Luhdanjoki (Hollola)

**Luhdanjoki** on Päijät-Hämeen Orimattilassa, Hollolassa ja Lahdessa virtaava 15 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa Porvoonjoen vesistön 151 kilometriä  pitkän pääuoman keskijuoksun osuuden.

## Joen määrittely
Muutamissa karttapalveluissa Porvoonjokea kutsutaan karttanimellä ”Porvoonjoki eli Luhdanjoki”. Tällaista nimeä on voitu käyttää lähes koko pääuoman pituudelta. Kuitenkin vanhoissa kartoissa näin ei ole. Vaikka Maanmittauslaitos huomioi hyvin paikallisen nimistön, voi käytäntö olla tässä tapauksessa paikallisten mielestä epätarkka. Kuitenkaan riittävän arvovaltaista lähdettä joen nimen vaihtumiskohdista ei ole tässä käytettävissä. Siksi tässä nojataan sekä vesistöviranomaisen että paikallisten luontoihmisten arvioon. Yläjuoksulla Äväntjoen nimen muuttumiseen Luhdanjoeksi on käsitelty Äväntjoen artikkelissa. Siihen sisältyi varaus, että tällaisenaan joen nimitys ei vastaisi joka kohdassa paikallisten asukkaiden nykykäsitystä. Samaa tilanne on Luhdanjoen nimen vaihtumisessa Porvoonjoeksi. Paikallisten luontoihmisten käsitys on, että Luhdanjokea on pääuomasta se osuus, joka päättyy Okeroisten lähellä ja Hollolan ja Lahden välisen kuntarajan eteläpuolella. Kuntaraja kuitenkin seuraa pääuomaa pari kilometriä, joten rajaus on epätarkka. Toisaalta vesistöviranomainen katsoo edellisessä vesistöaluejaossa että Luhdanjoen valuma-alue&nbsp;(18.05) päättyy Kukonkoskeen, joka sijaitsee Okeroisista pari kilometriä itään. Siinä Luhdanjokea vastaisi Luhdanjoen alaosan alueen&nbsp;(18.051) kolmannen jakovaiheen vesistöalue. Uudessa vesistöaluejaossa vesistöalue 18.051 on jaettu kahtia ja vesistöalueen yläjuoksun osuus päättyy Vähäjoen yhtymäkohtaan. Tämä kohta olisi lähempänä paikallisten käsitystä Luhdanjoen päättymiskodasta. Tässä artikkelissa Luhdanjoki alkaa Hahmajoen ja päättyy Vähäjoen yhtymäkohtaan.

## Joen kulku
Joen jokilaakso on lounas-koillissuuntainen, kallioperän murrokseen muodostunut ja sedimenteillä täyttynyt, maaston painanne, jota reunustavat kallioiset ylänteet. Vaikka joen tulvatasangolla olisi ollut hyvät mahdollisuudet peltomaiden raivaamiseen, muodostavat toistuvat kevät-, kesä- ja syystulvat maataloudelle ongelman. Siksi kaikkia niittyjä ei ole raivattu peltomaiksi. Maankäytön kehitys on toisinaan kääntynyt päinvastaiseksi, koska jokilaaksossa on pyritty palauttamaan tulvaluhtien olosuhteita avaamalla vedelle lampareita ja kanavia. Näin on toimittu Vähäniityllä, jonne tulee pohjoisesta virtaava Hahmajoki. Hahmajoki kasvattaa sekä joen valuma-aluetta että sen neljäsosalla. Luhdanjoki alittaa heti yhdystien 2954 ja saapuu Kortesuolle. Täällä on luotu tulvatasankoa kaivamalla avovesialueita ja saaria. Eteläpuolelle on penkereillä erotettu laaja allas (”kala-allas”), jonne voidaan varastoida vettä pitempään. Hollolan ja Orimattilan välinen kuntaraja seuraa joen uomaa tai laakson itäreunaa Vähäluhdalle asti. Vaikka joen kaakkoispuolella Tihaja sijaitsee Vähäluhdan kohdalla, virtaa sen laskuoja Varsoja etelään ja yhtyy Luhdanjokeen Kortesuon ja Vähäluhdan välissä. 

