פולינזים

**פולינזים ** הם קבוצה אתנו-לשונית של אנשים המהווים את האוכלוסייה הילידית של פולינזיה. קבוצת האנשים הזו, המאוחדת על ידי מאפיינים אתניים, מוצא, תרבות, מסורות ושפות קרובות, חיה בקבוצת איים הנקראים המשולש הפולינזי באוקיינוס השקט, שפינותיו הם הוואי, איי פסחא וניו זילנד. ואזורים באוקיאניה. מוצאם הקדום הוא בטייוואן. הם דוברים את השפות הפולינזיות, ממשפחת השפות האוסטרונזיות. הפולינזים כוללים כמה תת-קבוצות שהגדולה בהם היא המאורים, בניו זילנד ואחריהם הסמואנים שבאיי סמואה, ילדי הוואי, בני טהיטי שבפולינזיה הצרפתית, הטונגים מטונגה והרורטונגים שבאיי קוק.

## מקור
ממוזער|התפשטות ההתיישבות הפולינזית באוקיינוס השקט.
[250px|ממוזער|טקס [האקה (ריקוד)|האקה מאורי בניו זילנד, 2006]]
הפולינזים, כוללים את ילידי סמואה, איי קוק, איי פסחא, פולינזיה הצרפתית, הוואי, ניו זילנד, ניואה, האי נורפוק, איי פיטקרן, רוטומה, טוקלאו, טונגה, ואליס ופוטנה וטובאלו. בני פולינזיה הם קבוצת משנה של עמים אוסטרונזיים. לפי התאוריה המקובלת מקור מוצאם דומה לזה של העמים הילידים מהעולם המלאי, מדגסקר וטאיוואן. תאוריה זו נתמכת על ידי עדויות גנטיות, לשוניות, וארכאולוגיות.

מקורם של הפולינזים מוסבר בעזרת תיאורית הגירה לתוך האוקיינוס השקט שהתחילה בערך לפני 3000 שנה. התאוריה המודרנית שמקובלת כיום היא שהפולינזים הם חלק מהאוסטרונזים שהחלו להגר מטאיוואן בין 3000 ו-1000 לפנה"ס; הפולינזים כנראה נדדו דרך הפיליפינים, מזרח אינדונזיה, מצפון-מערב גינאה החדשה והגיעו למלנזיה בערך ב-1400 לפנה"ס. משם נדדו לאיים המערביים של פולינזיה ב-900 לפנה"ס. עם זאת, Soares *et al.* (2008) טענו בהתבסס על בדיקות דנ"א מיטוכונדריאלי שהתוצאות מצביעות על מקור קדום יותר, קדם ההולוקן, מאזור בדרום מזרח אסיה.

[ממוזער|223x223 פיקסלים|דיוקן של גבר [מאורים|מאורי, על ידי גוטפריד לינדאוור (Lindauer)]]

### מבנה חברתי
בפולינזיה, בעיקר לפני כניסת האירופאיים, המשפחה המורחבת הייתה יחידה שסיפקה את צורכי עצמה. ראש המשפחה היה תמיד הבן הבכור. לקשרי דם הייתה חשיבות גדולה בקשרים החברתיים. המנהיג באוכלוסייה עצמאית היה בדרך כלל הצאצא הישיר לראש המשפחה שהשתלטה על האדמה, בין על ידי כיבוש או על ידי יישוב. המנהיג (צ'יף) שלט בעזרת קרובי משפחה שמונו לפקידים בדרגה נמוכה יותר. בדרך כלל שליטים עצמאים שלטו במחוז או על אי אחד בלבד.

משפחת השליט הבדילה עצמה כמעמד מיוחד משאר פשוטי העם, ומעמדם נקבע בירושה. שושלות היוחסין שלהם סיפקו את הקשר עם האליל הבורא ושממנו הם שאבו את כוח הקסם שלהם (**מאנה Mana)**. חוקי ה'''טַאבּו''' ('''Tabu''') או '''טאפו''' ('''Tapu)''' (מילה שמקורה פולינזי) נוקשים נועדו להגן על השליט מפני מגע עם אלו שאינם במעמדו, או שאינם קרובי משפחתו, ולשמר את המערכת הדתית שתמכה בו. פגיעה בחוקי הטאבו גררה לעיתים קרובות עונש מוות. כל האדמות בהוואי ובטהיטי היו שייכות לשליטים העליונים, והיה להם שלטון מוחלט על נתיניהם.

