התיקון לשוויון זכויות

[ממוזער|281x281 פיקסלים|מפגינה [מצעד הנשים 2017|במצעד הנשים ב-2017 נושאת שלט בעד תיקון לשוויון זכויות בחוקה האמריקאית]]
**התיקון לשוויון זכויות** (באנגלית: **The Equal Rights Amendment (ERA)**) הוא הצעה לתיקון לחוקת ארצות הברית שנועדה להבטיח את שוויון הזכויות עבור כל האזרחים, ללא קשר למין ומגדר; התיקון מבקש לסיים את ההבדלים הקבועים בחוק בין גברים לנשים בתחומי הגירושין, רכוש, תעסוקה ותחומים נוספים. הצעת התיקון נוסחה במקור על ידי אליס פול וקריסטל איסטמן, הוצגה, לראשונה לקונגרס ב-1923, ועוררה דיון על משמעות שוויון בין נשים לגברים. בשנות העשרים של המאה העשרים, נשים ממעמד הביניים תמכו בתיקון, בעוד נציגות ודוברים של מעמד הפועלים התנגדו לתיקון בטענה כי צריך לתת הגנה מיוחדת בתנאים ובשעות עבודה לנשים עובדות.

בשנות השישים, בתקופת הגל השני של הפמיניזם, התעורר מחדש העניין בתיקון וחברת בית הנבחרים ממישגן מרתה גריפית'ס הובילה ב-1971 את הניסיון להעביר אותו. התיקון קובל על ידי שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, וב-1972 הוגש לאשרור בתי המחוקקים של מדינות. תאריך היעד לאשרור התיקון היה 22 במרץ 1979. עד 1977, התיקון אושרר על ידי 35 מדינות מתוך 38 הנדרשות לרוב של שלושת רבעים. עם תמיכה רחבה מצד הן המפלגה הדמוקרטית והן המפלגה הרפובליקנית ושל הנשיאים פורד וקרטר, היה נראה שהתיקון בדרך לאישור. אולם, פיליס שלאפלי, פעילה שמרנית אנטי פמיניסטית גייסה קואליציה שמרנית רחבה של ארגונים ופעילים בטענה שהתיקון יפגע בעקרות בית ויוביל לגיוס חובה של נשים לצבא. ארבעה מדינות (קנטקי, טנסי, איידהו ונברסקה) ביטלו אשרור התיקון לפני 22 במרץ 1979. עם זאת, מאחר שלא היה תקדים בחוקת ארצות הברית לביטול תוקף של אשרור תיקון חוקה, הסוגיה הפכה לשאלה משפטית. ב-1978, הקונגרס האריך את אשרור המועד עד ל-30 ביוני 1982, אך מדינות נוספות לא אשררו את התיקון עד מועד זה. בית המחוקקים של דקוטה הדרומית קבע תוקף אישור התיקון שקובל על ידו יפקע ביום המיועד אם התיקון לא יכנס לתוקף, תוך דחית זכות הקונגרס להאריך את המועד האחרון לאישור התיקון.

לאחר הכישלון אשרור התיקון לשוויון זכויות, מספר ארגונים ניסו להביא לדיון מחודש את התיקון. ב-2013 הפעילות תפסה תאוצה כשהמהלך שהיה מתואם עם חברי סנאט ובית הנבחרים, על-מנת להביא לדחייה של תאריך האחרון לאשרור התיקון. מחלקת המחקר של הקונגרס הוציאה דו"ח בנושא והצהירה שמעשית ניתן לדחות את אשרור התיקון. דבר שנתן תקווה לנסות שוב להעביר את התיקון.

ב-2014, הסנאט של וירג'יניה והסנאט של אילינוי הצביעו מחדש לאשרר את התיקון, עם זאת, בקונגרס של שתי המדינות התנגדו לאשרור. במקביל הלובי למען התיקון לשוויון זכויות פעל לאשרור מחדש של התיקון בעוד 10 מדינות. בעקבות מצעד הנשים בוושינגטון ב-21 בינואר 2017, התיקון קבל תשומת לב ציבורית מחודשת. וב-22 במרץ 2017, נבדה הייתה המדינה הראשונה מזה 40 שנה שאשררה את התיקון לשוויון זכויות ובאילינוי חזרו לדון בנושא.

