Pääkaupungin siirto Turusta Helsinkiin

**Pääkaupungin siirto Turusta Helsinkiin** oli yksi Suomen suuriruhtinaskunta-ajan (1809–1917) ensimmäisiä keskeisiä tapahtumia. Siirtämistä ehdotettiin ensimmäisen kerran vuonna 1810, ja pääkaupungiksi Helsinki julistettiin huhtikuussa 1812. 

Pääkaupunkijulistus kytkeytyy suurempaan poliittiseen murrokseen, jossa Suomen valtiollista järjestelmää uudistettiin maan siirryttyä osaksi Venäjän keisarikuntaa. Uutta pääkaupunkiasemaa korostettiin siirtämällä Helsinkiin ensin Suomen senaatti ja virastot 1810-luvulla ja myöhemmin 1820-luvulla Keisarillinen Aleksanterin-yliopisto, joka oli aiemmin tunnettu Turun akatemiana. Pääkaupunkistatus ilmentyi myös arkkitehtuurissa: Helsingistä pyrittiin tekemään näyttävä uusine kivirakennuksineen, suorakulmaisine kortteleineen ja leveine katuineen. Kaupunkirakentaminen yhtenäistyi, ja puurakenteiset alueet pyrittiin selkeästi erottamaan kivirakenteisesta keskustasta. Vanha Ruotsin vallan aikainen rakennuskanta katosi lähes täysin, ja uuteen ilmeeseensä Helsinki sai vaikutteita erityisesti Pietarista. 

Virallisesti rakennustoimia johti Helsingin jälleenrakennuskomitea, joka perustettiin vuoden 1810 lopulla tarkoituksenaan rakentaa kaupunki uudelleen tuhoisan marraskuun 1808 tulipalon jäljiltä. Arkkitehtoniset tavoitteet kuitenkin kasvoivat juuri pääkaupunkinimityksen yhteydessä. Suurelta osin Helsingin keskustan arkkitehtoninen ilme empiretyylisine rakennuksineen syntyi komiteaan kuuluneiden Johan Albrecht Ehrenströmin ja Carl Ludvig Engelin yhteistyöstä.  

## Tausta
Vuosina 1808–1809 käydyn Suomen sodan seurauksena Suomesta tuli autonominen osa Venäjän keisarikuntaa, ja Ruotsin vallan aika Suomessa päättyi. Haminan rauhansopimuksessa Ruotsi luovutti Venäjälle koko Suomen alueen. Turusta tehtiin vuonna 1809 Suomen suuriruhtinaskunnan keskushallinnon sijoituspaikka eli autonomisen Suomen ensimmäinen pääkaupunki muun muassa siksi, että se oli Suomen kaupan ja merenkulun keskus, ja siellä sijaitsivat yliopisto ja hovioikeus. 

### Turun asema pääkaupunkina
Vaikka Turku ehti olla suuriruhtinaskunnan pääkaupunki vain vuosina 1809–1812, sen asemaa henkisenä pääkaupunkina jo Ruotsin vallan aikana on pidetty kiistattomana. Sitä ei koskaan millään asetuksella nimetty Ruotsin silloisen itäosan pääkaupungiksi, ja käytännössä pääkaupunki sijaitsi Tukholmassa, mutta Turku oli joka tapauksessa Suomen hallinnollinen keskus keskiajalta lähtien. 1600-luvulla se sai myös hovioikeuden ja yliopiston, ja oli Suomen ensimmäinen ja 1800-luvulle asti myös ainoa yliopistokaupunki.

1200-luvun lopulla perustettu Turku on Suomen vanhin kaupunki, ja Helsinki sen sijaan perustettiin vasta vuonna 1550. 1800-luvun alussa Turun siviiliväestö oli yli kolminkertainen: Helsingissä asukkaita oli 3&nbsp;200, Turussa 11&nbsp;000. Turku oli vilkas kauppa- ja satamakaupunki, johon myös teollisuus teki tuloaan. Helsingillä oli alkuaikoinaan ennen kaikkea sotilaallinen merkitys. 

## Siirto
### Perustelut
Suomen siirryttyä osaksi Venäjän keisarikuntaa Turusta tuli maantieteellisesti syrjäinen. Venäjän näkökulmasta Turku sijaitsi liian lähellä entistä emämaata Ruotsia ja sen pääkaupunkia Tukholmaa. Läheisyys Ruotsiin näkyi paitsi maantieteellisesti myös historiallisine siteineen: etenkin Turun ylioppilaskuntaa venäläiset pitivät liian ruotsalaismielisenä. Suomesta alettiin etsiä uutta pääkaupunkia, jolla vastaperustetulle suuriruhtinaskunnalle voitaisiin ikään kuin kirjoittaa uusi alku. Lupaavina vaihtoehtoina pidettiin Helsingin lisäksi Hämeenlinnaa, Loviisaa, Porvoota, Vaasaa ja Viipuria. 

