Vähä-Heikkilän kartano

**Vähä-Heikkilän kartano** on Turussa sijaitseva historiallinen kuninkaanlatokartano. Kartano kuului pitkään Turun linnan alaisiin latokartanoihin. Kartanoon kuului laaja yhtenäinen maa-alue, joka kattoi suurimmillaan vuodesta 1557 alkaen nykyisen Vähäheikkilän kaupunginosan lisäksi Korppoolaismäen, Pihlajaniemen ja Puistomäen sekä osia V:stä kaupunginosasta.

Kartanon säilyneet rakennukset sijaitsevat nykyisin Myllymäentien ja Uittamontien risteyksessä. Niihin kuuluvat vuonna 1874 uudistettu päärakennus, jota on kutsuttu myös *Vähä-Heikkilän taloksi*, sekä kartanon vanhinta säilynyttä osaa edustava *paviljonki* eli korkea kellaritupa, jossa on 1400-luvulle ajoitettu, historiallisesti arvokas harmaakivikellari. Rakennukset muodostavat nykyisin ainoan näkyvän osan Vähä-Heikkilän kartanon rakennushistoriasta.

## Historia

### Heikkilän tila

*Heikkilän tila* mainitaan ensimmäisen kerran kirjallisissa lähteissä vuonna 1457. Tila oli tuolloin osa Kaarinan pitäjää ja sitä asutti asemies Henrik Tawasti, joka oli ostanut tilan kylän perintötalonpojilta. Kirjallisessa lähteessä kerrotaan, että valtionhoitaja Eerik Akselinpoika Tott myöntää tilalle rälssivapauden (*"frälsefrijhet på detta godz som han köpt hade af Skattebönder"*). Hieman myöhemmin tila vaihtoi omistajaa, joka siirsi kartanon omistuksen Turun tuomiokirkolle. Tuomiokirkon omistuksessa tila tunnettiin *Pyhän Henrikin tilana*, mutta kirkon omistus jäi lyhytaikaiseksi. Kupila on arvioinut talon peltojen ulottuneen asuinpihasta etelään kohti Pihlajaniemeä ja rajoittuneen idässä Uittamon kylään.

Vuonna 1525 kartanon omistajaksi tuli valtaneuvos Ivar Fleming. 1500-luvun puoliväliin mennessä tila kehittyi suurtilaksi, josta on Ivar Flemingin maakirjassa merkintä suurmiestalona eli ratsupalvelusta vapautettuna säteritilana (*Heyckelä sätegård*). Vanhin kirjallinen tieto Vähä-Heikkilän asutuksesta löytyy "Vanhan Pietari Kirjurin vero-osoituksista" (*"Gamle Peder Schriffweres undervisning um några Lägenheter udi Findland"*), joka teetettiin Jaakko Teitin vuosina 1555–1556 Suomessa pidettyä tarkastusta varten. Heikkilän rakennusta on kuvattu silloin tekstissä "Ja on siellä iso kivitalo" (*"Och är ther bygt ett stortt stenhus opå"*).

### Kustaa Vaasan kuninkaankartano

Vuonna 1555 Kuningas Kustaa Vaasa peruutti Heikkilän aatelisomistuksen ja teki Heikkilästä ensin kruunun omistuksessa olevan kuninkaankartanon ja myöhemmin vuonna 1557 Turun linnan alaisen kuninkaanlatokartanon. Kantataloksi lunastettiin tässä vaiheessa Henrik Skalmilta Korppolaisten talo, mutta todellisuudessa Heikkilän talo oli jo saanut kuninkaankartanon arvon ja siitä muodostui varsinainen latokartano, johon Korppolainen sulautui. Latokartanona Heikkilä oli yksi Turun linnan maataloudellisista tukikohdista, joiden tehtävänä oli tuottaa elintarvikkeita ja karjataloustuotteita linnan väelle. Heikkilään liitettiin lähiseudulta myös Korpolaisen talo sekä Pisun ja Vilkkilän kylät, talot ja tilukset.

