Mesoamerikan arkaainen kausi

**Mesoamerikan arkaainen kausi** on esikolumbiaanisen Mesoamerikan arkeologinen ajanjakso, joka ajoittuu noin vuosiin 8000–2000 eaa. Arkaaisen kauden tunnuspiirteitä ovat monipuolinen kasvi- ja eläinruokavalio, työkalujen ja aseiden kehittyminen, vähittäinen siirtymä maanviljelyyn ja osittain pysyvän asutuksen synty. Kautta edelsi paleointiaanien liikkuva metsästyskulttuuri, ja sitä seurasivat muotoutumisvaiheen varhaiset maanviljelyskulttuurit.

## Arkaainen kausi

Mesoamerikan ensimmäisiä asukkaita kutsutaan paleointiaaneiksi. He olivat suurriistaa metsästäneitä metsästäjä-keräilijöitä. Meksikosta on löydetty jopa yli  vuotta vanhoja kiviaseita ja -työkaluja, mutta niiden ajoitus on epävarma. Lähes koko Amerikka oli asutettu vuoteen 9000 eaa. mennessä. 

Arkaaisen kauden tunnuspiirteitä olivat aiempaa monipuolisempi ruokavalio ja teknologinen kehitys. Paleointiaanien kaudella isot ihmisjoukot metsästivät suurriistaa. Megafaunan kadottua oli tyypillistä, että yksittäiset metsästäjät pyydystivät pieniä eläimiä käyttäen apunaan erilaisia ansoja ja loukkuja. Kerättiin myös siemeniä, hedelmiä, pähkinöitä, juuria ja mukuloita. Arkaaisella kaudella tehtiin ensimmäiset kokeilut maanviljelyn saralla, ja viljelykasvien merkitys ruokavaliossa kasvoi jatkuvasti. Keramiikkaa ei arkaaisella kaudella tunnettu.

Tärkein metsästyksessä käytetty ase oli keihäslinko eli atlatl, jolla singottiin teräväkärkinen vasama. Vasaman valmistuksessa käytettiin monia materiaaleja. Terä tehtiin puusta, kivestä tai luusta ja yhdistettiin puiseen varteen. Varren takapäässä oli usein sulkia. Liha ja nahka käsiteltiin alkeellisilla veitsillä, kirveillä ja kaapimilla. Kasvit kerättiin koreihin, verkkoihin ja kantolenkkeihin. Niiden käsittelyssä käytetiin huhmaretta sekä hierto- ja jauhinkiviä. Kankaat kudottiin käsin, eikä värttinää tai kangaspuita tunnettu. Jalkineina käytettiin usein sandaaleja.

Luotettavampi ravinnonsaanti mahdollisti yhteiskuntien monimutkaistumisen ja aiempaa pysyvämmän elämäntavan. Ihmiset vaelsivat vuodenkierron mukaan, ja heillä oli vakituisia asutuksia, joihin asetuttiin kausittain. Asumukset tehtiin luoliin tai rakennettiin itse. Rakennukset olivat yleensä hataria katoksia, mutta arkaaisen kauden lopulla alettiin rakentaa taloja. Hautalöydöt viittaavat vakiintuneisiin rituaaleihin ja uskonnollisiin oppijärjestelmiin, jotka olivat arkaaisen Amerikan kehittyneimmät.

Paikalliset perinteet erkaantuivat arkaaisella kaudella omiksi kulttuureikseen. Samalla kehittyi Mesoamerikan myöhemmän historian kannalta keskeinen jako ylä- ja alamaiden kulttuureihin.