Vähäluhta on kilometrin pituinen ja 300 metriä leveä kosteikkoalue korkean Luhdanmäen kohdalla. Vähäluhdan eteläpuolella kulkee Helsingintie ja joen ylittää Luhdanmäen rautatiesilta, joka kuuluu Lahden oikorataan. Joki meanderoi ja tulvii niittymaalla herkästi.

Vähäluhdalta on 1,3 kilometriä matkaa Isoluhdalle, joka on samantyyppinen kosteikkoalue. Luhtien välisellä osuudella Hollolan ja Orimattilan kuntaraja seuraa joenuomaa. Jokilaakson kaakkoisterassille on lohkottu tontteja, jotka on lähes kaikki rakennettu kiinteästi asutuiksi tai vapaa-ajan asunnoiksi. Isoluhdan alkuun korkean Virtakallion alle ja isoluhdan loppupäähän on kosteikolle kaivettu avoveden altaita. Joen osuuteen yhtyy muutama metsäoja etelästä ja Isoluhdan pohjoispäähän yhtyy pohjoisesta tuleva Tuhkurinoja. Vesialtaiden jälkeen tekee joki tiukan mutkan, jota kutsutaan kartoissa Koukkupommiksi. Joen itärannan niityistä yksi on onnistuttu raivaamaan peltomaaksi. Alajuoksulla niityt kapenevat ja katkeilevat antaen tilaa metsämaalle. Tästä huolimatta joki voi hetkittäin meanderoida 2,5 kilometriä pitkässä laaksossa ennen seuraavaa luhtamaata Nostavan kaakkoispuolella. Laaksoon laskee tällä osuudella kaksi puroa luoteen puolelta ja kolme kaakon puolelta jokea.

Tämä luhta on entistä järvenpohjaa, joka on kasvanut umpeen. Luhta-alue on täällä aiempia luhtia laajempi ja pohjoispäästään leveämpi. Niittyalueen luoteispuolelle on kaivettu laaja avovedenalue, jonka pinta-ala on kartasta mitattuna noin neljä hehtaaria. Voimakkaasti meanderoivan joenuoman kahta mutkaa on oikaistu katkaisemalla joenniemi kanavalla, jolloin niemenpäät ovat jääneet jokisaariksi. Joki jatkaa Nostavan jälkeen kapenevaan laaksoon, jossa joki virtaa lähes suorana. Joki alittaa valtatien 12 ja kohtaa Okeroisissa Vähäjoen. Tähän päättyy Luhdanjoki ja joen alajuoksua kuvataan lisää Porvoonjoen artikkelissa.

## Luontoarvoja
Joenvarren luonnonsuojelualueet ovat pääasiassa yksityismaille perustettuja suojelualueita. Niille on yhteistä niittymaiden rauhoittaminen. Niitä ovat esimerkiksi Isoluhdan alapuolella ja Koukkupommin eteläpuolella sijaitseva Luhtarannan luonnonsuojelualue (YSA237478, 7,5 ha), Koukkupommin pohjoispuolella sijaitseva Koukkupommin tulvametsä (LTA273920, 2,6 ha), sen vieressä oleva Välimaan luonnonsuojelualue (YSA237780, 4,8 ha) ja Anttilankallion alapuolella sijaitseva kaksiosainen Luhdanniityn luonnonsuojelualue (YSA255610, 8,4 ha). Alempana, Nostavan lähistöllä on vielä kaksi vierekkäistä Hölmänmäen luonnonsuojelualuetta  (YSA254519 ja YSA256467, yhteensä 2,6 ha) ja lintutornin alla Luhdanjoen luonnonsuojelualue (YSA045103, 8,8 ha).

