Ensimmäinen filippolaispuhe

**Ensimmäinen filippolaispuhe** (; ) on Demostheneen kirjoittama puhe, joka pidettiin Ateenan kansankokouksessa vuonna 351 eaa. Se on ensimmäinen Demostheneen niin kutsutuista filippolaispuheista, jotka oli suunnattu Makedonian Filippos II:sta ja tämän laajentumispolitiikkaa vastaan. Puheen numero Demostheneen puheiden joukossa on 4.

## Historia

Filippos II:n Makedonian voiman kasvun alkuvaiheessa, vuosina 351–340 eaa., Demosthenes oli oppositiossa Ateenan valtaapitävää puoluekuntaa vastaan. Tämän vaiheen alkuun sijoittuvat eräät hänen kuuluisimmista puheistaan, *Ensimmäinen filippolaispuhe* ja kolme olyntholaispuhetta (351–349 eaa.). Tuolloin ateenalaiset eivät vielä olleet ymmärtäneet Makedonian nousun merkitystä. Oli kulunut vain kahdeksan vuotta siitä, kun Filippos oli noussut valtaistuimelle ja aloittanut suuren työn: valtakuntansa eri osien yhdistämisen pitkän sisällissodan jälkeen, kansallistunteen vahvistamisen ja armeijan luomisen. 

Filippos oli saavuttanut uskomattomia voittoja muutamassa vuodessa. Yhdistämällä voimaa ja petosta hän oli saanut haltuunsa Amfipoliin ja Pydnan vuonna 357 eaa. Seuraavana vuonna hän sai haltuunsa Pangaion-vuoren kultakaivokset, jotka toivat hänelle ehtymättömän vaurauden ja mahdollistivat kunnianhimoisempien suunnitelmien laatimisen. Tämä oli tärkeä käännekohta hänen urallaan: nyt lahjonta, johon hän turvautui paljon ja josta hänet tunnettiin, voitiin ottaa käyttöön laajassa mittakaavassa.

Demostheneen varhaisissa puheissa Filippos mainitaan vain harvoin, koska häntä ei selvästikään vielä pidetä vakavana uhkana Ateenalle. Puheessa *[[Leptinestä vastaan]]* (384 eaa.) hänet mainitaan ohimennen; puheessa *[[Aristokratesta vastaan]]* hänen roolinsa on suurempi, mutta sävy on lähes halveksiva: ”Tiedättehän ketä tarkoitan, tämän Makedonian Filippoksen” (), kuten hänet esitellään. Häntä pidetään vihollisena, mutta hänet rinnastetaan muihin barbaarihallitsijoihin, kuten Traakian Kersoblepteehen.

Filippokselle ei kuitenkaan riittänyt, että hän liitti valtaansa kaupunkeja ja alueita, jotka olivat tärkeitä Ateenalle – Amfipolis, Pydna, Poteidaia, Methone ja osa Traakiasta. Hän sekaantui Thessalian asioihin, mikä toi uhan lähemmäksi Ateenaa (353 eaa.). Vuonna 352 eaa. hän aikoi kulkea joukkoineen Thermopylain läpi ja osallistua pyhään sotaan Fokista vastaan, mutta Ateena puuttui tähän ensi kertaa ja pysäytti hänen etenemisensä.

Tämän yhden päättäväisen toimenpiteen jälkeen ateenalaiset, huolimatta Filippoksen uudistuneesta toiminnasta Traakiassa ja Propontiksella, vajosivat jälleen apaattiseen välinpitämättömyyteen, josta Demosthenes yritti turhaan heitä herättää, ensimmäisenä *Ensimmäisellä filippolaispuheellaan*. Puhe ei saavuttanut toivottua vaikutusta. Myös sitä seuranneet olyntholaispuheet jäivät tehottomiksi.

Dionysios Halikarnassoslainen katsoi, että puhe olisi jakautunut kahteen erilliseen puheeseen, mutta nykytutkijat eivät ole jakaneet tätä näkemystä.

