Poliittinen uskonto

**Poliittinen uskonto** on maallisten uskontojen osajoukkoa koskeva käsite, jossa poliittiset ideologiat ja liikkeet jäljittelevät perinteisten uskontojen organisatorisia, symbolisia ja kokemuksellisia ulottuvuuksia, mutta ohjaavat pelastuksen tavoittelut maallisiin päämääriin transsendenttisten todellisuuksien sijaan. Filosofi Eric Voegelin esitteli termin vuonna 1938 kirjassaan *Die politischen Religionen*, analysoiden kuinka ideologiat kuten kansallissosialismi ja bolševismi korvasivat jumalallisen järjestyksen hengelliset kokemukset rakennetuilla poliittisilla myyteillä, lietsoen fanatismia lupaamalla historiallista lunastusta valtiovallan kautta. Voegelin esitti, että nämä järjestelmät syntyvät "transsendenssin menetyksestä", jossa moderni sekularisaatio kuluttaa oikeaoppista uskoa, synnyttäen gnostilaisia yrityksiä toteuttaa ikuinen täydellisyys ajallisessa politiikassa kokonaisvaltaisen yhteiskunnallisen uudelleenrakentamisen kautta.

Poliittisen uskonnon erottuvia piirteitä ovat politiikan itsensä sakralisaatio, mikä näkyy johtajien jumalallistamisessa (esim. Führerprinzip natsismissa), rituaalisissa massanäytöksissä (kuten Nürnbergin puheissa, joihin dokumentoidusti osallistui yli 400 000 osanottajaa vuonna 1934) ja dogmaattisissa uskontunnustuksissa, jotka pakottavat oikeaoppisuutta uhalla erottaa tai puhdistaa. Nämä elementit tarjoavat yhteisöllistä identiteettiä ja tarkoitusta uskonnollisten lahkojen tapaan, mutta ne asettavat maallisen hallinnan etusijalle metafyysisen alistumisen sijaan, usein saaden legitimiteettinsä pseudotieteellisistä tai historistisista narratiiveista, kuten marxilaisessa dialektiikassa, joka ennustaa väistämättömän luokattoman utopian. Historioitsija Emilio Gentile muotoili tämän "politiikan sakralisaatioksi", jossa kansa, rotu tai proletariaatti ottaa pyhän entiteetin roolin, vaatien ehdotonta lojaalisuutta ja tukahduttaen kilpailevia uskomuksia.

Erikoistuneena muotona maallisen uskonnon teorian sisällä, poliittinen uskonto kaventaa keskittymisensä ideologisesti ajamiin valtioihin tai liikkeisiin, jotka aseistavat uskonnollisen kaltaisen intohimon hallinnointia varten. Tämä eroaa apoliittisista maallisista uskonnoista kuten positivismista, joilta puuttuu pakottava valtioapparaatti. Voegelinin viitekehys, jota ohjasivat hänen havainnot sotien välisestä Euroopasta, korosti kausaalisia mekanismeja: kristinuskon laskun jättämä tyhjiö mahdollistaa hengellisiä häiriöitä, joissa poliittiset toimijat hyödyntävät massojen tyytymättömyyttä profaaniin olemassaoloon asentaakseen korvaavia gnostilaisia eliittejä. Tämä erikoistuminen korostaa empiirisiä kaavoja 1900-luvun totalitarismissa, jossa sitoutumisasteet heijastelivat uskonnollista hurskautta. Esimerkiksi Neuvostoliiton puhdistukset poistivat 681&nbsp;692 puoluejäsentä vuosina 1937–1938 ideologisen harhaopin vuoksi, mutta tutkijat varoittavat liiallisesta laajentamisesta, huomauttaen että kaikki politisoituneet uskomukset eivät saavuta täyttä uskonnollista vastaavuutta ilman transsendentin kieltämistä.

Käsitteen kritiikit, usein vuoden 1945 jälkeisistä marxilaisen historiantutkimuksen vaikuttamista akateemisista piireistä, väittävät että se riskeeraa aidon uskon sekoittamisen ideologiseen patologiaan, mahdollisesti vähättelemään uskonnon itsenäistä roolia; kuitenkin Voegelin ja hänen seuraajansa kuten Raymond Aron vastasivat todisteilla hallintojärjestelmien teksteistä, kuten Hitlerin *Mein Kampf* (1925), joka eksplisiittisesti kehysti arjalaisten kamppailun kosmiseksi kohtaloksi, alleviivaten teorian hyödyllisyyttä massojen mobilisaation kausaalisien ajureiden analysoinnissa ilman teologisia ankkureita.

## Lähteet