Jordanian historia

**Jordanian historia** kertoo nykyisen Jordanian valtion alueen ja itse valtion menneisyydestä.

## Alueen varhaishistoria
### Esihistoria ja varhaiset vaiheet

Jordanin laaksosta on löytynyt runsaasti arkeologisia todisteita paleoliittisen ja mesoliittisen kauden metsästäjien ja keräilijöiden elinolosuhteista. Kun alueen asukkaat omaksuivat maanviljelyksen taidon, alkoi myös kehittyä paikallaan pysyvä elämäntapa. Tällä neoliittisella kaudella muodostuivat Lähi-idässä maailman vanhimmat asutuskeskukset. Pronssikaudella alueen kaupungit kävivät vilkasta kauppaa Egyptin kanssa, jolla oli hallitseva vaikutus Jordanin laaksossa näiden vuosituhansien aikana.

Tämä kukoistava kaupunkikulttuuri päättyi vuoden 2000 eaa. jälkeen. Tällöin suuri joukko amorilaisia, jotka kuuluivat seemiläisiin paimentolaisheimoihin, saapuivat alueelle josta tuli Kanaaninmaa. Puolen vuosituhannen aikana paimentolaiset valtasivat asutut alueet, sulautuivat vähitellen niiden asukkaisiin, ja 1500-luvun puoliväliin tultaessa he olivat jo asettuneet Jordanin laaksoon. Tällöin alueella puhuttiin jo enimmäkseen seemiläisiä kieliä.

Näinä aikoina pohjoisen suunnalta hyökkäsivät hyksot, jotka kulkivat Kanaaninmaan läpi matkallaan Egyptiin. Hyksojen hyökkäyksestä toivuttuaan Egypti yritti palauttaa vaikutusvaltaansa Syyriassa, mutta tämän tavoitteen tiellä olivat Anatoliassa valta-asemaan nousseet heettiläiset. Näiden varhaisten suurvaltojen välinen pitkittynyt konflikti 1400- ja 1300-luvuilla eaa. ohitti Jordanin itärannan, mikä mahdollisti useiden pienten heimokuningaskuntien kehittymisen. Nämä kuningaskunnat mainitaan vanhassa testamentissa; Edom, Moab, Basan, Gilead ja Ammon. Ammonin pääkaupunki oli Raamatussakin mainittu Rabbat Ammon, nykyinen Amman. Alueen kaikki kaupungit hyötyivät niiden läpi kulkeneista kauppareiteistä, jotka yhdistivät Persianlahden ja Arabian niemimaan eteläosat Egyptiin ja Välimeren satamiin.

Tälle aikakaudelle ajoittuvat myös kertomukset, joiden mukaan Mooses johti israelilaisten pakoa Egyptistä. Tarina jatkuu kertomuksella, jonka mukaan Joosua johdatti israelilaiset Jordanjoen varrelle ja Kanaaninmaan valloitukseen. Valloitukset saatiin päätökseen vuosien 1220 ja 1190 eaa. välillä. Tänä aikana alueelle Kanaanin rannikolle hyökkäsivät myös filistealaiset, jotka joutuivat konfliktiin israelillaisten kanssa sisämaassa. Filistealaiset olivat merikansaa joka piti itäistä Välimerta hallussaan.

Israelin kuningaskunnan valta oli huipussaan kuningas Salomon valtakaudella. Hänen valtakautensa ajoitetaan yleensä vuosien 960 ja 920 eaa. välille. Salomo on varhaisin Raamatun henkilö, josta on olemassa historiallisia, Raamatun ulkopuolisia lähteitä. Tänä aikana Israelin vaikutusvalta ulottui pohjoisessa Syyriassa Eufratjoelle ja etelässä Akabanlahdelle. Salomon kuoleman jälkeen valtakunta jakaantui Israelin ja Juudan kuningaskuntiin. Jordanian alueen historia seuraavien kahden vuosisadan aikana oli jatkuvaa konfliktia näiden kahden juutalaiskuningaskunnan, sekä Jordanin itärannan kuningaskuntien välillä.

Vuonna 722 eaa. Assyrian kuningas Salmanassar V alisti Israelin valtansa alle. Juudan kuningaskunta säilytti näennäisen itsenäisyytensä Assyrian ylivallan alla, kun taas muu Jordanjoen alue jaettiin Assyrian hallitsemiin maakuntiin, jotka toimivat puskurivyöhykkeenä aavikkoheimojen pysäyttämiseksi. Assyria valloitettiin vuonna 612 eaa., jolloin sen imperiumi sulautui Uus-Babylonian. Babylonin hallitsija Nebukadressar II hyökkäsi Juudaan vuonna 586 eaa. ja tuhosi Jerusalemin ja vei suuren osan sen juutalaisväestöstä pakkosiirtolaisiksi Babyloniin. Kun Persian hallitsija Kyyros II valloitti Babylonin 538 eaa., hän salli juutalaisten palata Jerusalemiin, josta tuli muun Jordanian alueen ohella osa Akhaimenidien valtakuntaa.

### Hellenismin valtakausi
Akhaimenidit hallitsivat koko Lähi-Itää kahden vuosisadan ajan, kunnes Aleksanteri Suuri valloitti alueen. Aleksanteri rakensi muutamassa vuodessa imperiumin, joka ulottui Niililtä Indus-joelle, nykyisen Pakistanin alueelle. Aleksanterin kuoltua vuonna 323 eaa. valtakunta jakaantui häntä palvelleiden kenraalien kesken. Näistä polveutuivat faaraoiden Egyptiä hallinnut Ptolemaiosten hallitsijasuku, sekä Syyrian Seleukidit.

