Saksalaisten karkotus toisen maailmansodan jälkeen

**Saksalaisten karkotus toisen maailmansodan jälkeen** tarkoittaa toisen maailmansodan myöhemmissä vaiheissa ja sodan jälkeisenä aikana tapahtunutta Itä-Euroopassa eläneiden etnisten saksalaisvähemmistöjen ja Saksan kansalaisten pakenemista ja karkottamista. Kaikkiaan karkotettuja arvioidaan olleen yli 12 miljoonaa. Karkotusten, joukkopakojen ja evakuointien yhteydessä surmansa saaneiden määrästä on vain arvioita, jotka vaihtelevat 400 000:sta kahteen miljoonaan. 

## Tausta
Ennen toista maailmansotaa etnisiä saksalaisia asui vähemmistöinä useissa Keski- ja Itä-Euroopan maissa, kuten Tšekkoslovakiassa, Jugoslaviassa, Unkarissa, Romaniassa sekä Neuvostoliitossa. Nämä saksankieliset väestöryhmät olivat syntyneet usein vuosisatoja varhempien muuttoliikkeiden tuloksena. Baltian maiden, erityisesti myöhempien Viron ja Latvian saksalaisasutuksen varhaisimmat vaiheet juontavat 1200-luvun ns. ristiretkiin. Historiallisen Böömin ja Määrin alueilla (myöhemmässä Tšekkoslovakiassa etenkin ns. sudeettialueilla) saksalaisasutus oli ollut jatkuvaa keskiajalta lähtien, ja sen roolia oli voimistanut koko alueen saksalaistuminen osana Itävallan keisarikuntaa. Nykyisen Slovakian Zipsin alueen sekä Transilvanian saksilaisasutus syntyi samoin jo keskiajalla. Myöhemmin, 1600-luvun lopulta 1700-luvun lopulle, niin kutsutut tonavanšvaabit muuttivat Saksan eri alueilta, etenkin maan länsi- ja lounaisosista, Habsburg-monarkian osmanivallasta vapautuneisiin itäosiin: Baanaattiin, Vojvodinaan, Slavoniaan ja nykyiseen Unkariin. Vanhaa saksankielistä asutusta oli ollut joillakin muillakin Habsburg-monarkiaan kuuluneilla alueilla, jotka ensimmäisen maailmansodan jälkeen liitettiin Jugoslaviaan, esimerkiksi Gottscheen (Kočevje) kielisaarekkeella nykyisessä Sloveniassa. Saksalaisia uudisasukkaita muutti myös ensimmäisestä Puolan jaosta lähtien Galitsiaan (nykyisen Puolan ja Ukrainan alueille), samoin 1700-luvulta lähtien (alkuaan Katariina Suuren kutsusta) eri puolille Venäjää.

Enimmäkseen saksalaisten asuttamia olivat myös entiseen Saksaan kuuluneet Itä-Preussi, joka toisen maailmansodan jälkeen liitettiin Neuvostoliittoon, ja Sleesia, joka liitettiin Puolaan.

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja etenkin natsien noustua Saksassa valtaan Itä-Euroopan saksalaisväestöjen asema muuttui usein vaikeammaksi. Esimerkiksi Tšekkoslovakian sudeettialueiden saksalaisiin kohdistettiin ”emämaasta” käsin voimakasta poliittista vaikuttamista, ja heidän puolueestaan tuli lopulta käytännössä natsipuolueen haaraosasto, minkä vuoksi heidät alettiin nähdä Saksan viidentenä kolonnana. Unkarissa ns. unkarilaistamispolitiikka oli jo 1800-luvulla kannustanut saksankielistä väestöä vaihtamaan nimensä ja identiteettinsä unkarilaiseksi, mutta esimerkiksi nimen vaihtamiseen painostettiin myös maailmansotien välisenä aikana. 

Toisen maailmansodan alettua ja Itä-Euroopan joutuessa natsi-Saksan hallintaan myös paikalliset saksalaisväestöt (natsiterminologiassa *Volksdeutsche*) usein houkuteltiin tai painostettiin yhteistyöhön, ja miehiä värvättiin palvelemaan Wehrmachtin tai SS:n riveissä. Esimerkiksi Unkarissa vuosina 1943–1944 Horthyn hallinto antoi Saksan asiamiesten käytännössä pakottaa unkarinsaksalaisia miehiä Waffen-SS:n palvelukseen, myös sellaisia, jotka eivät kaikki pitäneet itseään saksalaisina, eivät puhuneet saksaa eivätkä halunneet taistella vieraan vallan joukoissa.

## Ennen sodan päättymistä tapahtuneet väestönsiirrot
Stalin karkotti Volgan saksalaiset asuinalueiltaan jo sodan aikana. 