Ensimmäisenä ajatuksen Helsingistä pääkaupunkina esitti Gustaf Fredrik Stjernvall, joka oli keväällä 1810 valittu Uudenmaan ja Hämeen läänin uudeksi maaherraksi: 
lokakuussa 1810 hän laati valtiosihteeri Mihail Speranskille kirjelmän, jossa hän vetosi Helsingin laajan jälleenrakentamisen puolesta ja samalla esitti, että siitä pitäisi tulla uusi pääkaupunki. Kaupunki tuli Stjernvallin mukaan rakentaa aiempaa isommaksi ja kivirakenteisemmaksi, mikä vaatisi ulkopuolista rahoitusta ja ohjausta. Hän painotti kaupungin erinomaista sijaintia ja Helsingin edustalla sijainneen Viaporin linnoituksen tarjoamaa suojaa; linnoitus suojaisi samalla myös keisarikunnan pääkaupunkia Pietaria. Lisäksi Stjernvall korosti, että kaupunki kykeni jo nyt ylläpitämään suurta venäläistä varuskuntaa. Helsingin eduksi nähtiin myös se, että se oli mahdollista jälleenrakentaa vapain käsin ja pääkaupungille sopivan näyttäväksi, sillä vahingossa syttynyt tulipalo marraskuussa 1808 oli tuhonnut kaupungista suuren osan. Myös Helsingin satamaa venäläiset pitivät erinomaisena: se oli Ruotsin vallan alla 1800-luvun alkuun mennessä kehittynyt valtakunnan neljänneksi tärkeimmäksi tuontisatamaksi Tukholman, Gävlen ja Göteborgin jälkeen. Helsinkiläisten, erityisesti porvariston, mielialaa kuvailtiin muutoksille myötämieliseksi.

### Jälleenrakennuskomitea
Keisarilliset viranomaiset eivät toistaiseksi ottaneet kantaa pääkaupungin siirtämiseen, mutta jälleenrakentamisen suunnittelua varten keisari määräsi asetettavaksi komitean 12. marraskuuta 1810. Sen tehtävänä oli laatia asemakaava, osoittaa tontit asukkaille ja arvioida rakennuskustannukset. Komitea koostui kenraalikuvernööristä, keskushallinnon virkamiehistä ja Helsingin porvaristosta, eli sen oli tarkoitus edustaa yhteiskuntaa laajasti. Puheenjohtajaksi määrättiin Suomen kenraalikuvernööriksi nimitetty venäläinen kenraali Fabian Steinheil, ja lisäksi komiteaan kuuluivat Gustaf Fredrik Stjernvall sekä kaksi porvariston valitsemaa edustajaa, oikeuspormestari Johan Adolf Strömberg ja kauppias Carl Magnus Lindholm. Steinheilin ja Stjernvallin oli määrä valvoa yleistä etua, kun taas Strömberg ja Lindholm esittivät kaupunkilaisten näkökantoja. 

Komitea kokoontui ensimmäisen kerran Steinheilin luona Turussa joulukuussa 1810. Koska komitealla ei kuitenkaan ollut valmiuksia kuin jokseenkin pintapuoliseen keskusteluun asemakaavasta, kaavaehdotuksen laatiminen annettiin asiantuntijana pidetylle luutnantti Anders Kockelle. Linnoitusjoukkojen kenraalina toiminut Steinheil oli asemakaava-arkkitehtuurissa Kockea pätevämpi, mutta ei kenraalikuvernöörin asemansa vuoksi voinut itse signeerata kaavakarttaa. Kaavaehdotus valmistui joulukuun aikana, ja seuraavan vuoden alussa sitä tarkennettiin vielä kahdesti. Se luovutettiin keisari Aleksanteri I:lle tammikuun 1811 lopulla. Kustannussyistä ehdotuksesta tuli kuitenkin varsin vaatimaton; esimerkiksi keskustan vanha katuverkko epäsäännöllisine ja erikokoisine kortteleineen jätettiin kaavaehdotuksessa pääosin ennalleen. Keskusta sijaitsi pääosin Kruununhaan alueella Vironniemellä.

Keisari hyväksyi Kocken piirtämän kaavan 23. helmikuuta 1811, ja samalla komitea asetettiin uudelleen: puheenjohtajaksi nimitettiin Stjernvall ja varapuheenjohtajaksi pormestari Strömberg. Luutnantti Kockesta tuli komitean arkkitehti, ja kaupungin edustajiksi valittiin Carl Lindholm sekä kauppias Henrik Jakob Govinius. Komitea sai uusiksi tehtävikseen muun muassa tarkistaa ehdotetut rakennuspiirustukset sekä valvoa rakennustöitä ja sitä, että hankkeeseen määrätyt rahat käytettäisiin vain määrättyyn tarkoitukseen. Lisäksi sen tuli hankkia rakennustarvikkeet, mitä varten komitealla oli velvollisuus tarpeen tullen perustaa tiilitehtaita ja kalkkikaivoksia.  Tiilistä ja kalkista tuli huomattava pula, ja kalkkia Helsinkiin tuotiin Gotlannista asti. Koska vapaan kilpailun ei haluttu vaikeuttavan rakennustoimintaa, komitea vahvisti vuosittain palkkien ja hirsien hinnat sekä esti rakennustarvikkeiden varastoonoston. 

