמבר 1586 – 3 במאי 1610) היה מפקד צבא ומדינאי רוסי בתקופת הצרות בתחילת המאה ה-17.

## ביוגרפיה
מיכאל סקופין-שויסקי נולד במשפחה של בויארין וסילי סקופין-שויסקי שהיה דמות ידוע בתקופת איוואן הרביעי. בשנת 1604 הוא קיבל תפקיד זוטר בחצר של בוריס גודונוב. בשנת 1605 בחצר של דמיטרי הכוזב הראשון הוא היה דמות מפתח והביא לחצר את אלמנתו של איוואן הרביעי שהודיעה שדמיטרי הכוזב הראשון אכן בנה.

בשנת 1606 בן דודו וסילי שויסקי התמנה לצאר. הוא התמנה לוויוודה והיה פעיל בדיכוי התקוממות איכרים בהנהגת איוואן בולוטניקוב. בסביבות קלוגה הצבא בפיקודו הביס את כוחות האיכרים.

בשנת 1608 הוא היה בראש צוות משא ומתן עם השוודים. מטרה השיחות הייתה לקבל את עזרתם בלחימה נגד הפולנים ודמיטרי הכוזב השני. החל משנת 1609 הצבא בפיקודו שכלל בנוסף לרוסים גם כוחות שוודים ושכירי חרב נוספים הביס את תומכי דמיטרי הכוזב השני במספר קרבות. כתוצאה מכך הפולנים היו צריכים להפסיק את המצור על המנזר חשוב בסביבות מוסקבה. באותה שנה, הוויוודה של ריאזן פנה אליו עם הצעה לסלק את בן דודו מהשלטון ולהתמנות במקומו. הוא לא הסכים אך לא דיווח לצאר.

במרץ 1610 הוא הצליח להפסיק את המצור של דמיטרי הכוזב השני והכוחות הפולנים על מוסקבה. לאור ההצלחות בשדה הקרב הוא רכש אהדה גדולה בצבא ואצל חלק של האצילים. בהתאם לפקודת הצאר הוא הגיע למוסקבה. קבלת פנים החמה שהוא קיבל מתושבי העיר רק הגבירה חששות של הצאר ממנו. במהלך החגיגות חלה מיכאל ונפטר תוך שבועיים. לפי הגרסה המקובלת, הוא הורעל על ידי אשתו של אח הצאר. הוא נקבר בקתדרלת המלאך מיכאל במוסקבה. 

היה נשוי, בנו נפטר בגיל קטן.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:אצולה רוסית
קטגוריה:אנשי צבא רוסים
קטגוריה:רוסיה הצארית: אישים
קטגוריה:ילידי 1586
קטגוריה:נפטרים ב-1610
גימפי גימפי

**גימפי גימפי** (באנגלית: Gympie Gympie, ידוע גם כ-moonlighter ו-stinger - עוקץ; שם מדעי: *Dendrocnide moroides*) הוא סוג שיח גדול ממשפחת הסרפדיים המצוי בעיקר בצפון מזרח אוסטרליה וביערות הגשם שבאינדונזיה. צמח זה נחשב לאחד מהצמחים הצורבים והמכאיבים ביותר בעולם. 

הצמח צומח, לרוב מתוך גבעול אחד, לגובה של 1-3 מטר. בעל עלים גדולים, משוננים, בצורת לב; אורך העלה 12-22 ס"מ ורוחבו 11-18 ס"מ. כל חלקיו של הצמח (למעט השורשים) מכוסים בשערות דקיקות וחלולות, בעלות חוד סיליקה. בעת מגע, השערות ננעצות בגוף ולאחר מכן משחררות רעלן מכאיב הגורם לתחושת צריבה קשה, נפיחות ואודם, כאבים במפרקים, הקאה, ובמקרים חמורים אף להלם ולמוות. במקרה ושואפים את השערות, הן עלולות לגרום להתקפי שיעול קשים ולדימום מהאף. במידה ולא מוציאים את כל השערות, הן עלולות להוסיף ולשחרר רעלן גם חודשים רבים לאחר שננעצו בגוף. שיטת הפעולה של הרעלן אינה ידועה.

מקומיים הגרים באזורים בהם הצמח גדל מצאו דרך התמודדות מקורית לשליפת השערות מהגוף. הם עושים שימוש ברצועות שעווה למריטת שערות; המטרה היא שהשעווה תידבק לשערות המיקרוסקופיות ותשלוף אותן החוצה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1965
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ווי-לק צ'ו
קטגוריה:סרפדיים
קטגוריה:צמחיים ביערות גשם טרופיים בדרום-מזרח אסיה
כנסיית לורנצו הקדוש

ממוזער|250px|אנדרטת החירות בבירגו וכנסיית לורנצו הקדוש משמאל
**כנסיית לורנצו הקדוש** (במלטית: **Knisja kolleġġjata ta' San Lawrenz**, באנגלית: **St Lawrence Church**) היא כנסייה בעיר בירגו בצפון-מזרחה של מלטה, המשמשת ככנסיית הרובע של העיר. 

## היסטוריה
הכנסייה הוקמה על ידי ההוספיטלרים עם הגעתם למלטה ב-1530, ושימשה ככנסייתם המרכזית עד להשלמת קון-קתדרלת יוחנן הקדוש בוולטה בשנת 1571. בעת המצור הגדול על מלטה ב-1565, שימשה הרחבה שלפני הכנסייה כבית קברות, אך מאוחר יותר הוקמו במקום קפלת הקרוסיפיקס וקפלת יוסף הקדוש. הכנסייה נודעה תחילה בשם "כנסיית סאן לורנצו על הים" (San Lorenzo-a-mare), והוכרזה ככנסיית הרובע ב-1574. בין השנים 1681-1697 הוקם המבנה החדש של הכנסייה בסגנון אדריכלות הבארוק. הוא תוכנן על ידי האדריכל לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà), שהיה אחראי, בין היתר, גם לתוכניתה של קתדרלת פאולוס הקדוש במדינה, והיא הוקדשה ב-24 באוקטובר 1723. במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע מבנה הכנסייה מהפצצות חילות האוויר של מדינות הציר, וספג נזקים קשים במיוחד ב-16 בינואר וב-22 במרץ 1941. הפצצה אווירית נוספת ב-4 באפריל 1942 הרסה את כיפת הכנסייה, והיא חדלה מלתפקד. הנזקים תוקנו בין השנים 1949-1952. 

## פסל לורנצו הקדוש
זהות האמן שפיסל את פסלו של לורנצו הקדוש הניצב בכנסייה אינה ידועה. עם זאת ברי שהיה ספרדי, וכי הפסל נוצר בראשית המאה ה-16, והגיע למלטה לפני בוא ההוספיטלרים אל האי. הקדוש לבוש בבגדי דיאקון מבד בצבעי שני, שבו משובצים חוטי זהב ואבנים טובות, ואשר הוכן ברומא ב-1903. הפסל ניצב על כן כסף ועץ מעוצב ומעוטר שמשקלו 64 ק"ג. העיטורים מסמלים ארבע מעלות - אמונה, תקווה, צדקה וטהרה, ושמונה פסלונים קטנים - שניים בכל צד - מסמלים בזיליקות המוקדשות לקדוש - שש באיטליה, אחת בצרפת ואחת בספרד. עוד נושא בסיס הפסל את מגניהם של ארבע דמויות הקשורות בדברי ימי העיר ואת סמליהן של בירגו ושל שלוש הערים הסמוכות לה. בכנסייה שמורים גם כובעו וחרבו של הגראנד מאסטר זא'ן דה לה ולט, ולצידה מוזיאון קטן.

## קישורים חיצוניים

* הכנסייה באתר העיר בירגו
* פסל לורנצו הקדוש באתר העיר בירגו
* כנסיית לורנצו הקדוש באתר הארכיבישופות של מלטה
* כנסיית לורנצו הקדוש באתר לשכת התיירות של מלטה

קטגוריה:מלטה: כנסיות
קטגוריה:בירגו
האוסטרקון האדומי מחורבת עוזה

**האוסטרקון האדומי מחורבת עוזה** הוא מכתב על אוסטרקון באדומית, שהתגלה בחפירה ארכאולוגית בחורבת עוזה שבמזרח בקעת ערד, ומתוארך למאה ה־6 לפנה"ס. הכתובת היא אחת היחידות והשלמה ביותר בשפה האדומית. האסטרקון היה שבור לארבעה חלקים. הוא כתוב בצדו החיצוני של שבר פך או קנקן. הוא כתוב בכתב דומה מאוד לכתב העברי הקדום, וזהה לכתב בכתובות אדומיות מתל ח'ליפה, בצרה ופטרה. המילים מופרדות בנקודות. 

## הכתובת
לשון הכתובת (הניקוד לפי שמואל אחיטוב, איננו משקף את ההגיה המקורית אלא מקל את הקריאה על הקורא העברי המודרני):

## פירוש הכתובת
שמואל אחיטוב פרש את הכתובת (המתוארכת למאה ה־6 לפנה"ס):
:למלך – שם פרטי, מקביל ל"לאל" המקראי ().
:בלבל - השם מוכר מחותם עברי ממקור לא ידוע, אך פירושו קשה.
:הברכתך לקוס - כלומר: "ברכתי אותך לאל קוס" בבניין הפעיל, בדומה לנוסח "ברכתך ליהוה" במכתבי ערד. הכתיב "קוס" עם ו' מעיד על עיצוריותה ("קַוְס" – qaws).
:האכל – אוכל הוא דגן, כמו במקרא (), בחרסי חשבון ובכתבי אוגרית (KTU2 1.14 IV).
:עמד - צורת הבסיס של "עִמדי", כלומר עִם.
:והרם שאל על מז[בח קוס] - שאל ירים (מקביל לפועל המקראי "הקריב") מנחת דגנים על המזבח לאל קוס. הקריאה "שאל" (שאול, כשם אחד ממלכי אדום במקרא) סבירה יותר מקריאת המהדיר הראשון, "ע[ד?]אל".
:[פן י]חמר האוכל - פירושו שהאוכל יחמיץ. ייתכן שאצל האדומים היה איסור להקרבת חמץ על המזבח, כפי שנאסר במקרא ().

