open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Nummikirvinen

**Nummikirvinen** (*Anthus campestris*) on keskikokoinen muuttolintu.

## Koko ja ulkonäkö
Pituus 16–18&nbsp;cm, siipien kärkiväli 27&nbsp;cm, paino 23&nbsp;g.

Suurikokoinen, vaalea kirvinen. Västäräkkimäinen. Selkäpuoli hiekanvärinen, alapuoli valkea. Rinnan sivuilla vähäistä viirutusta. Koivet vaalean punertavat. Nuoren linnun selkäpuoli tummaviiruinen.

*Ääni* hieman varpusmainen ”tsirp”. Laulu on västäräkkimäinen lyhyt säe, jota esittää rytmikkäästi aaltoilevassa laululennossa.

Juoksee maassa kyyryssä ja piiloutuu usein heinikkoon. Lento västäräkkimäistä.

## Levinneisyys
Nummikirvinen pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla sekä Pohjois-Afrikassa ja talvehtii trooppisessa Afrikassa ja Intiassa.

Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 1,1–2,0 miljoonaa paria. Nummikirvinen pesii laajalla alueella Keski- ja Etelä-Euroopassa mutta on lähes kaikkialla harvalukuinen. Laji on harvinaistunut voimakkaasti etenkin levinneisyytensä pohjoisreunalla. Nummikirvisestä ennustettiin vielä 1970- ja 1980-luvulla säännöllistä pesimälajia Suomeen. Se pesi 1970-luvulla viidesti Suomessa. Tämän jälkeen määrät alkoivat kuitenkin vähentyä. Pohjoismaista Ruotsissa lajia pesii 25–50 paria ja Baltian maista Virossa 1–10 paria, Latviassa 70–130 paria ja Liettuassa 400–600 paria.

Maailman kannan arvioidaan olevan 2,5-kertainen Euroopan kantaan verrattuna.

## Elinympäristö
Nummikirvisen elinympäristöä on avoin maasto: arot, nummet, hiekkaharjut, ratapenkat ja täytemaa-alueet.

## Lisääntyminen

Pesä on maassa mättään kupeessa. Munia on 4–5, vaaleita ja täplikkäitä. Naaras hautoo n.&nbsp;2&nbsp;viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä vajaan 2&nbsp;viikon ikäisinä, emot huolehtivat niistä vielä parisen viikkoa.

## Ravinto
Nummikirvinen on hyönteissyöjä, joka syö myös matoja ja nilviäisiä.

## Lähteet
Virtavästäräkki

**Virtavästäräkki**, aikaisemmalta nimeltään **vuorivästäräkki** (*Motacilla cinerea*) on västäräkkien heimoon kuuluva lintulaji. Lajin kuvaili ja nimesi Marmaduke Tunstall vuonna 1771.

## Nimi
Tieteellinen suvun nimi *Motacilla* on Varron antama nimi västäräkille ja tulee verbistä *motare* (liikkua) ja sen diminutiivista. Sanan pääte *-cilla* ymmärrettiin keskiajalla virheellisesti latinan sanaksi "pyrstö"  (latinaksi pyrstö on todellisuudessa *cauda*). Väärä käännös näkyy suvun englantilaisesta nimestä *wagtail*.  Lajinimi *cinerea* (lat.) tarkoittaa tuhkanharmaata. 

## Ulkonäkö
Virtavästäräkki on päältä harmaa ja sen mustissa siivissä on valkoinen juova. Alapuolelta se on keltainen, varsinkin pyrstön tyvestä.

## Levinneisyys
Virtavästäräkki on muuttolintu, jota tavataan laajoilla alueilla Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa.

Suomessa virtavästäräkki on itäinen uudistulokas. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin raportointikautena 2019–24 keskimäärin 120 paria. Lajin Suomen pesimäkanta on runsastunut vuodesta 2013 vuoteen 2024 noin 140 prosenttia.

