Armfeltin salaliitto

**Armfeltin salaliitoksi** kutsutaan suomalaiskreivi Gustaf Mauritz Armfeltin tuttaviensa kanssa vuosina 1792–1793 käymää kirjeenvaihtoa, jossa kaavailtiin alaikäisen Ruotsin kuninkaan Kustaa IV Aadolfin holhoojahallituksen syrjäyttämistä. Salaliittolaisten mukaan varsinaista vallankaappausta ei sinänsä suunniteltu, koska kuninkaan valta olisi pidetty ennallaan, ja salaliitto kohdistui ensi sijassa kuninkaan setään Kaarleen ja tämän ystävään Gustaf Adolf Reuterholmiin, jotka johtivat holhoojahallitusta. Kirjeenvaihtoa käyneet kustavilaiset rojalistit eivät missään vaiheessa järjestäytyneet ryhmäksi tai puolueeksi, ja salaliittoa on sittemmin kuvailtu muun muassa ”vain samoinajattelevien löyhäksi yhteenliittymäksi”. Salaliitosta ei missään vaiheessa muodostunut hallitukselle vakavaa uhkaa, etenkään siksi, ettei Venäjän keisarinna Katariina Suuri halunnut osallistua Armfeltin suunnitelmiin.  

Kirjeenvaihtoon Armfeltin kanssa osallistuivat pääasiassa Kustaa III:n sihteerinä toiminut Johan Albrecht Ehrenström sekä Armfeltin rakastettu Magdalena Rudenschöld sekä osittain myös muun muassa Johan Christopher Toll ja kuninkaan kotiopettaja Nils Philip Gyldenstolpe. Holhoojahallitusta ei onnistuttu syrjäyttämään, ja kirjeenvaihtoon osallistuneet tuomittiin vankeusrangaistuksiin. 

## Tausta
Kuningas Kustaa III murhattiin maaliskuussa 1792. Murhan takana oli kuninkaaseen tyytymätön aatelisto, joista osa toivoi, että murhan jälkeen Ruotsi palaisi aiempaan hallintojärjestelmään, jossa säädyt ja varsinkin aatelisto käyttivät ylintä valtaa. Koska kuninkaan poika Kustaa IV Aadolf oli vasta 13-vuotias, holhoojahallituksen johtoon tuli hänen setänsä Kaarle-herttua. Täysi-ikäiseksi kuninkaan oli määrä tulla vasta vuonna 1796. Kustaa III:n ystävä ja läheinen neuvonantaja Gustaf Mauritz Armfelt ja muut kustavilaiset eli Kustaa III:n poliittiselle perinnölle uskolliset järkyttyivät suuresti kuninkaan murhasta. Kustavilaisia olivat muun muassa Johan Christopher Toll, Johan Fredrik Aminoff, Johan Albrecht Ehrenström, Carl Olof Cronstedt sekä hovikansleri Christoffer Zibet ja alikäskynhaltija Pehr Ahlmann. Kustavilaisia kutsuttiin jopa Armfeltin liigaksi. 

Kuolinvuoteellaan Kustaa III nimesi Armfeltin Tukholman ylikäskynhaltijaksi. Kuningas teki myös vuosien 1780 ja 1789 testamentteihinsa lisäyksen, jossa määrättiin, että Armfelt, marsalkka Johan Gabriel Oxenstierna sekä kuninkaan lähimmät neuvonantajat Evert Vilhelm Taube, laamanni Anders Håkansson ja valtakunnandrotsi Carl Axel Wachtmeister kuuluisivat Kaarle-herttuan holhoojahallitukseen kuninkaan täysi-ikäisyyteen asti. Valta kuuluisi siis kollegiaalisesti hallitukselle, jossa kullakin oli yksi ääni, eikä herttua voisi käyttää vuoden 1789 yhdistys- ja vakuuskirjan mukaista kuninkaallista itsevaltaa. Hallitukselle Kaarle-herttua lupasi noudattaa testamentin lisäyksen määräyksiä ja seuraavansa Kustaa III:n politiikkaa. Herttua kuitenkin pyysi, ettei asiakirjaa virallisesti julkaistaisi, ja hänen kerrotaan myöhemmin repineen testamentin lisäyksen kappaleiksi. 