בלשון ימינו ניתן להבין זאת כך: אדם ושמו למלך דורש את שלומו של בלבל, ומברך אותו לאל קוס. הוא מצווה עליו לתת את האוכל לדודו ולהרים מנחה לאל קוס, אלא שעליו לדאוג שהאוכל לא יחמיץ.

### נוסחת המכתב
נוסח הפתיחה, "אֹמֶר *פלוני*, אֱמֹר ל*אלמוני*" ידוע ממכתב עמוני מתל מזאר, מהמכתב הפיניקי מסקארה ומכתובות חורבת תימן, ודומה לנוסחות פתיחת מכתבים באוגריתית ("תחם *פלוני*, ל*אלמוני* רגם" כלומר "דְבר פלוני, לאלמוני אֱמור", או "ל*אלמוני* רגם, תחם *פלוני*" כלומר "לאלמוני אֱמור, דְבר פלוני") ובאכדית ( – כך (אמר) אלמוני, אֶל פלוני, אֶמור). הנוסח "אֹמֶר *פלוני*, אֱמֹר ל*אלמוני*, השלום אתה? וברכתיך ל*אל*" דומה במיוחד לנוסח אחד המכתבים מפיטס ב' מחורבת תימן ולמכתב הפיניקי מסקארה, וניתן להשוותו ל; ייחוד לשוני לו בכך שלמילה "שלום" לא מצטרפת אות יחס ("אנכי בשלום") אלא במקום המושא העקיף ("לי שלום") באים כינויי גוף. נוסח הפתיחה השלם "אֹמֶר *פלוני*, אֱמֹר ל*אלמוני*, השלום אתה? וברכתיך ל*אל*" דומה במיוחד לנוסח אחד המכתבים מפיטס ב' מחורבת תימן ולמכתב הפיניקי מסקארה. ברכה לאל ולאחריה המילה "ועת" (ועתה) בפתיחת מכתב מופיעה גם בנוסחות פתיחה במכתבי ערד, והמילה "ועת" מופיעה גם בפתח המכתב העמוני מתל מזאר.

## ראו גם

* אדומית
* רשימת כתובות כנעניות וארמיות

## לקריאה נוספת

* 


## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אדום
עוזה
קטגוריה:אוסטרקונים
קטגוריה:מכתבים
אנרי השני דה מונמורנסי

**אנרי השני דה מונמורנסי** (30 באפריל 1595 - 30 באוקטובר 1632) היה אדמירל הצי הצרפתי בתקופתם של לואי השלושה עשר, מלך צרפת ושל הקרדינל רישלייה.

## ביוגרפיה
הוא נולד בארמון שאנטיי שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת, כבנו של אנרי הראשון דה מונמורנסי שהיה מפקד הצבא של אנרי הרביעי, מלך צרפת. ב- 1614, אחרי מות אביו, ירש את התואר דוכס מונמורנסי ואת תפקידו של אביו כמושל חבל לנגדוק. קצת לפני כן, התמנה לאדמירל הצי של המלך לואי השלושה עשר. הוא לקח חלק במלחמותיו של המלך נגד הפרוטסטנטים, וב- 1625 נחל ניצחון על הצי של , לחופי עיר הנמל לה רושל וכבש את האיים רה ואולרון שבקרבת מקום. ב- 1630 קיבל את התואר מרשל של צרפת.

באותה שנה, גאסטון, דוכס אורליאן, אחיו של לואי השלושה עשר, ארגן מרד נגד הקרדינל רישלייה ונגד בית המלוכה. אנרי השני דה מונמורנסי הצטרף למרד זה בהשפעתה של אם המלך מארי דה מדיצ'י, שהאמינה כי הקרדינל גזל ממנה את כל השפעתה הפוליטית, חתרה תחת מעמדו וקשרה קשר לרוצחו. ב- 12 בנובמבר של אותה שנה נראה היה ליום אחד כי מאמציה הוכתרו בהצלחה כאשר המלך, שנתן את הסכמתו לפיטוריו של רישלייה, עזב את פריז ונסע לורסאי. אולם, רישלייה הצליח לשכנע את המלך לחזור בו. המלך קרא לרישלייה לעצור את יועציה של אמו, הגלה אותה ל שבעיר קומפיין, צפונית-מזרחית לפריז, וציווה עליה לחדול מלעסוק בפוליטיקה.

אולם, בנה, גאסטון, דוכס אורליאן גייס לצדו את מועצת חבל לנגדוק (שרישלייה עמד לשלול ממנה את הזכות להטיל מיסים), וציווה לתפוס את המבצר שעל האי ברסקו שלחופי הים התיכון. ב- 22 ביולי 1632 חבל לנגדוק הכריז על התנתקותו מן הכתר הצרפתי. קבוצת אצילים הצטרפה למורדים בהנהגתו של אנרי השני דה מונמורנסי, אך העיר טולוז נשארה נאמנה למלך, והערים קרקסון ונרבון סירבו לקבל את המורדים. הצבא המלכותי, שמנה כ- 2,500 איש, בהנהגתו של מרשל דה שומבר יצא לקראת המורדים שמנו כ- 1,500 איש שרובם היו מחוסרי ניסיון צבאי. בקרב קצר שהתחולל ליד העיר קסטלנודרי שבחבל לנגדוק (1 בספטמבר 1632) המורדים נחלו מפלה ואנרי השני דה מונמורנסי נפצע קשה ונלקח בשבי.

נערך משפט בפני המועצה המשפטית של העיר טולוז, ואנרי השני דה מונמורנסי נידון למיתה באשמת בגידה. ב-30 באוקטובר 1632, אחרי שביקש סליחה מן המלך, מסר את שרביט המרשל שלו, והסיר מעליו את צלב מסדר רוח הקודש, הוא הוצא להורג בחצר הפנימית של בית העירייה של טולוז. דבריו האחרונים לאדם שכרת את ראשו היו: "הכה בחוזקה". לוח זיכרון שהונח במקום שרד עד ימינו אלה.

אחרי מותו, תואר האצילות דה מונמורנסי עבר לאחותו, שארלוט-מרגריט נסיכת קונדה.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:בית מונמורנסי
קטגוריה:מלחמות הדת בצרפת
קטגוריה:אדמירלים צרפתים
קטגוריה:ילידי 1595
קטגוריה:נפטרים ב-1632
מידען

**מֵידְעָן** (Library professional) או **מנהל מידע** (Information scientist / Information professional, גם "מומחה מידע") הוא מומחה שתפקידו לאסוף, לנתח ולפרש מידע בנושא מסוים. עובד מסוג זה מתאפיין בהבנה מעמיקה בתחום מידע ממוקד. הכישורים הנדרשים לכך הם יכולת לבצע מחקר של שאלות בתחום מומחיותו, על בסיס תואר אקדמי (מידענות או מדעי המידע וטכנולוגיות אינטרנט) או תואר אקדמי בכל תחום והכשרה מקצועית ייעודית. לצורך מחקרים אלה צריך עובד מסוג זה לבצע אינטגרציה של מידע ממקורות שונים, ולרוב להציגם למשתמש קצה על גבי בסיס נתונים ממוחשב, ממשק דיגיטלי או ממשק אינטרנטי.

מידענים עוסקים בתחומים מגוונים כגון מדעים, רפואה, סייבר, משפטים, קניין רוחני, הנדסה, טכנולוגיית המידע, הוראה, כלכלה וארכיטקטורה.

## אפיון המקצוע
השימוש השיטתי בניהול ידע החל במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו התמקד ניהול הידע בעיצוב תהליכים ובעיצוב מוצרים.

הידע הזמין דרך רשת האינטרנט, במאגרי המידע שונים ובכלי תקשורת, הוא עצום. עקב כך, המידע הזמין אינו מבוקר, מאורגן ואינו בהכרח מדויק או נכון.
אתגר המידען הוא לחקור ולאתר ולקחת מידע גולמי זה, לסדר, להעריך, לארגן ולנתח אותו לרמת מידע תמציתי, ברור, והכי חשוב- מהימן.

### תחומי אחריות
* איסוף, ארגון, ניתוח וסיכום מידע ממקורות וממשאבים שונים.
* הבאת מידע מחוץ לארגון פנימה והפצתו לאנשים המתאימים.
* ניתוח מידע לצורך הערכת מגמות והשפעתן על הארגון.
* ניתוח מידע לצורך קביעת יחסי עבודה עם גורמי חוץ כגון: ספקים או לקוחות.
* ניתוח המחייב חשיבה רחבה הקושרת בין נושאים שונים.
* עריכת מבדקי מידע.
* פיתוח ותחזוקת הטקסונומיה הארגונית.
* תמיכה בקהילות ידע- בעיקר במידע.
כנגזרת מתחומי האחריות, המידען שותף פעמים רבות בפעילות המודיעין העסקי (מידענות סייבר) או בפעילות ניהול ידע.

## מקורות המידע
המידען עושה שימוש במקורות מידע שונים לצורך ביצוע עבודתו. להלן פירוט של מקורות ידע עיקריים בהם הוא עשוי לעשות שימוש:
* ספרים.
* מאמרים בעיתונים מקצועיים - מחקרים אקדמאיים למשל.
* מחקרים של חברות אנליסטים.
* מאמרים באינטרנט.
* מערכת ניהול ידע פנים ארגונית.
* בלוגים.
* אתרי ויקי.
* מידע מעמיתים באמצעות: שיחות, כנסים, רשתות חברתיות, רשתות חברתיות מקוונות ופורומים באינטרנט.

## כלים לעבודה
בנוסף לכלים המהווים מקורות מידע, עשוי המידען להשתמש בכלים המסייעים לו לאתר ולנתח מידע רלוונטי. עובד הידע מסתיע בכלים ממוחשבים למציאת ולניתוח מידע ובכלים לשיתוף פעולה עם אחרים (Collaboration). דוגמאות לכלים כאלה:
* מנועי חיפוש.
* כלי בינה עסקית.
* כלים לתקשורת מילולית כמו כלי מסרים מיידיים, כלים לוועידת וידאו.
* כלים לניהול תוכן ארגוני (Enterprise Content Management).
* מוצרי פורטל אינטרנטיים.

