Suomen jääkiekkomaajoukkue

**Suomen jää­kiekko­maa­joukkue** on Suomen Jää­kiekko­liiton hallinnoima joukkue, joka edustaa Suomea kansain­välisissä miesten jääkiekko-otteluissa. Lempinimensä **Leijonat** joukkue on saanut Suomen vaakunassa olevan leijonan mukaan. Joukkuetta nimitetään myös A-maajoukkueeksi erotukseksi eri aikoina alemman taitotason pelaajista kootuista B-maajoukkueista, jota on nimitetty myös **Sisu Team** -nimellä. Leijonat oli vuonna 2025 Kansainvälisen jääkiekkoliiton IIHF:n hallinnoimalla ranking-listalla kuudennella sijalla ja ensimmäisellä sijalla vuonna 2022. Joukkueen suurimpia saavutuksia ovat olympiakulta, neljä maailman­mestaruutta, yhdeksän maailman­mestaruus­hopeaa, kaksi olympia­hopeaa ja maailmancup-hopea. Suomen joukkue kuuluu jääkiekon suurmaihin. Vuonna 2021 Suomessa oli 28&nbsp;000 rekisteröitynyttä miesjääkiekkoilijaa ja 282 jäähallia. Vuodeksi 2023 pelaajien määrä oli pudonnut 25&nbsp;000 jääkiekkoilijaan ja hallien määrä kasvanut 289:ään. 

Suomen pää­valmentajana toimii Antti Pennanen. Maa­joukkueen manageri on Jere Lehtinen.

## Historia
### Ensimmäiset ottelut

Kansainvälinen jääkiekkoliitto hyväksyi Suomen jäsenekseen 10. helmikuuta 1928. Suomen maa­joukkue oli pelannut ensimmäisen ottelunsa jo 29. tammikuuta. Siinä ruotsalainen seura­joukkue pelasi Suomen yhdistettyä joukkuetta vastaan. Ottelua mainostettiin maa­otteluna, ja sellaiseksi se on myös myöhemmin merkitty. Ruotsi voitti ottelun lukemin 8–1, ja Harald Sundqvist teki Suomen ensimmäisen maa­ottelu­maalin. Suomen Jääkiekkoliitto perustettiin Helsingissä vuosi tämän jälkeen, eli tammikuussa vuonna 1929.

Suomen ensimmäinen maa­ottelu ulko­mailla käytiin 17. helmikuuta 1933. Ruotsiin suuntautuneella peli­matkalla joukkue pelasi kolme ottelua. Niistä ensimmäinen oli virallinen maa­ottelu Ruotsia vastaan. Ottelu päättyi Ruotsin voittoon lukemin 11–1. Tämän jälkeen maa­joukkueen kansain­välinen toiminta oli pitkään olematonta, kunnes se vuonna 1937 vilkastui. Suomessa haaveiltiin jopa vuoden 1936 olympialaisiin osallistumista, mutta haave ei toteutunut. Suomen ensimmäinen maa­ottelu­voitto tuli 20. helmikuuta 1937, kun joukkue voitti Viron lukemin 2–1. Viron jälkeen aukesi myös maa­ottelu­yhteys Romaniaan, jota vastaan Suomi pelasi 22. helmi­kuuta 1938 tasan maalein 6–6.

Romania-ottelun rohkaisemana Jää­kiekko­liitto päätti osallistua vuoden 1939 maailmanmestaruuskilpailuihin. Päätöksen myötä perustettiin myös valmennus­hanke, joka tähtäsi vuoden 1940 olympialaisiin. Vuoden 1939 kisat piti alkujaan järjestää Ruotsissa, mutta maan luovuttua isännyydestä kisat siirrettiin Sveitsiin. Jää­kiekko­liitto päätti silti osallistua turnaukseen, vaikka matka kallistuikin huomattavasti. Suomi hävisi kisoissa kaikki viisi otteluaan. Suomen pää­valmentajana toimi tuolloin Erkki Saarinen, joka oli myös Suomen jää­kiekko­maa­joukkueen ensimmäinen pää­valmentaja.

Talvisodan takia jää­kiekko­toiminta hiljeni hetkellisesti, mutta vuonna 1941 taistelujen tauottua Suomi pelasi useita otteluita. Helmi­kuussa maa­joukkue lähti kuukauden kestäneelle Keski-Euroopan-kiertueelle, jonka aikana se kohtasi maa­joukkueita ja useita seura- ja kaupunki­joukkueita. Jatkosota pysäytti maajoukkueen toiminnan, ja seuraava maa­ottelu pelattiin vasta vuonna 1945.

### Toisen maailmansodan jälkeen
Kauden 1947–1948 Jää­kiekko­liitto teki suunnitelmia vuoden 1948 olympialaisia varten. Liitto pyrki edes­auttamaan jää­kiekkoilijoiden kisa­matkan toteutumista. Se yritti vakuuttaa Olympialaisen komitean järjestämällä 6. tammi­kuuta 1948 ottelun Ruotsin mestari­joukkuetta Södertäljeä vastaan. Suomi voitti ottelun lukemin 5–4, mutta olympialaisiin joukkue ei päässyt. Olympia­hankkeen kariuduttua liitto alkoi järjestää maa­otteluita. Helmi­kuun 16. päivänä pelatussa ottelussa Tšekkoslovakiaa vastaan Suomi käytti ensimmäisen kerran peli­paitaa, jossa oli leijona­tunnus.

Arvo­turnauksiin Suomi palasi vuoden 1949 maailmanmestaruuskilpailuiden myötä. Sitä ennen maajoukkue pelasi myös maa­ottelun Kanadaa vastaan. Hesperian jää­kiekko­radalla pelattua ottelua seurasi noin 5 000 katsojaa. Kanada, jota edusti seura­joukkue Sudbury Wolves, voitti ottelun lukemin  5–4. Maailmanmestaruuskisoissa Suomi sijoittui seitsemänneksi. Samalla Suomi otti ensimmäiset voitot kisoissa, kun se voitti Norjan ja Belgian. Suomen paras pelaaja oli tuolloin hyökkääjä Aarne Honkavaara, joka oli Leijonien tehokkain pelaaja turnauksessa. Suomen pää­valmentajina 1940-luvulla toimivat Risto Lindroos (vuosina 1945–1946 ja 1949–1954) ja Henry Kvist (vuosina 1946–1949).

### Ensimmäinen olympiaturnaus ja kanadansuomalainen valmentaja
Kaudella 1951–1952 Suomi osallistui ensimmäiseen olympia­turnaukseensa ja sai ensimmäisen ulko­mailla syntyneen valmentajansa, kun kanadan­suomalaista syntyperää ollut Joe Wirkkunen palkattiin Jää­kiekko­liiton avustajaksi. Suomi hävisi neljä ensimmäistä otteluaan mutta otti ensimmäisen olympia­voittonsa viidennessä ottelussa isäntä­maa Norjasta lukemin 5–2. Suomi voitti lopulta kaksi ottelua ja sijoittui seitsemänneksi. Suomi osallistui 1950-luvulla maailman­mestaruus­kilpailuihin seitsemästi eli enemmän kuin koskaan ennen. Maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 1955 Suomi esiintyi vaisusti ja sijoittui viimeiseksi. Huono menestys herätti paljon keskustelua jää­kiekon tilasta. Leijonien paras sijoitus siihen mennessä oli maailman­mestaruus­kilpailujen kuudes sija vuodelta 1954. Tuolloin pää­valmentajana toimi Aarne Honkavaara, josta tuli miltei heti peli­uransa päättymisen jälkeen Suomen maa­joukkueen valmentaja.

