open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
רולינג סטון

**רולינג סטון** (באנגלית: **Rolling Stone**) הוא מגזין אמריקאי העוסק בתרבות פופולרית. המגזין נוסד בסן פרנסיסקו בשנת 1967 על ידי יאן ונר - שהוא עודנו העורך והמוציא לאור של המגזין - ועל ידי מבקר המוזיקה ראלף ג'יי גליסון. המגזין היה ידוע לראשונה על כתיבה נרחבת על מוזיקת רוק ועל דיווחים פוליטיים שנכתבו על ידי האנטר ס. תומפסון. בשנות ה-90, המגזין התרחב והעביר את מיקודו לקהל קוראים צעיר יותר שהתעניין בתוכניות טלוויזיה וסרטים לנוער, וגם כך במוזיקה פופולרית. מאז הוא חזר לשילוב של תוכן הרגיל לו, הכולל מוזיקה, בידור, ופוליטיקה. מלבד כתבות, העיתון גם עורך רשימות המכונות "Best Ever Lists" המדרגות נושאים שונים בעולם המוזיקה.

הגיליון הראשון של "הרולינג סטון" היה ב-1967 וכלל את ג'ון לנון על תמונת השער. המגזין ידוע בשימוש שלו בתמונות פרובקטיביות וגם בתמונות השער שלו, הכוללות מוזיקאים, פוליטיקאים, אתלטים, ושחקנים. בנוסף למגזינים המודפסים שלו בארצות הברית, מפורסם גם תוכן באתר Rollingstone.com ומספר מהדורות בינלאומיות.

## היסטוריה
### היווסדות והשנים המוקדמות
מגזין הרולינג סטון נוסד בסן פרנסיסקו ב-1967 על ידי יאן וונר וראלף ג'יי גליסון. כדי להתחיל את העסק, וונר לווה 7,500 דולר ממשפחתו ומההורים של ארוסתו. הגיליון הראשון, שכלל את ג'ון לנון על תמונת השער, עלה רק 25 סנט (המקביל של 1.88 דולר ב-2016).

בשנות ה-70, הרוליג סטון התחיל להטביע חותם עם הסיקור הפוליטי שלו, שבמסגרתו הכתב האנטר תומפסון, ממציא עיתונות הגונזו, החל לכתוב עבור המדור הפוליטי של המגזין. תומפסון פרסם בחלקים את ספרו הידוע ביותר פחד ותיעוב בלאס וגאס במגזין הרולינג סטון, שבו הוא נשאר עורך תורם עד מותו ב-2005. המגזין גם תרם לקריירות של הרבה סופרים נודעים בשנות ה-70, ביניהם קמרון קרואו ופטי סמית'. בשנים אלו המגזין פרסם כמה מהסיפורים הכי נודעים בו, ביניהם הסיפור על חטיפתה של פטי הרסט. מראיין אחד, שדיבר בשם הרבה מעמיתיו, אמר כי הוא קנה את העותק הראשון שלו של המגזין כשהגיע לראשונה לקמפוס הקולג' שלו, ותיאר את העותק כ"טקס מעבר".

## שער המגזין
[ממוזער|שמאל|Rolling Stone ב-22 בינואר 1981, על ידי [אנני ליבוביץ']]
כמה אמנים הופיעו בעמוד השער פעמים רבות, וחלק מתמונות אלו נהפכו לאייקוניות. הביטלס, לדוגמה, הופיעו על עמוד השער יותר מ-30 פעמים, אינדיבידואלית או כלהקה. המגזין ידוע בצילומים פרובוקטיביים הכוללים מוזיקאים וסלבריטאים מהתקופה. המגזין Vanity Fair כינה את עמוד השער מ-22 בינואר 1981 המציג את ג'ון לנון ויוקו אונו כ"התמונה הכי טובה של הרולינג סטון בכל הזמנים".

## ראו גם
* רולינג סטון טופ 100
* רולינג סטון טופ 200

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* דף הבית, אתר הרולינג סטון
* 

## הערות שוליים

*
קטגוריה:כתבי עת למוזיקה
קטגוריה:ארצות הברית: כתבי עת
האימאם שאמיל

**האימאם שאמיל** (באווארית: **Шейх Шамил**;  26 ביוני 1797 – 4 בפברואר 1871) היה איש דת מוסלמי ומנהיג צבאי בצפון קווקז, אימאם דאגסטן וצ'צ'ניה בין 1834 ל-1859. הנהיג את ההתקוממות נגד הרוסים במלחמת הקווקז.

## ביוגרפיה
האימאם שאמיל נולד ב-1797 בכפר קטן בחבל דאגסטן. בלידתו נקרא עלי ונחשב בינקותו לחולני. שמו שונה לשאמיל מתוך אמונה ששינוי השם ישנה את מזלו והוא יבריא. הוא אכן החלים והתחזק. שאמיל הצטיין בגובהו יוצא הדופן ונחשב לחזק ואתלטי.

משפחתו האווארית השתייכה לאליטה המקומית ושאמיל זכה לחינוך מקיף ובין השאר למד ערבית, אסלאם, תרבות ערבית, ולוגיקה. שאמיל הצטרף לזרם הסופי הנקשבנדי באסלאם, וקנה לו מעמד בחברה המוסלמית בקווקז.

ב-1828 הוא ביצע לראשונה את החג', העלייה לרגל למכה, שם פגש את עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, מנהיג אלג'ירי שהיה אחד ממנהיגי ההתקוממות נגד השלטון הצרפתי באלג'יריה, ממנו למד טכניקות לוחמת גרילה וטקטיקות לחימה מחתרתית.

שאמיל נולד בזמן שהאימפריה הרוסית הרחיבה את שטחיה אל תוך שטחיהן של האימפריה העות'מאנית ופרס (ראו המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) ומלחמת רוסיה–פרס (1804–1813)). בתמיכת השאה הפרסי, התמרדו שבטים קווקזים רבים כנגד הכיבוש הרוסי וביצעו פעולות גרילה הידועות גם כמלחמת קווקז. מנהיגי המרד הקודמים, לפני שאמיל, היו שייח' מנסור והאימאם האזימוחמד . שאמיל היה ידיד ילדות של האזימוחמד, ונעשה לתלמיד שלו.

ב-1834 מת האזימוחמד בקרב על גמירי, ושאמיל תפס את תפקידו כמנהיג ההתנגדות הקווקזית. שאמיל היה מנהיג אקטיבי ותוקפני הרבה יותר מהאזימוחמד, והוא עשה שימוש יעיל במלחמת גרילה וטקטיקות מתוחכמות. המרי תחת הנהגתו, שהוגדר על ידו כמלחמת קודש, המשיך עד לדיכויו ב-1859. ב-25 באוגוסט 1859 נכנעו שאמיל ומשפחתו לכוחות הרוסיים ונכלאו בכפר קטן בדאגסטן.

אחרי שנלכד, נשלח שאמיל למוסקבה לפגישה עם הצאר אלכסנדר השני, ועונשו היה הגליה לקלוגה, עיר קטנה במרכז רוסיה, קרוב למוסקבה. ב-1868 ניתנה לשאמיל הרשות לעבור לקייב, וב-1869 הורשה לו לסיים את חייו כמוסלמי בעיר הקדושה מכה. בדרכו למכה הוא עבר באיסטנבול, והתארח בה כאורחו של הסולטן. הוא מת במדינה ב-1871 בעת ביקור בעיר, והובא לקבורה בג'אנט אל באקי, בית קברות מפורסם במדינה, שם קבורים אנשים חשובים רבים מהעולם הערבי-מוסלמי. שני ילדיו לא הלכו בדרכו, ונעשו קצינים בצבא רוסיה.

## לאחר מותו
לאחר הכנעתו והתפרקות מאבק המורדים, החלה האימפריה הרוסית לבצע בקווקז 'התאמה' למחיה של נוצרים אורתודוקסים. ההתאמה כללה הפצה של הנצרות, והקמת מערכת מדינית-דתית בשליטה נוצרית.

שאמיל עודנו מוערץ על ידי אנשים רבים בקווקז בשל התנגדותו לרוסיה, והיווה מודל לחיקוי לאנשים רבים שראו את עצמם כממשיכי דרכו. הטרוריסט הצ'צ'ני שאמיל באסייב נקרא על שמו, וארגון הטרור הג'יהאדיסטי "גדודי האימאם שאמיל"  אשר ביצע את הפיגוע ברכבת התחתית של סנקט פטרבורג נקרא על שמו. גם העיר שאמילקלה (עד 1991, "סבטוגורסק") שבדגסטאן נקראה לזכרו.

בחסידות חב"ד מקובל כי שאמיל הלחין ניגון בעת מאסרו הידוע בשם ניגון שאמיל אותו לימד האדמו"ר מלובביץ', רבי מנחם מנדל שניאורסון.

## ראו גם
* מלחמת קווקז

## לקריאה נוספת
הנקין, יגיל. *ננצח או שניעלם : תולדות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, 1994-1996.* ת"א: מערכות, 2007. 

## קישורים חיצוניים

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:אנשים מדגסטן
קטגוריה:אנשי דת מוסלמים סונים
קטגוריה:קווקז: היסטוריה
קטגוריה:גלות הצ'רקסים
קטגוריה:ילידי 1797
קטגוריה:נפטרים ב-1871
גביע (פרס)

[ממוזער|ארון גביעי הישגים בכדורסל של [ענת דרייגור.]]
בתחרויות, **גביע** הוא הפרס שמקבלים היחיד או הקבוצה שזכו בתחרות. אף שהחפץ עצמו, שצורתו על פי רוב היא של כוס גדולה ולעיתים צלחת או מדליה, עשוי במקרים רבים ממתכת יקרה ובעל ערך בזכות עצמו, הרי שהכבוד שבזכייה בתחרות יוקרתית, כמו גם הפרס הכספי הנלווה אליו, עולה בדרך כלל על ערך הגביע עצמו.

שורש המנהג הוא ביוון העתיקה, שם היה נהוג להעניק למנצח בתחרויות ספורט גביע או אמפורה מלאים בשמן מקודש.

