Kivijalasta harjahirteen: Kustaa Vilkunan yhteiskunnallinen ajattelu ja toiminta

**Kivijalasta harjahirteen** on Ilkka Herlinin vuonna 1993 ilmestynyt, Helsingin yliopistossa tarkastettu väitöstutkimus Suomen historian alalta. Tutkimus tarkastelee Kustaa Vilkunan toimintaa erityisesti hänen maailmankuvansa rakentumisen näkökulmasta. Tähän viittaa myös tutkimuksen nimi: tutkimuksen kohdehenkilöä tarkastellaan kotitalonsa kasvattina. Tutkimus hyödyntää elämäkerrallista otetta ja narratiivista eli kertovaa historiantutkimuksen rakennetraditiota. Kustaa Vilkuna on Herlinin äidin Kirsti Herlinin (o.s. Vilkuna) isä.

II osan ja koko tutkimuksen päättävässä luvussa 9 kirjoittaja vetää yhteen tavoitteensa osoittaa ”Vilkunan maailmankuvan kehittyneen vanhan ja uuden, maaseudun ja kaupungin, katovan maanviljelys- ja uuden teollisen kulttuurin, herännäiskristillisen ja pragmaattis-isänmaallisen ajattelun ’siltana menneen ja tulevan välillä’”. Lainauksessa siis tiivistyy tutkimuksen keskeinen väite.
## Tutkimuksen rakenne
Kirja koostuu tutkimustehtävän esittelevästä johdanto-osasta sekä kahdesta pääosasta.
### Tutkimustehtävä ja aiheen ulottuvuudet
Narratiivinen eli kertova tutkimustapa ei selitä historian tapahtumia millään yleisellä lailla tai teorialla. Sen sijaan narratiivisessa tutkimuksessa on kyse tapahtumien kuvailemisesta. Tutkimuksen sisältö ei kuitenkaan muodostu mielivaltaisesti, vaan pyrkii juonellisesti etsimään tutkimansa yksilön yksilöllisyyttä. Keskeinen osa tämän tutkimuksen narratiivista luonnetta on väittämä, jonka mukaan "talon yksittäisen kasvatin maailmankuvan ainekset perustuvat talon historiaan".

Tutkimuksen kohteena on se, miten Vilkunan "talonpoikaiskörttiläinen" ajattelu ilmeni hänen yhteiskunnallisessa toiminnassaan. Tästä syystä Vilkunan edustama tieteenalaa, kansatiedettä, käsitellään vain suppeasti.
### I osa
Osa I käsittää yhdeksän lukua. Se alkaa Vilkunan kotitalon ja Nivalan kunnan vaiheiden tarkastelusta luvussa 1 *Talon perustaminen*.  Luvun lopulla käsitellään erityisesti Kustaan isää August Wilkunaa eli Vilku-Kustia. Seuraava luku käsittelee Kustaa Vilkunan ”välitöntä kokemuspiiriä” ja hänen yhteiskunnallisen asenteensa kehittymistä, johon vaikutti hänen setänsä, toimittaja ja kirjailija Kyösti Vilkunan ”tinkimätön yksilöllisyyden tavoittelu”. 

Luvussa 3 *Körttiheitot veljekset perinteen kantajina* tarkastellaan Kustaa Vilkunan hakeutumista opintojen pariin ja suhtautumista uskontoon sekä vallinneisiin poliittisiin virtauksiin, kuten heimoaatteeseen. Luvun otsikko viittaa herännäisyyden suureen merkitykseen kotitalossa ja Nivalassa sekä Kustaan ja hänen veljensä Joosen kummankin omista syistään tapahtuneeseen irtiottoon liikkeestä.  