### Ensimmäiset voitot suurmaista

1960-luvulla Suomi voitti ensi kertaa Kanadan, vieläpä selvin luvuin 8–2. Suomen maa­joukkue otti osaa kaikkiin 1960-luvulla järjestettyihin jää­kiekon maailman­mestaruus­kilpailuihin. Olympialaisiin se osallistui kolmesti. Suomen joukkueen taso oli parantunut, ja se voitti Yhdysvallat jopa lukemin 11–3 ja lähes voittamattomana pidetyn Tšekkoslovakiakin lukemin  3–1. Suomen ensimmäinen jää­halli rakennettiin Tampereelle vuonna 1965, ja samana vuonna järjestettiin ensimmäiset MM-koti­kisat Tampereella. Tuolloin Suomen pää­valmentajana toimi jälleen kanadan­suomalainen Joe Wirkkunen. Suomen puolustuksessa pelasi varma­otteisesti nuori Jarmo Wasama. Wasama kuoli myöhemmin 22-vuotiaana auto-onnettomuudessa vuonna 1966.

Erkka Westerlund, joka toimi Leijonien päävalmentajana myöhemmin 2000-luvulla, on todennut, että jo 1970-luvulla Suomella oli erittäin hyviä pelaajia muttei joukkuemenestystä. Hänen muistaakseen tuolloin yleisenä ilmapiirinä oli, että suomalaiset eivät ole joukkueurheilijoita, eli he eivät tule menestymään joukkuelajeissa.

Kuitenkin 12. joulu­kuuta 1971 Izvestija-turnauksessa Suomen maa­joukkue voitti ensimmäistä kertaa Neuvosto­liiton maa­joukkueen. Maalin­tekijöinä Suomen joukkueessa olivat Juhani Tamminen kahdella maalilaan sekä Matti Murto ja Juha Rantasila. Voitto oli suuri yllätys, sillä aikaisemmin samana vuonna Suomen joukkue oli hävinnyt maailman­mestaruus­kilpailuissa Neuvosto­liitolle lukemin 1–8 ja 1–10 sekä vuotta aiemmin 1–2 ja 1–16. Kuitenkin Sapporon talvi­olympialaisissa vuonna 1972 Neuvosto­liitto voitti Suomen jälleen, maalein 9–3.

Suomen joukkue olisi voittanut koti­kisoissaan vuonna 1974 jää­kiekon maailman­mestaruus­kilpailuista pronssia tai ehkä hopeaakin, ellei Stig Wetzell olisi jäänyt kiinni kiellettyjen aineiden käytöstä. Suomi menetti tämän takia mitalin, vaikka monet vakuuttivat Wetzellin syyttömyyttä ja protestoivat. Suomi jäi neljänneksi. 

Vuonna 1976 Suomen maa­joukkue osallistui ensimmäiseen Kanada-cupiin mutta jäi kuudenneksi eli viimeiseksi voitettuaan vain Ruotsin joukkueen. Turnauksessa maa­joukkueessa esiintyi ensi kertaa ammattilais­pelaajia. Vuonna 1980 Suomi otti osaa Lake Placidin olympia­kisoihin ja säilytti mahdollisuutensa olympia­mitaliin viimeiseen otteluun asti mutta jäi lopulta neljänneksi. Suomi oli kolmatta kertaa järjestäjänä jää­kiekon maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 1982 ja sijoittui viidenneksi.

### Calgaryn olympiahopeasta maailmanmestaruuteen
Suomen joukkue voitti vuonna 1988 Calgaryn talvi­olympialaisissa ensimmäisen arvo­kisa­mitalinsa. Ennen viimeistä otteluaan Neuvosto­liiton joukkuetta vastaan Suomen joukkue oli jo varmistanut itselleen pronssi­mitalin. Suomi voitti kuitenkin Neuvosto­liiton lukemin 2–1 ja ohitti Ruotsin joukkueen nousten hopealle. Näin Leijonat voitti pää­valmentaja Pentti Matikaisen johdolla ensimmäisen arvo­kisa­mitalinsa, jos Euroopan-mestaruusmitaleja ei oteta lukuun.

Vuonna 1991 Suomi oli Kanada-cupissa kolmas.

Kun Suomen kotikisat vuonna 1991 olivat alkamassa, Matikainen halusi, että joukkue asettaa tavoitteekseen mitalin. Jääkiekkoliitto kielsi Matikaista asettamasta tuollaista tavoitetta. Liitto pelkäsi, että sen maine tahriintuu, jos mitalia ei saavutetakaan. Matikainen on myöhemmin todennut, että lausunto kuvasi sen ajan tilannetta hyvin, vaikka hän valmentajana oli valmis sitoutumaan tavoitteeseen. Hän piti tavoitetta saavutettavana. 

1990-luvulla Suomi otti osaa kaikkiin jää­kiekon maailman­mestaruus­kilpailuihin sekä olympialaisiin. Vuoden 1992 Prahan maailman­mestaruus­kilpailuissa Suomi sai ensimmäisen maailman­mestaruus­mitalinsa eli hopean edettyään loppu­otteluun asti. Siellä Leijonat koki turnauksen ainoan tappionsa Ruotsin joukkueelle. Suomen sankari oli maalin­teko­vireeseen päässyt Jarkko Varvio.

Vuonna 1993 Suomen maa­joukkueen pää­valmentajaksi tuli ruotsalainen Curt Lindström. Suomi saavutti pronssia Lillehammerin olympialaisista ja pelasi vuonna 1994 toista kertaa jää­kiekon maailman­mestaruuskisojen loppu­ottelussa. Suomi hävisi ottelun Kanadaa vastaan rangaistus­laukaus­kilpailussa. Suomen joukkue johti Milanossa pelattua ottelua pitkään, ja joukkueessa oli myös menestyviä NHL-pelaajia, kuten Los Angeles Kingsin Jari Kurri.

Vuoden 1995 maailman­mestaruus­kilpailuihin päävalmentaja Curt Lindström kokosi yhtenäisen joukkueen, joka pelasi hyvin ja voitti maailman­mestaruuden Tukholman Globen-hallissa lyötyään Ruotsin loppu­ottelussa lukemin 4–1. Ville Peltonen teki ottelussa kolme maalia ja puolustaja Timo Jutila teki Peltosen syötöstä ottelun lopullisesti ratkaisseen 4–0-maalin. Leijonien maali­vahti Jarmo Myllys pelasi hyvän turnauksen, ja Leijonien hyökkäyksen ykkös­ketjusta tuli kansallinen ilmiö. Ketjussa pelasivat Jere Lehtinen, Ville Peltonen ja Saku Koivu, ja sitä nimitettiin Tupu, Hupu ja Lupu -ketjuksi. Nimen esi­kuvana lienee toiminut 1980-luvun alussa HIFK:ssa pelannut Paul Högbackan, Esa Tikkasen ja Marko Rönkön muodostama ketju. 

1990-luvulla Suomi sai arvo­kisoista yhden kulta­mitalin, neljä hopea­mitalia ja kaksi pronssi­mitalia. Ville Peltosella ja Raimo Helmisellä on näistä kuusi. Vuoden 1998 olympialaisissa Suomi saavutti pronssia Hannu Aravirran valmentamana. Saavutus oli erittäin merkittävä, sillä kyseessä oli ensimmäinen kerta kun NHL-pelaajat ja samalla kaikki maailman parhaat pelaajat pääsivät pelaamaan olympialaisissa. Suomi voitti pronssi­ottelussa Kanadan, ja ottelun jälkeen Suomen pitkä­aikainen johto­tähti Jari Kurri lopetti maa­joukkue­uransa.