## Sisältö

Demosthenes aloittaa puheensa toteamalla, että koska kyseessä ei ole uusi aihe vaan sellainen, jota on käsitelty ennenkin, hän katsoo oikeudekseen puhua ensimmäisenä. Hän arvostelee edellisten neuvojen tehottomuutta ja katsoo, että tilanteen kurjuus johtuu nimenomaan siitä, ettei kansa ole hoitanut velvollisuuksiaan. Tämä, hän painottaa, tarjoaa myös toivoa: jos toiminta paranee, myös tilanne voi parantua.

Puhuja muistuttaa Ateenan aiemmasta ylevästä asenteesta ja rohkeudesta sodassa Spartaa vastaan, huolimatta sen voimasta:

Nyt taas Filippos menestyy Demostheneen mielestä, koska Ateena on välinpitämätön. Hän korostaa, että aiempien linnoitusten ja liittolaisten menetys ei ole peruuttamaton — Filipposkin saavutti voittonsa siksi, että hän toimi, kun Ateena viivytteli. Pidättäytyminen toimista ja toisten varaan laskeminen ovat Demostheneen mukaan vieneet Ateenalta sen asemat, ja hän vetoaa siihen, että kansalaiset jälleen luottaisivat itseensä ja uhraisivat sekä rahaa että palveluksia isänmaan puolesta.

Demosthenes huomauttaa, ettei Filippos ole voittamaton, vaan hänelläkin on vihollisia ja kateellisia liittolaistensa joukossa. Nämä eivät kuitenkaan nouse häntä vastaan, koska Ateenan passiivisuus ei anna heille toivoa:

Filippos ei lepää saavutuksissaan vaan jatkaa valloituksiaan, samalla kun Ateena viivyttelee. Puhuja esittää, että suurin häpeä on siinä, että makedonialainen hallitsee helleenien asioita samalla kun vapaa Ateena ei toimi. Hän huomauttaa sarkastisesti, että jos kansa odottaa uutisia, tässä on jo yllin kyllin: ateenalaiset alistuvat ulkopuolisen komentoon:

Puhuja siirtyy sitten konkreettisiin neuvoihin sodan johdosta. Hän vaatii määrätietoista ja pysyvää sotavoimaa, ei pelkkiä paperilla päätettyjä palkka-armeijoita, joista kansankokous tapaa äänestää välittämättä siitä, oliko niitä edes mahdollista koota – esimerkiksi kymmentä- tai kahtakymmentätuhatta palkkasoturia. Hän ehdottaa 50 sotalaivan varustamista, maavoimien muodostamista kahdesta tuhannesta miehestä (joista osa kansalaisia) ja ratsuväen vahvistamista; rahaa, jolla sekä maa- että merivoimat maksetaan – tämä oli asia, jonka kansankokous usein unohti – sekä ateenalaista kenraalia, johon sotilaat voivat luottaa.

Armeijan tuli olla riittävän pieni ollakseen liikuteltava ja ylläpidettävissä, mutta tarpeeksi suuri häiritsemään vihollista sissihyökkäyksin. Kansalaisten läsnäolo armeijassa on välttämätöntä, jotta kuria voidaan valvoa ja jotta sotatoimet todella palvelisivat Ateenan etua. Hän viittaa aikaisempiin menestyksiin, jolloin kansalaiset olivat itse mukana armeijassa, ja muistuttaa, että nykyiset pelkät palkkasoturit ovat lähinnä taistelleet Ateenan liittolaisia vastaan tai karanneet muualle etsimään parempaa palkkaa. Lopuksi hän kysyy suoraan: ollaanko Ateenassa sodassa vai ei? Jos ollaan, tulee toimia sen mukaisesti.

Demosthenes jatkaa puhettaan arvostelemalla Ateenan käytännön sodanjohtoa. Hän huomauttaa, että kansa valitsee kenraalit ja upseerit enemmän juhlakulkueiden järjestämistä kuin sodanjohtoa silmällä pitäen. Tämä on hänen mukaansa osoitus siitä, kuinka irrallaan ateenalainen sotakoneisto on todellisesta toiminnasta. Sotilasjohtajien tulisi olla ateenalaisia ja toimia armeijan mukana, ei kaukana juhlatehtävissä tai erillään vastuusta.