בהשאלה, ניתן השם "גביע" גם לתחרות כולה שבה מוענק הגביע למנצח. למשל: גביע ה-FA (טורניר הגביע הוותיק ביותר בעולם, המשוחק באנגליה) או גביע העולם בכדורגל. 

**[[שיטת גביע]]** היא האופן שבו מאורגנות רבות מתחרויות אלו, אך לא כולן.

## גביע מדינה
לרוב המדינות ישנו מפעל גביע המדינה, בהרבה מתחומי הספורט. בנוסף לליגה הרגילה שבסופה הקבוצה בעלת ההישגים הטובים ביותר זוכה באליפות. ישנה תחרות הגביע. התחרות שונה שהיא אינה מבוססת על ליגה אלא על שיטת גביע כך שתאורטית גם קבוצה נחותה יותר יכולה לזכות בגביע. בנוסף תחרות הגביע מערבת קבוצות מליגות שונות מה שתורם לאפקט ההפתעה שישנו בגביע.

בישראל ישנו את גביע המדינה בכדורגל ואת גביע המדינה בכדורסל במשחקי הגמר במפעלים אלו נוהג נשיא המדינה לבוא ולהעניק את הגביע למנצחת. גם בכדורעף ובכדוריד ובעוד תחומים ישנם מפעלי גביע. בספרד הטורניר נקרא בשם גביע המלך הספרדי בגרמניה הגביע הגרמני ובאנגליה גביע ה-FA.

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:מונחים בספורט
דאריו ארג'נטו

**דאריו ארג'נטו** (באיטלקית: **Dario Argento**; נולד ב-7 בספטמבר 1940) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי איטלקי. ידוע בעבודתו בז'אנר סרטי האימה והמתח בקולנוע האיטלקי, מתחילת שנות ה-70 ועד היום.

## ביוגרפיה
ארג'נטו נולד ב-1940 ברומא, בנם הבכור של אלדה לוקסרדו, צלמת ברזילאית וסאלבטורה ארג'נטו, מפיק סרטים איטלקי עוד מימי הסרט האילם. דאריו הושפע בילדותו מכתביהם של אדגר אלן פו והנס כריסטיאן אנדרסן.

### קריירה
את דרכו הקולנועית החל ארג'נטו דווקא בצדו השני של המרקע, כמבקר קולנוע במקומון רומאי. ב-1968 כתב את התסריט למערבון האפי "היו זמנים במערב", ביחד עם ברנרדו ברטולוצ'י וסרג'יו ליאונה (שגם ביים). [ממוזער|ארג'נטו בפסטיבל הסרטים ב[טורינו, 2006|ימין|161x161 פיקסלים]]
סרטו הראשון של ארג'נטו כבמאי, "הציפור עם כנפי הבדולח" ("L'uccello dalle piume di cristallo"), מותחן איכותי במסורת סרטי הג'אלו האיטלקיים, הפך להצלחה מסחרית. ארג'נטו שכלל את הז'אנר בסרט זה.

שני סרטיו הבאים של ארג'נטו, "ארבעה זבובים על קטיפה אפורה" ו-"החתול עם תשעת הזנבות", השלימו את מה שמכונה כיום "טרילוגיית החיות". ב-1975 יצא סרטו "אדום עמוק" ("Profondo rosso"), סרט ג'אלו נוסף, הכולל תערובת של אלימות אופראית, עבודת מצלמה באיכות גבוהה, ועלילה מוזרה שהצופה בה לוקח חלק פעיל. גם פסקול הסרט, שהולחן על ידי להקת הרוק הפרוגרסיבי האיטלקית "גובלין", זכה להצלחה, וארג'נטו המשיך לעבוד עם הלהקה גם בסרטיו הבאים.

ב-1977 ביים ארג'נטו את סרטו המצליח ביותר מסחרית, "אישה בצל הפחד" ("Suspiria"), בו עבר לז'אנר הפנטזיה והאימה. סרטו הבא, "תופת" ("Inferno"), נחשב להמשכון בלתי רשמי ל-"Suspiria".

ב-1982 חזר ארג'נטו לטריטוריית סרטי המתח עם הברט "זעזוע" ("Tenebre"), שנחשב לסרטו האלים ביותר. לאחר מכן יצאו הסרטים "תופעה" ("Phenomena") משנת 1985, בו שיחקה ג'ניפר קונלי כילדה, והסרט משנת 1987 "אופרה" ("Opera"), שסימן את סוף "תקופת הזהב" של הבמאי.

שלוש שנים לאחר מכן שיתף פעולה עם במאי סרטי האימה האמריקני ג'ורג' רומרו, כשכל אחד מהם ביים סרט בן שעה לפי סיפור של אדגר אלן פו. סרטו הבא, "טראומה" ("Trauma"), היה הסרט היחיד שביים בארצות הברית, והוא נחשב לסרטו הגרוע ביותר.

ב-1996 חזר ארג'נטו לביים, עם הסרט "The Stendahl Syndrome", סרט שנחשב ביזארי ומהפנט, בכיכובה של בתו, השחקנית אסיה ארג'נטו, בתפקיד הראשי, ובת זוגו, השחקנית דריה ניקולודי, בתפקיד משנה. ב-1999 ביים גרסה למחזה הידוע "פנטום האופרה". ב-2000 הפיק את סרטה הראשון של בתו אסיה כבמאית ותסריטאית, "Scarlet Diva".

ב-2001 ביים את "Non Ho Sonno", בו חזר לז'אנר הג'אלו. ב-2004 יצא סרטו "The Card Player", ושנה לאחר מכן יצא "Do You Like Hitchcock?". ב-2005-2006 ביים שני סרטי טלוויזיה, "Jenifer" ו-"Pelts", בסדרת סרטי האימה האמריקנית "אשפי האימה" ("Masters of Horror"). ב-2007 ביים את סרט האימה "אם הדמעות" ("The Mother of Tears"), בו כיכבו בתו, אסיה ארג'נטו ומורן אטיאס. ב-2009 ביים את "Gialio".

בשנת 2022 ביים וכתב את הסרט "משקפיים כהים".

## קישורים חיצוניים

קטגוריה:איטלקים שנולדו ב-1940
קטגוריה:במאי קולנוע איטלקים
קטגוריה:תסריטאי קולנוע איטלקים
קטגוריה:מפיקי קולנוע איטלקים
קטגוריה:איטלקים ממוצא ברזילאי
ליגה

בספורט, **ליגה** היא שיטה לארגון תחרויות ספורט שבה כל ספורטאי או קבוצה מתמודדים נגד כל יתר היריבים באותה קבוצה של מתחרים או הקבוצות. המונח "ליגה" עשוי גם להתייחס לכל אותם ספורטאים או קבוצות המתמודדים ביניהם בשיטת ליגה, כאשר הליגה הזו עשויה להיות אחת מכמה ליגות דומות באותו ענף ספורט במדינה או בכמה מדינות, המאורגנות לרוב בצורה היררכית.

לדוגמה: בכדורגל הישראלי הליגה העליונה היא ליגת העל, מתחתיה הליגה הלאומית, אחריה ליגה א' ועוד.

מקור המונח הוא הליגה בכדורגל של אנגליה, שהייתה הראשונה שהנהיגה תחרות בשיטה הזו ב-1888, ובעקבותיה הלכו מדינות נוספות וענפים נוספים והיא הפכה לשיטה הנפוצה בעולם לארגון אליפויות לאומיות במשחקי כדור קבוצתיים.

בתחרויות המתקיימות בשיטת ליגה מספר המשחקים של כל משתתף יהיה תמיד כפולה של מספר המשתתפים פחות אחד, מכיוון שכל משתתף מתמודד נגד כל המשתתפים למעט עצמו. לרוב תחרויות בשיטת ליגה מחולקות למחזורים שבהם כל המשתתפים מתחרים במקביל, כך שמספר המחזורים שווה למספר המשחקים. במקרה של מספר אי-זוגי משתתף אחד בכל מחזור יהיה חופשי, ומספר המחזורים יהיה כפולה של מספר המשתתפים.

במשחקי כדור קבוצתיים כגון כדורגל, כדורסל, כדורעף ועוד בדרך כלל אליפויות לאומיות נערכות בשיטת ליגה עם שני סיבובים או יותר. בליגה עם שני סיבובים כל קבוצה תשחק פעמיים נגד יתר הקבוצות, כאשר פעם אחת היא תהיה המארחת, כלומר המשחק יתקיים במגרש הבית שלה, ופעם אחת תהיה האורחת במגרש של הקבוצה היריבה.

בתחרות בשיטת ליגה כל קבוצה מקבלת ניקוד לפי הישגיה (בכדורגל נהוג להעניק שלוש נקודות על ניצחון, נקודה אחת על תיקו ואפס נקודות על הפסד) והמנצחת היא הקבוצה שצברה את מרב הנקודות בסיכום כל המשחקים ותום העונה.

באליפויות בינלאומיות המתקיימות במקום אחד בדרך-כלל יש שלב אחד או יותר המתקיים בשיטת ליגה עם סיבוב אחד (מכיוון שאין משמעות למשחקי בית וחוץ), כאשר המשתתפים או הקבוצות מחולקים למספר בתים, והמדורגים במקומות הגבוהים בכל בית ממשיכים לשלב הבא. באליפויות רבות יש שיטה מעורבת שבה חלק מהשלבים (המוקדמים בדרך כלל) נערכים בשיטת ליגה וחלק בשיטת גביע.

## ראו גם

* מבנה ליגות ספורט

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:מונחים בספורט
הזחה

ממוזער|הזחה בתחילת פסקאות
**הֲזָחָה** (בלועזית: **אַבְּזָץ** או **אִינְדֶּנְטַצְיָה**) היא הרחקה של שורה כתובה מהשוליים. הזחה נהוגה בדפוס ובתכנות מחשבים.

הרווח בין השוליים לתחילת השורה הכתובה נקרא **זִיחַ**. בתוכנות רבות, המקש Tab, משמש להזחה.