## תהליכי העבודה
על מנת לבצע את תפקידו באופן נאות, נדרש עובד ידע לבצע מספר תהליכים שממוקדים בטיפול במידע:
* השגת המידע - השגת מידע ממקורות שונים.
* סינון - בחירת המידע הרלוונטי מתוך המידע שהושג.
* ניתוח המידע.
* הסקת מסקנות והצבת משמעויות הנובעות מהמסקנות.

## ראו גם
* מידענות
*מדעי המידע
*מנהל ידע
*מידענות רפואית
*מידענות סייבר

## קישורים חיצוניים
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:ניהול ידע
קטגוריה:מקצועות המדע והטכנולוגיה
הכהן הגדול השומרוני

250px|ממוזער|הכהן הגדול אוחז בספר תורה בכתב שומרוני, 1905
שמאל|ממוזער|250px|הכהן הגדול השומרוני בטקס זבח חג הפסח השומרוני
**הכהן הגדול השומרוני** משמש ככהן גדול של קהילת השומרונים וכמנהיגה הדתי הבכיר. מתוקף תפקידו הוא מתגורר בהר גריזים.

כהן גדול נבחר לאחר מותו של כהן גדול קודם, מתוך בני משפחת הכהונה ובהתאם לגילו. לפי ההיסטוריה הרשמית של השומרונים, משרת הכהן הגדול החלה עם אהרן, הכהן הראשון, אחיו של משה, ולא פסקה מאז, אולם היסטוריונים רבים מפקפקים בתפיסה זו. על פי המסורת השומרונית הכהונה עברה בירושה לאלעזר ואחריו לפינחס בנו, ומאז הכהונה עברה מדור לדור בירושה לצאצאיו. בשנת 1624 פקד שבר גדול את הקהילה השומרונית כאשר הנצר האחרון מגזע בני פינחס בן אלעזר בן אהרון, הכהן הגדול, שלמה בן פנחס, מת. תחתיו כיהן צדקה בן טביה ומאז, במשך כ־400 שנה, הכהנים הגדולים הם ממשפחתו. צדקה בן טביה היה מבני שבט לוי מזרע עוזיאל בן קהת, דוֹד משה רבנו, ולכן למעשה הכהנים הגדולים כיום אינם מזרע אהרון. אך לאחר כמה דורות החלו הכהנים הגדולים לטעון שגם הם מזרע אהרון רק לא מזרע פינחס בן אלעזר בן אהרן אלא מבני איתמר בן אהרן. טענה זו מסתמכת על כך שטביה בן יצחק הכהן הגדול מהמאה ה-18 באחד מהפיוטים שכתב מיחס את משפחתו לעבד אלה בן שלמה מגדולי חכמי השומרונים בן המאה ה-14 שהיה כהן ממשפחת איתמר. גרסה זו היא הגרסה המקובלת היום על השומרונים וכך היא מסורתם. לפי הספירה השומרונית מונו מאז אהרן 133 כהנים גדולים. ככל הנראה כבר בתקופה ההלניסטית עמד כהן גדול בראש השומרונים, מה שעושה אותה לאחת המשרות המתפקדות העתיקות בעולם.

כיום הכהן הגדול הוא עובדיה כהן בן וואסף כהן, הכהן ה-133 המחזיק במשרה.

## הכהנים הגדולים במאות העשרים והעשרים ואחת
* 1874–1916: יעקב בן אהרון בן שלמה (120 למניין)
* 1916–1932: יצחק בן עמרם (121 למניין)
* 1933–1943: מצליח בן פינחס (122 למניין)
* 1943–1961: אבישע בן פינחס (123 למניין)
* 1961–1980: עמרם בן יצחק (124 למניין)
* 1980–1982: אשר בן מצליח בן פנחס (125 למניין)
* 1982–1984: פינחס בן מצליח בן פינחס (126 למניין)
* 1984–1987: יעקב בן עזי בן יעקב בן אהרן (127 למניין)
* 1987–1998: יוסף בן אב-חסדה בן יעקב בן אהרן (128 למניין)
* 1998–2001: לוי בן אבישע בן פנחס בן יצחק (129 למניין)
* 2001–2004: שלום בן עמרם בן יצחק (130 למניין)
* 2004–2010: אלעזר בן צדקה בן יצחק (131 למניין)
* 2010–2013: אהרון בן אב-חסדה בן יעקב בן אהרון (132 למניין)
* 2013 - מכהן: עובדיה בן אשר (133 למניין)

## קישורים חיצוניים

*The Samaritan Community In Israel
* אתר הקהילה השומרונית בישראל
* אברהם משה לונץ, שיחה עם הכהן הגדול של השמרונים, בתוך: אלי שילר (עורך), **לוח ארץ ישראל: מבחר מאמרים בידיעת הארץ**, באתר פרויקט בן-יהודה.

## הערות שוליים

קטגוריה:שומרונים
שומרוני
קטגוריה:כהונה
פרס יולודן

**פרס יולודן** הוא פרס ישראלי המוענק עבור עבודת מחקר מצטיינת המתמקדת ביישום לרפואה של מדעים מדויקים או טכנולוגיה מתקדמת. בשיקולים בבחירת המועמדים לפרס ניתנת עדיפות למחקרים המובילים, בבוא העת, לפיתוח מוצרים או מתקנים הניתנים ליישום מעשי. **"מטרת הפרס היא לקדם הישגים מחקריים המבטיחים יישום מדעי טכנולוגי ומכוונים להגביר את רווחתו של האדם ולהאריך חיי אנוש"**.

הפרס, הנקרא "פרס מחקר מקרן ע"ש יולודן – Fund Juludan Research Prize", נוסד  ב-1984 בתרומתם של מר יוליוס טיגנר, מר לודוויג קליינר ומר דניאל פולקנר, מלונדון. 
גובה הפרס נקבע מדי שנה על ידי התורמים. הפרס כולל מענק מחקר בסכום של כ-2,500$ ופרס בסכום של כ-2,500$ המועברים על ידי התורם.  
ועדת הפרס היא ועדת פרסי מחקר של הטכניון, והפרס אף מוענק בטכניון.

## דרישות הפרס
#רשאים להיות מועמדים חברי סגל אקדמי במשרה מלאה באוניברסיטאות בישראל בדרגות מרצה, מרצה בכיר ופרופסור חבר.
#לא ניתן לקבל את הפרס יותר מפעם אחת.
#המועמדות מוגשת על ידי סגן הנשיא למחקר של האוניברסיטה. ניתן להגיש מועמד אחד בלבד מכל יחידה אקדמית.

## הזוכים בפרס

## קישורים חיצוניים
* "לשפר את רווחת האדם ולהאריך חיי אנוש", שלושים שנה לפרס יולודן באתר הטכניון

## ראו גם
* פרס סיוורסטן לחקר הסרטן
* פרס קפלן (רפואה)

## הערות שוליים

יולודן
יולודן
*
הסכם למבת'

**הסכם למבת**' (באנגלית: **Treaty of Lambeth**) הוא הסכם שלום שנחתם בשנת 1217 וסיים המאבק בין הנסיך לואי (לימים לואי השמיני מלך צרפת) לבין ג'ון מלך אנגליה, מאבק המכונה מלחמת הברונים הראשונה.

## היסטוריה

על אף שהנסיך לואי הוזמן לאנגליה ביוזמת הברונים האנגלים, ואף כבש חלקים נרחבים מהממלכה והוכרז על ידיהם כמלך אנגליה בקתדרלת סנט פול בלונדון, כחלק ממאבקם במלך ג'ון, עם מותו של המלך ג'ון נעלמה סיבת המרידה במלך, ובמהרה שבו הברונים לצידו של בנו של ג'ון, הנרי השלישי. בעקבות תבוסתו של לואי בקרב לינקולן, ותבוסת הצי הצרפתי למול חופי סנדוויץ', נאלץ לואי להיכנע ולהסכים לתנאי הכניעה שהכתיבו הכוחות האנגלים.

המשא ומתן בין הצדדים החל ב-6 בספטמבר 1217 בסטיינס (המלך הנרי שהה באותה עת בצ'רטסי הסמוכה), והחוזה נחתם בין לואי ועוצריו של הנרי השלישי (שהיה קטין באותה עת) ב-11 בספטמבר בלמבת'.

ב-13 בספטמבר פנה לואי וביקש את אישור נציג האפיפיור להסכם. האפיפיור התנגד לכיבוש הצרפתי של אנגליה, ואף החרים את לואי, ולכן נדרשה הסכמתו שכן לואי רצה שבעקבות ההסכם יוסר החרם. הנציג האפיפיורי ששהה בקינגסטון הציג מספר דרישות נוספות ללואי, וזה הסכים להן ב-22 בספטמבר במרטון וב-28 בספטמבר עזב לואי את דובר ושב לצרפת.

תנאי ההסכם כללו חנינה לכל הצדדים הלוחמים (ובייחוד לברונים שמרדו במלך ג'ון), הכרזה כי איי התעלה שנכבשו בחלקם על ידי לואי יושבו לידי הכתר האנגלי, ובנוסף ויתר לואי על כל תביעותיו לכתר האנגלי, בתמורה לסכום סמלי של 10,000 מרק, והתחייב שלא לתקוף את אנגליה בשנית.

נוסחו המקורי של ההסכם לא שרד עד ימינו ותוכנו ידוע ממקורות משניים.

למבת'
למבת'
למבת'
קריוספירה

[ממוזער|240px|מפה של האזורים מכוסי הקרח על [כדור הארץ.]]