Ratkaisevaa oli, että valtakunnandrotsi Wachtmeisterin mukaan testamentin lisäys ei ollut alun alkaenkaan lainvoimainen, sillä se ei ollut kahden todistajan allekirjoittama. Myös marsalkka Oxenstierna kehotti Kaarle-herttuaa mitätöimään testamentin lisäyksen. Lisäyksen mitätöidessään herttua sai itsevaltiuden, ja kustavilaiset joutuivat alakynteen hyväksyessään sen, ettei lisäystä julkaistu. Jälkikäteen on todettu Wachtmeisterin olleen väärässä, eli Kustaa III:n testamentti ja sen lisäykset useine jäävittömine todistajineen olivat oikeudellisesti päteviä. Wachtmeisterin lisäksi Kaarlea kannustivat vallan anastamiseen vapaamuurarit, erityisesti herttuan ystävä Carl Göran Bonde, joka kuului kuningasvastaiseen aatelistoon. Itse kuninkaan murhannutta Jacob Johan Anckarströmiä lukuun ottamatta kaikki Kustaa III:n vastaiset salaliittolaiset kuuluivat vapaamuurareihin. Lisäksi Bonden ystävä Erik Magnus Staël von Holstein pyrki estämään Armfeltin pääsyn valtaan ja, toisin kuin kustavilaiset, von Holstein suhtautui myötämielisesti Ranskan suureen vallankumoukseen.

Kaarle-herttua alkoi epäillä Armfeltin ja kustavilaisten luotettavuutta, ja hän pelkäsi näiden yrittävän nostattaa kansaa holhoojahallitsijaa vastaan. Herttua pyrki edustamaan politiikkaa, joka miellyttäisi aatelistoa; aateliston suuri enemmistö suhtautui kustavilaisiin vihamielisesti. Lisäksi herttua suhtautui Kustaa III:n murhaajiin lempeästi ja määräsi heti kuninkaan kuolemaa seuranneena päivänä poliisimestaria lopettamaan rikostutkinnan, mitä Armfelt vastusti ankarasti. Herttua alkoi oitis murentaa Armfeltin valtaa muun muassa pakottamalla tämän luopumaan kuninkaan henkivartiokaartin päällikkyydestä. Armfelt, joka oli haavoittunut Kustaa III:n sodassa kahta vuotta aikaisemmin ja kärsi edelleen kovista kivuista, hyödynsi neljäksi kuukaudeksi myönnetyn virkavapauden matkustamalla heinäkuussa 1792 Aacheniin hoitamaan terveyttään. 

### Reuterholmin valta

Heinäkuussa 1792, samoihin aikoihin kun Armfelt poistui Ruotsista, Kaarle-herttuan ystävä ja läheinen vapaamuurariveli, suomalainen vapaaherra Gustaf Adolf Reuterholm palasi herttuan pyynnöstä Italiasta Ruotsiin, ja herttua delegoi kaiken vallan tälle. Vaikka virallisesti hänen tittelinsä oli kamarirevision eli valtiontilien tarkastajakunnan presidentti, käytännössä Reuterholmista tuli Ruotsin yksinvaltias, joka hallitsi Kaarle-herttuan ja valtiokansleriksi nimittämänsä Fredrik Sparren kautta. Reuterholmin nimitettiin hallituskonseljiin Armfeltin tilalle. 