## בדפוס
בסלנג של אנשי הדפוס העבריים קרויה הזחה "אַבְּזָץ" (מהמילה הגרמנית: Absatz – פסקה).

בטקסטים מודפסים נהוג להתחיל פסקה חדשה בהזחה, המבהירה לקורא שלפניו פסקה חדשה. משקל גדול יותר יש להזחה כאשר היא משמשת לתת ביטוי ויזואלי למבנה הלוגי של מסמך כתוב. אחת הדוגמאות הנפוצות היא רשימת סעיפים ותתי-סעיפים, כמו בדוגמה הבאה: 


**הסיבות הנפוצות לעריכה בוויקיפדיה הן:**
:א. זולתנות. ישנם מספר סוגים של זולתנות: 
:::1. רצון למידע הנגיש לכל. 
:::2. רצון לעזור למעוטי יכולת, אשר אין באפשרותם לקנות אנציקלופדיה רגילה. 
:::3. רצון לפגוע בתאגידים המרוויחים סכומים מופקעים (לדעת העורכים) ממכירת מידע. 
:ב. בידור ועיסוק לשעות הפנאי.
:ג. האדרת האגו. 

כפי שניתן לראות, ההזחות, אותן הרחקות מהשוליים, מאפשרות לקורא לראות בצורה קלה מה המבנה הלוגי של הסעיפים הכתובים כאן.

בדפדפות ובמחברות כתיבה, ישנה הזחה מפנים הדף, כדי להקל על כתיבה וקריאה וכדי שהטקסט לא יהיה צמוד מדי לקיפול.

## בתכנות מחשבים
בתכנות מחשבים משתמשים בהזחה באופן נרחב. ברוב שפות התכנות נהוג להזיח כל מבנה מקונן הזחה גדולה במעט מזו של המבנה העוטף אותו. משתמשים בהזחות בתיכנות כאשר כותבים בלוק חדש, למשל אחרי הצהרת פונקציה או מחלקה, בתוך לולאה או תנאי.
בתכנות, ההזחה היא בדרך-כלל לצורך שיפור הקריאות של הקוד הנכתב, שכן רואים היכן נמצאת תחילת שיגרה, ובדיוק מתחתיה (בהפרש של כמה שורות), סופה. עם זאת, קיימות שפות תכנות, כגון פייתון, שההזחה היא חלק מרכזי בהן והיא משפיעה על משמעות הקוד עצמו (ואינה משמשת לאסתטיקה בלבד).

דוגמה לשימוש בהזחה בשפה ויז'ואל בייסיק:

```vb
Private Sub Command1_Click()
Dim i_Loop As Integer

  For i_Loop = 1 To 20
    If i_Loop = Val(DEMO_Text.Text) Then
      MsgBox "equal"
    Else
      If i_Loop > Val(DEMO_Text.Text) Then
        MsgBox "not found"
        Exit For
      End If
    End If
  Next i_Loop

End Sub
```


## קישורים חיצוניים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:דפוס
סמטה פלונית וסמטה אלמונית

ממוזער|שמאל|250px|עמודי השער של רחוב סמטה פלונית
250px|ממוזער|שמאל|לוחית הסבר על פסל האריה בסמטה פלונית
**סמטה פלונית וסמטה אלמונית** הן שתי סמטאות קטנות, המקבילות זו לזו, ויוצאות מרחוב המלך ג'ורג' במרכז העיר תל אביב-יפו.

הסמטאות, אשר מחוברות זו לזו בצידן המזרחי, נבנו בשנת 1922 בסגנון האקלקטי. הסמטאות הפכו עם השנים למרכז תרבותי והן מהוות את מקום משכנם של בוטיקים אופנתיים, גלריית פלונית לאומנות ומרכז אינדימדיה הישראלי.

## מקור השם

שמן של הסמטאות כרוך זה בזה ומסורת של אגדות אורבניות ניסו לבאר את שם הסמטאות. לפי אחת המעשיות מאיר גצל שפירא, בונה הבתים בסמטאות, ביקש לקרוא לאחת הסמטאות על שמו (ולפי גרסה אחרת, על שם רעייתו, סוניה) אך ראש העירייה, מאיר דיזנגוף לא ראה זאת בעין יפה. בסופו של דבר, החליט דיזנגוף לשנות את שמותיהן של הסמטאות כך שיהוו אי-הנצחה מושלמת לשמו של שפירא: האחת תקרא סמטה אלמונית, והשנייה סמטה פלונית. חלק מהסיפורים גורסים כי המחלוקת יושבה במחלקת שמות הרחובות, שם הוצע השם כשם זמני אשר הפך לקבוע.

## פסל האריה
בקצה סמטה פלונית ניצב פסל אריה מבטון, אשר שוררת מחלוקת סביב זהות יוצרו. קרוב לוודאי שהפַסָל היה יעקב דב גורדון והוא נעזר בפסל חיים כץ. טוען נוסף הוא הפסל משה נימובסקי. הפסל הוזמן על ידי מייסד הרחובות מאיר גצל שפירא כמחווה לאשתו. הפסל היה מוזנח, לסת האריה נשברה והוא נצבע על ידי חברת פרסומת בצבע ברונזה. בשנת 2012, עיריית תל אביב יזמה את שיקום הפסל שכלל תיקון הלסת, הזנב, השבת הצבע מקורי בשיטת התזה וקביעת שלט הנצחה לפסלים גורדון וכץ.

## עמודי השער
בתחילת רחוב סמטה פלונית ישנם שני עמודי בטון אפורים בצורת אובליסקים, שהיו בעבר עמודיו של שער הרחוב.

## בתרבות
*פסל האריה וסמטה פלונית מופיעים על עטיפת האלבום "הייתי פעם ילד" של אריק איינשטיין ויוני רכטר. בה מצולם איינשטיין, ובנו רוכב על האריה.
*הסמטאות ופסל האריה מוזכרים בסיפור "השיעור לפסנתר" בספרו של שבתי טבת, "יומנים מאתמול".
*הסמטאות ופסל האריה מוזכרים בספר השני בסדרת הספרים שכתב גיורא חמיצר, "רוני ותום". לאחר מכן, כשצולמה סדרת הטלוויזיה, רוב העונה התרחשה בסמטה פלונית מול פסל האריה.

## גלריה

קובץ:PikiWiki Israel 984 the lion האריה.JPG|מבט אל סמטה פלונית 7, הבניין האחרון ברחוב, הבנוי בסגנון אקלקטי
קובץ:PikiWiki Israel 985 the palace הארמון.JPG|פסל האריה שבקצה סמטה פלונית לפני שיקומו
קובץ:The Lion statue in Simta Plonit str., Tel Aviv.JPG|האריה מהצד


## קישורים חיצוניים

* 
* שיפוץ פסל האריה, באתר עיריית תל אביב
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:תל אביב-יפו: רחובות
קטגוריה:לב העיר
קטגוריה:רחוב המלך ג'ורג' (תל אביב)
אצבעות קסם

**אצבעות קסם** (או **אצבע אלוהים**) הוא משחק אסטרטגיה מתמטי לשני שחקנים, המבוסס על פעולת החיבור, ובגרסאות מתקדמות יותר על פעולת המודולו. המשחק מצריך ראייה קדימה של מספר צעדים מראש, בדומה למשחק השחמט. המשחק מהווה משחק ידיים כמו גם משחק נסיעה.

## כללי המשחק
כלי המשחק הם ידי המשתתפים, כאשר מספר האצבעות הפשוטות מסמל את מספר האצבעות שיש לשחקן באותה יד. מטרת המשחק להביא את מספר האצבעות של השחקן השני לאפס.

המשחק נפתח כאשר שני השחקנים מושיטים אצבע בכל אחת מידיהם. לפי תור, על כל שחקן לגעת באמצעות אחת מידיו באחת מידיו של השחקן השני. על השחקן שננגע (השחקן הפסיבי בתור) לחבר את מספר האצבעות שביד הנוגעת למספר האצבעות שביד שננגעה, ולהציג מספר זה באמצעות היד שנגעו בה. למשחק כמה גרסאות, הנבדלות זו מזו בשלוש נקודות:

# **הוספת אצבעות**:
::* גרסת החיבור הפשוט – מספר האצבעות ביד הנוגעת נוסף למספר האצבעות ביד שבה נגעו.
::* גרסת החיבור המודולרי – מספר האצבעות ביד הנוגעת נוסף למספר האצבעות ביד שבה נגעו; מן המספר הזה מותירים את השארית בחלוקה ל-5. 
# **איפוס יד**:
::* יד המתבקשת להציג יותר מחמש אצבעות (לדוגמה, אם היו בה 3 אצבעות ונגעו בה ביד שבה 4 אצבעות) – מציגה אפס.
::* יד המתבקשת להציג חמש אצבעות או יותר – מציגה אפס. 
# **העברת אצבעות מיד ליד**:
::* אסורה
::* מותרת אם ביד אחת אין אצבעות, ובשנייה מספר זוגי. תוצאת ההעברה היא חלוקה שווה של האצבעות בין הידיים.
::* מותרת בכל מקרה
פעולה של העברת אצבעות מיד ליד מוגדרת כמהלך, כלומר באה במקום נגיעה ביד של השחקן היריב. אפשר להוסיף אצבעות ליד של היריב, רק כאשר היא מציגה אצבעות (אחת או יותר). 

**ניצחון במשחק**: שחקן ששתי ידיו מציגות אפס אצבעות, הפסיד.

### דוגמה
(הדוגמה מתייחסת לגרסת החיבור הפשוט, כאשר יד המתבקשת להציג 5 אצבעות או יותר מתאפסת, והעברת אצבעות מותרת בכל מקרה)

השחקנים A ו-B מתחילים את המשחק עם אצבע אחת בכל יד. A נוגע ביד אחת של B, העובר ממצב של (1,1) למצב (1,2). B נוגע ביד שבה 2 אצבעות באחת מידי A, העובר למצב (1,3). אז נוגעת ידו המציגה 3 אצבעות של A בידו המציגה אצבע אחת של B, ומעבירה את B למצב (4,2). בתשובה, נוגע B בידו המציגה 4 אצבעות, בידו המציגה אצבע אחת של A – יד זו מתאפסת, ו-A עובר למצב (0,3). A נוגע באחת מידיו של B ומאפס אותה, אבל B נוגע בו ביד הנותרת, ומנצח.