כשבאו המיסיונרים הראשונים לפולינזיה הם גילו שהדרך המהירה ביותר לנצר את האוכלוסייה הייתה לנצר קודם את המנהיגים. היה זה תהליך שבסופו איבדו המנהיגים את השליטה על האוכלוסייה כאשר חוקי הטאבו הדתיים הפסיקו להיות רלוונטיים.

### דת
כיום, רוב הפולינזים משתייכים לדת הנוצרית - קתולית או פרוטסטנטית. האמונות המקוריות של תושבי פולינזיה כמעט נעלמו. את חלקם אפשר למצוא משולבות בתוך הדת הנוצרית. התנצרותם של בני פולינזיה החלה כאשר אגודת המסיונרים של לונדון (LMS) שלחה מיסיונרים פרוטסטנטים לטהיטי בשנת 1797. כיום, באזורים פרוטסטנטיים הכנסייה, הכומר והדת הם מרכז החיים. כמרים מנהלים את הפעילות הדתית, החברתית ואת בית הספר של יום ראשון, בו מלמדים תנ"ך. הכמרים הם אלו שעורכים חתונות ולוויות וגם משפיעים על קבלת החלטות פוליטיות. זקני הכפר מסייעים לכומר באכיפת השליטה החברתית. בתוך הפעילות הדתית הז משולבים 'המרפאים', המטפלים בחולים בעזרת שליטתם ברוחות. גם החגים הנחגגים תואמים את החגים הנוצריים, כמו טבילות, חתונות, ליל כל הקדושים, חג המולד ועוד, אבל גם בהם משולבים טקסים מקומיים.

הכומר הקתולי הראשון שידוע שביקר באיים היה הכומר של הצי של מגלן, שהגיע לאיים בשנת 1521. כמרים נוספים הגיעו לאיים יחד עם הספינות הספרדיות. עם השנים הגיעו עוד כמרים והחלו להקים שירותי דת באיים אליהם הגיעו. כיום לכנסייה הקתולית יש נוכחות משמעותית באיים, בעיקר בפולינזיה הצרפתית, שם יושבת הבישופות הגדולה ביותר ומשרתת קהילות רבות.

**הדת הפולינזית המסורתית.**

עד למפגש עם העולם המערבי האמינו בני פולינזיה בפנתיאון של אלים רחוקים ובמגוון רוחות מקומיות ומשפחתיות שהשפיעו על חיי היומיום. המיתוסים, סיפורי האלים והבריאה, התרבות והמנהגים הבסיסיים דומים באופן מפתיע ברחבי האזור, אבל בשל המרחקים העצומים בין קבוצות האיים השונות התפתחו בכל קבוצת איים צורות חברתיות מעט שונות, צורות חברתיות שונות, שפות מעט שונות וכן הבדלים בין סיפורי העם, המיתולוגיות והמנהגים

כיום קשה למצוא איים בהם נשמרה הדת כפי שהייתה קיימת במקור. ההשפעה הנוצרית הייתה כל כך חזקה שמחקה כמעט כל סממן דתי ותרבותי מקורי. אמנם מיסיונרים מוקדמים עודדו ריקודי אש וצורות אחרות של ביטוי תרבותי, כמו בטהיטי, אבל אלו משולבים בתוך האמונות הנוצריות. ובכל זאת, גם כיום פולינזים רבים ממשיכים להאמין ברוחותיהם של אבותיהם הקדמונים המתאספים סביב הכפר ומהווים חלק מחייהם. אבות קדמונים אינם נתפסים כדמויות רחוקות מהעבר, אלא כנוכחות חיה ופעילה בחייהם של צאצאיהם. בני האיים מאמינים שאבותיהם הקדמונים ממשיכים להשפיע על העולם, ומספקים הדרכה, הגנה ולעיתים גם אזהרה. אמונה זו חזקה במיוחד בתרבויות כמו סמואה, טונגה וטהיטי. הנהג הפולינזי של קעקועים הם לא רק עניין דקורטיבי אלא המקועקעים נחשבים כמדיום שדרכו רוחות האבות מתקשרות עם החיים ומספקות כוח, הגנה וקשר לעבר.

הדת והמיתולוגיה הפולינזיות שמו דגש רב על הטבע, ובמיוחד על סביבת האוקיינוס. הפולינזים הפכו לאמני ניווט ומיומנויות ים אחרות, ודתם והמיתוסים שלהם שיקפו מאוד את חשיבות הטבע והים. הפולינזים האמינו שכל הדברים בטבע, כולל בני אדם, מכילים כוח קדוש ועל טבעי הנקרא **מאנה (Mana),** כוח או אנרגיה שניתנה על ידי האלים. מאנה יכולה להיות טובה או רעה, ואנשים, בעלי חיים וחפצים מכילים כמויות משתנות של מאנה.