## Elinympäristö
Virtavästäräkki on avomaan lintu, joka viihtyy kirkasvetisten jokien rannoilla, erityisesti koskipaikoilla.

## Lähteet
* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* ITIS: ''Motacilla cinerea'' 
* Friman, Hannu & Luoto, Heikki 1988: Vuorivästäräkki – linnustomme uusimpia pesimälajeja. –&nbsp;Lintumies 4.1988 s.&nbsp;150–154. LYL.
* Hario, Martti & Hakkarainen, Timo 1969: Vuorivästäräkki (*Motacilla cinerea*) ja sitruunavästäräkki (*Motacilla citreola*) Espoon Finnånlahdella. –&nbsp;Lintumies 4.1969 s.&nbsp;104. SLY.
* Helo, Pekka 1977: Vuorivästäräkin *Motacilla cinerea* pesintäyritys Kuusamon Kiutakönkäällä. –&nbsp;Lintumies 1.1977 s.&nbsp;23. LYL.
* Luoto, Heikki, Virta, Kalle & Virta, Kari 1977: Vuorivästäräkki *Motacilla cinerea* pesinyt Suomessa. –&nbsp;Lintumies 1.1977 s.&nbsp;24. LYL.
Pikkusieppo

**Pikkusieppo** (*Ficedula parva*) on pienikokoinen muuttolintu, joka pesii vanhoissa metsissä.

## Koko ja ulkonäkö
Pikkusieppo on 11–12&nbsp;senttimetriä pitkä. Se on yläpuolelta pääasiassa ruskea ja alapuolelta valkea. Sillä on tumma silmä, jota ympäröi valkea, kapea silmärengas. Nokka on melko pieni ja tumma ja sen alapuolen tyvi on punertavanruskea.

Vanhalla koiraalla on oranssinpunainen kurkku, joka rajautuu epäselvästi valkoiseen rintaan ja selvästi lyijynharmaaseen kaulansivuun ja poskeen. Myös pää ja niska ovat yleensä lyijynharmaat. Koiraan pyrstön yläpeitinhöyhenet ovat mustat. Esiaikuisen koiraan punainen kurkku ja harmaa pää ovat himmeämmän väriset kuin vanhan koiraan.

Naaraalta ja ensimmäisen kesän koiraalta pään lyijynharmaa ja kurkun punainen väri puuttuvat, joskin hyvin harvoin myös naaraalla voi olla pieni punainen kurkkulappu. Pyrstön yläpeitinhöyhenet ovat ruskeat tai mustahkot. Vatsapuoli on vaaleanbeige.

Pikkusiepon tavallisin ääni muutolla on lyhyt, hiljainen ja kuiva nariseva ”serrt”. Varoitusääni on pehmeä ja lyhyt vihellys ”dily”. Muita pikkusiepon ääniä ovat lyhyt ja terävä ”sri” sekä kuivä näpäytys ”tek”. Pikkusiepon laulu alkaa yhdellä tai kahdella terävällä tavulla, joiden jälkeen se päästää rakenteeltaan kirjosieppomaisen keskiosan sekä tunnusomaisen, laskevan, kirkkaiden äänten sarjan.

## Levinneisyys
Pikkusiepon maailmanlaajuisen kannan kooksi on arvioitu 3&nbsp;290&nbsp;000–5&nbsp;090&nbsp;000 paria, joista yli 95 prosenttia pesii Euroopassa. Pikkusieppo on pitkän matkan muuttolintu, ja suurin osa eurooppalaisista yksilöistä talvehtii Pakistanissa ja Intiassa.

Suomessa pikkusieppoja pesii arviolta 2&nbsp;000–6&nbsp;000 paria. Pesivän kannan painopiste on etelärannikolla, kaakossa ja idässä. Keväällä ensimmäiset pikkusiepot saapuvat Suomeen toukokuun puolivälissä ja pääosa touko–kesäkuun vaihteessa. Syksyllä se lähtee elokuun lopussa–lokakuussa.