Puhuja siirtyy talouskysymyksiin ja esittää yksityiskohtaisen suunnitelman sotaretken rahoituksesta. Hän arvioi kulut ja esittää, että perustoimeentulon tarjoaminen riittää, sillä armeija voi hankkia loput tarpeensa sodankäynnin tuotolla, vahingoittamatta liittolaisia. Hän ilmoittaa olevansa valmis lähtemään itse mukaan todistamaan väitteensä. Tämän jälkeen hän vetoaa siihen, että Ateenan tulee lopettaa tyhjät puheet ja siirtyä käytännön tekoihin: sotaa ei voiteta päätöslauselmilla vaan aseilla.

Demosthenes painottaa pitkäjänteisyyden merkitystä. Hän huomauttaa, että Filippos hyödyntää tuulia ja vuodenaikoja, ja siksi Ateenan täytyy ylläpitää pysyvää armeijaa eikä luottaa yksittäisiin retkiin. Hän esittää tukikohdiksi Aigeianmeren saaria, kuten Lemnosta ja Skiathosta, joista käsin armeija voi estää Makedonian satamien käytön. Pysyvä läsnäolo estäisi vihollisen vapaan liikkeen ja mahdollistaisi tehokkaan vastahyökkäyksen.

Lopuksi Demosthenes käy suorasanaiseen hyökkäykseen passiivisuutta vastaan. Hän kritisoi byrokraattista viivyttelyä, jota ei sovelleta esimerkiksi suuriin juhliin kuten Panathenaiaan, mutta joka aina hidastaa sotilaallista valmistautumista. Siksi Ateenan toimet ovat aina myöhässä. Puhuja esittää, että kansalaisten tulee osallistua itse sotiin ja valvoa johtajiensa toimintaa paikan päällä. Nykytilanne, jossa kenraalit välttelevät taistelua mutta joutuvat kotona toistuvasti oikeuden eteen, on hänestä häpeällinen.

Demosthenes päättää puheensa voimakkaalla vetoomuksella. Hän kehottaa ateenalaisia hylkäämään huhupuheet Filippos Makedonialaisen aikeista ja keskittymään siihen, mikä on varmaa: Filippos on vihollinen, joka uhkaa Ateenan vapautta. Jos Ateena ei kohtaa häntä nyt hänen omalla maaperällään, se joutuu myöhemmin taistelemaan omalla maaperällään. Puhuja vakuuttaa, ettei hän ole pyrkinyt miellyttämään, vaan puhumaan totta — ja toivoo, että se politiikka, joka palvelee yhteistä hyvää, voittaisi.

## Arviointia

J. F. Dobsonin mukaan *Ensimmäisen filippolaispuheen* kieli osoittaa, että Demosthenes ymmärsi täysin tilanteen vakavuuden ja sen välittömän vaaran, johon hänen maanmiehensä välinpitämättömyydellään itsensä altistivat. Hän halusi heidän ymmärtävän, että vaikka tilanne ei ollut vielä toivoton, se voisi muuttua sellaiseksi, jos toimettomuus jatkuu, kun taas määrätietoinen toiminta voisi vielä pelastaa Ateenan:

Puhujan antamat neuvot voi nähdä varsin maltillisina ja järkevinä. Demosthenes tiesi todennäköisesti mistä puhui sanoessaan, että hänen ehdottamansa sotajoukko olisi vielä tuossa vaiheessa riittänyt. Päättäväinen hyökkäys Filipposta vastaan sellaisella joukolla olisi hyvinkin voinut elvyttää ne viholliset, joita hän ei ollut vielä täysin kukistanut.

## Lähteet

## Kirjallisuutta

* Demosthenes: *Philippic 1*. Teoksessa 

## Aiheesta muualla

* Δημοσθένης: *[https://el.wikisource.org/wiki/Φιλιππικός_Α' Φιλιππικός Α']*. Wikiaineisto. 
* Demosthenes: *[https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3Atext%3A1999.01.0070%3Aspeech%3D4 Philippic 1]*. Perseus. 
* Demosthenes: *[https://www.perseus.tufts.edu/hopper/text?doc=Perseus%3Atext%3A1999.01.0069%3Aspeech%3D4%3Asection%3D1 Philippic 1]*. Perseus. 
* Demosthenes: *[https://topostext.org/work/404 Philippic 1]*. ToposText.