Pleistoseenin loppu ja holoseenin alku on Pohjois-Amerikassa perinteisesti määritelty vuoteen 7000 eaa., jolloin hevoseläimet hävisivät mantereelta. Mesoamerikassa pleistoseenin lopulle ominaiset kasvillisuuden ja eläimistön muutokset voidaan kuitenkin radiohiiliajoittaa vuoteen 8750 eaa. Tuolloin ihmiset hyödynsivät jo holoseenin lajeja, jotka eivät olennaisesti poikenneet nykyajan vastineistaan. Osa arkeologeista suosii silti edelleen perinteistä ajoitusta. Vuosien 9000–7000 eaa. välinen aika voidaan nähdä siirtymänä paleointiaanien elämäntavasta arkaaiseen kulttuuriin.

Arkaainen kausi jaetaan kolmeen lyhyempään vaiheeseen. Ensimmäisessä vaiheessa (8650–5700 eaa. ± 1000 eaa.) ihmiset olivat yhä metsästäjä-keräilijöitä. Toisessa vaiheessa (5700–3800 eaa. ± 800 vuotta) alkoi orastava maatalous. Kolmannessa vaiheessa (3800 to 2600 eaa. ± 500) syntyi puolipysyvä asutus. 

## Vaiheet

### Varhaiset keräilijät (8650–5700 eaa.)

#### Yleisiä piirteitä

Arkaaisen kauden alkuvaiheet tunnetaan melko huonosti, ja arkeologiset löydöt perustuvat muutamiin avainalueisiin. Arkeologisesti voidaan erottaa korkeintaan 4–5 varhaista kulttuuriperinnettä, mutta niiden maantieteelliset rajat ovat epäselvät, ja osa niistä ulottuu Mesoamerikan ulkopuolelle Texasiin ja Costa Ricaan. Mesoamerikan kulttuurissa oli kuitenkin jo muutamia ainutlaatuisia piirteitä. Joukkohaudat, päiden irrottaminen ja aseiden laskeminen hautoihin viittaavat rituaaliseen toimintaan sekä henkimaailmaa ja kuolemanjälkeistä elämää koskeviin uskomuksiin. Myöhäisiltä paleointiaaneilta on säilynyt myös taidetta.

Kauden alussa metsästys ja keräily olivat hallitsevia elinkeinoja. Mammuttien kaatamisesta on merkkejä vielä 8000 eaa. Ilmasto oli nykyistä kylmempi, ja vuoristossa esiintyi paikallisia jäätiköitä. Tulivuoret olivat erittäin aktiivisia, ja purkauksissa suuret maa-alueet peittyivät tuhkaan. Suuret nisäkäslaumat laidunsivat viileillä, kosteilla ruohomailla, jotka muistuttivat Pohjois-Amerikan suuria tasankoja.

Ilmasto lämpeni vuoden 7000 eaa. tienoilla. Suuret nisäkäslaumat katosivat ilmastonmuutoksen ja ihmisen toiminnan seurauksena. Megafaunan kadottua metsästäjä-keräilijöiden oli pakko omaksua uusia elinkeinoja. Ihmiset alkoivat keräillä uusia ruokakasveja, kuten kurpitsaa, paprikaa, papuja ja avokadoa. Guilá Naquitzin luolasta on löydetty merkkejä metsästäjä-keräilijöistä, jotka osana vuotuista vaellustaan kasvattivat kurpitsaa jo noin 8000 eaa. Paikallisille sivilisaatioille myöhemmin keskeinen maissi syntyi luonnonkasveja risteyttämällä, mikä mahdollisesti tapahtui jo arkaaisen kauden alkuvaiheessa. Eri kurpitsalajikkeita viljeltiin Oaxacan ja Tehuacánin laaksoissa. Tehuacánissa viljeltiin myös avokadoa, paprikaa ja revonhäntää.

Väestö jakaantui vuodenajan mukaan liikkuviin ryhmiin, joiden koko vaihteli. Kuivalla kaudella metsästettiin, kalastettiin ja kerättiin simpukoita. Sadekaudella kerättiin siemeniä ja muuta kasviravintoa, ja sadekauden leirit tunnistaa huhmareista ja jauhinkivistä, joita kuivan kauden lereissä ei ollut. Paikalliset kulttuurit voidaan erottaa omaleimaisten esineittensä perusteella. Työkalut valmistettiin kivestä, puusta tai luusta. Kasvikuiduista punottiin mattoja, koreja ja verkkoja.