במרץ 2021 קיבל בית המחוקקים של דקוטה הצפונית החלטה הקובעת כי האישור של התיקון שהתקבל על ידי בית המחוקקים ב־1975 היה בתוקף עד 22 במרץ 1979 בלבד ופקע מתוקף אי־אישורו המלא.

## נוסח התיקון
**סעיף 1:** שוויון הזכויות לפי החוק לא יישלל או יפגע על ידי ארצות הברית או על ידי כל אחת מהמדינות על בסיס מין.

**סעיף 2:** לקונגרס תהיה הסמכות לאכוף, על בסיס חקיקה מתאימה, את האכיפה של התיקון.

**סעיף 3:** התיקון ייכנס לתוקף תוך שנתיים מתאריך האשרור.

## רקע
ממוזער|אליס פול מרימה כוסית לאחר שהתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית אושר ב-26 באוגוסט 1920|283x283 פיקסלים
ביום השנה ה-75 לוועידת סנקה פולס (1 ביולי 1923), אליס פול, פמיניסטית ופעילה למען זכויות נשים, הכריזה שהיא מתכוננת לקדם תיקון לחוקה שיוביל לשוויון זכויות בין גברים לנשים. לדעתה, התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית לא מבטיח שלגברים ונשים יהיה יחס שווה. פול כתבה טיוטה לכבודה של לוקרישה מוט, פעילה מרכזית לביטול העבדות ולמען זכויות נשים שהייתה אחת מהמארגנות של ועידת סנקה פולס.

הנוסח המקורי של התיקון:

.

ב-1943 תיקנה אליס פול את הנוסח מ-1923 והנוסח המתוקן הוא זה שאושרר על ידי הקונגרס ב-1972. ניסוח זה היה מבוסס על התיקונים ה-15 וה-19 לחוקה. בשנות הארבעים המתנגדים לתיקון הציעו ניסוח אלטרנטיבי: לא יהיה בידול על בסיס מיני אלא אם כן הוא מוצדק באופן סביר על ידי הבדלים במבנה הפיזי, הבדלים ביולוגיים או תפקוד חברתי. ניסוח זה נדחה הן על התומכים בתיקון והן על ידי המתנגדים לו.

### חילוקי דעות בתנועה הפמיניסטית
מאז שנות העשרים, ההצעה לתיקון החוקה יצרה לחילוקי דעות בין פמיניסטיות על המשמעות של שוויון לנשים. אליס פול שעמדה בראש מפלגת הנשים הלאומית הייתה תומכת נלהבת בהצעה. היא טענה כי נשים צריכות להיות שוות לגברים בכל המובנים, גם אם משמעות הדבר היא להקריב הטבות מסוימות שניתנות לנשים באמצעות חקיקת מגן, כגון מספר שעות העבודה ביום, עבודה בלילה או הרמת משאות כבדים. מתנגדות לתיקון, למשל מהוועדה המשותפת של הקונגרס לנשים , טענו כי תנאי העבודה ייחודים לנשים מגנים עליהן ואובדן הגנה לא יהיה שווה את הרווח שלכאורה יהיה בשוויון. החלוקה בין מתנגדות לתומכות בקידום התיקון היה על בסיס מעמדי. עיקר התומכות בתיקון לחוקה היו ממעמד הביניים והמתנגדות היו ממעמד הפועלים ותנועת העובדים. ב-1923 מרי אנדרסון הובילה את הקמפיין נגד התיקון כנציגת הנשים ממעמד הפועלים וה-United States Women's Bureau (גוף של משרד העבודה האמריקאי לקידום מחקר בנושא נשים עובדות). היא טענה כי חקיקת מגן בנושאים כמו שכר מינימום, תקנות בטיחות, הגבלת שעות עבודה (יומיות ושבועיות), הפסקות הצהריים וחופשת הלידה, יביאו תועלת רבה לרוב הנשים שנאלצות לעבוד מתוך צורך כלכלי, ולא מתוך הגשמה אישית. הדיון על התיקון בחוקה חידד את ההבדלים בין פועלות לנשות מקצוע. אליס המילטון, רופאה ומובילת המחקר בתחום בטיחות וגיהות בתעסוקה, טענה שהתיקון לחוקה יפגע בהישגים המעטים שהושגו למען נשים עובדות וישאיר אותן ללא כל הגנה בהווה ואפשרות לשפר את התנאים שלהן בעתיד.