מכיוון שמאנה הייתה קדושה, הפולינזים המציאו כללים מורכבים כדי להגן עליה. אנשים רגילים לא הורשו, למשל, לגעת אפילו בצילו של מנהיג גדול. הם גם לא יכלו להיכנס לחורשות או מקדשים קדושים. העונש על הפרת כללים חשובים, המכונים **טאפוס** (מקור המילה **טאבו**), היה לעיתים קרובות מוות. מחלות וחוסר מזל נחשבו כנובעים מהפרת טאפוס קלים.

דת הפולינזים כללה אלים רבים, אלים מקומיים וכן את האלים הגדולים של הפנתיאון שלהם. האנשים הרגישו קשר אישי קרוב לאלים שלהם ולגיבורים למחצה ואפילו לנוכלים שונים של המיתולוגיה שלהם. הדמות הפופולרית ביותר הייתה **[[:en:Māui|מאווי]]**, גיבור-נוכל ידוע ברחבי פולינזיה.

המיתוסים הידועים ביותר בפולינזיה עוסקים בבריאה ובמקורם של אלים, בני אדם ויצורים חיים אחרים. הרפתקאותיהם של דמויות כמו '''פלה''' (אלת האש והרי הגעש) ומאווי תופסות מקום בולט גם הן. כמה מיתוסים פולינזיים מתארים את הבריאה כתהליך של צמיחה או אבולוציה ממצב ראשוני של כאוס, כלום או חושך. המיתוסים ההוואיים של **[https://www.learnalchemical.com/post/po-and-ao-in-hawaiian-mythology-realms-of-creation-and-consciousness אאו ופו,]** הכוחות הזכריים והנקביים של היקום, משקפים רעיון זה. מתוך כאוס מימי גדול בתחילת הזמן, האל הבורא קו הפריד בין אאו לפו, ובכך יצר יום ולילה והפך את העולם לאפשרי.

מיתוסי בריאה פולינזיים אחרים מתמקדים בבורא קיים מראש שחי לבדו ויוצר את כל הדברים יש מאין. רעיון זה בא לידי ביטוי בסיפורים מסמואה וטונגה על טנגלואה. על פי האגדה, בזמן ש**[[:en:Tangaroa|טנגרואה]]** שלט על מרחבי אוקיינוס עצומים, שליחו, הציפור טולי, חיפש ללא הרף מקום לנוח בו. בסופו של דבר טנגלואה זרק כמה סלעים למים, ואלה הפכו לאיי סמואה וטונגה.

פולחן האלים כלל מזמורים ותפילות, טקסים מורכבים וקורבנות (כולל קורבנות אדם) שבוצעו על ידי מעמדות שונים של כוהנים, שחלקם שימשו כנביאי קודש. קסם פרח גם בקרב הפולינזים, שהשתמשו בלחשים, קמעות וכישופים כדי לזמן את האלים או לבקש את הדרכתם או עזרתם.

אלים ודמויות עיקריות. האלים החשובים ביותר בפנתיאון הפולינזי היו אלו הקשורים למיתוסים ואגדות בריאה. הידועים ביותר היו **רנגי** (אבא שמיים) ו**פאפא** (אמא אדמה), שני אלי הבורא העליונים של העם המאורי בניו זילנד. על פי האגדה המאורית, רנגי ופאפא שימשו כמקור שממנו הגיעו כל הדברים. מקביליהם של רנגי ופאפא במיתולוגיה ההוואית היו אאו ופו. אאו ייצג את הכוח הגברי ביקום והיה קשור לשמיים, ליום ולאור. פו, הכוח הנשי, היה קשור לאדמה, לחושך וללילה. על פי המיתוס ההוואי, אל בורא בשם קו הפריד בין אאו לפו. קו עבד לאחר מכן עם לונו, אל השמיים, וקיין, אל הדור והצמיחה הראשי, כדי ליצור את כדור הארץ ואת כל היצורים החיים. לאחר שקיין יצר את הגבר והאישה הראשונים, הוא כעס על התנהגותם הרעה והחליט שבני האדם יהיו נתונים למוות. לאחר מכן הוא עזב את כדור הארץ והלך לחיות בגן עדן. במיתולוגיה הטהיטית, האל הבורא העליון היה טא'ארואה, המכונה גם רואה-אי-טופרה (מקור צמיחה). טא'ארואה יצא מביצה קוסמית והחל בתהליך הבריאה. כדי למלא את הריק סביבו, הוא השתמש בחלק מהביצה כדי ליצור את השמיים ובחלק השני כדי ליצור את כדור הארץ. מרוצה מהישגו, הוא מילא את העולם בכל היצורים והדברים שנמצאים בו כיום. הטהיטיים האמינו שטא'ארואה שולח גם ברכות וגם קללות, וניסו לפייס אותו בקורבנות אדם. אולי האלוהות הידועה והמפחידה ביותר בהוואי הייתה אלת האש **[[:en:Pele_(deity)|פלה]],** דמות אלימה המקושרת להרי געש. פלה, הידועה ביופיה אך גם ביכולתה להרוס, סימלה את כוחם של כוחות הטבע. אגדות הוואיות רבות עוסקות במזגה הבלתי צפוי ובאופייה המסוכן.