**קריוספירה** (באנגלית: Cryosphere; מיוונית עתיקה "kryos" =כפור/קרח, "sphaira" = כדור) הוא מונח קיבוצי לכל חלקי פני כדור הארץ המכוסים במים במצב מוצק. זה כולל קרחונים ימיים, אגמים קפואים, נהרות קפואים, קרחונים יבשתיים, משטחי קרח (כמו באנטארקטיקה), כיפות קרח, אדמה קפואה ומשטחי שלג. לפי ההערכות אזורי קרח ושלג מהווים 10% מפני כדור הארץ מכוסים בקרח ושלג, אם כי ההתחממות הגלובלית עלולה לגרום להמסה המונית שלהם. אלו האזורים הקרים ביותר על פני האדמה ובהם מצויים מעט בעלי חיים וצמחים עמידים לקור. אזורים אלה משמשים כסופגי קרינת שמש אך המסתם מהווה סכנה עקב עליית גובה פני הים והתחממות מואצת.

אזורי הקוטב והאזורים התת-ארקטיים כוללים את מרבית שטחי הקרח המוצק על האדמה, אם כי בכמות פחותה יותר ישנם כיפות שלג על מרומי הרים גבוהים מאוד (כמו ההימלאיה והאנדים) וכן את הקרחונים הימיים של האוקיינוס הצפוני והאוקיינוס הדרומי.

מרבית הקרחונים היום קיימים רק החל משנים ספורות והם מפשירים ונוזלים כמים באביב, כשרק האזור הארקטי והאזור האנטארקטי ישנם קרחונים בני 10 עד 100,000 שנה, שהחלו בעידן הקרח האחרון, אשר כיסה את פני הארץ של אמריקה ואירואסיה. העתיקים מכל הקרחונים מצויים במזרח אנטארקטיקה וגילם בערך כמיליון שנה.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:קרח
קטגוריה:גאומורפולוגיה
גבריאל ונציאנו

**גבריאל ונציאנו** (נולד ב-7 בספטמבר 1942 בפירנצה שבאיטליה) הוא פיזיקאי תאורטי איטלקי-יהודי, ממניחי היסוד לתורת המיתרים.

## קורות חיים
החל את לימודי הדוקטורט שלו ב-1966 במכון ויצמן, בהנחיית צבי ליפקין והקטור רובינשטיין, ואותם סיים בשנת 1967. עם סיום לימודיו בארץ, עשה תקופה קצרה במאיץ החלקיקים CERN, ולאחר מכן המשיך ללימודי פוסט דוקטורט במכון לפיזיקה תאורטית בMIT. עבד במשך שלושים שנה במאיץ החלקיקים CERN, ובין השנים 1994 ל-1997 היה ראש המחלקה לפיזיקה תאורטית במאיץ.

ונציאנו נודע בכך שהיה הפיזיקאי הראשון שהציע, בעת שעשה את הדוקטורט במכון ויצמן, דרך לתאר את חלקיקי יסוד עם אינטראקציית כח חזק כמורכבים ממיתרים ולא כנקודות. תיאור זה התפתח עם השנים לתורת המיתרים, המהווה את חזית המחקר בתחום הפיזיקה התאורטית. כיום הוא מלמד בקולז' דה פראנס בפריז. בשנת 2007 הוענקה לו מדליית אוסקר קליין. בשנת 2015 הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סוונסי.

## קישורים חיצוניים

* 

* עדי ארמוני, ריאיון עם אבי תורת המיתרים גבריאל ונציאנו, באתר מדע גדול, בקטנה. נובמבר 2018

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת פירנצה
קטגוריה:בעלי תואר דוקטור ממכון ויצמן למדע
קטגוריה:פיזיקאים יהודים איטלקים
קטגוריה:יהודים חברי האקדמיה הצרפתית למדעים
קטגוריה:זוכי מדליית אוסקר קליין
קטגוריה:זוכי מדליית אלברט איינשטיין
קטגוריה:זוכי פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית
קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1942
קטגוריה:זוכי פרס דיראק
ז'יד

"**זִ'יד**" (ברוסית, בלרוסית ואוקראינית: Жид; ברוסינית: Жыд; בפולנית: Żyd; בצ'כית וסלובקית: Žid) הוא כינוי גנאי או שם מקובל ליהודי בשפות סלאביות רבות. בשפות שונות למילה יש קונוטציה שונות, כך לדוגמה ברוסית ואוקראינית של היום המילה נחשבת לכינוי גנאי אנטישמי ובפולנית וצ'כית המילה ז'יד היא תרגום לגיטימי למילה "יהודי". המקבילה הנקבית למילה זי'ד היא "**ז'ידובקה**". המילה ז'יד מתורגמת לעברית כ"**יהודון**" לעיתים, ובפרט כשמתקבלת עם קונוטציה שלילית.

## בשפות שונות
### רוסית
[ממוזער|"הכה את הז'יד-ה[פוליטרוק. הפרצוף דורש לבנה". פלייר אנטישמי ממלחמת העולם השנייה הנפוץ על ידי גרמנים כחלק מתעמולת המלחמה.]]
[ממוזער|"[רוסיה בלי מנהיג היא כמו ז'ידים בלי תלמוד". שלט בהלוכה של לאומנים רוסים, 2012]]

למילה ז'יד ברוסית של המאה ה-20 וה-21 יש הקשר שלילי מאוד המקושר לסטריאוטיפים אנטישמיים על יהודים של קמצנות. שם הפועל жидится המבוסס על שם העצם ז'יד משמעותו "להתקמצן". כת נוצרית שאימצה חלק מרעיונות היהדות קיבלה את הכינוי Е́ресь жидо́вствующих  (בתרגום חופשי: "כפירה בסגנון הז'ידים"). תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים נקראת жидомасонский заговор (בתרגום חופשי: "קנונית ז'ידים-מסונים"). היהודי הנודד מכונה ברוסית Вечный Жид ("הז'יד הנצחי").

המילה ז'יד מופיעה במספר פתגמים רוסים, בהקשרים שליליים:
* Жид крещеный, вор прощеный, конь леченый — одна цена: ז'יד מומר, גנב נסלח, סוס שנרפא - אותו מחיר.
* На каждого мирянина по семи жидовинов : על כל נוצרי יש שבעה ז'ידים.
* Родом дворянин, а делами жидовин : לפי המוצא אציל, לפי המעשים ז'יד.
* Живи, что брат, а торгуйся, как жид: חיה כמו אח, ותתמקח כמו ז'יד.
* Бей жидов спасай Россию - הכה את הז'ידים, הצל את רוסיה: סיסמה אנטישמית המיוחסת למספר קבוצות שפעלו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
* Если в кране нет воды - значит, выпили жиды; Если в кране есть вода - значит, жид нассал туда - אם בברז אין מים, זה אומר שז'ידים שתו ממנו. אם בברז יש מים, זה אומר שז'יד השתין בתוכו.

עם זאת, היסטורית ניתן למצוא את השורש ז'יד ברוסית גם ללא הקשר שלילי ישיר. הוא הופיע במסמכים רשמיים והופיע רבות בספרות הרוסית ללא קונוטציות אנטישמיות.

### אוקראינית

בשפה האוקראינית בת ימנו, המילה ז'יד משמשת ככינוי גנאי גזעני ולא תקין פוליטית. כך לדוגמה ב-2012 פעיל של המפלגה הלאומנית "Свобода" טען כי מילה קוניס אינה אקראינית, אלא ז'ידובקה. טענה זו זכתה לביקורת ציבורית רבה וגינוי בקרב יהדות אוקראינה. משרד המשפטים דחה את הטענה כי מדובר באנטישמיות, אלא מדובר בכינוי ארכאי אך לגיטימי ליהודי.

### צ'כית
[ממוזער|שלט של [הרובע היהודי בטשביץ']]
בשפה הצ'כית ז'יד היא המילה המקובלת ונפוצה ליהודי. כך הרובע היהודי בפראג, יוספוב מכונה "Židovské město" (רובע יהודי) בפי המקומיים והמוזיאון היהודי נקרא Židovské muzeum.

### פולנית
המילה ז'ידי (Żydzi) היא המילה הרשמית ליהודים, ללא הקשר שלילי כלשהו. עם זאת, קימות מילים משורש ז'יד עם קונוטציה של חמדנות וקמצנות. אוהדי מועדן הכדורגל קרקוביה קרקוב אלימים מכונים "Jude Gang".

## הערות שוליים

קטגוריה:אנטישמיות
קטגוריה:כינויי גנאי
נעצוץ

שמאל|ממוזער|250px|הָגָה מצויה
**נעצוץ** הוא צמח קוצני המוזכר בתנ"ך. במאה ה-20 הוא זוהה עם הגה מצויה, עם עץ האלון, או עם החוח.

## הנעצוץ במקרא
מוזכר בספר ישעיהו:
* בדברי פורענות על ממלכת ישראל ועל הארמים נאמר: 
* בנבואת ישעיהו נאמר . בתרגום שני על מגילת אסתר מבואר שהנעצוץ הוא היגתא, שנקרא גם היגי המוזכר רבות בתורה שבעל-פה (כגון במסכת שבת).

## זיהויו
על פי המסורת, ההגה המצויה היא הנעצוץ. זהו "עשב רע" המפריע לאיכרים ולגננים, ופוצע את המרחיקים אותו. לכן נבחר לייצג את הצמח שיוחלף בברושים – כפי שאכן קרה בחקלאות בראשית ההתיישבות היהודית החדשה.

חנה ונגה הראובני הציעו לזהות את עץ האלון כנעצוץ המקראי, על פי קרבת שמו לנהלולים המוזכרים באופן דומה על ידי ישעיהו, ושמו של העץ שהשתמר בערבית ליד נהלל, מקום גידולו של אלון התבור. זאת בהתאמה עם כך שה'אלון' המוזכר בתנ"ך הוא אלה מצויה – זיהוי המוסכם בקרב חוקרי הצמחייה המקרא.

יש הסוברים כי דווקא צמח החוח, הדומה מעט במבנהו לברוש – הוא הנעצוץ, כמו שהסרפד דומה במידה מסוימת להדס מוקטן, אלא שזה קטן ומזיק, וזה גדול, ריחו טוב, והוא משמש למצווה.

## תכונות הנעצוץ
ההגה המצויה היא צמח דוקרני במיוחד, רב-שנתי ונמוך. הצמח נפוץ בכל הארץ. שורשיו מעמיקים ביותר ולכן קשה לעוקרו. הוא פורח בקיץ. הפרחים ערוכים על הקוצים, צורתם פרפרנית וצבעם דומה לצבע הלילך. הפרי הוא תרמיל מוארך המכיל מספר זרעים קטנים.