מפלגת הנשים הלאומית הצליחה להביא לחקיקת חוק שוויון זכויות בוויסקונסין ב-1921. בדצמבר 1923 הסנאטורים צ'ארלס קרטיס, לימים סגן נשיא ארצות הברית ודניאל ריד אנתוני הבן, רפובליקנים מקנזס, קידמו את התיקון ברמה הפרדלית. הם הציגו החלטה משותפת לסנאט ב-10 בדצמבר 1923, ולבית הנבחרים ב-13 בדצמבר 1923.

בין השנים 1923 ו-1970, בכל פעם שנערך דיון התיקון לנושא שוויון זכויות, הוא נתקע בוועדות ולא הגיע להצבעה בסנאט או בבית הנבחרים; בשנת 1946 ההצעה נפלה בסנאט בהצבעה של 38 ל-35 ולא קיבלה הרוב הנדרש של שני שלישים.

### ניסיונות לשינוי נוסח התיקון
בין 1950 ל-1953, הועבר בקונגרס נוסח מרוכך של התיקון שביקש מצד אחד קדם את התיקון לשוויון ובמקביל להשאיר את ההגנות הקיימות לנשים בחוק. שינוי זה לא היה מקובל על חלק מתומכי השינוי.

ב-1958 הביע הנשיא דווייט אייזנהאואר תמיכה בתיקון במושב משותף של שני בתי הקונגרס. אייזנהאואר היה הנשיא הראשון שהביע תמיכה גלויה בתיקון. עם זאת, מפלגת הנשים הלאומית התנגדה לנוסח התיקון כפי שהוצע, בגלל התוספות שהוציאו מהתיקון את משמעותו המקורית.

המצע של המפלגה הרפובליקנית כלל סעיף התומך בתיקון החוקה מאז 1940, והוא חודש בכל מערכת בחירות עד 1980. פדרציית העבודה האמריקאית וארגוני עובדים אחרים התנגדו בחריפות לתיקון משום שחששו כי התיקון יבטל את החקיקה המגנה על נשים. אלינור רוזוולט וכלכלני הניו דיל גם התנגדו לתיקון משום שחששו שההשלכות שלו עשויות לפגוע בשליטה הגברית בארגוני העובדים שהיו מרכיב מרכזי בניו דיל. הם טענו שאף על פי שהתיקון מקדם נשים מהמעמד הבינוני, הוא יפגע נשים ממעמד הפועלים. הדמוקרטים מצפון ארצות הברית שהתנגדו לתיקון היו אנשי איגודי העובדים. התיקון לשוויון זכויות נתמך על ידי דמוקרטים דרומיים ועל ידי מרבית הרפובליקנים. בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1944, הדמוקרטים כללו את תיקון החוקה לשוויון זכויות במצע שלהם אבל לא הייתה הסכמה בנושא עד שתיקון עבר בקונגרס בשנת 1972. בסיס התמיכה בתיקון עד סוף שנות השישים היה של נשים רפובליקניות מהמעמד הבינוני.

### שנות השישים
בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1960 עלתה לדיון הצעה לאימוץ התיקון לשוויון זכויות אולם היא נדחתה על ידי אופוזיציה חזקה שכללה את האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות וארגוני המורים, האחיות וקבוצות עובדים נוספות וכן על ידי אגף הנשים של הכנסייה המתודיסטית, והמועצות הלאומיות של הנשים היהודיות, הקתוליות והאפרו-אמריקאיות. התומכים הדמוקרטים בתיקון דרשו מהמועמד לנשיאות ג'ון פ. קנדי להכריז על תמיכה בתיקון אף על פי שלא היה להם רוב בוועידה. ב-21 באוקטובר 1960 כתב קנדי ליושבת ראש מפלגת הנשים הלאומית מכתב בו הביע תמיכה בתיקון. עם בחירתו הוא מינה את אסתר פיטרסון לאישה בכירה ביותר בממשל. פיטרסון התנגדה בפומבי לתיקון לשוויון זכויות משום שהאמינה כי הוא יחליש את חוקי המגן. בסופו של דבר, קשריו של קנדי עם איגודי העובדים הובילו לכך שבפועל הממשל לא תמך התיקון.