Komitean toimintaa valvoi kenraalikuvernööri Steinheil, jolle tuli lähettää vuosittainen toimintakertomus. Komitealla ei ollut suoranaisia yhteyksiä hallituskonseljiin eli Suomen hallitukseen: Turussa sijainneen hallituskonseljin pelättiin vastustavan pääkaupungin siirtoa, ja siksi komitean jäsenet olivat tyytyväisiä asioiden hoitamiseen keisarin kanssa maaherran ja kenraalikuvernöörin kautta. Toisaalta Turussa asunut Steinheil oli Turun poliittisen elitiin, erityisesti hallituskonseljiin kuuluneen Carl Erik Mannerheimin, vaikutuspiirissä. Stjernvallin kuoltua vuonna 1815 maaherran toimi erotettiin komiteasta, ja komitea oli välittömästi kenraalikuvernöörin alainen.

Vuoden 1811 loppuun mennessä komitea siirtyi pääkaupungin siirtämisen kannalle. Uudelleenrakennustöitä viivästytti kuitenkin niin rakennustarvikkeiden hankinta kuin vuoden 1811 aikana kasvanut keskustelu pääkaupungin siirtämisestä: komitea ei tiennyt, tulisiko Helsingistä pääkaupunki vai ei. Myös tarpeeseen nähden niukat määrärahat hidastivat työtä; esimerkiksi katujärjestelyihin räjäytystöineen ei aluksi ollut varattu erityisiä varoja. Lisäksi kaavaehdotusta, joka oli keisarin hyväksynnästä huolimatta keskeneräinen, täydennettiin kesän ja syksyn 1811 aikana edelleen. Vuoden 1811 asemakaavaehdotuksesta ei ole säilynyt kuvaa. 

### Armfelt ja Ehrenström

Huhtikuussa 1811 Stjernvall tapasi juuri Suomeen saapuneen Gustaf Mauritz Armfeltin ja vakuutti tämän ajatuksillaan Helsingistä pääkaupunkina. Ylimpään aatelistoon kuulunut Armfelt oli palvellut lukuisissa tehtävissä Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n ja hänen poikansa Kustaa IV Aadolfin alaisuudessa mutta päättänyt siirtyä pysyvästi Ruotsista Suomeen pääasiassa siksi, ettei voinut hyväksyä uudeksi kuninkaaksi vuoden 1809 vallankaappausta seurannutta ranskalaismarsalkka Jean-Baptiste Bernadottea. 

Armfelt koki antipatiaa entistä opiskelukaupunkiaan Turkua kohtaan ja piti pääkaupungin siirtämistä tärkeänä sekä Ruotsista että Venäjästä erillisen suomalaisen poliittisen identiteetin rakentamisessa: uusi monumentaalinen pääkaupunki muuttaisi koko suuriruhtinaskunnan olemusta ja synnyttäisi suomalaisissa intellektuaalista aktiivisuutta. Siirron yhteydessä olisi luontevaa selkeyttää ja modernisoida koko maan hallintoa, joka oli jakautunut kaksinapaiseksi, sillä Suomen asian komitea toimi Pietarissa ja hallituskonselji Turussa. Pääkaupungiksi julistettavan Helsingin uskottiin poistavan vanhakantaisen ruotsalaismielisyyden, jota Armfelt ja Ehrenström nimittivät ”turkulaiseksi kabaaliksi” eli turkulaiseksi liigaksi, joka ei Armfeltin mukaan ymmärtänyt Suomen etuja. Vaikka idean uudesta pääkaupungista oli alun alkaen saanut Stjernvall, osasi Armfelt kytkeä ajatuksen koko maan uudistamiseen.

Kesäkuuhun 1811 mennessä Armfelt neuvotteli keisari Aleksanterin kanssa pääkaupungin ja samalla hallituskonseljin siirtämisestä Helsinkiin. Erityisesti hallituskonseljin siirtoon keisari kuitenkin suhtautui aluksi epäluuloisesti. Armfelt oli vakuuttunut, että asia ratkaistaisiin syyskuuhun 1812 mennessä, jolloin valtiopäivien oli määrä kokoontua.