Arkaaisen kauden alkuun mennessä Pohjois- ja Etelä-Amerikan paleointiaaneille oli kehittynyt erilliset aineelliset kulttuurit. Pohjois-Meksikon keihäänkärjet ovat Pohjois-Amerikan paleointiaaneille ominaisia Folsom-kärkiä ja muualla Mesoamerikassa eteläamerikkalaistyylisiä kalanpyrstökärkiä. Vuoden 7000 eaa. jälkeen aseet viimeisteltiin pehmeillä kaapimilla, jolloin niistä saatiin hyvin teräviä. Laajalle levinneen Lerma-tyyppisen keihäänkärjen tyvessä oli siipimäiset ulokkeet, joiden avulla ne kiinnitettiin tukevasti keihäänvarteen. Työkalut olivat entistä monipuolisempia ja hionotekoisempia. Jauhinkivien käyttö todistaa siementen kasvavasta merkityksestä ruokavaliossa.

#### Paikalliset perinteet

Belizestä Costa Ricaan ulottuvulla alueella vallitsi Meksikonlahden rannikkoperinne. Varhaisarkaaisen kauden alussa pienet ihmisryhmät liikkuivat kuivan kauden ajan sisämaassa ja sadekaudet rannikolla. Möyhemmin asetelma kääntyi: sisämaassa kerättiin kasveja, kun taas rannat olivat kuivan ajan leirejä. Lahden rannikkokulttuurin käyttämät jauhinkivet on yhdistetty varhaiseen metsän raivaamiseen ja puutarhaviljelyyn, mutta siitepölynäytteet eivät tue oletusta. 

Santa Martan perinne Oaxacasta Hondurasin ylängöille ulottuvalla alueella oli Guilá Naquitzin luolasta tehtyjen löytöjen perusteella asutusta jo  eaa. Kuivalla kaudella asuttiin luolissa ja kostealla kaudella ulkona. Alueelta on löydetty pullokurpitsaa ja maissin siitepölyjäämiä, mikä vihjaa viljelyn alkaneen mahdollisesti jo hyvin varhain. Hautalöydöt viittaavat rituaaliperinteisiin.

El Riegon perinne vallitsi Tehuacánin laaksossa noin 8650–5700 eaa. Talvisin ryhmät asuivat lähteiden ja jokien äärellä, keväällä siirryttiin laakson keskiosiin ja kesällä kerättiin kukkuloilla kasvavia hedelmiä. Chilin, kurpitsan ja puuvillan viljely alkoi vuoden 6500 eaa. jälkeen. Ravintona käytettiin myös kaktusta, revonhäntää ja avokadoa. Kuolleet haudattiin joukkohautoihin. Mesoamerikkalaisen uskonnon piirteet alkoivat saada tunnistettavan asunsa. Tehuacánista on löydetty noin vuosiin 7000–5000 eaa. ajoitettuja todisteita ihmisuhreista ja rituaalisesta kannibalismista.

Pohjois-Meksikon Infiernillo-perinne on ajoitettu vuosien 7000 ja 6000 eaa. välille. Ravinto koostui pääosin kasveista, muiden muassa agaavesta, chilistä, pavuista ja kaktuksesta. Löydetyt kurpitsansiemenet viittaavat mahdolliseen viljelyyn. Esinelöytöihin kuuluu verkkoja, koreja ja erilaisia työkaluja, mutta jauhamisvälineitä on löydetty hyvin vähän. Infiernillo muistuttaa monin tavoin Yhdysvaltain lounaisosan varhaisia kulttuureja. 