Maajoukkueelle saavutti toisen peräkkäisen hopean maailman­mestaruuskisoista Norjasta. Suomi hävisi kaksiosaisen loppuottelusarjan Tšekille jatkoajan jälkeen.

### 2000-luvun alku: Aravirran, Summasen, Westerlundin ja Sheddenin ajat päävalmentajina

Hannu Aravirran pää­valmentaja-aika jatkui 2000-luvun alussa, ja Suomi menestyi Aravirran alaisuudessa hyvin maailman­mestaruus­kilpailuissa. Leijonat voitti maailman­mestaruus­kilpailuissa pronssia vuonna 2000 Venäjän maailmanmestaruuskilpailuissa. Joukkue ylsi hopeaan vuoden 2001 Saksan kisoissa hävittyään loppuottelun niukasti Tšekille. Vuoden 2002 kisoissa Suomen joukkue hävisi pronssi­ottelun ja sijoittui neljänneksi. Salt Lake Cityn olympialaisissa Suomen sijoitus oli odotusten vastaisesti kuudes. Aravirran pää­valmentaja-aika päättyi vuoden 2003 MM-kotikisoihin Helsingissä. Suomi sai maailman­mestaruus­kilpailuihin erittäin hyvän joukkueen, jossa oli paljon hyviä NHL-pelaajia. Esimerkiksi Saku Koivu, Teemu Selänne ja Juha Ylönen olivat mukana joukkueessa. Suomi eteni kisoissa alku­sarjasta jatko­peleihin, minkä jälkeen se kohtasi pudotus­peleissä Ruotsin joukkueen. Suomi pelasi erinomaisesti ja johti ottelua jo lukemin 5–1. Ruotsi kuitenkin kiri ottelussa pian maalin päähän, ja tilanne oli jo lukemissa 5–4. Tässä vaiheessa Jani Hurme vaihdettiin pois Suomen maalilta, ja tilalle tuli Pasi Nurminen. Useat joukkueen pelaajat kuten Teemu Selänne ja Pasi Nurminen ovat luonnehtineet ottelun jälkeen, että pelin ollessa tilanteessa 5–4 joukkueen sisällä levisi jo paniikki. Lopulta Ruotsi voitti ottelun 6–5. Näin Aravirran pää­valmentaja-aika päättyi suur­pettymykseen koti­kisoissa.

Aravirtaa seurasi pää­valmentajana Raimo Summanen. Hänen johdollaan Suomen joukkue muutti peli­tapaansa, ja joukkueessa alettiin käyttää meidän päivä -ajattelu­tapaa. Peli­tapaa alettiin kehittää yhä enemmän joukkueen avain­pelaajien ympärille. Suomen maa­joukkue sijoittui Summasen johdolla kuudenneksi maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 2004. Syksyllä 2004 Suomen joukkue otti osaa Jää­kiekon maailman­cupiin. Turnaukseen saivat ottaa osaa kaikki NHL-pelaajat – samaan tapaan kuin tuon ajan olympialaiset. Suomi venyi kisoissa erinomaiseen suoritukseen ja sijoittui turnauksessa toiseksi. Suomi hävisi tasaisen loppu­ottelun Kanadalle 2–3.

Summasen aika jäi vuoden pituiseksi, ja hänet korvasi pää­valmentajana Erkka Westerlund. Hän aloitti pää­valmentajana Itä­vallan maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 2005, joissa Suomi sijoittui vasta seitsemänneksi. Westerlund valmensi Leijonia myös Torinon olympialaisissa vuonna 2006. Hänen pelaaja­valintojaan olympia­joukkueeseen vaikeuttivat useat loukkaantumiset, sillä niin Miikka Kiprusoff, Kari Lehtonen, Joni Pitkänen, Antti Miettinen kuin Sami Kapanenkin joutuivat jäämään pois kisoista, vaikka heidät oli valittu alku­peräiseen joukkueeseen. Suomi selvisi kuitenkin tähtiensä Saku Koivun, Olli Jokisen, Kimmo Timosen, Ville Peltosen ja Teemu Selänteen johdolla olympia­turnauksen loppuotteluun asti. Suomi kuitenkin hävisi Ruotsille tasaisen ottelun jälkeen lukemin 3–2. Turnauksen pistepörssin voitti Suomen Teemu Selänne ja toiseksi piste­tilastossa sijoittui Saku Koivu. Turnauksen tähdistö­kentälliseen valittiin Suomen joukkueesta Antero Niittymäki, Kimmo Timonen, Saku Koivu ja Teemu Selänne. Niitty­mäki valittiin kisojen arvokkaimmaksi pelaajaksi ja parhaaksi maali­vahdiksi.

Westerlundin pää­valmentaja-aika päättyi vuonna 2006 Latvian maailman­mestaruus­kilpailuihin. Niissä Suomi voitti pronssia kukistettuaan pronssi­ottelussa Kanadan maalein 5–0. Venäjän maailman­mestaruus­kilpailuissa vuonna 2007 Suomi eteni loppu­otteluun. Joukkue kuitenkin kärsi tappion Kanadalle ja saavutti näin kisoista hopeaa.

Vuoden 2008 Kanadan maailman­mestaruus­kilpailuhin Suomen johdatti uusi pää­valmentaja Doug Shedden, joka valitsi joukkueeseen useita NHL- ja AHL-pelaajia. Suomen joukkueen tärkeimmiksi pelaajiksi nousivat maali­vahti Niklas Bäckström, Mikko Koivu ja Antti Pihlström, joiden avulla Suomi eteni aina turnauksen väli­eräotteluun, jossa se hävisi mestaruuden voittaneelle Venäjälle. Pronssi­ottelussa Suomen joukkue voitti Ruotsin 4–0.

### Jukka Jalosen aika ja toinen maailmanmestaruus
Sheddenin jälkeen Leijonien pää­valmentajaksi valittiin Jukka Jalonen, joka aloitti pää­valmentaja­kautensa vuoden 2009 maailman­mestaruus­kilpailuista. Jalosen valmentama joukkue pelasi ajoittain erinomaisesti ja ajoittain epä­tasaisesti. Leijonien turnaus päättyi pudotus­pelien ensimmäisellä kierroksella puoli­väli­erässä, jossa se hävisi Yhdysvalloille maalein 2–3 jääden viidenneksi. Eniten pisteitä Suomen joukkueessa vuoden 2009 kisoissa teki Niko Kapanen.

2010-luvun Suomen maa­joukkue aloitti voittamalla pronssia vuonna 2010 Vancouverin olympia­kisoista. Kisoissa Suomella oli nimellisesti vahva joukkue täynnä NHL-pelaajia. Ihmetystä kuitenkin aiheutti Jalosen päätös jättää NHL:ssa erinomaisen alkukauden pelannut Jussi Jokinen pois joukkueesta. Suomi voitti kisoissa kaksi ensimmäistä otteluaan, mutta joukkueen sisäinen ilma­piiri oli heikko, ja pelaajien ja valmennus­johdon välillä oli riitoja. Heikon ilma­piirin on arveltu johtuen osittain Jalosen liian tiukasta peli­kirjasta ja Jussi Jokisen pois­jättämisestä joukkueesta, kuten myös kokeneen leijona­pelaaja Olli Jokisen kohtelusta. Ruotsin joukkue voitti Suomen alku­lohkon viimeisessä ottelussa lukemin 3–0. Puoli­väli­erässä Suomi kuitenkin voitti Tšekin lukemin 2–0. Väli­erässä Suomi kohtasi Yhdys­vallat mutta aloitti ottelun todella heikosti. Yhdys­vallat johti ottelua 4–0 kymmenen minuutin pelin jälkeen ja Suomen joukkueen maali­vahti vaihdettiin Miikka Kiprusoffista Niklas Bäckströmiin. Yhdys­vallat voitti ottelun lopulta maalein 6–1 ja eteni loppu­otteluun. Suomi pelaisi pronssi­ottelussa, jossa se kohtasi Slovakian. Ottelu oli tasainen, ja Slovakia johti sitä jo lukemin 3–1, mutta Niklas Hagman kavensi tilanteeksi 3–2, ja lopulta Olli Jokinen ratkaisi Suomelle voiton kahdella maalillaan. Suomi voitti ottelun 3–5. Kisojen jälkeen Teemu Selänne, Olli Jokinen ja Jere Lehtinen päättivät maa­joukkue­uransa, mutta kaksi ensiksi mainittua pyörsivät päätöksensä ja pelasivat vielä vuonna 2014 Sotšin olympialaisissa, Jokinen myös Minskin maailman­mestaruus­kilpailuissa.

