Panathenaia-puhe

**Panathenaia-puhe** (, ) on Isokrateen kirjoittama puhe, joka ylistää Ateenaa ja vertaa sitä Spartaan. Puheen numero Isokrateen puheiden joukossa on 12.

## Historia

Isokrates aloitti *Panathenaia-puheensa* (*Panathēnaikos*, kirjaimellisesti ”Panathenaiaa koskeva (puhe)”) kirjoittamisen ollessaan 94-vuotias eli vuonna 342 eaa. Ateenan suurten Panathenaia-juhlien vietto, johon puheessa viitataan, osui tuona vuonna eli 109. olympiadin kolmantena vuonna Hekatombaion-kuuhun eli heinä–elokuuhun. On todennäköistä, että Isokrateen alkuperäinen aikomus oli julkaista puheensa näissä juhlissa, aivan kuten hänen aiempi puheensa *[[Juhlapuhe (Isokrates)|Juhlapuhe]]* (*Panegyrikos*) oli luultavasti julkaistu Olympian kisoissa: hän puolustautuu puheessa itsessään sitä syytöstä vastaan, että käsittelee suureen juhlaan sopimattomia aiheita. Tämä suunnitelma kuitenkin, jos Isokrates sen todella oli omaksunut, kariutui. Hän oli kirjoittanut puheesta noin puolet, kun sairastui; lopulta teos saatiin kuitenkin valmiiksi ja julkaistiin hänen ollessaan 97-vuotias eli vuonna 339 eaa. Se on näin hänen teoksistaan myöhäisin.

## Sisältö

Puhe voidaan jakaa kolmeen osaan:

* I. Johdanto (kohdat 1–34). Näistä vain kohdat 1–4 ovat varsinaisesti johdantoa. Loppuosa eli kohdat 5–34 muodostavat sivuun sijoitetun puolustuksen hänen ”filosofiaansa” kohtaan yleensä esitettyä hyökkäystä vastaan; hyökkäyksen olivat tehneet eräät ”rahvaanomaiset” () sofistit ”vähän ennen suuria Panathenaia-juhlia” (17).
* II. Ateenan ylistys (35–198).
* III. Lisäosa, jossa tekijä huomioi eräät teostaan kohtaan esitetyt arvostelut ja kertoo ne olosuhteet, joissa se kirjoitettiin (199–265).

### Johdanto

Puhuja aloittaa sanomalla, että kirjoitti nuorempana käytännöllisistä Ateenan ja koko Hellaan asioista, ei myyteistä tai kaukaisesta historiasta tai oikeudenkäyntipuheita, ja hyödynsi näissä aiheissa kaunopuheisuuden kaikki keinot. Tällaiset aiheet ja tällainen tyyli eivät hänen mukaansa enää sovi hänen yhdeksänkymmenenneljän ikävuotensa painoon. Nyt hänen on pikemminkin puhuttava niin kuin kaikki luulevat pystyvänsä puhumaan, jos vain tahtoisivat, mutta niin kuin kukaan ei kykene ilman vaivannäköä.

Puhuja ilmoittaa aikovansa kertoa Ateenan teoista ja esi-isien hyveellisyydestä, mutta katsoo ensin tarpeelliseksi käsitellä erästä henkilökohtaista asiaa. Koko elämänsä ajan hän on ollut mitättömien ja arvottomien sofistien vääristelemä ja niiden väärin arvioima, jotka ovat tunteneet hänet vain kuulopuheiden perusteella. Hänellä on ollut terveyttä, varallisuutta ja tiettyä arvostusta sivistyneiden keskuudessa, ja silti hän tuntee vanhuudessaan tyytymättömyyttä. Luonto kielsi häneltä voiman toimintaan ja antoi hänelle vain vajavaiset lahjat puhetaidossa: vahvaa ääntä ja lujia hermoja häneltä puuttui, ja Ateenassa tällainen puute on hänen mukaansa häpeällisempää kuin velkaantuminen valtiolle. Hän ei kuitenkaan lannistunut, vaan vetäytyi kirjalliseen elämään ja toivoi saavansa neuvonantajana, joka kehotti Hellaan yhtenäisyyteen ja sotaan Aasiaa vastaan, enemmän arvostusta kuin ne puhujat, jotka kansankokouksessa vain solvauksin käyvät toistensa kimppuun. Tämä toivo ei kuitenkaan toteutunut: häntä on kyllä kiitetty, mutta samalla vähätelty.