במות מקדש פולינזיות עתיקות -**[[:en:Marae|Marae]]** "**מארה**" עדיין נחשבות למקומות קדושים על ידי פולינזים רבים, למרות שהפרקטיקה הדתית הילידית פסקה במידה רבה. להקות ריקוד מסורתיות מקצועיות מבצעות שחזורים פולחניים של טקסים עתיקים על במת מקדש משוחזרת ברובע פאאה של טהיטי עבור תיירים ואורחים נכבדים

מזמורי דת פולינזיים לכבודם של מנהיגי השבטים מפרטים את שושלות היוחסין שלהם עד האלים המרכזיים האחראים לסדר הנוכחי בעולם, ושנולדו לאמא אדמה ולאבא שמיים. המזמורים מספרים כי הארץ והשמיים נוצרו מהריק והאפלה, בהם התקיים "המקור" או "היסוד" (Te Tumu). על ידי זיווג תופעות שכליות וטבעיות נוצרו השמים והארץ. מהזיווג בין הארץ והשמים בחשכה נולדו האלים טאנה (Tane), טו (Tu), רונגו (Rongo) וטנגארואה (Tangaroa). טאנה הוא המנהיג בהפרדת הזוג הקדום ובהבאת האור לעולם.

מנהיגי השבטים היו אחראים לקשר עם האלים שהתקיים במקומות קדושים ששימשו כמקדשים. במקומות אלו הוצעו לאלים מנחות ונישאו תפילות לשלומם והצלחתם של המנהיגים ובני שבטם. צורת העננים וסימנים אחרים של הטבע פורשו כתגובות לתפילות. בהוואי ובטהיטי פולחן התפילה נהיה מורכב עד כדי כך, שנדרשו בתי ספר לכוהנים על מנת לבצעו. המנהיגים החשובים עברו האלהה לאחר מותם ונהגו להתפלל אליהם לעזרה. לכל משפחה ולכל מקצוע היו אלים פרטיים משלהם. שום פרויקט לא בוצע בטרם גויסה עזרת האלים לביצועו. הפולינזים האמינו בכישוף וחששו ממכשפים. לאחר שהפולינזים התנצרו המיתולוגיה הקדומה שולבה באמונה הנוצרית.

## תרבות
[שמאל|ממוזער|300x300 פיקסלים|[בורה בורה שבפולינזיה הצרפתית]]
המרחקים העצומים בין קבוצות האיים וההבדלים האקולוגיים בין האיים היבשתיים לאיים געשיים והאלמוגיים יצרו מגוון תרבותי עשיר מאוד בכל איי פוליניזיה. ובכל זאת, אפשר למצוא עקביות תרבותית משותפת לכל החברה הפולינזית. התרבות הזו כוללת שפות הקשורות זו לזו, ארגון חברתי ופוליטי דומה וכן אמונות וטקסים דתיים דומים.

**אמנות**

האמנות באיי פולינזיה הייתה חלק מהחיים, חלק מהפעילות המעשית היום יומית. כל חברה פולינזית פיתחה תחום אמנותי ייחודי משלה, ענף האמנות המוכר ומפורסם ביותר הוא ה'מואי' (Moai) - פיסול האבן המונומנטלי באי הפסחא ובאיי המרקיז וכן ציורי הקיר, הפטרוגליפים שבאיי פסחא; כמו כן מוכרים גילופי העץ בניו זילנד, באיי המרקיז ובהוואי; סמואה, טונגה והוואי ידועים בתעשיית הבדים עשויים קליפות עץ ומעוטרים; ובטונגה וסמואה אפשר למצוא מחצלות עדינות וקישוטי נוצות בניו זילנד ובהוואי.