Päijät-Hämeen lintutieteellinen yhdistys on nimennyt jokilaaksosta kaksi maakunnallisesti arvokasta lintualuetta. Toinen on nimetty Luhdanojen MAALI-alueeksi ja se sijaitsee Luhdanjoen alajuoksulla Nostavan kohdalla. Alueen pohjoispuolella sijaitsevasta lintutornista näkee etelässä avautuvan perinnemaiseman yli. Aiemmin laidunnettua niittymaisemaa ei laidunneta enää ja pusikoimisen ehkäisemiseksi pensaikkoja raivattiin 1990- ja 2000-luvuilla. Laajat rantaniityt ovat Suomessa harvinainen ja uhanalainen luontotyyppi. Alue on linnuston kannalta parhaimmillaan kevättulvien aikaan. Vettyneillä niityillä viihtyvät silloin puolisukeltaja- ja sukeltajasorsat sekä kahlaajat. Kesä- ja syystulvien aikaan on kuitenkin hiljaisempaa. Toinen MAALI-alue on Luhdantausta, joka hyvin samanluonteinen alue. Luhdanjoen alueet on liitetty mukaan Hämeen maakunnan ensimmäiseen Helmi-keskittymään.

## Hydrologiaa
Luhdanjoen pudotus on vaatimattomasti vain noin viisi metriä  eikä joessa ole huomionarvoisia koskia tai virtapaikkoja. Luhdanjoella ei ole hydrologista mittausasemaa, mutta noin kilometrin verran alempana Patomäenkoskessa sellainen on. Sen virtaamien mittaustulokset kuvaavat riittävän tarkasti Luhdanjoen ja siihen yhtyvän Vähäjoen yhteistä virtaamaa. Patomäenkosken valuma-alueen pinta-ala on  ja järvisyys noin . Käytettävässä lähteessä ei ole keskivirtaamaa (MQ) eikä sen arvoa ole löytynyt muistakaan lähteistä. Vertaamalla Vakkolankosken mittausarvoja Patomäenkosken arvoihin, voidaan sen suuruudeksi arvioida 2,3– sekunnissa&nbsp;(m³/s). Patomäenkosken mittausasemalla on kerätty tietoja vuosina 1993–2024. Niiden mukaan joen keskiylivirtaama (MHQ) on  ja keskialivirtaama (MNQ) . Suurin virtaama (HQ)  on mitattu 21.4. 2022 ja pienin virtaama (NQ)  on mitattu 12.1. 2016.

## Vesistösuhteita
### Yleistä
Luhdanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 18.05) sijaitsee Porvoonjoen vesistön (18) pohjoisimpana pääuoman valuma-alueena. Sen pohjoispuolella sijaitsee Ensimmäinen Salpausselkä, jonka takana levittäytyy Kymijoen vesistö (14), luoteessa Kokemäenjoen vesistö (35) ja lännessä Mustijoen vesistö (19). Luhdanjoen valuma-alue jaettiin edellisessä vesistöaluejaossa vielä seitsemään toisen jakovaiheen vesistöalueeksi, joista Luhdanjoen alaosan alue (18.051) on lähinnä Luhdanjoen nykyistä vesistöaluetta.

Luhdanjoen valuma-alue on määritetty aiemmassa vesistöaluejaossa Kukonkoskesta ylöspäin, jolloin valuma-alueen pinta-alaksi ilmoitettiin 317,87 neliökilometriä ja järvisyydeksi 0,90%. Uudessa vesistöaluejaossa, jossa Luhtajoki loppuu Vähäjoen yhtymäkohtaan, ilmoitetaan valuma-alueen pinta-alaksi esimerkiksi Paikkatietoikkunassa 231,99 neliökilometriä.