## Elinympäristö
Pikkusiepot viihtyvät vanhoissa luonnontilaisissa metsissä, joissa on paljon lahopuuta. Laji suosii yli 50-vuotiaita kuusivaltaisia metsiä ja purojen ja muiden vesistöjen läheisyyttä. Se pesii erityisesti metsien kosteissa osissa ja tiheissä osissa, joissa aluskasvillisuus on runsasta. Muuttoaikoina pikkusieppoa tavataan muissakin ympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa.

## Lisääntyminen

Pikkusieppo tekee pesänsä lahopökkelöön, lahon puunrungon koloon tai oksanhankaan. Se rakentaa kuppimaisen pesän sammalista, lehdistä ja korsista. Naaras munii kesä-heinäkuussa viisi tai kuusi vaaleata, punapilkkuista munaa, joita se hautoo 12–13 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 12–14 vuorokautta.

## Ravinto
Pikkusieppo käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja hämähäkkejä, joita se saalistaa pääasiassa lehvästön keskikerroksista, mutta myös maasta ja ilmasta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Hellman, Gösta 1980: Mindre flugsnapparen valde ovanlig häckplats. – Lintumies 4.1980 s. 180. LYL.
Koskikara

**Koskikara** (*Cinclus cinclus*) on kottaraisen kokoinen pulleahko varpuslintu, joka sukeltaa ravintonsa virtaavista vesistä. Se on Norjan kansallislintu.

## Koko ja ulkonäkö
Koskikara on keskimäärin 20 senttimetriä pitkä. Koskikara on valkeaa rintalaikkua lukuun ottamatta mustanruskea ja lyhytpyrstöinen lintu. Siivet ovat lyhyet ja lento suoraviivaista. Se syöksähtelee ja sukeltelee koskissa palaten kivelle tai jään reunalle tähystämään.

## Levinneisyys
Koskikarat pesivät Euroopan pohjoisimmissa osissa ja muuttavat etelämmäksi sulapaikkoihin talveksi.
Suomessa pesii 250–300 paria, mutta talvehtii 5&nbsp;000&nbsp;–&nbsp;10&nbsp;000 yksilöä, jotka tulevat lähinnä Pohjois-Norjasta ja luoteis-Venäjältä. Koskikara esiintyy harvalukuisena Lapissa ja kiertelevänä Etelä- ja Keski-Suomessa.

## Lisääntyminen

Koskikara tekee puolipallon muotoisen pesänsä kallionkoloon tai sillan rakenteisiin, munia tulee 4–6 kappaletta maalis–huhtikuussa ja ainakin etelämpänä poikueita ehtii kasvaa kaksi tai kolme kesässä. Koskikaralle voi tehdä pöntön, jonka etureuna jätetään avoimeksi kynnyslistaa lukuun ottamatta. Pönttö kiinnitetään lähelle virtaavaa vettä esimerkiksi siltaan tai kallionseinämään.

## Ravinto
Koskikara pyydystää vedestä ja kaivelee pohjakivien alta vesihyönteisiä, kotiloita, äyriäisiä, nilviäisiä ja kalanpoikasia.

## Nimitykset

Historiallisia nimiä ovat olleet coscicarainen (Juslenius, 1745), koski-harakka (Renvall, 1826), kara, karainen, karanko, koskikara (Lönnrot, 1861). Tieteellinen nimi *cinclus* tulee kreikan sanasta *kinklos*, jota Aristoteles, Aristofanes ja eräät muut käyttivät tarkoittamaan tuntemattomaksi jäänyttä lintua, mahdollisesti västäräkkiä. Sanaa *cinclus* on myöhemmin käytetty rastasta muistuttavista linnuista. Viroksi koskikaran nimi on ”vesipapp”, sillä linnun väritys muistuttaa papin tummaa pukua lipereineen.