Kolmannen vuosisadan eaa. ja ensimmäisen vuosisadan jaa. välisenä aikana Jordanian alueen historiaan vaikuttivat ratkaisevasti juutalaiset, kreikkalaiset ja nabatealaiset. Eteläisen Gileadin alueelle asettuivat juutalaiset, joista monet olivat palanneet Babyloniasta. Yhdessä alueella jo olleiden juutalaisten kanssa he muodostivat tiiviisti asuttuja yhteisöjä. Alueella vaikuttaneet kreikkalaiset olivat pääasiassa Aleksanterin sotaretken veteraaneja, jotka taistelivat alueella vallasta keskenään. Vuonna 301 eaa. Jordanian alue joutui Ptolemaiosten vallan alle. Kreikkalaiset uudisasukkaat perustivat uusia kaupunkeja ja levittivät hellenististä kulttuuria alueella. Amman nimettiin uudelleen Filadelfeiaksi faarao Ptolemaios Filadelfoksen kunniaksi. Kaupunkikeskukset saivat selkeästi kreikkalaisen luonteen, joka oli helposti tunnistettavissa niiden arkkitehtuurista, ja ne menestyivät Egyptin kanssa käytävän kaupan ansiosta.

Kolmannen merkittivän kansanryhmän alueella muodostivat nabatealaiset. Nabatealaiset olivat arabeja, jotka elivät Edomin alueella. Nabatean kuningaskunta menestyi strategisen sijaintinsa ansiosta. Nabatealaiset toimivat usein kauppiaina ja he olivat onnistuneet monopolisoimaan maustekaupan Arabian ja Välimeren välillä. Tärkeiden kauppareittien risteyksenä toimi Petra, kallioon hakattu kaupunki, joka oli alueen kautta kulkevien karavaanien keskus. Petran menestys ei perustunut pelkästään kaupankäyntiin. Kaupunki kukoisti ankarassa aavikkoympäristössä nabatealaisten edistyneiden vedenhallintatekniikoiden ansiosta. He toteuttivat maanalaisten vesisäiliöiden ja tekoaltaiden järjestelmän sadeveden keräämiseksi ja varastoimiseksi. Vuoraamalla vesisäiliöt vedenpitävällä kipsillä ja sijoittamalla ne syvälle maan alle, he minimoivat haihtumisen ja suojelivat vesivarantoaan vihollisilta. Tämä mahdollisti sen että alueella saattoi elää suuri väestö, arviolta 20 000–30 000 ihmistä, jotka saattoivat myös harjoittaa maataloutta kuivassa ilmastossa.

Jordanjoen itäpuolinen aavikkoalue toimi rajana Seleukidien dynastiaa vastaan, kunnes vuonna 198 eaa. Seleukidit syrjäyttivät Ptolemaiosten valta-aseman Palestiinan alueella. Ptolemaiosten ja Seleukidien väliset vihamielisyydet mahdollistivat Nabatean kuningaskunnan vallan laajentumisen Petrasta pohjoiseen. Kreikkalaisten seleukidihallitsijoiden harjoittama aggressiiivinen hellenisaatio ja yritykset tukahduttaa juutalaisuus johtivat Juudas Makkabin johtamaan kapinaan vuonna 166 eaa. Kapinan seurauksena muodostui Hasmonien hallitsijasuvun johtama Israelin toinen kuningaskunta.

### Roomalaisvallan kausi
Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Pompeiuksen johtamat roomalaiset legioonat tuhosivat viimeisetkin seleukidivallan rippeet Syyriasta ja alue liitettiin osaksi Rooman valtakuntaa. Roomalaisten valtakausi aiheutti levottomuutta ja lopulta myös kapinan juutalaisten keskuudessa. Samalla tilanne mahdollisti nykyisen Jordanian eteläosissa eläneiden nabatealaisten vaurauden. Hasmonien hallitsijasuvun sisäiset jännitteet antoivat roomalaisille tilaisuuden puuttua valtakunnan asioihin. Pompeiuksen joukot valtasivat Jerusalemin vuonna 63 eaa. ja valtaan asetettiin Roomalle suotuisin kuningas. Kun viimeinen Hasmonien hallitsijasuvun jäsen kuoli vuonna 37 eaa. Rooma teki Herodeksesta Juudean kuninkaan, joka hallitsi Jordanin molemmin puolin. Herodeksen kuoleman jälkeen valtakunta liitettiin vähitellen Rooman valtakuntaan.

Vuonna 106 jaa. keisari Trajanus liitti Nabatean kuningaskunnan Rooman valtakuntaan, ja teki siitä Arabian provinssin, joka käsitti suurimman osan Jordan-joen itärannasta. Nabatealaisten vauraus jatkui myös Rooman hallinnon alaisuudessa. Rooman valtakunnan hallinnollisen jaon jälkeen vuonna 395 Jordanian aluetta hallitsi Bysantin valtakunta, jonka keisarit hallitsivat Konstantinopolista käsin. Kristinusko oli Bysantin valtionuskonto ja laajalti hyväksytty kaupungeissa, mutta se ei koskaan juurtunut syvälle maaseudulle, jossa se eli rinnakkain perinteisten uskonnollisten käytäntöjen kanssa.

