Antidosis (Isokrates)

**Antidosis** (), oikeammin **Omaisuudenvaihdosta** (, ) ja pidemmin *Omaisuudenvaihtojutusta Lysimakhosta vastaan* (), on Isokrateen kirjoittama kuvitteellisen oikeuspuheen muotoon kirjoitettu omaelämäkerrallinen esitys, jossa hän puolustaa omaa toimintaansa sofistina eli filosofian ja retoriikan opettajana ja esittää kasvatukselliset päämääränsä. Puheen numero Isokrateen puheiden joukossa on 15.

## Historia

Isokrates kirjoitti puheensa *Antidosis* sen jälkeen kun oli täyttänyt 82 vuotta, siis vuoden 354 eaa. keskikesän jälkeen. Siinä viitataan Timotheokselle langetettuun sakkoon, ja hänen todetaan jo kuolleen. Timotheos joutui oikeudenkäyntiin noin keskikesällä 354 eaa. ja kuoli Khalkiissa myöhemmin samana vuonna.

Puhe voidaan siis todennäköisesti ajoittaa vuoden 353 eaa. alkupuolelle. Myöhäisin Isokrateen teos, johon siinä viitataan, on puhe *[[Rauhasta (Isokrates)|Rauhasta]]*, joka ajoittuu todennäköisesti vuoden 355 eaa. alkupuolelle. Isokrates oli äskettäin haastettu joko ottamaan hoitaakseen trierarkian tai suorittamaan Ateenan lain mukaisen omaisuuden vaihdon () haastajansa kanssa. Asia oli edennyt oikeudenkäyntiin; trierarkia oli määrätty Isokrateelle, ja hän oli hoitanut sen. Ärsyyntyneenä kuitenkin siitä yleisestä ennakkoluulosta hänen toimintaansa kohtaan, jonka hän koki vaikuttaneen ratkaisuun, hän päätti julkaista puolustuspuheeksi tarkoitetun kirjoituksen — puheen, jonka tuli olla ”hänen mielensä ja elämänsä kuva”. Esityksensä hän pukee oikeudessa pidetyn puheen muotoon erästä Lysimakhosta vastaan; tämä yrittää kansan ennakkoluuloihin vedoten sysätä trierarkian rasituksen hänen niskoilleen. Puhe ei siis ole oikea oikeuspuhe vaan sellaisen muotoon kirjoitettu. Suuri osa kirjoituksesta ei, kuten Isokrates itsekin myöntää, ole oikeuspuheiden tyyliä. Puheen loppupuolen viittauksella tuomioon hän pyrkii kuitenkin jossakin määrin ylläpitämään vaikutelmaa loppuun saakka.

Tiedetään, että vuonna 355 eaa. Isokrates oli todellisuudessa saanut omaisuuden vaihtoa koskevan haasteen Megakleideeltä; ja koska hän sairauden vuoksi ei kyennyt esiintymään oikeudessa, häntä edusti hänen adoptoitu poikansa Afareus, jonka puhetta Dionysios Halikarnassoslainen siteeraa. Tämä on todennäköisesti se oikeudenkäynti, johon Isokrates viittaa päätöksenä, joka oli mennyt häntä vastaan. Sen on täytynyt tapahtua vähintään vuotta ennen tämän puheen kirjoittamista, sillä julkisen palveluksen katsotaan tässä jo tulleen suoritetuksi. *Antidosis*-puheen Lysimakhos on kuvitteellinen henkilö, joka edustaa todellisen oikeudenkäynnin Megakleidestä.

Puhe tunnetaan perinteisesti lyhyellä ja kätevällä nimellä *Antidosis*, mutta tarkkaan ottaen se ei siis käsittele omaisuudenvaihtojuttua, vaan on vain sellaisen inspiroima. Puheen lyhyt nimi esiintyy jo Aristoteleella.

## Sisältö

Puhe *Antidosis* voidaan jakaa kahteen pääosaan. Kohdissa 1–166 Isokrates puolustaa itseään; kohdissa 167–323 hän puolustaa omaa oppialaansa, ”puheen kasvatusta” (). Hänen käytäntönsä, sellaisena kuin se esitetään ensimmäisessä osassa, vastaa hänen teoriaansa, joka esitetään toisessa. Se, mikä tämä teoria oli – mitä Isokrates väitti tekevänsä tai pikemminkin jättävänsä väittämättä – sekä se, miten hän mielestään erosi muista ”sofisteista”, käy ilmi hänen puheestaan *[[Sofisteja vastaan]]*.

Puheen rakenne voidaan jäsentää myös seuraavasti:

* Kohdat 1–13: Ensimmäinen (ei-fiktiivinen) esipuhe ()
* 14–28: Toinen (fiktiivinen) esipuhe
* 29–51: Syyte ()
* 52–83: Puolustus todistajapuheisiin () vedoten
* 84–101: Retorisen kasvatuksen puolustus
* 102–139: Kenraali Timotheoksen puolustus
* 140–166: Väliosa, jossa esitetään mm. historiallista pohdintaa
* 167–214: Filosofian (eli retoriikan) ylistys
* 215–242: Mitä on sofisti?
* 243–269: Filosofian ylistys jatkuu
* 270–309: Keskustelu filosofiasta ja sen opetuksesta
* 310–323: Päätössanat ()

### Osa I: Puhujan puolustus
#### Ensimmäinen esipuhe (ei-fiktiivinen)

Puhe alkaa ensimmäisellä esipuheella, jossa ei olla vielä oikeudenkäyntifiktion sisällä. Puhuja aloittaa toteamalla, että jos tämä puhe olisi tavanomainen oikeuspuhe tai ylistyspuhe, se ei tarvitsisi esipuhetta. Koska kyseessä on kuitenkin uudenlainen esitys, sen synty ja tarkoitus on ensin selitettävä. Hän kertoo olleensa jo pitkään tietoinen siitä, että eräät sofistit ovat panetelleet hänen toimintaansa ja esittäneet hänet pelkäksi oikeuspuheiden kirjoittajaksi. Tällainen väite on hänen mukaansa yhtä mieletön kuin jos Feidiasta kutsuttaisiin nukkien tekijäksi tai Zeuksista ja Parrhasiosta kylttimaalareiksi. Koska hän oli katsonut tehneensä selväksi, ettei hänen työnsä kohdistu yksityisiin riitoihin vaan kaikkein suurimpiin ja arvokkaimpiin kysymyksiin, hän oli pitänyt näitä panetteluja merkityksettöminä. Nyt hän kuitenkin toteaa kahdeksankymmenenkahden vuoden iässä havainneensa, että ne vaikuttavat laajempaan yleisöön. Eräs mies, joka oli määrätty trierarkiksi, haastoi hänet joko omaisuuksien vaihtoon tai tehtävän ottamiseen itselleen. Asia johti oikeudenkäyntiin, jossa vastapuoli korosti puhujan kirjoitusten muka turmiollista vaikutusta, hänen varallisuuttaan ja oppilaidensa määrää. Tuomioistuin määräsi trierarkian puhujalle. Hän kertoo kantaneensa kustannukset tyynesti, mutta haluavansa nyt oikaista ne ennakkoluulot, jotka johtivat tällaiseen ratkaisuun.

