Schleswigin kansanäänestys

**Schleswigin kansanäänestys 1920** (saks. *Volksabstimmung in Schleswig, Plebiszit in Schleswig,* tansk. *folkeafstemning i Slesvig*) oli kansanäänestys, jolla 10. helmikuuta ja 14. maaliskuuta 1920 ratkaistiin Saksan ja Tanskan välinen, Schleswigiä eli Etelä-Jyllantia koskenut rajakiista. Sen tuloksena historiallisen Schleswigin herttuakunnan pohjoisosa siirtyi Saksalta Tanskalle ja raja asettui nykyiselle kohdalleen. Se oli historian ensimmäinen kansanäänestys, joka toteutettiin kansainvälisen elimen valvonnassa.

## Historiallinen tausta
Schleswigin eteläraja oli määritelty ensi kertaa vuonna 811 Tanskan kuninkaan Hemmingin ja Kaarle Suuren kesken. Raja, joka oli samalla tuolloisen Tanskan valtakunnan eteläraja, kulki Pohjanmereen virtaavaa Eiderjokea ja Kielin luoteispuolella Itämereen laskevaa Levensauta myöten. Raja säilyi yli tuhannen vuoden ajan hallinnollisena rajana, mutta ei estänyt väestön ja vaikutteiden liikkeitä, ja alueen eteläosassa sekä kaupungeissa alasaksan kieli sai vahvan jalansijan. Schleswigiä hallitsivat aluksi Tanskan kuninkaan asettamat jaarlit ja Tanskan kuningashuoneen jäsenet, mutta 1300-luvulta lähtien alue läänitettiin Holsteinin kreiville. Saksalaisvaikutus voimistui, ja alue sai vähitellen eräänlaisen erikoisaseman Tanskan kuningaskunnan ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan välillä.

Ruotsin jouduttua tappiolle suuressa Pohjan sodassa Tanska sai vuonna 1713 haltuunsa Ruotsin kanssa liittoutuneen Gottorpin herttuan alueet Schleswigissä. 4. syyskuuta 1721 Tanskan kuningas Schleswigin herttuana otti säätyjen suostumuksella hallintaansa koko Schleswigin, ja 1773 Tanska ja Venäjä (jonka tsaari Pietari III oli entinen Holstein-Gottorpin herttua) solmivat vaihtokauppasopimuksen, jolla myös Holsteinin herttuan maat siirtyivät Tanskan kuninkaan hallintaan. 

Tanskan valtaan päätyi näin runsaasti saksalaisväestöä, jonka parissa alkoi 1800-luvulla voimistua kansallistunne sekä ns. schleswig-holsteinilainen liike, joka korosti Schleswigin ja vanhaan Saksan valtakuntaan kuuluneen Holsteinin historiallista yhteyttä. ”Hulluna vuonna” 1848 Kööpenhaminassa 21. maaliskuuta nimitetty uusi hallitus päätti liittää Schleswigin kokonaan Tanskaan, Kielissä taas maaliskuun 24:nnen vastaisena yönä perustettiin väliaikainen hallitus, joka halusi liittää Schleswigin Holsteiniin siten, että molemmat pyrkisivät yhdistymään Saksan valtioon. Seurasi kolmivuotinen ns. ensimmäinen Saksan–Tanskan sota, jonka päätteeksi rajat jäivät ennalleen mutta tanskalaistamispolitiikka voimistui.

Kytemään jäänyt kiista leimahti uudelleen 1863 Tanskan uuden, poliittisesti kokemattoman kuninkaan Kristian IX:n allekirjoitettua uuden perustuslain, jossa vuoden 1852 rauhansopimuksen vastaisesti Schleswigiä pyrittiin integroimaan tiukemmin Tanskan yhteyteen. Kun Tanska luottaen Euroopan suurvaltojen apuun kieltäytyi peruuttamasta lakia, Preussin ja Itävallan joukot miehitettyään Holsteinin ja Lauenburgin ylittivät Eiderjoen 1. helmikuuta 1864. Toinen Saksan–Tanskan sota päättyi Wienissä kesällä 1864 solmittuun rauhaan, jossa Tanska joutui luopumaan koko Schleswigistä, Holsteinista ja Lauenburgista.