Vuonna 2011 Suomi voitti toisen maailman­mestaruutensa Slovakiassa järjestetyissä vuoden 2011 maailman­mestaruus­kilpailuissa. Vaisuhkosti aloittanut Suomi ratkaisi useita otteluita edukseen vasta rangaistus­laukaus­kilpailuissa. Väli­erässä otteitaan parantanut Suomi voitti Venäjän 3–0. Ottelun aikana ja sen jälkeen puhutti erityisesti hyökkääjä Mikael Granlundin tekemä niin sanottu ilma­veivi­maali, jossa Granlund nosti kiekon mailan lapansa päälle ja kiepautti kiekon maaliin luisteltuaan maalin takaa maalin kulmalle. Loppuottelussa Suomi sai jälleen vastaansa Ruotsin, kuten vuoden 1995 kisoissakin. Ruotsi johti peliä pitkään lukemin 1–0, mutta Jarkko Immonen tasoitti ottelun toisen erän lopussa. Kolmas erä alkoi näin lukemista 1–1. Kolmannessa erässä Petteri Nokelainen vei Suomen 2–1-johtoon, minkä jälkeen maalin­teossa onnistuivat myös Niko Kapanen, Janne Pesonen, Mika Pyörälä ja Antti Pihlström. Suomi voitti selvin luvuin 6–1, ja joukkue kuten myös merkittävä osa suomalaisista juhli maa­joukkueen toista maailman­mestaruutta. Mestaruus­valmentaja Jukka Jalonen korosti loppu­ottelun jälkeen joukkueen kapteenin Mikko Koivun roolia joukkueen pelillisenä ja henkisenä johtajana. Suomen Jarkko Immonen voitti turnauksen piste­pörssin, ja hänet valittiin tähdistö­joukkueeseen. Kun Leijona-joukkue palasi Suomeen, sille järjestettiin Helsingin Kauppa­torilla juhalat, joihin osallistui noin 100&nbsp;000 ihmistä.

Vuonna 2012 maailman­mestaruus­kilpailut järjestettiin Suomessa. Joukkueen pää­valmentajana toimi edellis­vuosien tapaan Jukka Jalonen. Suomi hävisi väli­erissä lopulta mestaruuden voittaneelle Venäjälle lukemin 2–6. Pronssi­ottelussa Suomi hävisi Tšekille lukemin 2–3 ja sijoittui neljänneksi. Suomen joukkue ei yltänyt kisoissa parhaalle tasolleen, mutta joukkueen ykkös­ketju, NHL-pelaajien muodostama Jussi Jokinen–Mikko Koivu–Valtteri Filppula pelasi erinomaisesti.

Vuonna 2013 Suomen maa­joukkuetta edusti joukkue, jota kutsuttiin usein tiedotusvälineissä ivallisesti puu­laaki­joukkueeksi, koska useat sen pelaajat olivat ensimmäistä kertaa maailman­mestaruus­kilpailuissa eikä joukkueessa alun perin ollut yhtään NHL-pelaajaa. Kesken maailman­mestaruus­kilpailujen joukkuetta kuitenkin saapuivat vahvistamaan NHL:stä Lauri Korpikoski ja Mikael Granlund. Ennen kisoja parjattu joukkue pelasi kuitenkin hyvin, ja kun parhaimmat NHL-pelaajat puuttuivat joukkueesta esiin astui ketju Janne Pesonen–Petri Kontiola–Juhamatti Aaltonen, joka pelasi varsinkin maailman­mestaruus­kilpailujen alussa erinomaisesti. Ketju auttoi maaleillaan Suomea saavuttamaan tärkeitä voittoja. Kontiola voitti turnauksen piste­pörssin, ja Aaltonen sijoittui piste­pörssissä kuudennelle sijalle. Ketjun pelin taso kuitenkin laski maailman­mestaruus­kilpailujen loppua kohden. Suomi eteni väli­eriin, jossa se hävisi tulevalle mestarille Ruotsille 0–3. Pronssi­ottelu oli tasainen, ja Lauri Korpi­kosken tekimästä kahdesta maalista huolimatta ottelu eteni rangaistus­laukaus­kilpailuun, jonka Suomi hävisi. Ottelun loppu­tulos oli Yhdysvaltain eduksi 2–3. Kisojen jälkeen Jukka Jalosen pää­valmentaja-aika päättyi.

### Erkka Westerlundin paluu, Sotšin olympialaiset ja sukupolven vaihdos
Suomen jää­kiekko­liitto julkaisi 9. marraskuuta 2012 Leijonien uuden valmennus­johdon. Pää­valmentajaksi nimitettiin Erkka Westerlund, joka oli toiminut joukkueen valmentajana aiemmin menestyksekkäästi vuosina 2004–2007. Jää­kiekko­liitto tarjosi Westerlundille kahden vuoden työ­sopimusta, mutta Westerlund suostui vain vuoden sopimukseen. Apu­valmentajiksi valittiin Lauri Marjamäki ja Hannu Virta, joiden lisäksi valmennus­ryhmään kuuluivat Ari-Pekka Selin ja Ari Moisanen. Maa­joukkueen managerina jatkoi Jari Kurri ja joukkueen­johtajana Timo Jutila. Tyypillisesti Leijonien päävalmentajuus oli ollut 1980-luvulta alkaen tehtävä, jossa toimitaan uran aikana vain kerran. Erkka Westerlund muodosti tässä poikkeuksen, kuten myöhemmin myös Jukka Jalonen.

Westerlundin pää­valmentaja-ajan tärkein tapahtuma oli Sotšin talvi­olympialaiset vuonna 2014. Westerlund kokoksi olympialaisiin vahvan joukkueen, vaikka Leijonat kärsikin useista loukkaantumisista. Muun muassa Saku Koivu, Mikko Koivu ja Valtteri Filppula joutuivat jättämään olympialaiset väliin loukkaantumisten vuoksi. Kesken turnauksen myös joukkueen tärkein keskus­hyökkääjä Aleksander Barkov joutui keskeyttämään kisat loukkaannuttuaan Suomen toisessa ottelussa. Joukkueessa oli mukana eri pelaaja­suku­polven edustajia Teemu Selänteestä Mikael Granlundiin, ja vuoden 2014 olympia­joukkuetta kutsuttiinkin kolmen suku­polven joukkueeksi: vanhaa, "kultaista" sukupolvea edustivat muun muassa Teemu Selänne, Kimmo Timonen ja Sami Salo, toista suku­polvea edustivat muun muassa Jussi Jokinen ja Tuomo Ruutu ja nuorinta suku­polvea esimerkiksi Granlund, Sami Vatanen ja Olli Määttä.