אמנם המוטיבים האמנותיים, והסגנונות שונים מתרבות לתרבות, ובכל זאת, ישנם מוטיבים הנפוצים באופן נרחב בפולינזיה. לדוגמה, ברוב התרבויות אפשר למצאו מספר אלמנטים דקורטיביים גאומטריים קטנים, דוגמאות משוננות או קווים אלכסוניים. כמו כן, אפשר למצוא אלמנטים פרחוניים וגם דמויות של בעלי חיים ודמויות שונות עם פנים מואנשות, עם עיניים בולטות ולשון בולטת בולטים בכל סוגי הפיסול. אלו מופיעים גם בקעקועים וגם בכלים שימושיים או כלים שנועדו לקישוט. הפולינזים גם מרבים להשתמש בקעקועים על כל משטח עור חשוף, כשהם יוצרים צורות גאומטריות מורכבות. למעשה המילה האנגלית לקעקוע, **Tattoo**, מקורה במילה הפולינזית tatau.

האדריכלות הייתה מפותחת מאוד כמעט בכל מקום בפולינזיה, אך רק מבני האבן ההרוסים של האיים הפולינזיים המזרחיים נותרו כדי להעיד על המיומנות האדריכלית הניכרת של הפולינזים. מקדשי האבן של איי הפסחא, איי החברה ואיי מרקיז, אפילו במצבם ההרוס, מציגים פרופורציות ועיצוב בולטים; שימוש חכם באבנים בצבעים, צורות ומרקמים שונים; ועדויות לשילוב איתן של הנדסה מעשית עם מטרות אמנותיות.

למרבה הצער, רוב האמנות הפולינזית שהייתה מפותחת מאוד נעלמה בשל התכלותם של חומרים ששימשו אותה, כמו עצים, קליפות עץ ונוצות, וכן מפני שפריטים רבים נלקחו עם בו האירופאים ונסחרו בתמורה לנשק, משקאות חריפים וכלי ברזל.

**מוזיקה ומחול**

המוזיקה, השירה והריקוד הם חלק מהותי מאוד מהתרבות הפולינזית. השירה היא קולית, וניתן בה דגש על הקצב ועל תבנית המילים. השירים הנפוצים היו שירי אהבה ושירי מחול. אבל השירה והדיבור החזק משמשים גם ככלי לשבח את המנהיגים או המבקרים רמי דרג בשבט. הטקסטים המסורתיים שבעל פה מספרים על מעשיו של המנהיג ועל קרבתו לאלים.

המחול הוא הרחבה של השירה ונותן מימד נוסף לתהילה שניתנת לרמי המעלה. תנועות המחול הן בעיקר של ידיים וזרועות עם דגש על סיבוב הזרוע וכיפוף והארכה של שורש כף היד, כמו גם הטיה מהירה הצידה של הראש. הרגליים משמשות בעיקר לשמירה על קצב בתנועות צעידה הצידה, ויש היעדר בולט של תנועת הירך או פלג הגוף העליון. הרקדנים אינם הופכים לדמויות בדרמה, והמחוות המסוגננות שלהם אינן תואמות מילים או רעיונות. הרקדן מפרש סיפור בעל פה, בדרך כלל מזמר או מדקלם שירה ארוכה, ומלווה את המילים בפעולות. השירה היא לעיתים קרובות הכלי לאמירת משהו אחר, בדרך כלל משהו הרלוונטי לאירוע בו היא מוצגת,

ריקוד חשוב היה **המ'אטו'ופאקי ([[:en:Meʻetuʻupaki|me’etu’upaki]])** - ריקוד משוטים שבוצע על ידי קבוצה גדולה של גברים או נשים, בנפרד, בליווי שירה, צינורות ריקוד ארוכים מבמבוק, מקלות הקשה וגונג - שלרוב נוגן על ידי הבכיר ברוקדים. ריקוד זה עדיין מבוצע כיום. בהוואי הריקוד (**[[:en:Hula|הולה Hula)]]** היה חשוב עד כדי כך שנהיה למקצוע שמומחים לימדו אותו בבתי ספר. המוזיקה המערבית לה נחשפו הפולינזים יצרה בסופו של דבר סגנון חדש שעירב את המסורת הפולינזית עם החופש המלודי של המוזיקה המערבית.

