open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ilmari Ebeling

**Oskar Ilmari Ebeling** (19. tammikuuta 1893 Kälviä – 2. toukokuuta 1975 Kajaani) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritysjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

Ebelingin vanhemmat olivat rovasti Berndt Wilhelm Ebeling ja Matilda Fransiska Durchman ja puoliso vuodesta 1934 hammaslääkäri Gretel Maria Inberg. Professori Kari Ebeling oli heidän poikansa. Oikeusneuvos Vilho Ebeling oli puolestaan Ilmari Ebelingin veli. Ilmari Ebeling tuli ylioppilaaksi Tampereella vuonna 1911 ja valmistui metsänhoitajaksi vuonna 1914. Hän oli valmistuttuaan metsänhoitaja Metsähallituksen hoitoalueella Pyhäjoelle 1915–1916. Vuonna 1917 Ebeling siirtyi valtion omistaman sahan palvelukseen Siuroon, toimien ensin kasöörinä ja kirjanpitäjänä ja sitten apulaisjohtajana vuoteen 1922 asti. Kajaanin Puutavaran metsänhoitajaksi ryhtyneen Ebelingin tehtävät laajenivat emoyhtiö Uleån metsänhoitoon. Oltuaan keväästä 1925 Sortavalan Puutavara -yhtiön toimitusjohtaja Ebeling palasi entisiin tehtäviinsä vuosiksi 1926–1933. Yhtiöiden metsäpäällikkönä Ebeling toimi vuoteen 1935 ja sitten Kajaani-yhtiöksi nimensä muuttaneen Kajaanin Puutavaran metsäpäällikkönä vuoteen 1958 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle. Vuonna 1950 metsäneuvoksen arvonimen saanut Ebeling oli myös tunnettu uiton asiantuntija, jolla oli useita metsäalan luottamustehtäviä.

## Lähteet
Ebeling

**Ebeling** on sukunimi. Ebeling-nimisiä suomalaisia henkilöitä ovat muun muassa seuraavat:

* Ilmari Ebeling (1893–1975), metsänhoitaja ja yritysjohtaja, metsäneuvos
* Kari Ebeling (1940–2012), professori ja yritysjohtaja, Ilmari Ebelingin poika
* Konstantin Ebeling (?–1886), Venäjän keisarillisen laivaston kontra-amiraali
* Mika Ebeling (s. 1964), poliitikko, shakin pelaaja
* Vilho Ebeling (1891–1974), korkeimman oikeuden ja korkeimman hallinto-oikeuden jäsen, Ilmari Ebelingin veli
Jumalainen valo – Leonardo da Vilhu

**Jumalainen valo – Leonardo da Vilhu** (myös **Jumalainen valo**)  on Jean Bitarin ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen dokumentti- ja televisioelokuva vuodelta 2013.

Elokuva on henkilödokumentti taiteilija Risto Vilhusesta, taiteilijanimeltään *Leonardo da Vilhu*. Dokumentissa seurataan Vilhusen elämää ja työntekoa hänen Vantaan Sotungissa sijaitsevassa veistospuistossaan sekä ateljeessaan.

## Lähteet
Volodymyr Hnatjuk

**Volodymyr Hnatjuk** (9. toukokuuta 1871 Velesniv, Butšatšin piiri, Galitsia, Itävalta-Unkari – 6. lokakuuta 1926 Lviv, Puolan toinen tasavalta) oli ukrainalainen kansatieteilijä, kirjallisuudentutkija, kääntäjä, journalisti ja yhteiskunnallinen vaikuttaja Länsi-Ukrainassa.

Hnatjuk oli vuodesta 1899 lviviläisen Ševtšenkon tieteellisen seuran (NTŠ) jäsen, vuodesta 1902 pietarilaisen Keisarillisen tiedeakatemian jäsen, vuodesta 1905 prahalaisen kansanperinneseuran jäsen sekä wieniläisen Itävallan kansantaideseuran jäsen, suomalaisen Folklore Fellows -kansanperinneseuran jäsen ja kiovalaisten Ukrainan kansallisen tiedeakatemian ja Kansanperinneseuran jäsen vuodesta 1924.

Hnatjuk opiskeli 1894–1898 Lvivin yliopistossa ja toimi akateemisen Hromada-yhdistyksen johdossa. Hänen silloisista mentoreistaan Myh’ailo Hruševskyistä ja Ivan Frankosta tuli hänen elinikäisiä työtovereitaan. Hän oli vuodesta 1898 kuolemaansa saakka NTŠ:n pääsihteeri ja toimi muissa alan merkittävissä luottamustehtävissä. Hän toimitti seuran julkaisuja ja kirjoitti niihin. Hänen aikanaan seurasta tuli korkeatasoinen tieteellinen seura. Hän oli kaksi kautta (1899–1906, 1922–1926) *Literaturno-naukovyi vistnykin* toimituskunnassa ja kirjoitti moniin muihinkin ukrainalaisiin ja ulkomaisiin julkaisuihin. Hän oli Ukrainalais-ruteenilaisen kustannusyhtiön perustajia ja toimi sen johdossakin.

Ivan Frankon ja Fedir Vovkin kanssa hän muutti länsiukrainalaisen kansanperinteen keräämisen tieteelliseksi toiminnaksi. Sairastuttuaan 1903 tuberkuloosiin hän ei enää voinut osallistua kenttätyöhön, mutta hän organisoi 800 folkloristin kirjeenvaihdon, jonka avulla koottiin valtavasti aineistoa julkaistavaksi hänen päätoimittamissaan NTŠ:n julkaisusarjoissa ja kokoelmassa *Das Geschlechtsleben des Ukrainischen Bauernvolkes* (kaksi osaa, 1909, 1912).

Hnatjuk edusti vertailevaa historiallista lähestymistapaa, jota hän sovelsi tutkimuksissaan. Hänen kirjoituksensa ukrainan kielen murteista, erilaisista kielimuodoista sekä normatiivisesta kieliopista ja oikeinkirjoituksesta olivat merkittävä panos kielitieteen alalla. Poliittisilta näkemyksiltään hän edusti Ukrainan radikaalipuoluetta ja vastusti Galitsian russofiileja ja populisteja.

Velesniviin perustettiin 1969 Hnatjukin mukaan nimetty etnografinen museo, ja sinne pystytettiin 1971 Luka Bihanytšin veistämä muistomerkki. Myös hänen haudallaan Lytšakivin hautausmaalla Lvivissä on muistomerkki.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Andorran parlamenttivaalit 2019

**Andorran parlamenttivaalit 2019** toimitettiin 7. huhtikuuta 2019. Vaaleissa valittiin Andorran parlamentin kaikki 28 edustajaa. Suurimpana puolueena pysyi Demòcrates per Andorra, joka kuitenkin menetti absoluuttisen enemmistönsä, ja toiseksi suurimmaksi puolueeksi nousi sosiaalidemokraattinen puolue. Vaalien jälkeen hallituskoalition muodostivat Demòcrates, Andorran liberaalit ja Ciutadans Compromesos. 

## Vaalitapa
Andorran parlamentin edustajat valitaan rinnakkaisäänestyksellä. 14 edustajaa valitaan maanlaajuisella suhteellisella listavaalilla käyttäen korkeimpien jäämien menetelmää, kun taas toiset 14 edustajaa valitaan enemmistövaalilla kustakin Andorran seitsemästä kunnasta siten, että kussakin kunnassa eniten ääniä saaneen kaksi ehdokasta käsittävän listan ehdokkaat katsotaan valituiksi.

## Tulokset

## Lähteet
Lytšakivin hautausmaa

**Lytšakivin hautausmaa** on hautausmaa Ukrainassa Lvivissä. Se on perustettu 1786, ja se on vanhimpia eurooppalaisia hautausmaita. Siellä on noin 400&nbsp;000 ihmisen hauta. Hautausmaan nimi juontuu Lytšakiv-nimisestä paikasta, jossa asui Liuts-niminen (Lütz) perhe. Vanhin hautakivi on vuodelta 1675. Alkujaan sinne haudattiin varakkaita henkilöitä ja erilaisia kulttuurin ja yhteiskunnan merkkihenkilöitä, ja siten se kertoo Galitsian historiasta.