1600-luvulla Heikkilää alettiin kutsua *Vähä-Heikkiläksi* erotuksena Aurajoen pohjoispuolella sijainneesta suuremmasta Iso-Heikkilän latokartanosta. Turun linnan latokartanoihin kuuluivat Vähä-Heikkilän ja Iso-Heikkilän lisäksi myös Ruissalon, Lausteen ja Kuusiston kartanot. 1600-luvun alkupuolella Turun linnan alikäskynhaltija Erik Andersson Knape asui jonkin aikaa kartanossa. Kartano oli 1600-luvulla myös vuokrattuna, muun muassa valtaneuvos Erik Sparrelle. Vähä-Heikkilän kartanon merkitys hiipui samanaikaisesti, kun Turun linnan puolustuksellinen merkitys väheni.

### Sotilasvirkatalo

1682 ruotujakolaitoksen järjestelyssä Vähä-Heikkilästä tuli sotilasvirkatalo, kun siitä tuli Turun ja Porin läänin ratsuväkirykmentin ratsumestarinpuustelli. Ratsuväen ratsumestarin virkatalona kartano oli aina vuosisadan loppuun asti.

Varhaisin kuvaus Vähä-Heikkilän rakennuksista kokonaisuutena on katsastuspöytäkirjassa vuodelta 1692, jolloin kartano oli ratsumestari Herman Reinhold von Zögen sotilasvirkatalona. Kartano oli pöytäkirjan perusteella ratsumestarin asunnoksi hyvin vaatimaton ja puutteellinen. Pöytäkirjassa miespihan päärakennus kuvataan huonokuntoisena kivitalona: *"Vanha halkeillut ja rappeutunut täytemuuriseinäinen kivitalo, kaksitoista ikkunaa, ikkunankarmit mädänneitä, ovi lukolla ja avaimella varustettuna, tuvan alla parrukattoinen kellari ja sen edessä holvattu kellarieteinen"*. Vastapäätä päärakennusta oli *"kamari ja vanha keittiö"*, joissa molemmissa oli kaksi ikkunaa ja vanhat takat. Kivi- ja hirsirakennusten välisen eteisen kerrotaan olleen ilman kattoa ja korjauskelvoton. Pöytäkirjassa kuvataan majuri Petter Piperin noin vuonna 1680 rakennuttama tupa, jonka kerrotaan myös olevan rappeutunut. Vastapäätä tätä tupaa kerrotaan olevan ränsistyneen saunan, jonka tilalle tarkastuslautakunta ehdottaa rakennettavaksi mallaspirttiä eli orsisaunaa. Näiden kahden rakennuksen välissä kerrotaan vielä olleen vajan. Kartanon miespihasta erillään olleen talouspihan rakennuksina listataan kaksi tallia, pihatto, härkätalli, nuorenkarjan pihatto, pieni lato, sikapihatto, lammasnavetta ja uusi pahnalato.

Irja Sahlbergin arvion mukaan saunaa vastapäätä ollut tupa on tässä vaiheessa luultavasti ollut varattuna palvelusväelle, joten ratsumestareille perheineen on jäänyt käyttöön kamari ja keittiö sekä kivestä rakennettu tupa. Katsastuspöytäkirjassa todetaan, ettei *"Vähä-Heikkilän millään rakennuksella ollut minkäänlaista arvoa"*, ja ratsumestari Zögen tulisi saada perheineen asuttavaksi *"tupa kahdella kamarilla, leivintupa eteisineen ja yksi takallinen kamari."* Tarkastuksen jälkeen ratsumestari Zöge korjautti kellarin päällä sijaitsevan vanhan tuvan, mutta se ei tullut paljoa vanhaa paremmaksi eikä pitänyt lämpöä, koska vanhat täytemuuriseinät olivat halkeilleet. Miespihaa korjattiin katsastuksen jälkeen joka puolelta ja kartanossa suoritettiin korjauksia ja tehtiin uudisrakennuksia. Kun Zöge luovutti Vähä-Heikkilän edelleen, oli miespiha rakennusten ympäröimä.