Reuterholmin isä Esbjörn Christian Reuterholm oli kuollut pian Kustaa III:n vuoden 1772 vallankaappauksen jälkeen jouduttuaan vangituksi Suomenlinnaan. Reuterholm katkeroitui isänsä kokemasta nöyryytyksestä, ja hänestä tuli keskeinen antikustavilainen oppositiohahmo. Reuterholm oli sukua Armfeltille, sillä heidän isänsä olivat serkuksia. Lisäksi nuorempana Reuterholm oli ollut Johan Albrecht Ehrenströmin ystävä.

Reuterholm oli vaikuttunut Ranskan suuresta vallankumouksesta ja päätti nojata Ruotsin ulkopolitiikan siihen, että vallankumouksellinen Ranska nousisi Euroopan johtoon. Reuterholm hyödynsi Armfeltin poissaoloa erottamalla kustavilaisia viroistaan, ja myös holhoojahallituksen kokoonpanoa alettiin huomattavasti muuttaa. Aiempi valtiovarainministeri Anders Håkansson ja valtiosihteeri Carl Lagerbring karkotettiin Tukholmasta, ja Reuterholm lähetti Armfeltin perään vakoojan epäillessään tätä uuden hallituksen vastaisista toimista. Lisäksi asetettiin painovapauslaki, joka heijasteli Ranskan vallankumouksen ihanteita, ja jota kustavilaiset vastustivat. Reuterholm ja Staël von Holstein aloittivat Ranskan vallankumoushallituksen kanssa neuvottelut uudesta liitto- ja avustussopimuksesta, joka oli ulkopoliittisesti täysin ristiriidassa kustavilaisten kannattaman Venäjän-liiton eli Drottningholmin sopimuksen kanssa.

## Kirjeenvaihto

Kustavilaisten kirjeenvaihto alkoi kesän 1792 aikana heti Armfeltin lähdettyä etelään. He pelkäsivät Kaarle-herttuan rikkovan Kustaa III:n testamentin ja kutsuvan valtiopäivät koolle, jolloin perustuslakia saatettaisiin muuttaa ja kuninkaan valtaa murentaa. Reuterholm kuuli useita varoituksia kustavilaisten aikeista, ”herttuan vallan rajoitusyrityksistä”, esimerkiksi poliisimestarilta sekä herttuan ystävältä ja neuvonantajalta Carl Göran Bondelta. 

Syyskuussa 1792 Reuterholm hankkiutui Armfeltista eroon nimittämällä tämän lähettilääksi Italiaan. Armfelt sai ystäviltään ja rakastajattareltaan Magdalena Rudenschöldiltä kirjeitä, joiden mukaan holhoojahallitus pyrki heikentämään kuninkaan valtaa. Lisäksi hän kuuli huhuja Ruotsin ja Ranskan liittosopimuksesta sekä siitä, että holhoojahallitus oli pyytänyt lääkärin lausuntoa kuninkaan henkisestä tilasta ja sopivuudesta hallitsijaksi. Armfelt koki holhoojahallituksen täysin pettäneen Kustaa III:n poliittisen perinnön, ja lähettiläänä hän puhui ankarasti Ranskan vallankumousta vastaan. Lisäksi hän kirjoitti esittelylehtisen, jossa vihjattiin Ruotsin holhoojahallituksen rikollisuudesta. 

Johan Albrecht Ehrenström ehdotti, että Kustaa IV Aadolf julistettaisiin ennenaikaisesti täysi-ikäiseksi ja ympäröitäisiin kustavilaisilla neuvonantajilla. Armfelt ei kuitenkaan hyväksynyt suunnitelmaa, sillä Kustaa III oli kieltänyt poikansa päästämisen valtaan alaikäisenä. 