Syksyn 1811 aikana Armfelt kutsui Ruotsissa asuneen helsinkiläissyntyisen ystävänsä Johan Albrecht Ehrenströmin muuttamaan takaisin Suomeen ja tutustumaan kaupungin tilanteeseen. Ehrenström oli nuorena palvellut Viaporissa ja tunsi Helsingin hyvin, ja hänestä oli tullut taitava piirtäjä. Armfelt pyysi Ehrenströmiltä lausuntoa komitean jo hyväksytystä asemakaavaehdotuksesta. Lausunnossaan Ehrenström korosti Helsingin sopivuutta pääkaupungiksi ja kuvaili sen potentiaalia nousta yhdeksi Itämeren suurimmista kauppakaupungeista. Suurisuuntaisilla tavoitteilla annettiin keisari Aleksanterille mahdollisuus näyttää valtansa: Helsinki voisi olla keisarille kuin tilaisuus ikuistaa voimansa ja jalomielisyytensä. Luettuaan lausunnon Stjernvall kiinnostui Ehrenströmin ajatuksista ja kutsui tämän mukaan tammikuussa 1812 järjestettyyn jälleenrakennuskomitean kokoukseen, jossa häntä pyydettiin laatimaan uusi asemakaavaehdotus.

Kaavaehdotus valmistui nopeasti, ja siinä keskeistä oli kaupungin selkeä jako kivirakenteiseen keskustaan ja Esplanadin toiselle puolelle rakennettavaan puurakenteiseen Uudenmaan esikaupunkiin; Ehrenström pyrki suoristamaan korttelit suorakulmaisiksi ja halusi estää puurakentamisen keskusta-alueella. Esplanadin oli määrä toimia palosuojana kivi- ja puukaupunginosien välillä. Esikaupunki ruudutettiin kuitenkin eri tavalla, koillis–lounais-suuntaisesti, ja yhtymäkohtaan muodostui Erottajan kaltaisia kolmikulmaisia aukioita, jotka eivät olleet esteettisesti täysipainoisia. Niin kutsuttua Hämeen esikaupunkia () Ehrenström kaavaili Siltavuoren alueelle. Toista esikaupunkia ei kuitenkaan lopulta toteutettu. Kaupungin uudeksi keskusaukioksi suunniteltiin Senaatintori. Senaatintorille johti uusi pohjois–eteläsuuntainen pääväylä Unioninkatu, joka nimettiin muistuttamaan Suomen liittämisestä Venäjään.

Niin Armfeltin kuin Ehrenströmin muuttoa Ruotsista Suomeen on pidetty ratkaisevana Helsingin pääkaupunkistatukselle. Armfeltin, Ehrenströmin ja Stjernvallin näkemykset vaikuttivat oleellisesti Venäjän keisariin, sillä tämä piti kaikkia heistä luottomiehinään. Myös valtiosihteeri Robert Henrik Rehbinderillä oli keskeinen rooli pääkaupungin rakennushankkeiden esittelijänä keisarille. Armfeltista ja keisari Aleksanterista oli tullut ystäviä, ja työskentelyä keisarin kanssa Armfelt kuvaili taivaalliseksi. Marraskuussa 1811 Armfelt kirjoitti Stjernvallille, että hänestä vaikutti siltä kuin keisari olisi lämpeämässä ajatukselle Helsingistä pääkaupunkina. 

### Poliittinen tilanne
Turun hallintoeliitti vastusti ajatusta pääkaupungin siirtämisestä voimakkaasti, muun muassa siksi, että hallituskonseljin jäsenistä suurin osa omisti kartanoita Varsinais-Suomessa. Venäläiset yrittivät korkeilla virkanimityksillä ja kunniamerkeillä voittaa turkulaisen eliitin puolelleen, sillä mahdollisen uuden Ruotsin-sodan syttyessä turkulaisten pelättiin muuten kääntyvän venäläisiä vastaan. Eliitin tärkeä tuki olisi menetetty, jos pääkaupunki olisi jo tuolloin päätetty siirtää Helsinkiin.

Venäjä oli vuoden 1807 Tilsitin sopimuksesta saakka ollut Napoleonin johtaman Ranskan keisarikunnan liittolainen. Kun maiden välit alkoivat kiristyä, koko Itämeren alueen tilanne muuttui epävarmemmaksi. Venäjällä pelättiin Ruotsin käynnistävän Ranskan tuella revanssisodan Suomen valtaamiseksi takaisin. Ruotsissa eläteltiin toivoa, että syksyllä 1810 kruununperijäksi valittu Kaarle Juhana, joka oli kuulunut Napoleonin lähimpiin kenraaleihin, voisi saada sodalle Napoleonin tuen. Kaarle Juhana piti kuitenkin Norjan valtaamista tärkeämpänä ja solmi Venäjän kanssa salaisen ystävyyssopimuksen 5. huhtikuuta 1812. Kun sodan uhka ja tarve turkulaisten miellyttämiselle poistui, pääkaupunki tohdittiin viimein siirtää. 

### Keisarin hyväksyntä

Keväällä 1812 Stjernvall ja kauppaneuvos Lindholm toimittivat Pietariin Ehrenströmin laatiman muistion ja uuden asemakaavaehdotuksen. Mukana vietiin myös vanha kaavaehdotus mutta sillä huomautuksella, ettei se miellyttänyt jälleenrakennuskomiteaa eikä ollut kaupungin arvoinen. Ehrenströmin ehdotus sen sijaan oli kehittynyt rinnakkain pääkaupunkiajatuksen kanssa, ja se oli muistion mukaan laadittu ”– – joka suhteessa sen Korkean Herran arvoiseksi, jonka Korkeaan hyväksymiseen se oli alistettava.” Hallituskonseljin mielipidettä ei kysytty. Koska pääkaupunkikysymystä ei ollut ratkaistu, Helsingin jälleenrakennustyöt olivat hidastuneet. Siksi asian ratkaisemista pidettiin kiireellisenä, ja kiire joudutti keisaria tekemään päätöksen suhteellisen nopeasti.