Luku  4 *Irtautuminen Nivalasta* käsittelee Vilkunan opintoja Helsingin yliopistossa, osakuntaelämää sekä  häneen erityisesti vaikuttaneita opettajia, kansatieteilijä U. T. Sireliusta ja arkeologian professori A. M. Tallgrenia. Näiden vaikutuksesta Vilkuna kehittää oman näkökulmansa kansatieteeseen.  Opiskelijoiden joukosta merkittävään asemaan nousevat Urho Kekkonen ja Kaarlo ”Kalle” Hillilä aluksi kokeneempina opastajina ylioppilaselämään, myöhemmin lähiystävinä.  Tehtyään sanastonkeruuta kotiseudullaan Nivalassa ja oltuaan aktiivisesti mukana sitä organisoivassa toiminnassa, Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa ja Suomen kielen sanakirjaosakeyhtiössä, Vilkuna sai työpaikan yhtiötä seuranneen Sanakirjasäätiön palveluksessa ryhtyen stipendin turvin keräämään Nivalan kansankielen sanastoa. Stipendiaatin työpaikasta kotiseudulla käytettiin nimitystä ’’keruuasema’’.   Sanakirjasäätiö oli myöhemmin yksi taustaorganisaatio, kun nykyinen Kotimaisten kielten tutkimuskeskus (Kotus) perustettiin.

Luvun lopulla käsitellään Vilkunan vuonna 1927 solmimaa avioliittoa Liisa Virkkusen kanssa erityisesti sukuyhteyksien kannalta. Lapsuudenkodissa Kustaasta oli toivottu pappia. Avioliiton myötä hänen piiriinsä tuli Virkkusen pappissuvun lisäksi toinen pappissuku Simelius (Simojoki) sekä Karilaan suku. Nämä yhteydet helpottivat elämäkerran kirjoittajan mukaan Helsinkiin asettumista.  

Luku 5 *Sopeutuminen Helsinkiin*  kuvaa Vilkunan kehittymistä kirjoittajana mm. lukuisten jo opiskeluaikana kirjoitettujen erityisesti kansatieteellisten artikkelien myötä sekä hänen kontaktiverkkonsa kasvua. Näitä Herlin luonnehtii matkaksi ’’kohti talonpoikaiseliittiä’’. 

Luvussa 6 käsitellään Suomen joutumista sotaan ja valtionjohdon valmisteluja valtion keskitetyn tiedotustoiminnan (ajan kielellä propagandan) käynnistämiseksi sekä sensuurin käyttöön ottamiseksi. Asepalveluksesta käsivamman takia vapautettu Vilkuna määrättiin nostomiehenä *Erillisen Sotasensuuriviraston* palvelukseen ja jatkosodan alkaessa viraston päälliköksi. 

Tutkimuksen ensimmäisen osan päättävä luku 7 tarkastelee jatkosodan etenemistä sotatapahtumien, mielialojen ja sensuurin linjamuutosten kannalta. Vilkunan johtama sensuurivirasto tasapainotteli valtion johdon liikkumatilan ja lehdistön sananvapauden ristipaineessa. 

Sensuuriviraston roolia ja linjauksia esiteltiin lehtien päätoimittajille 31. toukokuuta 1941. Valtioneuvoston kanslian alaisuuteen perustettiin 22. kesäkuuta 1941 Valtion tiedoituslaitos, jonka osaksi Sensuurivirasto myöhemmin liitettiin. Loppuvuodesta 1941 tiedotustoiminnan resursseja jo supistettiin, kun sota näytti pitkittyvän. Säästöohjelman laati Vilkuna.  

Vilkuna nimitettiin Valtion tiedotuslaitoksen johtajaksi ja sensuuria tuli puolestaan johtamaan Lauri Posti. 
Huhtikuun alussa 1942 päätoimittajia kehotettiin lopettamaan Saksan, tärkeän liittolaisen, arvostelu. Heinäkuussa Itä-Karjalaa koskevaa sensuuria tiukennettiin.   

Vilkuna syrjäytettiin ylipäällikkö Mannerheimin vaatimuksesta Valtion tiedotuslaitoksen johtajan paikalta, kun sensuuri oli keväällä 1944 sallinut lehtien julkaista Turun ja Pietarsaaren pommituksissa kuolleiden nimet. Lehmuksen ja Lehtisen (2021) mukaan kyseessä oli pitemmän aikaa kasvaneen tyytymättömyyden ”viimeinen pisara”.  Virallisesti ero astui voimaan 3. huhtikuuta 1944. Tehtävässä Vilkunaa seurasi Heikki Kekoni. 

