Elokuvakerronta

**Elokuvakerronta** on tapa, jolla tarina välittyy katsojalle, halliten kuka tietää mitä ja milloin.

## Tiedon jakautuminen ja katsojan kokemus
Elokuvakerronta ohjaa tarinan välittymistä katsojalle määrittelemällä, kuka tietää mitä ja milloin. Jos katsoja tietää vähemmän kuin hahmot, syntyy yllätyksiä, kun taas tieto hahmoa uhkaavasta vaarasta, kuten piilotetusta pommista, luo jännitystä. *[[Sysmäläinen (elokuva)|Sysmäläisessä]]* katsoja tietää hahmon olevan nainen, toisin kuin elokuvan Arvid-hahmo, mikä tekee kohtauksesta humoristisen ja ironisen, korostaen Arvidin naiiviutta ja toisen hahmon oveluutta. *[[Me tulemme taas]]* -elokuvassa Ollin paljastuminen insinööriksi muuttaa hahmojen välisiä suhteita, mutta vihjeet aiemmin voivat vähentää katsojan yllätystä.

## Elokuvien lopetukset ja sarjojen dynamiikka
Usein elokuvat päättyvät ratkaisemalla tarinan kysymykset, mutta avoimet lopetukset jättävät tilaa pohdinnalle tai vihjaavat jatko-osista. Elokuvasarjoissa, kuten *[[Harry Potter (elokuvasarja)|Harry Potter]]* tai *[[Taru sormusten herrasta (elokuvatrilogia)|Taru sormusten herrasta]]*, yksittäiset osat jättävät konflikteja auki, kun taas sarjan lopetus, kuten sormuksen tuhoutuminen, tarjoaa päätöksen. Jatko-osia ennakoivat keskeneräiset juonikuviot, ja sarjan päättyminen näkyy hahmojen kaarien sulkeutumisena.

## Kerronnan tukielementit
Kerrontaa vahvistavat tarinan esittely, käännekohdat ja hahmot, jotka luovat emotionaalisen yhteyden katsojaan. Lajityyppi ohjaa tyylin, ja visuaaliset sekä äänelliset keinot, kuten lavastus ja musiikki, tukevat tunnelmaa. *[[Komisario Palmun erehdys (elokuva)|Komisario Palmun erehdyksessä]]* kerronta pitää katsojan jännityksessä, kun Palmu tietää enemmän, paljastaen käänteitä vähitellen.

## Subjektiivinen otos
Subjektiivinen otos näyttää, mitä elokuvan hahmo ajattelee ja tuntee. Niitä on viisi tyyppiä: POV-otos (hahmon näkökulma), takauma (menneisyys), mielikuva, fantasia ja objektiivisen subjektivisointi (tavallinen kuva, joka tuntuu hahmon näkökulmalta). Pelkkä subjektiivinen otos ei riitä, vaan elokuva tarvitsee myös muita keinoja, jotta katsoja tuntee hahmon tunteet. Myös tavalliset kuvat voivat auttaa samaistumaan hahmoon. Kaikki elokuvan kuvat ovat jollain tavalla subjektiivisia. Katsoja samaistuu hahmoon, jos tämä tuntuu tutulta tai siinä on piirteitä, joita katsoja toivoo itselleen. POV-otos laittaa katsojan hahmon saappaisiin, mutta hahmon ulkonäkö ja teot ovat myös tärkeitä. Subjektiiviset ja tavalliset otokset yhdessä tekevät kokemuksesta vahvimman.

## Epälineaarinen elokuvakerronta
Epälineaarinen elokuvakerronta esittää tapahtumat muussa kuin kronologisessa järjestyksessä, esimerkiksi aloittaen keskeltä tai lopusta, ja voi haarautua useisiin tarinoihin. Tavoitteena on merkityksellinen rakenne, ei satunnainen sekavuus. Se haastaa katsojan aktiiviseen tulkintaan ja palkitsee, kun kokonaisuus avautuu, kuten David Lynchin *Mulholland Drivessa*.

Toisin kuin lineaariset takaumat, epälineaarisuus luo uudenlaisen ajallisen ja tilallisen rakenteen, muistuttaen unen logiikkaa. Vahva teema ja kehystarina antavat sille rakenteen. Montaasi on keskeinen: kuvien, kohtausten ja tarinoiden yhdistelmät synnyttävät katsojan mielessä uusia merkityksiä.

Perinteiseen Aristoteleen draamakaareen verrattuna epälineaarisuus tarjoaa moniulotteisuutta ja kompleksisuutta, jossa elementit kytkeytyvät hienovaraisesti. Se luo unenomaisuutta, symboliikkaa ja syvällisiä teemoja, kutsuen katsojaa osallistumaan tarinan rakentamiseen aktiivisesti.

## Subliminaalinen elokuvakerronta
Subliminaalisessa elokuvakerronnassa hyödynnetään lyhyitä, alitajuisesti havaittavia kuvia (1/24 sekuntia). James M. Vicaryn 1950-luvulla väittämä Coca-Cola- ja popcorn-mainosten myyntivaikutus elokuvassa *[[Rakkauden huviretki]]* osoittautui liioitelluksi, mutta herätti kohun ja johti tekniikan kieltämiseen monissa maissa. 

Subliminaaleja on käytetty esimerkiksi propagandassa (*[[Wise Quacking Duck]]*, 1943), kauhuelokuvissa (*[[Psycho-Rama]]*, 1958–1959) ja taiteellisissa teoksissa, kuten Hitchcockin *[[Psyko (vuoden 1960 elokuva)|Psyko]]* (1960, pääkalloefekti) ja Friedkinin *[[Manaaja (elokuva)|Manaaja]]* (1974, demonin kasvot). Avantgardeelokuvat, kuten *[[Flicker]]* (1966), perustuvat vahvasti subliminaaleihin. Vaikka tutkimukset kyseenalaistavat niiden tehon, ne heijastavat teemoja, kuten seksiä ja kuolemaa. Nykyään tuotesijoittelu on korvannut subliminaalisen mainonnan.

## Lähteet