### Hovioikeuden presidenttien talo

Vuoden 1700 tienoilla Vähä-Heikkilä lakkasi olemasta ratsumestarien sotilasvirkatalo. 1702 tilalla tehtiin jälleen tarkastus, kun Vähä-Heikkilän omistajaksi oli tulossa Turun Hovioikeuden varapresidentti Sven Leijonmarck. 1700-luvulla Isovihan jälkeen kartanoa piti panttinaan Leijonmarckin jälkeen useampi Turun hovioikeuden presidentti tai varapresidentti lähes yhtäjaksoisesti. Leijonmarckin jälkeen omistajina olivat järjestyksessä presidentti Johan Creutz, presidentti Samuel Åkerhielm, lääninkamreeri Gustav Krook ja presidentti Petter Silfverskiöld.

Vuoden 1702 tarkastuksesta syntyneessä katselmuskirjassa on kuvaus kartanon rakennuksista Zögen tekemien korjausten ja uudistusten jälkeen. Miespiha kuvataan kaikilta sivuiltaan rakennuksen ympäröimäksi, mutta aukkojakin on, sillä tarkastajat huomauttavat, että niissä oleva yksinkertainen riukuaita tulee korvata lauta-aidalla. Portin todetaan kuitenkin olevan katolla varustettu. Miespihan toisella sivulla kuvataan olevan kaksi tupaa joita vastapäätä toisella sivulla on Zögen rakennuttama kaksikamarinen tupa. Lisäksi miespihaan kuuluu kaksikerroksinen aitta, seitsenpilttuinen talli, varuskamari ja ulkohuone. Miespihan ulkopuolella sijaitsee lisäksi mallassauna, vanha talli, vaunuvaja, kaksi vanhaa aittaa ja kaksi riihiriviä. Tässä vaiheessa päärakennuksen eli kivitalon todetaan edelleen olevan 1600-luvun korjauksien jälkeenkin asuinkelvoton, sillä rakennuksen savupiippu on pudonnut pois ja takka on käyttökelvoton. Tupaa suositellaan muutettavaksi tarvekaluvajaksi. Kellarin, jossa on parrukatto, kuvataan olevan hyväkuntoinen. Sen säilyttämistä varten suositellaan uuden katon rakentamista.

Sahlbergin arvion mukaan kartanon kivestä rakennetussa alkuperäisessä päärakennuksessa on ollut samankaltaisuutta esimerkiksi Maskun Stenbergan linnan ja Koroisten piispanlinnan kanssa, joissa tornimainen kivitalo on yhdistynyt hirsirakennuksiin. Vähä-Heikkilän kivitalo oli vuoden 1692 tarkastuksessa yläosastaan jo halkeillut ja heikkokuntoinen, joten Sahlberg on arvioinut rakennuksen olleen peräisin Heikkilän suurtilan alkuajoilta eli jo 1400-luvun lopulta. Heikkokuntoisenakin kivitaloa on pidetty edelleen 1700-luvun alun tarkastuksessa kartanon tärkeimpänä rakennuksena, koska se käsitellään tarkastusraportissa ensimmäisenä. Seuraavan vuoden 1732 tarkastusraportin kuvauksen perusteella Sahlberg on arvioinut kivisen päärakennuksen sijainneen miespihan itäpuolella, eli nykyisen Uittamontien kohdalla.

