Marie Sophie Hingst

**Marie Sophie Hingst** (20. lokakuuta 1987 – 17. heinäkuuta 2019) oli saksalainen historioitsija ja bloggaaja, joka väitti valheellisesti polveutuvansa holokaustiselviytyjistä. Hän syntyi Wittenbergissä protestanttiseen perheeseen, mutta sepitti itselleen juutalaisen taustan ja lähetti Yad Vashemin viralliselle holokaustin muistomerkille asiakirjoja 22:sta olemattomasta sukulaisesta, joita hän väitti holokaustin uhreiksi.

Hingst piti blogia "Read On, My Dear, Read On", jossa hän kirjoitti väitetystä juutalaisesta taustastaan ja identiteetistään sekä kokemuksistaan saksalaisena Irlannissa, jonne hän muutti vuonna 2013. Blogilla oli satojatuhansia lukijoita, ja hänet palkittiin "Vuoden bloggaajana" vuonna 2017 Die Goldenen Blogger -palkinnolla.

Elämänsä aikana Hingst väärensi suuren osan taustastaan, yhteyksistään ja saavutuksistaan. Hän väitti olevansa seksuaalikasvatuksen asiantuntija, perustaneensa sairaalan New Delhiin ja työskennelleensä seksuaalikasvatuksen parissa pakolaisten kanssa Saksassa. Hingst käytti näitä tekaistuja meriittejä saadakseen palkintoja ja tunnustusta; bloggaajapalkinnon lisäksi hän kirjoitti *[[Die Zeit]]* -lehteen, oli yksi vuoden 2017 Financial Times Future of Europe -projektin voittajista ja sai arvostettuja asemia juutalaisyhteisöissä ympäri Eurooppaa.

Kesäkuussa 2019 ''Der Spiegelin'' toimittaja Martin Doerry paljasti historioitsijoiden ja arkistojen tuella Hingstin väitteet valheellisiksi. Saksalainen media kritisoi häntä voimakkaasti, mikä johti hänen maineensa romahtamiseen. Kuukautta paljastuksen jälkeen Hingst teki itsemurhan, 31-vuotiaana.

Hingstin huijaus ja kuolema herättivät laajaa huomiota Euroopassa. Saksalaisessa ja irlantilaisessa mediassa tapauksesta uutisoitiin eri sävyin: saksalaiset korostivat aiheen äärimmäistä herkkyyttä ja kysyivät, miksei häntä pysäytetty aiemmin, kun taas irlantilaiset mediat surivat hänen mielenterveyttään ja syyttivät Doerryä siitä, ettei hän ottanut huomioon Hingstin haavoittuvuutta.

Hingstiä verrattiin muihin paljastuneisiin huijareihin, kuten Anna Delveyyn ja Rachel Dolezaliin. Erityisesti hänen ja Dolezalin välinen samankaltaisuus – molemmat väittivät kuuluvansa etnisesti syrjittyihin ryhmiin – herätti keskustelua identiteettipolitiikan roolista vastaavissa tapauksissa.

## Der Spiegelin paljastus

Lukijat alkoivat epäillä Hingstin blogipostauksia, sillä ne sisälsivät ristiriitaisuuksia. Vuonna 2018 historioitsija Gabriele Bergner tutki Hingstin väitteitä yhdessä lakimiehen, arkistonhoitajan ja sukututkijan kanssa. Joulukuussa hän otti yhteyttä *Der Spiegelin* toimittajaan Martin Doerryyn, sillä hän epäili Hingstin vääristelevän taustaansa.

Doerry valittiin tehtävään, koska hänen isoäitinsä Lilli Jahn oli murhattu Auschwitzissa, ja hänellä oli kokemusta samankaltaisista tapauksista — hän oli aiemmin ollut mukana paljastamassa Wolfgang Seibertin, Pinnebergin juutalaisyhteisön johtajan, huijauksen. Vuoden 2019 alkupuoliskolla Bergnerin, Doerryn ja Stralsundin kaupunginarkiston tekemät tutkimukset osoittivat, että Hingstin väitteet holokaustiselviytyjien jälkeläisyydestä olivat valheellisia.

Kesäkuussa 2019 Doerry julkaisi artikkelin "The Historian Who Invented 22 Holocaust Victims" (Historioitsija, joka keksi 22 holokaustin uhria) *Der Spiegelin* verkkosivuilla, sekä saksaksi että englanniksi. Artikkelissa esitettiin todisteet siitä, että Hingst oli sepittänyt juutalaisen taustansa, lääkärintyönsä Intiassa ja työnsä pakolaisten seksuaalikasvatuksessa.

Useat saksankieliset mediat tarttuivat aiheeseen: *[[Der Tagesspiegel]]* vertasi häntä venäläis-amerikkalaiseen huijariin Anna Delveyyn, ja *[[Neue Zürcher Zeitung]]* käsitteli tapauksen vaikutuksia toimitusten uskottavuuteen, huomauttaen että Hingst oli julkaissut *Die Zeit* -lehdessä ja viitaten siihen, että *Der Spiegel* itse oli juuri vuotta aiemmin joutunut huijatuksi toimittaja Claas Relotiuksen toimesta.

Hingst poisti bloginsa ja palkkasi asianajajan, joka kommentoi medialle, että Read On, My Dear, Read On "sisälsi merkittävän määrän taiteellista vapautta". Trinity Collegen opiskelijalehden *The University Timesin* haastattelussa Hingst "kiisti jyrkästi kaikki syytökset" ja väitti, ettei ollut "koskaan väärentänyt mitään".