Hautausmaan goottilaistyylinen pääportti on rakennettu 1875. Hautausmaalle laadittiin 1856 suunnitelmat, joissa luotiin kulkureitit ja jaettiin alue osiin. Muistomerkkejä ovat suunnitelleet monet merkittävät taiteilijat. Siellä on nykyisin myös sotamuistomerkkejä. Hautausmaa on saanut vuonna 1991 museon aseman.

## Merkittävien henkilöiden hautoja
* Ivan Franko
* Volodymyr Hnatjuk
* Stanislav Ljudkevytš
* Karol Mikuli
* Valentyn Moroz
* Iryna Senyk
* Volodymyr Starosolskyi
* Hryhori Tšubai
* Viktor Tšukarin
* Hryhir Tjutjunnyk

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Sieniretki

**Sieniretki** on JP Siilin ohjaama ja käsikirjoittama elokuva, joka sai ensi-iltansa 30. syyskuuta 2022.

Elokuva on kaverikomedia Martti Suosalon ja Ville Myllyrinteen esittämät ystävykset ovat kyllästyneet siihen, miten piinallisesti oma pää on jämähtänyt uomiinsa. He päättävät tehdä asialle jotakin ja vuokraavat saaristosta mökin viikonlopuksi, räjäyttääkseen tajuntansa — taikasienillä. Pieni irtiotto miesten kesken karkaa käsistä, kun useat kohtaamiset kääntävät heidän suunnitelmansa päälaelleen.

Elokuva on kuvattu pääosin Turussa ja Turun saaristossa.

Sieniretki sai Elokuvasäätiöltä markkinointi- ja levitystukea 70 000 euroa, mutta ei lainkaan tuotantotukea. Elokuvaa tuki Länsi-Suomen elokuvakomissio, joka myös avusti kuvauspaikkojen, elokuva-alan ammattilaisten, avustajien ja palveluntarjoajien haussa.  

## Arvosteluja
* Irmeli Heliö, Kulttuuritoimitus 
* Pilvi Meriläinen, Film-o-holic 
* Toni Keränen, Katso 
* Jussi Virratvuori, Karjalainen 
* Hannu Liekso, Episodi 
* Miska Rantanen, Helsingin Sanomat 

## Viitteet
Huntusukasuu

**Huntusukasuu** (*Cyclothone microdon*) on sukasuihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.

## Koko ja ulkonäkö
Huntusukasuu voi kasvaa suurimmillaan noin 5&ndash;8 cm pitkäksi ja naaraat ovat koiraita kookkaampia. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen, suuripäinen ja hoikka. Lajin suu on suuri. Selkäevä sijaitsee ruumiin takaosassa. Kalan ruumiissa on useita valoelimiä ja väriltään huntusukasuu on tumman ruskea tai musta.

## Levinneisyys ja elintavat
Huntusukasuun levinneisyysalue erittäin laaja ja sitä tavataan niin Atlantista, Intian valtamerestä kuin Tyynestämerestäkin. Kalaa tavataan napa-alueilta subtrooppisiin vesiin ja se liikkuu useimmiten 200&ndash;2&nbsp;700 metrin syvyydessä. Lajin ravintoa ovat hankajalkaiset ja muut pienet äyriäiset. Pyydystetyistä huntusukasuuyksilöistä noin 90 % on ollut naaraita ja tämän perusteella koiraat voivat muuttaa sukupuoltaan naaraiksi. Lajin lisääntymistausi kestää huhtikuulta lokakuulle.

## Lähteet
Yrjö Haapanen (metsäneuvos)

**Yrjö Aleksander Haapanen** (18. heinäkuuta 1917 Helsinki – 1. syyskuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja ja yritys- ja järjestöjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

Haapasen vanhemmat olivat pankinjohtaja Lennart Aleksander Haapanen ja Irma Snellman ja puoliso vuodesta 1945 Judith Kaarina (Kaija) Säilä. Haapanen tuli ylioppilaaksi Turussa vuonna 1936. Sekä talvisotaan että jatkosotaan osallistunut Haapanen valmistui metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta vuonna 1943. Hän työskenteli sodan  jälkeen Metsähallituksen palveluksessa Lieksassa, mutta siirtyi jo vuonna 1945 A. Ahlströmin apulaismetsänhoitajaksi Viitasaarelle. Aluemetsänhoitaja Varkauteen Haapasesta tuli vuonna 1953, minne hän palasi toimittuaan 1958–1959 ylimetsänhoitajana Karhulassa. Haapanen oli Ahlströmin ylimetsänhoitaja 1959–1968 ja sitten vasta perustetun Tehdaspuu-yhtiön ylimetsänhoitaja. Hän toimi viimeksi Tehdaspuulla ostopäällikkönä ja kehittämistehtävissä vuoteen 1972, ennen kuin siirtyi Teollisuuden Puuyhdistyksen sahapuuosaston päälliköksi Helsinkiin. Järjestön toimitusjohtaja hän oli 1979–1982. Haapasella oli useita alansa luottamus- ja asiantuntijatehtäviä. Hän sai ylimetsänhoitajan arvonimen vuonna 1977 ja metsäneuvoksen arvonimen vuonna 1986. Haapanen oli sotilasarvoltaan reservin kapteeni.  

## Lähteet
Kadunkulma

**Kadunkulma** (*Street Corner*, Yhdysvalloissa elokuvaa markkinoitiin nimellä *Both Sides of the Law*) on vuonna 1953 ensi-iltansa saanut brittiläinen pseudodokumentti, eli elokuva joka jäljittelee dokumenttielokuvan tyyliä. Sen on ohjannut Muriel Box, ja hän on myös käsikirjoittanut sen yhdessä miehensä Sydney Boxin kanssa.

## Juoni
Elokuvassa on kolme samanaikaista juonta joista yksi keskittyy 18-vuotiaaseen tyttöön, joka on jäänyt kiinni myymälävarkaudesta, toisessa on naispuolinen armeijakarkuri, joka on syyllistynyt kaksinnaimiseen ja kolmas vauvaan jota laiminlyöty, ja jonka isäpuoli on pahoinpidellyt häntä.

## Näyttelijät

Lähde: 

## Tuotanto
Kadunkulma on Muriel Boxin toinen ohjaus. Hän oli valmistunut ohjaajaksi huolimatta tuolloin vallitsevasta käsityksestä ettei nainen voi olla ohjaaja, koska hän ei saisi kuvausrymältä riittävää kunnioitusta. Hän kiinnostunut ajankohtaisista ja sosiaalisista kysymyksistä mikä vaikutti paljon hänen töihinsä. Kadunkulma elokuvassa Boxin vaikutuksen voi ehkä parhaiten havaita hänen naispoliisiensa rooleissa, joka ilmenee siinä että he yrittävät päästä sosiaalisten ongelmien jäljille, sen sijaan että syyllistäisivät asiakkaina olevia ihmisiä. Sydney Box haki Street Cornerille poliisin tukea koska ilman sitä elokuvan tekemiseen ei olisi saatu poliisilta tarvittavia varusteita ja tarvikkeita, kuten poliisiautoja ja univormuja ja sen budjetti ei olisi pysynyt ollut kurissa. Poliisien mukana oleminen aiheutti viivästyksiä käsikirjoituksen valmistumiseen koska siitä jouduttiin neuvottelemaan heidän kanssaan, ja he yrittivät vaikuttaa elokuvan juoneen jotta se esitäisi poliisit heidän haluamastaan näkökulmasta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
*
Westland (Michigan)

**Westland** on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 85&nbsp;420 vuonna 2020, ja se on Michiganin kymmenenneksi suurin kaupunki. Kaupunki sijaitsee Waynen piirikunnassa. Westland kuuluu Detroitin kaupungin suurkaupunkialueeseen.