500-luvun aikana nykyisen Jordanian Syyrian alueita hallitsivat Ghassanidit. He olivat kristittyjä arabeja, jotka olivat uskollisia Bysantin valtakunnalle. Heidän tehtävänään oli puolustaa aavikon rajaa Persiaa hallinneita Sassanideja vastaan, sekä etelässä arabiheimoja vastaan. Nykyisen Ammanin eteläpuolisella aluella Ghassanidit kuitenkin harvoin pystyivät pitämään pintansa etelän arabiheimoja vastaan. Syyrian alueella eläneiden pohjoisten arabien ja Arabian niemimaalta pohjoisen suuntaan muuttaneiden paimentolaisina eläneiden arabien väliset yhteenotot olivat yleisiä.

Kontaktit kristittyjen Ghassanidien ja Arabian niemimaan arabien välillä olivat tärkeä lähde monoteistisille aatteille, joka paimentolaisten mukana virtasi takaisin Arabian niemimaalle, missä se valmisteli maaperää islamin leviämiselle.

## Islamisaatio
Profeetta Muhammedin kuoltua vuonna 632 hänen seuraajansa olivat saattaneet suurimman osan Arabian niemimaan heimoista ja kaupugeista uuden monoteistisen uskonnon, islamin, alle. Islamilaiset hallitsijat käyttivät sekä maallista, että uskonnollista valtaa. Islamiin kääntyneiden arabien armeijat levittivät islamia Arabian niemimaalta pohjoiseen ja myös länteen Pohjois-Afrikan halki. Vuonna 633 arabiarmeija saapui nykyisen Jordanian alueelle. Vuonna 638 arabit miehittivät Jerusalemin ja vuoteen 1940 mennessä koko Syyria oli arabimuslimien hallinnassa. Jordanin itäpuolen arabien keskuudessa islamiin kääntyminen oli lähes täydellistä. Vain pieni juutalainen yhteisö Palestiinassa ja kreikkalaisten ja arabikristittyjen ryhmät saivat säilyttää uskonnollisen identiteettinsä. Arabian kieli syrjäytti pian kreikan ja aramean alueen asukkaiden ensisijaisena kielenä.

Muhammedin kuoltua häntä seurasi muslimien hengellisenä ja maallisena johtajana Abu Bakr, joka kantoi kalifin arvonimeä kahden vuoden ajan. Hänen seuraajansa Umarin aikana vuosina 134-644 kalifaatti aloitti pyrkimykset hallinnon järjestämiseksi muslimien valtaamille alueille. Islamin pyhä kirja koraani koottiin Uthman valtakaudella 644-656. Uthmania seurasi vallassa  Muhammadin vävy Ali, joka oli viimeinen niin kutsutuista oikeaanjohdetuista kalifeista. Ali salamurhattiin vuonna 661, jonka jälkeen vallanperimys johti pysyvään skismaan, joka jakoi islamin kahteen päähaaraan sunnalaisuuteen ja šiialaisuuteen. Šiiat kannattivat vallan siirtymistä Alin perillisille, kun taas sunnalaiset kannattivat periaatetta, jossa sopivin hallitsija valittiin ylimystön riveistä. Jordanian alueen muslimit ovat pääasiassa sunnalaisia.

Alin kuoleman jälkeen Muawija, joka oli Mekan Quraiš-heimon johtaja ja kuului siten Muhammadin heimoon, julisti itsensä kalifiksi ja perusti Umaijadien kalifaatin, jonka pääkaupunki oli Damaskos. Umaijadikalifit hallitsivat laajoja alueita autoritäärisesti, mutta laajat toimeenpanovaltuudet he delegoivat maakuntien kuvernööreille. Umaijadien kalifaatti kukistui vuonna 750, jolloin Abbasidit syöksivät viimeisen umaijadien kalifin vallasta. Abbasidit siirsivät kalifaatin pääkaupungin Bagdadiin, jolloin Jordanian alueesta tuli entistäkin syrjäisempi vallan keskuksesta. Sen talous heikkeni kaupan siirtyessä perinteisiltä karavaanireiteiltä meritse tapahtuvaan kauppaan. Alueen kaupungit alkoivat kärsiä väestökadosta ja paikoillaan pysyvät maatalousyhteisöt alkoivat rappeutua alueilla, joilla beduiinit harjoittivat paimentolaisuuteen perustuvaa elämäntapaansa. 900-luvun lopulla Jordanian alueen hallinta riistettin Abbasideilta egyptiläisen Fatimidien kalifaatin toimesta. Fatimideilta alueen hallinta puolestaan siirtyi 1000-luvulla Seldžukeille.