### שמו בערבית
בהמות אינן יכולות לאכול את ההגה המצויה בשל קוצניותה ורק גמלים אוכלים אותה. לכן היא נקראת בערבית: "שאאוך אל-ג'מל" – קוץ הגמל.
## לקריאה נוספת
* הערך: נעצוץ, **לכסיקון מקראי**, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 656.

## הערות שוליים

קטגוריה:צמחי המקרא
מלון לוט

**מלון ספא לוט**, מבתי המלון הוותיקים בים המלח, ממוקם במרכז עין בוקק באזור מלונות ים המלח ובעל חוף ים צמוד.

מלון ספא לוט הוקם בשנת 1982 על ידי קבוצת משקיעים יהודים מישראל ומהעולם, ובמשך מספר שנים נוהל על ידי חברות שונות. החל משנת 1982, מנוהל המלון על ידי בעליו באמצעות מנכ"ל ממונה. בשנת 1996 נוסף למלון מרכז בריאות – ספא גדול, הכולל בריכות גופרית, בריכה ממי ים המלח, חמאם טורקי, ומציע לאורחי המלון טיפולים ועיסויים מגוונים.

במלון מועבר קורס דו שנתי למינהל בתי מלון בו לומדים עובדי המלון ועובדי מלונות אחרים.

## קליניקת D.M.Z
המלון פעיל בתחום המחקר של הרפואה האקלימית בים המלח ובשיווק תיירות המרפא לים המלח וזאת בשיתוף עם קליניקת D.M.Z ומחלקת עור ומין בבי"ח הדסה עין כרם, ירושלים.
משנת 1989 מהווה הקליניקה מרכז מוביל לרפואה אקלימית בים המלח. המרפאה מנוהלת על ידי ד"ר מרקו הררי, מרצה לרפואה אקלימית באוניברסיטה העברית בירושלים ומעסיקה רופאים מומחים בתחומים שונים, אחיות ויועצים מקצועיים. המרפאה מטפלת באמצעות טיפול אקלימי בריפוי של מחלות עור (פסוריאזיס, דלקת עור אטופית, ויטיליגו), מחלות מפרקים, כאבים כרוניים, אסתמה, סיסטיק פיברוזיס ועוד.

## קישורים חיצוניים

* אתר מלון לוט
* אתר מרפאת DMZ

לוט
קטגוריה:עין בוקק
קטגוריה:מועצה אזורית תמר: מבנים
לשרוף זמן

"**לשרוף זמן**" או "**לשרוף שעון**" (באנגלית: **Killing the clock**) הוא כינוי לטקטיקת משחק במשחקי כדור קבוצתיים שונים. בטקטיקה זו, הקבוצה המובילה מחזיקה בכדור על מנת להרוויח זמן במטרה שהקבוצה השנייה לא תוכל לצמצם את הפער ולזכות בהובלה. הכדור מוחזק זמן רב על ידי שחקן אחד מוביל או נמסר בין השחקנים כאשר הם אינם מנסים לתקוף אלא רק להחזיק בכדור.

לעיתים קבוצות פותחות את המשחק בלחץ כבד בהתקפה על הגנת הקבוצה היריבה, וכאשר הן מובילות בפער ניכר, הן משנות את שיטת המשחק ומתחילות לשחק התקפות ארוכות, ללא ניסיון להתקרב לאזור השער או הסל, במטרה לשמור על המצב הקיים.

שיטת משחק זו פוגעת בקצב המשחק, גורמת לתוצאות נמוכות יותר ומפחיתה את העניין של הקהל במשחק. מסיבות אלו חוקקו חוקים אשר מגבילים את החזקת הכדור.

## ביצוע השיטה בענפי הספורט השונים
* כדורסל - כדי למנוע עד כמה שאפשר שימוש בשיטה זו הוגבל זמן ההתקפה. על פי חוק שעון הזריקות, חייבת להתבצע זריקה לסל תוך 24 שניות (שהכדור יחדור לטבעת או יגע בה). בנוסף מחויבת הקבוצה התוקפת לעבור את קו מחצית המגרש תוך 8 שניות ולאחר שעשתה כן היא אינה יכולה לחזור למחצית המגרש שלה. לפיכך בכדורסל ניתן "לשרוף שעון" באופן חלקי בלבד בשל מסגרת הזמן הקצובה.
* כדורגל - להבדיל מסוגי ספורט אחרים, אין בכדורגל מגבלת זמן בהחזקת הכדור. הכדור נשאר אצל הקבוצה עד למקרה של חטיפה, הוצאת חוץ, סוף-מחצית או סוף משחק, עבירה או שריקת שופט. עם זאת, במקרים בהם אחד השחקנים משהה את פעולתו בצורה קיצונית וברורה, כגון שוער המשתהה לפני בעיטת חמש, בידי השופט האפשרות להענישו באמצעות כרטיס צהוב.
* כדורמים - על מנת להגביל את החזקת הכדור, יצרו (בהשראת שעון הזריקות שבכדורסל) שעון דומה שקוצב 35 שניות להתקפה.
* כדוריד - על מנת שלא להגיע למצבים בהם קבוצה מסוימת שורפת זמן באופן ברור, הוגדר מצב של "חוסר התקפיות" ("משחק פאסיבי") - במידה והשופטים אינם מבחינים בניסיונות הבקעת שערים על ידי הקבוצה הנמצאת בהתקפה, הם מרימים את ידם לאזהרה. אם כעבור מספר שניות עדיין לא תתבצע זריקה לשער, הכדור יעבור לקבוצה השנייה.
* לקרוס - כדי להגביר את קצב המשחק, שחקן חייב לעבור את קו ההגנה תוך 20 שניות ולזרוק לשער ב-10 שניות נוספות, אחרת יועבר הכדור.
* פוטבול - בפוטבול מתבצעת שריפת הזמן על ידי כריעת ברך של הקוורטרבק מיד לאחר קבלת הכדור. מהלך זה גורם לשעון להמשיך לרוץ מבלי שהקבוצה היריבה יכולה לעצור אותו ללא לקיחת פסק זמן.

קטגוריה:מונחים בספורט
שנונית הערבה

**שְׁנוּנִית הָעֲרָבָה** (שם מדעי: *Acanthodactylus opheodurus*) היא מין של שנונית ממשפחת הלטאיים. מזכירה במראה את שנונית הנחלים, אולם קטנה יותר.

## מאפיינים
[ממוזער|פרט מ[עקבה]]
אורכה מגיע עד 13 ס"מ וצבעה נע בין צהוב לחום. על הגב ישנם חמישה פסים כהים לאורך גופה של השנונית. בהיוולדותם, הפסים נראים ברורים ומסויגים, אך עם ההתבגרות, הפסים מיטשטשים.

הם ניזונים מיצורים פרוקי-רגליים, אולם הם אינם מחפשים וחופרים באדמה כדי למצוא אותם. הם יאכלו מה שכבר נמצא על פני הקרקע.

קשה מאוד להבחין בין שנונית נחלים צעירה לבין שנונית הערבה. עם זאת, לשנונית הערבה יש עיניים בולטות יותר לצדדים והמצח תלול יותר. הבדל נוסף שקיים, אך קשה מאוד להבחין בו הוא השוני בין איברי המין הזכריים.

בישראל הם נפוצים בעיקר באדמות חוליות בנגב המרכזי ובערבה. מלבד ישראל המין נפוץ בכל חצי האי ערב.

## קריאה נוספת
* אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, **[[זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה]]**, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 102-103, 278

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:בעלי חיים שתוארו ב-1980
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי אדווין ניקולאס ארנולד
הערבה
קטגוריה:ארץ ישראל: לטאיים
דובדבן חמוץ

ממוזער|בירה קריק בלגי מדובדבנים חמוצים

**דובדבן חמוץ** (שם מדעי: *Prunus cerasus*) הוא השם הן לפרי בעל בית הגלעין והן לעץ דובדבן חמוץ (Prunus cerasus) שהפרי גדל עליו.

הדובדבן החמוץ ידוע מאז ימי קדם באזור הים התיכון ובאיראן. הוא יליד רוב אירופה ודרום מערב אסיה וקשור קשר הדוק לדובדבן המתוק (Prunus avium), אך יש לו פרי חומצי יותר. העיסה החמוצה שלו אכילה.

העץ קטן יותר מהדובדבן המתוק (גדל לגובה של 4–10 מ'), בעל ענפים דקים והפרי שלו מצבע ארגמן עד כמעט שחור נישא על גבעולים קצרים יותר. ישנם שני זנים עיקריים (קבוצות זנים) של הדובדבן החמוץ: דובדבן מורלו אדום כהה ודובדבן אמרל האדום בהיר יותר.

## תיאור
ישנם סוגים רבים ומגוונים של עצי דובדבן חמוץ ומוצאם כנראה מהדובדבן. לעץ קליפה אפורה כהה. יש לו אורך חיים קצר יותר מאשר לעץ הדובדבן. העלים שלו דומים לדובדבן, בהירים גדילן תפרחת. הזנים האציליים יותר עקרים במובן שאינם מסוגלים להפרות את עצמם ודרוש לידם עץ נוסף שיוכל לאבק אותם.

דובדבנים חמוצים נחשבים לפרי תעשייתי ברוב המדינות המייצרות וצורכות פירות אלה. בעולם, מדינות מזרח ומרכז אירופה (בעיקר טורקיה, רוסיה, פולין, אוקראינה) מגדלים את הפרי ודי נדיר שצורכים דובדבנים חמוצים טריים (על כל פנים לא בכמויות גדולות כמו את הדובדבן).

דובדבן חמוץ תרבותי (Prunus cerasus L) נחשב להכלאה ספונטנית של דובדבן (Prunus avium L) ודובדבן מטפם (Prunus fruticosa Pall), כפי שהדגימו מגדלים שוודים באמצעות הצלבות מלאכותיות. המין אינו מוכר בטבע כגדל פרא, אך ישנם נתונים רבים על כך שהוא מסוגל לגדול פרא לאחר ההכלאה.