## Väestö
Vuonna 2020 Westlandin 85&nbsp;420 asukkaasta valkoisia oli 69,7&nbsp;%, mustia 20,0&nbsp;%, aasialaisia 4,1&nbsp;% ja alkuperäisasukkaita 0,6&nbsp;%. 12,4&nbsp;% asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 8,8&nbsp;% asukkaista oli syntynyt ulkomailla.

## Kuvia kaupungista

Kuva:The Octagon House.jpg|The Octagon House.
Kuva:William P. Faust Public Library.JPG|William P. Faustin julkinen kirjasto.


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Romano Canavese

**Romano Canavese** () on kunta Italiassa Piemonten alueella sijaitsevassa Torinon metropolikaupungissa. Vuoden 2022 alussa kunnassa oli arviolta 2&nbsp;633 asukasta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Etelämeren seikkailija

**Etelämeren seikkailija** (*The Beachcomber*) on vuonna 1954 ensi-iltansa saanut romanttinen draamakomedia jonka on ohjannut Muriel Box ja käsikirjoittanut hänen miehensä Sydney Box. Se perustuu W. Somerset Maughamin novelliin. 

## Juoni
Ewart Gray saapuu Intian valtamerellä sijaitseville Welcome Islands -saarille, joilla hänen lisäkseen ainoat muut eurooppalaiset ovat lähetyssaarnaajat Martha ja Owen Jones sekä kunniallinen Ted, naismainen juoppo, jonka perhe elättää häntä jotta hän pysyisi poissa Englannista. Martha ja Ted ovat ovat epäsovinnainen pariskunta, mutta he joutuvat yhteen estääkseen koleran leviämisen.

## Näyttelijät

Lähde:  

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
*
Paavo Harve

**Paavo Vilho Harve**, vuoteen 1931 **Heinonen** (8. helmikuuta 1907 Helsinki – 26. marraskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen metsänhoitaja, opettaja ja virkamies, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

## Henkilöhistoria
Harven vanhemmat olivat insinööri Vilho Heinonen ja kätilö Maria Siltanen ja puoliso vuodesta 1943 Marja-Liisa Pentikäinen. Harve tuli ylioppilaaksi vuonna 1927 ja valmistui Helsingin yliopistosta metsänhoitajaksi  vuonna 1931 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi vuonna 1941. Hän työskenteli ensin assistenttina yliopistossa ja Metsätieteellisessä tutkimuslaitoksessa. Talvisotaan ja jatkosotaan osallistunut Harve toimi sotien jälkeen kansanhuoltoministeriön toimistopäällikkönä, samoin kuin asiantuntijana valtiovarainministeriössä. Helsingin kaupunginmetsänhoitaja Harve oli 1952–1972. Hän toimi myös Helsingin yliopiston opettajana 1947–1959, samoin kuin monissa asiantuntija- ja luottamustehtävissä. Metsäneuvoksen arvonimen yli satavuotiaaksi elänyt Harve sai vuonna 1970. Sotilasarvoltaan Harve oli reservin kapteeni. 

## Julkaisuja
* *Vuoden 1935 metsätulojen verotusperusteista*, 1936
* *Sahapuiden ja paperipuiden hinnoista maan eri osissa hakkuukautena 1935–36*, 1937
* *Poltto- ja ainespuun hinnat: hintapäätösten selityksiä*, 1945, Paavo Turja, Paavo Harve
* *Puunjalostusteollisuutta ja puutavarakauppaa harjoittavien yhtiöiden maan hankinta Suomessa*, 1947, Paavo Harve, Olavi Linnamies, Erkki Kalela, Vilho Lihtonen, Esko Kangas

## Lähteet
Laula kanssain (kappale)

**Laula kanssain** on Vexi Salmen käännös R Dunhillsin ja Dave Mac Ronaldin kirjoittamasta kappaleesta ”Sing my love song". Suomenkielisen version tunnetuimmat versiot levyttivät 1976 sekä Fredi että Kari Tapio.

## Lähteet
Museu Nacional dos Coches

**Museu Nacional dos Coches** on Portugalin kansallinen hevosajoneuvoja esittelevä museo. Se sijaitsee Lissabonin Belémissä. Museu Nacional dos Coches on Lissabonin ja mahdollisesti koko Portugalin suosituin museo.

Museo on maailman merkittävimpiä hevosvaunumuseoita. Sen kokoelmiin kuuluu hevosvaunuja 1600-luvulta 1800-luvulle. Kokoelman vanhimmat vaunut ovat Filip II:lle vuosina 1581–1598 kuuluneet vaunut. Kokoelmissa on kolme vaunua, jotka kuuluivat paavi Klemens XI:lle. Ne on rakennettu Roomassa vuonna 1715 italialaiseen barokkityyliin. Yksi vaunuista lahjoitettiin Juhana V:lle. Vaunujen lisäksi museon kokoelmiin kuuluu myös maalauksia ja muuta esineistöä.

Museon perusti Portugalin kuningatar Orléansin Amélie, jotta kuninkaallisen suvun vaunukokelmat säilyisivät. Museo avattiin Belémin palatsin vanhaan maneesiin 23. toukokuuta 1905. Museon 110-vuotisjuhlan kunniaksi museolle tehtiin uusi rakennus, jonka suunnitteli brasilialainen arkkitehti Paulo Mendes da Rocha. Uusittu museo avattiin 23. toukokuuta 2015.

## Kuvia


Tiedosto:Exterior do Museu Nacional dos Coches (Lisboa) 3.jpg|Museon uusi rakennus.
Tiedosto:CoachMuseum-CCBYSA.jpg|Museon vanha rakennus.
Tiedosto:Lisbon, Portugal (43216335942).jpg|Uuden rakennuksen näyttely.
Tiedosto:Portugal 20170510 153640 (34769256645).jpg|Vanhan rakennuksen näyttely.


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Virallinen sivusto
Herman Toivola

**Herman Toivola** (23. toukokuuta 1849 Ilmajoki – 29. lokakuuta 1923 Jyväskylä) oli suomalainen seppä, Jyväskylän seminaarin työmestari ja tehtailija. Hänen entinen asuintalonsa Cygnaeuksenkatu 2:ssa on säilynyt ja siellä toimii nykyisin Toivolan Vanha Piha.

Herman Toivola syntyi Ilmajoella Ojanperän talossa, jonka hänen vanhempansa omistivat. Toivolan perhe muutti vuonna 1858 Riihimäelle isän mennessä työhön Helsingin-Hämeenlinnan rautatierakennustyömaalle. Toivolan isän kuoltua neljä vuotta myöhemmin Toivola pääsi työhön Helsinkiin rautateiden konepajalle, jossa hän oli työssä 13 vuoden ajan. Vuonna 1877 Toivola haki Jyväskylän seminaarin miesten käsityömestarin tointa ollessaan ja tultuaan valituksi hän muutti Jyväskylään samana vuonna. Vuonna 1887 Toivola perusti Jyväskylään Toivolan konepajan. 25 vuoden ajan toiminut Toivolan konepaja erikoistui palokalustojen valmistukseen  ja Toivola teki palosuojeluvälineisiin useita parannuksia, joita hän myös patentoi.