כמחווה לתומכות בשינוי החוקה, מינה קנדי את הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (Presidential Commission on the Status of Women) על מנת לחקור את אפליה על בסיס מגדרי בארצות הברית. בראש הוועדה עמדה אלינור רוזוולט שהתנגדה לתיקון לחוקה אך לא יצאה בפומבי נגדו ובשנות השישים המוקדמות. רוזוולט הודיעה כי בשל מעמדם החזק של ארגוני העובדים, היא מאמינה שההתיקון כבר אינו מהווה איום לנשים כמו בעבר ועל כן היא לא מתנגדת לקדם את התיקון בחוקה. עם זאת, בדיווח של הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (שהתפרסם לאחר מותה) נכתב כי התיקון אינו נדרש. הוועדה קידמה את חוק שכר שווה שנחקק ב-1963 וצו נשיאותי לביטול אפליה על בסיס מגדרי בשירות הציבורי. כמו כן, הוועדה הנשיאותית למעמד האישה ייסדה רשת של ועדות מקומיות וכנסים אזוריים שעודדו-שיח בנושא מעמד האישה. פעילות הוועדה העלאתה את המודעות הציבורית לכך שהחוק שכר שווה לא נאכף ונשים עדיין מופלות לרעה במקומות העבודה. באותה התקופה, החל מאמצע שנות השישים הייתה התעוררות פמיניסטית מחודשת הקשורה גם לספרה של בטי פרידן "המסתורין הנשי" שהפך לרב מכר וב-1966 הוקם ארגון נשים לאומי (NOW) שדגל בעיקרון השוויון ובמסמך עקרונות היסוד שפרסם ב-1968, מופיע התיקון לחוקה. NOW הפך לארגון משמעותי בסוף שנות השישים אחרי מספר הישגים משפטיים החל לפעול בבית הנבחרים לקידום התיקון. ב-21 במאי 1969 קראה חברת הקונגרס שירלי צ'יזהולם לקונגרס לאשר את התיקון לחוקה והעלתה את הנושא שוב לדיון ציבורי. כשנה לאחר מכן נשאה צ'יזהולם נאום בשם "למען התיקון בחוקה לשוויון זכויות" בו היא דיברה על כך שאפליה על בסיס מיני נפוצה מאוד והסבירה כיצד התיקון יטפל בכך.

## אישור הקונגרס
ממוזער|חברת הקונגרס מרתה גריפית'ס|315x315 פיקסלים
בפברואר 1970, השבית NOW את הדיון בוועדת המשנה של הסנאט של שעסקה בהצעה לתיקון החוקה בנושא שינוי גיל ההצבעה ל-18 (לימים התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית). פעילות NOW שיבשו את הדיונים ודרשו דיון בנושא התיקון לשוויון זכויות וזכו לפגישה עם חברי הוועדה בה דנו בתיקון. באוגוסט באותה השנה, יותר מ-20,000 נשים אמריקאיות השתתפו בשביתת הנשים למען השוויון (Women's Strike for Equality) בדרישה לשוויון חברתי, כלכלי, ופוליטי מלא.

ב-10 באוגוסט 1970 הביאה חברת הקונגרס הדמוקרטית ממישיגן מרתה גריפית'ס לדיון במליאה את ההצעה לתיקון חוקת ארצות הברית, אחרי חמש-עשרה שנה בה ההצעה נעצרה בוועדת המשפט של בית הנבחרים. היא הועברה לסנאט, אשר הצביע בעד התיקון בתוספת סעיף לפיו נשים יהיו פטורות משירות צבאי.