### II osa
Osan II lukujen numerointi alkaa uudelleen numerosta 1. Osa käsittää yhdeksän lukua.

Luvussa 1 tarkastellaan Vilkunan asemaa sodanjälkeisessä yhteiskunnallisessa suunnanmuutoksessa, hänen kannaltaan ”oma-aloitteisen johdonmukaisen toiminnan ajan” koittaessa.  Tämä merkitsi Maalaisliittoon liittymistä, lapsuudenkodin poliittisesta linjasta luopumista. Elämäkerran kirjoittaja katsoo, että muutos oli 25-vuotisen kehittelyn tulos.  Vilkunan ajattelun rinnalla seurataan myös hänen ystäviensä Urho Kekkosen ja sisäministeri Kaarlo Hillilän ilmauksia uudesta linjastaan.  Vilkunan jatkosodan aikaisessa toiminnassa keskeinen Valtion tiedoituslaitos lopetettiin hänen lokakuussa 1944 laatimansa muistion tietoihin nojaten. 

Luvussa 2, *Kolmen linjan Suomi*, kiteytetään ulkopolitiikan eri suuntaukset itäiseksi, läntiseksi ja omiin voimiin luottavaksi: Itäinen linja otti Neuvostoliitolta ”rahaa ja käskyjä”. Läntinen linja korosti yhteyksien rakentamista NATO:on ja sen jäsenmaihin sekä Suomen sisäistä länsimielistä vaikuttamista. Jälkimmäinen korostui mm. Suomalaisen Yhteiskunnan Tuki -säätiön toiminnassa. Omiin voimiin luottaminen merkitsi pyrkimystä Suomen tilanteen parantamiseen pragmaattisesti olosuhteiden mukaan. Eri suuntausten jännitteet johtivat siihen, että ulkopolitiikasta tuli myös sisäpolitiikkaa. Vilkuna ylläpiti aiemmin luomiaan yhteyksiä Ruotsiin ja kävi keskusteluita maailmanpolitiikasta. Kirjeenvaihtajana Tukholmassa toimiva Arvo ”Poika” Tuominen oli keskeinen tiedonvälittäjä.

Vuonna 1949 perustettu Pohjois-Atlantin liitto NATO hyödynsi suomalaisia entisiä kaukopartiomiehiä vakoillessaan Neuvostoliittoa Norjaan perustetun vakoilukeskuksen kautta. Suomen poliittisen johdon linjanmuutos ei vaikuttanut koskeneen Puolustusvoimia kokonaisuutena, vaan sieltä löytyi tukea tälle toiminnalle. Lokakuussa 1951 Neuvostoliitto valitti toiminnasta ulkoministeri Sakari Tuomiojalle, kun suomalaisia vakoilijoita oli tullut ilmi. Tutkija Herlin käyttää näistä miehistä tässä yhteydessä erikoista termiä ’’partiolaiset’’.  Asiaa selvittämään perustettiin ns. X-komitea, jonka puheenjohtajaksi nimitettiin Vilkuna. Hänen länsikontaktinsa nähtiin arvokkaiksi, sillä tavoitteena oli paitsi saada suomalaisten veteraanien käyttö vakoilumatkoilla (Herlinin sanoin ’’partioretkillä’’) loppumaan, myös edistää Suomen puolueettomuuspolitiikkaa ja Skandinavian yhteyksiä. 

Luvussa 3 *Vilkunan tavoitteet ja presidenttipeli* tarkastellaan hänen toimintaansa luotaessa Urho Kekkosesta kuvaa puolueettomuuden rakentajana ja Paasikiven linjan jatkajana. Vilkuna solmi suhteet Neuvostoliiton uutena lähetystösihteerinä aloittaneeseen Viktor Vladimiroviin pidettyään yhteyttä myös tämän edeltäjään, joka oli luonnehtinut Vilkunaa ”mielenkiintoiseksi” kontaktiksi.