Herman Toivola muutti vuonna 1880 vuokralle laivuri-kauppias Johan Sparvinin omistamaan taloon Cygnaeuksenkatu 2:een. Hän meni naimisiin Johan Sparvinin tyttären Marian kanssa vuonna 1885. Vaimonsa kuoltua 1886 Herman Toivola jäi Muisto-poikansa kanssa asumaan. Erottuaan seminaarin työmestarin virasta Toivola hankki tontin omakseen ja rakensi vuonna 1890 samalle tontille uuden asuinrakennuksen sekä sepän pajan. Toivolan pajassa valmistettiin erilaisia koneita, koneen osia, kaivopumppuja ja paloruiskuja. Samaan pihapiiriin asettui asumaan myös useita pajan työmiehiä. Vuonna 1897 Toivola rakensi vanhan Sparvinin lankkupuodin tilalle suuren asuinrakennuksen jossa oli myös pesutupa ja kauppapuoti. Vuonna 1899 Toivolan taloon siirtyi Jyväskylän yksityinen synnytyslaitos sen jälkeen laitoksen edellinen toimipaikka tuhoutui tulipalossa. Synnytyslaitos oli Toivolan talossa vuoteen 1919 saakka. Toivolan taloon saatiin sähkövalo 1903 ja vesijohto 1910. Toivolan tontin rakennukset ovat säilyneet nykypäivään ja vuonna 2010 tontille siirrettiin myös Keski-Suomen museon käsityöläismuseot Kuparisepän talo ja Puusepän talo.

Herman Toivola oli 11 vuoden ajan Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsenenä, lähes kolme vuotta rahatoimikamarin esimiehenä, 15 vuotta verotuslautakunnan jäsenenä ja 20 vuotta palotoimikunnan jäsenenä.  Hänen aloitteestaan Jyväskylään rakennettiin palokunnantalo, vankila ja kunnalliskoti. Hän vaikutti myös kunnallistalon ja sähkölaitoksen perustamiseen Jyväskylään. Toivola oli lisäksi Jyväskylän vapaapalokunnan päällikkönä ja Jyväskylän käsityöläisyhdistyksen esimiehenä. Viimeksi hän toimi Jyväskylässä kunnallisena ammattientarkastajana. Hänelle myönnettiin Jyväskylän käsityö- ja tehdasyhdistyksen kultainen ansiomerkki.

## Lähteet
Vieljärvi (järvi)

**Vieljärvi** () on Laatokan vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Vieljärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 58,0 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 564 neliökilometriä, keskisyvyys 7,0 metriä ja suurin syvyys 14,8 metriä.

Vieljärveen virtaavat Nälmänjoki (ven. *Njalma*), Vuohtanjoki (*Vuhtanegi*) ja 18 puroa. Se laskee Vitelenjoen kautta Laatokkaan. Järven kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, salakka, lahna, mutu, sulkava, made, ahven, kiiski ja kivisimppu sekä istutetut kuha ja peledsiika. Lohi ja taimen katosivat 1990-luvulla.

Vieljärven kuntakeskus ottaa järvestä käyttövetensä. Se on pahasti rehevöitynyt ja kärsii maatalouden ja asutuksen päästöistä.

## Lähteet
Baltasar Saldoni

**Baltasar Simón Tito Saldoni Remendo** (1807 Barcelona – 1889) oli espanjalainen säveltäjä, laulaja, lauluprofessori, akateemikko ja musiikkikirjailija sekä -historioitsija.

Saldoni aloitti musiikkiopinnot 7-vuotiaana *maestro de capilla* Francisco Andreví y Castellarin johdolla paikallisessa Santa María del Mar -kirkossa. Hän pääsi vuonna 1818 jatkamaan opiskelua Colegio de Montserratiin. Samoihin aikoihin hän alkoi säveltää sonaatteja uruille ja muita pienimuotoisia teoksia. Saldoni opiskeli vuodesta 1822 Barcelonassa Francisco Queraltin johdolla sävellystä ja Mateo Ferrerin johdolla urkujensoittoa. Vaikka Saldoni loi ensin uraa hengellisen musiikin säveltäjänä ja urkurina, hän siirtyi vuonna 1824 kirkkomusiikista enemmän näyttämömusiikin pariin. Vuonna 1826 kantaesitettiin hänen ensimmäinen oopperansa, *El triunfo del amor*, jonka libretistinä toimi José Alegret. Näihin aikoihin Saldoni laati myös orkesterisäestykselliset hengellisen musiikin teokset *Misa de Gloria* ja *Rosario*.

Saldoni muutti pian Madridiin ja vakiinnutti asemansa kaupungin musiikkielämässä Ramón Carnicerin tuella. Hän pääsi vuonna 1830 solmisaation ja laulun professoriksi Conservatorio de Música de María Cristinaan. Hän julkaisi noin vuonna 1840 oppikirjan *Método de Solfeo y Canto*. Vuonna 1838 Teatro de la Cruzissa kantaesitettiin menestyksellä Saldonin vuonna 1831 säveltämä italiankielinen ooppera *Saladino e Clotilde*. Teosta esitettiin myös Cádizissa, Sevillassa, Zaragozassa ja muissa kaupungeissa. Saldonin oopperat *Ipermestra* (1837) ja *Cleonice, Regina di Siria* (1840) jäivät vähäisemmälle suosiolle. Vuodelta 1842 on Saldonin säveltämä versio *[[Stabat Mater]]* -runosta ja vuodelta 1843 *Miserere* neljälle äänelle ja soittimille.

36-vuotiaana Saldoni meni naimisiin 20-vuotiaan opiskelijansa kanssa. Vaimo kuoli synnytyksessä vain kymmenen kuukautta kestäneen avioliiton jälkeen eikä lapsi elänyt edes 3-vuotiaaksi. Saldoni kuitenkin jatkoi työtään opettamisen ja hengellisen musiikin säveltämisen parissa. Vuonna 1844 hän aloitti kunnianhimioisen työn kolminäytöksisen espanjankielisen oopperan *Boabdil Último Rey Moro de Granada* parissa. Libreton siihen laati Miguel González Aurioles. Teoksesta esitettiin oopperatalon sisäisten kiistojen johdosta kuitenkin vain pieni osa, sekin pianon ja jousikvartetin säestyksellä Liceo de Madridissa. 1850-luvulla Saldoni aloitti neliosaisen musiikkitietosanakirjan työstämisen. Työn tuloksena syntyneen *Diccionario Biográfico-Bibliográfico de Efemérides de Músicos Españoles* -sarjan osat julkaistiin vuosina 1868–1881. Jälkikäteen tietosanakirjasarja on osoittautunut arvokkaaksi tietolähteeksi Espanjan musiikin historiasta.

Saldonin jälkimaine on perustunut ennen kaikkea hänen ansioihinsa kirjoittajana ja opettajana. Hänen opiskelijoidensa joukossa olivat muiden muassa Paulina Cabrero y Martínez ja Lázaro Núñez-Robres. Joitain Saldonin teoksia on Katalonian kansalliskirjastossa. Hänen tietosanakirjasarjansa osia on myös otettu kirjastoihin eri puolilla maailmaa.

## Lähteet
Nooa Laine

**Nooa Laine** (s. 22. marraskuuta 2002 Jyväskylä) on malesialais-suomalainen jalkapalloilija, joka pelaa keskikenttäpelaajana Malesian Superliigan Selangorissa, lainasopimuksella Seinäjoen Jalkapallokerhosta. Laine on myös Malesian maajoukkuepelaaja.

## Varhainen elämä
Laine syntyi Jyväskylässä suomalaiselle äidille ja malesialaiselle isälle. Tämän seurauksena hänellä on Suomen ja Malesian kaksoiskansalaisuus. Hänen isänsä on kotoisin Batu Lautista, Selangorista, Malesiasta. Laine aloitti jalkapalloilun kuusivuotiaana kotikaupungissaan Jyväskylässä.

## Seurajoukkueet
Nooa Laine teki ensiesiintymisensä aikuisten tasolla JJK:ssa kaudella 2018 pelaten 15 sarjaottelua, joissa hän onnistui kertaalleen maalinteossa. Huhtikuussa 2019 hän siirtyi HJK:n reservijoukkue Klubi 04:ään pelaten 23 liigaottelua ja tehden 4 maalia. Veikkausliigan SJK:hon Laine siirtyi tammikuussa 2021. 

## Lähteet
Cristóbal Oudrid

**Cristóbal Oudrid** (7. helmikuuta 1825 Badajoz – 13. maaliskuuta 1877 Madrid) oli espanjalainen säveltäjä, pianisti ja kapellimestari.