Rannikoille syntyi äyriäisten ja simpukoiden keräilyyn perustuneita pysyviä asutuksia. Useimpien ihmisryhmien elämäntapa pysyi kaikesta huolimatta liikkuvana, mistä todistavat taivasalle perustetut leirit. Sadekaudella ihmiset kokoontuivat suuriin leireihin, jotka sijaitsivat hedelmällisissä jokilaaksoissa. Kuivalla kaudella he hajaantuivat lukuisiin pienempiin leireihin.

### Orastava maatalous (5700–3800 eaa.)

#### Ylänköalue
Orastavan maatalouden kaudella kehittyi suuri määrä paikallisia kulttuureja. Mesoamerikan ilmasto oli useita celsiusasteita nykyistä lämpimämpi. Ylä- ja alamaiden väliset kulttuurierot hahmottuivat jo selvästi. Mesoamerikan ylänköalueella viljeltiin maissia, chiliä, useita kurpitsalajeja ja ehkä myös revonhäntää. Pohjoisessa viljelyalue ulottui Tamaulipasiin ja etelässä Hondurasin ylängölle. Eteläinen viljelyalue mahdollisti Keski- ja Etelä-Amerikan viljelykasvien omaksumisen.

Tehuacánin perinne ulottui laajalle alueelle Meksikon, Tehuacánin ja Oaxacan laaksoissa. Ihmiset asuivat kevään ja kesän suurleireissä, jotka kuivalla kaudella hajaantuivat makean veden lähteiden lähellä sijainneiksi pienleireiksi. Suurleireissä asumisen jaksot pitenivät orastavan maatalouden vaiheessa, ja viljelytalous levisi alueelta toiselle. Ravinnonhankinta perustui aluksi villimaissin keräilyyn ja myöhemmin maissin ja muiden kasvien viljelyyn. Viljelty maissi syntyi kahden luonnonvaraisen kasvilajin risteymänä. Revonhäntä kesytettiin Meksikon laaksossa ja levisi sieltä muualle. Papujen ja persimonin kasvatus omaksuttiin Tehuacániin etelän trooppisilta alueilta. Meksikon laakson Zohapilcosta on löydetty noin vuoteen 5000 eaa. ajoitettu pysyvä asutus, joka sai ravintonsa joki- ja järviseudun monipuolisista ekosysteemeistä.

Tehuacánin viljelyalueen pohjoispuolella elämäntapa perustui metsästykseen ja keräilyyn. Kurpitsan, chilin, papujen ja maissin varhaisviljelyä harjoitettiin noin 4000–3250 eaa. Ihmiset kokoontuivat kausittain isoiksi ryhmiksi ja hajaantuivat taas pienemmiksi. Pohjois-Meksikossa viljelytaloutta ei harjoitettu, eikä sieltä ole myöskään löydetty merkkejä Mesoamerikalle ominaisista hautajaismenoista.

Itäisessä Oaxacan laaksossa sijaitseva Gheo-shih on Mesoamerikan ensimmäinen tunnettu esimerkki seremonia-arkkitehtuurista. Paikalta löydetty kivin rajattu ja avoimeksi raivattu alue on ajoitettu noin vuoteen 5000 eaa. Kenties sitä käytettiin tanssipihana tai pallopelin peluuseen.

Myös etelässä esiintyi isojen ja pienten ryhmien kausittaista vaihtelua. Chiapasissa, Guatemalassa ja Hondurasissa harjoitettiin ehkä alkeellista viljelyä. Länsi-Meksikon keskiarkaainen kulttuuri tunnetaan huonosti. Alueella ilmeisesti viljeltiin kurpitsaa, joka edelleen levisi pohjoiseen nykyisten Yhdysvaltojen alueelle. Eteläisimmän Mesoamerikan (Costa Rica ym.) kulttuuri poikkesi orastavista mesoamerikkalaisista perinteistä. Vielä etelämpänä Panamassa harjoitettiin kehittynyttä trooppista puutarhaviljelyä ja maataloutta.