הטעם יכול להיות מסוגים שונים, יש זנים די מתוקים, אבל יש גם גרסאות חמצמצות מאוד, אם כי ככל שההבשלה מתקדמת כל הזנים הופכים מתוקים יותר. רוב הדובדבנים החמוצים נקבעים לפי טעמם החמצמץ, ולכן רוב האנשים אוהבים או לא אוהבים לאכול אותם טריים.

## דרישה אקולוגית
דובדבנים הם זן פרי בעל יכולת הסתגלות מעולה וניתן לגדל אותם במגוון רחב של אקלים. הוא סובל את קור החורף אפילו טוב יותר מאשר הדובדבן. על פי ניסויים אמריקאים, חלקי עץ יכולים לעמוד אפילו בקור עד מינוס 35 מעלות צלזיוס. רגישות הכפור של השורשים תלויה בזן - הדובדבן החמוץ מסוג (Prunus mahaleb) עמיד יותר. דרישות החום והאור האופטימליות בעונת הגידול דומות לאלו של דובדבן, אך הדובדבן גדל באזור מעט קריר יותר ויש לו דרישה גבוהה יותר לקור חורפי. דרישת המים של הדובדבן החמוץ היא בינונית, אך על ידי השקיה רבה יותר ניתן להגדיל את גודל הפרי של זנים המבשילים מאוחר, אם הם בעלי פרי קטן יותר במקור מבחינה גנטית.

## שימוש
הפרי שלו יקר במיוחד, נצרך גולמי, מבושל או טרי (גם לאחר הקפאה) בעוגות, בשימוש בתעשיית השימורים, והופך למשקאות חריפים, יינות פירות וליקרים (וישניאק ווישניווקה). ברנדי הדובדבנים החמוצים המוכר ביותר עשוי מדובדבנים חמוצים שמכונים Prunus cerasus subsp. acida. כמו כן התבלין מחלב עשוי מזרעים טחונים של דובדבן חמוץ מזון Prunus Mahaleb.

## גלריית תמונות

קובץ:Rosales - Prunus cerasus - 10.jpg|פירות ועלים
קובץ:Owoce wisni.jpg|דובדבנים בשלים
קובץ:Owoce Wiśnia.jpg|פרי עסיסי
קובץ:Black Che.jpg|דובדבנים שחורים באיראן


## ראו גם
* קירשווסר

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1753
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי קארולוס לינאוס
קטגוריה:פירות מאכל
קטגוריה:עצים
קטגוריה:ורדיים
טהסין אזגיץ'

**טהסין אזגיץ**' (טורקית: **Tahsin Özgüç**; 20 במרץ 1916 – 28 באוקטובר 2005) היה ארכאולוג שדה טורקי. הקריירה הארוכה שלו החלה לאחר מלחמת העולם השנייה והוא היה לאחד מהארכאולוגים הבכירים המתמחים באנטוליה.
## חייו
אזגיץ' נולד בעיירה קְרְג'אלי שבבולגריה. הוא למד בפקולטה לפילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה שבאוניברסיטת אנקרה, וסיים את לימודיו ב-1940. ב-1942 הוא קיבל דוקטורט באותה פקולטה, וכיהן כעוזר הוראה בין 1945 ל-1946 ומרצה בין 1946 ל-1954, שהייתה השנה בה התמנה לפרופסור. הוא כיהן כדיקן הפקולטה לספרות בין 1968 ל-1969, ולאחר מכן ועד 1980 כיהן כרקטור האוניברסיטה. לאחר פרישתו ב-1981 שימש במשך חמש שנים סגן יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה של טורקיה.

אזגיץ' ותלמידיו תרמו רבות לארכאולוגיה של אנטוליה. הוא ניהל בה חפירות ארכאולוגיות ופרסם עם תלמידיו למעלה ממאה ספרים ומאמרים. בין 1962 ל-1964 הוא הרצה כפרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי, ב-1964 באוניברסיטת חבל הסאר ובין 1975 ל-1976 באוניברסיטת מינכן שבגרמניה.

לאורך הקריירה שלו הוא שיתף פעולה עם אשתו נימט (Nimet), שהייתה אף היא פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת אנקרה. הוא ניהל חפירות בקילטפה (קייסרי), ובזכות ניסיונו הרב הוביל לחשיפה של חפצי עתיקות וטקסטים עתיקים, שסייעו להרחיב את הידע על ההיסטוריה של אנטוליה ומושבות הסחר האשוריות בין 2000 ל-1700 לפנה"ס. מלבד החפירות בקילטפה הוא עבד במקומות נוספים ובהם דוקיה, ארזינג'אן, ומסאט היאק.

הוא היה חבר במספר מוסדות מדעיים ובהם המכון הטורקי להיסטוריה, המכון הגרמני לארכאולוגיה, האקדמיה הבריטית, המכון האמריקני לארכאולוגיה, האקדמיה הבווארית למדעים, האגודה הארכאולוגית של הסיטי של לונדון, והמכון הטורקי לארכאולוגיה.

הוא מת באנקרה ב-28 באוקטובר 2005, והותיר אחריו אישה ובן.

## פרסים
* צלב הכבוד הפדרלי מטעם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1978)
* דרגה חמישית במסדר השמש העולה של יפן (1990)
* מסדר הכתר של בלגיה (1991)
* פרס קרן הציבוריות הטורקית

## תוארי [[דוקטור לשם כבוד]]
* האוניברסיטה החופשית של ברלין
* אוניברסיטת מינכן
* אוניברסיטת גנט

## קישורים חיצוניים

* הספד באתר האינדיפנדנט

קטגוריה:מעוטרי מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
קטגוריה:ארכאולוגים טורקים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת אנקרה
קטגוריה:סגל אוניברסיטת אנקרה
קטגוריה:טורקים שנולדו ב-1916
קטגוריה:טורקים שנפטרו ב-2005
אוטונומיה לאומית פרסונלית

**אוטונומיה לאומית פרסונלית** היא סוג תאורטי של אוטונומיה מדינית שיכולה להינתן למיעוטים לאומיים ללא קשר למסגרת טריטוריאלית אלא על יסוד השתייכות אישית של פרט לאותו מיעוט. הצעה לאוטונומיה מסוג זה הופיעה לראשונה בסוף המאה ה-19 בדבריו של קרל רנר שפרינגר, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. הוא שאף לפתור את בעיית הקיסרות האוסטרו-הונגרית רבת הלאומים על ידי כך שטען שלאומים אלו אינם קשורי טריטוריה אלא קבוצות אישיות אוטונומיות, אתניות. על כן, ניתן לספק אוטונומיה למיעוטים אלו מבלי לפרק את הקיסרות. תורה זו פורסמה על ידו בשנת 1899 במאמר בשם "Staat und Nation".

ההיסטוריון היהודי שמעון דובנוב היה הראשון שהטיף לסוג זה של אוטונומיה לגבי יהדות הגולה (אוטונומיזם) והשקפתו זו נתקבלה על ידי המפלגה היהודית העממית, פאלקס-פארטיי שקמה בהשפעתו. מפלגה יהודית אחרת - מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, קיבלה אף היא עיקרון זה ודרשה להקים פרלמנטים יהודיים שאינם מוגבלים טריטוריאלית ולהם תהיה סמכות החלטה בעניינים מדיניים וכלכליים הנוגעים ללאום היהודי. מאידך, פרלמנטים אלו יעסקו גם בחינוך וריכוז נושא ההגירה היהודית לטריטוריה לאומית יהודית עתידית, אם וכאשר זו תקום. היות שזו הייתה השקפה דו-שלבית שבסופה הקמת ישות מדינית-טריטוריאלית יהודית, היא לא עמדה בסתירה לציונות ועל כן גם התקבלה על ידי חלק מהארגונים הציוניים כמו פועלי ציון.

אוטונומיה מסוג זה הוקמה באוקראינה ב-1918 שבה מונה גם שר לענייני היהודים אך זה לא מנע את הפרעות הקשות ביהודים והיא בוטלה כעבור כשנה וחצי. ב-1924 הוקמה אוטונומיה דומה בליטא, עם שר לענייני יהודים ומועצה לאומית יהודית (נאציונלראט). היא בוטלה בשנת 1924.

לאחר פירוק ברית המועצות התייחסות למיעוט לאומי במדינות שהוקמו מבוססת על עקרונות אוטונומיה פרסונלית. בסיס חוקתי לכך אושר בליטא בשנת 1989, בלטביה בשנת 1991, באוקראינה בשנת 1992, באסטוניה והונגריה בשנת 1993 וברוסיה בשנת 1996.

## לקריאה נוספת
* אנציקלופדיה למדעי החברה, הוצאת ספרית פועלים והוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1963, עמודה 48

קטגוריה:פוליטיקה של זהויות
Ne me quitte pas

**Ne me quitte pas** ("נה מה קיט פָּה" – בצרפתית: "אל תעזבי אותי") הוא שיר (שאנסון) בצרפתית משנת 1959 מאת הזמר-יוצר הבלגי ז'אק ברל. לשיר גרסאות כיסוי מרובות בצרפתית, וכן בשפות רבות נוספות, בהן אנגלית ("If You Go Away") ועברית (מהן ידועה במיוחד "אל תלכי מכאן", בתרגומה של נעמי שמר ובביצוע יוסי בנאי).

## היסטוריה
ז'אק ברל הקליט את השיר לראשונה ב-11 בספטמבר 1959. ב-1961 הקליט גרסה נוספת בשפה הפלמית (ניב של הולנדית המדובר בבלגיה) בשם "Laat Me Niet Alleen". ב-1972 הקליט את השיר מחדש והכניסו לאלבום בעל אותו שם.

השיר נכתב לאחר שברל "נזרק" על ידי פילגשו, סוזן גבריאלו (זיזו), לאחר שזו הושפלה ונעצבה בגללו; זיזו הייתה בהיריון מברל והפילה לאחר שברל סירב להכיר בעובר כילדו ולהיות אביו בעתיד.