Oudrid sai varhaista pianonsoiton ja laulun opetusta isältään, joka oli muusikko Badajozissa pääpaikkaansa pitäneille Napoleonin joukoille. Oudrid myös opiskeli itsenäisesti trumpetin- ja oboensoittoa. Vuonna 1844 hän muutti Madridiin. Siellä hän sai tukea Ramón de Mesonero Romanosilta ja tapasi Baltasar Saldonin, jonka avustuksella hän sai ensimmäisiä teoksiaan esitetyiksi julkisesti. Elantonsa Oudrid sai näinä aikoina pianistina esiintymällä. Hän myös sävelsi instrumentille salonkimusiikkia.

Vuonna 1846 Teatro del Príncipessa esitettiin Oudridin ensimmäinen lyhyt näyttämöteos, *[[zarzuela|zarzuela andaluza]]* nimeltään *La venta del puerto o Juanillo el contrabandista*. Seuraavana vuonna Teatro de la Cruzissa esitettiin *La pradera del canal*, jonka Oudrid oli säveltänyt yhteistyössä Luis Cepedan ja Sebastián Iradierin kanssa. Oudrid työskenteli zarzuelan edistämisen parissa Teatro del Circossa, Teatro Variedadesissa ja lopulta Teatro de la Zarzuelassa. Hän sävelsi sekä yksin että yhteistyössä Francisco Asenjo Barbierin, Joaquín Gaztambiden, Rafael Hernandon sekä José Inzengan kanssa. Hän myös perusti Gaztambiden, Asenjo Barbierin, Inzengan, Luis de Olonan ja Francisco Salasin kanssa zarzuelan edistämistä varten taiteellisen ja musiikillisen seuran.

Oudridin yksin säveltämistä teoksista menestyksekkäimpiä olivat *Buenas noches señor Don Simón* (1852), *El postillón de la Rioja* (1856), *El último mono* (1859) ja *Memorias de un estudiante* (1860). Hän laati myös musiikin Juan Lombían näytelmään *El sitio de Zaragoza*. Kapellimestarina Oudrid johti myös italiankielistä oopperaa. Vuonna 1870 hänestä tuli Teatro Realin musiikillinen johtaja. Hän kuoli Teatro Realissa pidetyn harjoituksen aikana maaliskuussa 1877. Viimeisinä vuosinaan Oudrid oli keskittynyt erityisesti työskentelyyn kapellimestarina; suurimuotoinen kolminäytöksinen zarzuela *Ildara* (1874) osoittautui vastaanotoltaan epäonnistuneeksi. Viimeiseksi Oudridin näyttämöteokseksi jäi Fernández Caballeron kanssa sävelletty *Blancos y azules* (1876).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* IMSLP: nuotteja
Ljubotyn

**Ljubotyn** (, ) on kaupunki Itä-Ukrainassa, Harkovan alueen Harkovan piirissä, 24 kilometriä aluekeskus Harkovasta länteen.

Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 20&nbsp;376 (2021). Vuoden 2001 väestönlaskennassa kaupungin asukasluku oli 24&nbsp;173. Etniseltä taustaltaan asukkaat olivat pääosin ukrainalaisia, mutta myös venäläisiä asukkaita oli.

Nykyisen kaupungin lähistöltä on löydetty skyyttien asutus, joka on saanut alkunsa toisella vuosituhannella eaa. Ljubotynin linnoitettu asutus on 25 kilometriä Harkovan länsipuolella sijaitseva arkeologinen alue. Maavallein ja puumuurein suojatussa kylässä asuttiin erityisesti 700-400 -luvuilla eaa. 1960-luvun alkupuolella tehdyistä kaivauksista löydetyt esineet osoittavat Ljubotynin olleen tuolloin pitkälle kehittynyt pronssin ja raudan valmistuksen keskus.

Historiallinen maininta vuodelta 1571. Nykyinen Ljubotunin asutus on saanut alkunsa 1600-luvun puolivälissä, jolloin sinne asettautui kasakoita ja Dneprin oikeanpuoleiselta alueelta saapuneita talonpoikia (maaorjia). 1600-luvun loppupuolella kylä tuli Harkovan rykmentin hallintaan. Vuonna 1732 asukkaita oli 808, joista 217 oli kasakoita. 1700-luvun puolivälissä Ljubotunin seutu osallistui puolalaisten sosiaalista, kansallista ja uskonnollista sortoa vastustaneisiin Haidamatštšynana-kansannousuihin (). Kirkoista nähtävyyksinä voidaan mainita Pyhän Paraskovin kirkko (1750), Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko (1811–36, uudelleenrak. 1872) ja Pyhän Nikolauksen kirkko (1843). Rautatieasema rakennettiin vuonna 1871.

Vuosina 1923–1930 paikkakunta toimi piirikeskuksena. Kaupunkityyppisen taajaman asema 1928, kaupungiksi vuonna 1938. Vuodesta 1932 osa Harkovan aluetta. Taajaman asukkaat kärsivät holodomorin (1932-1933) ja Stalinin vainojen aikana. Toisen maailmansodan aikana fasisteiksi luonnehdittujen saksalaisten miehittämänä 20. lokakuuta 1941 – 29. elokuuta 1943.  Vuodesta 1993 alueellisesti merkittävä, hallinnollisesti alueen alainen kaupunki, Ukrainan heinäkuun 2020 aluehallinnon uudistuksesta lähtien Harkovan piiriin kuuluva kaupunki.

Osana Venäjän hyökkäyssotaa Venäjän asevoimat teki ainakin maaliskuun 28. päivänä 2022 ohjusiskun kaupunkiin, surmaten yhden ja haavoittaen seitsemää ihmistä.


Lyubotyn City Council (01).jpg|Kaupungintalo.
Lyubotyn Train Station (02).jpg|Ljubotynin rautatieasema.
Church of the Ascension in Liubotyn (6).jpg|Kristuksen taivaaseenastumisen kirkko (1811–36, uudelleenrak. 1872).
Свято-Николаевская церковь в Люботине.JPG|Pyhän Nikolauksen kirkko (1843).
LubotinUnevermag.JPG|Univermag-kauppa.


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Manuel García (baritoni)

**Manuel García** (17. maaliskuuta 1805 Madrid – 1. heinäkuuta 1906 Lontoo) oli espanjalainen baritoni ja musiikkipedagogi. Hän oli Euroopan johtava laulunopettaja 1800-luvulla.

García oli tenori Manuel del Pópulo Vicente Garcían poika. Hän aloitti laulu-uransa vuonna 1825 New Yorkissa isänsä yhtiön tuotannossa Gioacchino Rossinin *[[Sevillan parturi]]* -oopperasta Figaron roolissa. Hän kuitenkin päätti keskittyä lauluopetukseen. Garcían oppilaiden joukossa olivat Jenny Lind ja Mathilde Marchesi. Vuodesta 1832 García oli naimisissa sopraano Cécile Eugénie Mayerin kanssa.

García julkaisi kirjat *Mémoires sur la voix humaine* (1840) ja *Traité complet de l'art du chant* (1847). Hän opetti vuonna 1847 Pariisin konservatoriossa, josta siirtyi Lontooseen. Siellä hän opetti vuosina 1848–1895 Royal Academy of Musicissa. Garcían on myös katsottu kehittäneen varhaisimman laryngoskoopin vuonna 1854. García oli Gustave Garcían isä. Hänet haudattiin katoliseen St Edward's -kirkkoon Surreyn Sutton Greeniin.

## Lähteet
Arthur Rudolf Gauffin

**Arthur Rudolf Gauffin** (20. heinäkuuta 1880 Turku – 20. helmikuuta 1936 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.

Gauffinin vanhemmat olivat puutarhuri Oskar Rudolf Gauffin ja Kristina Elisabet Appelström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1899 Turun ruotsalaisesta yhteiskoulusta ja suoritti arkkitehtitutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1903.