גריפית'ס הציגה מחדש את הצעת התיקון לשוויון זכויות. ב-12 באוקטובר 1971 התקיימה הצבעה בבית הנבחרים, בה תמכו 354 חברים בתיקון, 24 התנגדו ו-51 נמנעו. בהצבעה בסנאט ב-22 במרץ 1972, 84 תמכו, 8 נגדו ו-7 נמנעו. הנשיא ריצ'רד ניקסון תמך בהצעה מיד לאחר ההצבעה בשני הבתים.

## אשרור התיקון על ידי המדינות
ב-1972 הועברה ההצעה לתיקון חוקת ארצות הברית למדינות הברית. על מנת שהתיקון יכנס לתוקף נדרשו שלושה רבעים ממדינות הברית (38 מדינות) לאשרר את תיקון תוך שבע שנים. 22 מדינות אישרו את התיקון ב-1972 ו-8 נוספות הצטרפו ב-1973. בין 1974 ל-1977, רק חמש מדינות אישרו את התיקון. תומכי התיקון חששו שהתיקון לא יזכה בתמיכה הנדרשת עד המועד נקבע, 22 במרץ 1979. בתי מחוקקים של ארבע מדינות שאישרו את התיקון אימצו חקיקה לביטול האשרור, אשר תקפותה שנויה במחלוקת.

**התיקון לשוויון זכויות אושר על ידי המדינות הבאות:** הוואי, ניו המפשייר, דלוור, איווה, איידהו, קנזס, נברסקה, טקסס, טנסי, אלסקה, רוד איילנד, ניו ג'רזי, קולורדו, וירג'יניה המערבית, ניו יורק, ויסקונסין, מישיגן, מרילנד, מסצ'וסטס, קנטקי, פנסילבניה, ויומינג, דקוטה הדרומית, אורגון, מינסוטה, ניו מקסיקו, ורמונט, קונטיקט, וושינגטון, מיין, מונטנה, אוהיו, דקוטה הדרומית, אינדיאנה ונבדה.

**המדינות הבאות הכריזו על בטלות התיקון:** נברסקה, טנסי, איידהו, קנטקי, דקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית.

**בשמונה מדינות התיקון לא אושרר במלואו:** פלורידה, אילינוי, לואיזיאנה, וירג'יניה, קרולינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, אוקלהומה ומיזורי. במהלך עשרים השנים האחרונות, התיקון לחוקה לא עבר באריזונה, ארקנסו ומיסיסיפי.

## הארכת מועד האשרור על ידי הקונגרס
ב-1978 הציעה חברת בית הנבחרים מניו יורק אליזבת הולצמן להאריך את תאריך האשרור עד ל-30 ביוני 1982. ההצעה עברה הן בסנאט והן בבית הנבחרים אך נתמכה על ידי פחות משני שלישים מהקולות; מסיבה זו, תומכי התיקון סברו כי הכרחי שההצעה להארכת מועד האשרור תאושר על ידי הנשיא ג'ימי קרטר. קרטר חתם על ההחלטה המשותפת, אם כי הוא הטיל ספק - מטעמים פרוצדורליים - בתקינות המעשה.

הארכת מועד האשרור על ידי הקונגרס לא הביא לכך שמדינות נוספות אשררו את התיקון לחוקה. בתקופה זו, בפלורידה ואילינוי נעשו ניסיונות להעביר את התיקון ללא הצלחה. מעבר לניסיונות לאשרור התיקון בבתי הנבחרים של המדינות, נערך גם דיון בבית המשפט של מחוז איידהו שפסק שהשינויים שאירעו לפני מועד הארכה תקפים והארכת מועד האשרור אינה חוקתית. ארגון נשים לאומי (NOW) ערערו על החלטה זו פעמיים, בבית המשפט באיידהו ובבית המשפט העליון.

ב-2013 הציגו הסנאטורים בן קרדין ממרילנד מארק קירק מאילינוי, יחד עם חברת הקונגרס ג'קי ספיר מקליפורניה, הצעות זהות בשני הבתים במטרה להאריך שוב את תאריך היעד לאישור התיקון.