Puhuja toteaa, ettei ole ihme, että yleisö kohtelee häntä näin, kun ne ammattimaiset sofistit, jotka elävät hänen tekstiensä plagioimisesta, ovat hänen kiivaimpia vihollisiaan. Heidän panettelunsa eivät häntä pitkään aikaan häirinneet, kunnes hän sai vähän ennen suuria Panathenaia-juhlia kuulla, että joukko heitä oli keskustellut Lykeionissa Hesiodoksesta, Homeroksesta ja muista runoilijoista ja samalla väittänyt hänen halveksivan kaikkia tällaisia aiheita sekä sivuuttavan kaikki muut ajattelun ja sivistyksen alueet paitsi omansa. Hän oli luullut olevansa turvassa tällaiselta syytökseltä, mutta joutui nyt toteamaan, ettei ollut liioitellut sitä kateuden määrää, joka oli estänyt häntä saamasta ansaitsemaansa tunnustusta. Sen sijaan, että hän vastaisi herjaajilleen tai väittelisi niiden kanssa, joihin nämä vaikuttavat, hän päättää esittää lyhyesti oman käsityksensä sivistyksestä.

Puhujan mukaan geometria, tähtitiede ja eristiset väittelyt sopivat nuorille, jos ei muuta niin siksi että ne pitävät heidät toimessa, mutta ne eivät tee ihmisestä käytännöllistä. Sivistyneenä hän pitää sellaista, joka kykenee selviytymään arkipäivän tilanteista, käyttäytyy rehellisesti ja kohteliaasti seurassa, hallitsee halunsa eikä turmellu onnen suosiessa. Tässä määrin hän on selvittänyt näkemyksensä sivistyksestä; runoilijoita koskevat mielipiteensä hän aikoo esittää toisen kerran (kohdat 1–34).

### Ateenan ylistys

Tämän jälkeen puhuja siirtyy varsinaiseen aiheeseensa. Hän on aiemminkin sivumennen ylistänyt Ateenan hyväntekeväisyyttä Hellasta kohtaan, mutta ei ole koskaan aikaisemmin tehnyt siitä puheensa pääaihetta. Nyt hänet saa valitsemaan tämän teeman yhtäältä Ateenaan kohdistuva hillitön moite, toisaalta heikko tai liioitteleva ylistys, sekä lisäksi hänen oma korkea ikänsä, joka tekee epäonnistumisen anteeksiannettavammaksi ja onnistumisen sitä kunniakkaammaksi (35–38).

Arvioidakseen Ateenaa oikeudenmukaisesti puhuja ilmoittaa asettavansa sen rinnalle toisen suuren kaupungin, Spartan. Kuten purppura tai kulta loistaa kirkkaimmin vastaväriä vasten, samoin Ateenan todellinen luonne ja arvo käyvät hänen mukaansa parhaiten ilmi vertaamalla sitä Spartaan (39–41).

#### Varhaiset ajat

Puhuja aloittaa vertailun Peloponnesoksen doorilaisvalloituksesta. Hän toteaa, että ateenalaisten esi-isät pysyivät uskollisina Troijan sodan perinteelle: yksimielisyydelle Hellaan kesken ja vihamielisyydelle barbaareja kohtaan. Kun Kykladit, joista oli kiistelty jo Minoksen aikana, joutuivat kaarialaisten haltuun, Ateena palautti ne helleeneille. Se perusti kaupunkeja molemmille mantereille, ajoi barbaarit pois Vähän-Aasian rannikolta ja opetti kreikkalaiset yhteisöt elämään järjestäytyneesti. Sparta sen sijaan, piittaamatta maanviljelyksestä ja kaikista sivistyksen muodoista, keskittyi yhteen itsekkääseen päämäärään: Peloponnesoksen valloittamiseen. Kaikki muut alueet Argosta lukuun ottamatta joutuivat sen vallan alle. Näin ollen Ateena oli puhujan mukaan Hellaan ystävä, Sparta vain oman asiansa (42–48).

#### Palvelukset Persiaa vastaan

Seuraavaksi puhuja siirtyy persialaissotien aikaan. Kun Kserkses hyökkäsi Kreikkaan, Sparta, Peloponnesoksen valtias, lähetti Salamiin taisteluun vain kymmenen kolmisoutua, kun taas Ateena lähetti enemmän laivoja kuin kaikki muut valtiot yhteensä. Spartaa edusti Eurybiades, joka oli vähällä saattaa koko Hellaan perikatoon; Ateenaa puolestaan Themistokles, joka pelasti sen (49–52).

