הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975

[250px|ממוזער|שמאל|[הנרי קיסינג'ר ואנואר סאדאת, באוגוסט 1975, במסגרת אחד ממסעות הדילוגים של קיסינג'ר לקראת חתימת ההסכם]]
**הסכם הביניים בין ישראל למצרים**, שנודע גם כ**הסכם סיני 2,** נחתם בז'נבה ב-4 בספטמבר 1975. הוא נחתם בעקבות דיפלומטיית הדילוגים של מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר, והחליף את הסכם הפרדת הכוחות מ-1974. ההסכם חידש את ההתחייבות להפסקת אש ולפתרון הסכסוך בדרכי שלום. חתימתו נחשבת לאחד ההישגים המדיניים הבולטים של ממשלת רבין הראשונה, שכן הוא ביסס מחויבות הדדית לשלום, והוביל לחתימת הסכם השלום המלא ב-1979. 

## המשא ומתן
המשא ומתן המקדים החל במסע דילוגים במרץ 1975, אך נכשל עקב פערים בלתי ניתנים לגישור באותה עת. ישראל הסכימה לנסיגה טריטוריאלית נרחבת בסיני עד לקו אל-עריש–ראס מוחמד, אך דרשה בתמורה ביטול רשמי של מצב הלוחמה עם מצרים. מצרים סירבה לכך, ודרשה בתמורה לכך שישראל תיסוג לקו הגבול הבינלאומי, ובנוסף התנתה את תוקף הסכם לשנה אחת בלבד. לבסוף הסבב הראשוני של משא ומתן הדילוגים נכשל, עקב הפערים המהותיים בין הצדדים. 

קיסינג'ר ייחס את כישלון המאמץ הדיפלומטי ל"עמדותיה הנוקשות" של ישראל. עמדה זו נבעה בעיקרה מסירובה לסגת מעבר למעברי המיתלה והגידי, שהיו אזורים אסטרטגיים בעלי חשיבות ביטחונית מכרעת, ומהתניית פינוי תחנת ההתראה באום חשיבה בהצהרה רשמית ומפורשת מצרית על ביטול מצב הלוחמה (Non-Belligerency) בין ישראל למצרים. ההתעקשות הישראלית לשמר את הנכסים הביטחוניים, או לקבל תמורה מדינית משמעותית עבורם, נתפסה על ידי הממשל האמריקאי כגורם העיקרי שבלם את ההתקדמות לקראת הסכם הביניים. בעקבות כישלון המשא ומתן, הכריז נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד, על "הערכה מחדש" של יחסי ארצות הברית–ישראל. מדיניות זו היוותה צעד דרסטי שנועד להפעיל לחץ משמעותי על ירושלים. היא התבטאה בהקפאה מיידית של החתימה על עסקאות נשק חדשות, כולל נשק שהובטח בעל פה, והפחתה בפועל של התמיכה הביטחונית. במקביל, הממשל האמריקאי החל לקיים פגישות לא רשמיות בין שליחיו לבין נציגי אש"ף, ובנוסף, הופסק תיאום העמדות לקראת "ועידת ז'נבה", שלא התכנסה בסופו של דבר. צעדים אלו אותתו על שינוי לרעה במדיניות האמריקאית והיוו גורם מרכזי שאילץ את ישראל לשוב לשולחן המשא ומתן בסבב הדילוגים הבא.

פריצת הדרך הושגה באוגוסט 1975, לאחר מסע דילוגים מחודש, מפרך ורווי לחצים. ההסכם שהושג היה מורכב וכלל מרכיבים מדיניים וצבאיים כאחד. במסגרתו, הצדדים התחייבו שלא להשתמש בכוח, או באיום בכוח, לפתרון הסכסוך, לרבות סגר צבאי. כמו כן הם התחייבו כי המחלוקות ייפתרו בדרכי שלום. המרכיב הפיזי המרכזי היה נסיגה ישראלית נוספת שהעבירה לידי מצרים את אזור מעברי המיתלה והגידי, ושדות הנפט באבו רודס ובליים. בנוסף, הוקמו אזורי חיץ מפורזים בפיקוח כוח החירום של האומות המאוחדות (UNEF), והוסדרה פעילותה של תחנת התראה אמריקאית אזרחית (EWS) באום חשיבה. ההסכם כלל גם הסדרה של מעבר מטענים לא-צבאיים לישראל וממנה דרך תעלת סואץ, צעד שסימל הכרה מצרית מסוימת בקיום המדינה.