Tämän jälkeen puhuja määrittelee puheen motiivin ja luonteen. Hän toteaa, että esitys on tarkoitettu kuvaksi hänen mielestään ja elämästään. Se on muotoiltu puolustuspuheeksi kuvitteellisessa oikeudenkäynnissä. Siihen sisältyy aineksia, jotka voisivat kuulua varsinaiseen oikeuspuheeseen, mutta myös osia, jotka eivät sinne sopisi, vaan valaisevat hänen ajatteluaan ja filosofiaansa. Mukana on myös kohtia, joista voi olla hyötyä nuorille oppimishaluisille miehille, sekä katkelmia hänen aiemmista kirjoituksistaan, jotka on liitetty tähän uutta tarkoitusta palvelemaan. Kokonaisuutta ei tule arvioida minkään yksittäisen puhelajin edustajana, vaan useista erilaisista aineksista koostuvana kokonaisuutena, jonka osilla on eri tavoitteet. Siksi se on hänen mukaansa luettava mieluummin osissa kuin yhtenäisenä jatkumona (kohdat 1–13).

#### Toinen esipuhe (fiktiivinen)

Tämän jälkeen seuraa toinen esipuhe, jossa puhuja kääntyy kuvittelemansa tuomioistuimen puoleen. Hän väittää pahimmaksi konnaksi sellaista, joka syyttää toista rikoksista, joihin itse on syyllinen. Lysimakhos on hänen mukaansa esittänyt huolellisesti laaditun puheen ja painottanut erityisesti hänen kirjoitustensa muka salakavalaa taitavuutta. Puhuja kehottaa tuomareita olemaan antamatta perättömien syytösten vaikuttaa ja muistamaan vuosittain vannomansa valan kuulla puolueettomasti sekä syyttäjää että syytettyä. Hän muistuttaa, että Ateena on aiemminkin katunut hätäisiä tuomioita, ja että olisi häpeällistä, jos kaupunki, jota muuten pidetään kreikkalaisista armollisimpana, osoittautuisi omissa oikeusistuimissaan harkitsemattoman julmaksi. Kukaan tuomareista ei hänen mukaansa voi tietää, ettei joudu itse seuraavaksi Lysimakhoksen kaltaisen miehen kohteeksi. Hyvä elämä ei suojaa tällaisilta syyttäjiltä, sillä he syyttävät viattomia saadakseen lahjuksia syyllisiltä. Puhuja toteaa, ettei hän ole ennen tätä päivää joutunut tuomarin tai välimiehen eteen, ja ilmaisee toivonsa, että jos häntä kuunnellaan, hän voi nyt osoittaa todellisen luonteensa. Tämän jälkeen luetaan syytekirjelmä (14–29).

#### Syytteet

Puhuja jatkaa toteamalla, että syytekirjelmässä häntä syytetään nuorison turmelemisesta, koska hänen väitetään opettavan oppilailleen viekkaita ja epärehellisiä keinoja oikeudenkäynteihin. Samaan aikaan vastapuoli kuitenkin esittää hänet omassa puheessaan poikkeuksellisena miehenä, jonka oppilaiden joukossa on ollut puhujia, sotapäälliköitä, kuninkaita ja tyranneja. Vastapuoli ajattelee, että puhuja herättää kateutta näiden oppilaiden vuoksi ja vihaa väitetyn turmelevan vaikutuksensa takia. Puhuja kehottaa tuomareita luopumaan ennakkoluuloista ja ratkaisemaan asian itse perusteiden mukaan. Hänen mukaansa se, ettei hänen kirjallista taitoaan ole käytetty pahaan, ilmenee jo siitä, ettei hänellä ole vihamiehiä. Jos hänellä olisi sellaisia, he olisivat varmasti käyttäneet tätä oikeudenkäyntiä tilaisuutena esiintyä häntä vastaan. Itse taito on lisäksi ansio, jos sitä on käytetty oikein. Puhuja toteaa, että ero hänen ja varsinaisten oikeuspuheiden kirjoittajien välillä käy ilmi heidän elämäntavoistaan.

#### Puhujan toimien puolustus

Puhuja siirtyy erottamaan oman toimintaansa oikeusretoriikasta. Ihmiset liikkuvat siellä, mistä he saavat toimeentulonsa: ne, jotka elävät oikeudenkäynneistä, viettävät aikansa oikeusistuimissa. Puhujaa taas ei ole koskaan nähty neuvostossa tai arkontin toimistossa eikä tuomareiden tai välimiesten edessä. Pienet riidanlietsojat menestyvät kotimaassa, mutta hänen oma menestyksensä on aina ollut ulkomailla. Puhuja kysyy, onko uskottavaa, että Kyproksen hallitsija Nikokles, joka itse toimi kansansa ylimpänä tuomarina, olisi palkinnut hänet siitä, että hän olisi auttanut tätä ryhtymään pelkäksi oikeudenkäyntipuhujaksi. Tavallisilla oikeuspuheiden kirjoittajilla ei ole oppilaita, mutta hänellä on ollut monia. Puhuja toteaa kuitenkin, ettei riitä osoittaa, mitä hänen työnsä ei ole ollut; hänen on myös selitettävä, mitä se on ollut (30–44).