Leijonat pelasi olympialaisissa B-lohkossa, ja joukkue aloitti olympia­turnauksen kahdella voitolla. Ensin Suomi voitti Itävallan 8–4 ja sitten Norjan 6–1. Alku­sarjan viimeisessä ottelussa Suomi kamppaili B-lohkon voitosta Kanadaa vastaan. Leijonat hävisi tiukan ottelun jatko­ajalla maalein 1–2 mutta oli tappiosta huolimatta paras niistä joukkueista, jotka sijoittuivat lohkoissaan toiseksi. Näin joukkue eteni suoraan puoli­väli­eriin. Puoli­väli­erässä Suomi kohtasi kisojen isäntä­maan Venäjän. Suomen ykkös­ketju, jota johtivat Mikael Granlund ja Teemu Selänne, pelasi hyvin, samoin maali­vahti Tuukka Rask. Suomi voitti Venäjän maalein 3–1 Teemu Selänteen, Mikael Granlundin ja Juhamatti Aaltosen maaleilla ja eteni turnauksessa neljän parhaan joukkoon. Väli­erässä Suomi pelasi Ruotsia vastaan. Erinomaisesti edellisissä peleissä pelannut ykkös­maali­vahti Rask ei voinut pelata ottelussa kuumeen takia. Suomen maali­vahtina pelasi tästä johtuen Kari Lehtonen. Ottelu oli tasainen, eikä Suomi pystynyt parhaimpaansa Ruotsin jäädyttäessä pelin johto­asemassa. Ruotsi voitti lukemin 2–1 ja eteni loppu­otteluun, Suomi karsiutui pronssi­otteluun.

Pronssi­ottelussa Suomi pelasi Yhdys­valtoja vastaan. Suomi voitti ottelun 5–0. Teemu Selänne teki kaksi maalia. Tuukka Rask pelasi nolla­pelin ja torjui lisäksi Patrick Kanen kaksi rangaistus­laukausta. Suomi voitti historiansa neljännen olympia­pronssin. Ottelu oli olympia­pronssin saavuttamisen lisäksi tärkeä myös toisellakin tavalla, sillä kokeneista pelaajista Teemu Selänne, Kimmo Timonen ja Sami Salo pelasivat ottelussa viimeisen maa­joukkue­pelinsä ja lopettivat maa­joukkue­uransa. Suomea edustaneet Teemu Selänne ja Mikael Granlund valittiin turnauksen tähdistö­kentälliseen, ja Selänne valittiin lisäksi turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi.

Olympialaisten jälkeen maa­joukkueeseen otettiin uusia pelaajia, mikä oli Westerlundin pää­valmentaja­kauden toinen pää­tavoite. Jo olympialaisissa Aleksander Barkov ja Olli Määttä pelasivat ensimmäiset maa­ottelunsa. Vuoden 2014 maailman­mestaruus­kilpailuissa Suomen joukkue koostui suurelta osin ensikertalaisista. Turnauksen aluksi Suomi hävisi Latvialle 2–3 ja Venäjälle 2–4. Joukkuetta arvosteltiin sen kokemattomuuden vuoksi, ja Westerlundin väitettiin kasanneen joukkueen suosien tulevia Jokereiden pelaajia. Suomen hävittyä Yhdys­valloille maa­joukkuetta uhkasi maailman­mestaruus­kilpailujen huonoin sijoitus 59 vuoteen, mutta Latvian hävittyä alku­sarjassa kaksi viimeistä peliään ja Suomen voitettua Kazakstanin Suomi selviytyi puoli­väli­eriin. Puoli­väli­erissä Suomi voitti Kanadan lukemin 3–2. Voitto­maalin teki Iiro Pakarinen ranne­laukauksellaan. Väli­erissä Suomi voitti Tšekin lukemin 3–0. Loppu­ottelussa Suomi kohtasi turnauksessa kaikki ottelunsa voittaneen Venäjän mutta hävisi maalein 2–5. Pelaajat, tiedotus­välineet ja myös Jää­kiekko­liiton puheen­johtaja Kalervo Kummola arvostelivat loppu­ottelun tuomareita. Suomi saavutti hopeaa. Kokematonta joukkuetta kiiteltiin ja ylistettiin tiedotus­välineissä. Maali­vahti Pekka Rinne valittiin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Erkka Westerlund lopetti maa­joukkue­valmentaja­urakkansa näihin kisoihin.

### Kari Jalosen aika
Jää­kiekko­liitto julkisti 7. kesäkuuta 2013 Suomen maa­joukkueen seuraavaksi pää­valmentajaksi Kari Jalosen. Jalosen valmennus­kausi alkoi virallisesti 1. kesäkuuta 2014 ja kesti kaksi vuotta. Jalosen valmennus­ryhmään kuuluivat muun muassa Jukka Rautakorpi, Ville Peltonen ja Ari Moisanen. Jalosen ensimmäisellä kaudella valmennus­ryhmään kuului maa­joukkueen tuleva pää­valmentaja Lauri Marjamäki. Maa­joukkueen managerina toimi Jere Lehtinen ja joukkueen­johtajana Kari Savolainen.

Suomen maajoukkue kärsi puolivälierätappioon toukokuussa Tšekissä pelatuissa maailman­mestaruus­kilpailussa.

Kari Jalonen valmensi Suomea vielä vuoden 2016 maailman­mestaruus­kilpailuissa. Niissä Suomi saavutti hopeaa. Kevään 2012 maailmanmestaruuskisoista lähtien käytössä oli ollut sarjajärjestelmä, jossa 16 maata pelaa kahdessa kahdeksan joukkueen alkulohkossa. Leijonien maaliero Venäjällä pelattujen kisojen alkulohkossa oli 29–6.

### Lauri Marjamäen aika
Lauri Marjamäki aloitti Suomen pää­valmentajana kesällä 2016. Marjamäen ensimmäinen turnaus oli jää­kiekon maailmancup syksyllä 2016. Suomi ei voittanut turnauksessa yhtään ottelua ja sijoittui omassa lohkossaan viimeiseksi. Vuoden 2017 maailman­mestaruus­kilpailujen ensimmäisessä ottelussaan Suomi voitti Valko-Venäjän maalein 3–2 mutta hävisi seuraavan ottelun Ranskalle 1–5. Voitto oli Ranskalle Suomesta historian ensimmäinen. Suomi johti kolmatta ottelua Tšekkiä vastaan 3–0 mutta hävisi lopulta ottelun voitto­laukaus­kilpailun jälkeen 3–4. Suomi sijoittui alku­lohkossaan neljänneksi ja pääsi puoli­väli­eriin, jossa se kohtasi oman lohkonsa voittaneen Yhdys­vallat. Suomi voitti Yhdys­vallat lukemin 2–0 ja eteni väli­eriin, jossa vastaan asettui Ruotsi. Suomi hävisi väli­erä­ottelun Ruotsille maalein 1–4 ja joutui pronssi­otteluun Venäjää vastaan. Pronssi­ottelussa Suomi hävisi Venäjälle 3–5 ja sijoittui turnauksessa neljänneksi.