Holsteinin herttuakunta joutui 1864 Itävallalle, mutta tämä hallinnollisesti hankala tilanne laukesi Preussin–Itävallan sodan myötä 1866, ilman että alueella olisi käyty taisteluja. 12. tammikuuta 1867 Vilhelm I julisti Schleswig-Holsteinin liitetyksi maakuntana Preussiin. Preussin hallinto salli uusille tanskalaisille alamaisilleen jossain määrin oman kielen käytön mutta kielsi tiukasti Tanskan valtioon liittyvän poliittisen toiminnan. Preussin–Itävallan sodan päättäneessä Prahan rauhansopimuksessa 1866 Itävallan keisari oli asettanut Holsteinista ja Schleswigistä luopumisen ehdoksi, että Schleswigin pohjoisosien asukkaat saisivat, jos ”vapaalla äänestyksellä ilmaisisivat” tämän toiveen, liittyä Tanskaan. Tämän pykälän poistamisesta keisari Vilhelm kuitenkin sopi Itävallan kanssa 1878.

Ensimmäiseen maailmansotaan saakka Tanska noudatti tiukkaa ja varovaista puolueettomuuspolitiikkaa. Preussin Schleswigissä taas saksalaistamispolitiikan ohella nähtiin myös tanskalaisen aktivismin nousua: perustettiin tanskankielisiä kieli- ja kouluseuroja, urheiluseuroja ja naisyhdistyksiä. Toisaalta monet schleswigiläiset omaksuivat kaksikielisen ja ylirajaisen ”schleswigiläisen” identiteetin. Vuodesta 1888 lähtien Preussin kieli- ja kansallisuuspolitiikka vähemmistöjä kohtaan kiristyi huomattavasti, esimerkiksi kouluissa sallittiin tanskankielistä opetusta enää vain neljän viikoittaisen uskonnontunnin verran. Tanskalaiset reagoivat kokoontumisrajoituksiin perustamalla omia seurantaloja, ja maaseudulla tanskalaista aktivismia tukivat monet varakkaat, taloudellisesti riippumattomat ja vaikutusvaltaiset tilalliset. Kun vuonna 1914 Schleswig-Holsteinissa vietettiin saksalais-kansallismielisessä hengessä ”vapauttamisen” 50-vuotisjuhlaa, oli samalla ilmeistä, että saksalaistamispolitiikka oli epäonnistunut ja tanskalaisvähemmistö onnistunut pitämään puolensa.

## Rauhanneuvottelut ja kansanäänestyksen valmistelu
Ensimmäinen maailmansota sai Schleswigin tanskalaismieliset taas toivomaan muutosta vuoden 1864 rajoihin. Sodan aikana myös useat rauhanaktivistit eri puolilla maailmaa nostivat esille ajatuksen siitä, että pysyvän rauhan takaisi vain rajojen vetäminen paikallisten väestöjen toiveiden mukaan ja kansanäänestyksen perusteella. Hans Peter Hanssen-Nørremølle (H. P. Hanssen), yksi schleswigintanskalaisen liikkeen johtohahmoista, luonnosteli jo lokakuussa 1918 yhdessä tanskalaisten poliitikkokollegojensa kanssa uutta rajalinjaa ja rajanvetoa kansanäänestyksen perusteella. Tanskalaiset ehdottivat neuvottelujen lähtökohdaksi ns. Clausen-linjaa, joka perustui tanskalaisen historiantutkijan Hans Victor Clausenin tutkimuksiin kielestä ja väestön historiasta. Aloite rajaneuvotteluista Tanskan ja Saksan kesken kariutui kuitenkin Britannian vastustukseen. Tässä vaiheessa oli jo selvää, että voittajavallat eivät halunneet Saksan käyvän rajoistaan naapuriensa kanssa kahdenvälisiä neuvotteluja, vaan niistä päätettäisiin osana rauhanneuvotteluja voittajavaltioiden kanssa.

Versaillesin rauhanneuvotteluissa Saksan valtuuskunta allekirjoitti 28. kesäkuuta 1919 sopimuksen, jolla Saksa luopui Elsass-Lothringenista ja joistakin itäisistä alueista, ja muilla raja-alueilla järjestettäisiin rajan määrittämiseksi kansanäänestykset. Tanska ei ollut rauhanneuvotteluihin varsinaisesti osallisena, mutta sen edustajat pyrkivät ja pääsivät tuomaan kannanottonsa ”Schleswigin kysymykseen”. Kysymyksen käsittely delegoitiin edelleen ns. Belgian-Tanskan komissiolle, joka oli jo nimitetty selvittämään Belgian kysymyksiä. Komissiota johti ranskalainen diplomaatti André Tardieu, ja lisäksi siihen kuuluivat Ranskan, Britannian, Yhdysvaltain, Italian ja Japanin edustajat. 