Puhuja tarkastelee tämän jälkeen kummankin kaupungin merivaltakautta. Molemmat olivat vuorollaan merta ja siten suurinta osaa Hellasta hallinneita mahtivaltoja. Ateena käytti tätä valtaa antaakseen liittolaisilleen saman hallitusmuodon eli demokratian, jonka se itse oli todennut parhaaksi; Sparta käytti sitä pakottaakseen alamaisilleen ennenkuulumattoman tyrannian muodon, dekarkhioiden vallan, josta seurasi mittaamattomia onnettomuuksia. Ateena säilytti valtakuntansa kuusikymmentäviisi vuotta; kun koko Kreikka ja Persia yhdistyivät sitä vastaan, se kesti kymmenen vuoden vastarinnan ja palautti sen jälkeen valtansa lyhyemmässä ajassa kuin sen kukistamiseen oli kulunut. Sparta säilytti valtakuntansa tuskin kymmentä vuotta, menetti sen yhdessä taistelussa eikä ole koskaan saanut sitä takaisin. Neuvotellessaan Persian kuninkaan kanssa ateenalaiset kielsivät tätä tulemasta Halyksen tai Faseliin länsipuolelle; spartalaiset sen sijaan tekivät hänestä Hellaan herran (53–61).

#### Syytökset rikkomuksista

Seuraavana vertailukohtana puhuja käsittelee Ateenaan kohdistuvia syytöksiä vertaamalla niitä Spartan rikkomuksiin. Ne, jotka vastahakoisesti myöntävät Ateenan ansiot, pyrkivät hänen mukaansa usein vähättelemään niitä luettelemalla sen rikoksia. Hän ei väitä Ateenan olleen virheetön, vaan ainoastaan, että siellä missä Ateena on erehtynyt, Sparta on erehtynyt enemmän. Ateenaa syytetään siitä, että se pakotti liittolaisensa tuomaan asiansa ateenalaisiin tuomioistuimiin; mutta onko niiden määrä, jotka kutsuttiin Ateenan oikeuteen, suurempi kuin niiden, jotka Sparta teloitti ilman oikeudenkäyntiä? Ateenaa syytetään myös liittolaisten verottamisesta; mutta nämä maksoivat veroa omasta tahdostaan oman puolustuksensa vuoksi omaisuudesta, jonka Ateena oli heille säilyttänyt, ja vastineeksi heidät nostettiin kurjuudesta vaurauteen, joka vastasi niiden peloponnesoslaisten asemaa, jotka eivät maksaneet mitään veroa. Ateenaa syytetään julmuuksista Meloksessa, Skionessa ja Toronessa. Puhuja myöntää, että Ateena on toisinaan syyllistynyt tällaisiin tekoihin, mutta niiden uhreina oli pieniä saaria tai kaupunkeja; kun taas Spartan kunnianhimo on hävittänyt Peloponnesoksen suurimmat kaupungit – Messenen, joka lähetti Nestorin Troijaan, ja Argoksen, joka lähetti Agamemnonin (62–73).

Puhuja tekee tässä kohdin sivupolun Agamemnoniin ja pysähtyy ylistämään häntä erikseen. Hän kysyy, voiko Agamemnonin ohittaa ylistämättä tätä, tuntien tätä kohtaan myötätuntoa miehenä, joka hänen tavallaan jäi vaille ansaitsemaansa mainetta. Mikä suuruuden osatekijä Agamemnonilta muka puuttui? Hän oli ainoa mies, joka koskaan johti koko Hellasta, ja hän johti sen Aasiaa vastaan, alaisinaan kuninkaat. Hän soti, ei oman etunsa vuoksi, vaan Kreikan turvallisuuden tähden; hän piti armeijan koossa kymmenen vuoden ajan oman kykynsä ansiosta, valloitti Troijan ja murskasi barbaarien röyhkeyden (74–87).

Puhuja palaa tämän jälkeen päälinjaansa ja toistaa väitteensä, että Ateenan ankaruuden uhrit olivat olleet vähäisiä, kun taas Spartan uhrit olivat olleet sekä maineikkaita että lisäksi sen omia liittolaisia Troijan sodassa: messenialaiset, jotka Sparta ajoi pois omasta maastaan, sekä argoslaiset, joiden kanssa se yhä käy sotaa. Plataiai, ainoa Boiotian kaupunki, joka Persian sodassa pysyi uskollisena Hellaalle, joutui pian Spartan valtaamaksi, ja suurin osa sen kansalaisista surmattiin Theban mieliksi. Ateena sen sijaan antoi messenialaisille turvapaikan Naupaktoksessa ja myönsi kansalaisoikeuden eloonjääneille plataiailaisille (88–94).

