Menekleen perinnöstä

**Menekleen perinnöstä** (, ) on Isaioksen kirjoittama oikeuspuhe, joka käsittelee perintöoikeudellista riita-asiaa. Puheen numero Isaioksen puheiden joukossa on 2.

## Historia
### Oikeustapaus

Menekleen kuoltua hänen veljensä vaati hänen omaisuuttaan perinnökseen. Menekles oli kuitenkin jättänyt jälkeensä ottopojan; tämä esitti vastalauseen, että perintö, koska se kuului hänelle, ei ollut perintöriidan alainen (), ja esitti todistajaksi appensa Filonideen. Menekleen veli nosti tämän jälkeen Filonidesta vastaan syytteen perättömästä todistuksesta (). Tässä puheessa Filonidesta puolustaa hänen vävynsä, Menekleen ottopoika.

Adoptio oli tapahtunut seuraavasti. Eponymos, Menekleen ystävä, oli neljän lapsen isä: lapset olivat tämän puheen puhuja, toinen poika ja kaksi tytärtä. Nuorempi tytär oli noin kahden vuoden ajan Menekleen vaimo; mutta avioliiton jäätyä lapsettomaksi he erosivat, ja nainen meni naimisiin toisen miehen, Eleioksen, kanssa. Myöhemmin Menekles alkoi kaivata ottopoikaa. Hänen veljellään — tämän jutun syyttäjällä — oli vain yksi poika. Menekles päätti siksi adoptoida toisen ystävänsä Eponymoksen kahdesta pojasta.

### Ajoitus

Puhe voidaan ajoittaa todennäköisesti noin vuoteen 354 eaa. Ensiksikin, puhuja sanoo: ”Annettuamme sisaremme avioliittoon ja tultuamme täysi-ikäisiksi siirryimme sotapalvelukseen ja lähdimme Ifikrateen mukana sotaretkelle Traakiaan.” Tämä voisi viitata vuoteen 389 eaa., jolloin Ifikrates lähetettiin vartioimaan Hellespontosta ja sen ympäristöä. Sävy kuitenkin antaa ymmärtää, ettei Ateena silloin käynyt suurta sotaa. Siksi viittaus sopii todennäköisemmin vuoteen 383 eaa., jolloin Ifikrates aloitti sotatoimet Kotysta vastaan, joka oli tuolloin juuri saanut vallan Traakiassa.

Toiseksi, puhujan adoptoinnin Menekleen toimesta on täytynyt tapahtua noin kuusi vuotta myöhemmin, siis vuonna 377 eaa. Kolmanneksi, Menekles kuoli 23 vuotta adoption jälkeen, eli vuonna 354 eaa.; ja tämä oikeusjuttu seurasi pian sen jälkeen.

## Sisältö

Puhe alkaa kertomuksella tapahtumista (kohdat 1–12). Tämän jälkeen osoitetaan ensiksi lakia siteeraamalla, että mies, jolla ei ole miespuolisia jälkeläisiä, saa määrätä omaisuudestaan vapaasti; ja toiseksi todistajilla, että Menekles oli adoptoinut puhujan asianmukaisessa muodossa, merkitsemällä hänet fratriaan, sukuun ja demokseen (13–16). Menekleen toivomuksesta puhuja otti vaimon, Filonideen tyttären, ja häntä kohdeltiin kaikin tavoin ottovanhempansa poikana (17–18).

Vastapuoli vihjaa, että Menekles ei adoption hetkellä ollut täydessä ymmärryksessään ja että häneen vaikutti hänen vaimonsa, puhujan sisar. Vastauksena todetaan, että sisar oli adoption aikaan Eleioksen vaimo; että hänellä oli kaksi omaa lasta, joiden hyväksi hänen vaikutusvaltansa pikemminkin olisi kohdistunut; ja että puhuja oli luonnollinen henkilö Menekleen adoptoitavaksi (19–22). Syyttäjän todellinen valitus koskee sitä, että Menekles käytti adoptio-oikeuttaan — oikeutta, jonka sekä kreikkalaiset että barbaarit tunnustavat ja jota syyttäjä itsekin olisi vastaavassa tilanteessa käyttänyt (23–26).

Syyttäjällä ei ole syytä kateuteen: puhuja on perinyt ottovanhemmaltaan tuskin muuta kuin pojan nimen. Menekles oli velkaa noin talentin ja seitsemän minaa (29) erään kuolleen velkojan pojalle () (27). Velan maksamiseksi hän oli päättänyt myydä erään maatilan; mutta hänen veljensä, syyttäjä, vaati pahantahtoisesti osaa tästä tilasta viivyttääkseen myyntiä, toivoen että tila näin joutuisi velan vuoksi takavarikkoon () (28) ja että Menekles pakotettaisiin luopumaan koko omaisuudesta. Menekles myi kuitenkin heti sen osan, johon hänen oikeutensa oli kiistaton, maksoi velan ja nosti sitten veljeään vastaan kanteen koko tilan myynnin estämisestä () (29). Asia annettiin välimiehille, ja nämä päättivät, että Meneklen tuli luopua siitä maa-alasta, jota veli vaati — näin tämä sai noin 10 minaa — kun taas puhujalle jäi perittäväksi omaisuutta paljon vähemmän (27–37).

Adoption pätevyyden myönsivät syyttäjä ja hänen veljensä itsekin; sillä sovittuaan Menekleen kanssa he vaihtoivat ystävyydenvalat eivät Menekleen, vaan puhujan kanssa hänen poikanaan (38–40). Puhuja ei olisi vastustanut syyttäjän vaatimusta — koska todellisuudessa mitään omaisuutta ei ollut enää kiistanalaisena — ellei hän olisi pitänyt alhaisena sallia ottovanhempansa suvun nimen sammumista (41–43). Lopussa puhuja tiivistää kertauksenomaisesti asiansa pääkohdat ja anoo tuomareita olemaan riistämättä kuolleelta Menekleeltä ainoaa sukulaista, joka voi toimittaa uhrin hänen haudallaan (44–47).

## Lähteet

## Kirjallisuutta

* Isaeus: *On the Estate of Menecles*. Teoksessa 

## Aiheesta muualla

* Ἰσαῖος: *[https://el.wikisource.org/wiki/Περί_του_Μενεκλέους_κλήρου Περί του Μενεκλέους κλήρου]*. Wikiaineisto. 
* Isaeus: *[https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3Atext%3A1999.01.0141%3Aspeech%3D2%3Asection%3Dhypothesis Menecles]*. Perseus. 
* Isaeus: *[https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3Atext%3A1999.01.0142%3Aspeech%3D2%3Asection%3Dhypothesis Menecles]*. Perseus. 
* Isaeus: *[https://topostext.org/work/621 On the Estate of Menecles]*. ToposText.