Artemiin temppeli (Sardes)

**Artemiin temppeli** eli *Artemision* () oli antiikin aikainen Artemiille omistettu kreikkalainen temppeli Sardeen kaupungissa Lyydiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se oli yksi antiikin maailman suurimmista temppeleistä. Temppeliä muutettiin sen historian aikana useaan otteeseen, eikä se koskaan valmistunut täysin.

## Historia

Sardeen Artemiin temppeli oli omistettu paikalliselle, anatolialaiselle Artemis-jumalattarelle, joka muistutti Efesoksen Artemista enemmän kuin kreikkalaista neitsytmetsästäjätärtä. Paikalla oli Artemiille omistettu pyhäkkö jo lyydialaisella ajalla viimeistään 500-luvulla eaa. Paikan varhaisimmat jäänteet, kuten alttari, ajoitetaan 500-luvun lopulle tai 400-luvun alkuun eaa.

Varsinaisen temppelin pääosa rakennettiin hellenistisellä kaudella seleukidien ja Sardeen kaupungin hellenisoitumisen aikaan. Vaihe ajoitetaan noin vuosiin 300–175 eaa. Tarkemmin on ehdotettu, että temppelin rakentamisen olisi aloittanut Seleukos I saatuaan voiton Lysimakhoksesta Korypedionissa Sardeen lähellä vuonna 281 eaa. Tähän temppelin ensimmäiseen rakennusvaiheeseen kuului vain cella, jonka kattoa kannatti kaksi sisäpuolista pylväsriviä. Ulkopuolen pylväikkö on oletettavasti ollut suunnitteilla, mutta sitä ei aloitettu.

Roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla tai 100-luvulla jaa. rakennusta laajennettiin. Sen cella jaettiin kahteen osaan ja se otettiin keisarikultin käyttöön. Tällöin aloitettiin myös ulompi pylväikkö, mutta se jäi keskeneräiseksi: ainoastaan ulomman pylväsrivin itäpään pylväät pystytettiin, samoin kuin ainakin osa pronaoksen ja opisthodomoksen edessä olleista pylväistä. Näin temppeli ei koskaan valmistunut lopullisesti. Keskeneräisyydestään huolimatta siitä tuli antiikin maailman neljänneksi suurin joonialaistyylinen temppeli.

Myöhäisellä roomalaisella tai varhaisella bysanttilaisella kaudella 400-luvulla jaa. temppeliin rakennettiin pieni kirkko, ja sen seiniin kaiverrettiin kristillisiä symboleja. 600-luvulta lähtien rakennus rappeutui ja sen kivet käytettiin suureksi osaksi uudelleen muualla kaupungissa. Temppelin rauniot ovat säilyneet parhaiten niiden itäpäästä eli ylärinteen puolelta, jossa ne olivat hautautuneet syvemmälle.

Ensimmäinen uuden ajan matkailija, joka teki havaintoja temppelin raunioista, oli Cyriacus Ancionalainen (Ciriaco de’ Pizzicolli) vuonna 1444. Ensimmäisenä raunioita kaiveli Robert Wood vuonna 1750. Myöhempiä arkeologisia kaivauksia tehtiin vuosina 1882 ja 1904. Temppeli kaivettiin kokonaan esiin vuosina 1910–1914 Howard Crosby Butlerin johdolla. Temppelin perusteelliset tutkimukset nykyaikaisilla menetelmillä alkoivat vuonna 1988.

## Rakennus

Temppeli sijaitsi Paktolos-joen laaksossa länteen kaupungin akropoliista ja etelään sen keskustasta. Temppelirakennus edusti joonialaista tyyliä ja oli malliltaan pseudodipteraali. Sen pronaos avautui anatolialaisten temppeleiden tapaan länteen päin, ei kreikkalaisten tavoin itään. Sama piirre oli myös muun muassa Efesoksen Artemiin temppelissä ja Magnesian Artemis Leukofryenen temppelissä. Itäpäässä oli opisthodomos ja keskellä cella.

Länsipään pronaoksen koko oli 18,2 × 17,7 metriä, ja itäpään opisthodomoksen koko 18,2 × 6,0 metriä. Pronaoksen ja opisthodomoksen edessä oli omat sisemmät pylväiköt, joissa oli leveyssuunnassa neljä pylvästä ja sivuilla kaksi. Sisällä ollut cella oli poikkeuksellisen pitkä: sen koko oli 23,0 × 67,5 metriä. Cellan lattia oli 1,6 metriä pronaoksen ja opisthodomoksen lattioita korkeammalla.

Loppuvaiheessaan eli roomalaisen ajan muodossaan temppelin kummassakin päädyssä oli tarkoitus olla kahdeksan ja kummallakin pitkällä sivulla kaksikymmentä pylvästä. Peristasiksen koko oli 44,6 × 97,6 metriä. Pylväiden korkeus oli noin 17,8 metriä. Ainakin osa pylväistä oli siirretty temppelin hellenistisen kauden cellasta. Koska nämä sisäosien pylväät olivat lyhyemmät, niillä piti olla korkeat jalustat, jotta ne saatiin tarpeeksi korkeiksi.

Roomalaisvaiheen kaksiosainen cella oli tehty jakamalla cella kahtia länsi- ja itäosaan noin 0,9 metriä paksulla väliseinällä. Syntyneen läntisen kammion pituus oli noin 25,2 metriä ja itäisen kammion pituus noin 25,8 metriä. Jaetun cellan länsiosan arvellaan olleen omistettu Antoninus Piuksen vaimolle Faustinalle yhdessä Artemiin kanssa, ja itäosan muulle keisariperheelle, mahdollisesti yhdessä Zeus Polieuksen kanssa. Cellan itäosaa varten tehtiin oma sisäänkäynti opisthodomoksesta. Temppelistä tai sen läheltä on löydetty viisi suurikokoista patsaan päätä, jotka on tunnistettu seuraaviksi henkilöiksi: Antoninus Pius, Faustina, Marcus Aurelius (Zeus?), Lucilla (Artemis?) ja Commodus. Patsaat ovat olleet noin 6–8 metriä korkeita.

Temppelin rakenteessa oli hienovaraisia kaareutumia ja vinoumia, jotka loivat optisen harmonian vaikutelman, samaan tapaan kuin muun muassa Ateenan Parthenonissa. Pylväiden varret levenivät keskeltä (*entasis*). Jalustat eli baasit olivat ns. aasialais-joonialaisia, ja niissä oli *torus* ja *skotia*. Niissä esiintyi koristekuvioita, kuten palmikkonauhoja ja lehvä- ja tammenlehtiaiheita, sekä pronssisia koristeita. Joissakin pylväissä oli veistettyjä yksityiskohtia, kuten etanoita ja skorpioneja.

Arkaainen, ennen temppeliä rakennettu alttari sijaitsi tavan mukaan pronaoksen puolella eli tässä tapauksessa temppelirakennuksen länsipuolella. Se oli tehty kalkkikivilohkareista.

## Lähteet

## Aiheesta muualla