תרבויות אוקייניות פיתחו מגוון רחב של כלי נגינה להפקת צליל. כלי הנגינה הנפוצים הם התוף המכוסה עור כריש, מקלות במבוק, דלעת מיובשת, חליל אף עשוי חזרן, וקונכיות. אחד מהכילים הייחודיים עשוי שלושה עד ארבעה לוחות מגולפים מגוש עץ ומשפשפים בידיים כדי להפיק צלילים צווחניים או חלולים, בהתאם לגודל (8 עד 80 אינץ' עבור הכלי כולו). כלים רבים משמשים לא בהקשרים מוזיקליים אלא למטרות אחרות - למשל, להפקת קולות של יצורים על-טבעיים (במלנזיה), כפיתיונים (רעשנים של כרישים), כצעצועים ולתקשורת.

כלי הנגינה עצמם הם בדרך כלל כלים פשוטים, חסרי גיוון מוזיקלי. לחלילים, למשל, אין או מעט חורים לאצבעות ואין תעלות אוויר, התופים לא ניתנים לכיוון וכלי המיתר בסיסיים. בתרבות של איי פולינזיה המוזיקה הכלית חשובה פחות מבחינה תרבותית ממוזיקה קולית, ובאזורים מסוימים היא נעדרת לחלוטין. עם זאת, באזורים אחרים, כמו איי שלמה, יש תזמורות חליל פאן מפותחות מאוד ובכמה מן האיים יש תופים בצורת גליל, חלילי אף וחצוצרות עשויים קונכיות ים.

**תרבות חומרית**

הטכנולוגיה הפולינזית המסורתית הסתמכה ברובה על חמישה חומרים: עץ, אבן, סיבים צמחיים, קונכייה ועצם. תושבי המקום נעזרו בכלים עשויים מאבן או מקונכייה, מסכינים עשויים נתזי אבן, פצירות עשויות אלמוגים, קיפודי ים או אבן גולמית. המקדחות היו עשויות מעצם, אבן או קונכייה והגילוף העדין נעשה באמצעות שיני אבן או עצמות בעלי חיים, כמו חולדות או כרישים. האבן הקשה ביותר שהייתה זמינה להם הייתה עשויה שביבי בזלת דקים. מכל אלו הם עיצבו את סירות הקאנו שלהם, בתים, כלי בית, כלי נשק, פיסול דתי ומגוון כלים נלווים אחרים.

חלקי הכלים שנוצרו - קטנים כגדולים, חוברו יחד בחבלים עשויים מסוגים שונים של סיבים צמחיים, כגון קליפת היביסקוס, סיב עלי פנדנוס, סיב קוקוס או קליפת באניאן. קאנו ענקיים בעלי גוף כפול, שאורכם 30 עד 45 מטרים, נבנו ממרכיבים קטנים רבים מעץ, שהוחזקו יחד רק על ידי חיבור וקשירה, אך הם יכלו לעמוד בפני מכות הרוח והגלים לאורך אלפי קילומטרים.

בגדים ובדים לשימושים שונים יוצרו ממקור צמחי. כך השתמשו בקליפת עץ התות או עץ הבניאן ליצירת בדים. חומר זה נטחן ליריעות קטנות שניתן היה להרכיב אותן לאחר מכן כדי לייצר כיסויי חלציים, גלימות, חצאיות וכיסויי ראש. פריטים עשויים מבד קליפת עץ עוטרו על ידי צביעה וסימני מים ועל ידי חיבור נוצות, קונכיות, שיני בעלי חיים וקישוטים אחרים. מחצלות ארוגות דק שימשו גם כלבוש במערב פולינזיה ומחצלות אחרות שימשו לישיבה ולשינה, וכן להגנה מפני פגעים מזג האוויר. קליפות קוקוס ודלעות בקבוקים שומשו ככלי קיבול, יחד עם סלים וחפצים אישיים שנארגו מסיבי עלים.

**תרבות ימית ודיג**

אחד המאפיינים העיקריים של תרבויות פולינזיות מסורתיות הוא הסתגלות יעילה לסביבת האוקיינוס ושליטה בה. הפולינזים היו יורדי ים מעולים. מסעותיהם נמשכו עד צ'ילה, כ-3,500 ק"מ מזרחית לאי הפסחא. אך שליטתם לא באה לידי ביטוי רק בטכנולוגיה הכרוכה בבניית ספינות וניווט, היא גם חלחלה לארגון חברתי, לדת, לייצור מזון ולרוב ההיבטים האחרים של התרבות; היו להם מנגנונים חברתיים להתמודדות עם בעיות אנושיות כמו משפחות שרוב הגברים בהם היו חודשים רבים מחוץ לבית, בים, או עם טביעת ספינות ואובדן, לפעמים של רבים מהמשפחה. הם היו מאורגנים ומצוידים היטב כדי להתמודד עם הסכנות הרבות של סביבת האוקיינוס השקט היפה אך המאתגר.