Uudenkaupungin rauhan jälkeen Sven Leijonmarck erosi tehtävästään hovioikeuden varapresidenttinä ja luopui samalla Vähä-Heikkilän kartanosta. Hovioikeuden presidentti Johan Creutz otti tämän jälkeen kartanon haltuunsa. Isovihan miehitysaika ei turmellut kartanoa merkittävästi, sillä vuoden 1702 tarkastuksessa kuvatuista rakennuksista suuri osa oli jäljellä vielä seuraavassa tarkastuksessa vuonna 1732, jolloin Creutzin leski Gertrude Sophia von Treyden luopui talosta. Vuoden 1732 tarkastusraportista käy ilmi, ettei kartanossa oltu tehty 30 vuoden aikana varsinaisia uudistuksia, vaan ainoastaan joitakin tupia oli purettu ja korvattu uusilla samanlaisilla rakennuksilla. Vuoden 1732 tarkastuksessa todetaan, että kuninkaankartano tulee saattaa arvoaan vastaavaan kuntoon ja talon on saatava kunnollinen päärakennus. Lisäksi kerrotaan, että kreivitär von Treyden on hankkinut juuri tätä tarkoitusta varten 400 hirttä, jotka ovat Vähän-Heikkilän rannalla.

### Åkerhielmin uudistukset

Uudistustyöt jäivät kartanon seuraavalle omistajalle, hovioikeuden presidentti Åkerhielmille, joka teetti tilalle 1730-luvulla useampia muutostöitä. Nämä uudistukset noudattivat ajan ruotsalaisia karoliinisiä ihanteita, joka vaati ankaraa yhdenmukaisuutta ja symmetriaa. Åkerhielm käytti uudistustöihin niin paljon aikaansa, että Sahlberg on arvioinut hänen suunnitelleen kartanosta perheelleen kesäasuntoa. Åkerhielmin omistuksessa kartano sai symmetrisen pihan, jonka keskeinen rakennus ei ollut enää miespihan läntisellä puolella oleva, vuonna 1735 valmistunut uusi päärakennus, vaan vanhan 1400-luvun kellarin päälle rakennettu kivitalo, joka uudistettiin paviljongiksi. Viimeistään tässä vaiheessa vanha kivinen ja heikkokuntoinen päärakennus purettiin.

Uutta päärakennusta ja sitä vastapäätä sijainnutta lähes samankaltaista palvelusväen rakennusta peittivät jyrkät turvekatot. Kaikissa asuinrakennuksissa seinät olivat punamullatut. Talojen ulkonurkat olivat laudoitetut ja "siniharmaiksi sivellyt". Sama väri oli kahdesta lautakerrasta tehdyissä ovissa, ikkunoissa sekä ikkunaluukuissa. Karoliinilaiseen tapaan paviljongin alla olevan kellarin "halssi" eli eteinen oli kehystetty kaksoisrappusilla, joitten kaide oli raportin mukaan puusepäntyötä. Portaat johtivat paviljongin sisäänkäynnille, joka oli koristeellinen kaksoisovi. Paviljongin kauneutta lisäsivät kaksinkertaiset ikkunaluukut sekä katon huipulla oleva nuppi, joka oli tinattua peltiä.

Päärakennus on tässä vaiheessa ranskalais-klassillista tyyppiä oleva rakennus, jossa on sali ja eteinen keskellä sekä kaksi samankokoista huonetta rakennuksen kummassakin päädyssä. Päätyhuoneista eteisestä vasemmalle oleva huone on sisustettu keittiöksi. Kaikissa huoneissa on työntöpellillä varustetut avotakat. Salin takassa on kääntöpelli. Kiinteästä sisustuksesta ei ole säilynyt kuvausta, mutta ovien kerrotaan olevan kolmipeiliset eli ajan muodin mukaiset. Vastapäätä oleva palvelusväen rakennus on lähes yhtä suuri kuin päärakennus ja sisältää leivintuvan, renkituvan ja kuusi palvelusväen huonetta. Näin suuri palvelusväen rakennus oli lainvastainen, mutta tarkastusviranomaiset hyväksyivät rakennuksen kuvaten sen olevan *"välttämätön ja tarpeellinen sen runsaan väen tähden, joka tämän laajan talon hoidossa tarpeellinen oli."* Todellinen syy palvelusväen rakennuksen suurelle koolle oli Åkerhielmin tahto saada miespihan kokonaisuudesta ihanteiden mukaan symmetrisen. Rakennusten väliset aukot on suljettu säleaidalla ja säleistä on myös lautapeitteisten pylväiden välissä oleva portti. Vuonna 1736 päärakennuksen ja palvelusväen miespiha erotetaan tallin ja aitan erillisestä omasta aidoitetusta pihasta balusterikaiteella, joka on ominaisempi ajan mahtaville kivilinnoille. Näin piha jakautuu "cour d'honneur'iin ja "avant cour'iin". Talli ja aitta sijoittuvat symmetrisesti päärakennukseen ja palvelusväen taloon nähden ja ovat muodoltaan neliömäiset. Muodoltaan ne muistuttivat suurten herraskartanoiden porttipaviljonkeja.