Keisari Aleksanteri I vahvisti kaavan 2. huhtikuuta 1812 ja nimitti Helsingin pääkaupungiksi 8. huhtikuuta 1812. Päätös toteutettiin kahdella eri käskykirjeellä: ensimmäisessä Helsinki julistettiin Suomen pääkaupungiksi ja toisessa se määrättiin rakennettavaksi Ehrenströmin asemakaavasuunnitelman mukaisesti. Lisäksi Ehrenström nimitettiin rakennuskomitean uudeksi puheenjohtajaksi: Stjernvall oli aiemmin maaliskuussa eronnut tehtävästä, sillä Hämeenlinnassa asuneena hänen oli vaikea johtaa toimintaa Helsingissä. Hän oli ehdottanut Ehrenströmiä seuraajakseen, ja Suomen asiain komitea oli yksimielisesti ajatuksen kannalla. 

Fabian Steinheil piti Helsingin sijaintia pääkaupungille sopivana mutta kehotti pääasiassa kustannussyistä lykkäämään hanketta tulevaisuuteen: Steinheilin mukaan Turussa oli jo sopivat puitteet hallinnolle, eivätkä rahat riittäisi uuden pääkaupungin rakennustöihin. Jälleenrakennuskomitean pöytäkirjaan kuitenkin merkittiin valheellisesti, että koko komitea Steinheil mukaan lukien olisi kannattanut pääkaupungin siirtoa. Steinheil ei kuitenkaan ilmaissut minkäänlaista tyytymättömyyttä keisarin vahvistamaan päätökseen pääkaupungin siirtämisestä, ja hän kutsui Ehrenströmiä ystäväkseen. Steinheil erosi virasta vasta vuonna 1823, ja häntä seurasi komiteaan huomattavasti kielteisemmin suhtautunut Arseni Zakrevski. Komiteaa kuulematta Zakrevski esimerkiksi ehdotti keisarille, että rakentamisen kiihdyttämiseksi Helsingin keskustaan tulisi saada rakentaa puutaloja. Toisaalta senaatti tuki Ehrenströmin rakennusjärjestystä, eikä kivikaupunkiin sallittu puutaloja kuin poikkeustapauksissa.

## Rakennustöiden alku
Ehrenström alkoi johtaa kaupungin uudelleenrakentamista komitean uutena puheenjohtajana 1. toukokuuta 1812 alkaen. Helsingissä oli tuolloin noin 4&nbsp;000 asukasta ja vain 11 kivitaloa. Rakennustöihin keisari myönsi 200&nbsp;000 ruplaa ja asetti miljoonan paperiruplan korottoman lainakassan edistääkseen yksityistä rakentamista. Kaupungille myönnettiin myös 550&nbsp;000 ruplan palokorvausrahasto. Rahastoihin tehtiin seuraavina vuosina useita lisäyksiä, ja yhteensä komitean käyttöön annettiinkin yhteensä 2,9 miljoonaa ruplaa. Lisäksi komitean kautta kulki yli miljoona ruplaa julkisiin rakennuksiin tarkoitettua rahaa; nämä yhteenlaskettuna määrärahoja kertyi yhteensä 4,2 miljoonaa ruplaa. Ehrenströmille maksettiin puheenjohtajuudesta vuosittain 6&nbsp;000 ruplaa. Komitean muut jäsenet eivät saaneet työstään palkkaa, mutta heidän työpanostaan arvostettiin; kauppias Lindholmista tehtiin kauppaneuvos, ja sekä Strömberg että Kocke saivat hohtokivisormuksen. Ehrenström ilmaisi useasti eroamishalukkuutta ja yritti korvata itsensä uudella puheenjohtajalla, mutta keisari Aleksanteri ilmoitti vuonna 1816, ettei ollut halukas luopumaan Ehrenströmistä ja käski tätä jatkamaan työtehtävässä.

Ehrenström kävi jatkuvaa kirjeenvaihtoa Armfeltin kanssa. He molemmat edustivat Ruotsista palannutta ylintä aatelistoa, Suomen uutta valtiollista eliittiä. Arvostelevasti Suomea saatettiinkin nimittää ”Armfeltin herttuakunnaksi”. Lokakuussa 1811 Armfeltista tuli Pietarissa toimineen Suomen asiain komitean puheenjohtaja. Hänet nimitettiin myös Venäjän valtakunnanneuvoston jäseneksi ja korotettiin jalkaväenkenraaliksi sekä suomalaiseen kreivilliseen säätyyn. Ehrenström sai ensin valtioneuvoksen ja sitten todellisen valtioneuvoksen arvonimen, ja julkisessa reskriptissä keisari Aleksanteri kiitti häntä työstään Helsingin eteen. Armfelt hankki rakennustöihin rahaa ja antoi Ehrenströmille myös moraalista tukea ja rohkaisua. Armfeltin kuoltua vuonna 1814 pääkaupunkihankkeen merkittävimpiä tukijoita olivat Robert Henrik Rehbinder ja Suomen asiain komiteaan kuulunut Carl Johan Walleen. Suomen asiain komiteasta tukensa antoi myös Lars Gabriel von Haartman.

