Pohjanmeren tulvat 1962

**Pohjanmeren tulvat** 16.–17. helmikuuta 1962 aiheuttivat merkittäviä tuhoja erityisesti Saksan, Alankomaiden, Belgian ja Yhdistyneen kuningaskunnan rannikkoalueilla. Tulvat johtuvat usein voimakkaista myrskytuulista, matalasta ilmanpaineesta ja korkeasta nousuvedestä, jotka nostavat vedenpintaa ja rikkovat patoja.

## Vuoden 1962 myrskytulva

### Tulvan syyt ja olosuhteet
Yöstä 16. helmikuuta 1962 aamuyöhön 17. helmikuuta raivonnut Vincinette-myrsky iski Pohjanmeren rannikolle, ja aiheutti Saksan sodanjälkeisen ajan pahimman tulvakatastrofin. Voimakas matalapaine ja luoteistuuli, joiden nopeus oli jopa 150&nbsp;km/h, yhdistettynä korkeaan nousuveteen nostivat vedenpinnan ennennäkemättömän korkealle. Pohjanmeren matalat rannikkoalueet olivat erityisen alttiita tulville, ja yhdistelmä voimakkaita tuulia, korkeita aaltoja ja matalaa maastoa johti patojen murtumiseen ja syviin tulviin.

### Vahingot ja uhriluvut
Tulva aiheutti laajoja vahinkoja erityisesti Saksan, Alankomaiden, Belgian ja Britannian rannikkoalueilla, ja pelkästään Pohjois-Saksassa kuoli yli 300 ihmistä. Hampurissa padot murtuivat yli 60 kohdassa, ja vesi vyöryi erityisesti alaviin osiin, kuten Wilhelmsburgiin ja Waltershofiin, tuhoten koteja ja infrastruktuuria. Kaupungissa kuoli 315 ihmistä, ja kymmenet tuhannet menettivät kotinsa. Schleswig-Holsteinin rannikolla vahingot olivat suhteellisesti pienempiä, mutta 560 kilometrin pituisista meripadoista 150 kilometriä vahingoittui pahoin, vaikka murtumia tapahtui vain viidessä kohdassa. Nordfrieslandin saaret ja Halliget kärsivät erityisen pahoin: lähes kaikki talot vaurioituivat, ja monet tulivat asumiskelvottomiksi. Manneralueilla, kuten Husumissa, vedenpinta nousi ennätyksellisiin viiteen metriin, ja alueilla kuten Itzehoe, Elmshorn ja Uetersen koettiin tulvia ja sähkökatkoja.

### Pelastus- ja kriisinhallinta
Tulva yllätti asukkaat, jotka joutuivat pakenemaan katoille tai evakuoitumaan viranomaisten avulla. Hampurissa kriisinhallinta oli aluksi sekavaa, sillä viranomaiset aliarvioivat tilanteen vaarallisuuden, mutta Nordsee-, Weser- ja Ems-alueilla kriisiryhmät toimivat nopeasti. Pelastusoperaatioissa poliisi, armeija, vapaaehtoiset ja helikopterilentäjät, joita kutsuttiin ”lentäviksi enkeleiksi”, pelastivat satoja ihmisiä. Noin 40&nbsp;000 henkilöä osallistui pelastustöihin, ja esimerkiksi Hampurissa pelastettiin yli 17&nbsp;000 ihmistä, joista 1&nbsp;130 oli kriittisessä vaarassa. Schleswig-Holsteinissa vapaaehtoiset, palokunnat ja tekniset apujoukot estivät suurempia tuhoja muun muassa 300&nbsp;000 hiekkasäkin avulla. Helmut Schmidt, joka oli tuolloin Berliinissä sisäministerikonferenssissa, palasi Hampuriin ja järjesti nopeasti kriisikokouksen, ohjaten pelastusoperaatioita ja hyödyntäen suhteitaan armeijaan ja Natoon.

### Seuraukset ja jälleenrakennus

Hampurin toipuminen tulvasta kesti viikkoja, ja katastrofi oli erityisen kova isku, koska kaupunki oli vasta toipumassa toisen maailmansodan tuhoista. Aineelliset vahingot olivat lähes miljardi saksan markkaa. Tulva jätti syvän muistijäljen väestöön ja johti merkittäviin parannuksiin rannikonsuojelussa. Schleswig-Holsteinissa hyväksyttiin vuonna 1963 ensimmäinen yleinen rannikonsuojelusuunnitelma, ”Generalplan Deichverstärkung, Deichverkürzung und Küstenschutz”, joka vahvisti patoja ja rakensi uusia sulkujärjestelmiä, kuten Eidersperrwerkin. Myös Hampurissa patoja vahvistettiin ja uusia tulvasuojelutoimenpiteitä otettiin käyttöön. Nykyään noin neljännes Schleswig-Holsteinin pinta-alasta on tulvariskialuetta, jossa asuu yli 330&nbsp;000 ihmistä ja alueen arvo on noin 60 miljardia euroa. Äskettäin hyväksytty rannikonsuojelun viides päivitys huomioi ilmastonmuutoksen vaikutukset, kuten merenpinnan nousun ja voimakkaammat myrskytulvat.

## Rannikonsuojelun kehitys
Vuoden 1962 tulvan jälkeen Pohjanmeren alueella toteutettiin merkittäviä parannuksia pato- ja tulvasuojelujärjestelmiin. Esimerkiksi Schleswig-Holsteinissa rakennettiin sulkujärjestelmiä Eiderin, Störin, Pinnaun ja Krückaun suistoihin. Vuoden 1976 myrskytulva osoitti näiden toimenpiteiden merkityksen, sillä vahingot jäivät selvästi vähäisemmiksi. Nykyään ennakoiva rannikonsuojelu on estänyt kuolemantapauksia viimeisten 150 vuoden aikana, mutta viranomaisten mukaan täydellinen suoja tulvia vastaan ei ole mahdollinen. Lisäksi kehittyneitä varoitus- ja viestintäjärjestelmiä on otettu käyttöön vastaavien katastrofien estämiseksi.

## Lähteet