Nonetti

**Nonetti** on sävellys, jonka esitykseen tarvitaan yhdeksän muusikkoa tai yhdeksän hengen musiikkiryhmä. Yleensä nonettissa on puhallinkvintetti, viulu, alttoviulu, sello ja kontrabasso, vaikka muitakin yhdistelmiä löytyy.

## Klassiset nonetit
Ensimmäinen nonetin nimeä kantava teos oli Louis Spohrin *Grand Nonetto F-duuri op. 31* (1813) huilulle, oboelle, klarinetille, fagottille, käyrätorvelle, viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle. Aikaisempia sävellyksiä oli kuitenkin sävelletty yhdeksälle soittimelle (Joseph Haydnin Neljä Divertimentoa) 2 oboelle, 2 käyrätorvelle, 2 viululle, 2 alttoviululle ja kontrabassolle, (Hobokenin II:9, 17 [2 klarinettia oboen sijaan ], 20 ja G1), Ignaz Pleyelin *Nocturne* vuodelta 1785 kahdelle klarinetille, 2 käyrätorvelle, 2 alttoviululle, kontrabassolle ja 2 hurdy-gurdille sekä Franz Schubertin *Eine kleine Trauermusik* vuodelta 1813 (D 79) kahdelle klarinetille, kontrafagotille, kahdelle käyrätorvelle ja kahdelle pasuunalle.

### Spohr-nonetti
Louis Spohrin nonetti oli niin menestynyt, että sen instrumentoinnista tuli standardi nykyaikaan asti. Monet tälle yhdistelmälle kirjoittaneet säveltäjät ovat Louise Farrenc (*op. 38*, 1849), Georges Onslow (*op. 77*, 1851), Franz Lachner (*Nonetti F-duurissa* 1875), Josef Rheinberger (op. 139, 1884) ja Tilo Medek (*Nonet in Nine Movements*, 1974). 1900-luvulla tätä standardiinstrumentaatiota ilmensi erityisesti tšekkiläinen nonetti, jolle teoksia sävelsivät Josef Bohuslav Foerster (*op. 147*, 1931) ja Alois Hába, jonka kaksi ensimmäistä nonettia ovat nimeltään *Fantazie, opp. 40 ja 41* (1931 ja 1932), jota seurasi *Nonet nro 3, op. 82*, ja *Nonet nro 4, op. 97*. Bohuslav Martinů omisti vuoden 1959 nonettinsa tšekkiläiselle nonetille sen 35-vuotispäivän kunniaksi.

### Myöhemmät epätyypilliset kokoonpanot
Yksi 1800-luvun lopun hieman epätyypillinen esimerkki on Samuel Coleridge-Taylorin 1894 *Nonet in F minor*, jossa piano korvasi huilun.

Hanns Eislerin käyttämät epätyypilliset instrumentit olivat erilaiset kummassakin hänen kahdessa nonetissaan: vuoden 1939 *Nonet No. 1* on sävelletty huilulle, klarinetille, fagottille, käyrätorvelle, kahdelle viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle, kun taas hänen vuoden 1941 *Nonet. Nro 2* on sävelletty huilulle, klarinetille, fagottille, trumpetille, lyömäsoittimille, kolmelle viululle ja kontrabassolle.

Vuodesta 1900 lähtien on sävelletty monia yhdeksän instrumentin teoksia muille yhdistelmille kuin tavalliselle Spohr-nonetille, mutta ne poikkeavat usein kamarimusiikin tekstuurista ja niille annetaan enimmäkseen pieniin orkesterikokoonpanoihin viittaavia nimiä. Esimerkkejä ovat Darius Milhaudin kamarisinfonia *Le printemps, op. 43* (1917), Egon Kornauthin *Kammermusik, op. 31* (1924), Ernst Křenekin *Sinfonische Musik op. 11* (1922), Bruno Stürmerin sarja *op. 9* (1923), ja Anton Webernin sinfonia, *op. 21* (1928) ja *Concerto, op. 24* (1931–1934). Toisaalta Heitor Villa-Lobosin nonetti, alaotsikolla *Impressão rápida de todo o Brasil* (1923) ylittää yhtyeen nimelliskoon lisäämällä sekakuoron perusinstrumentointiin pikkolohuilun, oboen, klarinetin, altto- ja baritonisaksofonin fagotin, celestan, harpun, pianon ja lyömäsoittimet – jälkimmäiset vaativat useamman kuin yhden soittajan. Brittiläisen säveltäjän Peter Seabournen kamarikonserton kolmas *Storyteller* on miniatyyri kontrabassokonsertosta, jota säestää puhallinkvintetin ja pianotrion oktetti.

Iannis Xenakis sävelsi monia kamarimusiikkiteoksia verrattain suurelle määrälle soittimia. Niitä ovat nonetit *Akanthos* sopraanolle, huilulle, klarinetille, pianolle, 2 viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle (1977), ja *Kaï* huilulle, klarinetille, fagottille, trumpetille, pasuunalle, viululle, alttoviululle, sellolle ja kontrabassolle (1995) sekä *Kuïlenn* klassisesta 1700-luvun serenadinsoituksesta, joka oli sävelletty huilulle, kahdelle oboelle, kahdelle klarinetille, kahdelle fagotille ja kahdelle käyrätorvelle (1995).

Brian Ferneyhoughin *Terrain* (1992) on sävelletty yhdeksälle soittimelle, mutta se on sooloviululla säestetty oksetti, joka koostuu huilusta (+ piccolo), oboesta (+ englannintorvi), klarinetista (+ bassoklarinetti), fagottista, käyrätorvesta, trumpetista, pasuunasta ja kontrabassosta.

### Jousinonetit
Myös vain jousikielisiä nonetteja ovat säveltäneet erityisesti Nicolai von Wilm (*Nonet op. 150*, 1911, 4 viulua, 2 alttoviulua, 2 selloa ja kontrabasso) ja Aaron Copland (1960, 3 viulua, 3 alttoviulua, 3 selloa). Iannis Xenakiksen *Analogique A* (1958) on myös jousinonetti, mutta se on esitettävä yhdessä *Analogique B*:n kanssa.

### Puhallinsoitinnonetit
Yksinomaan puhallinsoittimista koostuville orkestereille on myös sävelletty nonetteja, esimerkiksi:

* Huilulle, 2 oboelle, 2 klarinetille, 2 fagottille, 2 käyrätorvelle:
** Werner J. E. De Bleser: *Mouvements pour Orchester à Vent*
** Théodore Gouvy: *Petite Suite Gauloise, op. 90*
** Charles Gounod: *Petite Symphonie pour neuf instruments à vent*
** Gaetano Donizetti: *Sinfonia for Winds in G minor, A 509*

* Huilulle, oboelle, cor anglaisille, 2 klarinetille, 2 käyrätorvelle ja 2 fagottille:
** Hubert Parry: *Nonet in B-flat major*

* 2 oboelle, 2 klarinetille, 2 fagottille, 2 käyrätorvelle, trumpetille:
** Franz Schubert: 6 *Menuets for Wind*, *D.2d* ja *Trio Menuet, D.2f*
** Josef Triebensee: *Miscellanées de Musique, part 3, op. 4-6*

* 2 oboelle, 2 klarinetille, 2 fagottille, kontrafagotille, 2 käyrätorvelle:
** Franz Krommer Viisi kappaletta nimeltä *Harmonie* ja *Partita*

## Musiikkinäytteitä
Charles Gounodin sävellyksestä *Petite Symphonie pour neuf instruments à vent*.