### Sivu-uomia
Seuraavassa esitellään Luhdanjoen sivu-uomia.

| style=text-align:left | **[[Äväntjoki]]** || style=text-align:left | (latvajoki) || 117 || 32 || || 164 || 3,–,3,1,–,1
|-

### Järviä
Itse Luhdanjoessa ei ole järviä tai suvantoja. Joen viereen on toki kaivettu allikoita ja suurempiakin tekojärviä tai kosteikkoaltaita. Sellaisia löytyy esimerkiksi Luhtikylästä, Luhdantaustalta ja Nostavalta. Luhtajoen eteläosaan yhtyy pohjoisesta tuleva Hahmajoki, joka alkaa Hahmajärvestä. Sen lähelle yhtyy eteläpuolinen Varsoja, joka alkaa Tihajasta&nbsp;(5&nbsp;ha). Pieni Hanijärvi sijaitsee pari kilometriä joen eteläpuolella. Luhdantaustaa vastapäätä jokeen yhtyy lyhyt Tuhkurinoja ja vähän edempänä Piikamäeltä alkava puro. Luhdanjoen pohjoispäässä siihen yhtyy Vähäjoki.

## Historiaa
### Muinaisjärvet
Luhdanjoen seudut sijaitsevat nykyään korkeudella 72– Viime jääkauden jälkeen alueet vapautuivat mannerjäätiköstä jääden aluksi Itämeren vedenpinnan alle. Alueet kohosivat Itämeren Yoldiavaiheen aikana vedestä noin 9600&nbsp;eaa. jälkeen. Luhdanjoen alajuoksulle muodostui silloin ensin lyhytikäinen Luhdanjoen muinaisjärvi. Sen yhteys Itämereen palautui Itämeren transgressiovaiheen aikana, jonka huippuvaihe sattui tällä seudulla  8400–8150&nbsp;eaa. Silloin oli vedenpinta noussut nykykorkeudelle  Kun Itämeren vedenpinta alkoi tämän jälkeen laskea, kuroutui lahti taas muinaisjärveksi, joka oli tämän jälkeen pitkäikäinen. Järveä on kyllä tutkittu, mutta selviä merkkejä kuroutumis- ja umpeenkasvuajankohdista ei ole löydetty. Muinaisjärven iän voi päätellä vain ihmisasutuksen jäänteistä, joita löytyy muinaisjärven rannoilta.

Luhtikylän muinaisjärvi muodostui edellistä hieman aikaisemmin Vähä- ja Isoluhdan alueille. Se muodostui Yoldiavaiheen laskuvaiheen aikana, mutta säilyi järvenä myös transgressiovaiheiden aikana, koska sen laskukynnys on arvioitu olevan 74 metriä mpy. Muinaisjärveä ei ole geologisesti tutkittu.

### Esihistoriaa

Luhdanjoen muinaisjärven rannoilla ollut asutusta varhaismesoliittiselta kivikaudelta asti. Järven ja joen rannasta tunnetaan kolme tällaista löytöpaikkaa, joiden lisäksi keskimesoliittiselle kaudelle ajoittuu kaksi muuta löytöpaikkaa. Myöhäismesoliittisella ja neoliittiselle kivikaudelle ajoittuu vielä lisää löytöpaikkoja. Järvellä asuttiin siten koko jääkauden jälkeinen aika varhaismetallikaudelle saakka. Järvi alkoi kuitenkin kasvaa umpeen ja lopulta laakson pohjalla virtasi enää kapea joki, jota ympäröivät kosteat luhtaniityt. Toistuvat kevät- ja syystulvat kuitenkin nostivat väliaikaisesti joen vedenpinnan täyttäen laakson vedellä.