Seldžukkien muodostama uhka Bysantin valtakunnalle, sekä kristittyjen länsimaiden halu vallata Palestiinassa sijainneet pyhät paikat muslimeilta, saivat länsimaat järjestämään Ensimmäisen ristiretken, joka huipentui Jerusalemin valloitukseen vuonna 1099. Ristiretkeläiset perustivat Jerusalemin kuningaskunnan, joka laajensi vaikutuspiiriään myös Jordanjoen itäpuolelle.
Vuonna 1174 viimeinen Fatimidien hallitsija syrjäytettiin vallasta ja tätä suurvisiirinä palvellut Saladin kaappasi vallan uutena Egyptin aijubidi-dynastian sulttaanina. Saladin ryhtyi sotaan ristiretkeläisten perustamia ruhtinaskuntia vastaan Palestiinassa ja Syyriassa. Ratkaisevassa Hattinin taistelussa vuonna 1187 Saladin kukisti ristiretkeläisten armeijan ja valtasi pian sen jälkeen Jerusalemin takaisin. Saladinin seuraajien aikana Aijubidien valtakunta hajosi keskinäisten kiistojen myötä pienemmiksi sulttaanikunniksi. Egyptissä syntyi Mamelukkien sulttaanikunta, kun aijubidihallitsija syrjäytettiin vuonna 1260.

## Osmanien valtakausi
### Osmanien hallinto
Egyptiä hallinnut Mamelukkien sulttaanikunta ja sen alueet joutuivat Osmanien valtakunnan vallan alle sulttaani Selim I:n valtakaudella vuonna 1517. Nykyisen Jordanian alueelle osmanivalta kuitenkin pysähtyi. Vaikka Mekkaan matkalla olleiden pyhiinvaeltajien kauttakulku olikin Jordanin itärannan alueelle merkittävä tulonlähde, alue oli ulkomaailman unohduksissa yli 300 vuoden ajan, kunnes eurooppalaiset ulottivat valtansa alueelle.
Osmanit jakoivat valtakuntansa hallinnollisesti provinsseihin (vilayet), joiden johdossa oli kuvernööri, (pašša). Jordanin itärannan alueet jakaantuivat vilayeteihin, joita johdettiin Beirutista ja Damaskoksesta. Vuosina 1831-1839 Egyptin pašša Muhammad Ali, kapinoi osmanisulttaania vastaan ja otti osan Arabian niemimaasta oman valtansa alle. Britannian ja Venäjän tuella Muhammad Ali pakotettiin kuitenkin vetäytymään ja osmanien kuvernöörit palautettiin virkoihinsa.

Osmanien vallan alla noudatettin šaria-lakia, jota sovellettiin vain muslimeihin. Osmanien hallinto käytti millet-järjestelmää, joka antoi muille kuin muslimeille oikeuden hoitaa omia asioitaan omien uskonnollisten lakiensa mukaisesti. Eurooppalaiset suurvallat tekivät myös omia sopimuksiaan osmanihallinnon kanssa, jonka mukaan he saivat toimivallan omiin kansalaisiinsa Osmanien valtakunnan alueella. Lisäksi Ranska vaati erityisoikeutta suojella osmanisulttaanin katolisia alamaisia ja Venäjä ortodiksisia alamaisia.

Osmanien valtakunnan hallinto oli pohjimmiltaan sotilashallinto kaikilla sen hallitsemilla alueilla. Jordanjoen itärannalla osmanihallinto oli kuitenkin löyhää ja varuskunnat pieniä. Alueen virkamiehet olivat tyytyväisiä kunhan järjestys säilyi ja veronkanto onnistuttiin toteuttamaan. Tavoitteita ei kuitenkaan saavutettu helposti. Väestön vakauttamiseksi osmanit perustivat 1800-luvun lopulla useita pieniä siirtokuntia, joita asuttivat tšerkessit, jotka olivat kaukasialainen kansakunta, jotka olivat sunnimuslimeja. Vaikka osmanisulttaani oli julistautunut kalifiksi, arabit eivät hyväksyneet osmanien virkamiehiä ja sotilaita, sillä heitä pidettiin ulkomaisina sortajina. Arabišeikit häiritsivät alueen rauhaa säännollisesti ja itsenäisesti toimivat beduiinit kapinoivat usein. Vuosina 1905 ja 1910 tapahtuneet kansannousut osmanihallinto onnistui tukahduttamaan.

Vuonna 1900 osmanit aloittivat Saksan avustuksella Hijazin rautatien rakentamisen. Vuonna 1908 rautatie yhdisti Damaskoksen ja Medinan, kulkien nykyisen Jordanian alueen läpi. Sen tarkoituksena oli kuljettaa pyhiinvaeltajia Mekkaan ja helpottaa strategisen Arabian niemimaan sotilaallista valvontaa. Rautatien suojelemiseksi osmanit lisäsivät sotilaallista läsnäoloaan reitin varrella.

### Nationalismi
1800-luvun kahdella viimeisellä vuosikymmenellä kehittyi kaksi liikettä, joilla oli valtaisa vaikutus koko Lähi-itään - arabinationalismi ja sionismi. Molempien liikkeiden tavoitteena oli yhdistää kansansa ja muodostaa kansallisvaltio.

Ryhmä oppineita länsimaisesti suuntautuneita muslimeja ja kristittyjä arabeja, ryhtyivät arabien kansallistunteen elvyttämiseksi tutkimaan arabien historiaa, kirjallisuutta ja kieltä. Salaa painettujen julkaisujen avulla he yrittivät paljastaa osmanien hallinnon ankaran luonteen ja herättää arabinationalistista aatetta suuremman autonomian tai itsenäisyyden saavuttamiseksi. Vain muutaman vuoden kuluttua osmanien turvallisuusoperaatiot olivat kuitenkin tukahduttaneet ryhmän toiminnan.