## ניתוח המשחק
בגרסת החיבור הפשוט, כאשר יד המתבקשת להציג 5 אצבעות או יותר מתאפסת, והעברת אצבעות מותרת בכל מקרה, המשחק פתור:

העמדה ההתחלתית, שבה כל שחקן מציג אצבע אחת בכל יד, היא עמדת הפסד: הצד הראשון יפסיד בתוך 26 צעדים (בהנחה שהשחקן המפסיד ישתדל לדחות את קצו, והשחקן המנצח יעשה כל שביכולתו לקרב אותו). כאן "צעד" הוא מחצית התור.

מן העמדה (1,1) כנגד (1,2) שתופיע אחרי הצעד הראשון, יוכל השחקן השני לכפות עמדה של (1,1) (ידי הראשון) כנגד (0,4) (לשני), ואז כנגד (1,4), ואז כנגד (3,3) – כל מעבר בשני צעדים. אחר-כך הוא יוכל לכפות (0,1) כנגד (0,3) בארבעה צעדים, ואז (0,1) כנגד (2,2) או (1,3) בשניים (השחקן הראשון יוכל לבחור את ההסתעפות), וכנגד (2,3) בעוד שניים, בשני המקרים. משם יגיעו השחקנים לעמדה של (0,1) כנגד (3,3) בארבעה צעדים, ואז כנגד (0,2) בשני צעדים, כנגד (1,2) בשניים, וכנגד (0,4) בשניים נוספים. בעמדה זו ינצח השחקן השני על ידי מגע ידו המציגה 4 אצבעות בידו האחת של השחקן הראשון.

## ראו גם
* מלחמת אגודלים

קטגוריה:משחקי ילדים
קטגוריה:משחקי ידיים
אנטוניו סטרדיווארי

[250px|ממוזער|[אנסטסיה פטרישאק מנגנת ב"איל קרמונזה", כינורו של אנטוניו סטרדיווארי משנת 1715]]
שמאל|ממוזער|250px|כינור סטראדיוואריוס
**אנטוניו סטרדיווארי** (באיטלקית: **Antonio Stradivari**; 1644 - 18 בדצמבר 1737) היה יצרן-אומן איטלקי של כלי קשת. הצורה הלטינית של שמו, "סטרדיוואריוס", היא שם המותג של מוצריו אז והיום.

הידיעות על אנטוניו סטרדיווארי שאובות בעיקר מחיבורם המקיף של ארתור, אלפרד וויליאם היל מ-1902.

סטרדיווארי נולד בעיר קרמונה שבאיטליה ב-1644 (לפי גרסאות אחרות ב-1649 או 1650) לאלסאנדרו סטרדיווארי ואנה מורוני. ייתכן שבין השנים 1667 ו-1679 הוא שימש כשוליה מתלמד בסדנתו של אחד מבוני הכינורות הנודעים בתקופתו, ניקולו אמאטי, אך מחקרים שבדקו זאת לא אימתו השערה זו.

ביולי 1667 נישא לאלמנה הצעירה פרנצ'סקה פרבושי ( Ferraboschi), ונולדו להם שישה ילדים. פרבושי נפטרה ב-1699, וסטרדיווארי נישא לאנטונינה מאריה זמבלי, להם נולדו חמישה ילדים.

ב-1680 הוא הקים סדנה משלו בפיאצה סן דומיניקו בעירו קרמונה וקנה עד מהרה שם ותהילה. הוא החל לשפר את הדגמים המוכרים של אמטי. הקימורים שופרו ועובי העץ במקומות השונים בכלי הוגדר מחדש במדויק. השבלול בקצה צוואר הכלי עוצב מחדש וגם טכניקת הצביעה והלכה.

אנטוניו סטרדיווארי מת ב-18 בדצמבר 1737 וקבור בבזיליקה סאן דומיניקו בעירו קרמונה.

על כל אחד מהכלים מצויה כתובת בלטינית הכוללת את שנת הייצור: ".... antonius stradivarius cremonensis faciebat anno"

הכלים שיוצרו בין השנים 1698 ל-1725 נחשבים לטובים והאיכותיים ביותר. זוהי "תקופת הזהב" של סטרדיוואריוס ששיאה בשנת 1715. הכלים שיוצרו בין השנים 1726 ו-1730 טובים מעט פחות.

על הכלים שיוצרו בשנים שלאחר 1730 מצויה הכתובת sub disciplina stradivarii שמעידה ככל הנראה שהכלים יוצרו על ידי בניו של סטרדיווארי, אומובונו (1697–1742) ופרנצ'סקו (1671–1743), כנראה תחת השגחתו של האב, או על ידי קארלו ברגונצי, אמן כינורות שעבד בסדנתו של סטרדיווארי.

מלבד כינורות ייצר סטרדיווארי גם צ'לו, ויולות, גיטרות מנדולינות ואפילו נבל אחד. בסך הכול יוצרו 1,100 כלים מהם שרדו עד היום כ-650 כלים.

כלי המיתר שיצר נחשבים לטובי הכלים ונמצאים בבעלותם של גדולי הנגנים כיום או מוחזקים על ידיהם בהשאלה. הצ'לו "דוידוף סטראד" נמצא בבעלות הצ'לן יו-יו מה, הצ'לו "דופונט סטראד" היה אצל מסטיסלב רוסטרופוביץ', הכינור "הדוכסית פוליניאק" שייך לכנר הישראלי גיל שחם, והכינור "סוייל סטראד" - כינור מ-1714 - בבעלותו של יצחק פרלמן. זה האחרון נחשב לגדול הכלים של סטרדיוואריוס.

האוספים החשובים ביותר של כלי סטרדיוואריוס המוצגים לקהל מצויים כיום ברשות ארמון המלוכה הספרדי - שלושה כינורות, שני צ'לו וויולה, ובספריית הקונגרס האמריקני - שלושה כינורות, צ'לו וויולה. "קרן סטרדיוואריוס" מחזיקה אוסף גדול יותר המושאל בחלקו לגדולי המבצעים כיום.

מצויים בשוק כלי מיתר שהם חיקויים מוצהרים של כלי סטרדיוואריוס, והדבר מצוין עליהם, ובמקביל להם גם זיופים ברמות איכות שונות.

## ראו גם
* סטרדיוואריוס

## קישורים חיצוניים

*stradivarius society  - קרן סטרדיוואריוס
* 
* 

קטגוריה:יצרני כלי נגינה
קטגוריה:בוני כלי קשת איטלקים
כלי קשת
קטגוריה:אישים שהונצחו על בולי איטליה
קטגוריה:ילידי 1644
קטגוריה:נפטרים ב-1737
פונוגרף

שמאל|ממוזער|250px|פונוגרף
[ממוזער|שמאל|250px|[תומאס אלווה אדיסון|אדיסון עם פונוגרף מוקדם]]
שמאל|ממוזער|250px|גליל, צילינדר של פונוגרף

ה**פוֹנוֹגְרָף** הוא מהמכשירים הראשונים שאפשר להקליט צלילים, לשמר אותם על גבי מדיה מכנית ולהשמיעם שוב. המדיה בפונוגרף היא גליל הנקרא גם צילינדר, זאת בניגוד לתקליט השטוח של הגרמופון שפותח לאחר עשר שנים.

## הפונוגרף הראשון

אבטיפוס של המכשיר נבנה והופעל בהצלחה על ידי תומאס אלווה אדיסון ב־6 בדצמבר 1877.

כשאדיסון מצא דרך לשימור הקול הוא בא לנסות את ההמצאה, לצורך הקלטה הוא שר לתוך שפופרת המחוברת לממברנה דקה שבקצה שלה מחט חדה, גלי הקול הרעידו את המחט שחרטה שקעים על גבי גליל מסתובב מצופה ברדיד בדיל (Tinfoil). סיבוב הגליל מחדש כנגד המחט הרעיד את הממברנה שהשמיעה גלי קול וכך הנציחה את שיר הילדים "למרי הייתה כבשה קטנה" ואכן השיר השתמר בהקלטה ו"עשה היסטוריה". המנגנון לסיבוב הגליל במכשיר זה היה בורג שסובב בעזרת ידית.

## הפונוגרף המסחרי מקליט ומשמיע

בשנת 1878 ייסד אדיסון את חברת Edison Phonograph Corporation לשם שווק הפונוגרף בצורה מסחרית. הפונוגרף המסחרי של אדיסון הונע על ידי "מנוע קפיץ" שמתחו אותו בעזרת ידית מחוץ למכשיר (ראה ידית בצד ימין של התמונה). מנגנון מיוחד של וסת צנטריפוגלי מכני שחרר את הקפיץ בצורה מבוקרת לשם סיבוב הגליל במהירות קבועה. המכשיר הקליט על גבי גלילי שעווה קשה (צילינדרים) בעזרת ממברנת הקלטה ומחט חריטה מיוחדת. הצליל המוקלט הושמע לתוך השופר שבתחתיתו ממברנת הקלטה שהזיזה אנכית את מחט ההקלטה לפי תדירות ומשרעת (עוצמת) הצליל. מערך זה הוזז אופקית על פני גליל השעווה (בצבע חום בהיר בתמונה) המסתובב וכך נחרט על השעווה חריץ במסלול לולייני, מעין הברגה עדינה עם שקעים שעומקם משתנה לפי הצלילים שהושמעו לשופר. לשם השמעה סובבו את הצילינדר והניחו על החריץ המוקלט מחט השמעה המחוברת לממברנה שנעה על פי הצלילים המוקלטים ויצרה גלי קול. צלילים אלו עברו לשופר בצורת חרוט לשם הגברה ופיזור אקוסטי של הצלילים המושמעים. בתמונה נראה השופר כמו קצה של כלי נשיפה ממתכת.

