Jouni Tummavuori

**Jouni Lennart Tummavuori** (28. kesäkuuta 1937 Helsinki – 2. tammikuuta 2021) oli suomalainen kemisti ja professori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa epäorgaanisen kemian apulaisprofessorina vuodesta 1973 vuoteen 1998 ja vakinaisena professorina vuodesta 1998. Kemistinä Tummavuori oli suuntautunut epäorgaaniseen kemiaan ja analyyttiseen kemiaan.

## Akateeminen ura

Jouni Tummavuori väitteli kemian alalta filosofian tohtoriksi. Valmistumisen jälkeen hän aloitti akateemisen uransa 1967/68 epäorgaanisen kemian lehtorina Jyväskylän yliopiston kemian laitoksen epäorgaanisen ja analyyttisen kemian osastolla. Hän kehitti laboratorio-opetusta laitoksella ja laati opetuksen tarpeisiin mm. useita harjoitustyömonisteita. Osastoa johti tuolloin professori Paavo Lumme, joka toimi samalla myös kemian laitoksen ensimmäisenä johtajana 1965–1972.

Marraskuussa 1973 Tummavuori nimitettiin epäorgaanisen kemian apulaisprofessoriksi. Samalla hän sai vastuulleen analyyttisen kemian tutkimuksen ja opetuksen. Opetus- ja tutkimustyön ohella Tummavuori osallistui myös tiedekuntansa hallintoon. Hän  oli jäsenenä matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan tiedekuntaneuvostossa ainakin vuosina 1974–1981. 

Tutkijana Jouni Tummavuori oli erikoistunut epäorgaaniseen analytiikkaan. Hänen ansiostaan epäorgaanisen kemian osastolle alkoi muodostua vahvaa analyyttisen kemian osaamista. Vastaavaa perinnettä orgaanisen kemian puolella kehitti professori Jaakko Paasivirta. Näiden pioneerien ja myöhemmin laitoksella vaikuttaneiden professorien Juha Knuutisen ja Raimo Alénin (molemmat soveltavan kemian alalla) luoma analyyttisen tutkimuksen perinne on jatkunut yhä 2000-luvulla ja epäorgaanisessa kemiassa sitä on jatkanut Ari Väisänen.  

Vuonna 1998 Jyväskylän yliopisto vakinaisti apulaisprofessuureja ja Tummavuoresta tuli epäorgaanisen kemian professori. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2000. Hänen jälkeensä analyyttisen kemian tutkimusta Jyväskylän yliopistossa ovat jatkaneet yliopistonlehtori Rose Matilainen ja myöhemmin professoriksi edennyt Ari Väisänen. Epäorgaanisen kemian professoriksi Tummavuoren jälkeen (2001) nimitettiin Reijo Sillanpää, joka siirtyi Jyväskylään Turun yliopistosta.

## Tutkimustyö

Professori Tummavuoren ensimmäiset tutkimukset liittyivät raskasmetallien erottelemiseen maaperänäytteistä. Myöhemmin hän tutki lannoitteita analyyttisiä menetelmiä käyttäen. Tummavuorella oli laaja yhteistyökumppaneiden verkosto Suomen teollisuudessa. Esimerkiksi yhteistyössä Vapon kanssa hän tutki useiden vuosien ajan turpeiden pää- ja hivenaineita sekä turpeiden ioninvaihto-ominaisuuksia.

Myöhemmin Tummavuoren tutkimus laajeni metallien korroosiotutkimukseen. Metallien tutkimista varten kemian laitokselle hankittiin monipuolinen metallianalytiikkaan soveltuva tutkimuslaitteisto (mm. atomiabsorptio- ja atomiemissiospektrometreja), jota täydennettiin myöhemmin. 1990-luvulla laitokselle hankittiin esimerkiksi plasma-atomiemissiospektrometri.

Tummavuoren viimeinen tutkimusartikkeli ilmestyi elokuussa 2000. Sen aiheena oli alkuaineiden erottaminen maaperänäytteistä. Tutkimus tehtiin induktiivisesti kytkettyä plasma-atomiemissiospektrometriä (ICP-AES; engl. *Inductively Coupled Plasma Atomic Emission Spectrometer*) käyttäen.

## Harrastuksia
Aktiivivuosinaan Tummavuori oli kiinnostunut matkailusta Pohjoismaissa. Vuosittain hän matkusti perheensä kanssa Ruotsissa tai Norjassa.

## Muuta
Tummavuoren vanhemmat olivat sähköasentaja Lennart Gunnar Tummavuori (aik. Thorberg) ja Anna Linnea (o.s. Linnaskari).

## Lähteet
* Jari Eloranta: *Jyväskylän matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta 1965–1995. Opettajankoulutuksen laajentamispyrkimyksistä monialaiseen tiedekuntaan*. (1995). Jyväskylä: Gummerus. 
* Mari Heikkilä (toim.): *Sattumaa, haperotatteja, keltainen syklotroni. Aikalaistarinoita Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan 50-vuotiselta taipaleelta* (2015). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto. .
** Rose Matilainen: Kohti molekyylimagneetteja ja uusia ympäristöanalyysejä (2015), s.80-85. Teoksessa Sattumaa, haperotatteja... (2015).

### Viitteet