Katolinen kirkko ja politiikka

**Katolisen kirkon osallistuminen politiikkaan** kattaa historiallisen väitteen sen maallisesta suvereniteetista Kirkkovaltioiden 700-luvulta lähtien aina niiden liittämiseen Italiaan vuonna 1870 saakka, opillisia lausuntoja hallinnosta, jotka juontavat juurensa luonnonoikeuteen, sekä jatkuvaa moraalista vaikuttamista julkisiin asioihin kiertokirjeillä ja diplomatialla. Tämä osallistuminen heijastaa kirkon käsitystä itsestään jumalallisen totuuden vahtina, joka koskee ihmisyhteisöjä, tasapainottaen hengellistä riippumattomuutta valtion kontrollista ohjauksella kohti yhteistä hyvää. Se määritellään olosuhteiksi, jotka mahdollistavat kaikkien ihmisten kukoistuksen heidän arvokkuutensa mukaisesti. Keskeisiä periaatteita ovat läheisyysperiaate, jonka mukaan korkeammilla auktoriteeteilla ei tulisi riistää alempien yhteisöjen oikeita toimintoja, ja solidaarisuus, joka edistää keskinäistä vastuuta yhteiskunnallisten kerrosten välillä.

Tämän poliittisen ulottuvuuden keskiössä on katolinen yhteiskuntaoppi, jonka käynnisti paavi Leo XIII:n vuonna 1891 julkaisema kiertokirje *[[Rerum Novarum]]*. Se arvosteli hyväksikäyttäviä teollisuusoloja, vahvisti yksityisen omaisuuden oikeuksia ja hylkäsi luokkasodan tai marxilaisen kollektivismin hyväksyen sen sijaan moraalisella valvonnalla varustetut yhteistyöjärjestöt kuten ammattiliitot. Seuraavat asiakirjat, kuten Pius XI:n *[[Quadragesimo anno]]* (1931) ja Johannes Paavali II:n *[[Centesimus annus]]* (1991), laajensivat näitä periaatteita tuomitsemaan totalitarismin, hyväksymään eettisesti hillityt markkinataloudet ja tukemaan demokraattista osallistumista varoittaen samalla relativismista, joka rapauttaa objektiivisia moraalisia perusteita.  Saavutuksiin kuuluu kirkon vastustus ateistisia hallintoja kohtaan, mikä näkyi paavi Johannes Paavali II:n pastorallisissa vierailuissa ja moraalisessa auktoriteetissa, joka vahvisti vastustusta kommunismille Puolassa. Tämä vaikutti hallinnon kaatumiseen vuoteen 1989 mennessä rohkaistuneen kansalaisyhteiskunnan ja väkivallattoman mobilisaation kautta. Kiistat syntyvät muuttumattoman opetuksen ja vaihtelevien poliittisten sovellusten välisistä jännitteistä, kuten piispojen nuhteet aborttia kannattaville katolisille poliitikoille tai näkemykset paavien asenteista, jotka suosivat globalistisia etuja kansallisten etujen sijaan sekä skandaalien kuten pappien hyväksikäytön rapauttaessa institutionaalista uskottavuutta poliittisissa keskusteluissa. 

Nykyaikana Pyhä istuin ylläpitää diplomaattisia suhteita 184:ään itsenäiseen valtioon, mikä asettaa sen ainutlaatuiseksi toimijaksi, joka ajaa ihmisoikeuksia, rauhanvälitystä sekä elämän suojausta hedelmöityksestä lähtien vastustaen sekulaareja suuntauksia kohti eutanasiaa ja avioliiton uudelleenmääritelyjä. Tämä vaikutus säilyy maallistumisesta huolimatta, sillä katoliset äänestäjät ja järjestöt vaikuttavat vaaleihin bioeettisten kysymysten osalta, vaikkakin haasteina ovat sisäinen jakautuneisuus ja ulkoiset narratiivit puolueellisista akateemisista ja medialähteistä, jotka usein vähättelevät kirkon empiirisiä menestyksiä yhteiskunnallisen vakauden edistämisessä samalla kun ne vahvistavat arvostelua, joka on linjassa progressiivisten ideologioiden kanssa.

## Lähteet