Samalla kun asuinrakennukset uudistettiin, myös karjapiha siirrettiin sen vanhalta paikalta asuinrakennuksen itäpuolelta kauemmaksi kaakkoon, kuitenkin lähes symmetrisesti sijoittuen asuntopihan keskiakselin kohdalle. Rakennuskokonaisuuksien välissä virtasi Sikaoja, joka oli oikukkaan epäsymmetrinen samoin kuin Uittamontie, joka kulki vinosti alueella. Karjatarha on kuvattu tarkasti vuoden 1746 tarkastuspöytäkirjassa, jossa sitä pidetään mallikarjapihana. Eri eläinsuojat on keskitetty hyödyn aikakauden ihanteiden mukaisesti yhteensalvottuihin rakennuksiin "metsän säästämiseksi". Tilavat rakennukset sisältävät muun muassa lammaspihaton ja navetan, jossa on 31 hinkaloa, nuorenkarjan navetan jossa 29 hinkaloa ja härkänavetan jossa 20 hinkaloa. Erikoisin seikka karjatarhassa on ajalle epätyypillinen latojen puuttuminen. Sen sijaan talorivien ullakot ovat karjanrehua varten, jonne rehua nostetaan sisään neljän luukun kautta. Tarkastajat suhtautuivat epäilevästi ratkaisuun, joka yleistyi muissa kartanoissa vasta sata vuotta myöhemmin.

### Vuokrakartano

Vuonna 1744 Åkerhielm halusi luovuttaa oikeutensa kartanoon 18 000 kuparitaalerista kauppias Jakob Calleenille. Kauppias Gustaf Adolf Wittfooth kuitenkin ehdotti tällöin, että kaupunki lunastaisi tilan omistukseensa. Kaupunki oli ollut kiinnostunut kartanon maista, sillä sen alue oli osa kaupungin luonnollista laajenemissuuntaa. Pormestari Roos kannatti ehdotusta, mutta porvaristo ja käsityöläiset vastustivat päätöstä ylläpitokustannusten vuoksi. Asia nousi uudelleen esiin vuonna 1760, jolloin kaikki porvarit kannattivat yksimielisesti tilan ostamista kaupungille. Tarkastaja Jonas Lexell, joka edusti kaupunkia käynnissä olevilla valtiopäivillä, sai tehtäväkseen valvoa kaupan toteutumista kaupungin edustajana. Lexell oli aiemmin vastustanut kartanon hankkimista, mutta sai nyt tehtäväkseen tarjota tilasta epäröimättä enemmän kuin muut ostajaehdokkaat. Lexell epäonnistui tehtävässään, sillä tilaa ryhdyttiin vuokraamaan eniten tarjoavalle ja sen otti haltuunsa henkirakuunarykmentin kapteeni Nils Gustaf Silfverskiöld.