Samoihin aikoihin Euroopassa nousi juutalaisten herätysliike, joka vaati diasporassa asuneiden juutalaisten paluuta historialliseen kotimaahansa. Sionismin alkusysäys ja kehitys olivat lähes yksinomaan eurooppalaisten juutalaisten aikaansaamia. Sionistisen liikkeen aikaansaamana juutalaisten määrä Palestiinassa nousi ensimmäiseen maailmansotaan mennessä noin 85 000 asukkaaseen, mikä oli noin 12 prosenttia Palestiinan väestöstä.

Juutalaisten lisääntynyt läsnäolo ja uudisasukkaiden erilaiset tavat herättivät vihamielisyyttä arabien keskuudessa. Kasvavat jännitteet juutalaisten uudisasukkaiden ja arabien välillä ei kuitenkaan johtanut arabien kansallismielisten järjestöjen perustamiseen. Osmanien hallitsemilla arabialuiella arabit olivat sidoksissa heimoihinsa ja islamilaisiin perinteisiin. Nationalistiset aatteet ja kansallisvaltion käsite olivat suurelle osalle arabeja vieraita ajatuksia. Näin ollen kehittyi poliittinen epätasapaino järjestäytyneiden ja nationalististen juutalaisten uudisasukkaiden, sekä suhteellisen organisoitumattoman alkuperäisväestön välille.

Muutamat länsimaisen koulutuksen saaneet arabit ja upseerit perustivat pieniä nationalistisia järjestöjä, jotka vaativat suurempaa paikallista autonomiaa. Näiden liikkeiden ensisijainen liikkeellepaneva voima oli vastustus sulttaani Abd-ul-Hamid II:n politiikkaa kohtaan. Vuonna 1908 Nuorturkkilaiset syrjäyttivät Abd-ul-Hamid II:n vallasta ja häntä seurasi Mehmed V. Tämän virkaanastuminen herätti aluksi myönteisiä tunteita imperiumin ei-turkkilaisten alamaisten keskuudessa ja se herätti odotuksia laajemmasta itsehallinnosta. Pian kävi kuitenkin selväksi, että Enver paššan johtamat Nuorturkkilaiset olivat sen sijaan päättäneet keskittää osmanien hallintoa entisestään ja voimistaa osmanien hallitsemien alueiden turkkilaistumista. Arabien vastustus turkkilaista hallintoa kohtaan alkoi vahvistua ja kaupungeissa asuva koulutettu arabiväestö alkoi perustaa salaisia poliittisia turkkilaisvastaisia järjestöjä. Näiden liikkeiden kannattama arabinationalismi ei kuitenkaan saanut kannatusta arabimassojen keskuudessa.

Perinteisempi opposition muoto syntyi Jordanian alueen ja Arabian niemimaan syrjäisten aavikkoheimojen keskuudessa. Nämä olivat poliittisesti epäjärjestäytyneitä, mutta ne vastustivat ulkomaista hallintoa. Kaupungeissa perustettujen järjestöjen ja aavikkoheimojen välisenä  yhteytenä oli Mekan šarif Husain ibn Ali. Hän kuului Quraiš-heimoon ja häntä pidettiin profeetta Muhammedin jälkeläisenä]] ja hašemiittien johtajana. Husain ja hänen poikansa Abdullah ja Faisal olivat viettäneet vuodet 1893-1903 valvonnan alaisina Konstantinopolissa, missä Abdullahia ja Faisalia koulutettiin osmanieliitin jäseniksi ja valmennettiin arabipäälliköiden rooleihin. Vuonna 1908 Abd-ul-Hamid II nimitti Husainin Mekan emiiriksi ja antoi hänen ja hänen poikiensa palata Hijaziin. Virkaan astuttuaan hän osoittautui kuitenkin vähemmän ohjailtavissa olevaksi kuin turkkilaishallinto oli odottanut. Myös Abdullah ja Faisal ryhtyivät solmimaan kontatkteja Syyriassa toimiviin arabinationalisteihin ja hakemaan tukea Britannialta itsenäisyysvaatimuksien esittämiseksi. Vastineeksi nationalistit hyväksyivät hašemiitit arabien nationalistisen liikkeen johtajiksi.

## Britannian etupiiriksi
### Ensimmäinen maailmansota
#### Arabikapina
Ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä Osmanien valtakunnan odotettu hajoaminen herätti toiveita kansallismielisten arabien keskuudessa itsenäisen arabivaltion muodostamisesta, joka kattaisi kaikki osmanien hallinnassa olleet arabialueet. Kansallismielinen liikehdintä ei kuitenkaan ollut kovin yhtenäistä ja kilpailevat näkemykset estivät koordinoidut itsenäisyyspyrkimykset.

Britannialle arabialue oli strategisesti erittäin tärkeä. Britit pitivät hallussaan Suezin kanavaa, joka oli tärkeä reitti matkalla Britanniasta Brittiläiseen Intiaan. Abdullah lähestyi brittihallintoa ja tiedusteli Britannian tuen mahdollisuutta, mikäli arabit nostaisivat kapinan turkkilaisia vastaan. Tilanne oli briteille hankala, sillä Osmanien valtakuntaa pidettiin ystävällismielisenä valtiona. Ensimmäisen maailmansodan syttyminen kuitenkin muutti tilanteen. Osmanihallinto liittoutui Saksan kanssa Britanniaa ja sen liittolaisia vastaan. Tämä sai puolestaan britit hakemaan tukea arabeilta turkkilaisia vastaan.  Husain ibn Ali täsmensi Sir Henry McMahonille lähettämissään kirjeissä, että uuden arabivaltion tulisi koostua Arabian niemimaasta, lukuun ottamatta Adenia, joka oli Britannian siirtomaa, sekä  Irakista, Palestiinasta ja Syyriasta, mukaan lukien nykyisen Jordanian alue. McMahon julisti Britannian tukevan sodanjälkeistä arabien itsenäisyyttä tietyin varauksin, sillä Britannia ei voinut vahingoittaa liittolaisensa Ranskan etuja, joka hallitsi osaa Syyriasta.