Gauffin oli aluksi kolme vuotta apulaisena eri arkkitehtitoimistoissa. Hän oli sitten Wasastjema & Lindbergin arkkitehtitoimiston johtajana ja vuosina 1906–1913 Helsingin kaupungin asuntotarkastajana. Ensimmäisen maailmansodan aikana Gauffin siirtyi liikealalle Tampereelle ja hän oli täällä myös asemakaavatoimiston johtajana. Vuodesta 1924 alkaen Gauffinilla oli Helsingissä oma arkkitehtitoimisto, joka erikoistui erilaisten huoltolaitosten, kuten kunnalliskotien, sairaaloiden yms. suunnitteluun. Gauffin oli lisäksi muutamia vuosia puolustusministeriön rakennusjaoston päällikkönä ja toimi arkkitehtuurin opettajana.

Gauffin oli naimisissa vuodesta 1903 Ellen Sofia Falckin kanssa. Heidän poikansa oli maanviljelysneuvos Gunnar Kauste (vuoteen 1933 Gauffin).

## Rakennuksia
* Antintalon Immanuel-kappelin muutos jugendtyyliseksi ja pihan kaksikerroksinen asuintalo, Turku 1906
* Huvilakatu 19-21-23, Helsinki 1909, Richard Willmanin kanssa 
* Wasaborgin eli Sjöblomin talon länsisiipi, Raastuvankatu 21, Vaasa 1912
* Tehtaankatu 34, Helsinki 1913, Richard Willmanin kanssa 
* Liisankatu 15, Helsinki

## Lähteet
Museu do Fado

**Museu do Fado** (*Fadomuseo*) on Lissabonissa, Portugalissa toimiva fadolle omistettu museo. Se avattiin vuonna 1998.

Museu do Fadossa on pysyvä näyttely ja tilapäisiä näyttelyitä, dokumenttikeskus sekä auditorio, jossa järjestetään säännöllisiä tapahtumia. Museossa on esineitä, jotka ovat kuuluneet sadoille fadon historiaa tehneille ja todistaneille henkilöille. Vuonna 2009 Museu do Fado sai palkinnon Amália Rodrigues -järjestöltä ja Portugalin museoseuran (APOM) kunniamaininnan "parhaana portugalilaisena museona". 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Viralliset sivut ,
Luis de Pablo

**Luis de Pablo** (28. tammikuuta 1930 Bilbao – 10. lokakuuta 2021 Madrid) oli espanjalainen säveltäjä. Hän kuului Generación del 51:ksi kutsutun avantgardistisen musiikin säveltäjäsukupolven merkkihenkilöihin.

Pablo aloitti musiikkiopintonsa Hondarribiassa ja jatkoi niitä Madridissa, johon muutti vuonna 1939. Hän opiskeli musiikkia enimmäkseen itsenäisesti, mutta sai ohjeistusta muiden muassa Maurice Ohanalta ja Max Deutschilta. Vuonna 1952 Pablo valmistui Madridissa suorittamiensa oikeustieteellisten opintojen päätteeksi. Vuonna 1954 BBC kantaesitti Lontoossa hänen teoksensa *Coral eucarístico*. Samana vuonna hän sai teoksellaan *Quinteto para cuerda y clarinete* palkinnon Samuel Ros -kilpailussa. Sittemmin Pablo sävelsi toistasataa teosta ja perusti aikansa musiikkiin erikoistuneita yhtyeitä, joihin kuuluivat Tiempo y música ja Alea. Hän teki yhteistyötä myös elokuvaohjaajien, kuten Carlos Sauran ja Víctor Ericen kanssa. Lisäksi hän perusti Espanjan elektroakustisen laboratorion.

Pablon saamien palkintojen joukossa olivat Taideansioiden kultamitali (1986), Espanjan kansallinen musiikkipalkinto (1991), Tomás Luis de Victoria -palkinto (2009) ja Venetsian biennaalin Kultainen leijona (2020). Elokuvia, joihin Pablo sävelsi musiikin, olivat muiden muassa *[[La busca]]*, *[[El espíritu de la colmena]]* ja *[[La caza]]*. Vuodelta 1983 on ooppera *Kiu*.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Yrjö Hassi

**Yrjö Johannes Hassi** (3. elokuuta 1922 Jämsä – 9. helmikuuta 2008 Espoo) oli suomalainen metsänhoitaja ja järjestöjohtaja, joka sai metsäneuvoksen arvonimen.

## Henkilöhistoria
Hassin vanhemmat olivat maanviljelijä Emil Hassi, aiemmin Granberg, ja postinhoitaja Hilja Maria (Maija) Norrgård ja puoliso vuodesta 1948 Rauni Vainio. Professorit, rehtorit Osmo Hassi ja Antti Hassi olivat hänen veljiään. Hassi opiskeli Jämsän yhteiskoulussa vuodesta 1933, mutta sota keskeytti koulunkäynnin. Ylioppilaaksi hänet julistettiin poikkeussäännöksin vuonna 1942. Hassi osallistui sekä jatkosotaan että Lapin sotaan. Metsänhoitajaksi Hassi valmistui vuonna 1948 ja toimi sitten Metsähallituksen ylimääräisenä metsäarvostelija. Vuonna 1950 hän siirtyi Thomén Metsätoimiston palvelukseen,  vuonna 1951 Keski-Suomen metsänhoitoyhdistysten liiton toiminnanjohtajaksi ja vuonna 1954 MTK:n metsävaltuuskunnan metsävaliokunnan sihteeriksi.

Hassista tuli MTK:n metsäosaston päällikkö vuonna 1960. MTK:n ohella hän vaikutti laajemmin metsäalaan kotimaassa ja ulkomailla asiantuntija- ja järjestötyönsä myötä. Hän oli muun muassa Euroopan maatalousliiton metsäkomission varapuheenjohtaja 1961–1973. MTK:sta Hassi siirtyi vuonna 1973 Suomen Metsäteollisuuden Keskusliiton metsäosaston johtajaksi ja samalla metsäteollisuuden useiden yhteisöjen ja järjestöjen puheenjohtajaksi. Vuonna 1976 metsäneuvoksen arvonimen saanut Hassi provovoitiin myös Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi vuonna 1984. Eläkkeelle tehtävistään hän jäi vuonna 1987. Hassi oli sotilasarvoltaan reservin yliluutnantti.

## Julkaisuja
* *Näkökohtia polttohakkeen järjestämisestä metsänhoitoyhdistyksiä apuna käyttäen*, 1960

## Lähteet
Naton huippukokous

**Naton huippukokous** järjestetään Naton jäsenmaiden valtionpäämiesten kokoonpanolla kun tarkoitus on käsitellä suuria järjestön kehittämistä koskevia päätöksiä.

## Valtioiden päämiesten tason kokoukset

## Ministeritason kokoukset

## Lähteet
Fontaines-en-Duesmois

**Fontaines-en-Duesmois** on kunta Ranskassa Côte-d'Orin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 21 kilometriä Montbardin kaupungista itään.

Kunnan keskustassa oleva Saint-Germain d'Auxerren kirkko on peräisin 1500-luvulta, ja se on listattu historiallisten monumenttien luetteloon. Kirkossa on 1500-luvulta peräisin oleva lasimaalaus, joka esittää Jessen puuta. Toinen historiallinen monumentti on 1500-luvulta oleva Saint-Nicolasin kappeli, joka on rakennettu lähteen päälle.


Tiedosto:Fontaines-en-Duesmois FR21 église IMG2222.jpg|Saint-Germain d'Auxerren kirkko
Tiedosto:Fontaines-en-Duesmois FR21 chapelle IMG2232.jpg|Saint-Nicolasin kappeli


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Ronda dos Quatro Caminhos

**Ronda dos Quatro Caminhos** on portugalilainen kansanmusiikkiyhtye.

Ronda dos Quatro Caminhos perustettiin 1980-luvun alkupuolella. Se on julkaissut lukuisia albumeita eri levy-yhtiöiden kautta ja esiintynyt kansainvälisesti. Sen ohjelmistoon kuuluu perinteisiä portugalilaisia lauluja maan pohjoisosista eteläosiin sekä Azoreilta ja Madeiralta.