Vuonna 1767 kuninkaankartano vuokrattiin viidentoista vuoden sopimuksella hovisihteeri Joakim Johan Metherille. Mether jatkoi Åkerhielmin uudistuksia ja rakensi kartanolle arkkitehtoonisesti barokkikartanolle kuuluvan symmetrisen puutarhan. Ennen uudistusta päärakennuksen takana oli jo aiemmin sijainnut ryytimaa. Metherin jälkeen vuokraomistajina seurasi ylitarkastaja Johan Wilhelm Skunck, joka jatkoi puutarhan uudistuksia ja teki niiden osalta suurimmat työt. Puutarha oli valmis vasta vuoden 1790 tienoilla, jolloin se oli ajalle tyypillinen ranskalainen terassipuutarha. Puutarhassa oli kirsikkapuita ja marjapensaita, muita marjakasveja sekä suurempia ja pienmpiä rakennuksia, joiden ympärille oli istutettu muotoon syreenejä. Alempi kenttä oli jaettu kuuteen kortteliin ja kaksi pitkää aidanvieruslistaa oli varattu hyötykasvimaille. Puutarhassa oli istutettuna neljätoista hedelmäpuuta, joita kehysti lauta- ja stakettiaita, jota pitkin kulki vielä suojaavat pajuistutukset. Puutarha ulottui aina Sikaojan toiselle puolelle, ja puro oli "johdettu parempaan järjestykseen" eli Sahlbergin mukaan kanaalimaisesti.

Skunckin jälkeen kartanoa vuokrasivat ratsumestari Adolf Urban Hjulhammar ja kauppias Sven Nyman. 1820-luvun alkupuolella kartanon vuokraajiksi tuli von Troilin suku, ensimmäisenä salaneuvos ja entinen Turun ja Porin läänin maaherra, salaneuvos Knut von Troil. Vähä-Heikkilän maa-alueet ulottuivat Aurajokeen nykyisen V:en kaupunginosan ja Telakkarannan alueelle vuoteen 1828 asti. Tuolloin valtio lahjoitti maat Turun kaupungille, mutta ne erotettiin Kaarinasta osaksi Turun kaupunkia vasta vuonna 1863.

Knut von Troilin pojan, vapaaherra Samuel Verner von Troilin aikana aikana vuonna 1840 kartanon asuintaloriveistä itäisempi eli palvelusväenrakennus purettiin ja korvattiin uudella rakennuksella, josta tuli uusi päärakennus. Uudisrakennus sijoitettiin vanhan perustuksille ja sen huonejako säilytettiin lähes entisellään. Tämä rakennus purettiin myöhemmin 1950-luvulla Uittamontien levennyksen edestä.

Åkerhielmin aiemmin rakentama länsipuolella ollut päärakennus säilyi hieman pitempään. Sen eteläpäähän lisättiin 1810 kaksi huonetta samalla kun rakennusta muutenkin modernisoitiin sekä ulkoa että sisältä. 1840-luvulla päärakennus oli jälleen huonokuntoinen, ja se muutettiin palvelusväen rakennukseksi. Samassa yhteydessä von Troilit rakensivat omaan asuinkäyttöönsä ja erityisesti kesänviettoa varten erillisen huvilan Uittamolle johtavan tien varteen, 750 metriä kartanosta etelään. Huvila oli perheen maaseutuasunto, jonka ympärille von Troilit istuttivat laajan arboretumin. 8. maaliskuuta 1853 tämä huvila paloi Vähä-Heikkilän kartanon tulipalona tunnetussa onnettomuudessa, jossa kuoli von Troilien tytär Mathilda Meurman ja tämän vasta kolmevuotias tytär Bertha Meurman. Von Troilin suku omisti kartanon vuoteen 1869 saakka. Heidän omistuksen päätyttyä miespihan läntisen puolen palvelusväenrakennus purettiin kokonaan. Sen tilalle rakennettiin nykyinen keltainen päärakennus vuonna 1874. 