Ehrenström, joka pyrki tekemään kaupungista ennen kaikkea näyttävän leveine katuineen ja avarine aukioineen, sai asemakaavansa valmiiksi vuosina 1812–1817. Ehrenströmillä ei kuitenkaan ollut käytettävissään arkkitehtiä, jota hän olisi pitänyt uuden pääkaupungin veroisena. Ruotsalaisinsinööri John Erik Norberg, joka johti Tallinnan sataman rakennustöitä ja avusti Ehrenströmiä Eteläsataman toteutuksessa, pani merkille Ehrenströmin huolet kaupungin uudelleenrakentamisen arkkitehtonisista heikkouksista ja kehotti tätä ottamaan yhteyttä Carl Ludvig Engeliin. Engel oli työskennellyt Tallinnassa ja toimi parhaillaan arkkitehtinä Turussa. Norbergin ehdotuksesta Ehrenström kirjoitti Engelille lokakuun 1814 alussa, ja he tapasivat ensimmäisen kerran 15. lokakuuta. Ehrenström oli tapaamisesta äärimmäisen vaikuttunut:

 

Kuten Ehrenström, myös kenraalikuvernööri Steinheil vaikuttui Engelin kyvyistä ja kannatti tämän kiinnittämistä komiteaan. Nimitys kuitenkin viivästyi, muun muassa siksi, että keisari Aleksanteri oli pitkään ulkomailla eikä voinut tänä aikana käsitellä ehdotusta. Sillä välin Engel ehti tutustumaan Pietarin arkkitehtuuriin. Jälleenrakennuskomitean arkkitehdiksi Engel nimitettiin lopulta 27. maaliskuuta 1816. Hän kuvaili Helsingin rakennustöitä vanhemmilleen Berliiniin lähettämässään kirjeessä:

 

Ennen vuotta 1816 uudisrakentaminen oli edennyt hitaasti, sillä Ranskan keisarikunnan kanssa sodassa ollut Venäjä ei kyennyt myöntämään Helsingin tarvitsemia resursseja – uudisrakentaminen oli äärimmäisen kallista. Lisäksi kauppaneuvos Lindholmin kuolemaa vuonna 1816 Ehrenström piti huomattavana takaiskuna rakennustöille, sillä Lindholm oli ollut hankkeessa antaumuksella mukana, ja Ehrenström kuvasi häntä toimeliaaksi ja väsymättömäksi. Rakentamista alkoi kuitenkin kiihdyttää vuonna 1816 annettu asetus siitä, että Suomen senaatin ja virastojen oli muutettava Turusta Helsinkiin kahden vuoden kuluttua. Jälleenrakennuskomitean määrärahat myönnettiin suoraan Pietarista, ja Venäjä rahoitti myös kaikki Helsingin sotilaalliset rakennukset, kuten Merikasarmin ja Kaartin kasarmin. Venäjän voitokkuus sodassa Napoleonia vastaan ja sen myötä käynnistynyt isänmaallinen kausi vaikutti myönteisesti Helsingin kehitykseen, koska keskushallinto pyrki panostamaan näyttävään rakentamiseen uudessa valtakunnanosassaan. 

Helsingin rakennussuunnitelmiin vaikuttivat myös venäläiset asiantuntijat. Venäjän armeija ja sen insinöörikunta vaikuttivat kaikkiin armeijan rakennushankkeisiin, ja yliopistoa koskevissa suunnitelmissa oli mukana pietarilaisia asiantuntijoita. Lisäksi keisari vahvisti kaikki arkkitehtipiirustukset ja rahoitusratkaisut.