Kesäkuussa 1916 Husain ibn Ali aloitti arabikapinan Osmanien valtakuntaa vastaan ja lokakuussa hän julisti itsensä arabien kuninkaaksi, vaikka hänen liittolaisensa tunnustivat hänet vain Hijazin kuninkaaksi. Britit toimittivat tarvikkeita ja tukivat taloudellisesti Abdullahin ja Faisalin johtamia arabijoukkoja. Kairosta lähetettiin myös sotilasneuvonantajia organisoimaan arabiarmeijaa. Heistä tunnetuimmaksi nousi T.E. Lawrence.
Samaan aikaan kun Hussein ja McMahon kävivät neuvotteluja Lähi-Idän kohtalosta, britit kävivät salaisia neuvotteluja ranskalaisten ja venäläisten kanssa samasta alueesta. Helmikuussa 1916 allekirjoitettiin Sykes-Picot-sopimus, joka Husseinin ja McMahonin neuvottelujen vastaisesti ehdotti Lähi-Idän jakamista Ranskan ja Britannian valvonta-alueisiin. Sykes-Picot-sopimuksen mukaan Palestiinaa hallinnoitaisi brittien, ranskalaisten ja venäläisten yhteistyöllä, kun taas Transjordania joutuisi Britannian vaikutusvallan alle.

#### Balfourin julistus
Brittien viimeisin lupaus oli Balfourin julistus vuonna 1917. Siinä todettiin että Britannia suhtautui myönteisesti juutalaisten kansalliskodin perustamiseksi Palestiinaan. Balfourin julistus sitoi virallisesti Britannian mukaan sionistiseen liikkeeseen. Sionisteja pidettiin myös mahdollisena liittolaisena, joka kykenisi turvaamaan Britannian edut Lähi-Idässä. Palestiinan strateginen merkitys oli kasvanut Suezin kanavan läheisyyden vuoksi, jossa Britannialla oli 300 000 miehen vahvuinen varuskunta.
Balfourin julistusta kritisoitiin laajalti kaikkialla arabimaailmassa, erityisesti Palestiinassa, koska se oli ristiriidassa Husseinin ja McMahonin kirjeenvaihdossa sovittujen brittiläisten lupausten kanssa. Balfourin julistus sisälsi kaksi ristiriitaista sitoumusta; juutalaisten kansalliskodin perustamisen Palestiinaan, sekä olemassa olevien ei-juutalaisten yhteisöjen oikeuksien säilyttämisen. Näiden kahden tavoitteen yhteensopimattomuus kärjistyi seuraavien vuosien aikana. Venäjällä valtaan noussut bolševikkihallitus paljasti marraskuussa 1917 Sykes-Picot-sopimuksen sisällön. Arabien tyrmistys sopimuksen sisällöstä lieventyi, kun britit ja ranskalaiset vakuuttivat, että heidän sitoumuksiaan arabeja kohtaan kunnoitettaisiin, ja sillä että liittoutuneiden sotilasoperaatiot etenivät suotuisasti. Hussein oli ajanut turkkilaisen varuskunnan pois Mekasta heti arabikapinan alkuviikkoina, Faisalin joukot valtasivat Akaban heinäkuussa 1917 ja kenraali Edmund Allenbyn johtamat joukot saapuivat Jerusalemiin saman vuoden joulukuussa. Faisal hyväksyi sen, että Britannian joukot olivat sotatoimien johdossa, mutta hänelle taistelut olivat pohjimmiltaan vapaussotaa, jossa arabit ja britit tekivät yhteistyötä. Syyskuussa 1918 brittiarmeija kukisti ratkaisevasti turkkilaisjoukot Megiddon taistelussa, mikä avasi tien etenemiselle Syyriaan. Faisalin joukot saapuivat Damaskokseen lokakuussa 1918 ja osmanien hallinto suostui aselepoon, mikä päätti sotatoimet Lähi-Idässä.