Neuvonantajiksi saapui paikalle muutamia Tanskan parlamentin ja talouselämän sekä Schleswigin tanskalaisten edustajia, evästyksenään Tanskan hallitukselta kolme vaatimusta: (1) Pohjois-Schleswigissä olisi mahdollisimman nopeasti järjestettävä kansanäänestys liittymisestä Tanskaan, (2) Keski-Schleswigissä, Flensburg mukaan lukien, pitäisi väestön sitä toivoessa järjestää alueittain kansanäänestys Tanskaan liittymisestä, (3) äänestyksen vapauden turvaamiseksi olisi Saksan armeija poistettava alueelta ja se asetettava kansainvälisen komission valvontaan. Tanskan kansalliskonservatiivit olivat tyytymättömiä tähän vaatimuslistaan, joka loukkasi Schleswigin yhtenäisyyttä, ja vaativat kansanäänestystä ulotettavaksi Schleswigin eteläosaan asti. Myös Saksasta käsin yritettiin komissioon vaikuttaa. ”Saksalainen valiokunta” *(Deutscher Ausschuss)* muodosti tammikuussa 1919 oman asiantuntijakomission, jota johti pohjoisschleswigiläinen Johannes Tiedje, mutta sen kannanottoja ei kuultu, ei myöskään Saksan hallituksen. Voittajavallat halusivat ensin valmistella sopimusluonnoksen, ennen kuin Saksa saisi ottaa siihen kantaa.

Helmikuussa 1919 työnsä aloittanut Belgian-Tanskan komissio joutui toteamaan, että Tanskan vaatimukset olivat sangen maltilliset siihen nähden, että koko rauhanneuvotteluprosessin tarkoituksena oli rangaista sotaan syyllisinä pidettyjä keskusvaltoja ja että Euroopan suurvallat olivat vuonna 1864 jättäneet Tanskan pulaan. Siksi komissio ei halunnut tyytyä kuulemaan pelkästään Tanskan hallitusta. Sosiaaliliberaali hallitus halusi jättää saksalaisenemmistöisen Flensburgin kaupungin ensimmäisen äänestysvyöhykkeen ulkopuolelle, koska suuren saksalaisvähemmistön muodostuminen Tanskan alueelle ei myöskään ollut toivottavaa. Tanskan kansalliskonservatiivit sitä vastoin katsoivat, että määrätietoisella kieli- ja kulttuuripolitiikalla myös Schleswigin eteläisempien osien asukkaat voitaisiin käännyttää tanskalaismielisiksi. He myös näkivät tilanteessa sen vaaran, että eteläisemmän Schleswigin tanskalaismieliset eivät ympäristön saksalaisten painostuksesta uskaltaisi ilmaista kantaansa. Tämän takia komissio lopulta päätti, että myös eteläisemmän Schleswigin kansanäänestyksestä määrättäisiin jo rauhansopimuksessa ja äänestysalue ulotettaisiin pitkälle etelään, idässä Schleswigin kaupungin eteläpuolelta Schleijoen suulta Hollingstedtin ja Husumin kautta länteen Nordstrandin, Süderoogin ja Südfallin saariin asti. 

Kun äänestysvyöhykkeistä oli päätetty, komissio päätti, että rajan siirtämiseen riittäisi kansanäänestyksessä yksinkertainen enemmistö, ja äänestykset suoritettaisiin eri vyöhykkeillä pohjoisesta lähtien portaittain useamman kuukauden välein. Saksalaiset viranomaiset ja armeija poistettaisiin alueelta, ja sitä valvoisi erillisin poliisivaltuuksin kansainvälinen valvontakomissio. Komission ehdotus nostatti kritiikkiä ja epäilyksiä useilla tahoilla. Erityisesti äänestysalueen ulottaminen kauas eteläiseen Schleswigiin huolestutti paitsi saksalaisia myös Tanskan hallitusta, jonka vaatimukset olivat olleet paljon maltillisemmat, sekä neuvotteluissa Schleswigin tanskalaisia edustanutta H. P. Hanssenia. Pelättiin, että saksalaiset äänestäisivät Tanskaan kuulumisen puolesta vain pelastuakseen sodanjälkeisen Saksan kaoottisilta oloilta ja että Tanska näin saisi suuren saksalaisvähemmistön, joka muodostaisi turvallisuusriskin. Schleswigin kysymys jäi lopulta rauhanneuvotteluissa suurempien ja vakavampien kysymysten, etenkin Saksalle langetettujen ankarien korvausvaatimusten varjoon, ja komission ehdotus hyväksyttiin vain muutamin muutoksin. Eteläisimmästä ”3. äänestysvyöhykkeestä” luovuttiin brittien ja amerikkalaisten vaatimuksesta, ja saksalaiset hallintoviranomaisetkin saisivat jäädä paikoilleen.