## Lähteet
* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Kajoste, Elmo, Piiroinen, Pirkko & Leppänen, Anita 1974: Koskikaran päivä. –&nbsp;Lintumies 2.1974 s. 62. SLY.
* Koskikara  Luontokuvaaja Janne Heimonen -kuvagalleriassa
* BirdLife Suomi: Koskikara - vuoden lintu 2016
* LuontoPortti: Koskikara (''Cinclus cinclus'')
* ITIS: Cinclus cinclus
Puukiipijä

**Puukiipijä** (*Certhia familiaris*) on pieni käyränokkainen varpuslintu.

## Levinneisyys
Puukiipijän voi tavata poikki Euroopan ja Aasian, Irlannista Japaniin ulottuvalla alueella. Se pesii miltei koko Euroopassa, Suomen etelä- ja keskiosassa Etelä-Lappia myöten. Suomen pesimäkanta oli 1990-luvun lopulla 70&nbsp;000&nbsp;–&nbsp;150&nbsp;000 paria. Euroopan kanta on 2,7–3,6&nbsp;miljoonaa paria, joista Britteinsaarilla 200&nbsp;000. Osa Suomen puukiipijöistä talvehtii Suomessa, osa muuttaa syys–lokakuussa lounaaseen, Ruotsiin ja läntiseen Eurooppaan. Talvisin ne lyöttäytyvät tiaisparviin. Kovat pakkasjaksot aiheuttavat talvehtivalle kannalle suuria tappioita.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Puukiipijän arvo on 102 euroa.

## Elinympäristö
Puukiipijän elinympäristöjä ovat havumetsät, puistot ja vanhat lehtimetsät.

## Lisääntyminen

Puukiipijän pesä on yleensä jossain rakosessa, usein kuolleen männyn repsottavan kaarnan alla, katkenneen puun kannossa, rungon halkeamassa, seinälaudoituksen raossa tms. Pesii mielellään erityiseen puukiipijälle tehtyyn linnunpönttöön. Muninta alkaa huhtikuussa. Naaras munii 3–9&nbsp;munaa, joita haudotaan 13–15&nbsp;vrk. Poikaset lähtevät pesästä 2-viikkoisina. Usein toinen pesue kesäkuussa. Esimerkiksi Unkarissa poikasten kasvu on hitaampaa kuin Suomessa ilmeisesti lyhyemmmän valoisan ajan vuoksi.

## Ravinto
Puukiipijän ruokavalioon kuuluvat pääasiassa hämähäkit, hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat, talvisin myös siemenet. Voi myös käydä ruokintapaikoilla syömässä rasvaa. Kiinnostavaa on, että kekomuurahaiset kilpailevat ravinnosta puukiipijän kanssa eikä lintu syö muurahaisia, joten muurahaiskekojen kanssa samoissa metsissä puukiipijää ei juuri esiinny.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
² Rengastajan vuosikirja 2005.
* Kuitunen, Markku & Suhonen, Jukka 1987: Puukiipijää harrastaen ja tutkien. – Lintumies 5.1987 s. 186–189. LYL.
*LuontoPortti: Puukiipijä (''Certhia familiaris'')
*ITIS: Certhia familiaris
Sininärhi

**Sininärhi** (*Coracias garrulus*) on sininen ja keskikokoinen säihkylintulaji. Nimestään huolimatta sininärhi ei ole sukua närhelle, joka kuuluu varislintuihin.

## Koko ja ulkonäkö
Sininärhi on vanttera lintu, jonka pituus on 29–32&nbsp;cm ja siipiväli on 52–58&nbsp;cm. Väritykseltään se on kirkkaan sininen, mutta sen selkä on ruosteenruskea.

## Levinneisyys
Sininärhi elää Euroopassa, Länsi-Afrikassa ja Länsi-Aasiassa. Se talvehtii eteläisessä Afrikassa.

Sininärhi ei nykyisin pesi Suomessa, ja lintua tavataan maassa vain hyvin harvoin. Se on pesinyt Lounais-Suomessa vielä 1900-luvun alussa.  Viimeinen varma pesintä Suomesta on Ahvenanmaalta vuodelta 1943. Myös Ruotsista ja Virosta sininärhi on kadonnut kokonaan.