Pyeongchangissa järjestetyissä vuoden 2018 talvi­olympialaisissa Suomen jää­kiekko­maa­joukkue pärjäsi aiempiin olympialaisiin verrattuna huonommin pudoten jo puoli­väliverissä hävittyään Kanadalle lukemin 0–1. Suomi sijoittui lopulta kuudenneksi talvi­olympialaisisten jää­kiekossa eikä näin saanut ollenkaan mitalia, mikä nosti kritiikkiä Lauri Marja­mäkeä kohtaan. Vuoden 2018 maailman­mestaruus­kilpailut eivät ehtineet edes alkaa, kun alettiin otaksua, että maa­joukkueen kokoon­pano saa nyt osansa Lauri Marjamäkeen kohdistuneesta arvostelusta, sillä useat Leijonien luotto­pelaajat jättivät maailman­mestaruus­kilpailut väliin. Tapausta alettiin kutsua ”joukko­kieltäytymiseksi”, jolla nämä kieltäytyneet pelaajat tiedotusvälineiden mukaan arvostelivat Marja­mäkeä jää­kiekko­maa­joukkueen valmentajana. Marja­mäki sanoi kokevansa, ettei kieltäytymisen syynä olisi hänen arvostelunsa, vaan kieltäytyneiden julkisesti kertomat perustelut eli loukkaantumiset ja väsymys. Maailman­mestaruus­kilpailut alkoivat Suomen osalta kuitenkin odotettua paremmin, sillä joukkue voitti kaikki ensimmäiset kolme otteluaan seitsemän maalin erolla. Tanska kuitenkin voitti Suomen 3–2. Kanada puolestaan hävisi Suomelle lukemin 1–5, mutta seuraavassa ottelussa Saksa vei voiton maalein 3–2. Alku­lohkonsa päätös­ottelussa Suomi voitti Yhdys­vallat 6–2 ja otti samalla lohko­voiton. Suomi karsiutui vuoden 2018 maailman­mestaruus­kilpailuissa jo puoli­väli­erissä, kun se hävisi Sveitsille maalein 2–3 ja sijoittui lopulta viidenneksi.

Marja­mäki jätti Suomen jää­kiekko­maa­joukkueen valmentajan tehtävät kauden 2017–2018 jälkeen.

### Jukka Jalosen toinen aika
Jukka Jalonen palasi pää­valmentajaksi kaudelle 2018–2019. Vuonna 2019 maailman­mestaruus­kilpailut järjestettiin Slovakiassa. Turnaukseen osallistuvassa joukkueessa ei ollut juuri ollenkaan NHL-pelaajia, vaan paljon SM-liigassa pelanneita pelaajia. Joukkueessa oli peräti 18 ensikertalaista, eivätkä odotukset joukkueen menestyksestä olleet korkealla. Siitä huolimatta Suomi oli lohkonsa toinen ja kohtasi ensin puoli­väli­erissä Ruotsin, jonka voitti maalein 5–4 jatkoajalla. Ottelun ratkaisijoiksi nousivat kapteeni Marko Anttila, joka onnistui tasoittamaan pelin vain puolitoista minuuttia ennen varsinaisen peli­ajan loppumista Suomen pelatessa ilman maali­vahtia, ja Sakari Manninen, joka teki maalin jatko­ajalla. Väli­erissä Suomen joukkue pelasi Venäjää vastaan. Peli oli tiukka ja ratkesi vasta kolmannessa erässä Suomen 1–0-voittoon. Maalin teki jälleen Anttila. Loppu­ottelussa Suomen joukkue pelasi Kanadan joukkuetta vastaan. Kanada siirtyi johtoon ensimmäisessä erässä, mutta toisessa erässä Anttila tasoitti pelin Suomen pelatessa yli­voimalla. Anttila teki toisen maalin heti kolmannen erän alussa. Tämän jälkeen Kanada piti kiekkoa lähes koko erän Suomen puolustus­alueella. Suomi onnistui kuitenkin voittamaan ottelun maalein 3–1. Kolmannen maalin teki Harri Pesonen. 

Sakari Manninen oli turnauksessa Suomen joukkueen paras pisteiden­tekijä kahdella maalillaan ja yhdeksällä maaliin johtaneella syötöllään. Joukkueen johtaviin hahmoihin kuuluivat myös Marko Anttila, Kevin Lankinen ja Kaapo Kakko.

#### 2020-luku
Vuoden 2020 maailman­mestaruus­kilpailut Sveitsissä peruttiin korona­virus­pandemian seurauksena. Vuoden 2021 maailman­mestaruus­kilpailuissa Suomi eteni puoli­väli­eristä mitali­peleihin, kun se voitti Tšekin ensimmäistä kertaa puoli­väli­erässä 2000-luvulla. Suomi eteni turnauksessa loppu­otteluun. Loppu­ottelussa Kanada voitti Suomen jatko­ajalla. Kyseessä oli myös ensimmäinen kerta, kun Suomi onnistui mestaruuden voitettuaan saavuttamaan mitalin heti seuraavissa maailmanmestaruuskisoissa.

Pekingin olympialaisissa vuonna 2022 Suomi eteni historiassaan toisen kerran olympialaisten loppuotteluun. Loppuottelussa Suomi voitti Venäjän olympiakomitean joukkueen maalein 2–1. Suomi ei hävinnnyt turnauksessa otteluakaan, ainoa pistemenetys tuli alkulohkon jatkoajalle venyneessä ottelussa Ruotsia vastaan, jonka Suomi kuitenkin onnistui voittamaan maalein 4–3.

Vuoden 2022 maailmanmestaruuskilpailut olivat Suomen joukkueen kotikisat. Suomi osallistui kisoihin niiden vanhimmalla joukkueella, sillä Suomen joukkueen keski-ikä oli liki 30 vuotta. Joukkue oli samalla keski-iältään vanhin joukkue, jonka Suomi on lähettänyt maailmanmestaruuskilpailuihin 2000-luvulla. Joukkue rikkoi vuonna 2016 tekemänsä ennätyksen ja päästi alkusarjassa vain viisi maalia. Vuosina 2012–2022 Suomi on ollut kolmesti maailmanmestaruuskisojen vähiten maaleja päästänyt joukkue alkusarjassa. Loppuottelussa Suomi voitti Kanadan jatkoajalla, maalein 4–3. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Suomi saavutti arvokisavoiton varsinaisen peliajan jälkeen. Ratkaisumaalin teki Sakari Manninen. Suomesta tuli viides maajoukkue, joka on voittanut mestaruuden kotikisoissaan. Samalla Suomen maajoukkueesta tuli Ruotsin ohella ainoa joukkue, joka on samana vuonna voittanut sekä olympiakultaa että maailmanmestaruuden, kun ne on ratkottu erillisissä turnauksissa. Kun olympiakulta ja maailmanmestaruus on ratkottu samassa turnauksessa, sen ovat samana vuonna voittaneet myös Iso-Britannia vuonna 1936 ja Neuvostoliitto vuosina 1956, 1964 ja 1968.

Seuraavissa maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2023 jälleen kotimaassaan pelannut Suomi sijoittui alkulohkossaan kolmanneksi ja hävisi puolivälierissä Kanadalle maalein 1–4, mikä tiesi sijoittumista seitsemänneksi. Kotimaassa Suomea pidettiin kisojen ennakkosuosikkina, ja esimerkiksi *Yleisradio* kirjoitti kolumninsa otsikossa ja ingressissä, että: ”Leijonien pitää voittaa MM-kultaa, koska kilpailijoiden joukkueet ovat uskomattoman huonoja – Leijonille kaikki muu kuin MM-kulta kotikisoista olisi epäonnistuminen, sillä kilpailijamaiden ryhmät ovat todella heikkoja.” Kisojen jälkeen *Yle Urheilun* uutispäällikkö Pekka Aalto kirjoitti kolumnissaan, että ”Leijonien valmennus tulisi panna uusiksi” ja ”Mikko Manner ja Ari-Pekka Selin joutavat sivuun”.