#### Alankoalue
Mesoamerikan alankoalueilla varhaisesta maanviljelystä on hyvin vähän todisteita, vaikka Pohjois- ja Etelä-Amerikan välisellä kannaksella maanviljelyä harjoitettiin jo laajalti. Alankoalueen keskiarkaaiset kulttuurit tunnetaan huonosti.

Jukatanin niemimaalta Hondurasiin ulottunut Belizen perinne kokoontui sadekausiksi sisämaan suuriin leireihin, jotka mahdollisesti harjoittivat alkeellista viljelyä. Kuivan kauden ajaksi hajaannuttiin pieniin ryhmiin rannikolle ja jokien varsiin. Sadekaudella ravinto hankittiin pääosin villisiementen keruulla ja kuivakaudella kalastuksella. Metsästysvälineitä on löydetty vain vähän. Kulttuuri on ajoitettu vuosiin 5000–3800 eaa.

Tabascon ja Veracruzin Palma Sola -perinnettä ei ole tarkoin ajoitettu. Kaikki kohteet on löydetty rannikon läheltä, mikä viittaa merelliseen ravinnonsaantiin. Usein obsidiaanista valmistetut kivityökalut olivat karkeaa tekoa, eikä niitä yleensä hiottu. Maissin viljelystä on viitteitä 5. vuosituhannelta, mutta nämä löydöt ovat kiistanalaisia, sillä maataloudesta ja metsien raivaamisesta on vahvoja todisteita vasta vuoden 3000 eaa. tienoilla.

Nayaritin alueen Tyynenmeren rannikon arkaainen perinne tunnetaan hyvin heikosti. Väestön suuruudesta ei ole edes summittaisia arvioita, eikä tiedetä, oliko elämäntapa liikkuva vai asuivatko ihmiset pysyvissä kylissä. Tärkeimmät asuinpaikat sijaitsivat rannikolla, mistä tehtiin satunnaisia retkiä sisämaahan. Rannikon arkaainen perinne sai elantonsa todennäköisesti merestä.

### Pysyvät asutuskeskukset (3800–2600 eaa.)

#### Ensimmäiset maatalousyhteiskunnat
Arkaaisen kauden lopulla syntyi entistä useampia paikallisia perinteitä, ja Mesoamerikan kulttuuri hahmottui entistä omintakeisempana. Viljelyä harjoitettiin koko Mesoamerikan alueella. Suuria kyliä ei vielä syntynyt, eikä kyliin rakennettu monumentaaliarkkitehtuuria. Myöskään työnjaosta tai perinnöllisistä yhteiskuntaluokista ei ole viitteitä. Puuvilla, kurpitsa (*[[Cucurbita mixta]]*) ja tarhapapu domestikoitiin 3000 eaa. mennessä. Ruokavalion muuttuessa kehitettiin parempia mortteleita ja jauhinkiviä, joiden muoto alkoi vakiintua.

Nayaritin ja Guerreron rannikolta on löydetty ympärivuotisia asutuksia ja maissin jauhamisessa käytettyjä kiviä, jotka on ajoitettu noin vuoteen 3000 eaa. tai hieman sitä myöhäisempään aikaan. Meksikon etelärannikon jokien suiden lähistöltä on löydetty esikeraamisia simpukoiden keräyspaikkoja. Esinelöytöjä sen sijaan on hyvin vähän, mikä viittaa väestön saaneen elantonsa merestä.

Meksikonlahden rannikon Veracruzista Tecolutlajoen varrelta on löydetty palaneita lattioita ja punottujen saviseinien jäänteitä. Paikalla muinoin sijainnut iso kylä on ajoitettu noin vuosiin 3300–2500 eaa. Meksikon koillisrannikon asutus perustui meren antimiin, eikä viljelystä ole paljoakaan todisteita. Tabascon alueelta on löydetty pienten kylien, kivestä ja simpukankuoresta tehtyjen työkalujen sekä maissin siitepölyn jäänteitä. Korut ja koriste-esineet sekä mahdolliset joukkohaudat viittaavat rituaalien syntyyn. Tabascon myöhäisarkaainen kulttuuri sijaitsi La Ventan lähellä ja saattoi enteillä olmeekkien kulttuuria.

