Ulrich von Cilli

**Ulrich II von Cilli** (tai **Ulrich Celjeläinen**, unk. *Cillei Ulrik,* 1406– 9. marraskuuta 1456 Nándorfehérvár (nyk. Belgrad), Unkarin kuningaskunta), oli Cillin (Celjen) kreivien suvun viimeinen miespuolinen jäsen ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtakunnanruhtinas. Hän oli Unkarin mahtavimpia miehiä, ja hänet muistetaan Hunyadin suvun kanssa käymästään valtataistelusta, jonka hän lopulta hävisi.

## Suku
Ulrich kuului Celjen kreivien sukuun, joka alkuperäiset maat sijaitsivat nykyisen Itävallan ja nykyisen Slovenian alueilla. Hän oli kreivi Friedrich II:n ja Elisabet Frankopanin poika. Friedrich II:n isä Hermann II oli päässyt aikoinaan kuningas Sigismund Luxemburgilaisen suosioon ja saanut tyttärensä Barbara Celjeläisen Sigismundin puolisoksi. Ulrich oli siis kuningattaren veljenpoika ja sai tämän kautta myös vaikutusvallan tämän tyttäreen, serkkuunsa kuningatar Elisabet Luxemburgilaiseen sekä Elisabetin poikaan, myöhempään kuningas Ladislaus V:een.

Vuoden 1432 tienoilla Ulrich meni naimisiin Serbian despootti Đurađ Brankovićin tyttären Katariinan kanssa, jonka kerrotaan avioliitossaankin säilyttäneen ortodoksisen uskonsa. Liitosta ei jäänyt miespuolista perillistä, joten Celjen kreivien suvun mieslinja sammui Ulrichin kuolemaan.

## Nousu valtaan
Ensimmäinen merkittävä tehtävä Ulrichilla oli vuonna 1431 Venetsiaa vastaan taistelevan sotajoukon johtajana. 30. marraskuuta 1436 Ulrich yhdessä isänsä kanssa nimitettiin Prahassa loistavin seremonioin valtakunnanruhtinaaksi. Kuningas Sigismundin kuoleman lähestyessä 1437 kuningatar Barbara juonitteli vävyään Albrekt II Habsburgilaista, Elisabet Luxemburgilaisen puolisoa vastaan, ja tähän salaliittoon osallistunut Ulrich joutui vähäksi aikaa pakenemaan hovista. Albrektin ja Elisabetin noustua valtaan Ulrich toimi kuitenkin jonkin aikaa, vuosina 1437–38, Albrektin edustajana Böömin valtionhoitajana.

Albrektin kuoltua 1439 Unkarissa syttyi valtataistelu: osa ylimystöstä kannatti vallan periytymistä Elisabetille (joka oli Unkarin kruununperijätär omalla oikeudellaan) ja tämän lapselle, josta toivottiin poikaa mutta joka Albrektin kuollessa ei ollut vielä syntynyt, osa halusi Unkarin kuninkaaksi Puolan Vladislav III:n, ja vuonna 1440 sekä Elisabetin pieni poika Ladislaus (László) että Puolan Vladislav kruunattiin Unkarin kuninkaiksi. Ulrich yhdessä mahtavan Garain suvun kanssa asettui Elisabetin ja tämän pojan, tulevan Ladislaus V:n puolelle, mutta joutui vihollistensa vangiksi. Huhtikuusta marraskuuhun 1440 hän oli vankina Budassa, mutta pääsi vapaaksi teeskentelemällä siirtyneensä Vladislavin puolelle.

Vladislav sai surmansa Varnan taistelussa 1444 jättämättä jälkeensä laillista perillistä, Elisabet kuoli jo 1442, joten Unkarin valtaistuimen perilliseksi jäi jäljelle lapsikuningas Ladislaus. Samoihin aikoihin Ulrich Celjeläinen joutui valtataisteluun sotapäällikkö János Hunyadin kanssa, joka vastasi valtakunnan eteläisten alueiden puolustuksesta ja nousi Unkarin valtionhoitajaksi. Hunyadi soti Ulrichin appea, Serbian Đurađ Brankovićia vastaan ja hävitti Celjen suvun alueita Kroatiassa ja Slavoniassa.

1440-luvun lopulla taistelu alkoi kääntyä Ulrichin eduksi. Unkarilaisten hävittyä 1448 niin kutsutun toisen Kosovo Poljen taistelun osmanien armeijaa vastaan János Hunyadi joutui Brankovićin vangiksi, ja vapautuakseen hänen täytyi tehdä sovinto Celjen suvun kanssa ja luvata alaikäinen nuorempi poikansa Matias (myöhempi kuningas Matias Corvinus) Ulrichin alaikäisen Elisabet-tyttären puolisoksi. (Avioliitto ei toteutunut, koska Elisabet kuoli varhain.) Vuonna 1452 Ulrich onnistui saamaan holhottavakseen siihen asti keisari Fredrik III:n holhouksessa olleen orvon, alaikäisen Ladislaus-kuninkaan, johon hänellä oli suuri vaikutus. Näin Ulrichista tuli käytännössä Unkarin hallitsija, jolla oli suuri valta myös Itävallassa; Böömissä sitä vastoin valtionhoitajana toimi vuodesta 1451 lähtien Yrjö Poděbrad.

## Kukistuminen, kuolema ja jälkimaine
Vuonna 1454 Ulrich peri isältään suuren omaisuuden, ja kaksi vuotta myöhemmin, elokuussa 1456 János Hunyadi, pian saavutettuaan Nándorfehérvárin (nyk. Belgrad) luona loistavan voiton osmanien armeijasta, kuoli ruttoon. Ulrich näki tilaisuutensa tulleen. Yhdessä nuoren kuningas Ladislauksen kanssa hän saapui armeijoineen Unkariin, missä Ladislaus nimitti hänet käskynhaltijakseen, ja Ulrichille siirtyivät lukuisat edesmenneen János Hunyadin ja hänen vanhemman poikansa Lászlón entiset arvonimet ja virat. Hunyadit alkoivat kuitenkin juonitella häntä vastaan. Kun Ulrich varoituksista huolimatta lähti ottamaan haltuunsa Nándorfehérvárin linnaa, jota komensi László Hunyadi, Hunyadin miehet surmasivat hänet marraskuun 9:nnen aamuna 1456.

Unkarin ja Itävallan historiankirjoituksessa Ulrich Celjeläistä on muistettu vaikuttavana persoonallisuutena ja taitavana johtajana mutta myös vallanhimoisena, julmana, koreuden- ja nautinnonhaluisena miehenä, jonka on syytetty suorastaan tahallaan moraalisesti turmelleen holhokkinsa, nuoren kuningas Ladislauksen. Aikalaishistorioitsija, diplomaatti ja kirkonmies, oppinut Aeneas Sylvius Piccolomini (myöhemmin paavi Pius II) on luonut Ulrichista erittäin negatiivisen kuvan. Syytökset on kuitenkin nähtävä myös sen valossa, että niitä esittivät Ulrichin poliittiset vastustajat: Habsburgien tukijat sekä kansallissankari János Hunyadin ja hänen poikansa, myöhemmän kuninkaan Matias Corvinuksen kannattajat.

## Lähteet