## Jäsenet
* Carlos Barata – harmonikka, bandolim
* Pedro Fragoso – kosketinsoittimet
* João Oliveira – laulu, kitara
* Mário Peniche – sähköbasso
* Pedro Pita – rumpusetti
* António Prata – viulu, bandolim

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Viralliset sivut
Maria Huhmarniemi

**Maria Huhmarniemi** (s. 1977 Rovaniemi) on rovaniemeläinen taiteilija, tutkija, kuvataidekasvattaja ja kansalaisvaikuttaja. 

Tutkijana Huhmarniemi on keskittynyt poliittiseen nykytaiteeseen, nykytaiteen ja kuvataidekasvatuksen suhteeseen, ympäristökasvatukseen sekä perinteisiin käsityömenetelmiin. Koulutukseltaan Huhmarniemi on taiteen tohtori Lapin yliopistosta. Väitöskirjassaan hän tarkasteli taiteilijan osallistumista Lapin ympäristökonflikteista käytäviin keskusteluihin. Huhmarniemi on julkaissut tutkimusta taidekasvatukseen, aktivistiseen taiteeseen, käsityöperustaiseen nykytaiteeseen ja luovan matkailun kehittämiseen liittyen. 

Taiteilijana Huhmarniemi on töidensä kautta käsitellyt ympäristökysymyksiä, pohjoisuutta, monikulttuurisuutta sekä yhteisöllisyyttä. Huhmarniemi on kuvaillut itseään arktisen taiteen taiteilijaksi lappilaistaiteilja-käsitteen sijaan.

Opettajana Huhmarniemi on toiminut Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa, jossa hän on opettanut kuvataidekasvatusta ja soveltavaa kuvataidetta vuodesta 2002 lähtien. Vuodesta 2022 alkaen hän toimii Itä-Suomen yliopistossa dosenttina sosiaalipedagogiikan, erityisesti yhteisöllisen taidekasvatuksen alalla, Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnan apulaisprofessorina sekä opetuksen kehittämisestä vastaavana varadekaanina. 

Huhmarniemi toimii aktiivisesti niin paikallispolitiikassa kuin järjestötoiminnassa. Hän istuu Rovaniemen kaupunginvaltuustossa, jonne hänet valittiin Vihreiden ehdokkaana vuoden 2021 kunnallisvaaleissa . Huhmarniemi on ollut Rovaniemen vihreiden puheenjohtaja vuosien 2019-2021 ajan, minkä lisäksi hän toimii Lapin taiteilijaseuran puheenjohtajana vuosien 2012-2022 ajan. 

Rovaniemen lisäksi Huhmarniemi asuu osan ajasta Pohjois-Ruotsissa Muodoslompolon kylässä perheensä kanssa. Huhmarniemen perheeseen kuuluu puoliso sekä kaksi lasta.

## Lähteet
Chambolle-Musigny

**Chambolle-Musigny** on kunta Ranskassa Côte-d'Orin departementissa Bourgogne-Franche-Comtén alueella. Se sijaitsee noin 27 kilometriä Beaunen kaupungista koilliseen.

Kunnan keskustassa oleva Sainte-Barben kirkko on peräisin 1500-luvulta. Kirkon kalusteet ovat 1400- ja 1500-luvuilta ja seinämaalaukset vuodelta 1539.

## Viinintuotanto
Kunta sijaitsee Côte de Nuits’n viinintuotantoalueella, ja siellä tuotetut viinit saavat käyttää Chambolle-Musigny (AOC), Musigny (AOC) tai Bonnes-Mares (AOC) laatumerkintää. Chambolle-Musigny on yksi etappipaikka 60 kilometriä pitkälle Route des Grands Crus -viinitiellä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Bjarne Corydon

**Bjarne Fog Corydon** (s. 1. maaliskuuta 1973 Kolding) on tanskalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko. Hän istui kansankäräjillä ja toimi Tanskan valtiovarainministerinä vuosina 2011–2015.
## Yksityiselämä
Corydon on naimisissa ja hänellä on neljä lasta.
## Lähteet

## Aiheesta muualla
* ''Bjarne Corydon'' Tanskan kansankäräjien verkkosivuilla
Veera Kinnunen

**Veera Kinnunen** (s. 1980) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä ja tutkija. Kinnunen on yhteiskuntatieteiden tohtori ja lehtori, joka työskentelee Lapin yliopistossa.

Tutkimuksessaan Kinnunen on keskittynyt yhteiskunnalliseen jätetutkimukseen. Yhteiskuntatieteiden tohtoriksi Kinnunen väitteli sosiologian oppialalta vuonna 2017. Väitöskirjassaan hän käsitteli ihmisen suhdetta jätteeseen sekä tavaroihin. Osana tutkimusprosessia Kinnunen järjesti kirjoituskilpailun sekä osallistui ihmisten muuttoihin. Väitöskirjassaan hän esitti, että kestävän materiaalitalouden, esimerkiksi kiertotalouden, edellytyksenä on "radikaalisti erilainen esinesuhde". Erilaisen esinesuhteen hän sanoo tarkoittavan huolehtivaa suhdetta tavaroihin sekä aineeseen. Tämä tarkoittaa esimerkiksi jätteen ottamista osaksi yksilön arkea näin konkretisoimalla tuottamamme jäte.

Lisäksi Kinnunen on tutkinut muun muassa bokashikompostointia. Kinnunen on myös esitellyt käsitteen *[[Etiikka|eettinen]] [[Materialismi (täsmennyssivu)|materalismi]]*, joka perustuu vastavuoroiseen ja vastuulliseen suhtautumiseen tavaroihin käyttövaiheessa sekä silloin, kun ne muuttuvat jätteeksi.

Aiemmalta koulutukseltaa Kinnunen on tekstiilialan muotoilija Kuopion muotoiluakatemiasta. 

## Lähteet
Grosse Pointe Park

**Grosse Pointe Park** on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 11&nbsp;595 vuonna 2020. Kaupunki sijaitsee Waynen piirikunnassa, Detroitin kaupungin oikealla puolella, Lake St. Clairin rannalla. Grosse Pointe Park kuuluu Detroitin kaupungin suurkaupunkialueeseen.

## Väestö
Vuonna 2020 Grosse Pointe Parkin 11&nbsp;595 asukkaasta valkoisia oli 82,3&nbsp;%, mustia 7,7&nbsp;%, aasialaisia 2,3&nbsp;% ja alkuperäisasukkaita 0,2&nbsp;%. 8,2&nbsp;% asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 6,6&nbsp;% asukkaista oli syntynyt ulkomailla.

## Kuvia kaupungista

Kuva:Buck-Wardwell House.jpg|Buck-Wardell House.
Kuva:WilliamKesslerHouseKorab.jpg|William Kessler House.


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Lempans

**Lempans** on kylä Siuntiossa, Uudellamaalla. Kylä sijaitsee kunnan luoteisosissa ja sen läpi virtaa Lempansån -joki. Lempansin alue on melko tasaista peltomaisemaa lukuun ottamatta kahta alueen selkeästi korkeampaa kohtaa Åkerbacken -mäkeä ja Hemberget -kukkulaa.

## Historia
Lempansin kylä mainitaan kirjallisissa lähteissä ensimmäisen kerran vuonna 1442. Tuolloin kylän nimi oli kirjoitettu muodossa *Lemptenby*. Lempansin nimen muita vanhoja muotoja ovat olleet myös *Lemptenaby* ja *Lempteby*. 1500-luvulla kylässä mainitaan olleen seitsemän taloa. 1540-luvun verokirjoissa mainitaan, että kylässä on kuusi veronmaksajaa. Vuoden 1693 kartassa Lempansin kylään on merkitty enää kolme taloa. Lempansin kylän alkuperäiset talot ovat nimeltään *Ers*, *Hannula*, *Jungas* ja *Ollas*.

