Sielun syntymisestä Timaioksessa

**Sielun syntymisestä ''Timaioksessa*** (; ) on [[Plutarkhos|Plutarkhoksen]] *Moralia*-kokoelmaan (kirja XIII, 70) kuuluva tutkielma, joka käsittelee nimensä mukaisesti [[Platon]]in *Timaios*-dialogin kuvausta [[Platonin teoria sielusta|sielun]] synnystä.

== Historia ==

Plutarkhos kirjoitti *Moralian* tutkielmat ensimmäisen vuosisadan lopulla ja 100-luvun alkupuolella. Tutkielma *Sielun syntymisestä Timaioksessa* on Plutarkhoksen keskeisimpiä [[metafysiikka|metafysiikan]] alan kirjoituksia. Se keskittyy suhteellisen lyhyeen *Timaioksen* tekstikohtaan, kohtaan 35a1–36b5, jossa kuvataan, kuinka [[demiurgi]] loi (maailman)sielun eri aineksista ja osista eri suhteiden mukaan. Plutarkhos oli aiheesta hyvin kiinnostunut, ja *Timaios* toimi yleisestikin koko hänen [[platonismi]]nsa keskeisenä lähteenä. Tutkielmassa Plutarkhos osoittaa tuntevansa myös [[pythagoralaisuus|pythagoralaisuutta]].

*Moralia*-kokoelmaan kuuluu myös tutkielman tiivistelmä nimeltä *Tiivistelmä ”Sielun syntymisestä Timaioksessa”* (, lat. *Epitome/Compendium libri de animae procreatione in Timaeo*) (kirja XIII, 71).

== Sisältö ==

Tutkielman alussa Plutarkhos lainaa Platonin tekstin, ja sen jälkeen esittää [[Platonin Akatemia|Vanhaa Akatemiaa]] edustaneitten [[Ksenokrates|Ksenokrateen]] ja [[Krantor]]in näkemykset, joissa Platonia tulkitaan [[allegoria|allegorisesti]]. Hän käsittelee myös [[Eudoros Aleksandrialainen|Eudoroksen]] näkemyksiä. Plutarkhos asettaa Ksenokrateen ja Krantorin näkemykset toisiaan vastaan ja esittää sen jälkeen oman näkemyksensä eräänlaisena kompromissina. Oman tulkintansa Plutarkhos sanoo olevan kirjaimellinen.

Plutarkhos ottaa lähtökohdakseen sen, että jumala on hyvä, eikä näin ollen voi luoda mitään pahaa. Siksi maailmassa olevan pahan täytyy tulla jostakin jumalan ulkopuolisesta. Tämä pahan alkuperä ei voi olla [[aine]], koska se on määrittämätöntä ja vailla kaikkea kausaalisuutta. Siksi täytyy olla olemassa joku kolmas, jumalalle vastaan hangoitteleva tekijä. Tämä on jotakin epäjärjestyksessä olevaa ja irrationaalista, joka liikuttaa ainetta. Koska sielu on kaiken liikkeen perimmäinen syy, tämän kolmannen tekijän tulee olla sielu, joka on vailla järjestystä ja rationaalisuutta. Jumala siis loi maailman käyttäen valmiina ollutta järjestäytymätöntä ainetta sekä valmiina ollutta järjestäytymätöntä ja epärationaalista sielua. Aineen suhteen jumala erotti siitä [[klassiset alkuaineet|neljä alkuainetta]], kun taas sielun suhteen jumala sääteli sen epärationaaliset liikkeet ja muun toiminnan.

Maailman luomisessa oli näin kaksi vaihetta, [[kosmos]]ta edeltänyt [[kaaos|kaoottinen]] vaihe ja järjestäytyneen kaikkeuden eli kosmoksen vaihe. Kosmosta edeltänyt sielu toimi välittäjänä määräämättömän aineen ja Platonin liikkumattomien muotojen eli [[ideaoppi|ideoiden]] välillä. Se kykeni siirtämään aineettoman maailman muodot aineelliseen maailmaan, mikä teki aineellisen maailman kohteista havaittavia. Tällaisen sielun järjelliset kyvyt olivat kuitenkin passiiviset, joten se ei voinut luoda maailmaa itsekseen; kykyjensä aktivoitumiseksi se tarvitsi jumalan väliintulon. Näin sielu kääntyi kohti jumalaa ja siitä tuli järjellinen maailmansielu, joka oli ikuisessa kiertoliikkeessä.

== Lähteet ==



== Kirjallisuutta ==
=== Käännöksiä ja tekstilaitoksia ===

* Plutarch: *On the Generation of the Soul in the Timaeus*. Teoksessa  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
* Plutarch: *Epitome of ”On the Generation of the Soul in the Timaeus”*. Teoksessa  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.

=== Muuta kirjallisuutta ===

* 
* 
* 

== Aiheesta muualla ==

* Plutarch: *De animae procreatione in Timaeo*. Perseus. 
* Plutarch: *De animae procreatione in Timaeo''. Perseus.