Seuraavaksi puhuja käsittelee syytöstä, jonka mukaan sekä Ateena että Sparta olisivat alistaneet vasalleiksi ne kaupungit, joiden vapauden puolustajiksi ne itseään kutsuivat. Hän huomauttaa, että Ateenan varhaisessa historiassa ei ole ainoatakaan tapausta, jossa se olisi pyrkinyt hallitsemaan yhtäkään muuta kaupunkia, kun taas Spartan politiikka Peloponnesoksella oli alusta alkaen hyökkäävää. Ateenalaiset eivät ennen Hellespontoksella koettua suurta onnettomuutta olleet aiheuttaneet yhdessäkään kaupungissa sellaisia puolueriitoja, verenvuodatusta ja vallankumouksia, jotka Spartan vallan aikana yleistyivät kaikkialla. Vasta silloin, kun spartalaisten valta, noustuaan ensin Kreikan johtavaksi, alkoi heikentyä, syyllistyivät kaksi tai kolme ateenalaista kenraalia muutamissa tapauksissa jäljittelemään politiikkaa, jonka esimerkin Sparta oli antanut jo paljon aikaisemmin.

Lopuksi puhuja tuo esiin rikkomuksen Hellasta vastaan, johon Sparta on hänen mukaansa syyllistynyt, mutta Ateena ei koskaan. Vaikka Ateena olisi ollut äärimmäisen ahdingon alaisena naapuriensa puristuksessa, se ei koskaan unohtanut sitä vihamielisyyttä, jota kaikkien kreikkalaisten tuli tuntea barbaareja kohtaan. Sparta sen sijaan käytti suurkuninkaan kanssa tehtyä liittoa oman valtansa kasvattamiseen Hellaassa ja palkitsi hänet tukemalla kapinallista Kyyrosta Klearkhoksen johtamilla joukoilla. Kun Persia sitten löi spartalaiset Knidoksen taistelussa, he lepyttivät sitä luovuttamalla Aasian kreikkalaiset sen valtaan (95–107).

Puhuja ennakoi, että maltilliset Spartan ihailijat myöntävät näiden moitteiden oikeutuksen. Ne taas, jotka eivät voi nähdä mitään Spartassa mitään vikaa, yrittävät hänen mukaansa siirtää vertailun painopisteen toisaalle, Spartan ja Ateenan valtiomuotojen välisiin eroihin, ja asettaa vastakkain Spartan kohtuullisuuden ja kurin sekä Ateenassa yleisenä pidetyn hillittömyyden.

#### Ateenan valtiomuoto

Puhuja siirtyy tarkastelemaan Ateenan valtiomuotoa ja ilmoittaa pyrkivänsä osoittamaan sen paremmuuden – ei tosin nykyisessä muodossaan, vaan siinä asussa, jossa se vallitsi esi-isien aikana ja josta he luopuivat, ei tyytymättömyydestä vaan pakon edessä. Maa-imperiumi pysyy koossa kohtuullisuudella ja ankaralla kurilla; merivalta taas vaatii merimiestaitoa, soutajia ja tietynlaista uhkarohkeaa, lähes merirosvomaista henkeä. Oli selvää, että ryhtyessään merivallaksi Ateena joutui luopumaan entisestä arvokkuudestaan ja menetti liittolaistensa kiintymyksen; mutta tämäkin oli parempi vaihtoehto kuin alistuminen Spartan herruuteen.

Puhuja katsoo, että esi-isien valtiojärjestyksen historia on johdettava ajalta, jolloin oligarkiaa ja demokratiaa ei vielä tunnettu ja jolloin sekä barbaarit että kreikkalaiset elivät monarkioiden alaisina. Jos muiden kaupunkien raakalaismaiset sankarit ovat saaneet osakseen mainetta, sitä suuremmalla syyllä Ateenan varhaiset sankarit ansaitsevat sen. Ne kauhut, joista Theba ja Argos tuohon aikaan olivat kuuluisia, ovat tarjonneet ehtymätöntä aineistoa tragediarunoilijoille; Ateena sen sijaan oli jo varhain saavuttanut korkean sivistyksen. Jumalten suosiosta todisti harvinainen etu: Erikhthonioksesta Theseukseen asti perinnöllisten kuninkaiden ketju säilyi katkeamattomana. Puhuja huomauttaa käsitelleensä Theseusta muualla laajemmin, mutta toteaa, että tämän suuruus ilmeni siinä, että hän valitsi työn kuninkaallisen elämän nautintojen sijaan ja jakoi kaupungin hallinnon kansan kanssa. Hänen seuraajansa loivat demokratian, jota tasapainotti aristokraattinen periaate.