Luku 4 *Puukon ja pistimen välissä: suomalaista sisä- ja ulkopolitiikkaa* tarkastelee politiikan käytäntöjen muotoutumista Kekkosen presidenttiyden alkuvaiheissa. Keskeistä oli ”ohi virallisten instituutioiden” operoiva toimintamalli, jota Vilkuna osaltaan rakensi omiin KGB- ja CIA-yhteyksiinsä tukeutuen toimien välikätenä tilanteessa, jossa presidentin suorat yhteydet tiedustelupalveluihin olisivat riski. Keskeinen CIA-kontakti oli suomalaistaustainen Frank Friberg. Vilkuna siirsi omia kontaktejaan erityisesti Ahti Karjalaiselle.  Vilkunan hyvin tuntemaa sota-aikaisen sensuurin toimintamallia, itsesensuuria, sovellettiin neuvostosuhteiden kannalta arkaluontoisiin Yrjö Leinon muistelmiin, joiden julkaiseminen estettiin kustantajan (Tammi) kanssa käytyjen neuvotteluiden avulla. 

Luvussa 5 *Vakiintuneen vallan kausi* luonnehditaan Vilkunan roolin muuttumista: Kekkosen aseman vankistuttua Vilkuna toimii edelleen tämän ”luotettavimpana neuvonantajana” ja portinvartijana, jonka kautta ”nuoret virkamiehet, liikemiehet ja poliitikot” tavoittelivat yhteyttä Kekkoseen.  Akateemikoksi nimitetyn Vilkunan kiinnostus alkoi suuntautua enemmän tiedepolitiikkaan ja tiedonvälitykseen. Tiedeyhteistyössä Neuvostoliiton kanssa Vilkuna toi esille suomalais-ugrilaisten kansojen välistä yhteyttä ja siihen kohdistuvaa kansatieteellistä tutkimusta. Neuvostoliiton taholta kiinnostusta tunnettiin enemmän tekniikan aloilla tapahtuvaan yhteistyöhön ja myös eräät suomalaisen tiedehallinnon edustajat näkivät humanistiset tieteet lähinnä ”perifeerisinä aloina”.
  
Vilkunalla oli käyttämänsä Veljenpoika-nimimerkin kautta kanava vaikuttaa myös Yleisradion johtoon osana ”porvarillista ja sosiaalidemokraattista hyökkäystä hellaradiota vastaan” pääjohtaja Hella Wuolijoen erottamiseksi.  Nimitys ”hellaradio” viittasi pääjohtajan nimeen ja Yleisradion linjaa ironisoivaan kielikuvaan ”vanha hella, joka vetää vain itätuulella”.  

Luku 6 *Mielipidepolitiikka* käsittelee Kustaa Vilkunan taustaa ja sotakokemuksia mielipiteenmuokkauksen resursseina vaalityössä, kotiseututyössä ja ”julkisessa asennetyössä”. Viimeksimainittu viittaa kommunismin vastaiseen toimintaan. Siinä vaikuttaneita voimia olivat Kokoomus, Maalaisliitto sekä SDP:n oikeisto. Tutkija katsoo Vilkunan nojanneen hänelle merkityksellisiin traditioihin sovittaessaan toimintaansa ”itäisen” ja ”läntisen” politiikan väliin. 

Vuonna 1949 pitämässään puheessa Vilkuna kysyi retorisesti, miksi Suomi ei luovuta asioitaan ”jonkun isomman hoidettavaksi” ja vastasi itse viitaten suomalaisten ”omalaatuiseen talonpoikaiskulttuuriin”, jonka pohjalta kansakunta kehittää uutta. Kommunismin ottaminen malliksi olisi ”kansallinen kuolema”.  Suomen kansalla oli sekä teknistä että luovaa henkistä kykyä, ”halua tarttua ja kiintyä henkisiin arvoihin, henkiseen pääomaan”.

Luvun 6 lopulla tarkastellaan Urho Kekkosen ”henkilökultin” syntyä, Vilkunan osuutta siinä sekä kritiikkiä ilmiötä kohtaan. Tutkijan mukaan Vilkuna työskenteli myös kohti tavoitetta luoda Kekkoselle ”kunniallinen” tapa vetäytyä presidenttiydestä taustavaikuttajan rooliin. Tähän liittyi kahden säätiön, Lepikkosäätiön (nimi viittaa Kekkosen syntymäkoti Lepikon torppaan) sekä Tasavallan Presidentin Arkistosäätiön perustaminen.