Tämän jälkeen puhuja määrittelee oman toimintansa panhelleenisen politiikan alueelle. Hän muistuttaa, että proosassa on yhtä monta lajia kuin runoudessa. Jotkut proosankirjoittajat ovat omistautuneet sankarien sukuluetteloille, toiset runoilijoiden arvostelulle, toiset sotahistorioiden kokoamiselle, toiset taas keskustelujen punomiselle dialogeiksi. Hänen oma työnsä on kuulunut toiseen lajiin: koko Kreikan asioita koskevien puheiden laatimiseen, sellaisten, jotka on tarkoitettu esitettäväksi panhelleenisissä kokoontumisissa. Tällaiset puheet ovat hänen mukaansa lähempänä runoutta kuin oikeusretoriikkaa. Niiden kieli on mielikuvituksellisempaa ja koristeellisempaa, ajatuksissa on laajempi kaari ja enemmän tilaa omaperäisyydelle. Ne ovat yhtä suosittuja kuin runot, ja niiden kirjoittamisen taitoa opiskellaan laajalti. Toisin kuin oikeuspuheet, ne käsittelevät yleismaailmallisia asioita ja säilyttävät arvonsa riippumatta yksittäisestä tilanteesta. Sellainen, joka hallitsee tämän lajin, pystyisi kyllä menestymään oikeudenkäynneissä, mutta päinvastainen ei pidä paikkaansa. Näihin puheisiin hän on omistautunut ja niiden ansiosta hän on saavuttanut maineen, jota oikeusistuimet eivät voisi hänelle tarjota (45–50).

#### Aiemmat puheet todisteena

Sitten puhuja esittää haasteen. Hän ilmoittaa olevansa valmis asettamaan itselleen ankarimmat mahdolliset ehdot: häntä ei tule rangaista vain, jos hänen kirjoituksensa osoittautuvat vahingollisiksi, vaan myös, jos niitä ei kyetä osoittamaan vertaansa vailla oleviksi. Tässä ei hänen mukaansa tarvitse väitellä todennäköisyyksistä, sillä hänen kirjoituksensa ovat itse käsiteltävät tosiasiat. Niistä esitetään näytteitä, ja tuomarit saavat itse arvioida ne. Ensimmäinen katkelma on peräisin puheesta, joka on kirjoitettu aikana, jolloin Sparta johti Kreikkaa ja Ateena oli alennustilassa. Puheen tarkoituksena oli lietsoa koko Hellasta Persiaa vastaan ja kiistää Spartan yksinoikeus johtajuuteen. Puhuja kehottaa lukemaan tästä puheesta kohdan, joka käsittelee hegemoniaa.

Tässä kohdassa luetaan katkelma Isokrateen puheesta *[[Juhlapuhe (Isokrates)|Juhlapuhe]]* (*Panēgyrikos*, kohdat 51–99), jotta tuomarit voivat itse arvioida hänen kirjoitustensa luonteen (51–59).

Tämän jälkeen puhuja esittää kysymyksen: onko tällaisen tekstin kirjoittaja ”nuorison turmelija” vai pikemminkin se, joka rohkaisee heitä jaloon rohkeuteen? Ansaitseeko hän rangaistuksen vai kiitoksen siitä, että on ylistänyt Ateenaa ja sen esi-isiä niin, että aiemmat kirjoittajat katuvat omaa esitystään ja tulevat luopuvat toivosta pystyä ylittämään se? (60–61.)

Puhuja jatkaa toteamalla, että jotkut sellaiset ihmiset, jotka itse eivät kykene luomaan mitään, vaan ainoastaan arvostelemaan, sanovat tämän olevan vain ”sievää” (he eivät tohdi sanoa ”hyvää”), ja väittävät, että menneisyyden ylistäminen on vähemmän arvokasta kuin nykyisten virheiden moittiminen. Tätä varten puhuja ilmoittaa luettavan katkelman toisesta puheesta, jossa hän nimenomaan esiintyy arvostelijana. Kyseinen puhe käsittelee rauhaa Khioksen, Rhodoksen ja Byzantionin kanssa, osoittaa merellisen ylivallan haitat ja päättyy Ateenalle osoitettuun kehotukseen, nuhteeseen ja neuvontaan.

Tässä kohdassa luetaan katkelma puheesta *[[Rauhasta (Isokrates)|Rauhasta]]* (kohdat 25–56 sekä kohdasta 132 puheen loppuun) (62–66).

Puhuja toteaa, että tuomarit ovat nyt kuulleet osia kahdesta puheesta, ja että vielä luetaan lyhyt katkelma kolmannesta, jotta kävisi ilmi, kuinka sama perussuuntaus kulkee läpi kaiken hänen kirjoittamansa. Tässä kolmannessa tekstissä hän puhui Kyproksen Nikokleelle. Hän ei pyrkinyt huoliteltuun kokonaisrakenteeseen, vaan liitti yhteen joukon irrallisia hallintoa koskevia ohjeita. Katkelmaa ei siteerata sen kirjallisen arvon vuoksi, vaan siksi, että se osoittaa, millaisessa hengessä puhuja on suhtautunut sekä hallitsijoihin että yksityisiin kansalaisiin. Hänen mukaansa se, joka näin rohkeasti kehottaa kuningasta huolehtimaan kansastaan, olisi epäilemättä yhtä suorasukainen myös kansanvallan puolustamisessa demokratiassa. Hän kertoo aloittavansa tavasta, jolla hallitsijat usein laiminlyövät tehtäväänsä valmistautumisen, ja kehottaa Nikoklesta pitämään asemaansa vaativana työnä, joka edellyttää vakavaa ponnistelua.

Tässä kohdassa luetaan katkelma puheesta *[[Nikokleelle]]* (kohdat 14–39) (67–72).

Puhuja toteaa, että nämä pitkät lainaukset saavat nyt riittää, vaikka hän pidättää itsellään oikeuden viitata kirjoituksiinsa yksityiskohtaisemmin aina kun siitä on hyötyä. Hän muistuttaa aiemmasta lupauksestaan suostua mihin tahansa rangaistukseen, ei ainoastaan siinä tapauksessa, että hänen kirjoituksensa osoitettaisiin vahingollisiksi, vaan myös, jos niitä ei voitaisi osoittaa vertaansa vailla oleviksi. Hänen mukaansa tämä haaste on nyt täytetty.