Jukatanin, Belizen, Hondurasin ja Guatemalan Progreso-perinne harjoitti maissin, maniokin ja poutahedelmän viljelyä noin 3635–3360 alkaen. Kivityökalut olivat monipuolisia ja taitavasti työstettyjä. Alueelta löydetty pyramidi lienee vasta keraamiselta kaudelta, mutta se on toisinaan ajoitettu jo arkaaiselle kaudelle.

Keski-Meksikon ylänköalueen Tehuacánissa ja Zohapilcossa oli pysyvää asutusta. Osa väestöstä asui keskuksissa vain väliaikaisesti ja irtautui joskus pienemmiksi ryhmiksi kuivakauden erikoistöihin. Viljelykasveja olivat kurpitsa, revonhäntä, persimon, avokado, pavut, chili ja luumut. Kivestä valmistettiin työkaluja ja kulhoja. Veitsien valmistukseen käytettiin obsidiaania. Punomalla tehtiin koreja, mattoja ja verkkoja. Alueella on viitteitä seremoniallisesta toiminnasta. Tehuacánissa rakennettiin taloja noin vuonna 3000 eaa.

Myös Hidalgossa ja Querétarossa valmistettiin korkeatasoisia työkaluja. Asutus oli kausiluontoista, ja elinkeinona harjoitettiin sekä metsästystä että viljelyä. Alueelta tunnetaan sekä ihmisten että koirien hautoja. Koillisella ylänköalueella metsästys oli pääasiallinen elinkeino, jota täydennettiin maissin, papujen ja kurpitsan alkeellisella viljelyllä. Haudoista on löydetty ihmisuhreja. Eteläisellä ylänköalueella kivityökalut olivat yksinkertaisia.

Guatemalassa pysyvä asutus painottui aluksi suistojen ja mangroverämeiden läheisyyteen. Vanhin tunnettu on Tyynenmeren rannikon Tecojate, missä ihmisasutus on voitu radiohiiliajoittaa vuoteen 1700 eaa. Samoilta seuduilta on löydetty Guatemalan vanhin keramiikka. Asutusten sijainti lajistoltaan rikkaiden vesistöjen lähettyvillä viittaa siihen, että metsästyksellä ja keräilyllä oli edelleen suuri merkitys ravinnon hankkimisessa.

#### Muutokset syyt ja seuraukset
Maatalouden yleistyessä ihminen muokkasi ympäristöään ennennäkemättömässä mitassa. Kotieläimillä oli pieni merkitys, ja arkaaisen kauden ainoa varmuudella kesytetty eläin oli koira. Todennäköisesti myös kalkkunan, hunajamehiläisen (''Melipona beecheii'') ja papukaijojen kesyttäminen alkoi arkaaisen kauden lopulla. Keramiikan valmistus alkoi Ecuadorissa ja Kolumbiassa noin 4000 eaa., mistä se levisi Tehuacánin laaksoon vuoteen 2300 eaa. mennessä.

Pysyvään maatalouteen tuskin tietoisesti pyrittiin. Ihmisten suhde ympäröivään luontoon muuttui asteittain, eikä siirtymän syitä kunnolla tunneta. Pysyvä asutus ei ehdottomasti vaadi ruokakasvien viljelyä, ja esimerkiksi Mesoamerikassa ensimmäiset pysyvät kylät elättivät itsensä merenelävien keräilyllä. Metsästäjä-keräilijät yleensä ymmärtävät kasvien elinkaarta varsin hyvin, joten viljely olisi periaatteessa ollut mahdollista jo huomattavasti aiemmin. Kehityksen taustalla oli todennäköisesti monenlaisia tekijöitä: yhteiskunnalliset muutokset, jääkauden megafaunan häviäminen ja muut ravinnon saatavuutta heikentäneet ekologiset muutokset.