Luku 7 *Politiikan sisältö ja kansalaisten moraali* käsittelee ns. ajopuuteoriaa suomalaisena toisen maailmansodan traumojen purkuun liittyvänä selitysmallina. Luvun alussa keskeistä on professori Arvi Korhosen osuus mallin kehittelyssä ja yleistymisessä sekä kansainvälisen tunnettuuden luomisessa. 

Luvussa tarkastellaan Vilkunan toimintaa ja arviointeja jatkosotaan johtaneesta kehityksestä ja Suomen Saksa-suhteen luonteesta: ”Mukana olleen vimmalla hän syytti hyökkääjiä eräänlaisesta petoksesta Suomen kansaa kohtaan”. Suomen aktiivinen rooli oli tullut hänelle yllätyksenä. Välirauhan ajan sensuurin päällikkönä toimiessaan Vilkuna oli itse luonut vaikutelmaa Suomen pysymisestä puolueettomana. Tutkimus kohdistaa huomiota Vilkunan kirjoituksiin, tutkimusjulkaisuihin ja julkisiin esiintymisiin, joissa tämä tutkijan mukaan operoi kolmella tasolla: sivuten historiantutkimusta, yleisiä uskomuksia sekä pienten valtioiden asemaa koskevaa filosofista keskustelua.

Luvussa 8 *Tiede- ja kulttuuripolitiikka* tarkastellaan Vilkunan panosta Suomen ja Neuvostoliiton teknillis-tieteellisessä yhteistyössä ja Suomen Akatemian perustamisessa sekä Maalaisliiton asemaa Suomen tiede- ja kulttuuripolitiikassa. Vilkunan erityinen kiinnostus kotiseututyöhön muovasi laajemminkin hänen käsitystään Suomen asemasta ja sen puolustamisesta suurvaltojen ristiriitojen sekä taloudellisen ja poliittisen itä- ja länsisuuntausten jännitteissä.    

Tutkimuksen päättävässä 9. luvussa *Vilkunan osa Suomessa* tutkija kokoaa yhteen ja koettelee keskeistä väittämäänsä Kustaa Vilkunasta toimimassa ”vanhan ja uuden, maaseudun ja kaupungin, katovan maanviljelys- ja uuden teollisen kulttuurin, herännäiskristillisen ja pragmaattis-isänmaallisen ajattelun” välisten jännitteiden vaikutuspiirissä, niiden tulkitsijana ja sillanrakentajana.

Herlin kuvaa Vilkunan muodostaneen omia tulkintojaan niin herännäisyyden taloudellis-henkisestä vaikutuksesta kuin kansatieteestä alana yhdistelemällä kokemuksiaan ja tulkintaa kulloisenkin nykyhetken piirteistä omaan loogiseen ajatteluunsa. Tiedonhankinta ja -muodostus tapahtuivat laajan lukemisen sijasta pikemminkin ”katselemalla, kuuntelemalla ja tekemällä”. Käsitys omasta taustasta, kuvaannollisesti kotitalosta ja Nivalasta, oli läsnä tässä prosessissa. 

Elämänkatsomus ja toimintamalli konkretisoituivat Vilkunan tekemissä lukuisissa tutkimuksissa, joita tutkija kommentoi päätösluvussa. Esimerkkejä tästä ovat 1950-luvulla kirjoitettu artikkeli Kyösti Kalliosta merkittäviä suomalaisia talonpoikia esittelevään teokseen sekä Kemijoen lohenkalastusta käsittelevä tutkimus Vilkuna esimerkiksi perusteli kotiseututyön merkitystä ja ajankohtaisuutta sen tehtävällä sovittaa yhteen ”uuden yhteiskunnan laitokset, kaunis luonto ja perinnäiset kulttuuriarvot”. Tämä merkitsi luonnonsuojelun ja ympäristön tilaa koskevan huolen ilmaantumista Vilkunan toimintapiiriin.

Tutkimus päättyy yhteenvetoon: ”Kustaa Vilkunan näkemys maailmasta oli eläytyvällä talonpoikaisjärjellä luotu.”

## Lähteet
* 
* 

### Viitteet