Puhuja kysyy, mikä hanke voisi olla pyhempi tai oikeamielisempi kuin esi-isien tekojen arvoinen ylistäminen, ja mikä aihe jalompi kuin kehotus helleenien yhdistymiseen barbaareja vastaan. Hyvien lakien katsotaan yleisesti olevan suurin siunaus ihmiselämälle, mutta ne hyödyttävät vain yksittäistä kaupunkia; hänen puheensa sen sijaan koituvat koko Hellaan hyväksi. Hänen mukaansa on helpompaa olla lainsäätäjä kuin pätevä neuvonantaja Ateenalle ja koko Kreikalle: kehittyneessä valtiossa lainsäätäjä on usein vain kokoaja, kun taas vaikuttavan puhujan ajatusten on oltava omaperäisiä. Moraalifilosofian opettajat kiistelevät keskenään ja muun maailman kanssa siitä, mitä hyve on; hänen opettamansa hyve sen sijaan on kaikkien tunnustama. Nämä teoreetikot pyrkivät hankkimaan oppilaita itselleen, kun taas hänen tarkoituksensa on painaa ateenalaisten mieleen julkiset velvollisuudet.

#### Oppilaat ja ystävät todisteena

Puhuja toteaa, että väitteet hänen opetuksensa turmelevuudesta kumoutuvat jo hänen oppilaidensa kiintymyksestä: he ovat kolmen tai neljän vuoden jälkeen lähteneet hänen luotaan vastahakoisesti. Lysimakhos on syyttänyt häntä ilman pienintäkään todistetta nuorison turmelemisesta, mutta puhuja lupaa kumota tämän syytöksen vielä muodollisesti (74–92).

Sitten puhuja siirtyy käsittelemään henkilökohtaisia suhteitaan ja toteaa, että hänen ystävänsä ovat olleet hyviä ja kunniallisia miehiä. Hän sanoo, että tuomarit tuntevat hänen kirjoituksensa, ja että nyt on syytä kuulla, keitä hänen läheisensä ovat olleet lapsuudesta asti. Nuoruuden ystäviin kuuluivat Eunomos, Lysitheides ja Kallippos; myöhemmin Onetor, Antikles, Filoneides, Filomelos ja Kharmantides. Kaikki nämä miehet palkittiin kultaisilla seppeleillä palveluksistaan Ateenalle. Riippumatta siitä, ajatellaanko puhujaa heidän neuvonantajanaan ja opettajanaan vai vain heidän toverinaan, hänen oma luonteensa tulee näin puolustetuksi. Ja jos näin ei olisi, millainen hänen maineensa olisi ollut, jos hänen läheisiinsä olisi kuulunut Lysimakhoksen kaltainen mies? Puhuja ennakoi vastaväitteen, jonka mukaan hän mainitsisi vain kunniallisia miehiä, joita tuskin tunsi, ja jättäisi varjoon kelvottomat oppilaansa. Hän vastaa olevansa valmis luopumaan kaikesta kunniasta hyvien ystävyyssuhteiden osalta ja kantamaan täyden häpeän kaikista niistä, jotka voidaan osoittaa häpeällisiksi (93–100).

**Timotheos**

Tämän jälkeen puhuja siirtyy Timotheokseen. Hän toteaa, että yleinen syytös — väite siitä, että hän olisi turmellut läheisensä — on jo riittävästi kumottu. Erityistä painoa on kuitenkin annettu hänen ystävyydelleen Timotheoksen kanssa, ja koska tämä hallitsi pitkään hyvin suuria asioita, hänen mustamaalaamisekseen on nähty erityistä vaivaa. Siksi puhuja, jota pidetään Timotheoksen neuvonantajana ja opettajana, ei voi vaieta. Jos Timotheos osoitetaan huonoksi mieheksi, puhuja suostuu jakamaan syyn; jos hänet todistetaan vertaansa vailla olevaksi kenraaliksi ja kansalaiseksi, kunnia kuuluu yksin hänelle.

Puhuja esittää, että yksikään kenraali ei ole valloittanut yhtä monia ja yhtä merkittäviä kaupunkeja: näihin kuuluivat Korkyra, joka oli tärkeä Peloponnesoksen kannalta, ja Samos Joonian, Sestos ja Krithote Hellespontoksen ja Poteidaia Traakian kannalta. Kaikki nämä Timotheos valloitti niukoilla resursseilla. Hän pakotti Spartan hyväksymään nykyisen rauhan, joka on Ateenalle edullisin koskaan solmittu. Yhteenvetona puhuja toteaa, että Timotheos valtasi 24 kaupunkia pienemmillä kustannuksilla kuin yksi Meloksen piiritys maksoi aiemmille sukupolville. Nämä saavutukset tapahtuivat aikana, jolloin Ateena oli heikko ja sen viholliset vahvoja.

Puhuja pohtii, millaisilla ominaisuuksilla Timotheos tähän kykeni. Hän ei ollut tavanomainen kenraali: ei ruumiinrakenteeltaan vahva eikä palkkasoturien leireissä kasvanut. Sen sijaan hän tiesi, ketä vastaan ja kenen avulla tuli sotia, kuinka koota kuhunkin hankkeeseen sopiva joukko ja käyttää sitä oikein, kuinka kestää puutteita ja korjata ne, ja kuinka voittaa Ateenalle koko Kreikan luottamus ja myötämieli. Puhujan mukaan kenraali, jolla on yksi loistava voitto, on vähäisempi kuin se, joka vuosien ajan hallitsee vaihtelevia vaikeuksia viisaasti. Tästä huolimatta Timotheos joutui syytteeseen maanpetoksesta, ja vaikka Ifikrates otti vastuun toimista ja Menestheus varojen käytöstä, heidät vapautettiin, mutta Timotheos tuomittiin ennenkuulumattoman suureen sakkoon. Tietämättömyys, kateus ja kiihtymys selittävät tämän osittain, mutta puhuja myöntää, että myös Timotheoksen luonne vaikutti lopputulokseen. Hän ei ollut demokratian vastustaja, ei ihmisvihaaja eikä ylimielinen, mutta hänen järkkymätön mielenjaloutensa sai hänet näyttämään sellaiselta. Vastoin puhujan neuvoja hän kieltäytyi lepyttelemästä puhujia, jotka hallitsivat kansankokousta, ja niitä, jotka ohjasivat mielipiteitä yksityisissä piireissä. Nämä miehet ottivat tehtäväkseen sepittää hänestä valheita — valheita, jotka puhuja voisi halutessaan paljastaa ja saattaa vihattaviksi (101–139).

