היירוגמיה

**היירוגמיה** (ביוונית: **ἱερογαμία**, מתוך **ἱερὸς γάμος** – היירוס הוא קדוש, גמוס הוא נישואים, יחסי מין), או **ירוגמיה**, היא נישואין מקודשים או זנות פולחנית, זנות מקודשת. למונח יש גם משמעויות באלכימיה ובפסיכולוגיה יונגיאנית.

על פי מירצ'ה אליאדה, בספרו "המיתוס של השיבה הנצחית", היירוגמיה הייתה מבוססת על נישואי השמיים והאדמה (למשל זאוס והרה, אוסיריס ואיזיס), ומכאן נוצרה הבריאה הקוסמית.

לפי סטפני בדין, חוקרת לימודים קלאסיים מאוניברסיטת פנסילבניה, זנות מקודשת  לא התקיימה מעולם בעולם העתיק וכי הסיבה להפצתו של השקר הייתה ביזוי תרבויות זרות.

הרעיון של היירוגמיה לא תמיד מניח מראש קיום יחסי מין פיזיים בטקס, אלא משמש גם בהקשרים סמליים או מיתולוגיים גרידא. היירוגמיה מתוארת כאב טיפוס של טקסי פוריות.

מנהג זה הוא התפתחות האמונה על חתונת האלים (תיאוגמיה) שם מתקיימים נישואי קודש בין אל לאלה (למשל אשתר ותמוז), משם התפתח טקס סמלי, שבו אלה (המיוצגת על ידי כוהנת) קיימה יחסים עם המלך ובשלב מאוחר יותר משתתפים אנושיים מייצגים את האלוהויות (לרוב אלות נקבות) ומקיימים יחסים עם בני אנוש.

בחלק מהחברות המסורתיות, טקס היירוגמיה בא לבטא את איחוד היסודות המנוגדים, והוא מתקיים כחלק מטקסי ראשית השנה החדשה, חג המציין חזרה אל נקודת ההתחלה.

## בעולם העתיק
[250px|ממוזער|[פרסקו  נישואי זאוס והרה בנוכחות איריס  והאנשה של הטבע החדש מפומפיי ב]]

### במזרח התיכון
בחוקי חמורבי היו סעיפים (178–180) שהגנו על זכויותיהן של נשים שעסקו בתפקידי קודש; בשל הקושי בתרגום המונחים העתיקים, טיבם של אותם תפקידים איננו ודאי, אך ייתכן שחלקם היו קשורים לזנות פולחנית..

אצל החתים הייתה זנות מקודשת.

החלק הראשון של המיתוס השומרי שבגליל ברטון, עוסק בתיאור המקדש של ניפור, מפרט את הנישואין המקודשים בין אנו לאלה האם נינחורסג שבמהלכם נוגעים שמים וארץ (בדומה למתואר אצל הסיודוס). התפתחות יחסי מין קדושים אלו הביא לקיום קשר פעם או פעמיים בשנה בין מלכי עיר-מדינה שומריים לבין הכוהנות הגדולות של איננה, אלת האהבה, הפוריות והמלחמה השומרית. לאורך נהרות הפרת והחידקל היו מקדשים המוקדשים לאיננה. מקדש אננה (שפירושו "בית גן עדן" בשפת ארך) היה הגדול שבהם. המקדש שיכן את נדיתו (או נדתם), כוהנות האלה. פעמיים בשנה בחגי השוויון (אכיתו), הכוהנת הגדולה הייתה בוחרת למיטתה גבר צעיר שייצג את הרועה תמוז (דומוזיד, בן זוגה של איננה).

### ביוון העתיקה

סטראבון בספרו גאוגרפיה (8.6.20) כתב על מקדש אפרודיטה בקורינתוס כי היו בו "הטאירות - שפחות המקדש" רבות, בנוסף הוא כתב כי בעיר קומנה היו "נשים רבות העושות מלאכתן בגופן, לרוב מוקדשות". באותו ספר (11.14.16) תיאר סטארבון את מנהגם של מכובדים ארמנים ממחוז אקיליזנה המקדישים לאלה אנהיד את בנותיהם הבתולות, על מנת שיעסקו בזנות מקודשת קודם לנישואיהן.

המשורר פינדארוס תיאר בפרוטרוט את מקדש אפרודיטה ואת ההיירוגמיה במקדש אפרודיטה בקורינתוס.