ההסכם אושר בכנסת ב-3 בספטמבר 1975, ברוב של 70 תומכים מול 43 מתנגדים (בראשות ראש האופוזיציה מנחם בגין) ושבעה נמנעים. יום לאחר מכן הוא נחתם רשמית בז'נבה על ידי נציגים צבאיים של שתי המדינות. מצד ישראל חתמו האלוף הרצל שפיר ומרדכי גזית, ונציגי מצרים היו הגנרל טהא עלי מגדוב  והשגריר המצרי בז'נבה עוסמאן. לאחר חתימת ההסכם נפגשו בז'נבה משלחות צבאיות ישראליות ומצריות לגיבוש פרטים טכניים הקשורים בביצועו. אישור ההסכם לווה בהפגנות סוערות ואירועי מחאה, בעיקר של תנועת "גוש אמונים", שהתנגדה לנסיגה משטחי סיני. חתימתו של הסכם הביניים השני נחשבת לאחד ההישגים המדיניים הבולטים של ממשלת רבין הראשונה, שכן הוא ביסס מחויבות הדדית לשלום, והיה בבחינת הקדמה מהותית שהובילה בסופו של דבר לחתימת הסכם השלום המלא בין ישראל למצרים ב-1979. 

## פרטי ההסכם
ההסכם הורכב שכלל תשעה סעיפים ונספח, והיווה פריצת דרך משמעותית בקידום היציבות האזורית. המסמך נפתח בחזרה על העיקרון הבסיסי לפיו הסכסוך ייפתר בדרכי שלום. מרכיב ביטחוני מכריע בהסכם היה התחייבות הדדית שלא לנקוט איום, שימוש בכוח, או להטיל סגר צבאי, ובנוסף, התחייבות לשמור על הפסקת האש הקיימת ולהימנע מכל פעולה צבאית או צבאית למחצה. התחייבויות אלו ייצבו את גבולות העימות והפחיתו את הסיכון להסלמה.

במישור הטריטוריאלי והצבאי, ההסכם קבע מחדש את קווי ההפרדה והפירוז בסיני. ישראל נסוגה מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם, לרבות ממעברי המיתלה והגידי במערב סיני. המצרים התקדמו כ-10 קילומטרים מזרחה לקו הישראלי הקודם. השטח שבין הקווים הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם. בנוסף, ישראל נסוגה מרצועה ארוכה לאורך מפרץ סואץ, שהייתה חיונית מבחינה אנרגטית, וכללה את שדות הנפט באבו רודס ובליים והיישוב "שלהבת". רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז. בנוסף, נקבעו הסדרים מיוחדים תחת פיקוח האו"ם לגבי הפעלת תחנת ההתראה הישראלית בהר אום חשיבה, לצד הקמת תחנה מצרית מקבילה בסמוך. ההסכם כלל גם הסדרי דילול והגבלת כוחות משני צדי אזור החיץ, וכן התחייבות מצרית לאפשר מעבר מטענים לא צבאיים לישראל וממנה בתעלת סואץ.

ההסכם לווה בהסכם נספח סודי בין ישראל לארצות הברית, שפרטיו לא פורסמו לציבור בשעתו. במסגרת ההסכם הנספח, ארצות הברית העניקה לישראל ערבות לאספקת נפט כתחליף לשדות שפונו בסיני, והבטיחה כי תכין בתוך כחודשיים תוכנית חירום לאספקת ציוד צבאי לישראל במקרה של מלחמה עתידית. ההסכם האמריקאי-ישראלי כלל גם התחייבות אמריקאית שלא לנהל משא ומתן עם אש"ף כל עוד הארגון לא יכיר בישראל, והבטיח תיאום עמדות לקראת מהלכים מדיניים עתידיים. בנוסף, חבילת הסיוע כללה רכש של ציוד צבאי מתקדם, לרבות מטוסי אף-15 ואף-16. במקביל, המצרים התחייבו, במכתב נפרד לארצות הברית, כי לא יתערבו צבאית בעימות בין ישראל לסוריה, בתנאי שסוריה היא היוזמת. ההסכם המקיף הזה ייצר רשת של הסכמים ביטחוניים ופוליטיים שאבטחה את המהלך המדיני הרחב.   

## ראו גם
*הסכם השלום בין ישראל למצרים

## קישורים חיצוניים

* נוסח ההסכם מאתר הכנסת
* ההסכם ומפה באתר יד לבנים
* מזכר הבנה בין ארצות הברית וישראל (אנגלית)
* 40 שנה להסכם הביניים, פורסם בבלוג של ארכיון המדינה, 3 בספטמבר 2015 בשני חלקים:
**http://israelidocuments.blogspot.co.il/2015/09/4-1975.html
**http://israelidocuments.blogspot.co.il/2015/09/4-1975_3.html
* 

מצרים 1975
קטגוריה:אמנות והסכמים במאה ה-20
קטגוריה:יחסי ישראל–מצרים
קטגוריה:מצרים: אמנות והסכמים
קטגוריה:1975 בישראל
קטגוריה:יחסי ארצות הברית – ישראל
קטגוריה:גבול ישראל–מצרים