**Ystävän antama neuvo**

Tämän jälkeen puhuja kertoo ystävänsä antamasta varoituksesta. Tämä oli sanonut, että jos puhuja kuvaisi moitteetonta elämäänsä, hän herättäisi vain kateutta: se, että hän on kirjoittanut tavalla, joka ansaitsisi julkisen kiitoksen; että hänen läheisensä ovat olleet miehiä, joita Ateena on mielellään kunnioittanut; että oikeudenkäynnit ovat olleet hänelle tähän päivään asti vieraita; että hän on ilman virkojen tavoittelua merkinnyt itsensä ja poikansa niiden  joukkoon, jotka maksavat sotaveron ja suorittavat julkiset velvollisuudet; että hän ja hänen poikansa ovat kolmesti hoitaneet trierarkian ja muut *[[leiturgia|leiturgiat]]* lakia raskaammin kustannuksin; että hän saa lahjoja ulkomailta mutta välttää kaikkea prameutta kotona — kaikki tämä ärsyttäisi tuomareita.

Puhuja toteaa, että kuullessaan tämän neuvon hän piti oudoksuttavana, jos järkevät ihmiset voisivat moittia häntä siitä, että hän kantaa kaupungin rasituksia mutta kieltäytyy sen palkinnoista. Hän kieltäytyy palkinnoista ei ylimielisyydestä vaan rauhallisen elämänhalun vuoksi. Eikä hän kanna suurta osuutta yhteisistä rasituksista siksi, että olisi erityisen rikas: yksikään sofisti ei ole koskaan koonnut suurta omaisuutta.

#### Sofistien varallisuus liioiteltua

Puhuja siirtyy käsittelemään sofistien varallisuuden liioittelua, varallisuuden uusia vaaroja sekä ateenalaisten suhtautumista maineeseen ja kiitokseen. Hän toteaa, että sofistien tuloja arvioidaan virheellisesti. Esimerkiksi Gorgias, joka vietti paljon aikaa Thessaliassa sen ollessa Kreikan rikkain alue, kiersi kaupungista toiseen hankkimassa varallisuutta eikä kantanut perhevelvoitteita, jätti kuollessaan vain tuhat stateeria. Tästä seuraa, ettei sofistin tuloja voi verrata suosittuun näyttelijään. Puhuja kehottaa vertaamaan häntä alan menestyneimpiin harjoittajiin ja toteaa, että tällöin hän näyttäytyy sekä säästäväisenä kotitalouden hoitajana että anteliaana kansalaisena (140–158).

Puhuja huomauttaa, että olot Ateenassa ovat muuttuneet hänen nuoruudestaan. Tuolloin varallisuus oli sekä arvokasta että turvallista, ja jokainen pyrki näyttämään todellista rikkaammalta. Nyt sen sijaan on vaarallisempaa joutua epäillyksi rikkaudesta kuin syyllistyä pahimpaan rikokseen. Kun hänen omaisuutensa tuhoutui peloponnesolaissodassa ja hän päätti korjata tilanteensa opettamalla, hän toivoi uuden ammattinsa tuovan arvostusta ja kunniaa. Sen sijaan se on tuonut kateutta ja panettelua. Lysimakhos, joka elää ilmiantojen varassa, toimii syyttäjänä; puhuja puolestaan, joka ei ole hyötynyt toisten vahingoista vaan menestynyt niiden kiitollisuuden ansiosta, joita hän on auttanut, on nyt vaarassa. Hän muistuttaa, että Ateenan esi-isät tekivät Pindaroksesta kaupungin julkisen ystävän ja myönsivät hänelle kymmenentuhatta drakhmaa, koska tämä todisti Ateenan olevan koko Kreikan tukipilari. Olisi kohtuutonta, jos puhuja, joka on ylistänyt Ateenaa vielä laajemmin ja jalommin, ei saisi edes viettää elämänsä loppua rauhassa (159–166).

### Osa II: Filosofian ja puhekasvatuksen puolustus

Puhuja toteaa tämän jälkeen, että syytekirjelmä on nyt kumottu. Alusta alkaen hän kuitenkin tiesi joutuvansa torjumaan paitsi itseensä kohdistuvat syytteet myös ennakkoluulot näitä opintoja kohtaan yleisesti. Hän luotti siihen, että tuomareiden joukosta löytyy oikeudenmukaisuutta ja että filosofian asiaa voidaan puolustaa tyydyttävästi. Ennakkoluuloissa ei hänen mukaansa ole mitään yllättävää: Ateena on suuri ja väkirikas. Yleinen mielipide kaupungissa on kuin talvinen vuolle, joka syöksyy hallitsemattomana ja tempaa mukaansa kaiken, mihin se tarttuu. Näin on käynyt myös hänen opinnoilleen. Hän kehottaa tuomareita kuitenkin harkitsemaan asiaa rauhallisesti ja muistamaan, ettei kyse ole vain hänen tapauksestaan, vaan nuorison kasvatuksesta, josta Ateenan tulevaisuus riippuu. Jos filosofia on pahaksi, se tulee kokonaan kieltää; jos se on hyväksi, sitä tulee tukea ja sen parjaajat vaientaa. Puhuja toteaa toivoneensa, että syyte olisi nostettu häntä vastaan aikana, jolloin hän olisi voinut puolustaa filosofiaa nuoremman miehen voimalla. Nyt hän lupaa kuitenkin esittää parhaan kykynsä mukaan filosofian luonteen, voiman, suhteen muihin tieteisiin, ne hyödyt, joita se voi tuottaa, sekä sen, missä määrin hän itse väittää näitä hyötyjä opettavansa. Jos puolustuksen tyyli tuntuu erikoiselta, syy on aiheen vaikeudessa (167–179).

#### Filosofian (eli retoriikan) ylistys

**Vertaus filosofiasta ja voimistelusta**

Puhuja esittää tämän jälkeen vertauskuvan filosofiasta ja voimistelusta. Filosofia on mielelle sitä mitä voimistelu ruumiille. Molemmissa oppilas oppii ensin tekniset alkeet ja sitten niiden yhdistämisen. Sekä ruumiillinen että henkinen harjoitus kehittävät luontaisia kykyjä. Mutta kuten opettaja palaistralla ei voi tehdä kenestäkään suurta urheilijaa, ei filosofian opettaja voi tehdä kenestäkään suurta puhujaa. Jälkimmäiseen vaaditaan kolme asiaa: lahjakkuutta, harjoitusta ja käytäntöä. Lahjakkuus, johon kuuluvat äly, ääni ja hermojen lujuus, on tärkein edellytys. Pelkkä käytäntökin voi tehdä hyvän puhujan, mutta opetus on näistä kolmesta selvästi vähiten ratkaisevaa. Se voi olla täydellistä ja silti jäädä hyödyttömäksi, jos yksi ominaisuus puuttuu — rohkeus (180–192).