## Lähteet
Dance Brothers

**Dance Brothers** on Netflixin ja Ylen yhdessä tilaama kymmenosainen suomalainen draamasarja, jonka julkaisu alkaa Netflixissä 10. toukokuuta 2023. Sarja on ensimmäinen Netflixin tilaama suomenkielinen sarja, jolla on maailmanlaajuinen ensi-ilta palvelussa. Sarjan on luonut ja tuottanut Max Malka, sen ohjaa Taito Kawata ja käsikirjoittaa Reeta Ruotsalainen. Pääosissa näyttelevät Samuel Kujala ja Roderick Kabanga.

Sarja kertoo kahdesta ammattitanssijaksi valmistuneesta veljestä, Sakarista ja Ronista, jotka huomaavat itsensä elättämisen tanssilla olevan vaikeaa. Veljekset perustavat yhdessä klubin, joka tarjoaa heille tuloja, majoituksen ja päivisin paikan jossa harjoitella. Klubin noustessa suosituksi, tarjoaa se veljeksille mahdollisuuden esiintyä maan tärkeimmillä nykytanssifestivaaleilla.

## Rooleissa

## Lähteet
Sonnisaari Panimo

**Sonnisaari Panimo Oy** oli 2014–2024 toiminut oululainen pienpanimo. Tuotantotilat sijaitsivat Oulun Kiviniemen yrityskylässä.

## Tuotteet

Tuotteita olivat muun muassa:

* Juhlakalu Oaked Old 6,5 %
* Kova Luu Nedipa 8,5 %
* Viiksisieppo Black Ipa 6,7 %
* Aprikiwi Fuited Sour 5,0 %
* Neila New England India Lager 6,3 %
* Koukku Pils 5,2 %
* Hämy Belgian Dark Strong Ale 10 %
* Aasia Imperial Stout 11 %
* Ginger Mango Sour Ale 5,2 %
* Sarastus Ddh PAle Ale 5,0 %
* Vattu Rasperry Sour 4,8 %
* Flirtti Gose 4,8 %
* Mulkero Porter 5,5 %
* Hyöky Helles Lager 5,2 %

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Sonnisaari.com
* Facebook
Hailuodon Panimo

**Hailuodon Panimo** on vuonna 2016 perustettu luomutuotteista olutta valmistava pienpanimo, joka sijaitsee Perämerellä Hailuodon saaressa.

## Tuotteet
Panimon oluita ovat muun muassa:
* Laakeri
* Pilsneri
* Altbier
* Vehnäolut
* Märzen
* Hailuoto Weisse
* Dunkkeli
* Tumma Vehnä
* Gose
* Pellonmaito
* Tarri Classic Pils
* Spezial
* Fleimarit
* Festbier

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Hailuodon Panimo
* Facebook
Ville Airola

**Wilhelm (Ville, William) Airola** (vuoteen 1906 **Andersin**, 16. toukokuuta 1872 Pieksämäki – 3. tammikuuta 1930 McIntyre) oli kanadansuomalainen teatterinjohtaja ja kapellimestari. Airola oli Felix Hyrskeen ja Anna Talman ohella ensimmäisiä Pohjois-Amerikan suomalaissiirtolaisten keskuudessa vaikuttaneita teatterihahmoja.

Pieksämäellä syntynyt Airola pääsi 17-vuotiaana oppilaaksi Mikkelin tarkk’ampujapataljoonan soittokuntaan. Airola oli armeijan palveluksessa 14 vuoden ajan, jonka jälkeen hän muutti Kotkaan vuonna 1903. Airola toimi muun muassa Kotkan työväenyhdistyksen soittokunnan ja näytelmäseuran johtajana. Vuosina 1905–1906 hän työskenteli myös Kotkassa ilmestyneen *[[Eteenpäin (Kotka)|Eteenpäin]]*-lehden päätoimittajana.

Joulukuussa 1906 Airola lähti siirtolaiseksi Yhdysvaltoihin. Airola toimi teatterin-, kuoron- ja orkesterinjohtajana Fitchburgissa, Waukeganissa, Ironwoodissa ja Monessenissa sekä myöhemmin Kanadaan muutettuaan Torontossa, Timminsissä, Sudburyssä, Port Arthurissa ja Fort Williamissa. Hän vaikutti myös sosialistisessa Finnish Organization of Canada -järjestössä. Airola on säveltänyt musiikkia muun muassa Kaapro Jääskeläisen näytelmiin. Viimeiset 20 vuotta Airola asui McIntyressä (nyk. Thunder Bay), jossa hän kuoli vatsasyöpään 57-vuotiaana tammikuussa 1930. Airola on haudattu Intolan hautausmaalle. 

Ville Airolan ensimmäinen puoliso oli Amalia Smolander (1868–1924), joka jäi pariskunnan lasten kanssa Suomeen. Fitchburgissa Airola avioitui Vehkalahdella syntyneen Emma Pekkasen (1885–1967) kanssa. 

## Lähteet
Grosse Pointe

**Grosse Pointe** on kaupunki Michiganin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli 5&nbsp;678 vuonna 2020. Kaupunki sijaitsee Waynen piirikunnassa, Lake St. Clairin rannalla. Grosse Pointe kuuluu Detroitin kaupungin suurkaupunkialueeseen.

## Väestö
Vuonna 2020 Grosse Pointen 5&nbsp;678 asukkaasta valkoisia oli 92,2&nbsp;%, mustia 2,8&nbsp;%, aasialaisia 0,9&nbsp;% ja alkuperäisasukkaita 0,1&nbsp;%. 10,8&nbsp;% asukkaista puhui kotonaan jotain muuta kieltä kuin englantia ja 7,6&nbsp;% asukkaista oli syntynyt ulkomailla.

## Kuvia kaupungista

Kuva:Grosse Pointe, MI police and court.jpg|Grosse Pointen poliisiasema ja oikeustalo.
Kuva:Grosse pointe lakefront.jpg|Näkymää Lake St. Clairille.


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Los Chichos

**Los Chichos** on espanjalainen yhtye, jonka perustivat veljekset Emilio ja Julio González Gabarre 1970-luvulla. 

Juan Antonio Jiménez Muñoz liittyi yhtyeeseen aluksi lyömäsoittajaksi. Jiménez Muñoz oli yhtyeen pääasiallinen säveltäjä. Jiménez Muñoz oli yhtyeen jäsen vuoteen 1989. Emilio Gonzálezin poika liittyi mukaan myöhemmin.

Paco de Lucían isä Antonio Sánchez otti heidät levyttämään. Ensimmäinen single ilmestyi vuonna 1973 ja albumi 1974. Hyväntuulisen musiikin vastakohtana sanoitukset käsittelevät myös muun muassa rikollisuutta, huumeiden käyttöä ja parisuhdeongelmia.

Los Chichosin levyjen ja kasettien myynti ylittää 20 miljoonaa kappaletta.

## Diskografia (valikoima)
### Albumit
*  *Ni más ni menos*  (1974)
*  *Esto si que tiene guasa* (1975)
*  * No sé por qué* (1976)
*  *Son ilusiones*  (1977)
*  *Hoy igual que ayer* (1978)
*  *Amor y ruleta* (1979)
*  *Amor de compra y venta* (1980)
*  *Bailarás con alegría* (1981)
*  *Ni tu, ni yo* (1982)
*  *Dejame solo* (1983)
*  *Adelante* (1984)
*  *Yo, ”El Vaquilla” * (1985)
*  *Porque nos queremos* (1987)
*  *Ojos negros* (1988)
*  *Lo mejor de Los Chichos ...en directo* (1989)
*  *Gitano* (1996)
*  *Hasta aquí hemos llegado* (2008)

## Lähteet
* Discogs

### Viitteet