Venäjän keisarinna Katariina Suuri kirjoitti kuningas Kustaa IV Aadolfille henkilökohtaisen kirjeen, jossa hän ilmoitti tukevansa kuninkaan oikeuksia ja valtaa kaikin voimin. Kustavilaiset pitivät yllä hyviä suhteita Venäjään, ja vuonna 1793 Armfelt alkoi hautoa ajatusta, että Venäjä voisi tarvittaessa tehdä väliintulon, mikäli valtiopäiväkutsu annettaisiin. Armfeltin helmikuussa 1793 päivätyssä ”vallankumoussuunnitelmassa” juuri keisarinna vaatisi hallituksen muutosta Ruotsissa, ja uuteen hallitukseen nimitettäisiin ylikäskynhaltijana Armfelt, valtakunnandrotsina Wachtmeister, puolustusministerinä Toll, ulkoministerinä ja hovikanslerina Christoffer Zibet sekä valtiokonttorin presidenttinä Anders Håkansson. Lisäksi korkeisiin virkoihin nimitettäisiin Johan Fredrik Aminoff, Axel von Fersen, Carl Lagerbring ja Carl Gustaf Nordin. Kokoonpano vastaisi Kustaa III:n testamenttia vain sillä erolla, ettei Kaarle-herttua kuuluisi hallitukseen. Armfelt lisäsi, että Kaarle-herttua voitaisiin lahjoa rahalla, kuten hänet oli lahjottu suostumaan liittosopimukseen Ranskan kanssa. Armfelt kaavaili, että Venäjä esittäisi vaatimuksensa ”ystävälliseen mutta käskevään sävyyn” ja painottaisi vaatimuksen vakavuutta lähettämällä Tukholman korkeudelle laivasto-osaston. Venäläisille Armfelt kuvasi Ruotsin tilanteen synkkänä, ja hän nimitti Ruotsia ”jakobiinien vehkeilyjen pesäpaikaksi”. Keisarinnalle Armfelt kuitenkin korosti, ettei kyse olisi aseellisesta vallankaappauksesta vaan vallan luovuttamisesta nuorelle kruununperijälle. 

Kirjeenvaihdossa Armfelt ehdotti Ehrenströmille, että tämä houkuttelisi 14-vuotiaan Kustaa IV Aadolfin pyytämään keisarinna Katariinalta julistuksen, jolla keisarinna takaisi Kustaa III:n testamentin. Ehrenström ei suostunut, vaikka ilmaisikin, että vain keisarinnan väliintulo voisi pelastaa kustavilaisen Ruotsin: Ehrenströmin sanoin ”mikään ei olisi Venäjälle sopivampaa kuin että tämä vapauttaisi Ruotsin tästä yhtä imbesillistä kuin rikollisestakin hallituksesta.” Seuraavaksi Armfelt värväsi Rudenschöldin puhumaan asiasta kuninkaalle, mutta kuningas ei taipunut ehdotteluihin. Armfelt antoi Rudenschöldille muitakin tehtäviä: tämän tuli lietsoa Armfeltin taalalaiset talonpoikaiskannattajat taakseen vallankaappauksen varalta sekä tutkia mahdollisuutta saada kuningas kutsumaan koolle valtiopäivät Faluniin päättämään holhoojahallituksen korvaamisesta uudella hallituksella. Yksi Armfeltin suunnitelmista oli saada kuningas Kustaa IV Aadolf matkustamaan Suomeen ja siirtymään sieltä Pietariin keisarinnan suojelukseen. Kustavilaiset pitivät mahdollisena myös sitä, että täysi-ikäistyessään Kustaa IV Aadolf voitaisiin naittaa keisarinnan pojantyttärelle, suuriruhtinatar Aleksandra Pavlovnalle. Maiden välisten suhteiden syventämistä voitiin perustella syksyllä 1791 solmitulla Drottningholmin sopimuksella. Toisaalta Ruotsin yleinen mielipide ei ollut Venäjän puolella. 