**Puhuja on aina vastustanut vääriä lupauksia**

Seuraavaksi puhuja tuo esiin todisteen siitä, että hän on aina vastustanut vääriä lupauksia opetukseen liittyen. Hän kehottaa olemaan ajattelematta, että hänen lupauksensa olisivat vaatimattomia vain tuomareiden edessä ja suurempia oppilaille. Esseessä, jonka hän julkaisi opettajantyönsä alkuvaiheessa, hän nimenomaisesti arvosteli joidenkin opettajien liiallisia lupauksia. Hän antaa tämän kohdan selventää kantaansa.

Tässä kohdassa luetaan katkelma puheesta *[[Sofisteja vastaan]]* (kohdat 14–18).

Puhuja päättelee tästä, että uransa alussa ja lopussa, niin turvallisissa oloissa kuin vaaran hetkelläkin, hän on pitänyt kiinni samasta linjasta.

#### Sofistisen järjestelmän puolustus

Puhuja toteaa kuitenkin ymmärtävänsä hyvin, ettei tämä vielä tyydytä niitä, joiden ennakkoluulot hän nyt kohtaa. Ne kiteytyvät hänen mukaansa kahteen väitteeseen: joko siihen, että sofistien järjestelmä on tehoton ja näin hyödytön, tai siihen, että se on kyllä tehokas mutta moraaliton (193–198).

**Väite tehottomuudesta**

Puhuja siirtyy tarkastelemaan sofistista järjestelmää ja vastaa ensin väitteeseen, jonka mukaan se olisi tehoton. Hän toteaa, että tätä väitettä esittävät arvioivat sofistiikkaa mittapuulla, jota he eivät sovella yhteenkään muuhun taitoon, johon itse uskovat. He vaativat, että kaikki oppilaat tulisi saada valmiiksi puhujiksi yhdessä vuodessa. Todellisuudessa sofistien menestys on hänen mukaansa yhtä suuri kuin minkä tahansa muun opettajaryhmän. Osa oppilaista kehittyy voimakkaiksi väittelijöiksi, osa päteviksi opettajiksi, mutta kaikki kehittyvät sivistyneemmiksi yhteiskunnan jäseniksi, paremmiksi arvostelijoiksi ja harkitsevammiksi neuvonantajiksi. Se, että kaikki kantavat saman menetelmän leimaa, osoittaa koulutuksen olevan järjestelmällistä ja tieteellistä. Tällaisen sivistyksen halveksijat joutuvat hänen mukaansa väittämään, että harjoitus, joka kehittää kaikkia muita kykyjä, olisi hyödytöntä älylle; että ihmismieli kykenee kouluttamaan hevosten ja koirien vaistoja, muttei itseään; että kesyt leijonat ja oppineet karhut ovat mahdollisia, mutta opetetut ihmiset eivät (199–214).

**Väite filosofian moraalittomuudesta**

Seuraavaksi puhuja siirtyy toiseen syytökseen ja toteaa, että jotkut pitävät filosofiaa moraalisesti turmelevana ja sysäävät sen vastuulle muutamien sitä väärinkäyttävien virheet. Hän ei aio puolustaa kaikkia, jotka kutsuvat itseään sofisteiksi, vaan ainoastaan niitä, jotka todella ovat sitä. Hän kysyy ensiksi, mitkä asiat ylipäätään houkuttelevat ihmisiä epärehellisyyteen, ja vastaa, että niitä on aina kolme: nautinto, hyöty tai kunnia. Olisiko sofistille nautinnollista, hyödyllistä tai kunniallista, että hänen oppilaansa tunnettaisiin kelmeinä? Ehkä joku vastaisi, etteivät ihmiset aina laske etujaan tarkasti ja että myös hillittömien mielihalujen olemassaolo on otettava huomioon. Mutta vaikka sofisti itse antautuisi tällaisille mielihaluille, hänelle ei olisi sen enempää mielihyvää kuin hyötyäkään rohkaista niitä oppilaissaan. Puhuja kysyy myös, houkutteleeko Ateenan retorisiin kouluihin saapuvia muukalaisia Sisiliasta, Mustanmeren alueilta ja muualta halu tulla kelmeiksi – tai, jos näin olisi, eikö heillä olisi tähän opettajia kotimaassaan. Koko heidän elämänsä Ateenassa todistaa hänen mukaansa heidän rehellisyytensä.

Lisäksi puhuja esittää, että jos puhetaidon valta itsessään turmelisi, kaikkien sen haltijoiden – ei vain joidenkin – olisi täytynyt turmeltua. Näin ei kuitenkaan ole käynyt. Päinvastoin, hänen mukaansa parhaat valtiomiehet sekä omana että edellisessä sukupolvessa ovat olleet juuri niitä, jotka ovat eniten opiskelleet retoriikkaa. Hän viittaa myös varhaisempiin aikoihin: Solon, Kleisthenes, Themistokles ja Perikles olivat kaikki huomattavia puhujia; Solonia kutsuttiin jopa yhdeksi seitsemästä viisaasta. Perikles opiskeli Anaksagoraan ja Damonin johdolla; viimeksi mainittu oli aikansa taitavin ateenalainen (215–236).

Tämän jälkeen puhuja väittää, että todellisia nuorison turmelijoita eivät ole sofistit vaan sykofantit – ilmiantajat ja syytöksiin elantonsa perustavat henkilöt. Hän kehottaa lukemaan ne ilmoitustaulut, joihin thesmotheetit, yhdentoista virkamieskollegio ja neljäkymmentä julkaisevat tiedot oikeudenkäynneistä. Niissä esiintyvien väärintekijöiden ja perättömien syyttäjien nimien joukosta löytyvät Lysimakhoksen ja hänen ystäviensä nimet – eivät puhujan eivätkä yhdenkään hänen ammattikuntansa jäsenen. Jos sofistit todella turmelisivat nuorisoa, syyttäjinä olisivat näiden nuorten isät ja sukulaiset, eivät Lysimakhoksen kaltaiset miehet, joiden etu on Ateenan moraalinen rappeutuminen (237–242).