נינה סימון ביצעה גרסת כיסוי ידועה באלבוה *I Put A Spell On You* (1965). השיר שימש גם את הבמאי פדרו אלמודובר בסרטו השישי, "חוק התשוקה".
בישראל מוכר השיר בין היתר כשיר הפתיחה בסדרת הטלוויזיה הישראלית "הבורגנים", בגרסתו האוריינטלית של הזמר הצרפתי ממוצא אלג'יראי פוֹדל (Faudel).

## גרסאות כיסוי בולטות
* 1961: ברברה
* 1965: נינה סימון
* 1970: ויקי לאנדרוס – ברל ביקש מלאנדרוס לשיר את השיר לאחר שנפגשו באולפן טלוויזיה צרפתי.
* 1974: ג'יליולה צ'ינקווטי
* 1987: מאיסה מטאצו, בסרט חוק התשוקה.
* 1988: ז'ולייט גרקו
* 1988: סטינג בסיבוב ההופעות של האלבום Nothing Like the Sun.
* 1995: איזבל אוברה
* 2001: נטשה אטלס
* 2002: אוטה למפר
* 2003: פאודל (הגרסה הייתה שיר הפתיחה של הסדרה הישראלית "הבורגנים").

### גרסאות כיסוי בולטות בעברית
* 1976: דני גרנות שר את השיר "אנא אל תלכי" בתרגומה של דפנה אילת, באלבומו "שקיעות נשים וכל השאר".
* אמצע שנות ה-80: דני רובס (בדמות ג'ימי אוחנה, במסגרת תוכנית הרדיו "מה יש") מבצע את גרסת הפארודיה "תנקי ת'פח".
* 1985: יוסי בנאי שר את "אל תלכי מכאן", בתרגום של נעמי שמר, מתוך אלבומו אם נדע לאהוב – משירי ז'אק ברל.
* 2001: ריטה ורמי קלינשטיין שרים את גרסת הכיסוי של יוסי בנאי בסבב ההופעות שלהם.
* 2006: אפרת גוש שרה את השיר בתרגום של ברק פלדמן במסגרת תוכנית הטלוויזיה "מרגיש בבית".
* 2008: איתי פרל כותב שיר המבוסס על זה המקורי.
* 2009: שלומי שבן מבצע את השיר בתרגום של דורי מנור, תחת השם "אל תלכי עכשיו". השיר נכלל באלבומו של שבן "מגדל הפזמון".
* 2010: דיאנה גולבי שרה את השיר בתרגומו של ברק פלדמן במסגרת התוכנית "כוכב נולד".
* 2011: מירי מסיקה שרה את התרגום של נעמי שמר בהופעה אקוסטית בזאפה.
* 2020: מאיה בלזיצמן ומתן אפרת שרים את התרגום של נעמי שמר באלבום "indoors"

## קישורים חיצוניים

* מילות הפזמון "Ne Me Quitte Pas" במספר שפות

תרגומים לעברית:
* תרגום חלקי מאת ד' סלונים: 

ביצועים בעברית:
* 
* 

קטגוריה:ז'אק ברל
קטגוריה:שירים בצרפתית
קטגוריה:נשים בשירה
קטגוריה:שירי אהבה
קטגוריה:שירים על פרידה
המרכז האקדמי הישראלי בקהיר

**המרכז האקדמי הישראלי בקהיר** הוא מרכז מחקרי-תרבותי אשר פועל בקהיר משנת 1982, בחסות האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.

## אודות המרכז
המרכז הוקם בשנת 1982, כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים, בחסות החברה המזרחית הישראלית (כיום האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם) והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומנהלו הראשון היה הפרופסור שמעון שמיר, אשר שימש בתפקיד שלוש שנים. לפי ההסכם מצרים הייתה אמורה להקים מרכז דומה בישראל, אולם עד היום טרם עשתה זאת.

מטרת המרכז היא לקדם את שיתוף הפעולה התרבותי והאקדמי בין ישראל למצרים. בין השאר עוסקים בעזרה לחוקרים ולסטודנטים מצרים הלומדים עברית, יהדות ותולדות ישראל ובתרגום ספרות ומחקר בעברית לערבית בניב מצרי. המרכז מקיים באופן תדיר מפגשים והרצאות עם אושיות תרבות ואקדמיה ישראליות מרכזיות. במרכז קיימת ספרייה גדולה המתמקדת בעיקר בהיסטוריה ובתרבות של ישראל, ביהדות, בלשון ובספרות עברית. כמו כן פועל המרכז במטרה להנציח ולתעד את תרבותם ומורשתם של קהילת יהודי מצרים. בראש המרכז עומד מאז 2006 הפרופסור גבי רוזנבאום. המרכז שוכן במבנה בשכונת דוקי שברובע גיזה בקהיר, סמוך למלון שרתון קהיר.

עם פרוץ ההפיכה במצרים בחודש ינואר 2011, הוחזר לישראל ראש המרכז, הפרופסור גבריאל רוזנבאום, המנהל אותו, נכון לשנת 2025, מישראל, ומגיע לעיתים לבקר במרכז. בין 2010 לדצמבר 2017 ניהל את המרכז בהתנדבות, ומאז כמנהל במשרה חלקית.

לאחר ההפיכה ב-2011, נסגר המרכז לזמן מה, ואז נפתחה בו הספרייה. פעילות ההרצאות במרכז הופסקה מאז ההפיכה.

בשנת 2016 פרסם שמעון שמיר ספר על תולדות המרכז.
## ראשי המרכז
* פרופ' שמעון שמיר (1982–1984)
* פרופ' גבי ורבורג (1984–1986)
* פרופ' אשר עובדיה (1986–1989)
* פרופ' יוסף גינת (1989–1992)
* פרופ' עמנואל מרקס (1992–1996)
* פרופ' ששון סומך (1996–1997)
* ד"ר יוסי אמיתי (1997–2001)
* פרופ' דוד קושניר (2001–2003)
* פרופ' שריאל שליו (2003–2006)
* פרופ' גבי רוזנבאום (החל מ־2006)
## ביקורת
העיתונאי בני ציפר טען ב-2009, שהמרכז הוא בועה מבוצרת עם סידורי ביטחון מופרזים שיצרו לישראל דימוי של כוחניות אכזרית. המרכז לרוב לא הצליח לייצור שיתוף פעולה עם אנשי אקדמיה מצרים או אנשים שרצו ללמוד על ישראל והתרבות הישראלית.
## לקריאה נוספת
* אלי פודה (עורך), "רב שיח: תרומתו של המרכז האקדמי הישראלי בקהיר ליחסי ישראל–מצרים במלאת עשרים שנה לייסודו (1982–2002)", בתוך: המזרח החדש כרך מז, תשס"ח.
* שמעון שמיר, "עלה טרף – סיפור המרכז האקדמי הישראלי בקהיר", ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2016

## קישורים חיצוניים
* 
* אודות המרכז האקדמי הישראלי בקהיר באתר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
* 
* 
* 
* 
## הערות שוליים

קטגוריה:יחסי ישראל–מצרים
קטגוריה:קהיר: מבנים
קטגוריה:מכוני מחקר בישראל
רובה רוס

**רובה רוֹס** (מאנגלית: **Ross rifle**), שנקרא בישראל בראשית שנות המדינה **רובה קנדי**, הוא רובה בעל מנגנון בריח בקליבר 0.303 אינץ', בדומה ללי אנפילד הבריטי, הדומה לו במאפייניו. הרובה יוצר בקנדה מ-1903 ועד אמצע מלחמת העולם הראשונה ושימש כרובה התקני של חייל החי"ר הקנדי במלחמת העולם הראשונה, עד שהוחלף בשל תקלות וקושי תפעולי בקרב. הוא פעל היטב כרובה צלפים אך בתנאי מלחמת החפירות נתגלו בו בעיות טכניות רבות שחייבו את החלפתו.
שמאל|ממוזער|400px|רובה רוס

## היסטוריה
בעת מלחמת הבורים סירבה בריטניה לתת לקנדה רישיון ייצור לרובי לי אנפילד על אדמת קנדה. לפיכך הציע הרוזן והממציא הסקוטי צ'ארלס רוס רובה דומה, פרי המצאתו. הרובה, שהיה דומה ללי אנפילד, נבדל ממנו בכך שהיה קל ממנו בכ-400 גרם והחזרת הבריח לאחר ירי לא חייבה רבע סיבוב, מה שאפשר קצב אש גבוה יותר, טווח הנשק היה גדול יותר מזה של הלי אנפילד וכוח העצירה שלו גבוה יותר. גם הפירוק וההרכבה שלו היו מהירים ופשוטים יותר. הייצור החל ב-1903 ו-1,000 הרובים הראשונים נמסרו למשטרה הרכובה המלכותית של קנדה. ברובה נמצאו ליקויים רבים וב-1905 נוצר מודל 2 (Mark II), פיתוח הרובה נמשך ושוכלל במהלך השנים. עם זאת, הרובה לא נוסה באופן אינטנסיבי בתנאי קרב.

בשנת 1915 צוידו כל חיילי חיל המשלוח הקנדי למלחמת העולם הראשונה ברובי רוס מודל 10 (Mark III). במהלך הקרבות ובפרט בקרב איפר השני התגלה חוסר התאמתו של הנשק לתנאי המלחמה. כמויות הליכלוך בשוחות גרמו למעצורים בנשק. החזרת הבריח למקומו לאחר פירוק לצורך ניקוי שגרתי לא חייבה נעילה וכך קרה לא פעם שהבריח החוזר פגע בעוצמה רבה בחייל, דבר שגרם פגיעות רבות ואף מקרי מוות. גם כידון הרובה לא חוזק היטב ונטה ליפול במהלך ירי. חיילים בעלי תושייה לקחו את רובי הלי אנפילד של עמיתיהם הבריטים ההרוגים.

עם זאת, שר ההגנה הקנדי, סם יוז (Sam Hughes), התעקש שעל החיילים להשתמש בנשק הקנדי. בקרב על הסום פקד מפקד החזית, דאגלס הייג שכל רובי הרוס של הלוחמים יוחלפו בלי אנפילד. שר ההגנה סירב להודות שקיימים פגמים ברובה רוס ולא סייעו השתדלויותיהם של מפקדי הכוחות הקנדיים ובכירים שונים, עד שראש הממשלה רוברט בורדן נאלץ למנות שר ייעודי לכוחות מעבר לים, כדי לעקוף את יוז ולאפשר את אספקת הרובים. 