### Pakkolunastus ja myöhemmät vaiheet

Kuninkaankartano jäi vähitellen Turun kasvavan esikaupunkiasutuksen ympäröimäksi. Vähä-Heikkilästä muodostui Turun kaupungin ulkopuolinen, mutta rajaan kiinni rakentunut tiivis kylä, joka oli oikeudellisesti maalaiskylä. Vähä-Heikkilän kartano oli tämän esikaupungin keskipiste. Muita vastaavia kyläalueita Turussa olivat esimerkiksi Raunistula ja Nummenmäki. Vuoden 1898 asetus maaseudun taajaväkisten yhdyskuntien järjestämisestä johti siihen, että Vähä-Heikkilä julistettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi vuonna 1905. Samankaltaisia alueita Turun liepeillä olivat Raunistula ja Nummenmäki. Ensimmäisen maailmansodan syttymisen jälkeen Venäjän keisarikunta pakkolunasti keväällä 1915 Vähä-Heikkilän kuninkaankartanon maat merisotakoulun ja Heikkilän kasarmialueen rakentamista varten. Kasarmialueen rakentaminen merkitsi kartanotoiminnan päättymistä alueella.

Kartanon rakennukset olivat ensin Vähä-Heikkilän tilaa vuokranneiden isäntien asuntona kunnes senaatti päätti vuonna 1917, että latokartanosta muodostetaan Vähäheikkilän kantatila. Samassa yhteydessä tila päätettiin vuokrata Turun kaupungille viideksi vuodeksi. Vuokrasuhde jatkui lopulta aina siihen asti, kunnes tila siirtyi Turun kaupungin omistukseen vuonna 1955. Jo tätä ennen kaupunki oli maanvaihtojen ja ostojen kautta lunastanut itselleen osia tilasta. Kartanon vanhat maa-alueet kuuluivat Piikkiön kihlakunnan Kaarinan kuntaan aina vuoteen 1939 saakka, jolloin ne liitettiin Turkuun osana laajempaa esikaupunkien alueliitosta.

Talvi- ja jatkosodan aikana kartanon jäljellä olevat rakennukset sekä ympäröivä Vähäheikkilän alue kärsi pommituksista, joiden kohteena olivat erityisesti Vähäheikkilän lähellä sijainneet Turun satama- ja telakka-alueet, kuten Crichton-Vulcanin telakka. Sotien jälkeen vuonna 1946 vahvistetussa asemakaavassa entisen kartanon alueet jaettiin kolmeen kaupunginosaan: Vähäheikkilään, Puistomäkeen ja Pihlajaniemeen. Alueen ympäristö muuttui merkittävästi erityisesti 1950-luvulta lähtien teollisuuden, omakotirakentamisen ja myöhemmin kerrostalolähiöiden myötä.

Marraskuussa 1975 Suomen Partiomuseo sai ensimmäisen museotilansa kartanon paviljongista eli niin sanotusta korkeasta kellarituvasta. Miespihan työväenrakennus purettiin Uittamontien edestä 1980-luvulla. Vuonna 1874 rakennettu päärakennus oli Turun kaupungin omistuksessa vuoden 1999 loppuun asti, jolloin se myytiin yksityisomistukseen. Rakennuksessa tehtiin laaja peruskorjaus vuosina 2002–2004, jolloin myös kellaritupa eli paviljonki korjattiin. 

## Omistajat ja haltijat

* Henrik Tawasti, 1457– ~1515
* Turun tuomiokirkko, ~1515–1525
* Ivar Fleming, 1525–?
* Erik Andersson Knape, 1600-luvun alkupuolella
* Erik Sparre, 1600-luvulla
* Sotilasvirkatalona 1682–1700
** Petter Piper 1680-luvulla
** Herman Reinhold von Zöge 1690-luvulla
*Sven Leijonmarck, 1702–1721
*Johan Creutz, 1721–1732
*Samuel Åkerhielm, 1732–1746
*Gustav Krook, 1746–?