#### Filosofian ylistys jatkuu

Sitten puhuja palaa aiemmin mainitsemaansa sivistyneiden miesten vihamielisyyteen hänen alaansa kohtaan ja toivoo, että selkeät tosiasiat ovat jo lieventäneet tätä asennetta. Hän katsoo kuitenkin, että vielä laajemmalle levinnyt kateus on todellinen ongelma. Kaikki kunnianhimoiset miehet haluaisivat olla taitavia puhujia, mutta ovat liian laiskoja tehdäkseen työn, joka siihen vaaditaan, ja siksi he vihaavat niitä, jotka ovat valmiita näkemään vaivan. Puhuja pitää oudoksuttavana, että ateenalaiset moittivat thebalaisia ja muita kulttuurin laiminlyönnistä, mutta herjaavat omia kansalaisiaan sivistyksen tavoittelusta; että Peithoa eli vakuuttamisen jumalatarta kunnioitetaan vuosittaisilla uhreilla, mutta niitä, jotka haluavat osallisiksi hänen voimastaan, pidetään pahoihin pyrkimyksiin taipuvaisina; ja että ruumiillista harjoitusta arvostetaan, kun taas henkistä harjoitusta – jolle Ateena hänen mukaansa on velkaa asemansa Kreikassa – väheksytään (243–257).

**Puhe – ihmisen jaloin lahja**

Puhuja toteaa, että jos joku käyttäisi perittyä varallisuuttaan tai taitojaan hopliittina tai urheilijana vahingoittaakseen kansalaisiaan, häntä rangaistaisiin, vaikka hänen omaisuutensa alullepanijat tai taitojensa opettajat saisivat kiitosta. Jumalat ovat antaneet ihmisille puheen – voiman, joka on sivistänyt koko inhimillisen elämän – eikä tästä lahjasta hänen mukaansa seuraa muuta velvollisuutta kuin pyrkiä käyttämään sitä parhaalla mahdollisella tavalla (251–257).

**Eristisen väittelyn oikea paikka kasvatuksessa**

Seuraavaksi puhuja toteaa, etteivät Lysimakhoksen kaltaiset henkilöt ole ainoita retoriikan vihollisia, vaan sitä vastustavat myös eristisen väittelyn opettajat. Sen sijaan, että hän vastaisi heidän moitteisiinsa, hän haluaa auttaa kuulijoita arvioimaan heidän oppialojaan suhteessa omaansa. Eristinen väittely, kuten tähtitiede tai geometria, ei hänen mielestään ansaitse filosofian nimeä, koska sillä ei ole käytännöllistä sovellusta; sen sijaan se soveltuu valmistavaksi harjoitukseksi filosofiaan. Koulupojat harjaantuvat työskentelemään ja ajattelemaan täsmällisesti kieliopin ja kirjallisuuden avulla, ja filosofia tarjoaa samankaltaisen mutta miehekkäämmän harjoituksen nuorille miehille. Puhuja kuitenkin varoittaa, ettei kenenkään tulisi antaa mielensä kuivua hedelmättömiin hienouksiin tai ajautua sellaisiin spekulaatioihin, joilla joonialaiset luonnonfilosofit aikoinaan leikittelivät (258–269).

#### Filosofia ja sen opetus

**Mitä filosofia on**

Tämän jälkeen puhuja pyrkii määrittelemään, mitä filosofia hänen mielestään on. Hän toteaa ensin, mitä se ei ole, ja siirtyy sitten omaan käsitykseensä. Viisas ihminen on hänen mukaansa se, joka kykenee tekemään parhaan mahdollisen arvauksen – sillä varmaa tietoa ei ole – siitä, mitä hänen tulee sanoa ja tehdä. Filosofi, viisauden rakastaja, on puolestaan se, joka omistaa aikansa sellaisille harrastuksille, joiden avulla tämä kyky kehittyy. Kun puhuja esittää, mitä nämä harrastukset ovat, hän ennakoi näkemyksensä herättävän vastustusta, mutta ilmoittaa mieluummin puhuvansa totta kuin ostavansa rauhaa elämänsä viimeisten hetkien hinnalla.

Puhuja esittää, ettei ole olemassa opetettavissa olevaa tiedettä hyveestä tai oikeudenmukaisuudesta. Sen sijaan ihminen, joka pyrkii puhumaan hyvin, vakuuttamaan toisia ja saavuttamaan voittoa oikeassa merkityksessä, kehittyy sivutuotteena hyveellisemmäksi ja oikeudenmukaisemmaksi. Halu puhua suosion saattelemana ohjaa hänet käsittelemään jaloimpia aiheita ja pysähtymään niiden arvokkaimpiin puoliin. Halu vakuuttaa toiset pakottaa hänet tavoittelemaan oikeudenmukaisuutta, sillä mikään ei hänen mukaansa ole vakuuttavampaa kuin luonteeltaan rehelliseksi koettu ihminen. Halu todelliseen hyötyyn puolestaan ohjaa etsimään jumalten suosiota ja kansalaisten arvonantoa. Puhuja huomauttaa, että vain kielen väärinkäytön seurauksena ”voitonhalu” on yhdistetty kelvottomuuteen, aivan kuten ”nokkeluus” pelleilyyn ja ”filosofia” varhaisempien sofistien hämäyksiin.

Puhuja kritisoi käsitystä filosofiasta käytännölle vieraana toimintana ja taipumusta vähätellä kaikkea järjestelmällistä valmistautumista käytännön tehtäviin. Tällä on hänen mukaansa selvä vaikutus nuorison elämään: heidän aikansa kuluu viinin jäähdyttämiseen Enneakrunoksella, kapakoissa juomiseen, uhkapeleihin ja musiikkikouluissa oleskeluun. Ilmiantajat eivät häiritse niitä, jotka rohkaisevat tällaisiin harrastuksiin. Sen sijaan he hyökkäävät puhujan ja hänen kaltaistensa kimppuun, jotka pyrkivät estämään niitä, ja väittävät, että nuoret turmeltuvat, kun he käyttävät kasvatukseensa vain kymmenesosan siitä, minkä toiset tuhlaavat paheisiin (270–290).