## התמיכה בתיקון
התומכים בתיקון לשוויון זכויות לנשים היו מכל הקשת הפוליטית האמריקאית. החל משנות הארבעים התמיכה בתיקון הופיע במצע של המפלגות הרפובליקנית והדמוקרטית. חברת הקונגרס הדמוקרטית שירלי צ'יזהולם שימשה כ"גשר" בתנועת הנשים בין נשים צבעוניות ונשים לבנות בעלות הכנסה נמוכה לבין הנשים לבנות מהמעמד הבינוני שהובילו את המאבק לתיקון.

ארגון נשים לאומי (NOW) ו-ERAmerica, קואליציה של יותר מ-80 ארגונים שתמכה בתיקון, הובילו את המאמץ לאשרור התיקון. הקואליציה כללה ארגוני נשים (שהיו הגרעין של הקואליציה), ארגוני עובדים, ארגונים מקצועיים ואחרים. גם ארגוני נשים שחורות היו חלק מהקואליציה בין 1972 ל-1982, תומכות ה-ERA ערכו עצרות ומשמרות, החתימו עצומות, הפעילו שדולות במדינות וברמה הלאומית, רתמו ידועניות למאבק ועוד ועוד. ב-9 ביולי 1978 ארגנו NOW וארגונים נוספים צעדה בוושינגטון, בהשתתפות יותר 100,000 תומכים ולמחרת נערכה פעילות שתדלנות לקידום התיקון. בסמוך למועד האחרון לאשרור, ב-6 ביוני 1982, ארגון נשים לאומי ארגן תהלוכות לתמיכה בתיקון בפלורידה, אילינוי, צפון קרוליינה ואוקלהומה שלא אישרו את התיקון.

## ההתנגדות לתיקון
[ממוזער|קבוצת נשים המתנגדות לתיקון לשוויון זכויות בדיון בוועדה ב[הסנאט של פלורידה|סנאט של פלורידה ב-1979. הוועדה דחתה את התיקון וכך למעשה מעשה דיון שלו בסנאט.]]
המתנגדים לתיקון החוקה טענו כי אם הוא יאושר, נשים יחויבו בגיוס חובה, נשים נשואות יאבדו את הזכאות למזונות ואמהות לא יקבלו משמורת על ילדיהן בהסדרי גירושין. בנוסף טענו המתנגדים, כי יבוטלו השירותים הנפרדים לגברים ונשים ושהתיקון יוביל לנישואים חד-מיניים. פיליס שלאפלי, פעילה שמרנית, אנטי-פמיניסטית שהגנה על תפקידי מגדר וערכי המשפחה מסורתיים, הובילה את המאבק נגד התיקון לחוקה בתקופה בו המדינות היו צריכות לאשרר אותו. היא טענה שגברים ונשים שווים בצורה משביעת רצון בזכות חוק שכר שווה (1963) וחוק זכויות האזרח (1964). היא גייסה למאבק הציבורי עקרות בית, פונדמנטליסטים, אוונגליסטים, קתולים, מורמונים ויהודים אורתודוקסים. ניסיונה של שלאפלי בארגון פעילות פוליטית סייע לה לארגן, בזמן קצר, את האופוזיציה תחת הסיסמה: "עצרו את השינוי בחוקה" (Stop ERA).

בוועידה המפלגה הרפובליקנית ב-1980 לא נכללה תמיכה בתיקון לשוויון זכויות. שלאפלי החלה את הקמפיין שלה נגד תיקון בנובמבר 1972. סקרים הציגו תמיכה בתיקון וההנחה הייתה שהוא יאושרר. 30 מדינות אשררו את התיקון עד 1973. אחרי 1973, מספר המדינות המאשררות הואט, והתמיכה בתיקון במדינות שלא אשררו אותו ירדה מתחת ל-50%. פרופ' ג'יין מנסברידג' טוענת כי התיקון היה מאושרר בשנת 1975 או 1976 אלמלא מאמציה המוקדמים והיעילים של שלאפלי לארגן את המתנגדים.

עד 6 ביוני 1982, התיקון לחוקה למען שוויון זכויות לא קיבל אשרור ממספיק מדינות ועל כן לא התווסף לחוקה האמריקאית.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:זכויות האדם
קטגוריה:ארצות הברית: פוליטיקה
קטגוריה:נשים בארצות הברית
קטגוריה:פמיניזם בארצות הברית
קטגוריה:תיקונים לחוקת ארצות הברית