הרודוטוס סיפר, על סמך דברים ששמע אבל לא ראה במו־עיניו, שכל נשות בבל היו חייבות, לפחות פעם אחת בחייהן, לשבת במקדש אפרודיטה ולקיים יחסי מין עם גבר זר שיבחר בהן, ואת כספי האתנן היו נותנות למקדש; לדבריו, גם בקפריסין היה מנהג מעין זה..

הסיודוס, בתאוגוניה (969f), איזכר איחוד מיני טקסי של דמטר עם יאסיון, שהתרחש בתלם חרוש שלוש פעמים.

פומפיוס טרוגוס וקליארכוס איזכרו זנות פולחנית של בתולות בקפריסין, כאירוע טקסי חד־פעמי בו מקריבות הנערות את בתוליהן לאפרודיטה. טרוגוס סיפר גם על זנות פולחנית בעיר לוקרי שבקלבריה.

ביום הכואס, כחלק משיבוש הסדר החברתי, המלכה (אשתו של הארכון) קיימה באגורה יחסי מין טקסיים עם דיוניסוס המגולם על ידי הכהן (או על ידי בעלה).

## ביהדות
היהדות שללה את הזנות המקודשת, והזהירה מקיומה בבית המקדש: .

למרות האיסור המפורש, המקרא מתוארת זנות פולחנית כשכיחה, וככזו ששררה בבית המקדש ונתפסה כדרך בה יש לעבוד את יהוה על ידי מי שביצעו אותה. כך למשל, בספר ספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק ז', נכתב כי פעילות זו התרחשה בפועל בבית המקדש בירושלים. המקרא עצמו מתאר את הפעילות כעבודה זרה וכחטא.  

בספר מקבים ב מתוארת בשלילה זנות בחצר המקדש, אולם לא ברור מהכתוב האם הייתה זאת זנות רגילה או זנות מקודשת "והגויים זללו וסבאו בקודש, וישכבו עם נשים זונות בחצר הבית, ויביאו בתוך ההיכל כל דבר אשר לא כדת, ויקריבו כל דבר פיגול על המזבח ה'."

## בנצרות
הנצרות שוללת היירוגמיה. פאולוס מתייחס לתופעת ההיירוגמיה בקורינתוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים .

אוסביוס מקיסריה כתב (בפרק LVIII) שקונסטנטינוס הרס את מקדש ונוס בבעלבכ, שם מכובדים הניחו לנשותיהם ולבנותיהם לבצע ניאוף חסר בושה.

## בהודו
ממוזער|שמאל|250 פיקסלים|משרתת האל מהמאה ה-19
זנות טקסית מתקייימת בהודו נכון ל-2025.

זנות זו נקראת דוואדאסי (מילולית "משרתות האל"). טקס ההקדשה מתבצע בטקס הדומה במידה מסוימת לטקס נישואין. בנוסף לטיפול במקדש ולביצוע טקסים, נשים אלו גם לומדות ומתרגלות ריקודים הודיים קלאסיים כמו בהרטנאטיאם, מוהיניאטאם, קוצ'יפודי ואודיסי. מעמדן כרקדניות, מוזיקאיות ובנות לוויה היה חלק בלתי נפרד מפולחן המקדש. לאחר שהפכו לדוואדאסיות, הנשים מקדישות את זמנן ללימוד טקסים וריקודים דתיים.

פרקטיקת הדוואדאסי נאסרה בתקופת השלטון הבריטי, החל מחוק ההגנה של הדוואדאסי בבומביי בשנת 1934 אולם לא נאכפה, נכון ל-2013, סקר הצביע על קיומן של 450,000 נשים במעמד זה.

## לקריאה נוספת
*ניקי רוברטס, **זונות עושות היסטוריה: הסחר במין בחברה המערבית**, הוצאת סיטרא אחרא, 2006, עמ' 403
* אמיטה טראסי, **צבע השמים שלנו**, הוצאת אריה ניר, 2018, תרגום רחלי לביא, 375 עמודים
*ניר אדמס, **ילדים במלח**, הוצאת Williams House Publications, 1998, 144 עמודים

*Catherine Johns, **Sex or Symbol: Erotic Images of Greece and Rome** ,University of Texas Press, 1982 p 117-142
* Amy Richlin, **Pornography and representation in Greece and Rome** Oxford University Press, 1992 P 3-35
*Andrew Stewart, **Art, Desire and the Body in Ancient Greece**, Cambridge University Press, 1997 P 156-171


## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:היסטוריה של הזנות
קטגוריה:דת
קטגוריה:מיניות