Puhuja pysähtyy hetkeksi määrittelemään valtiomuotojen luonnetta. Jotkut pitävät aristokratiaa, kuten timokratiaa, omana hallitusmuotonaan; hän itse tunnustaa vain kolme perusmuotoa: oligarkian, demokratian ja monarkian. Periaate, jonka mukaan parhaat miehet valitaan virkoihin, soveltuu kaikkiin näihin ja takaa kaikissa menestyksen. Tässä yhteydessä hän tarkastelee tätä periaatetta vain demokratian yhteydessä.

Tämän jälkeen puhuja kääntyy Ateenan ”vanhaan demokratiaan”. Sen erinomaisuus johtui hänen mukaansa moraalisesta kurista, johon kansa oli tottunut monarkian aikana. Näitä oppeja ei unohdettu, vaan johtajiksi valittiin miehiä, jotka olivat uuden järjestelmän ystäviä mutta säilyttivät vanhat hyveet: oikeamielisyyden ja kohtuuden. Tällaisten miesten johdolla saatiin pian aikaan erinomainen lakikokoelma – tiivis, oikeudenmukainen, hyödyllinen ja johdonmukainen. Virkamiehet valittiin *[[demos|demoksista]]* ja *[[fyle]]istä*, ja virkaa pidettiin vaivalloisena mutta kunniallisena tehtävänä. Tehtävän täsmällinen hoitaminen toi maltillista kiitosta ja osoituksen uuteen työhön; pieninkin laiminlyönti merkitsi häpeää ja tuhoa. Siksi virkoja pikemminkin välteltiin kuin tavoiteltiin, ja kansa tyytyi valtiomuotoon, joka vapautti heidät palvelusvelvollisuuksista mutta antoi heille täyden vallan viranhaltijoihinsa.

Puhuja näkee tästä tyytyväisyydestä vakuuttavana todisteena sen, että valtiomuoto pysyi – hänen mukaansa – muuttumattomana vähintään tuhannen vuoden ajan, syntyajoistaan Soloniin ja Peisistratokseen saakka. Peisistratos käytti demagogista vaikutusvaltaansa tehdäkseen itsestään yksinvaltiaan. Jos joku vastustaa puhujan esitystä liian varmana puheena kaukaisesta menneisyydestä, hän vastaa, että kyseessä on ainakin yleisesti hyväksytty käsitys (108–150).

Puhuja jatkaa toteamalla esittäneensä vanhan valtiojärjestyksen periaatteet ja siirtyy nyt niiden tuloksiin, mutta katsoo ensin tarpeelliseksi vastata mahdolliseen vastaväitteeseen. Joku saattaa nimittäin väittää, että sekä Ateenan varhaisimmat siviili- että sotilaslaitokset olisi omaksuttu Lykurgokselta. Puhuja myöntää, että samankaltaisuutta voidaan havaita, mutta korostaa, että juuri Sparta omaksui Ateenalta ajatuksen demokratiasta, jota tasapainottaa aristokraattinen periaate, sekä vaalilla täytettävistä virkoista arpomisen sijaan. Samoin Areiopagin neuvosto toimi mallina Spartan *[[gerusia]]lle* (151–154).

Siirtyessään sotataidon tarkasteluun puhuja väittää, että spartalaiset eivät harjoittaneet sitä aiemmin eivätkä taitavammin kuin ateenalaiset. Ennen kuin tämä voidaan ymmärtää oikein, on hänen mukaansa muistettava, miten sekä Ateena että Sparta suhtautuivat Hellaaseen persialaissotien jälkeen. Ne solmivat rauhan Persian kanssa ja kääntyivät toisiaan vastaan. Argos ja Theba seurasivat tätä esimerkkiä, ja näin Persiasta tuli Hellaan välimies aina puhujan omaan aikaan asti (155–160).

Puhuja muistuttaa, että ennen persialaissotia Ateenan hallitsijoilla ei ollut muuta päämäärää kuin koko kansakunnan hyvinvointi. He sovittelivat riitoja kaupunkien välillä, ajoivat barbaarit pois saarilta ja rannikoilta, jotka nämä olivat vallanneet, ja antoivat näin kreikkalaisille vaurautta ja turvallisuutta. Ateenalaisten sotilaallinen maine käy hänen mukaansa vielä selvemmin ilmi heidän puuttuessaan Adrastoksen puolesta asiaan, kun thebalaiset, säikähtäneinä heidän lähestymistään, suostuivat hautaamaan argoslaiset kaatuneet (161–174).