Kansanäänestystä valmisteltaessa saksalaismieliset keskittivät voimansa Flensburgiin, jossa saksalaisenemmistö arvioitiin riittävän voimakkaaksi. Siellä sijaitsi ”Saksalaisen valiokunnan” vaalityön keskus. Myös tanskalaismieliset tekivät vaalityötä Flensburgista käsin. Molemmin puolin pyrittiin ennalta kirjaamaan ja mobilisoimaan mahdollisimman paljon äänestäjiä, ja tärkeää oli myös saada sotavankileireillä olleet alueen asukkaat kotiutetuiksi ennen kansanäänestystä. Ranskan tosin väitetään pyrkineen järjestelemään sotavankien kotiuttamista niin, että palaamaan päästettäisiin etusijalla tanskalaismieliset schleswigiläiset. 23. joulukuuta tanskalainen laiva ”Kong Haakon” saapui Flensburgiin tuomaan avustuksia ruokapulasta kärsivälle väestölle. Laivalle oli luvatta tullut mukaan tanskalaisia kansalliskonservatiiveja, jotka Flensburgissa nousivat maihin, minkä johdosta laivan lähdön yhteydessä 1. tammikuuta 1920 syntyi kahakkaa. Kansanäänestysvuosi 1920 alkoi nyrkkitappelulla. Muuten vaalitaistelu sujui suhteellisen rauhallisesti ilman väkivaltaisia yhteenottoja.

## Äänestys

10. helmikuuta 1920 suoritettiin kansanäänestys pohjoisella vyöhykkeellä ns. Clausen-linjan pohjoispuolella. Tämä linja kulki Tønderin etelä- ja Flensburgin pohjoispuolelta. Vaikka Flensburg oli alueen historiallinen keskus, se jätettiin vyöhykkeen ulkopuolelle, jotta äänestys päättyisi Tanskan eduksi. 112 515 äänioikeutettua oli kutsuttu äänestämään, ja vaalipiirinsä vaalihuoneistossa he saisivat kuoren sekä siihen pantavaksi joko Tanskaa tai Saksaa edustavan vaalilipun. 11 115 jätti äänestämättä, 25 329 äänesti Saksan, 75 431 Tanskan puolesta, 640 ääntä hylättiin.

Ensimmäisen äänestysvyöhykkeen äänestystulos oli siis odotusten mukaisesti selkeästi Tanskan kannalla, mutta paikallistasolla oli poikkeuksia. Etenkin Tønderin kaupungissa 76,5 % ja Højerissä (Hoyer) 72,6 % äänestäjistä oli Saksan puolella. Tämän johdosta saksalainen historioitsija Johannes Tiedje esitti Clausen-linjalle vaihtoehtoa, jonka mukaan pohjoisen ja eteläisen vyöhykkeen rajalla Tønderin ympäristössä ja Flensburgin pohjoispuolella sijaitsevat alueet (ns. Tiedje-vyöhyke) voisivat jäädä Saksaan. Ehdotus ei kuitenkaan saanut tukea.  

Toisella vyöhykkeellä, johon kuuluivat Glücksburg, Flensburg, Niebüll, Sylt, Föhr ja Amrum, äänestyksen olisi pitänyt tapahtua neljä viikkoa myöhemmin, mutta tanskalaisten pyynnöstä sitä lykättiin muutamia päiviä, 14:nteen maaliskuuta. Vaikka varsinaisilta väkivaltaisuuksilta edelleenkin vältyttiin, tunnelmat olivat kireät, ja saksalaisten taholla valvontakomissiota ja ranskalaisia miehitysjoukkoja syytettiin vaalitaistelun häiritsemisestä. Jännitteitä synnyttivät myös uutiset Berliinissä tapahtuneesta vallankaappausyrityksestä (ns. Kapp-Putsch), jonka lopputulos oli äänestyspäivänä vielä epäselvä. Tulokset selvisivät jo iltaan mennessä: yhteensä 71 094 äänioikeutetusta selkeä enemmistö, 51 724, oli äänestänyt Saksaan kuulumisen puolesta. Föhrin saaren länsiosien friisiläisalueilla oli yllättäen tanskalaismielinen puoli saanut niukan enemmistön, noin 55 % äänistä.