Vuoden 2024 maailmanmestaruuskisoissa Suomi saavutti alkulohkossaan vain 10 pistettä edeten jatkoon vain vaivoin. Vuodesta 2012 alkaen maailmanmestaruuskisoissa käytössä olleen järjestelmän aikana Suomi ei ollut koskaan kerännyt näin vähäistä pistemäärää alkulohkossa. Puolivälierissä Ruotsi voitti Suomen jatkoajalla 2–1, mikä tarkoitti Suomen kisojen päättymistä. Suomi sijoittui heikohkon alkulohkonsa vuoksi kahdeksanneksi, joka on Suomen huonoin sijoitus sitten vuoden 1955 kisojen jälkeen.

### Antti Pennasen aika
Jukka Jalosen jälkeen Suomen päävalmentajaksi valittiin Antti Pennanen, joka aloitti toimessa kaudella 2024–2025. Hänen ensimmäinen arvokisaturnauksensa oli helmikuussa 2025 , jossa Suomi ei päässyt loppuotteluun, mutta voitti Ruotsin. Kevään maailmanmestaruuskilpailuissa Leijonat jäi kolmatta vuotta peräkkäin mitalipelien ulkopuolelle. Suomi hävisi puolivälierän Yhdysvalloille 2–5 sijoittuen siten  seitsemänneksi.

Vuoden 2026 olympialaisisten alkusarjan ottelussa Jukka Jalosen valmentamaa Italiaa vastaan Leijonat teki Pennasen johdolla kolme uutta olympiaennätystä, kun huomioidaan ne olympialaiset, joihin on osallistunut NHL-pelaajia: Suomi voitti pelin 11–0 ja laukoi maalia kohden ennätykselliset 62 kertaa. Myös 11 tehtyä maalia on ennätys, samoin kuin ottelun voittaminen 11 maalin eron turvin. Turnauksessa Leijonat eteni pronssiotteluun, joka päättyi Leijonien 6–1-voittoon. Kyseessä oli neljäs perättäinen kerta, kun Leijonat saavutti mitalin olympiaturnauksessa, jossa NHL-pelaajat olivat mukana.  

## Pelaajat

### Arvokisojen pelaajaluetteloita

*Kanada-cup vuonna 1976
*Olympialaiset vuonna 1980
*Kanada-cup vuonna 1981
*Olympialaiset vuonna 1984
*Kanada-cup vuonna 1987
*Olympialaiset vuonna 1988
*Kanada-cup vuonna 1991
*Olympialaiset vuonna 1992
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 1992
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 1993
*Olympialaiset 1994
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 1994
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 1995
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 1996
*Maailmancup vuonna 1996
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 1997
*Olympialaiset vuonna 1998

*Maailmanmestaruuskisat vuonna 1998
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 1999
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2000
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2001
*Olympialaiset vuonna 2002
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2002
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2003
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2004
*Maailmancup vuonna 2004
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2005
*Olympialaiset vuonna 2006
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2006
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2007
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2008
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2009
*Olympialaiset vuonna 2010
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2010

*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2011
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2012
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2013
*Olympialaiset vuonna 2014
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2014
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2015
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2016
*Maailmancup vuonna 2016
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2017
*Olympialaiset vuonna 2018
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2018
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2019
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2021
*Maailmanmestaruuskisat vuonna 2022
*Olympialaiset vuonna 2022
*
*Olympialaiset vuonna 2026

### Kunnianumerot
Vuodesta 2018 alkaen numerot eivät enää ole jäädytettyjä, mutta ne on silti nostettu Hartwall Arenan kattoon kunnianumeroina. Paidat ja numerot siirretään uuteen paikkaan Venäjän aloittaman sodan takia. 
* 5 – Timo Jutila
* 8 – Teemu Selänne 
* 11 – Saku Koivu 
* 14 – Raimo Helminen
* 16 – Ville Peltonen
* 17 – Jari Kurri
* 26 – Jere Lehtinen
* 44 – Kimmo Timonen

### Kaikkien aikojen pistepörssi
Tilanne 30. huhtikuuta 2017

**Lihavoituna** aktiivipelaajat, jotka pelasivat kaudella 2021–2022

### Eniten A-maaotteluita

## Sijoitukset

### Olympialaisissa

*1952 – 7.
*1960 – 7.
*1964 – 6.
*1968 – 5.
*1972 – 5.
*1976 – 4.
*1980 – 4. (joukkue)
*1984 – 6. (joukkue)
*1988 – hopeaa (joukkue)
*1992 – 7. (joukkue)

*1994 – pronssia (joukkue)
*1998 – pronssia (joukkue)
*2002 – 6. (joukkue)
*2006 – hopeaa (joukkue)
*2010 – pronssia (joukkue)
*2014 – pronssia (joukkue)
*2018 – 6. (joukkue)
*2022 – **kultaa** (joukkue)
*2026 – pronssia (joukkue)

### Kanada- ja maailmancupissa

*1976 – 6. (joukkue)
*1981 – 6. (joukkue)
*1987 – 6. (joukkue)
*1991 – 3. (joukkue)
*1996 – 5. (joukkue)
*2004 – 2. (joukkue)
*2016 – 8. (joukkue)

### Maailmanmestaruuskilpailuissa

* 1939 – 14.
* 1949 – 7.
* 1951 – 7.
* 1954 – 6.
* 1955 – 9.
* 1957 – 4.
* 1958 – 6.
* 1959 – 6.
* 1961 – 7.
* 1962 – 4.
* 1963 – 5.
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1965|1965]]** – 7.
* 1966 – 7.
* 1967 – 6.
* 1969 – 5.
* 1970 – 4.
* 1971 – 4.

* 1972 – 4.
* 1973 – 4.
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1974|1974]]** – 4.
* 1975 – 4.
* 1976 – 5.
* 1977 – 5.
* 1978 – 7.
* 1979 – 5.
* 1981 – 6.
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1982|1982]]** – 5.
* 1983 – 7.
* 1985 – 5.
* 1986 – 4.
* 1987 – 5.
* 1989 – 5.
* 1990 – 6.
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1991|1991]]** – 5.

* 1992 – hopeaa (joukkue)
* 1993 – 7. (joukkue)
* 1994 – hopeaa (joukkue)
* 1995 – **kultaa** (joukkue)
* 1996 – 5. (joukkue)
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 1997|1997]]** – 5. (joukkue)
* 1998 – hopeaa (joukkue)
* 1999 – hopeaa (joukkue)
* 2000 – pronssia (joukkue)
* 2001 – hopeaa (joukkue)
* 2002 – 4. (joukkue)
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2003|2003]]** – 5. (joukkue)
* 2004 – 6. (joukkue)
* 2005 – 7. (joukkue)
* 2006 – pronssia (joukkue)
* 2007 – hopeaa (joukkue)
* 2008 – pronssia (joukkue)

* 2009 – 5. (joukkue)
* 2010 – 6. (joukkue)
* 2011 – **kultaa** (joukkue)
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2012|2012]]** – 4. (joukkue)
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2013|2013]]** – 4. (joukkue)
* 2014 – hopeaa (joukkue)
* 2015 – 6. (joukkue)
* 2016 – hopeaa (joukkue)
* 2017 – 4. (joukkue)
* 2018 – 5. (joukkue)
*2019 – **kultaa** (joukkue)
* 2021 – hopeaa (joukkue)
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2022|2022]]** – **kultaa** (joukkue)
* **[[Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2023|2023]]** – 7. (joukkue)
* 2024 – 8. (joukkue)
* 2025 – 7. (joukkue)
* 2026 – (joukkue)

*Vuodet jolloin Suomi on ollut kisaisäntä on lihavoitu. 