#### Varhaiset sodat

Viimeisenä vertailukohtana puhuja kehottaa vertaamaan Spartan varhaisia sotia Ateenan varhaisiin sotiin. Heti doorilaisvalloituksen jälkeen aristokraattinen puolue nousi Spartassa hallitsevaan asemaan ja sen sijaan, että kansalle olisi annettu osuus kansalaisoikeuksista, se sidottiin asumaan alistettuina syrjäkyliin, alttiina paitsi sotavelvollisuuksille myös mielivallalle, loukkauksille ja kuolemalle. Ateenalaisten esi-isien voitot eivät olleet tällaisia häpeällisiä alistuksia, vaan ne saavutettiin kolmessa eri sodankäynnin vaiheessa ulkomaalaisia vastaan. Yksi vaihe oli sota Kserksestä vastaan; toinen sota Aasian siirtokuntien hallinnasta, johon yksikään doorilainen ei osallistunut. Kolmannessa ja varhaisimmassa vaiheessa lyötiin vuorollaan traakialaiset, skyytit ja Eurystheus peloponnesoslaisineen; ja myöhemmin Dareioksen joukot kärsivät tappion Marathonin taistelussa. Vaikka ateenalaisten esi-isät saavuttivat näin usein voittoja, he pysyivät silti uskollisina vanhalle, lujalle luonteelleen, sillä he tiesivät, että korkein sotilastaito on mahdotonta ilman moraalista hyveellisyyttä (175–198).

### Epilogi

Puhuja siirtyy lopuksi epilogiin ja toteaa, että tässä kohdin puheen olisi luonnollisesti pitänyt päättyä. Hän selittää kuitenkin, miksi hän on pakotettu jatkamaan sitä. Teksti oli jo kirjoitettu tähän asti, ja hän tarkisti nuorten oppilaidensa kanssa. Heidän mielestään puhe tarvitsi enää päätöksen, mutta puhuja keksi pyytää eräältä ystävältä, joka oli oligarkkismielinen ja kiintynyt Spartaan, huomautuksia mahdollisista virheistä, jotka heiltä olivat jääneet huomaamatta. Ystävä saapui, kuunteli ja kiitti suurinta osaa kirjoituksesta, mutta suhtautui selvästi kielteisesti spartalaisiin kohdistettuun arvosteluun. Hänen mukaansa Hellaan tulisi olla spartalaisille kiitollinen ainakin siitä, että nämä olivat löytäneet jaloimmat käyttäytymissäännöt, joita he itse noudattivat ja opettivat muille.

Puhuja vastasi, että kaikki myöntävät hurskauden, oikeudenmukaisuuden ja harkinnan olevan parhaat elämänohjeet. Spartalaiset olivat kuitenkin asuneet Peloponnesoksella vasta noin seitsemänsataa vuotta; jos nämä säännöt olisi ensi kertaa omaksuttu Spartassa, olivatko ne siis tuntemattomia Herakleelle, Theseukselle, Minokselle, Rhadamanthykselle ja Aiakokselle? Lisäksi keksijät ovat tavallisesti keskivertoa älykkäämpiä ja sivistyneempiä, kun taas spartalaiset eivät tunne edes kirjallisuuden alkeita. Mitä heidän moraaliinsa tulee, he kouluttavat nuorison ryöstämään naapuriseutuja ja rankaisevat, jos he jäävät kiinni, mutta palkitsevat, jos eivät jää. Ystävä täsmensi tarkoittaneensa käytössäännöillä ei hurskautta tai oikeudenmukaisuutta vaan miehekästä, sotaisaa kasvatusta ja uskollisuutta yhteiselle päämäärälle. Puhuja vastasi, ettei kukaan ole yhtä moitittava kuin se, joka käyttää hyviä asioita väärin: spartalaiset käyttävät sotataitoaan ahdistellakseen muita ja yksimielisyyttään jakaakseen muut kreikkalaiset (199–228).