### Historiaa
Jokilaakson luhdat olivat vuosisatoja maatalojen niittymaita, josta korjattiin heinää talteen latoihin kotieläinten talvirehuksi. Myöhemmin on luhdalla myös laidunnettu karjaa. Vuosina 1855–1856 julkaistussa Kalmbergin kartastossa joenvarsi on kuvattu lähes autioksi ”Luhtikylä bystä” ”Okerois byhyn” asti. Joenvarret olivat Vähäniityllä niittymaana, samoin on myös Hollolan puolella Okeroisiin asti. Joen varressa sijaitsee tuolloin ainoastaan Sangilan torppa, jonka kautta kulkee Okeroisista alkava polku. Nykyisen Nostavan kohdalla on jokeen merkitty järvimäinen laajentuma, jonka karttanimi on ”Sullansuo”. Vuosina 1870–1907 julkaistulla Senaatin kartaston Orimattilan ja Hollolan karttalehdillä (katso oikealla) on joenvarren asutus lisääntynyt jonkin verran. Tässä kartassa on joen lampi piirretty joenuoman viereen niitylle, jolloin joki virtasi lammen ohi. Joenvarteen on raivattu pieniä peltomaan palstoja, joita lähitalot viljelivät. Ainoa joen ylittävä silta sijaitsee Hahmajoen suiston alapuolella. Vuonna 1912 julkaistussa Lahden seudun taloudellisessa kartassa on koko joenvarsi niittymaata. Luhtikylässä ja samoin Okeroisten Nostavan kohdalla viljellään tulvatasangolla maata. Nostavan kohdalla ei kartassa ole enää edellä mainittua lampea. Samoin, aikaisemmin mainittu tie, on edelleen ainoa Luhdanjoen ylittävä tie.

Luhtikylässä joenvarren raivattuja niittyjä ja peltomaita kutsuttiin yhteisnimellä ”Luhtaniityt”. Esimerkiksi Vähäluhdan niittymaista oli lohkottu viljelijöille niittyjä, joista niitetyt heinät varastoitiin talvea varten joenrantaan tai metsänreunaan sijoitettuun latoon. Näissä kartoissa kutsutaan jokea ensimmäisen kerran ”Luhtajoeksi”, ja myöhemmin ”Luhdanjoeksi”. Jokea seuraavan maantien varresta oli vuonna 1963 lohkottu, ja osin jo rakennettukin, Orimattilaan kuuluvia omakotitaloja. Kosteiden Luhtanniittyjen pitäminen viljeltävässä kunnossa kohtasi ensimmäisen tappionsa, kun vuoden 1979 kartassa Kortesuon eteläisempi osa on jätetty viljelemättä. Samalla on kosteikolle kaivettu lampareita ja jokeen ulottuvia leveitä kanavia. Saman kohtalon koki Luhtaniityn Kortesuon pohjoinen peltopalsta vuoden 1988 kartassa ja Nostavan niityille on kaivettu samanaikaisessa kartassa näkyvää viittä vesiallasta. Keskijuoksulla oli niittyjen käyttö kestävällä pohjalla. Koukkupommin kohdalle ilmestyy vuoden 1988 karttassa avovesiallas. Isoluhdan eteläpäähän näkyy lahtimaisia kanavia, jotka on kaivettu sinne ennen vuoden 1991 karttaa. Samalla on joen karttanimeksi vahvistunut ”Porvoonjoki eli Luhdanjoki”. Myös yläjuoksulla on jätetty muutama rantojen peltopalsta viljelemättä, mikä näkyy vuoden 1992 karttassa. Lintutorni on merkitty vuoden 1998 karttoihin.

## Huomioita

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Vesistöennusteet: Porvoonjoen vesistö, vesi.fi
* Malinen, A. 2004. Luhdanjoen muinaisjärvi ja Porvoonjoen yläjuoksun kivi- ja varhaismetallikauden asutusmallit. Pro gradu -tutkielma. Kulttuurien tutkimuksen laitos, Arkeologian oppiaine. Helsingin yliopisto.
* Sirviö, T., Kajander, M. & Heikkilä, M. 2001. Ancylus-transgressio ja pienvesistöjen kehitys Lahden-Orimattilan alueella