Rakennusten piirtämisen lisäksi Carl Ludvig Engel ohjasi rakentamisen kokonaisuutta, valvoi rakennustöitä ja valmisti konkreettisia työmalleja. Jälleenrakennuskomiteaan valittiin myös uusia jäseniä: viimeiset nimitykset olivat raatimies Johan Abraham Logren vuonna 1816, ruokatavarakauppias Petter Johan Leijsteen vuonna 1817, kauppaneuvos Adolf Fredrik Gebauer vuonna 1821 ja kauppias Fredrik Remander vuonna 1825. Ehrenström luotti Engelin kykyihin niin kovasti, että hän vuonna 1819 ehdotti koko komitean lakkauttamista ja jälleenrakentamisen uskomista Engelin vastuulle. Toistaiseksi ehdotus hylättiin, koska suuret rakennustyöt olivat vielä kesken. Kun komitean määrärahat olivat loppumassa vuonna 1824, Ehrenström ehdotti lakkauttamista uudelleen, ja tällä kertaa se hyväksyttiin: komitean lakkauttamista hän perusteli taloudellisilla säästöillä ja sillä, että Engel kykenisi viimeistelemään työt itse. Komitea lakkautettiin 1. tammikuuta 1825, ja sen toiminta päättyi 1. lokakuuta 1825. Tämän jälkeen Helsingin rakennustöitä johtivat pääasiassa maistraatti ja intendentinkonttori. Lakkautettunakin komitea joutui vuoteen 1828 asti hoitamaan keskeneräisiä asioita, kuten epäselvien tilitysten selvittämistä. Rahojen väärinkäytöstä komiteaa syytti muun muassa kenraalikuvernööri Arseni Zakrevski, kunnes keisari Nikolai I myönsi tili- ja vastuuvapauden toukokuussa 1829. Komitealle ei kuitenkaan annettu virallista kiitosta työstään.

## Vaikutukset
Ruotsin vallan aikana Helsinki oli ollut lähinnä porvariston asuttama pikkukaupunki, mutta Venäjän ansiosta siitä tuli Suomen hallinnollinen ja kulttuurinen keskus. Pääkaupunkina se sai suuriruhtinaskunnan hallinnon tarvitsemat virkamiehet, kuten senaatin virkamieskunnan: Aleksanteri I:n määräyksellä Suomen senaatin ja keskusvirastojen oli siirryttävä Turusta Helsinkiin lokakuuhun 1819 mennessä. Uuteen pääkaupunkiin siirtyi myös Suomen kenraalikuvernööri. Kaupungin sotilaallinen merkitys ei kuitenkaan hiipunut, vaan sotavoimat olivat edelleen Helsingissä näkyvästi läsnä.

Turun palon jälkeen vuonna 1827 keisari Nikolai I päätti siirtää myös Turun akatemian eli yliopiston Helsinkiin. Helsinkiä alkoivat asuttaa virkamiehet, akateeminen yliopistoväki, venäläiset sotilaat ja teollisuuden luoma työväki. Myös kaupungin sosiaalinen elämä kehittyi esimerkiksi erilaisten seurojen myötä.

### Arkkitehtuuri ja kaupunkikuva

Ennen pääkaupunkiasemaa Helsinki oli ollut pääosin puurakenteinen ja sen kadut pitkälti päällystämättömiä.
Ehrenströmin laatima asemakaava perustui pääkaupungille sopiviin monumentaalisiin kokonaisratkaisuihin suurine aukioineen, hallintorakennuksineen ja leveine katuineen. Samalla kaduista tuli aiempaa suorempia ja tasaisempia, ja niiden kuntoon ja valaisemiseen alettiin kiinnittää erityistä huomiota. Koko nykyisen keskustan tilallinen kokemus perustuu suurelta osin juuri Ehrenströmin visioihin. 

Empire on vakiintunut tyylinimitykseksi Helsingin 1800-luvun alun rakentamisjaksolle. Carl Ludvig Engelin suunnittelemat empiretyyliset rakennukset muistuttivat Pietarista, jossa hän oli työskennellyt ennen Helsinkiä. Pietariin empire oli omaksuttu pääosin Ranskasta Napoleonin hallintokaudella, kun Venäjän keisarikunta oli pyrkinyt länsimaalaistumaan ja palkannut useita ulkomaisia arkkitehtejä. Venäläiseen empireen muodostui kuitenkin omia juonteitaan, ja tyyliä onkin kutsuttu vartavasten pietarilaiseksi empireksi. Helsingin uusiin rakennuksiin toteutettiin esimerkiksi klassilliset pylväät, jotka olivat tulleet osaksi katukuvaa myös Pietarissa. Leikillisesti Helsinkiä kutsuttiinkin 1830-luvulla usein pikku-Pietariksi. 
Pietarista vaikutteita sai myös Helsingin uusi satama, Kaupunginlahti eli Eteläsatama, jota alettiin rakentaa heti pääkaupunkinimityksen jälkeen. Satamaan Ehrenström pyrki luomaan selväpiirteistä yhtenäisyyttä: koko satama-alueen kiertäisi kivinen laituri, eikä ulostyöntyviä laivasiltoja sallittaisi. Merenkulun painopiste alkoi siirtyä Pohjoissatamasta kaupungin eteläpuolelle. Satamien välille kaivettiin Katajanokan kanava 1840-luvulla. 

Nimistössä keisari Aleksanterin vaikutus näkyi Suurkadun muuttamisessa Aleksanterinkaduksi sekä nykyisessä Helsingin yliopistossa, jota kutsuttiin aluksi Aleksanterin-Yliopistoksi. Lisäksi Suomenlinnan nimeksi kaavailtiin Aleksandriaa: nimi olisi ollut muistuma Aleksanteri Suuren 300-luvulla eaa. perustamasta Aleksandriasta, kuin tyhjästä kasvaneeksi hallintokeskukseksi. Mikonkatu nimettiin Aleksanteri I:n veljen, suuriruhtinas Mikaelin mukaan. Ehrenströmin mukaan nimettiin 1830-luvulla Albertinkatu ja myöhemmin 1950-luvulla Ehrenströmintie.