*Petter Silfverskiöld
*Nils Gustaf Silfverskiöld, 1760–1767
*Joakim Johan Mether, 1767–1783
*Johan Wilhelm Skunck
*Adolf Urban Hjulhammar
*Sven Nyman
*Knut von Troil, 1815-1825
*Samuel Werner von Troil, 1825-1865
*von Troilin suku vuoteen 1869 saakka
*Turun kaupunki päärakennuksen vuokralaisena 1917 alkaen, vuodesta 1955-1999 omistajana.
*Päärakennus yksityisomistuksessa vuodesta 1999

## Karttakuvaukset

Vähä-Heikkilän kartano ja siihen kuuluneet rakennukset on esitetty useissa 1700- ja 1800-luvun kartoissa.

Jacob Stålströmin vuonna 1759 laatimassa Vähä-Heikkilän kartanon tiluskartassa on esitetty yksityiskohtainen kuvaus kartanon rajoista sekä siihen kuuluvista alueista. Kuvauksessa kerrotaan, että "Vähä-Heikkilän kuninkaankartano, sijaitsee korkealla maalla länsipellon laidalla." Kartan seliteluettelossa Vähä-Heikkilän kuninkaankartanon maat on jaettu kirjaimin merkittyihin alueisiin. Luettelo kuvaa kartanon peltojen, niittyjen ja laidunmaiden sijainnin, maaperän laadun sekä viljelykelpoisuuden. Kartanon maat koostuivat savi- ja multamaasta koostuneista pelloista, niityistä sekä kallioisista laidunalueista, joita hyödynnettiin sekä viljelyssä että karjanhoidossa. Kartanon suuri navetta tai karjatila (*Ladugård*) on merkitty kartassa varsinaisen kartanon pihapiiristä etelään ja hieman kaakkoon. Kartanon pihapiirin ja karjatilan rakennusten välissä kulkee Aurajokeen laskenut Sikaoja.

Carl Ludvig Engelin Turun kartoissa (kartat A ja B) vuodelta 1828 sekä Engelin kartassa *Plankarta öfver Åbo stad* samalta vuodelta kartanon navetta ja kartanon pihapiiri on kuvattu selkeästi. Kartoissa on lisäksi esitetty alueen tiestö ja vesistöt. Myös Johan Gustaf Walleniuksen Turun kaupungin palorajakartassa vuodelta 1828 sekä hänen toisessa kartassaan vuodelta 1830, Anton Johan Röneholmin kartassa vuodelta 1828, Claes Wilhelm Gyldénin kartassa vuodelta 1837 sekä Adolph Samuel Fridénin asemakartassa vuodelta 1848 kartanon navetta on merkitty kaakkoon varsinaisen kartanon pihapiiristä. Eri kartoissa rakennusten sijainti ja mittasuhteet on esitetty yhdenmukaisesti.

Frans Edvard Nyforsin 1870-luvulla laatimassa kartassa kartanon päärakennus ja navettarakennukset ovat edelleen nähtävissä. Bertel Jungin kartassa vuodelta 1922, kartanon karjataloa ei enää ole, ja karttaan on merkitty ainoastaan Vähä-Heikkilän kartanon rakennukset, joista osa sijaitsee edelleen Myllymäentien ja Uittamontien risteyksessä.

## Kuvagalleria


Tiedosto:Vähä-Heikkilä manor servants building seen from Uittamontie.jpg|Vähä-Heikkilän talon palvelijoiden talo Uittamontieltä kuvattuna. Rakennus on purettu.
Tiedosto:Vähä-Heikkilä manor servants building.jpg|Vähä-Heikkilän talon palvelijoiden talo pihan puolelta kuvattuna.
Tiedosto:Vähä-Heikkilä manor pavillion seen from Uittamontie.jpg|Paviljonki kuvattuna Uittamontieltä.
Tiedosto:Vähä-Heikkilä manor pavillion.jpg|Paviljonki pihapiirin puolelta kuvattuna.


## Katso myös

* Vähä-Heikkilän kartanon tulipalo

## Lähteet