### Mandaattien jako
Liittoutuneet tapasivat Pariisissa tammikuussa 1919 neuvotellakseen rauhansopimuksista keskusvaltojen kanssa. Konferenssissa arabien edustajana toiminut Faisal ja sionistien edustaja Chaim Weizmann pääsivät sopimukseen, jossa osapuolet suostuivat yhteistyöhon. Faisal esitti kuitenkin ehdon, jonka mukaan hänen allekirjoituksensa riippui liittoutuneiden arabeille sodan aikana antamista lupauksista arabien itsenäisyyden suhteen. Koska näitä lupauksia ei täytetty arabeja tyydyttävällä tavalla sodan jälkeen, useimmat arabijohtajat eivät ole pitäneet Faisalin ja Weizmannin sopimusta sitovana.
Sodan jälkeen Osmanien valtakunnalta vallattujen alueiden luovututusta ja mandaattialueiden jakoa varten perustettiin Woodrow Wilsonin hallinnon toimesta amerikkalainen komitea. Laajojen Palestiinassa ja Syyriassa tehtyjen tutkimusten jälkeen komitea totesi, että näillä alueilla arabienemmistö vastusti jyrkästi juutalaisten rajoittamatonta maahanmuuttoa ja juutalaisvaltion perustamista. Tätä raporttia ei kuitenkaan virallisesti käsitelty Pariisin rauhankonferenssissa. Osmanivaltakunnan hallinnoimat alueet jaettiin siten, että Palestiinasta tehtiin Palestiinan brittiläinen mandaattialue. Tähän lukeutui nykyisen Jordanian alue. Brittien etupiiriin lisättiin myös Mesopotamian mandaattialue, nykyinen Irak. Syyrian ja Libanonin mandaatti annettiin Ranskan hallintaan. Palestiinan mandaatin ehdot vahvistivat Balfourin julistuksen, jossa turvattiin juutalaisten kansallisvaltion perustaminen. Hussein ja hänen poikansa vastustivat tätä sillä perusteella, että Versailles'ssa hyväksytyn Kansainliiton peruskirjan 22. artikla oli vahvistanut Wilsonin periaatteen kansojen itsemääräämisoikeudesta. Arabit tulkitsivat siten, että juutalaisvaltion perustaminen polki arabienemmistön itsemääräämisoikeutta Palestiinassa.

### Brittiläinen mandaattialue
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Britannian mandaattihallinnon tavoitteena oli kehittää Palestiinaa rauhanomaisesti arabien ja juutalaisten kanssa.  Husainille yhteistyö sionistien kanssa merkitsi vain turvapaikan tarjoamista juutalaisille hänen tavoittelemassaan arabivaltiossa. Sionisteille mandaatissa annettu tunnustus tarkoitti askelta kohti erillisen juutalaisvaltion luomista. Eturistiriita arabien ja juutalaisten, sekä molempien osapuolten ja brittien välillä kasvoi Palestiinassa koko mandaattihallinnon vallassaolon ajan.
Aselevon jälkeen ympärysvallat organisoivat miehitettyjen osmanialueiden hallinnon ja muodostivat väliaikaisen hallituksen Palestiinalle, Syyrialle ja Irakille. Heinäkuussa 1919 Syyrian yleiskongressi kokoontui Damaskoksessa ja vaati ympärysvaltoja tunnustamaan itsenäisen Syyrian, johon kuului myös Palestiina. Tämän valtion kuninkaana toimisi Faisal. Kun vaatimus ei aiheuttanut toimenpiteitä ympärysvaltojen taholta, kongressi julisti yksipuolisesti Syyrian itsenäiseksi maaliskuussa 1920 ja Faisalin sen kuninkaaksi. Samaan tapaan myös Irakin edustajat ilmoittivat maansa itsenäisyydestä ja Abdullahin nimittämisestä sen kuninkaaksi. Kansainliiton neuvosto hylkäsi molemmat julistukset ja päätti mandaattialueiden täytäntöönpanosta Lähi-idässä. Ranskan joukot miehittivät Damaskoksen heinäkuussa 1920 ja Faisalille esitettiin vaatimus vetäytyä Syyriasta. Hän pakeni maasta, mutta seuraavana vuonna britit nimittivät hänet Irakin kuninkaaksi.
Samaan aikaan Abdullah organisoi vastarintaa ranskalaisia vastaan Syyriassa. Noin 2000 miehen vahvuisen heimojoukon kanssa hän eteni Mekasta pohjoiseen ja pysähtyi Ammaniin maaliskuussa 1920. Britannian Palestiinan komissaari kutsui koolle Jordanjoen itärannan sheikit keskustelemaan alueen tulevaisuudesta, jonka turvallisuutta uhkasi wahhabilaisten lahkolaisten hyökkäys. Briteille kävi selväksi, että beduiiniheimot voisivat hyväksyä Ammaniin jääneen Abdullahin hallitsijaksi ja tällä tavoin saada hänet luopumaan osallistumisestaan ​​Syyrian sotaan.

Maaliskuussa 1921 silloinen Britannian siirtomaaministeri Winston Churchill kutsui koolle korkean tason konferenssin Kairoon keskustelemaan Lähi-idän tulevaisuudesta. Näiden neuvottelujen tuloksena Britannia jakoi Palestiinan mandaatin kahtia Jordanjoen kohdalta Akabanlahdelle saakka. Itäiseen osaan, jota kutsuttiiin Transjordaniaksi, oli tarkoitus muodostaa erillinen arabihallinto, joka toimisi Palestiinan komissaarin yleisvalvonnassa, ja Abdullah nimitettiin sen emiiriksi. Seurantakokouksessa Jerusalemissa Churchillin, korkean komissaarin Herbert Samuelin ja Lawrencen kanssa Abdullah suostui luopumaan Syyrian hankkeestaan ​​vastineeksi emiraatista ja huomattavasta brittiläisestä tuesta. Vuonna 1922 Kansainliitto sulki pois juutalaisten siirtokunnan perustamisen Transjordanian alueelle. Tämän prosessin tavoitteena oli täyttää arabeille sota-aikana annetut lupaukset ja hoitaa Britannian mandaatin mukaiset velvollisuudet.