רובה רוס המשיך לשמש באמונים. רובי רוס נשלחו גם למחנות אימונים בארצות הברית כדי לשחרר רובי ספרינגפילד לטובת הלוחמים הקנדיים.

במלחמת העולם השנייה שימשו רובי רוס כוחות עורפיים קנדיים, כחיל המשמר ומשמר החופים. כמו כן שימשו מתנדבים מבוגרים שסיירו בערי בריטניה במהלך המלחמה (במתכונת של משמר אזרחי) ואף כוחות של ברית המועצות. בעת מלחמת העצמאות נרכשו רובי רוס על ידי ההגנה ונקראו "רובים קנדיים".

## נתונים
קליבר – 7.7 מילימטר ( 0.303 בריטי)
מנגנון – בריחי, ירי בודדת בלבד
אורך – 1.32 מטר
משקל – 3.9 ק"ג
אורך קנה – 71.1 סנטימטר
מחסנית – חיצונית, 5 כדורים

## לקריאה נוספת

* Phillips, Roger F., François J. Dupuis and John A. Chadwick, **The Ross Rifle Story** 
* Phillips, R., Knap, J. Jerome, **Sir Charles Ross And His Rifle** 
 
## קישורים חיצוניים

* רובה רוס באנציקלופדייה מלחמת העולם הראשונה 
## הערות שוליים

קטגוריה:רובים בריחיים
קטגוריה:נשק קל במלחמת העולם השנייה
קטגוריה:נשק קל במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:אמצעי לחימה במלחמת העצמאות
קטגוריה:קנדה במלחמת העולם הראשונה
קטגוריה:אמצעי לחימה קנדיים
עקבת ג'בר

**עַ֫קְבֶּת גַ֫'בֶּר** (בערבית: **مخيّم عقبة جبر**) הוא מחנה פליטים פלסטינים, הממוקם שלושה קילומטרים דרומית-מערבית ליריחו, בתחום שיפוטה של הרשות הפלסטינית.
המחנה הוקם ב-1948, על שטח של 1,688 דונם. מרבית האוכלוסייה (אשר מנתה כ-30,000 איש) היגרה לירדן וכיום מתגוררים במחנה כ-6,000 איש בלבד. ב-1994 עבר המקום לשליטה פלסטינית כחלק מהסכמי "עזה ויריחו תחילה". במחנה חיים גם כאלו שאינם מוגדרים כפליטים, אשר בנו בתים בלתי חוקיים במקום.

מרבית התושבים מועסקים בחקלאות באזור. חברת מקורות הישראלית היא ספקית המים העיקרית של המחנה, וחלק קטן מהמים נשאבים ממעיין בסביבה על ידי אונר"א, המפעילה במקום גם בית ספר, גני ילדים ושירותים נוספים לקהילה.

ב-1987 צילם הבמאי אייל סיון סרט על המקום, "עקבת ג'בר - חיים בינתיים", וסרט המשך ב-1995, "עקבת ג'בר - שלום ללא שיבה?".

## קישורים חיצוניים

*
מרכז|ממוזער|550px|עקבת ג'בר
## הערות שוליים

קטגוריה:מחנות פליטים פלסטיניים ביהודה ושומרון
קטגוריה:נפת יריחו
קטגוריה:הרשות הפלסטינית: יישובים
קטגוריה:בקעת הירדן
קטגוריה:יישובים שהוקמו ב-1948
קטגוריה:יישובים באזור ים המלח
האי פיפס

[ממוזער|250px|שמאל|האי פיפס על מפה מ[המאה ה-18.]]
**האי פיפס** (באנגלית: **Pepys Island**) הוא אי תעתוע אשר בעבר סברו כי הוא ממוקם כ-390 קילומטרים צפונית לאיי פוקלנד. האי התגלה לראשונה על ידי אמברוז קוולי בשנת 1684 וסומן בהתאם במפות. האי נקרא על שם סמיואל פיפס, מזכיר הימייה האנגלי באותה עת.

מספר מסעות חקר ניסו לזהות את האי במהלך המאה ה-18. ג'ון ביירון זיהה את האי עם האי הצפוני ביותר באיי פוקלנד, אולם חוקרים אחרים ובהם לואי-אנטואן דה בוגינוויל, ג'ורג' אנסון וקפטן ג'יימס קוק המשיכו לחפש את האי עד שנות ה-80 של המאה ה-19, עת התבררה טעות הניווט של קוולי, אשר ככל הנראה זיהה בטעות את אחד מאיי פוקלנד.

## קישורים חיצוניים
*האי פיפס
*האי פיפס באתר "המדריך לאיי הים הדרומי"
*B. M. Chambers C.B. **[http://www.tandfonline.com/doi/abs/10.1080/00253359.1933.10655725 Where was PEPYS ISLAND? A Problem in Historical Geography]**. *The Mariner's Mirror*, Volume 19, Issue 4, 1933. Published online: 22 Mar 2013
*

קטגוריה:איי פוקלנד
קטגוריה:איי תעתוע
ספריית פיפס

[שמאל|ממוזער|[תחריט המתאר את בניין הספרייה מתוך ספרו של צ'ארלס נייט: "Old England: A Pictorial Museum" משנת 1845.]]
**ספריית פיפס** (באנגלית: **Pepys Library**) היא ספרייה הממוקמת במכללת מודלין באוניברסיטת קיימברידג' בעיר קיימברידג' שבאנגליה. הספרייה ממוקמת בקומה הראשונה של בניין ייעודי הנקרא על שמה "בניין פיפס".

מקורה של הספרייה באוספיו של סמיואל פיפס, אשר הוריש אותם למכללה בצוואתו משנת 1703.

בצוואתו הורה פיפס כי אוספו בן 3,000 הספרים ישמר בארונות שהוכנו עבורו (ואשר פיפס הוריש למכללה), וכי לא יוספו ספרים לאוסף ולא יגרעו ממנו. עוד הורה פיפס בצוואתו כיצד יסודרו הספרים בספרייה.

האוספים כוללים את יומניו של פיפס המפרטים את חוויותיו מהמגפה הגדולה ומהשרפה הגדולה של לונדון, וכן תרשימי ספינות הצי המלכותי שנאספו על ידו בעת שהיה שר הימיה, ועותק מקורי של ספרו של אייזק ניוטון - "היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע" אשר יצא לאור בעת שפיפס היה נשיא החברה המלכותית.

## מבנה הספרייה
מבנה הספרייה תוכנן ככל הנראה לפני שנת 1640 אולם הושלם בשנת 1700. תוכנית המבנה המקורית הייתה צנועה יותר, אולם עברה שינויים על ידי האדריכל רוברט הוק בשנת 1677. המבנה הוקם בסיוע תרומות של פרופסור ג'ייס דופורט, אשר הוריש את ספריו במותו בשנת 1679 למכללה. ספרים אלה הוחזקו במבנה עד שנת 1834.

פיפס תרם מספר פעמים למימון הבנייה, אולם באותה עת טרם הביע את תוכניתו לתרום את ספרייתו למכללה. רק בצוואתו משנת 1703, אשר הוקראה לאחר מותו, התגלה רצונו לתרום את הספרים. 

שינוי התוכנית בא לידי ביטוי בהבדל בין חזית המבנה לחלקו האחורי. בעוד שחלקו האחורי של המבנה בנוי בסגנון יעקבני כפרי, חזית המבנה בנויה בסגנון נאו קלאסי.

על חזית המבנה כתובת משנת 1724: 'Bibliotheca Pepysiana 1724' (בלטינית: ספריית פיפס) המציינת את מועד הגעת ספרייתו של פיפס למבנה. מעל הכתובת שלט האצולה של פיפס והמוטו שלו: Mens cujusque is est quisque. משני צידי הכתובת שני שלטי אבירים של תורמים אחרים של המכללה (אשר לא תרמו לבניית המבנה): סר כריסטופר רן (משמאל הכתובת) ופיטר פקארד (מימין).

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:אוניברסיטת קיימברידג'
פיפס
מלחמת רוסיה–פולין (1605–1618)

**מלחמת רוסיה–פולין**, הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לאיחוד הפולני ליטאי שהתרחשה בין השנים 1605–1618.

רוסיה סבלה מתקופת הצרות לאחר מותו של פיודור הראשון ב-1598, שבמהלכה סבלה מחוסר יציבות פוליטית ומאבק ירושה אלים עם ירידתה של שושלת רוריק מהשלטון. אצולת השלכטה הפולנית ביקשה לנצל את תקופת הצרות ברוסיה, להשפיע על אצילי בויאר ולהתערב בסכסוך הפנים רוסי לטובת דמיטרי הכוזב ונגד בוריס גודונוב ווסילי שויסקי. באופן רשמי בשנת 1605 האיחוד הפולני-ליטאי לא היה במצב מלחמה עם רוסיה ומצב מלחמה הוכרז רק בשנת 1609.

בתחילת המלחמה הכוחות הפולנים נחלו מספר הצלחות ונסיך פולני אף הוכרז כצאר רוסי. ב-1610 ניצחו הפולנים בקרב קלושינו. הצבא הרוסי נמלט משדה הקרב ולמעשה לא היה יכול להמשיך במאבק המזוין. תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון. השלטון הועבר למועצה בויארית שנשבעו למלך פולין ונתנו לסטניסלאב ז'ולקבסקי להיכנס למוסקבה. וסילי שויסקי ואחיו הועברו לוורשה. לאור הרצון של זיגמונט השלישי, מלך פולין למשול ברוסיה בעצמו, התומכים הרוסים עזבו את הפולנים, הם גורשו ממוסקבה ובסופו של דבר המטרות של המלחמה מצד פולין לא הושגו.

## ראו גם
* קרב קלושינו

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מלחמות רוסיה
קטגוריה:מלחמות פולין
קטגוריה:רוסיה הצארית: היסטוריה צבאית