Ponoi (kylä)

**Ponoi** (, turjansaameksi *Pjenne-sijit* (Пыэннэ-сиййт)) on entinen kylä Murmanskin alueen Lovozeron piirissä Venäjällä. Se sijaitsi samannimisen joen alajuoksulla noin 12 kilometrin päässä tämän suulta. Ponoi lakkautettiin ”perspektiivittömänä kylänä” vuonna 1969.

## Historiaa
### Saamelainen asutus
Ponoi-joen alajuoksu on vanhaa saamelaisten asuinaluetta. Alueen asutus mainitaan vuonna 1517 nimellä *Trinne* ja vuosina 1573–1576 alueen saamelaisista käytetään nimitystä *Turja*. Simon van Salingen mainitsee vuoden 1601 kartassaan asutusryhmän nimellä *Trene sex vlecken*, ”Turjan kuusi kylää”. Vuosien 1607–1611 venäläisessä verokirjassa paikka mainitaan Ponoin pogostana, mutta pian tämän jälkeen se jaettiin virallisesti viiteen osaan, jotka olivat Jokangan, Purnatšin, Kamenkan, Lundalskin (myöhemmin Lumbovkan) ja Tulvanskin pogostat. Samassa verokirjassa mainitaan myös toinen Ponoin pogosta, jonka asukkaat olivat venäläisiä.

### Venäläinen asutus
Ponoin venäläisen kylän synty ajoittuu noin vuoteen 1570, jolloin Solovetskin luostarin munkki Feognost käännytti paikallisia saamelaisia kristinuskoon ja rakennutti paikalle Pietarille ja Paavalille pyhitetyn kirkon. Varsinainen kylä alkoi muodostua kirkon ympärille, kun kirkolla asunut karjalainen pappi Fjodor Rogujev vuokrasi holmogorylaisille kalastajille maata vuonna 1581. Kylässä asui vuonna 1608 viisi venäläistä sukua: Gubin, Tihonov, Vereštšagin, Levontjev ja Alimpijev, joista jälkimmäiset kaksi olivat itsellisiä (*bobyl*). Kyläläiset saivat elantonsa kalastuksesta ja metsästyksestä.

Sekasorron aikana Ponoi köyhtyi ja kyläläiset joutuivat myymään maitaan. Vuonna 1618 Gubinit myivät puolet maistaan Antonius Sijalaisen luostarille ja vuonna 1621 Ontsifor Vereštšagin myi kaikki maansa Troitse-Sergijevin luostarille. Vuonna 1658 tsaari Aleksei Mihailovitš julisti Ponoin ja ympäröivät saamelaisten maat kuuluvaksi Äänisjoen suun Ki-saaren luostarille ja Istran Uuden-Jerusalemin luostarille, jotka elvyttivät pian seudun kalatalouden. Ponoin väestö kasvoi vuosisadan vaihteessa; vuonna 1677 kylässä oli kuusi taloutta ja vuonna 1712 jo 23 perhettä 14 taloudessa.

Ponoin läheltä Ruseniha-joen varrelta löydettiin kuparia vuonna 1732 ja vuonna 1739 Curt Alexander von Schönberg Ernst Johann von Bironin tuella perusti kaivoksen, jonka rakentamista varten paikalle tuotiin 300 maaorjaa Pomorjen eteläosista. Elisabetin valtakauden alussa vuonna 1742 velkaantuneen von Schönbergin omistukset takavarikoitiin ja kahden vuoden päästä kaivos suljettiin kannattamattomana.

Vuonna 1764 Katariina Suuri lakkautti luostarien omistukset, jolloin Ponoin asukkaista tuli valtion talonpoikia. Entiset luostarien maat Ponoi-joella jaettiin vuonna 1777, jolloin kyläläiset saivat kolmasosan ja saamelaiset kaksi kolmasosaa maista.

Vuonna 1854 Ponoissa oli 164 asukasta. Kylä oli ortodoksisen seurakunnan ja myöhemmin myös volostin keskus, joihin kuuluivat myös Sosnovkan, Lumbovkan, Jokangan, Kuroptevskin ja Kamenkan saamelaispogostat. Seka-avioliittojen myötä Ponoihin alkoi muuttaa saamelaisia, ja 1870-luvulle mennessä venäläiset ja saamelaiset olivat pitkälti sekoittuneet. Kylään avattiin koulu vuonna 1884 sekä kirkolle myöhemmin myös kirjasto.

### Neuvostoaika
Neuvostoajan alussa maaliskuussa 1920 Ponoista tuli kyläneuvoston keskus, joka lakkautettiin jo saman vuoden lokakuussa ja alue siirtyi suoraan volostin hallinnon alaisuuteen. Kyläneuvosto perustettiin kuitenkin uudelleen vuonna 1922. Vuonna 1927 Ponoin volosti korvattiin Ponoin piirillä (*raion*). Kylä toimi piirin keskuksena vuoteen 1936 asti, jolloin keskus siirrettiin Gremihaan ja piiri nimettiin ”Saamen piiriksi” (*Saamski raion*). Piiri liitettiin Lovozeron piiriin vuonna 1963.

Ponoin kylä lakkautettiin perspektiivittömänä vuonna 1969, mutta se esiintyi asutusluetteloissa vielä vuoteen 1977 asti. Jotkut kylän entisistä asukkaista yrittivät perustaa kylää uudelleen 1990-luvulla. Nykyisin kylässä on ainoastaan kesäasutusta.

## Lähteet
* 
### Viitteet