Helsingin asemaa tulipalon tuhoamasta kaupungista uudeksi pääkaupungiksi ihasteli kreivi Armfelt vuoden 1813 kirjeessään Ehrenströmille:

Ruotsin vallan aikaisesta Helsingistä jäi jäljelle vain muutamia rakennuksia Suomenlinnassa ja Vironniemellä. Ehrenströmin kaavassa purkutuomion saivat muun muassa Senaatintorilla sijainneet Ruotsin vallan aikainen raatihuone sekä Ulrika Eleonoran kirkko, ja torin pohjoisreunaan kaavoitettiin uusi sentraalirakenteinen pääkirkko, Helsingin tuomiokirkko. Se kohosi huomattavasti muita rakennuksia korkeammalle ja näkyi 1800-luvulla miltei kaikkialle rakennetun kaupungin alueelle. Tuomiokirkon symmetriseksi pariksi Unionkadun varteen suunniteltiin ortodoksinen katedraali, joka jäi kuitenkin toteutumatta. Sen sijaan Unioninkadulle rakennettiin Pyhän Kolminaisuuden kirkko, ja ortodoksinen Uspenskin katedraali rakennettiin Katajanokalle vasta 1860-luvulla. Tuomiokirkon ja Pyhän Kolminaisuuden kirkon lisäksi Engel piirsi myös väliaikaiseksi tarkoitetun Vanhan kirkon, joka rakennettiin hautausmaan eli Vanhan kirkkopuiston luoteissivustalle.
 
Ehrenströmin ja Engelin ohjauksessa Helsingin kaupunginrakentamisesta tuli keskusta-alueella yhtenäistä ja katujärjestelmästä johdonmukainen. Ruutukaavalla suunniteltu kaupunki kasvoi vähitellen Kruununhaasta Kaartinkaupunkiin ja Kampin itäosiin. Myös puurakentaminen onnistuttiin pitämään pääosin yhtenäisenä ja klassisen tyylin mukaisena. Kaupungin reuna-alueilla rakentamista ei kuitenkaan valvottu, ja puisia hökkelialueita rakentui esimerkiksi Katajanokalle ja Punavuoreen.

Kaupunkia reunustamaan perustettiin uusia julkisia puistoja. Syksyllä 1818 Helsinki alkoi saada katuvaloja, kun senaatin muutto uuteen pääkaupunkiin kannusti käyttämään varoja valaistukseen. Valaistus nähtiin paitsi symbolina myös edellytyksenä kaupungille ja urbaaniudelle. Kaduille asennettiin 80 lyhtyä, jotka toimivat hamppuöljyllä. 

Suurin osa Ehrenströmin ja Engelin suunnitelmien pääkohdista toteutui, ja kahtena seuraavana vuosikymmenenä asemakaavoihin tehtiin vain vähäisiä muutoksia ja lisäyksiä. Kaupungin väestö kasvoi, ja Engelin kuollessa vuonna 1840 Helsingissä oli jo 13&nbsp;300 asukasta, eli enemmän kuin Turussa. Pääkaupunkiasema oli kiistatta vakiintunut.

Pääkaupunki ei kuitenkaan jäänyt täysin vaille toteutumattomia suunnitelmia. Suunnitelmien kiristymiseen ja kasvaneeseen varovaisuuteen vaikutti Aleksanteri I:n hallinnon käänne ankarampaan itsevaltiuteen vuosina 1819–1820. Rakentamatta jäivät esimerkiksi Engelin piirtämät teatteri ja pörssitalo sekä Meritullintorille kaavailtu keisarillinen palatsi puistoineen. Lisäksi Kluuvinlahti oli määrä ruopata niin kutsutuksi Kluuvin kanavaksi. Kustannussyistä kanava kuitenkin poistettiin kaavasta 1810-luvun lopulla, ja lopulta Kluuvinlahti täytettiin kokonaan. Kluuvi oli kaavassa pitkään puistoa, kunnes Engel vuonna 1837 kaavoitti alueen tonteiksi.

Helsingin empirekausi päättyi teollistumisen käynnistymiseen 1860-luvulla. Teollistuminen näkyi muun muassa rautatieliikenteenä, kun Suomen ensimmäinen rautatie Helsingistä Hämeenlinnaan avattiin vuonna 1862.. Empire- ja puurakennusten joukkoon alettiin rakentaa muun muassa tiilirakennuksia, kaasulaitoksia ja varastoja. Pääkaupunki alkoi hiljalleen saada mannermaisen suurkaupungin piirteitä.

## Katso myös
* Helsingin historia

## Huomioita

## Lähteet
* 
* 
*  
*  
*  
* 

### Viitteet