## Transjordania 1921–1946

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen suurin osa entisestä Osmanien valtakunnasta jaettiin. Britit irrottivat 80&nbsp;prosenttia Palestiinan mandaatistaan Transjordanian emiraatiksi (trans-Jordan = Jordanin takana). Siitä tuli itsehallinnollinen osa brittien hallinnoimaa Palestiinan mandaattia Kansainliiton hyväksynnän mukaan. Brittihallinnon alaisuudessa Transjordaniaa hallitsi kuningas Abdullah I. 

## Jordania 1946–
Jordania itsenäistyi brittien hallinnosta vuonna 1946. Israelin perustamisen jälkeen 24. huhtikuuta 1950 maahan liitettiin myös se osa Palestiinasta, jota nykyisin sanotaan Länsirannaksi. Britit hyväksyivät liitoksen kolme päivää myöhemmin.

### Husseinin kausi 1953–1999
Kuningas Hussein hallitsi maata vuosina 1953–1999. Hän nousi valtaan viisitoistavuotiaana isoisänsä salamurhan ja isänsä lyhyen valtakauden jälkeen. Kuningas Abdullah ammuttiin heinäkuussa 1951 Al-Aqsan moskeijan portailla, yhdellä islamin pyhimmistä paikoista. Hänen poikansa Talalin lyhyen valtakauden aikana otettiin käyttöön uusi perustuslaki, joka teki Jordaniasta perustuslaillisen monarkian, jossa kuninkaalla on vahvat valtaoikeudet. Skitsofreniasta kärsinyt Talal luopui vallasta poikansa hyväksi. Englannissa opiskellut Hussein palasi kotiin, mutta häntä ei voitu kruunata ennen täysi-ikäisyyttä toukokuussa 1953.

Kuninkaana Hussein tasapainotteli taitavasti Yhdysvaltain, Neuvostoliiton, Britannian, eri arabivaltojen ja Israelin välissä läpi sotien ja kaappausyritysten. Husseinia pidettiin käytännönläheisenä rauhaa ja demokratiaa korostaneena hallitsijana. Vuonna 1958 Jordania ja Irak solmivat lyhytaikaisen valtioliiton, Arabifederaation, vastauksena aiemmin perustetulle Yhdistyneelle arabitasavallalle, mutta se purkautui jo samana vuonna Irakin kuninkaan Faisal II:n kuoltua vallankaappauksessa. Vuoden 1967 kuuden päivän sodassa Israel miehitti Länsirannan, ja maahan tuli lukuisa joukko palestiinalaispakolaisia, joiden fedayeen-taistelijat jatkoivat sotaa Israelia vastaan Jordaniasta käsin. Palestiinalaisjärjestöjen kasvava vaikutusvalta oli uhka maan turvallisuudelle. Syyskuussa 1970 käytiin sittemmin mustana syyskuuna tunnettu sisällissota, jossa palestiinalaisten järjestöt karkotettiin Libanoniin. Vaatimuksistaan Länsirannan alueeseen Jordania luopui lopullisesti vuonna 1988.

Lokakuun 1973 sodassa Jordania lähetti prikaatin Syyriaan taistelemaan Israelia vastaan, mutta maiden välisellä rajalla ei käyty taisteluja. Vuonna 1974 Hussein tunnusti PLO:n ainoaksi palestiinalaisten edustajaksi, mutta vuonna 1986 hän katkaisi kaikki yhteydet PLO:hon ja määräsi sen toimiston suljettavaksi. Vuonna 1991 Jordania aloitti neuvottelut Madridissa ja solmi rauhansopimuksen Israelin kanssa 26. lokakuuta 1994.

### 2000-luku
Kuningas Hussein kuoli vuonna 1999, ja kuninkaaksi nousi hänen poikansa Abdullah Ibn Hussein eli Abdullah II. Abdullah II:n kaudella Jordania on tehnyt yhteistyötä naapuriensa kanssa. Se sopi vuonna 2001 Syyrian ja Egyptin kanssa sähköverkon vahvistamisesta ja vuonna 2002 Israelin kanssa meriveden pumppaamisesta Punaisestamerestä Kuolleeseenmereen.

Al-Qaida ilmoittautui syylliseksi vuonna 2005 useisiin ammanilaisiin hotelleihin yhtä aikaa tehtyihin itsemurhaiskuihin, joissa kuoli yhteensä 60 henkeä. Järjestöä on epäilty myös muista iskuista.

Arabikevään 2011 jälkimainingeissa Jordaniassa nähtiin laajoja mielenosoituksia. Mielenosoittajat vaativat Jordanian muuttamista parlamentaariseksi demokratiaksi. Vuosina 2011, 2016 ja 2020 Jordanian perustuslakiin tehtiinkin useita muutoksia. Vuonna 2022 tehty uudistus siirsi kuitenkin entistä enemmän valtaa kuninkaalle ja hänen neuvostoilleen.

Vuonna 2021 kuningas Abdullah pidätti velipuolensa prinssi Hamzahin ja kaksikymmentä muuta hovin jäsentä syytettyinä kapinan valmistelusta.

Gazan vuonna 2023 alkanut sota kokosi tuhansia mielenosoittajia vastustamaan Israelia vuonna 2023. Noin neljäsosa Jordanian asukkaista on Palestiinan pakolaisia.

## Lähteet
### Viitteet