Äänestystulos nostatti protesteja molemmilla puolilla. Saksalaiset olivat jo ensimmäisen vyöhykkeen äänestyksen jälkeen toimittaneet ns. Tiedje-linjaa koskevan korjausehdotuksensa kansainväliselle komissiolle, jonka brittiläinen edustaja suhtautui myötätuntoisesti mutta neuvoteltuaan hallituksensa kanssa ilmoitti, että rauhansopimuksen ehdot eivät mahdollista rajalinjan siirtämistä. Tanskan nationalistien puolestaan oli mahdotonta hyväksyä Flensburgin ja Keski-Schleswigin menetystä.  29. maaliskuuta konservatiivit onnistuivat kuningas Kristian X:n tuella kaatamaan pääministeri Zahlen sosiaaliliberaalin hallituksen. Kuningas nimitti uusia vaaleja valmistelemaan väliaikaisen hallituksen, jonka toivottiin haastavan äänestystuloksen ja järjestävän ellei Keski-Schleswigiä takaisin Tanskalle niin ainakin Flensburgin kansainväliseksi ”vapaakaupungiksi” Danzigin tapaan. Tästä syntynyt ”pääsiäiskriisi”, jossa ammattiyhdistykset uhkasivat yleislakolla, päättyi lopulta kuninkaan antaessa periksi ja erottaessa väliaikaisen pääministerin. Tämä jäi myös viimeiseksi kerraksi, kun Tanskan kuningas yritti uhmata parlamentin enemmistöä.

Kuultuaan molempia osapuolia kansainvälinen komissio toimitti ratkaisuehdotuksensa Pariisiin 22. huhtikuuta. Komission sisällä oli erimielisyyksiä: Britannian ja Ruotsin edustajat ehdottivat rajaksi äänestysvyöhykkeiden välistä Clausen-linjaa, Ranskan ja Norjan edustajat olisivat luovuttaneet Tanskalle tämän lisäksi neljä kuntaa linjan eteläpuolelta. Samaan aikaan Tanskassa aloitettiin jo pohjoisen vyöhykkeen haltuunotto, josta ”jälleenyhdistymisestä” (tansk. *Genforeningen*) vastaavaksi ministeriksi nimitetty H. P. Hanssen oli jo alkanut neuvotella Saksan hallituksen kanssa. Lopullinen päätös syntyi Pariisissa 28. huhtikuuta: Tanskan ja Saksan rajaksi jäi Clausen-linja. Saksan, Tanskan ja voittajavaltojen välinen sopimus allekirjoitettiin Pariisissa 15. kesäkuuta 1920.

## Rajanvedon jälkeen

Tanskassa ”Jälleenyhdistymistä”, joka osui kansallisen historian merkkipäivään, Valdemarinpäivään – 15. kesäkuuta 1219 oli Valdemar II voittanut pakanalliset virolaiset nykyisen Tallinnan luona ja tarun mukaan saanut Tanskan lipun suoraan taivaasta – juhlistettiin innolla. 10. heinäkuuta 1920 Kristian X ylitti Schleswigin historiallisen pohjoisrajan ratsastaen valkoisella hevosella (tämä oli tietoinen viittaus 1800-luvulta tunnettuun ennustukseen, jonka mukaan valkoisella hevosella ratsastava kuningas tekisi Etelä-Jyllannista jälleen tanskalaisen), ja 11. heinäkuuta entisen Dybbølin taistelupaikan luona, missä muutamaa vuotta varhemmin oli vietetty Preussin voiton 50-vuotisjuhlaa, kuningas otti Tanskan lipun vastaan vuoden 1864 sodan veteraanilta. Lukuisille paikkakunnille pystytettiin ”Jälleenyhdistymisen” muistomerkkejä. Juhlariemun varjoon jäivät aluksi ongelmat, joita entisen yhtenäisen talousalueen jakautuminen aiheutti.

1920-luvulla Tanskan saksalaisvähemmistö pastori Johannes Schmidt-Wodderin johdolla, joka oli Tanskan valtiopäivillä ainoa saksalainen edustaja, tavoitteli vielä Pohjois-Schleswigin paluuta Saksalle. Toisen maailmansodan jälkeen Tanskan saksalaiset ovat luopuneet tästä vaatimuksesta ja katsovat kuuluvansa Tanskan valtioon.

Tanskan ja Saksan raja-alue vähemmistöineen (Tanskan saksalais- ja Saksan tanskalaisvähemmistö) on vuonna 2018 otettu Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luetteloon. Saksan puolella Schleswig-Holsteinin pohjoisosassa tanskalaisvähemmistöön lukeutuu noin 50 000 ihmistä, Tanskan saksalaisvähemmistöön kuuluu noin 15 000.

## Lähteet