Toll ja Rudenschöld ilmaisivat Armfeltille huolestuneensa tämän pyrkimyksistä saada venäläiset sekaantumaan Ruotsin sisäpolitiikkaan. Keisarinna Katariina ei kuitenkaan ryhtynyt vallankaappauksen suunnitteluun Armfeltin kanssa. Armfeltin suunnitelmia onkin luonnehdittu epärealistisiksi, ja viimeistään syksyyn 1793 mennessä oli selvää, ettei Reuterholmin hallitusta voitaisi kaataa. Turhautunut Armfelt kuvaili Reuterholmia kirjeissään muun muassa teeskentelijäksi ja mielipuoleksi.

### Reuterholm ja Venäjä
Ruotsin ja Ranskan puolustusliitto solmittiin toukokuussa 1793. Reuterholm alkoi kuitenkin epäröidä Ruotsin liittolaisuutta Ranskan kanssa, kun Euroopan kuninkaalliset vaikuttivat inhoavan Ranskan jakobiineja. Vuodenvaihteessa 1793–1794 Reuterholm pyrki lähentymään Venäjän kanssa, motiivinaan myös se, etteivät kustavilaiset voisi enää syyttää häntä Drottningholman sopimuksen rikkomisesta. Reuterholmin koko näkemys Ranskan vallankumouksesta alkoi ajan kanssa muuttua, ja sittemmin hän alkoi ylistää voimakasta kuningasvaltaa. Myös Kustaa IV Aadolf alkoi myöhemmin omalla valtakaudellaan vierastaa Ranskaa, muun muassa siksi, että liitto vaikeutti ulkomaankauppa Englantiin. 

## Oikeudenkäynti ja vankeusrangaistukset

Saatuaan vakoojiltaan Armfeltin kirjeitä Reuterholm vangitsi joulukuun 17. ja 18. päivän välisenä yönä muun muassa Rudenschöldin sekä Ehrenströmin ja tämän veljen. Koska Armfelt ei ollut Ruotsissa, syytteet kohdistettiin hänelle tärkeisiin ihmisiin. Lisäksi Reuterholm vangitutti ja kuulustelutti kymmenkunta muuta ihmistä luodakseen vaikutelman, että kyseessä oli huomattavan suuri salaliitto. 

Syytettyjä vastaan oli aluksi heikosti näyttöä. Kirjeet oli kirjoitettu salakirjoitusmenetelmällä, jonka avaimen syytetyt olivat onnistuneet tuhoamaan. Osia kirjeistä syytetyt väittivät väärennöksiksi. Kuulusteluissa Ehrenström selitti, että kirjeenvaihdossa oli kyse lähinnä poliittisten mielipiteiden ilmaisemisesta. Puolustus kuitenkin murtui, kun Reuterholm sai maaliskuussa 1794 käsiinsä yli 730 Armfeltin kirjettä ja useita kirjeluonnoksia, kun Reuterholmin palkkaama Francesco Piranesi toimitti ne Italiasta Tukholmaan. Piranesi oli tarkkaillut Armfeltia Italiassa ja säännöllisesti toimittanut Reuterholmille raportteja holhoojahallituksen vastaisista puheista. Lopulta Piranesin vakoojat olivat onnistuneet varastamaan Armfeltin koko kirjeenvaihdon Ison-Britannian suurlähetystöstä Firenzestä, johon Armfelt oli asiakirjakokoelmansa tallettanut. Aineistoon lukeutui keisarinnalle osoitettu vallankumoussuunnitelma, joka oli epäilemättä raskauttavin todiste. Armfelt toisaalta itse myöhemmin kiisti ehdottaneensa venäläisen laivasto-osaston lähettämistä Tukholmaan. Armfeltista Reuterholm antoi pidätysmääräyksen, mutta tämä onnistui pakenemaan Italiasta Venäjälle.