## הגרמופון נגד הפונוגרף

הפונוגרף של אדיסון התחרה ביריבו הגרמופון של אמיל ברלינר שנים רבות. ייצור המוני ושכפול של תקליטים שטוחים עבור הגרמופון היה יעיל משמעותית מייצור של הצילינדרים עבור הפונוגרף. עם חלוף השנים גבר התקליט השטוח על הצילינדר. אדיסון הודה בניצחון התקליט ובשנת 1913 החל לייצר תקליטים שטוחים משל עצמו. התקליט היה האמצעי הנפוץ ביותר לשם האזנה למוזיקה ולהפצתה ברוב המאה ה-20.

## סוף דרכו של הפונוגרף

לפונוגרף היה יתרון בזה שהוא אפשר הקלטה ביתית, משרדית או מוסדית, קלה ונוחה יותר מאשר ההקלטה בגרמופון שדרשה אמצעים מיוחדים, אבל החיסרון היה שהצילינדרים משעווה שנועדו להקלטה נשחקו במהירות והיה קשה לשמר או לשכפל את ההקלטות. את הפונוגרף אמצו גורמים מסחריים להקלטת ישיבות כדיקטפון וכן להקלטות בעבודת שדה במחקר של מוזיקה אתנית ובתחומי האתנומוזיקולוגיה, הבלשנות והפסיכולוגיה.

את הפונוגרף הפסיקו לייצר בשנת 1929 אך המשיכו להשתמש בו כמכשיר הקלטה וכדיקטפון עד בערך אמצע המאה ה-20.

## ראו גם
*גרמופון

## קישורים חיצוניים

* על המצאת הפונוגרף 
* השוואה בין פונוגרף לגרמופון 
* 
* 
* 

קטגוריה:מערכות שמע
קטגוריה:אלקטרוניקה בידורית
קטגוריה:המצאות במאה ה-19
קטגוריה:טכנולוגיות מיושנות
קטגוריה:תומאס אלווה אדיסון
דגל איי הבתולה הבריטיים

דגל איי הבתולה הבריטיים הפך לדגל רשמי של האיים בשנת 1960. הדגל רובו בצבע כחול, ובקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב) נמצא היוניון ג'ק. מעט ימינה ממרכז הדגל נמצא סמל האיים - אורסולה הקדושה על מנורות הבתולות המלוות אותה.

דגל מושל איי הבתולה שונה מעט, והוא מורכב מדגל הממלכה המאוחדת (היוניון ג'ק) שעליו סמל האיים.

## ראו גם
* גלריית דגלי הממלכה המאוחדת
* נס כחול
* נס אדום

## קישורים חיצוניים

* 
* 

קטגוריה:איי הבתולה הבריטיים
איי הבתולה הבריטיים
הבתולה הבריטיים, איי
הבתולה הבריטיים
הבתולה הבריטיים
דגל פלורידה

**[[דגל]] [[מדינות ארצות הברית|מדינת]] [[פלורידה]]** מורכב מצלב אלכסוני אדום על רקע לבן, ועליו, במרכז הדגל מצוי סמל מדינת פלורידה. עיצוב זה אושר במשאל שנערך בשנת 1900.

בין השנים 1868–1900 היה דגל המדינה מורכב מסמל המדינה על רקע לבן. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 הציע מושל המדינה פרנסיס פלמינג כי יתווסף צלב אדום אלכסוני על מנת שהדגל לא יראה כדגל לבן כאשר הדגל תלוי ואין רוח (וכך לא רואים את סמל המדינה שבמרכזו - אלא רק את הצבע הלבן).

יש הסוברים שהצלב האדום מזכיר את הצלב הכחול של דגל הקרב של הקונפדרציה, אולם אין ראיות לסברה זו. דגל המדינה בעת ששלטה בה ספרד כלל דגל עם צלב מוטה אדום על רקע לבן.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* דגלי פלורידה השונים
* 

פלורידה
קטגוריה:פלורידה: סמלים
פלורידה
פלורידה
שמואל יהודה הירש

שמאל|ממוזער|150px|הרב שמואל יהודה הירש
**הרב שמואל יהודה שמעון הירש** (23 באוקטובר 1872 – 11 באוגוסט 1941) היה רב ראשי במחוז אוברייסל שבצפון הולנד, שבירתו היא העיר זְווֹלֶה, במשך קרוב לארבעים שנה.

## רקע משפחתי

נולד לר' שמעון עזריה הירש ואימו חנה שפיץ. משפחת שפיץ הייתה משפחה אמידה מאוד, אשר ראו ברכה בעסקיהם (הם אף התגוררו בבית היסטורי - ביתו של הצייר ההולנדי הנודע רמברנדט, המוכר כיום כמוזיאון בית רמברנדט). אביה של חנה שפיץ ייסד את ארגון הצדקה "פקידים ואמרכלים" שהקימו בתי מחסה בעיר העתיקה בירושלים, ותמכו בעניי ארץ הקודש. אביו לא לקח חלק בעסקי המשפחה והקים בית-מדרש לבעלי בתים. בגיל שבעים הוכתר על ידי בנו בתואר "מורינו", תואר כבוד נדיר ביותר באותה תקופה.

אחרי לימודיו בתלמוד תורה המשיך בסמינר לרבנים אצל הרב יוסף צבי דינר, קיבל הסמכה לרבנות בגיל צעיר מאוד, וב-1902 עוד לפני נישואיו, נענה לקריאת קהילת זוולה, והתמנה לרבה הראשי.

## פעולותיו כרב הקהילה

מיד עם מינויו לתפקיד פעל הרב הירש, בעידודו של אביו איתו ניהל קשר מכתבים יום-יומי, להגברת ההקפדה על קיום מצוות היהדות בקרב קהילתו.
 
הירש יזם את החזרת המחיצה בבית הכנסת, הכניס לתוקף דרישות קפדניות לשוחטים וקצבים. תחת הנהגתו הרוחנית, היה אובראייסל למחוז הראשון שכל נשות המורים, החזנים וכל העוסקים בקודש, כיסו את שערות ראשם – הלכה שהוזנחה בכל מערב אירופה באותה תקופה.

הירש השקיע מאמצים רבים על מנת לאפשר קיום מצוות גם ליהודים שחיו בקהילות קטנות. למשל, נועד עם מנהלי בתי ספר נוצריים, וסיכם עמם שלא יתקיימו שיעורים במקצועות חשובים ביום השבת, על מנת להוריד את הצורך מהתלמידים היהודיים הבודדים לחלל את יום השבת. פן נוסף של פעילותו היה מאבק הסברתי נגד ההתבוללות בקרב הלא-יהודים.

## פעילות מול גופים לא יהודיים

השפעתו חרגה מתחום קהילתו ואף הגיעה אל כלל אוכלוסיית המדינה. בשנת 1920 פנה לשר המשפטים ההולנדי, והציג בפניו תוכנית שיקום אסירים על מנת שיוכלו לחזור לחיים אזרחיים הגונים, ולהתקיים בכבוד. הרעיון התקבל ובשנת 1921 קיבל על כך עיטור אבירות כבוד ממלכת הולנד וילהלמינה. 

לאחר פטירתו נקבע שם הרחוב שבו שוכן בית הכנסת על-שמו.

## לקריאה נוספת
* **שמואל בקוראי שמו**, מודיעין עילית 2012

קטגוריה:רבנים אורתודוקסים
קטגוריה:רבנים הולנדים
פסק דין ירדור נגד יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השישית

**פסק דין ירדור**, או בשמו המלא, **ע"ב 1/65 יעקב ירדור ואחרים נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השישית**, משנת 1965, עוסק בשאלת סמכותה של ועדת הבחירות המרכזית לפסול רשימה מלהתמודד בבחירות לכנסת, וקובע את זכותה של הדמוקרטיה להתגונן מפני מי שמעוניין לפגוע בעצם קיומה של המדינה. פסק דין מגדיר את האיזון בין הזכות להיבחר לבין הרצון לשמור על ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.

ראשית הפרשה בכך שוועדת הבחירות המרכזית סירבה לאשר את "רשימת הסוציאליסטים", שהגישה את מועמדותה לכנסת השישית. הסירוב נומק בטענה שמדובר בהתאגדות בלתי-חוקית, הואיל ויוזמיה שוללים את שלמות מדינת ישראל ואת עצם קיומה. יו"ר הוועדה, השופט משה לנדוי, הודיע על כך לרשימה. הוא ביסס טענה זו על כך שחמישה מתוך עשרת מועמדי הרשימה היו חברים בארגון "אל ארד", אשר ניסה לפני כן להירשם לפי חוק האגודות העות'מאני ובקשתו זו נדחתה על ידי הממונה על מחוז חיפה ומאוחר יותר גם על ידי בית המשפט העליון, ואשר הוכרז על ידי שר הביטחון כארגון בלתי-חוקי על סמך תקנות ההגנה (שעת חירום).

לפני הפנייה להתארגן בתור אגודה הייתה פנייה לרשם החברות לרשום חברה בשם "אל-ארד בע"מ" ורשם החברות סירב לרושמה, אך בית המשפט העליון חייב את הרשם לרושמה. אחד מחברי הוועדה אף טען כי התנועה קיבלה עצה מרדיו קהיר לרכוש חסינות פרלמנטרית כדי שלא יוכלו לרדוף אותה.

יעקב ירדור, לוחם לח"י לשעבר ומשפטן, ערער בשם רשימת הסוציאליסטים בפני בית המשפט העליון על החלטת ועדת הבחירות המרכזית. טענתו המרכזית הייתה שאין לוועדה סמכות חוקית לפסול את הרשימה אלא מסיבות טכניות, ולפיכך עצם פסילתם היא מעשה לא-חוקי. לעומת זאת, טען משה בן זאב, היועץ המשפטי לממשלה, שייצג את ועדת הבחירות המרכזית, שרשימה זו שמה לעצמה למטרה לחתור תחת עצם קיומה של מדינת ישראל, ומשום כך יש למדינה מלוא הזכות לפסול אותה מלהתמודד בבחירות. בית המשפט העליון דחה את הערעור ברוב של שניים מול אחד: הנשיא שמעון אגרנט והשופט יואל זוסמן תמכו בדעתו של השופט לנדוי כיו"ר ועדת הבחירות ובהחלטת הוועדה לפסול את הרשימה, ופסקו שלוועדת הבחירות המרכזית ישנה הסמכות לפסול רשימות אף בהיעדר חקיקה מפורשת בנושא במקרה קיצוני של שלילת עצם קיומה של המדינה, בעוד השופט חיים כהן קיבל את הערעור בדעת מיעוט וטען ש"אין שוללים זכות, ולו מן הפושע המסוכן ביותר, אלא בהתאם לחוק".