### Euroopan-mestaruuskilpailuissa

Jääkiekon Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuosina 1910–1991.
*1939 – 12.
*1949 – 5.
*1951 – 5.
*1952 – 5.
*1954 – 5.
*1955 – 7.
*1957 – 4.
*1958 – 4.
*1959 – 4.
*1960 – 5.
*1961 – 5.
*1962 – hopeaa
*1963 – 4.
*1964 – 4.
*1965 – 5.
*1966 – 5.
*1967 – 4.
*1968 – 4.
*1969 – 4.
*1970 – 4.
*1971 – 4.
*1973 – 4.
*1974 – 4.
*1975 – 4.
*1976 – 6.
*1977 – 4.
*1978 – 6.
*1979 – 4.
*1981 – 4.
*1982 – 4.
*1983 – 6.
*1985 – pronssia
*1986 – pronssia
*1987 – pronssia
*1989 – 4.
*1990 – 4.
*1991 – pronssia

### [[Euro Hockey Tour]]issa

*1996–1997 – kultaa
*1997–1998 – pronssia
*1998–1999 – hopeaa
*1999–2000 – kultaa
*2000–2001 – kultaa
*2001–2002 – kultaa
*2002–2003 – kultaa
*2003–2004 – kultaa
*2004–2005 – pronssia
*2005–2006 – pronssia
*2006–2007 – 4.
*2007–2008 – hopeaa

*2008–2009 – hopeaa
*2009–2010 – kultaa
*2010–2011 – pronssia
*2011–2012 – hopeaa
*2012–2013 – pronssia
*2013–2014 – kultaa
*2014–2015 – hopeaa
*2015–2016 – hopeaa
*2016–2017 – pronssia
*2017–2018 – kultaa
*2018–2019 – hopeaa
*2019−2020 − pronssia

*2020–2021 – 4.
*2021–2022 – pronssia
*2022–2023 – pronssia
*2023–2024 – hopeaa
*2024–2025 – hopeaa
*2025–2026 –

### Maailmanranking
* 2003 – 4.
* 2004 – 5.
* 2005 – 5.
* 2006, helmikuu – 4.
* 2006, toukokuu – 4.
* 2007 – 3.
* 2008 – 4.
* 2009 – 4.
* 2010, helmikuu – 4.
* 2010, toukokuu – 4.
* 2011 – 2.
* 2012 – 2.
* 2013 – 2.
* 2014, helmikuu – 2.
* 2014, toukokuu – 2.
* 2015 – 4.
* 2016 – 3.
* 2017 – 4.
*2018, helmikuu – 4.
* 2018, toukokuu – 5.
* 2019 – 3.
*2020 – 3.
* 2021 – 2.
* 2022, helmikuu – 1.
* 2022, toukokuu – 1.
* 2023 – 2.
* 2024 – 3.
* 2025 – 6. 

## Päävalmentajat

*  Erkki Saarinen 1939–1941
*  Risto Lindroos 1945–1946
*  Henry Kvist 1946–1949
*  Risto Lindroos 1950–1954
*  Aarne Honkavaara 1954–1959
*  Joe Wirkkunen 1959–1960
*  Derek Holmes 1960–1961
*  Joe Wirkkunen 1961–1966
*  Gustav Bubník 1966–1969
*  Seppo Liitsola 1969–1972
*  Len Lunde 1972–1973
*  Kalevi Numminen 1973–1974
*  Seppo Liitsola 1974–1976
*  Lasse Heikkilä 1976–1977
*  Kalevi Numminen 1977–1982
*  Alpo Suhonen 1982–1986
*  Rauno Korpi 1986–1987
*  Pentti Matikainen 1987–1993
*  Curt Lindström 1993–1997
*  Hannu Aravirta 1998–2003
*  Raimo Summanen 2003–2004
*  Erkka Westerlund 2004–2007
*  Doug Shedden 2007–2008
*  Jukka Jalonen 2008–2013
*  Erkka Westerlund 2013–2014
*  Kari Jalonen 2014–2016
*  Lauri Marjamäki 2016–2018
*  Jukka Jalonen 2018–2024
*  Antti Pennanen 2024–

## Kapteenit arvokisoissa

* Risto Tiitola MM-kisat 1939
* Keijo Kuusela MM-kisat 1949, 1951
* Aarne Honkavaara olympialaiset 1952
* Matti Rintakoski MM-kisat 1954–1955
* Yrjö Hakala MM-kisat 1957–1959, olympialaiset 1960
* Erkki Koiso MM-kisat 1961
* Teppo Rastio MM-kisat 1962
* Esko Luostarinen MM-kisat 1963
* Raimo Kilpiö olympialaiset 1964, MM-kisat 1965
* Lalli Partinen MM-kisat 1966
* Matti Reunamäki MM-kisat 1967, olympialaiset 1968
* Juhani Wahlsten MM-kisat 1969
* Lasse Oksanen MM-kisat 1970–1972, 1976, olympialaiset 1972
* Veli-Pekka Ketola MM-kisat 1973–1974, Kanada-cup 1976, 1981
* Seppo Lindström MM-kisat 1975, olympialaiset 1976
* Pertti Koivulahti MM-kisat 1977
* Seppo Repo MM-kisat 1978
* Juhani Tamminen MM-kisat 1979, 1981–1982
* Tapio Levo olympialaiset 1980
* Pekka Rautakallio MM-kisat 1983
* Anssi Melametsä olympialaiset 1984, MM-kisat 1985
* Kari Makkonen MM-kisat 1986
* Pekka Järvelä MM-kisat 1987
* Jari Kurri Kanada-cup 1987, 1991, maailmancup 1996
* Timo Blomqvist olympialaiset 1988, MM-kisat 1989
* Arto Ruotanen MM-kisat 1990
* Hannu Virta MM-kisat 1991
* Pekka Tuomisto olympialaiset 1992, MM-kisat 1992
* Timo Jutila MM-kisat 1993–1997, olympialaiset 1994
* Saku Koivu olympialaiset 1998, 2006, 2010, MM-kisat 1999, 2003, maailmancup 2004
* Ville Peltonen MM-kisat 1998, 2005–2008
* Raimo Helminen MM-kisat 2000, 2002
* Petteri Nummelin MM-kisat 2001
* Teemu Selänne olympialaiset 2002, 2014
* Olli Jokinen MM-kisat 2004, 2014
* Sami Kapanen MM-kisat 2009–2010
* Mikko Koivu MM-kisat 2011–2012, 2016, maailmancup 2016
* Lasse Kukkonen MM-kisat 2013, 2017, olympialaiset 2018
* Jussi Jokinen MM-kisat 2015
* Mikael Granlund MM-kisat 2018, 2024, olympialaiset 2026
* Marko Anttila MM-kisat 2019, 2021, 2023
* Valtteri Filppula olympialaiset 2022, MM-kisat 2022 
* Aleksander Barkov 4 Nations Face-Off 2025
* Mikko Lehtonen MM-kisat 2025

## Katso myös
* Luettelo jääkiekkoleijonista
* Luettelo Suomen jääkiekkomaajoukkueen otteluista

## Lähteet
*

### Viitteet

## Kirjallisuutta
*Timo Forss & Petteri Granström: Leijonavisa (Like).

## Aiheesta muualla

* Leijonat.fi − Joukkueen viralliset sivut
* Suomen jääkiekkoliiton viralliset sivut 
* Suomi IIHF:n sivuilla 
* Suomi nationalteamsoficehockeyssä