Ruotsin kielioppi

**Ruotsin kielioppi** käsittää ruotsin kielen morfologian ja syntaksin. Fonologiaa käsitellään erikseen.

## Substantiivit

### Suku
Ruotsin kielessä substantiivit jaetaan kahteen kieliopilliseen sukuun: neutriin (ruots. *neutrum*) ja epäneutriin (ruots. *utrum* [vanhahtava] veli) ja fader ([vanhahtava] isä), kuitenkin sillä erotuksella, että noissa sanoissa monikossa on umlaut. (broder, broder*n*, bröder, bröder*na*)

Sanakirjoissa deklinaatiota merkitään usein roomalaisella numerolla.

Sijoja on nominatiivin lisäksi nykyruotsissa vain genetiivi, joka substantiiveilla muodostetaan lisäämällä sanan loppuun s-pääte.

## Pronominit

### Persoonapronominit

Lähde:

Sukupuolineutraali *[[Hen-pronomini|hen]]* lisättiin SAOL-sanakirjaan vuonna 2015. Se oli jo entuudestaan saavuttanut suosiota erityisesti toimittajien ja suomenruotsalaisten keskuudessa.

### Possessiivipronominit

Lähde:

## Adjektiivit
Adjektiivit taipuvat suvun, luvun ja määräisyyden mukaan. Monikkomuoto ja määräinen muoto ovat yleensä samat, ja niitä kutsutaankin joskus yhteisnimityksellä a-muoto, koska ne loppuvat a-kirjaimeen. Niinpä taivutusmuotoja on kolme: epäneutrin yksikkö eli en-muoto, neutrin yksikkö eli ett-muoto ja a-muoto. Esimerkiksi en *skön* blomma (kaunis kukka), ett *skönt* hus (kaunis talo), *sköna* blommor (kauniita kukkia, kauniit kukat). 

Adjektiivit taipuvat myös vertailumuodoissa, esimerkiksi *skönare* (= kauniimpi) ja *skönast(e)* (= kaunein).

## Verbit
Verbien aikamuotoja ovat preesens, preteriti (aiemmin nimeltään imperfekti), perfekti ja pluskvamperfekti. Kaksi viimeksi mainittua ovat liittomuotoja, jotka muodostetaan *ha*-apuverbin sekä pääverbin supiinin avulla. Verbien taivutus on viime vuosisatoina todella voimakkaasti yksinkertaistunut. Verbit eivät nykyään enimmäkseen taivu persoonamuodoissa vaan ensimmäinen ja toinen persoona erotetaan kolmannesta pelkällä persoonapronominilla (jag, du, vi, ni) eikä myöskään yksikkö- ja monikkopersoonien välillä enimmäkseen ole eroa. Aikaisemmin myös ruotsissa verbeillä oli persoonataivutus, ja juhlatyylissä voidaan vieläkin käyttää verbien monikkomuotoa, joka tosin on 1800-luvulta lähtien ollut ainakin säännöllisillä verbeillä kaikissa monikon persoonissa samanlainen, infinitiivin kaltainen. Aikaisemmin verbien monikoilla eri persoonien välillä oli eroja: 1800-luvulle asti monikon ensimmäinen persoona oli säännöllisillä verbeillä e-loppuinen, kun muut monikon persoonat säännöllisillä verbeillä olivat a-loppuisia. Vielä aikaisemmin esiintyi m-loppuisia monikon ensimmäisen persoonan ja n-loppuisia monikon toisen persoonan verbinmuotoja. Verbien monikkomuodoista muuten kuin juhlatyylissä luovuttiin 1900-luvulla, kun ne olivat puhekielessä jokseenkin täysin kuolleet. Verbit jakautuvat seuraaviin taivutustyyppeihin:

* 1. konjugaatio: infinitiivin pääte *-a*, preesensin *-ar*, preteritin *-ade* ja supiinin *-at*, esimerkiksi *tala – talar – talade – talat*.
* 2. konjugaatio: infinitiivin pääte *-a*, preesensin *-er*, preteritin *-de* tai *-te* (*jälkimmäinen yleensä kirjainten k, p, t, s tai x perässä*) ja supiinin *-t*, esimerkiksi *läsa – läser – läste – läst*. Huomaa kuitenkin, että verbeillä, joilla vartalo päättyy pitkää vokaalia seuraavaan R-kirjaimeen sekä muutamilla L-vartaloisilla verbeillä, joilla L:ää edeltää pitkä vokaali, ei tule preesensissä -er-päätettä, esimerkiksi *hyra – hyr – hyrde – hyrt*.
* 3. konjugaatio: infinitiivissä ei päätettä, preesensin pääte *-r*, preteritin *-dde* ja supiinin *-tt*, esimerkiksi *bo – bor – bodde – bott*.
* 4. konjugaatio eli vahvat verbit: infinitiivin pääte *-a*, preesensin *-er*, preteritissä ei päätettä vaan se muodostetaan vaihtamalla vartalon vokaali toiseksi, esimerkiksi *i* *a*:ksi tai *y* *ö*:ksi, supiinilla ei varsinaisesti omaa päätettä, mutta yleensä *-it*, jonka lisäksi myös vartalovokaali usein vaihtuu, esimerkiksi *i* *u*:ksi tai *y* *u*:ksi, esimerkiksi *springa – springer – sprang – sprungit* tai *flyta – flyter – flöt – flutit*.

Verbien passiivi muodostetaan lisäämällä aktiivimuotoon *s*-pääte, jota paitsi preesensin *-r* jätetään pois.

Huomaa myös, että joillakin ruotsin verbeillä on kaksi vaihtoehtoista taivutusta, esimerkiksi *gala – gal – galde – galt* (2. konjugaation mukainen) tai *gala – gal – gol – galit* (4. konjugaation mukainen).

## Syntaksi
Ruotsin sanajärjestys on suhteellisen tarkkaan määrätty. Perussanajärjestys on subjekti–predikaatti–objekti. Jos jokin adverbiaali sijoitetaan lauseen alkuun, tulee subjekti päälauseessa kuitenkin vasta predikaatin jälkeen. Sivulauseen sanajärjestykselle on muistisääntö, niin sanottu *konsukiepre*: konjunktio, subjekti, kieltosana, predikaatti, objekti.

## Lähteet

* Viljanen, Birgitta & Viljanen, Kari (2007): *Ruotsin peruskielioppi*, Gummerus, 

### Viitteet