Yhteiskunnallisista syistä useimmin mainittu on väestönkasvu, jonka seurauksena metsästys ja keräily eivät enää riittäneet ruokkimaan kaikkia. Oaxacassa tai Tehuacánissa ei kuitenkaan ole merkkejä huomattavasta väestönkasvusta orastavan maatalouden kaudella. Huomattavaa väestönkasvua esiintyi aikana, jolloin maataloutta enenevässä määrin jo harjoitettiin. Pysyvät kylät ja riippuvuus viljelykasveista kehittyivät vuorovaikutuksessa.

Kun metsästäjä-keräilijät puuttuivat luonnonkasvien kasvukiertoon, ihmisille edulliset mutaatiot yleistyivät. Kasvit saattoivat esimerkiksi tuottaa isompia ja runsaslukuisempia hedelmiä ja siemeniä, ne sopeutuivat uusiin ilmasto- ja maaperäolosuhteisiin, tai niiden siemenet eivät kypsyessään pudonneet tai levinneet tuuleen. Myrkyllisiä kasveja jalostettiin syömäkelpoisiksi, ja viljelykasvien syömäkelvottomat osat muuttuivat ihmisravinnoksi soveltuvammiksi. Lopulta kasvit kadottivat kykynsä lisääntyä ja levittää siemeniään ilman ihmisen apua, jolloin syntyi kesyjä lajikkeita. Arkaaisen kauden päättyessä Mesoamerikassa viljeltiin ainakin maissia, agaavea, *[[Opuntiat|nopal]]*-kaktusta, *[[Acrocomia aculeata|coyol]]*-palmua, maniokkia, tomaattia, chiliä, ja luumua sekä valkoista ja mustaa sapotillaa. Kasvit domestikoitiin paikallisesti, ja vähitellen ne levisivät koko Mesoamerikkaan.

Pysyvä asuminen johti paikalliskulttuurien voimakkaaseen erottautumiseen. Nykyisten Yhdysvaltain lounaisosien ja Meksikon luoteisosien kuivilla alueilla viljely ei ollut mahdollista, joten metsästys- ja keräilykulttuuri jatkui vielä tuhansia vuosia. Maanviljely alkoi levittäytyä alueelle vasta noin 500 eaa. Länsi-Yhdysvaltain sisämaassa ja Pohjois-Meksikossa kehittyivät vähitellen anasazien, hohokamien ja mogollónien viljely- ja kaupunkikulttuurit. Etelä-Meksikossa ja Keski-Amerikassa alkoi ottaa hahmoaan Mesoamerikan sivilisaatio. 

Viljelijäkansoille siirtymä päätoimiseen maatalouteen merkitsi aluksi jyrkkää elintason laskua. Ihmiset joutuivat työskentelemään enemmän saadakseen saman määrän ruokaa. Viljelykasvit olivat lisäksi alttiita sään vaihteluille. Viljelykasvien rajallinen valikoima teki ravinnosta yksipuolista, mikä johti puutostiloihin. Aiempien tasa-arvoisten yhteisöjen tilalle syntyi hierarkkisia yhteiskuntia. Kulttuurinen kehitys oli nopeaa vuodesta 1500 eaa. alkaen: syntyi kaupunkeja, järjestäytyneitä kultteja ja valtiomaista hallintoa. Meksikon korkeakulttuurin perustan loivat olmeekit. Samaan aikaan myös Andeilla koettiin nopea muutos, kun Chavínin kulttuuri levittäytyi laajoille alueille.