6. lokakuuta 1939 Berliinin Sportpalastissa pitämässään puheessa Hitler kehotti rajantakaisia saksalaisia kansansirpaleita palaamaan ”kotiin Valtakuntaan” *(heim ins Reich).* Hän kertoi, että Puolan sotaretken päätyttyä Euroopan kansojen asuinpaikat järjesteltäisiin uudelleen, jotta kansojen rajat olisivat siihenastista selvemmät. Tämän päämäärän toteuttamiseksi solmittiin joukko sopimuksia: mm. lokakuussa 1939 Viron ja Latvian kanssa baltiansaksalaisten palauttamisesta, Neuvostoliiton kanssa marraskuussa 1939 koskien Itä-Galitsian ja Volynian saksalaisia ja syyskuussa 1940 koskien Bessarabian ja Bukovinan saksalaisia, elokuussa 1940 Unkarin kanssa ”etnisten saksalaisten suojelemiseksi” ja lokakuussa 1940 Romanian kanssa. Vielä tammikuussa 1941 sovittiin Neuvostoliiton kanssa Viroon, Latviaan ja Liettuaan jääneiden saksalaisten muutosta (tässä toisessa aallossa päätyivät Itävaltaan liittopresidentti Alexander van der Bellenin vanhemmat), ja lokakuussa 1941 Italian kanssa solmitulla sopimuksella alettiin Slovenian Gottscheen kielisaarekkeen saksalaisia siirtää Steiermarkiin.

## Karkotukset sodan lopulla ja sodan jälkeen

Saksalaisvallan väistyessä toisen maailmansodan lopulla saksalaisväestöihin alkoi kohdistua katkeruutta ja kostoiskuja. Myös Stalin suosi hallintaansa joutuneen Itä-Euroopan maissa kansallismielistä politiikkaa, mikä merkitsi, että esimerkiksi uudelleenrakennettu Tšekkoslovakia määriteltiin tšekkien ja slovakkien kansallisvaltioksi. Saksalaisten kollektiivisesta syyllistämisestä tunnetuimpia esimerkkejä ovat ns. Benešin dekreetit, joilla Tšekkoslovakian saksalaisväestö määrättiin menettämään omaisuutensa ja kansalaisuutensa. Potsdamin huippukokouksessa kesällä 1945 voittajavallat siunasivat saksalaisväestön karkottamisen Tšekkoslovakiasta. Jo tätä ennen saksalaisväestöön kohdistui väkivaltaisuuksia, ryöstöjä, jopa suoranaisia joukkomurhia.

Jo talvella 1944–45 Itä-Euroopan saksalaisalueiden sekä Saksan valtakunnan itäisimpien osien väestöä pakeni joukoittain etenevän Puna-armeijan edeltä Saksan läntisempiin osiin. Näitä ”villejä karkotuksia” seurasivat sodan jälkeen Potsdamin huippukokouksen päätöksen mukaisesti vuosina 1945–1950 suoritetut joukkoväestönsiirrot Saksan entisistä itäosista, Puolasta, Unkarista ja Tšekkoslovakiasta. Pakolaiset sijoitettiin leireille tai hätämajoitukseen yksityishenkilöiden luokse, mikä usein synnytti harmia ja konflikteja. Vuonna 1950 laskettiin Saksan liittotasavallassa elävän 8 miljoonaa saksalaista pakolaista, DDR:ssä 4 miljoonaa.

## Jälkivaiheet

Karkotuksia ei pitkään pystytty Saksan julkisessa keskustelussa tai politiikassa käsittelemään. Sodanjälkeisinä vuosina karkotetut eivät saaneet perustaa omia etujärjestöjä tai järjestäytyä poliittisesti (tämä kielto lakkasi Saksan läntisillä miehitysalueilla vuoteen 1950 mennessä toimimasta), ja politiikassa kilpailivat keskenään haaveet paluusta menetetyille kotiseuduille ja vaatimus karkotettujen integroimisesta uuden kotiseutunsa elämään. DDR:ssä karkotuskysymys oli poliittinen tabu, minkä vuoksi sitä lännessä pidettiin esillä myös osana kylmän sodan ideologista taistelua. 1960–80-luvuilla Länsi-Saksan yhteiskunnallisen keskustelun radikalisoitumisen ja liennytyspolitiikan johdosta karkotuskeskustelussa nousi jälleen esille myös kysymys Natsi-Saksan rikosten yhteyksistä sodanjälkeiseen karkotuspolitiikkaan.

Karkotetut ja heidän jälkeläisensä ovat vuosikymmenten mittaan integroituneet ja sopeutuneet uusille asuinseuduilleen. Karkotuksia ei nykyisessä keskustelussa enää nähdä pelkästään kansallisena ”saksalaisuuden” kysymyksenä. Nykyään Saksassa toimiva Karkotettujen liitto *(Bund der Vertriebenen)* edustaa sukupolvea, joka ei itse ole kokenut karkotuksia mutta haluaa säilyttää niiden muiston ja vaalia Itä-Euroopan entisten saksalaisyhteisöjen kulttuuria ja perinteitä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla