Uhriutuminen

**Uhriutuminen** tarkoittaa uhriuden sepittämistä tai liioittelua. Syynä voi olla väärinkäytösten oikeuttaminen, manipulointi, huomionhaku tai vastuun välttely. Uhriutuminen voi olla myös selviytymisstrategia. HUSin psykiatrian linjajohtajan Jan-Henry Stenbergin mukaan itsensä marginalisoiminen ja uhriutuminen voivat olla vallankäytön väline silloin, kun siihen ei ole todellista aihetta. Kun uhriutumisesta tulee keskeinen osa identiteettiä, se lannistaa ja estää näkemästä mahdollisuuksia. Kun ympäristö palkitsee uhrin identiteetistä, ei käyttäytymistä tarvitse muuttaa.

Todellinen uhri on joku, joka on kärsinyt, loukkaantunut, vahingoittunut tai kuollut joko toisen toimien, sairauden tai sattuman seurauksena.  

## Teoreettisia lähestymistapoja

Kielitieteilijät Anna de Fina ja Alexandra Georgakopoulou toteavat kirjassaan *Analyzing Narrative* (2011), että aikamme korostaa kokemusperäistä tietoa, ja henkilökohtaista kokemusta on hankalampi kyseenalaistaa kuin rationaalista argumenttia. Yksilön uhrikokemusta on täten vaikeaa kritisoida.

London School of Economicsin viestinnän professorin Lilie Chouliarakin mukaan omasta haavoittuvuudesta ja uhriudesta puhumisesta on tullut normalisoitua. Teoksessaan *Wronged - The Weaponization of Victimhood* (2024) Chouliaraki käsittelee sitä, kuinka uhriuteen vetoaminen on vallan vaatimista: kuka ansaitsee tulla suojelluksi uhrina ja ketä tulisi rangaista tekijänä. Chouliarakin mukaan kärsimyksen eetos on levinnyt uusille alueille eikä uhriuteen enää tarvita välttämättä fyysistä väkivaltaa, vaan väkivalta voi olla vaikkapa maineeseen kohdistuvaa ja symbolista. Uhriutumalla voi kontrolloida muiden sanomisia ja esiintyä itse parempana, tiedostavampana ihmisenä.

Liisa Keltikangas-Järvisen mukaan uhriuteen keskittyminen heijastaa nykyistä ääriyksilöllistä ja narsistista kulttuuria, jossa keskiössä ovat yksilön tunteet. Keltikangas-Järvisen mukaan ajalle tyypillinen tunneilmaisu on rajatonta kuin pienellä lapsella, ja siinä hämärtyy se, mitkä ovat omia ja mitkä toisten tunteita. Kulttuuri vahvistaa varhaislapsuuden kehitysvaihetta, jossa toiset laitetaan vastuuseen omasta pahasta olosta: "minulla oli tunteita, joita sinä et ymmärtänyt ja siksi loukkasit minua ja teit oloni turvattomaksi - ja siten olet vastuussa tunteistani". Keltikangas-Järvisen mukaan se, joka uhriutuu ensimmäisenä ja syyttää muita omista tunteistaan, saa etulyöntiaseman, sillä syytökseen on vaikea vastata.

Aivotutkija Lauri Nummenmaa kirjoittaa teoksessaan *Pahuus: Ihmisluonnon pimeä puoli* (2022), ettei uhrin näkökulma ole aina absoluuttisesti oikea. Silloinkin kun asiassa on runsaasti harmaan sävyjä, kulttuurimme kuitenkin usein korottaa totuudeksi uhriutujan kokemuksen. Uhrin ja syyllisen leimat toimivat ohjenuorina, jotka vaikuttavat toimintaamme ja tapaamme katsoa maailmaa.

Moraalista arviointia tutkinut Ekin Ok kollegoineen kirjoittaa vuonna 2020 julkaistussa artikkelissa, että uhriasemassa korostuvat nykyään edut, kun sitä ennen pidettiin epätoivottuna tilana. Artikkelissaan *Signaling virtuous victimhood as indicators of Dark Triad personalities* (2021) Ok kollegoineen toteaa, että uhriutumalla voi herättää toisissa auttamisenhalun. Näin voi yrittää hankkia itselleen esimerkiksi sosiaalisia tai taloudellisia resursseja ilman odotusta vastavuoroisuudesta. Uhriutuja voi oikeuttaa itselleen jopa aggressiivisuuden, valehtelun ja väärennösten hankkimisen. Okin mukaan voimakkaimmin uhriutuvissa on pimeän kolminaisuuden eli narsismin, psykopatian ja machiavellismin (häikäilemätön vallanhalu) piirteitä.

## Manipulointi ja yhteys narsismiin

Manipuloijat esittävät usein olevansa uhreja saadakseen sääliä tai empatiaa ja saavuttaakseen haluamansa. Ihmisten on vaikeaa katsoa toisten kärsimystä, ja manipuloijan on usein helppo vedota sääliin. Empatiaa herättäviä kertomuksia käytetään välineellisesti, kasvattamaan tai vahvistamaan mielikuvia kertojasta ja valikoitujen epäkohtien huomionarvoisuudesta.

Uhriutuminen voi myös olla huomionhakukeino esimerkiksi Münchhausenin oireyhtymässä.  

Hannu Lauerman mukaan narsistinen ihminen voi nostaa asioita esiin siinä valossa, että häntä on kohdeltu kaltoin, vaikka hän on tosiasiassa kohdellut kaltoin muita. Väkivaltarikosten tekijä voi hankkia itselleen vamman, jotta voisi esiintyä uhrina ja näin ohjata huomion pois siitä, mitä on itse aiheuttanut. Jotkut narsistit pystyvät eläytymään valheeseensa ja uppoutumaan uhrin asemaan niin hyvin, että siitä tulee heille todellisuutta.

Kun väkivallantekijä esiintyy uhrina, hän voi pyrkiä dehumanisoimaan oman uhrinsa ja pyrkiä siirtämään huomion pois itse väkivallasta väittämällä sen olevan oikeutettua uhrinsa käytöksen takia. Uhriutuminen voi olla myös manipulointia muiden kautta, jolloin väärintekijä hakee sympatiaa muilta saadakseen tukea tai hyväksyntää.  Käytös voi liittyä hypersensitiivisyyteen ja haavoittuvaan narsismiin.

Narsistisessa perhedynamiikassa syntipukiksi joutuneet lapset, jotka kehittävät narsistisen persoonallisuuden, samaistuvat usein uhrin rooliin ja jatkavat aikuisena kokemustensa kehystämistä sen kautta. Kaiken läpäisevä kokemus uhriudesta on tyypillinen piirre haavoittuneesti narsistisilla henkilöillä ja muodostuu minuuden jäsentäväksi periaatteeksi. Tämä narsismin muoto vaikuttaa vähemmän huomionhakuiselta kuin avoin narsismi, mutta taustalla on sama persoonallisuuden rakenne: ylemmyyden tunteet ja torjuttu häpeä (splitting), tuhoava kateus ja heikko empatiakyky muita kohtaan.

Koska narsistit ovat riippuvaisia muista saadakseen vahvistusta minäkuvalleen ja uskovat, että heidän tarpeensa tulisi asettaa etusijalle, he käyttävät usein strategiana uhriutumista ja esiintyvät välinpitämättömien ihmisten tai epäoikeudenmukaisten olosuhteiden uhreina herättääkseen syyllisyyttä ja saadakseen huomiota, myötätuntoa tai hoivaa. Erityisesti empaattiset ihmiset ovat alttiita narsistien uhrikertomuksille, jotka ovat usein vääristeltyjä, vajavaisia tai suoranaisia valheita perheenjäsenistä, ystävistä tai työtovereista.

Monet narsistit ovat niin taitavia esiintymään esimerkiksi entisten puolisoidensa tai aikuisten lastensa uhreina, että he onnistuvat vieraannuttamaan nämä ihmiset muista perheenjäsenistä tai yhteisöistä, jotka uskovat narsistin mustamaalauskampanjoihin.

## Uhrimentaliteetti

Uhrimentaliteetti tai uhrikompleksi viittaa ajattelutapaan, jossa yksilö tai ryhmä näkee itsensä toistuvasti toisten ihmisten tekojen uhreina. Tähän liittyy taipumus syyttää omista epäonnistumisista ulkopuolisia tekijöitä. Uhriutumiskulttuurissa loukkaannutaan herkästi, mutta kunnian palauttamisen sijaan korostetaan omaa haavoittuvuutta ja koettua alistamista. 

Filosofi Susan Neiman kuvaa termillä “uhriuden olympialaiset” ilmiötä, jossa eri ryhmät kilpailevat siitä, kenet tunnustetaan kaikkein eniten loukatuksi. Hänen mukaansa uhristatuksella kilpailemisesta on tullut eräänlainen auktoriteetin ja identiteetin lähde. Hän tarkastelee käsitettä mm. teoksessaan *Left Is Not Woke* (2023), ja käyttää sitä kritisoidakseen nykyistä taipumusta hankkia yhteiskunnallista asemaa kärsimyksen kautta hyveellisen toiminnan tai universaalien periaatteiden sijaan. Hän katsoo asenteen vääristävän poliittista ja sosiaalista keskustelua. Itsekin vasemmistolainen Neiman kritisoi identiteettipolitiikkaa ja wokea vasemmiston sisältä käsin. Hänen mielestään woke on enemmän itseilmaisua kuin poliittista muutosliikettä.

Uhriutumisen kulttuurissa uhri on sekä sankari, että oman alistetun ryhmänsä vapaustaistelija. Muiden halutaan tunnistavan ja tunnustavan uhrius. Tämä auttaa vahvistamaan positiivista minäkuvaa ja oikeuttaa toivon sovintoon. Uhriutujalle on tyypillistä usko omaan moraaliseen ylemmyyteen ja vastapuolen moraalittomuuteen. Väkivalta omalta puolelta nähdään oikeutettuna, toisten väkivalta tuomittavana. Uhriutuminen onkin ikiaikainen keino oikeuttaa väkivaltaa.  

Omaan kärsimykseen keskittyminen voi johtaa empatian puutteeseen ja toisten kärsimyksen sivuuttamiseen. Tämä voi lisätä kostohaluja ja vaikeuttaa anteeksiantoa.    

Uhriutujat usein kokevat oikeudekseen kaltoinkohdella muita. He näyttävät implisiittisesti ajattelevan: "Koska minulle on tehty väärin, minä en voi toimia väärin."

### Uhrimentaliteetin piirteet

Uhrimentaliteetin omaksuneet henkilöt syyttävät muita ikävistä tilanteista ja kieltävät oman vastuunsa. He olettavat, että muiden aikomukset ovat negatiivisia ja uskovat, että muilla on parempi asema elämässä. Helpotusta haetaan itsesäälistä tai muiden säälistä. Yleisiä asenteita ovat pessimismi, itsesääli ja tukahdutettu viha. 

Tällaiset ihmiset voivat käyttäytyä oikeutusta kokien ja itsekkäästi ja puolustautua jopa silloin, kun heille tarjotaan apua. Passiivisaggressiivisuus ja kokemus siitä, että kaikki mikä tapahtuu on oman hallinnan ulkopuolella, on tyypillistä.

Uhrimentaliteetti voi kehittyä puolustusmekanismina vaikeiden elämänkokemusten seurauksena, usein lapsuudesta aikuisuuteen. Myös rikolliset saattavat omaksua uhrimentaliteetin ja ajatella tekojensa olevan moraalisesti oikeutettuja vastauksia epäoikeudenmukaiseen maailmaan.    

### Kilpailullinen uhrius

Kilpailullinen uhrius tarkoittaa taipumusta nähdä oma ryhmä enemmän kärsineenä kuin vastapuoli. Dynamiikka on tyypillinen väkivaltaisissa konflikteissa, joissa molemmat osapuolet pyrkivät todistamaan oman ryhmänsä kärsineen eniten.

## Katso myös

* Narsistinen persoonallisuushäiriö
* Haavoittuva narsismi
* Karpmanin draamakolmio
* Psykologinen manipulointi
* Identiteettipolitiikka

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Yle: Haavoittuva narsisti käyttää omaa tunnettaan valuuttana, sanoo psykiatrian linjajohtaja