Puhuja kertoo vastustajansa vaienneen ja poistuneen viisaampana miehenä, koska tämä oli oppinut Delfoissa suositellun opetuksen: tuntemaan itsensä – ja Spartan. Puhuja antoi heti kirjoittaa puheen puhtaaksi. Muutamaa päivää myöhemmin häntä alkoivat kuitenkin vaivata uudet epäilykset. Hänestä tuntui, että hän oli puhunut Spartasta liian ylimielisesti ja katkerasti. Lopulta hän kutsui koolle ystäväpiirin päättämään, pitäisikö kirjoitus polttaa vai julkaista. Teksti luettiin heille ja otettiin hyvin vastaan. Kun muut keskustelivat keskenään, sama spartalaismielinen neuvonantaja puhui jälleen ja epäili, ettei puhuja ollut todellisuudessa huolissaan siitä, miten oli puhunut spartalaisista, vaan oli kutsunut heidät koolle koetellakseen heitä. Neuvonantaja arveli, että puhujan alkuperäinen aikomus oli ollut ylistää Ateenaa vertaamalla sitä edullisesti Spartaan, mutta tietoisena siitä, että puhuja oli aiemmin ollut Spartan ylistäjä, hän pelkäsi vaikuttavansa epäjohdonmukaiselta. Siksi hän antoi näennäisen moitteen sille, mikä oli todellisuudessa ylistystä.

Kun spartalaisia siis oli kutsuttu ylpeiksi, sotaisiksi ja ahneiksi, tämä voitiin tulkita myönteisesti: ylpeys liittyy jaloon mieleen, sotaisa luonne laajentaa ja suojelee omistuksia, ja valtioiden tai despoottien ahneus tuottaa tuloksia, joita koko maailma ihailee. Neuvonantaja katsoi vihjeen auttavan ymmärtäväisiä spartalaisia näkemään, että kun kun heidän sanotaan valloittaneen kaikki naapurinsa, heitä itse asiassa ylistetään, ja että Spartasta riippuvaisten liittolaisten riitojen ja verenvuodatuksen korostaminen ilmaisee Spartan itsensä vapautta samoista pahuuksista. Niinpä neuvonantaja onnitteli puhujaa siitä, että hän oli saanut molemmat kaupungit näyttämään ihailtavilta: Ateenan monien silmissä, Spartan harkitsevien silmissä. Häntä kehotettiin julkaisemaan kirjoitus ja liittämään siihen tätä keskustelua koskeva osa, jotta hän osoittaisi olevansa juhlien tavallisia kirjoittajia parempi samalla tavalla kuin Homeros oli jäljittelijöitään parempi (229–265).

Puhuja päättää kertomalla vielä teoksen syntyolosuhteista. Puhe aloitettiin hänen ollessaan 94-vuotias, ja se oli puolivälissä, kun hänet valtasi sairaus, jota vastaan hän oli kamppaillut kolme vuotta. Pitkään hän ei antanut sen keskeyttää työtään, mutta lopulta taipui, kunnes ystävät painostivat häntä olemaan jättämättä puhetta keskeneräiseksi. Hän täytti heidän toiveensa 97-vuotiaana, tilassa, jossa harvat jaksaisivat olla edes kuulijoita, saati kirjoittajia. Hän korostaa, ettei mainitse tätä saadakseen sääliä, vaan yksinkertaisesti tehdäkseen tosiasiat tunnetuiksi: kiitokseksi niille, jotka arvostavat opettavia ja taiteellisia kirjoituksia pelkkien näytösten sijaan, ja varoitukseksi niille, jotka tuomitsevat kevyesti sen, mitä eivät ymmärrä (266–272).

## Arviointia

Isokrates aloittaa *Panathenaia-puheen* toteamalla, että sekä aiheensa että tyylinsä puolesta se kuuluu toiseen luokkaan kuin ne teokset, joihin hänen parhaat vuotensa kuluivat. Nuo teokset käsittelivät ajan poliittisia kysymyksiä; tämä on puhtaasti historiallinen. Nuo toiset esittelivät taidokkaan retoriikan koko keinovalikoiman; tämä on kirjoitettu yksinkertaisella, joskin viimeistellyllä tyylillä. Hän pelkää, että *Panathenaia-puhe* saattaa vaikuttaa jonkin verran vaisulta () verrattuna sen loistaviin edeltäjiin; sitä on hänen mukaansa arvioitava sen oman erityisen tarkoituksen valossa.

### ''Panathenaia-puheen'' ja ''Juhlapuheen'' vertailu

*Panathenaia-puheen* pääaiheet sisältyvät Isokrateen *Juhlapuheen* ensimmäiseen puoliskoon. Ne ovat: 1) Ateenan varhaiset palvelukset Hellasta kohtaan siirtokuntien perustamisessa ja barbaarien torjumisessa; 2) Ateenan varhaiset sodat; 3) Ateena persialaissodissa; 4) Ateenan meri-imperiumi; sekä 5) Ateenan ja Spartan muille kreikkalaisille tekemät vääryydet.