**Kaunopuheisuuskasvatus ominaista Ateenalle**

Puhuja siirtyy lopuksi käsittelemään kaunopuheisuuskasvatusta Ateenalle ominaisena sivistyksenä. Hän toteaa, että luonnollista puhelahjakkuutta ihaillaan kaikkialla, ja siksi on kummallista, että yritystä kehittää tätä kykyä moititaan. Työn ja harjoituksen kautta hankittu puhetaito on hänen mukaansa pikemminkin hillitympää ja vastuullisempaa kuin pelkän synnynnäisen nerouden varaan jäävä. Ateenalaisten jos keiden ei pitäisi halveksia sivistystä: juuri kasvatettu äly erottaa ihmiset eläimistä, helleenit barbaareista ja ateenalaiset muista helleeneistä. Ateenaa pidetään kaikkien niiden opettajana, jotka osaavat puhua tai opettaa toisia puhumaan; siellä jaetaan suurimmat palkinnot, toimivat parhaat koulut ja harjoitus on jatkuvinta. Jos Ateena kieltäytyisi kaunopuheisuuden opiskelusta, se olisi samaa kuin jos Sparta rajoittaisi sotilaskasvatusta tai thessalialaiset ratsastustaitoa. Urheilussa Ateenalla on monia kilpailijoita, mutta sivistyksessä ei yhtäkään. Ulkomaalaiset ihailevat ennen kaikkea juuri tätä henkistä sivistystä; ainoa tahra, jonka he voivat osoittaa, on ilmiantajien yleisyys. Puhuja kehottaa rankaisemaan niitä, jotka tuottavat kaupungille häpeää, ja kunnioittamaan niitä, jotka tuovat sille kunniaa. Miltiades, Themistokles ja Perikles nousivat suuriksi juuri niiden harrastusten kautta, joita ilmiantajat herjaavat. Tätä muistaen kansalaisten tulisi pitää oikeusistuimet puhtaina ja osoittaa suurinta arvostusta niille, jotka ovat kyvyiltään ja sivistykseltään parhaat – sillä he ovat todellisia demokratian vartijoita (291–309).

#### Päätössanat

Epilogissa eli päätössanoissa puhuja viittaa muinaiseen sivistyksen arvostukseen ja palaa Soloniin ja demagogeihin. Hänelle on katkeraa nähdä, että ilmiantajien ammatti menestyy paremmin kuin kasvatuksen asia. Olisivatko esi-isät odottaneet tällaista? Solon, sofisteista vanhin, asetettiin heidän toimestaan valtion johtoon; ilmiantajia vastaan luotiin useita oikeudellisia keinoja – syyte thesmotheettien edessä, valtakunnansyyte neuvostossa ja kanne kansankokouksessa. Nyt ilmiantajat ovat vielä pahempia kuin ennen: heidän röyhkeytensä on kasvanut samaa tahtia niiden demagogien vallan kanssa, joille esi-isät uskoivat Ateenan vallan suojelun. Nämä demagogit leimasivat kaupungin merkittävimmät miehet oligarkeiksi ja Spartan ystäviksi, ja tekivät heistä sellaisia. He ahdistelivat liittolaisia ja vieraannuttivat heidät; he veivät Ateenan orjuuden partaalle.

Lopuksi puhuja toteaa, että toiset päättävät puheensa vetoamalla tuomareiden sääliin ja ystävien anomuksiin; hän vetoaa omaan menneeseen elämäänsä. Jumalat, jotka ovat suojelleet sitä tähän asti, suojelevat sitä nytkin. Mikä tahansa tuomio annetaan, se on hänen parhaakseen. Jokainen tuomari antakoon sen ratkaisun, jonka katsoo oikeaksi (310–323).

## Arviointia

Oikeuspuheet oli pituudeltaan rajoitettu siihen, mitä voitiin esittää yhden päivän aikana. Max Cavitch huomauttaa, että *Antidosis* on poikkeuksellisen pitkä puhe, ja sen on täytynyt koetella oikeudenkäyntikehyksen fiktiota äärimmilleen.

Puhetta pidetään ensimmäisenä antiikin Kreikasta säilyneenä omaelämäkerrallisena esityksenä ja näin vanhimpana eurooppalaisena elämäkertana. Richard C. Jebbin mukaan Isokrateen puhe *Antidosis* on luettava yhdessä hänen puheensa *[[Sofisteja vastaan]]* kanssa; sen hän kirjoitti noin kolmekymmentäviisi vuotta aiemmin. Yhdessä ne ilmaisevat hänen koko kasvatuksellisen ja kirjallisen uskontunnustuksensa. Näiden kahden tutkielman periaatteet ovat täysin sopusoinnussa keskenään; mutta niiden näkökulma eroaa toisistaan. Varhaisemmassa kirjoituksessa Isokrates pyrkii yksinomaan erottautumaan saman ammattikunnan vääristä edustajista. *Antidosiksessa* hän ei ainoastaan puolusta itseään, vaan puolustaa koko ammattikuntaa, johon hän kuului, maallikkojen esittämää arvostelua vastaan.

Isokratesta vastaan esitetyt syytteet muistuttavat samoja syytteitä, joilla Sokrates tuomittiin vuonna 399 eaa., ja Isokrates myös tietoisesti jäljittelee  Platonin *[[Sokrateen puolustuspuhe (Platon)|Sokrateen puolustuspuheen]]* kohtia. Hän esittäytyy filosofina, mutta ”filosofialla” hän tarkoittaa kielen käyttöä järjestyksen ylläpitämiseksi niin kotona, kaupunkivaltiossa kuin Ateenan laajemmassa poliittisessa kontekstissa. Koska *[[logos]]* muodostaa poliittisen yhteisön perustan, filosofia toimii sen ylläpitäjänä. Tällainen filosofi on Isokratoksen mukaan todellinen sofisti, ei ahne opettaja, vaan poliittinen viisas, jonka esikuvana toimii lainsäätäjä Solon.

## Lähteet

## Kirjallisuutta

* Isocrates: *Antidosis*. Teoksessa 

## Aiheesta muualla

* Ισοκράτης: *[https://el.wikisource.org/wiki/Περί_της_αντιδόσεως_(Ισοκράτης) Περί της αντιδόσεως]*. Wikiaineisto. 
* Isocrates: *[https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3atext%3a1999.01.0143%3aspeech%3d15 Antidosis]*. Perseus. 
* Isocrates: *[https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3Atext%3A1999.01.0144%3Aspeech%3D15%3Asection%3D1 Antidosis]*. Perseus. 
* Isocrates: *[https://topostext.org/work/82 Antidosis]*. ToposText.