בשנת 1984 פסק בית המשפט העליון, ובראשו הנשיא מאיר שמגר, בפס"ד ניימן הראשון (ע"ב 2/84) שהלכת ירדור אינה חלה על רשימות השוללות את אופייה הדמוקרטי של המדינה (בהתייחס לרשימת כ"ך) ושאין להרחיבה. בית המשפט קרא לכנסת לקבוע בחוק אילו רשימות ניתן לפסול. בעקבות זאת, חוקק סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת, ובשנת 1988 פסק הנשיא שמגר בפס"ד ניימן השני (ע"ב 1/88), בהסכמת חמשת חברי ההרכב, שיש לפרש סעיף זה באופן מצמצם, אך ניתן לפסול על פיו את רשימת כ"ך.

## קישורים חיצוניים
* ע"ב 1/65 יעקב ירדור ואחרים נ' יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השישית 
* דוד קרצמר, *״[https://e5f1ea38-86c8-4d0e-b478-d1033d667b04.filesusr.com/ugd/6a76e2_27eb99187b2d4c1da75fa20c976c4876.pdf פרשת ירדור: פסק-דינו ״האמיץ״ של השופט חיים כהן ופסק-דינו ״הציוני״ של הנשיא אגרנט]״*  **[[עיוני משפט]]** מד(2), 607-626 (2021) 
* גלעד הס, 'דמוקרטיה מתגוננת': על פסילת רשימות ומועמדים בכנסת, 75 שנות עצמאות במשפט
* פסק דין ירדור באתר הספרייה הלאומית

## הערות שוליים

ירדור
קטגוריה:ישראל: משפט חוקתי
ירדור
ירדור
פלרגוניום

שמאל|ממוזער|250px|פלרגוניום בעציץ
**פֵּלַרְגּוֹנְיוּם** (שם מדעי: *Pelargonium*) הוא סוג של צמח ממשפחת הגרניים ונמנה עם צמחי הגינה והבית הנפוצים ביותר באזורנו.

השם "גרניום" משמש לעיתים באופן שגוי לתיאור צמחים מהסוג **פלרגוניום** (*Pelargonium*) ממשפחת הגרניים. בלבול זה נובע מכך שבעבר, כאשר צמחים מסוג פלרגוניום הובאו מאפריקה הדרומית לאירופה, הם זוהו בטעות כשייכים לסוג **[[גרניון]]** (*Geranium*). למרות שהם שייכים לאותה משפחה, גרניון ופלרגוניום הם שני סוגים נפרדים. במיוחד בארצות הברית, המונח "גרניום" משמש לעיתים קרובות לתיאור פלרגוניום בגינון ובמסחר, למרות שהשם הבוטני הנכון הוא פלרגוניום. השימוש השגוי נמשך בשל המסורת והפופולריות של הצמחים הללו בגינות.

השם "Geranium" נגזר מהמילה היוונית "γέρανος" (*geranos*), שפירושה **"עגור"**. זה מתייחס לצורת הפרי של הצמח, המזכירה מקור של עגור. לעומת זאת, הסוג "Pelargonium" (פלרגון) נגזר מהמילה היוונית "πελαργός" (*pelargos*), שפירושה **"חסידה"**. גם כאן, השם מתייחס לצורת הפרי הדומה למקור של חסידה.

לפרח הפלרגוניום יש חמישה עלי כותרת, והוא פורח בכל ימות השנה בשלל צבעים: לבן, ורוד, סגול, אדום וארגמן. יש גם זנים שפרחיהם דו גוניים. בפרי הפלרגוניום יש חמישה זרעים.

מבין החרקים שניזונים מהצמח אפשר לציין את זחלי הפרפר כחליל הפלרגון או כחליל הפלרגוניום (שם מדעי: *Cacyreus marshalli*).

עלי פלרגוניום מכילים שמנים אתריים המדיפים ריח חריף. נהוג להוסיף אותם כחומר ריח במוצרים רבים. בתעשיית המזון משתמשים בשמנים אלו בייצור משקאות, ממתקים ודברי מאפה.

## מינים
* פלרגון חריף (*Pelargonium graveolens*)
* פלרגוניום הגננים (*Pelargonium hortorum*)

## קישורים חיצוניים

ימין|ממוזער|250px|פלרגוניום גדול פרחים
שמאל|250px
## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:צמחים שתוארו ב-1789
קטגוריה:טקסונים שתוארו בידי ויליאם אייטון
קטגוריה:גרניים
קטגוריה:צמחי נוי
קטגוריה:צמחי גן
רמי דיצני

**רמי דיצני** (1950 - 15 ביולי 2012) היה משורר ישראלי. 

דיצני היה מהנדס אלקטרוניקה, בוגר בית הספר לקולנוע בלונדון ומדריך תיירים מוסמך. הוא פרסם שירים בעיתונים ובכתבי עת. נפטר ב-15 ביולי 2012 לאחר מחלה ממושכת.

שירתו כוללת סוגים שונים וקשת רחבה של נושאים: שירי ילדים, שירי אהבה ליריים וגם שירי מחאה בוטים. בשירתו ניכר שילוב בין היסוד הסיפורי ובין כתיבה לירית רגישה. 
על שירת המחאה של דיצני כתב המבקר חנן חבר: "הוא פרץ באלימות פיוטית, בהופכו את הדוחה, הצורם, המזעזע, ואפילו את המגעיל - לכלים לשוניים שיריים בעלי ייחוד".

## פרסים

רמי דיצני זכה בפרסים ספרותיים: פרס קרן תל אביב, פרס ירושלים לשירה על שם אורי צבי גרינברג, פרס אקו"ם וחתן פרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול לשנת תשנ"ה. שיריו תורגמו לשפות זרות, כולל ערבית, אנגלית, צרפתית, פולנית, רוסית, סרבו-קרואטית וספרדית.

## הנצחה
בשנת 2013 חולק לראשונה פרס רמי דיצני, למשוררים בתחילת דרכם.

## ספריו
***משירי מדור נכות רוח** (ירושלים: דומינו, תשמ"ד 1984).
***מה לא אמרו על רמי** (ירושלים: כתר, 1987) .
***הידד לדודות!: שיר-דודים לילדים ולילדות** (ירושלים: כתר, 1987) . 
***אהבה רק אהבה** (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1987).
***פירכוס: שירי אהבים קשים** (תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ט 1998). 
***ארץ החול: שירים** (תל אביב: תג-הוצאה לאור: סדרת הליקון, 1998).
***ארץ זבה: שירים, 1982–2000** (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2003).

## לקריאה נוספת
***הפואטיקה של הדוחה**, קווי אפיון לשירתו של רמי דיצני, מאת תמר וולף-מונזון, נדפס בצפון, ז', 2004.
***מהי שירה מדויקת?**, עקבותיה של נורמה בבקורת ובשירה, קריאה בפואמה של רמי דיצני, "ים אוהב כמו אשה אוהבת כמו ים", מאת אבידב ליפסקר, נדפס בעלי-שיח, 26, 1989.

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* על הספר "ארץ זבה"
* 
* הבלוג של רמי דיצני באתר "בננות"
* יגאל סרנה מזכיר את השיר "תפילה לאוהבים" של רמי דיצני
* 
* 
* 
* דרור בורשטיין, רשימה וזיכרון על רמי דיצני ז"ל, 19 ביולי 2012 
* גלעד מאירי, הדי-ג'יי של השירה, מוסף שבת של מקור ראשון, 17 באוגוסט 2012
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:משוררים ישראלים
קטגוריה:משוררים כותבי עברית
קטגוריה:זוכי פרס ירושלים
קטגוריה:זוכי פרס היצירה לסופרים ומשוררים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1950
קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2012
הלוח הגנוז

**הלוח הגנוז** (בערבית: **اللوح المحفوظ**), לפי האמונה המוסלמית והדרוזית, הוא משטח כתיבה שנשמר אצל אללה ומלאכיו. הוא נקרא גם הספר השמיימי, ועל פי האמונה המוסלמית ממנו נלקחו כל ספרי הקודש: 
התורה, הברית החדשה והקוראן, שהוא הספר המשלים והמושלם. 

על פי כתבי קודש המוסלמיים, מתארים אותו כפיסת עץ גדולה, מלאה תוכן הכתוב בכל השפות. הלוח מתאר הרבה אירועים חשובים בעולם הערבי, ומתאר בפרטים כל אחד מן הנביאים באסלאם.

המוסלמים והדרוזים מתפללים באחת התפילות ומבקשים מאללה לשמור על הלוח טוב מפני מי שהם מאמינים שהוא האויב הכי גדול של האסלאם - "אל קריאידה" - שהוא, בהקבלה לשאר הדתות, השטן.

כמו כן, אומרים גם כי הלוח, שאף אחד לא ראה, היה עשוי בעצם מאש, אך אללה שרצה שהלוח ישמר והפך אותו ללוח אבן ואז לעץ, כך שיהיה קל להעבירו ממקום למקום.
הלוח מאוד חשוב לאנשי דת האסלאם, והמוסלמים לעיתים שומרים "תמונה" שלו במקום קרוב ללבם.

כיום אין תמונה של הלוח, אך יש אנשים רבים אשר יצרו מעין צורת מרובע עליה כתוב: "אשמור עלייך בליבי, גם כי לא אנשום".

לוח הגנוז
דגל לבן

שמאל|ממוזער|250px|דגל לבן
**דגל לבן** מסמל בימינו בעיקר כניעה. לדגל בצבע זה היו שימושים רבים ושונים במהלך ההיסטוריה.