Richard C. Jebbin mukaan kyse ei ole vain retorisesta loistosta: ajattelun terävyydessä ja täsmällisyydessä, voimassa ja rakenteen selkeydessä *Juhlapuhe* on selvästi *Panathenaia-puhetta* parempi. *Juhlapuhe* on tekijänsä laajemmista teoksista varhaisin ja paras; *Panathenaia-puhe* on myöhäisin ja sitä on luonnehdittava heikoimmaksi. Kirjoittajan tuolloisen tilan merkit – ”uupuneena sekä sairaudesta että vanhuudesta” – ovat monin paikoin ilmeiset: ne näkyvät laajassa mutta keskeneräisessä vastauksessa arvostelijoille, joka on liitetty alkuun; pitkässä Agamemnon-sivupolussa, joka päättyy tunnustukseen, ettei hän tiedä, minne on ”ajautumassa”; joidenkin kohtien epäjärjestyksestä; sekä harhailevassa epilogissa.

Puheen epilogi herättää Jebbin mukaan mielenkiintoisen kysymyksen. Isokrates näyttää itse aistineen, että hänen kiivaasti Spartaa arvostelevat kohtansa *Panathenaia-puheessa* ovat ristiriidassa hänen monien muiden kirjoitustensa yleissävyn kanssa. Mutta missä määrin hän vakavissaan tarkoitti vihjata – ikään kuin omanaan – sen näkemyksen, jonka hän antaa arvostelijansa esittää: että nämä moitteet olivat laajassa merkityksessä ylistystä, koska ylimielisyys, aggressiivisuus ja ahneus voittavat usein palkintoja, jotka herättävät ainakin rahvaanomaista ihailua? Isokrates kieltäytyy sanomasta, missä määrin hänen neuvonantajansa ehdotus osui tai ei osunut hänen omaan ajatukseensa. Jos tämä oli edes jossakin määrin oikeassa, se näyttäytyy Jebbin mielestä merkkinä siitä, että Isokrateen kekseliäisyys oli heikentynyt.

### Näkemys varhaisesta Ateenasta

*Panathenaia-puhe* sisältää, kuten edellä todettiin, vain vähän sellaista, mitä ei olisi sanottu paremmin *Juhlapuheessa*; mutta Jebb näkee siinä ainakin yhden erityisen mielenkiintoisen jakson. Kohdissa 108–154 Isokrates luonnostelee teoriansa Ateenan varhaisen valtiomuodon historiasta. Tämän teorian tunnusmerkki on, että se sivuuttaa varsinaisen oligarkkisen kauden monarkian ja demokratian välillä. Monarkiaa seuraa välittömästi demokratia, jota tosin lieventää ”parhaiden miesten” suosimisen periaate (, ”demokratia, joka on sekoittunut aristokratiaan”). Termi ”oligarkkinen”, sellaisena kuin sitä sovellettiin tämän kauden valtiomiehiin, oli pelkkää Peisistratoksen panettelua. Joustavuuden siinä, minkä merkityksen Isokrates antoi ”demokratialle”, voi havainnollistaa hänen puheensa *[[Areiopagipuhe (Isokrates)|Areiopagipuheen]]* (*Areopagitikos*) perusteella, jossa hän sanoo spartalaisten olevan parhaiten hallittuja, koska he ovat kaikkein demokraattisimpia. On kuitenkin huomionarvoista, että *Areopagitoksessa* hän ajoittaa sen vanhemman demokratian, jonka hän asettaa esikuvaksi, alkaneeksi vasta Solonin ajasta (); ehkä siksi, että tätä edeltänyt ja tässä ylistetty esisoloninen demokratia näyttäytyi hänelle käytännössä saavuttamattomana ihanteena.

## Lähteet

## Kirjallisuutta

* Isocrates: *Panathenaicus*. Teoksessa 

## Aiheesta muualla

* Ισοκράτης: *[https://el.wikisource.org/wiki/Παναθηναϊκός Παναθηναϊκός]*. Wikiaineisto. 
* Isocrates: *[https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3atext%3a1999.01.0143%3aspeech%3d12 Panathenaicus]*. Perseus. 
* Isocrates: *[https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3Atext%3A1999.01.0144%3Aspeech%3D12%3Asection%3D1 Panathenaicus]*. Perseus. 
* Isocrates: *[https://topostext.org/work/84 Panathenaicus]*. ToposText.