הדיג היה ענף התעסוקה המרכזי וספק האוכל העיקרי של תושבי האיים. הים סיפק את רוב החלבון בתזונה הפולינזית המסורתית. הדייגים צדו כרישים, דגי טונה, רכיכות, סרטנים ודגי ים שונים. ניצודו גם שרימפסים, לובסטרים, תמנונים וכן אצות ים. הדיג בוצע על ידי יחידים, באמצעות חנית, חוט או רשת, או על ידי קבוצות, כשאנשים רבים פרשו וגררו רשתות ענק במפרצים או בלגונות. לעיתים הדייגים דחפו דגים לעבר החוף, שם נלכדו ברשתות שהוחזקו במים רדודים. בכמה חברות פולינזיות (למשל, באיי מרקיז וסמואה), מומחים ניהלו את מאמצי הדיג ההמוניים ואת הטקסים הדתיים המורכבים שנלוו אליהם. גם יונקים ימיים כמו פוקיניים ולווייתנים נלכדו. היו דייגים שהרחיקו אל תוך הים הפתוח בחיפושם אחרי דייג מתאים. ידועים בכך תושבי איי פסחא שיצאו למסע של כ-500 ק"מ עד שונית הדגים בסאלס אי גומז.

**דפוסי התיישבות ודיור**

שני דפוסי התיישבות עיקריים היו בשימוש בפולינזיה לפני כניסת האירופאים לאיים: האחד - חיים בכפרים קטנים שכללו כמה משקי בית או משפחה מורחבת או שתיים והיו נפוצים באיים הגעשיים הגדולים יותר, שם משאבי המזון היו מגוונים ופזורים על פני אזורי מחיה מגוונים. דפוס התיישבות כזה אפשר לראות באיי מרקיז, שבפולינזיה הצרפתית. שם, בתקופות פרהיסטוריות, כמו גם כיום, האוכלוסייה התפשטה על צלעות העמקים העמוקים והצרים באשכולות של אולי ארבעה עד חמישה בתים, לעיתים קרובות עם גינות, ערוגות טארו ועצי קוקוס ופרי עץ הלחם בסביבה הקרובה.

דפוס אחר של התיישבות היה בבתים שנבנו על פלטפורמות מלבניות, שגובהן והרכבן היו תלויים ביוקרתו של הבעלים. אנשים בעלי מעמד נמוך יותר גרו בבתים מרוצפים פשוטים, מלבן שגובהו לא יעלה על כמה סנטימטרים, בעוד שלוחמים, אנשי הדת או ראשי מעמד התגוררו בבתים שניצבו על פלטפורמות שגובהן 2.1 עד 2.4 מטרים. רוב הפעילות הביתית התרחשה ב"מרפסת", או בחלק הקדמי הלא מקורה של הפלטפורמה, שהיה מרוצף באבני בזלת חלקות שהועברו מאפיקי נחלים. בתים של ראשי מעמד ואנשים אחרים בעלי מעמד גבוה עשו שימוש לעיתים קרובות בלוחות אבן חתוכות לקישוט הפלטפורמה. לרבים היו גם בורות מלבניים בפלטפורמות לאחסון מזון, כמו גם מטמונים קטנים שבהם נקברו עצמותיהם של בני משפחה חשובים, שנוקו ונארזו בקפידה. הבית עצמו נבנה על במה שחצתה את החלק האחורי של הפלטפורמה. הבית הטיפוסי, שהורכב ממסגרת עץ מחוברת ומכוסה בגג קש, היה פתוח לכל אורך החזית וקצוותיו מרובעים. הגג השתפל מעמוד רכס גבוה ישירות לרצפת הרציף בחלק האחורי. בפנים, בול עץ קוקוס מלוטש נמתח לעיתים קרובות לכל אורך הבית, ושימש ככרית קהילתית. הרצפות היו מכוסות במחצלות, עלים גרוסים או קליפות עץ. חפצים היו תלויים בצרורות מהקורות.