## שימושים בימינו
הדגל הלבן הוא סימן בינלאומי המסמל כניעה או הפסקת אש על מנת לנהל משא ומתן. דגל לבן הנישא על ידי שליח מסמל כי השליח אינו חמוש וברצונו לנהל משא ומתן. על פי דיני המלחמה ובהתאם לאמנת ז'נבה, אין לירות על אדם הנושא דגל לבן.

נשיאת דגל לבן במרמה, ועל מנת לתקוף במפתיע, מהווה עבירה על דיני המלחמה ונחשבת לפשע מלחמה.

## מקור השימוש בדגל
האזכור הראשון של שימוש בדגל הלבן על מנת לסמל כניעה מקורו בזמן שלטון שושלת האן שבסין. ההיסטוריון קורנליוס טקיטוס מזכיר שימוש בדגל לבן בזמן כניעה בקרב משנת 109 לספירה. קודם לשימוש בדגל זה נהגו חיילים רומאים לסמל כניעה על ידי הרמת מגניהם מעל ראשיהם.

## בית אומיה
בית אומיה השתמשו בדגל הלבן כסמלם לזכר קרב בדר, ועל מנת להבדיל בינם לבין בית עבאס, תוך העדפת השימוש בצבע הלבן במקום הצבע השחור לאות אבל.

## אצל הבדואים
הבדואים בתקופת הנוודות היו תולים דגל לבן מעל האוהל כדי להזמין לחתונה שנערכה במקום.

## צרפת
במהלך המאה ה-18, בתקופה שקדמה למהפכה הצרפתית שימש הדגל הלבן כדגלם של אנשי הצבא הצרפתי וכדגל צרפת. לאחר המהפכה, בשנת 1794 אומץ דגל שלושת הצבעים (ה"טריקולור") כדגל הלאומי של צרפת, ואילו הדגל הלבן הפך דגל של המלוכנים שהתנגדו למהפכה. במהלך תקופת השבת השלטון המלוכני בצרפת שב הדגל הלבן להיות דגל המדינה. הדגל הלבן נזנח לבסוף במהפכת יולי של 1830.

## בודהיזם
בדת הבודהיסטית הצבע הלבן בכלל והדגל הלבן בפרט מסמל אבל.

## דגל אפגניסטן
לאחר כיבוש קאבול על ידי הטליבאן במלחמת האזרחים באפגניסטן נבחר הדגל הלבן כדגל האמירות האסלאמית של אפגניסטן, בשל היותו מסמל את "טוהר האמונה והממשל". מאוחר יותר נוסף כיתוב השהאדה לדגל.

## בספרות
דגלים לבנים הם הדגלים של שמשי גונדור בספרי הארץ התיכונה פרי עטו של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
## הערות שוליים

קטגוריה:דיני מלחמה
קטגוריה:דגלים
לני רביץ

**לני רביץ** (נולד ב-15 ביולי 1936) הוא קומיקאי, שחקן, סופר ובמאי ישראלי-אמריקאי.

## ביוגרפיה
רביץ נולד וגדל בקונטיקט, ארצות הברית. מגיל צעיר שיחק בהצגות רבות של שייקספיר כמו "המלך ליר", "הנרי החמישי", "קומדיה של טעויות", "הלילה השנים עשר" ועוד. בגיל 28 ביקר בישראל ובזמן ביקור באילת הכיר את מי שתהיה אשתו, עליזה. כעבור שנה שינה את מעמדו לעולה חדש, התגורר באילת ועבד כמורה לאנגלית. ב-1967 עזב עם משפחתו לאלבמה כדי לסיים את לימודי החינוך, לימד בבית ספר לאפרו-אמריקאים, והיה למורה הלבן הראשון שם. כמו כן ביים מחזות זמר רבים כמו: "איש המוזיקה", "ביי ביי בירדי", "ינקיז" ועוד. בשנת 1973 חזרו לישראל והתגוררו בנוף הגליל (נצרת עילית דאז).
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים שימש מפקח מטעם מחוז צפון של משרד החינוך על הוראת האנגלית.
בשנת 1976 היה בין מקימי התיאטרון הראשון בנצרת עילית ולקח חלק בבימוי הצגות.
ב-1994 חדל מלביים הצגות בתיאטרון.
ב-1986 פתח את מכון גשטלט - מכון לצחוק, הומור ולאינטליגנציה רגשית.

לני רביץ הוא אביהם של השחקן נתן רביץ, השחקן והסטנדאפיסט דורון רביץ והמורה לתיאטרון אורית (אורי) רביץ. בשנת 2003 הופיע רביץ יחד עם שני בניו בהצגה "לני רביץ ובניו קבלני צחוק".

בנובמבר 2012 העניק לו איגוד אמני ישראל אות הוקרה על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.

## סרטים שבהם שיחק
* "מגש הכסף" (1983)
* "החורף האחרון" (1984)
* "אבא גנוב 1" (1987)
* "אבא גנוב 3" (1991)
* "חום טרופי" (1994)
* "סודות המסדר" (2001)
* "ריקי ריקי" (2004)
* "ברונו מאוהב" (2006)
* "הגולם" (2019)

## מספריו
* "אופטימיות נצחית" (2001)
* "ובנימה אופטימית זו..." (2002)
* "הצחוק הזה מזכיר לי" (2006)
* "בשמחה תמיד" (2013)

## קישורים חיצוניים

* 

* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה ישראלים
קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:במאי תיאטרון ישראלים
קטגוריה:שחקני תיאטרון אמריקאים
קטגוריה:ישראלים ילידי ארצות הברית
קטגוריה:מורים לאנגלית בישראל
קטגוריה:עולים בשנות ה-1960
קטגוריה:נוף הגליל: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1936
רודולף אויקן

**רוּדוֹלְף כְּרִיסְטוֹף אוֹיְקֶן** (בגרמנית: **Rudolf Christoph Eucken**) (5 בינואר 1846 – 15 בספטמבר 1926) היה פילוסוף גרמני, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1908.

## ביוגרפיה
אויקן נולד באאוריך ב-1846. למד פילוסופיה, בלשנות קלאסית והיסטוריה באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת ברלין. לאחר שלימד כמה שנים בבתי ספר תיכוניים, התמנה בשנת 1871 כפרופסור באוניברסיטת בזל. לאחר שלוש שנים עבר לתפקיד זהה ביינה ושם המשיך ללמד עד שנת 1920.

בשנת 1908 הוענק לו פרס נובל לספרות על "החיפוש המעמיק אחר האמת, מחשבה נוקבת, חזון נרחב, חום התיאור ועוצמתו, על קידום העולם האידיאליסטי ופיתוחו".

לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה פרסם אויקן, ביחד עם ארנסט הקל, ביקורת חריפה על אנגליה, שהאשימה אותה בלחימה לצד הסלאבים הברברים במלחמה בלתי-צודקת. לטענתם רוסיה פתחה בתוקפנות ואנגליה ליבתה אותה לממדי מלחמת עולם, מתוך קנאה בגרמניה ורצון למנוע ממנה את הגדלת מרחב ההשפעה שלה בתבל. כמו כן היה בין החותמים על מנשר התשעים ושלושה. אויקן ראה במלחמה דבר שביכולתו להחיות את הבריאות המוסרית של היחיד, וקבע שגרמניה לא תובס אם תישאר מאוחדת.

הוא נפטר ביינה ב-1926. בנו הוא הכלכלן ולטר אויקן.

## השקפתו
אויקן תקף את הגישה הביקורתית והפוזיטיבית והעדיף גישה אידיאליסטית, מטאפיזית, ברוח התאולוגיה הפרוטסטנטית בימיו. הוא לא הפחית מערכה של גישה נטורליסטית, אך היה סבור שהיא לא מאפשרת עיון פילוסופי בתופעות החיים. אויקן ניסה להוכיח, בספריו, קיומו של עולם רוחני עליון. לטענתו, בני האדם מסוגלים לגלות את קיומה של הרוח האלוהית באמצעות הפסיכולוגיה, אך מחובתם לגלות אותה מתוך ביטוי חופשי של אישיותם. בדרך זו, טען, האדם תורם לפיתוח "הנשמה הקוסמית" שבו. לדבריו, הנצרות היא הצורה העילאית של הדת. למרות זאת דגל בהפרדת הדת והמדינה.

בשנת 1920 נוסדה אגודה על שמו ששמה לה למטרה להפיץ את רעיונותיו.

## מספריו
בשנת 1878 פרסם ספר על מושגי היסוד של תקופתו ובשנת 1890 הופיע ספרו הגדול בו דן בהשקפת עולמם של הוגי הדעות.

* Der Kampf um einen geistigen Lebensinhalt 1896 **המאבק על תוכן חיים רוחני** 
* Grundlinien einer neuen Lebensanschauung 1907 **יסודות השקפת עולם חדשה** 
* Der Sinn und Wert des Lebens 1908 **משמעות החיים וערכם** 
* **הכרה וחיים** (1912)
* Mensch und Welt '1919 **אדם ועולם** 
* Lebenserinnerungen 1921 **זכרונות**

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 

## הערות שוליים

קטגוריה:פילוסופים גרמנים
קטגוריה:זוכי פרס נובל לספרות
קטגוריה:זוכי פרס נובל גרמנים
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת גטינגן
קטגוריה:סגל אוניברסיטת בזל
קטגוריה:בוגרי אוניברסיטת ברלין
קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1846
קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1926
דישה

[ממוזער|250px|דיש ב[גורן בגבעת עדה, בין 1930 ל-1950]]
[שמאל|ממוזער|250px|איכרים צרפתיים עוסקים בדישה – איור משנת [1270 לערך]]
**דישה**, או **דַיש**, היא פעולה חקלאית, הנפוצה בעיקר בדגנים, שמטרתה ניתוק המוץ מן הבר (גרעין הדגן) על ידי הפעלת לחץ על זרעי הדגן.

בעבר (ובמקומות מסוימים בעולם עדיין) הפרדת מוץ החיטה מגרגרי החיטה נעשתה בעזרת מורג הרתום לבהמה ונגרר במעגלים בגורן על השיבולים. לאחר פעולה זו נדרשת פעולת הזרייה כדי לסלק את המוץ ולהישאר עם הדגן הנקי.