## Vaihtoehtoiset periodijaot

### Tehuacánin laakson kronologia
Richard MacNeish on esittänyt vaihtoehtoisen periodisaation, joka perustuu Tehuacánin laakson arkeologiaan:

# Ajuereado-kausi (–7600 eaa.)
# El Riego -kausi (7000–5000 eaa.)
# Coxcatlan-kausi (5000–3400 eaa.)
# Abejas-kausi (3400–2300 eaa.)
# Olmeekit (2500–300 eaa.)
Ajuereado-vaiheessa paleointiaanit metsästivät lehdenmuotoisilla veitsillä hevosia, antilooppeja ja kauriita. Heidän työkalunsa liittyivät lähinnä teurastukseen ja nahkurintöihin. Kasvien hyödyntämisestä on vaiheen alussa on vain vähän viitteitä. Laakson väestö oli jakaantunut pieniin ryhmiin, jotka elättivät itsensä metsästyksellä ja joiden elämäntapa oli liikkuva. Vuoden 8000 eaa. tienoilla megafauna kuoli sukupuuttoon ja kasviravinnon merkitys kasvoi.

El Riego -vaiheessa ihmiset kokoontuivat sadekauden alkaessa suuriin yhteisleireihin, joista kuivakauden alkaessa hajaannuttiin pienempiin leireihin. Suurleirit perustettiin hedelmällisiin jokilaaksoihin. Kauriinmetsästys oli tärkeä elinkeino varsinkin kuivakaudella. Ravintoa saatiin myös pienistä riistaeläimistä, joita pyydettiin ansoilla, sekä villisiementen ja kaktuksenlehtien keräilystä. Kurpitsan, revonhännän, paprikan ja avokadon viljelyssä tehtiin ensimmäisiä kokeiluja.

Coxcatlán-vaiheessa ihmiset edelleen asuivat isoissa sadekauden leireissä ja pienemmissä kuivakauden leireissä. Ruokavalio koostui villeistä ja puolikesyistä kasveista sekä pienriistasta. Maissinviljely ja pienimuotoinen puutarhaviljely alkoivat.

Abejas-kaudella Tehuacániin perustettiin ensimmäiset puolipysyvät kylät, joiden asukkaat rakensivat kuoppataloja. Uusia ruokakasveja alettiin viljellä, mahdollisesti myös puuvillaa. Obsidiaanista valmistetiin pitkiä kiviteriä. Viljelykasvien osuus kaikesta ravinnosta oli noin neljäsosa.

Viimeinen kausi vastaa varhaista ja keskistä muotoutumisvaihetta. Olmeekkien kulttuurivaikutus levisi kaikkialle Mesoamerikkaan ja muodosti varhaisen sivilisaation perustan.

### Meksikon esikeraaminen kausi

Amerikan esihistorian maanviljelyä edeltävää ajanjaksoa kutsutaan liittiseksi eli esikeraamiseksi kaudeksi. Esikeraamisen kauden alkuvaihe vastaa paleointiaaneja ja myöhäisvaihe arkaaista kautta. José Luis Lorenzo ja Lorena Mirambell jakavat Meksikon varhaisen kivikauden kahteen jaksoon, joista jälkimmäinen jakautuu vielä kahteen alajaksoon:

* Arkeoliittinen kausi (– eaa.)
* Kenoliittinen kausi (–5000 eaa.)
** Alempi kenoliittikausi (–7000 eaa.)
** Ylempi kenoliittikausi (7000–5000 eaa.)
* Protoneoliittinen kausi (5000–2500 eaa.)

Arkeoliittinen kausi ajoittuu pleistoseenikauden lopulle. Noin  eaa. Meksikon asukkaat alkoivat valmistaa parempia kivityökaluja, minkä Lorenzo ja Mirambell määrittelevät kenoliittisen kauden tunnuspiirteeksi. Ylemmällä kenoliittikaudella kivityökalut olivat entistäkin hienotekoisempia ja monipuolisempia. Protoneoliittisella kaudella syntyivät ensimmäiset maanviljelyä harjoittaneet pysyvät asutukset. Metsästykseen ja keräilyyn perustunut paleointiaanien elämäntapa päättyi.

## Lähteet
* 
* 
* 
* 
* Zeitlin, Robert N. & Zeitlin, Judith Francis: ”The Paleoindian and Archaic Cultures of Mesoamerica”. Teoksessa 

### Viitteet