המאורים בניו זילנד, וכך גם בסמואה, בנו כפרים מבוצרים גדולים ומרשימים במיוחד על ראשי גבעות, ועולים על אלו של כל התרבויות הפולינזיות האחרות. תעלות, גדרות, שוחות וטרסות הגנו על מבצרים אלה. בפנים המבצרים נבנו עוד אמצעי הגנה למקרה שההגנות החיצוניות נפגעו על ידי מתקפת אויב. בתי המאורים היו עשויים עץ, מלבניים בתוכניתם, ובדרך כלל נחפרו כ-0.3 מטר לתוך פני האדמה.

**היררכיה חברתית וריבוד חברתי**

משפחה פולינזית טיפוסית כללה שלושה דורות או יותר. קבוצות קרבה משפחתית היו הבסיס להיררכיות החברתיות הפולינזיות. באופן כללי, אנשים עקבו אחר מוצאם דרך השושלת הגברית, מערכת שבה ילדים שייכים לשושלת אביהם (פטריליניאליות). לאחר הנישואין רוב הזוגות התגוררו עם משפחת הבעל (פטרילוקליאליות). לפיכך, משפחה טיפוסית כללה גבר מבוגר, בניו ונכדיו, בנות זוגם וילדיהם הלא נשואים של הקבוצה. עם זאת, אם הדבר היה לטובת ילד או משפחתו הרי לעיתים ניתן היה לייחס את השושלת דרך הנשים, ולעיתים גם על ידי אימוץ של ילדים, על ידי דודים או סבים, וכך הילדים יכלו לנוע בחופשיות בין כל המשפחות ומשקי הבית.

האדם בעל המעמד הגבוה ביותר בחברה הפולינזית היה הצ'יף. אבל לעיתים הוא נחשב והתנהג כ-ראשון בין שווים. בלבושו והתנהגותו היה שונה משאר הגברים. כוחו היה מקודש והוא היווה סמל לקשריה של החברה עם העבר וככלי שבאמצעותו יונצחו קשרים אלו בדורות הבאים.

חברות פולינזיות רבות, כמו אלו שבניו זילנד, הוואי וטונגה ובאיי החברה, פיתחו היררכיות חברתיות מורכבות עם שושלות מדורגות ומנהיגים רבי עוצמה. דירוגים אלה נגזרו בעיקר מתפיסת הפולינזים את ירושת האלוהות, וכתוצאה מכך, מהחזקת המאנה של המנהיג. מנהיגים נבדלו מאחרים גם ביכולתם להוביל בקרב, בהצלחתם באיסוף וחלוקת כמויות גדולות של מזון וחפצי ערך אחרים, ובכישוריהם הדתיים בתקשורת עם האלים.

## שפות
השפות הפולינזיות הן קבוצת שפות שהיא ענף של משפחת השפות האוסטרונזיות.

זוהי קבוצה של כ-30 שפות השייכות לענף המזרחי של משפחת השפות האוסטרונזיות (מלאיו-פולינזית) הקרובות מאוד לשפות של מיקרונזיה ומלנזיה. את השפות האלו מדברים פחות ממליון איש בשטח ענק באוקיינוס השקט. למרות המרחק הגדול בין האיים ישנה הומוגניות, יחסית, בין השפות השונות, דבר המעיד על שפה קדומה משותפת ועל כך שהפיזור נעשה רק לפני כ-2,500 שנים ממרכז אחד, כנראה טונגה-סמואה.

ייחודן של השפות הפולינזיות היא העדרן, כמעט לגמרי, של עיצורים ושימוש רב בתנועות. ישנן תנועות ארוכות ותנועות קצרות.

הקהילה הגדולה ביותר שמדברת פולינזית היא בסמואה. סמואית היא השפה הלאומית של סמואה (לשעבר סמואה המערבית) ומדברים אותה כ-200,000 איש. בניו זילנד מדברים רק 100,000 איש בשפה המאורי ולא ידוע כמה אנשים עדיין מדברים טהיטית. גם ההוואית מדוברת רק על ידי בודדים.

למרות המורשת העשירה של השפות הפולינזיות הרי כיום הן מתמודדות עם סכנת הכחדה, כשרק פחות ממליון איש בעולם עדיין יודעים את השפות. לאחרונה ישנה התעוררות מסוימת וניסיונות להחיות את השפות. כך בהוואי, כשמאמצים נעשים להתחבר מחדש לשורשים התרבותיים והלשוניים.

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:עמי אוסטרליה ואוקיאניה
קטגוריה:אוסטרליה: קבוצות אתניות
קטגוריה:ארצות הברית: קבוצות אתניות