בעידן המודרני בכלכלות מתועשות, פעולה זאת נעשית בצורה מכנית באמצעות קומביין תבואות, בעת הקציר.

המלה דיש הפכה למטבע לשון והביטוי "לחזור ולדוש בדבר" נובע מפעולת הדייש המחזורית ולכאורה בלתי נגמרת.

### ביהדות
הפסוק בספר דברים "לא תחסום שור בדישו" – מלמד על היחס הנצרך כלפי בהמה העובדת בשימוש האדם.

אחת ממלאכות שבת במהלך תהליך הכנת הפת היא מלאכת דש.

הפסוק בספר ויקרא (כו ה) "והשיג לכם דיש את בציר...", משתמש בדיש כדי לתאר שפע של ברכה שבה החלקים השונים בתהליך הכנת הפת נעשים יחד, מכיוון שלא מספיקים לסיים מלאכה אחת עקב השפע הרב וכבר צריך להתחיל את המלאכה האחרת.

הביטוי "דש בעקביו" פירושו זלזל בדבר, מקור הביטוי הוא מדברי רש"י על הפסוק בספר דברים (ז, יב): "והיה עקב תשמעון - אם המצות הקלות שאדם **דש בעקביו** תשמעון." ומהגמרא במסכת עבודה זרה (יח א): "והיינו דאמר ר' שמעון בן לקיש, מאי דכתיב: "עון עקבי יסובני" (תהלים מט ו)? עונות שאדם **דש בעקביו** בעולם הזה – מסובין לו ליום הדין."

## שלוש שיטות מסורתיות לדיש
* באמצעות מורג
* דריכה בגורן ברגלי בהמה כבדה
* חביטת השיבולים במחבט

## ראו גם
* מלאכת דש

## קישורים חיצוניים

## הערות שוליים

קטגוריה:פעולות חקלאיות
מורג (כלי חקלאי)

[שמאל|ממוזער|220px|דיש באמצעות שוורים הרתומים למורג; איור משנת [1884.]]
ממוזער|220px|מורג במוזיאון ימי התנ"ך בעין כרם
**מורג** הוא כלי חקלאי מסורתי. הוא משמש לפעולת הדישה, כמתואר באחד משני האזכורים שלו בתנ"ך, בספר ישעיהו פרק מ"א ט"ו: .

המורג הוא לוח גדול, על-פי רוב עשוי עץ, ובצידו התחתון נעוצים להבים קצרים מרובים; במורג הקדום יותר להבים אלו היו עשויים אבן צור ובמורג המודרני יותר הותקנו להבי ברזל.

לוח זה נרתם לבהמה ונגרר במעגלים בגורן על מנת להפריד את הדגן מן המוץ, האיכר נהג בבהמה במושכות כאשר הוא עומד על המורג.

מאז פותח הקומביין, בחקלאות המודרנית נפסק השימוש במורג במדינות רבות, אולם ישנן מדינות בהן עדיין משתמשים בכלי זה באופן המסורתי.

## ראו גם
*מורג (כלי נשק)

## קישורים חיצוניים

* 
* 
* 
* 
*  אבשלום קור, באופן מילולי: ציר מורג ומורג חרוץ, גלי צה"ל, 14 במאי 2025

## הערות שוליים

קטגוריה:ערכים שבהם תבנית בריטניקה אינה מתאימה
קטגוריה:כלים חקלאיים
יורם

**יורם** הוא שם עברי נפוץ לגברים.

קטגוריה:שמות פרטיים עבריים לגברים
קטגוריה:שמות פרטיים תאופורים
איציק וייס

**איציק וייס** (נולד ב-1948) הוא שדרן רדיו, שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.

## ביוגרפיה
וייס שירת בלהקת הנח"ל והשתתף בתוכניותיה "מהנח"ל באהבה" (1966) "הנח"לאים באים" (1967) ו"תוכנית 21" (1968).

ב-1970 השתתף במחזמר "עיר הגברים".

עיקר פרסומו בא לו כששיחק בסדרת טלוויזיה לילדים בשנות השבעים בנושא זהירות בדרכים את דמותו של "בולבול הקבולבול", ילד שהיה כל כך מבולבל שכדי לעזור לו, תיקן לו אביו כובע מיוחד שבכל פעם שהיה מבצע פעולה מסוכנת היה הפעמון מצלצל והפנס בכובע נדלק, ובכך היו מאותתים לו על טעותו.
שידורים חוזרים של הסדרה הובאו עד אמצע שנות השמונים.

בשנת 1971 הופיע בתוכנית 'לול' השלישית בפרודיה 'חמוץ חמוץ' על השיר 'מתוק מתוק'.

וייס שיחק בסרטים כמו "חסמבה ונערי ההפקר", "השוטר אזולאי", "מתנה משמיים", "יהיה טוב סלומוניקו", "תיק ירושלים" ו"אבא גנוב 2" ובמיני-סדרה לילדים "ילדי הים האדום". משנת 1996 עובד וייס בתחנת הרדיו המקומית "קול הים האדום" באילת ומשדר בה את תוכנית הבוקר המוקדמת "בוקר באוויר". כמו כן הוא משתלב בצוות טכנאי האולפן של התחנה האילתית ובהגשת תוכניות מוזיקה נוספות בסופי שבוע.

## קישורים חיצוניים

* 

קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה ישראלים
קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:שדרני רדיו ישראלים
קטגוריה:חברי להקת הנח"ל
קטגוריה:אילת: אישים
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1948
מרים גבריאלי

**מרים גבריאלי** (במקור: **גלייצמן**; נולדה ב-26 בינואר 1935) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלית. כלת פרס אמ"י.

## ביוגרפיה
גבריאלי נולדה בתל אביב לאליעזר וצילה גלייצמן, אשר עלו מאושוויינצ'ים ב ב-1920, היו חברי הפועל הצעיר וגדוד העבודה, ובין מייסדי דגניה ב'. אחר כך חזרו הוריה בתשובה וגבריאלי גדלה כדתייה. בגיל 24 יצאה בשאלה.

היא למדה באוניברסיטה העברית היסטוריה ומדעי המדינה ואת דרכה בתחום המשחק החלה בחוג דרמה של ניסן נתיב.
### קריירה בתיאטרון
גבריאלי הייתה חברה קרובה של חנוך לוין ושיחקה בכמה ממחזותיו בתיאטרון הקאמרי. בשנת 1984 שיחקה בהצגת יחיד "שש שעה רקובה", על פי סיפורים של חנוך לוין. בתיאטרון חיפה שיחקה במחזות "חפץ", "נישואי פיגארו", "לילה במאי" ו"נעורי אדם". בתיאטרון באר שבע לקחה חלק במחזה "אותו ואת בנו" ב-1985. בתיאטרון בית ליסין שיחקה במחזות "סיפור אהבה בשלושה פרקים", "אורח בא", "מקווה" ו"תשוקה".

כמו כן, שיחקה גבריאלי בתיאטרון הקאמרי במחזות "גן הדובדבנים", "הכושי עשה את שלו", "מרי מרי", "המטאור", "בשפל", "נעורי ורדה`לה", "זמנים אחרים", "פיגמליון", "ריצ'רד השלישי", "פליישר", "קומדיה של טעויות", "סיפור משפחתי" ו"דבורה בארון".

בתיאטרון פיטר פריי שיחקה במחזה "רוחות".

בתיאטרון הבימה שיחקה במחזמר "גבירתי הנאווה" בתפקיד גברת היגינס, אמו של הפרופסור הנרי היגינס וכן במחזה "אוגוסט: מחוז אוסייג'" ב-2009.

ב-2017 שיחקה בהפקה משותפת של הקאמרי והבימה במחזה "שלוש אחיות" בתפקיד המשרתת אנפיסה.

### קריירת בקולנוע ובטלוויזיה
גבריאלי שיחקה בסרטים רבים בקולנוע הישראלי, בהם: "תעלת בלאומילך", "לאן נעלם דניאל וקס?", "חגיגה לעיניים", "לופו בניו יורק", "אחרי החגים", "סרט וארוחת בוקר", "סוסעץ", "אבא גנוב 2", "אש צולבת", "שחור", "אחרי החגים", "שחקנים", "שמיכה חשמלית ושמה משה", "רווקה פלוס", "מישהו לרוץ איתו" ו"העדות".

בשנת 2005 דיבבה בסרטים "נני מקפי - קסם של אומנת" ובסרט "מרי פופינס".

גבריאלי עשתה גם מספר תפקידים בסדרות טלוויזיה ישראליות. בשנים 1996–1998 שחקה בסדרה "קפה פריז". בשנת 2000 הופיעה גבריאלי בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "שמש" בתפקיד סבתא של עוגן (אורלי ויינרמן).

בשנת 2003 השתתפה בתפקיד מרכזי בטלנובלה "משחק החיים"בתפקיד סוניה שחורי, אמה של מיכל שחורי (חגית דסברג) וסבתא של ירון (גיא אריאלי). כמו כן, בשנת 2006 השתתפה בטלנובלה "האלופה".

בשנת 2010 השתתפה גבריאלי בפרק של הסדרה "חטופים", ושיחקה בסדרות הטלוויזיה "נבלות" ו"מתים לרגע" עבור HOT3.

## פרסים והוקרה
* ב-2017 זכתה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י.

## משפחתה
הייתה נשואה לאוריאל גבריאלי בשנים 1954–1975, ולזוג נולדו שלושה ילדים.

## קישורים חיצוניים

* 

## הערות שוליים

קטגוריה:נשות היישוב ילידות הארץ
קטגוריה:שחקניות תיאטרון ישראליות
קטגוריה:שחקני תיאטרון ישראלים
קטגוריה:שחקניות קולנוע וטלוויזיה ישראליות
קטגוריה:שחקני קולנוע וטלוויזיה ישראלים
קטגוריה:מדבבות ישראליות
קטגוריה:מדבבים ישראלים
קטגוריה:בוגרות האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:שחקניות קולנוע חרדי
קטגוריה:בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים
קטגוריה:ישראליות שנולדו ב-1935
קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1935