*Die Zeit* poisti hänen artikkelinsa, ja myös muut tahot kuten Südwestrundfunk ja Deutschlandfunk Nova vetivät tukensa häneltä. Hänelle myönnetty Goldenen Blogger -palkinto otettiin takaisin.

*Der Spiegelin* artikkelin julkaisun jälkeen ''The Irish Timesin'' toimittaja Derek Scally haastatteli Hingstiä aikeenaan kirjoittaa artikkeli hänestä. Hän tapasi Hingstin henkisesti järkyttyneenä ja vaikeuksissa kansainvälisen mediahuomion keskellä. Hän kuvaili tätä "levottomaksi ja haavoittuneeksi, mutta älykkääksi ja jopa humoristiseksi". Hingst sanoi artikkelin aiheuttaneen hänelle syvää tuskaa ja kertoi tuntevansa olonsa "elävältä nyljetyksi", mutta piti kiinni taustasta ja saavutuksista, joita hän oli blogissaan esittänyt – todisteista huolimatta.

Scally kertoi työnantajalleen ja Doerrylle, että ei halunnut kirjoittaa juttua *The Irish Timesiin*, koska pelkäsi sen vaarantavan Hingstin mielenterveyden ja epäili, että saattaisi olla viimeinen, joka näkee hänet elossa.

"Ilman varoitusta hän otti taskustaan keinonahkaisen lompakon, avasi sen ja ojensi minulle jotain. Avasin sen: keltainen kangastähti, jossa luki keskellä 'Jude' – yksi niistä merkeistä, joita juutalaiset joutuivat käyttämään Nürnbergin lakien aikana.

'Tämä tähti ja rikkinäiset silmälasit olivat kaikki, mitä [isoäidilläni] oli jäljellä Auschwitzin jälkeen', hän sanoi hiljaa. 'Koske siihen ja kysy uudelleen, lavastanko asioita. Tätä sinä teet minulle, pakotat minut sanomaan näin.'

Tunsin hänen katsovan minua, odottavan reaktiota. Ajattelin ensin holokaustia – ja sitten eBayta. Mutta pidin ilmeeni neutraalina ja ojensin tähden takaisin."

Derek Scally, The Irish Times

Viikkoja kuoleman jälkeen Scally julkaisi *The Irish Timesissa* artikkelin haastattelustaan sekä keskusteluistaan Hingstin äidin, Cornelian, kanssa. Cornelia kuvaili tytärtään: "hänellä oli monta todellisuutta, ja minulla on pääsy vain yhteen niistä".

## Identiteetti

Hingstin väitteiden identiteettipoliittinen ulottuvuus on ollut keskustelun aiheena. Lehdessä *[[Die Welt]]* kirjoittanut Anne Waak vertasi Hingstiä Rachel Dolezaliin, aktivistiin, joka väitti valheellisesti olevansa afroamerikkalaistaustainen. Waakin mukaan molempien naisten huijaukset edustivat essentialistista ymmärrystä syyllisyydestä ja uhrina olemisesta. Esittäytymällä marginalisoitujen ryhmien jäseninä Hingst ja Dolezal pystyivät esiintymään ”aitoina” syrjinnän asiantuntijoina ja saivat osakseen kulttuurista uskottavuutta, jota he eivät olisi muuten identiteettipolitiikan puitteissa saaneet.

Myös historioitsija Avner Ofrath vertasi Hingstiä ja Dolezalia, kutsuen Hingstin kertomusta "kliseillä kyllästetyksi ja perustavanlaatuisesti ristiriitaiseksi", mikä hänen mukaansa viittasi siihen, että Hingstiä ei aidosti kiinnostanut juutalaisena oleminen.

Micha Brumlik, holokaustin historian ja vaikutusten tutkimukseen keskittyvän Fritz Bauer -instituutin entinen johtaja, vertasi Hingstin tapausta holokaustin aikaisiin huijareihin, jotka olivat väittäneet olevansa selviytyjiä. Hänen mukaansa Hingstin tapauksessa ei voitu puhua henkilökohtaisista syyllisyyden tai vastuun tunteista, koska hän ei ollut elänyt kyseisenä aikana; sen sijaan hän pyrki pakenemaan sukupolvista historiallista vastuuta. Brumlik kuvaili hänen omaavan "tiedostamattoman tahdon ei vain samaistua uhreihin, vaan kuulua heihin".

Hingstin paljastumisen ja kuoleman jälkeen tapauksen identiteettipoliittinen ulottuvuus on pitänyt hänet esillä korkean profiilin huijaustapauksia käsittelevissä keskusteluissa. Tarve samaistua etnisen syrjinnän ja kansanmurhan "uhreihin" eikä "tekijöihin" vertautui tapauksiin, kuten Jessica Krug, H. G. Carrillo, Laurel Rose Willson ja Binjamin Wilkomirski. Viimeksi mainitun mukaan on nimetty Wilkomirski-syndrooma, jota Hingstin tapausta on käytetty esimerkkinä kuvaamaan.

Kommentaattorit ovat viitanneet ilmiön sosiaaliseen ja kulttuuriseen vetovoimaan: haluun paljastaa huijari ja ymmärtää, mikä sisäinen tarve saa ihmiset esittämään tällaisia väitteitä. Tapaukset ovat innoittaneet keskustelua identiteetin luonteesta ja siitä, missä määrin petos – ilmeinen tai hienovarainen – on osa monia poliittisesti värittyneitä identiteettejä.

## Katso myös
* Identiteettihuijaus
* Patologinen valehtelu 
* Misha Defonseca

## Lähteet