Ehrenström perusteli kirjeenvaihtoaan isänmaallisuudella ja uskollisuudella kuningasta kohtaan. Hovioikeus piti kirjeenvaihtoa joka tapauksessa pyrkimyksenä muuttaa laillista hallitusta. Kesällä 1794 hovioikeus tuomitsi Armfeltin, Rudenschöldin ja Ehrenströmin kuolemaan sekä menettämään omaisuutensa ja kunniansa. Kenraali Johan Christopher Toll sen sijaan sai vankeusrangaistuksen ja Johan Fredrik Aminoff vapautettiin todisteiden puutteessa kokonaan. Myös postilaitoksen johtaja Ulric Franc, joka oli välittänyt Armfeltin kirjeitä, vapautettiin, vaikkakin hänet myöhemmin erotettiin virastaan. Tuomioita pidettiin jo hovioikeusvaiheessa oikeusmurhana, ja Reuterholmin ja hänen oikeusministerinsä tiedetään painostaneen hovioikeuden jäseniä. Poliittiseksi teatteriksi luonnehditun oikeudenkäynnin pyrkimys oli saada kustavilaiset huonoon maineeseen.

Syyskuun 22. päivänä 1794 järjestetyssä viimeisessä oikeusvaiheessa langetettiin korkeimman oikeuden tuomio, jonka mukaan kuolemaan tuomittiin Armfelt ja Ehrenström, kun taas Rudenschöld, Toll ja Aminoff saivat vankeusrangaistuksen. Seuraavana päivänä Ehrenström ja Rudenschöld laitettiin tunniksi seisomaan häpeäpaaluun. Molemmat saivat yleisöltä sympatiaa. Reuterholm halusi tuomita Rudenschöldin myös ruoskittavaksi, mutta herttua Fredrik Adolf ja valtakunnandrotsi kieltäytyivät. Ketään ei lopulta teloitettu, ja jo syyskuussa Reuterholm armahti Ehrenströmin mestaukselta, vaikka armahduksesta tämä saikin kuulla vasta 7. lokakuuta. Ehrenströmin tuomio muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi Carlstenin linnoituksessa.

Ankarat rangaistukset heikensivät holhoojahallituksen mainetta. Toisaalta Kustaa IV Aadolfin silmissä Reuterholmin asema vahvistui, ja kuningas ylistikin tätä isänmaan pelastajaksi.

### Armahdukset ja kunnianpalautukset
Holhoojahallituksen kausi kesti vuoteen 1796 saakka, jolloin Kustaa IV Aadolf tuli täysi-ikäiseksi ja alkoi hallita itsenäisesti. Välittömästi hän erotti yleisesti inhotun Reuterholmin. Saman vuoden aikana Rudenschöld ja Aminoff armahdettiin kokonaan, ja Ehrenström siirrettiin vuonna 1796 isänsä komentamaan Vaxholman linnaan. Ehrenström  vapautettiin lopulta vuonna 1799, ja aatelisarvonsa hän sai takaisin kesäkuussa 1800. 

Armfeltin kunnianpalautus alkoi helmikuussa 1799, kun hänen nimensä poistettiin Tukholman häpeäpaalusta. Kuningas Kustaa IV Aadolf palautti Armfeltin nimen, aatelisarvon ja kunnian saman vuoden marraskuussa. Lupaa palata Ruotsiin Armfelt sai kuitenkin odottaa syyskuuhun 1800, sillä Kaarle-herttua vastusti paluulupaa. Ruotsiin Armfelt palasi yhdeksän vuoden tauon jälkeen toukokuussa 1801. Hän tunnusti vastuunsa oikeudenkäynnin uhreista ja kertoi katuvansa tekojaan. Armfeltin ja Ehrenströmin ystävyys jatkui Armfeltin pyydettyä anteeksi sitä, että oli sotkenut Ehrenströmin varomattomaan kirjeenvaihtoonsa. Oikeusasiakirjoja luettuaan Armfelt tosin vaikuttui siitä, miten taitavasti Ehrenström oli puolustautunut oikeudenkäynnissä.

## Lähteet
*  
* 
*  
*  
### Viitteet