## Elinympäristö
Sininärhen yleisimpiä elinympäristöjä ovat lehtimetsät, puistot, puutarhat, viljelysmaat ja pensaikot.

## Lisääntyminen

Sininärhi munii vuoraamattomaan puun koloon enintään 5 munaa kerrallaan.

## Ravinto
Sininärhi syö hyönteisiä, erityisesti kovakuoriaisia, sekä pieniä liskoja.

## Nimi
*Coracias* (lat.), kreikan sanasta *korakias*, tarkoittaa korpin kaltaista. Lajinimi *garrulus* (lat.) tarkoittaa lörpöttelyä ja meluamista.

## Lähteet

* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*
Kuningaskalastaja

**Kuningaskalastaja** (*Alcedo atthis*) on koskipaikoissa viihtyvä lintu. Se on taitava lentäjä, joka heittelee saaliskalojaan ilmaan saadakseen ne osumaan pää tai pyrstö edellä kurkkuunsa.

## Koko ja ulkonäkö
Kuningaskalastajan selkäpuoli on metallinhohtoisen sininen, korvaläikät ja vatsapuoli ovat punaruskeat. Leuka ja niskan sivut ovat valkoiset. Linnun pituus on noin 19&nbsp;cm.

## Levinneisyys
Kuningaskalastajaa tavataan Euroopassa, Aasiassa ja Afrikassa. Se on muuttolintu vain siellä missä sen kotijoki jäätyy. Etelä-Suomessa se on säännöllisen levinneisyysalueensa pohjoisrajalla, joten kannan vaihtelu vuodesta toiseen on suurta. Kuningaskalastaja on Suomen harvinaisimpia pesimälintuja: Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 1–15 paria.

## Elinympäristö
Kuningaskalastaja viihtyy aina veden lähettyvillä, joskus istuu veden päälle kaartuvassa puussa.

## Lisääntyminen

Pesä on hiekkatörmään rakennettu tunneli, ei aina rantatörmässä. Munia tulee 6–7&nbsp;kappaletta.

## Ravinto
Kuningaskalastaja syö vain vesieläimiä; kalojen lisäksi selkärangattomia kuten kotiloita. Kaloja se nappaa lekuttelemalla veden yllä, josta syöksyy.

## ”Jäälintu”
Antiikin mytologiassa esiintyvä jäälintu vastaa kuvauksen perusteella kuningaskalastajaa. Turun Akatemiassa jäälinnusta julkaistiin vuonna 1682 Anders Wanochiuksen johdolla väitöskirja.

## Lähteet

* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*
*LuontoPortti: Kuningaskalastaja (''Alcedo atthis'')
*ITIS: Alcedo atthis
Pähkinänakkeli

**Pähkinänakkeli** (*Sitta europaea*) on nakkeleihin kuuluva lintulaji. Sen ruoaksi kelpaavat sen nimen mukaisesti pähkinät. Myös hyönteiset ja kaura maistuvat tälle ”naamiopäiselle kiipeilytaiturille”.

## Tuntomerkit ja elintavat
Pähkinänakkelin pituus on 14&nbsp;cm, siipiväli 22,5–27&nbsp;cm ja paino 21–26&nbsp;g. Pyrstö on lyhyt, pää suuri ja pitkä, nokka on suora. Selkä on vaaleanharmaa, Suomessa tavattavien lintujen vatsa on useimmiten valkea. Silmien päällä on musta naamari ja alaperässä punaista.

Pähkinänakkeli kiipeilee puissa ja voi liikkua runkoa pitkin pää alaspäin. Laji on äänekäs ja kutsuäänet ovat tiaismaisia korkeita vihellyksiä.

Pähkinänakkeli tulee sukukypsäksi 1-vuotiaana. Naaras munii 6–11 munaa, joita se hautoo 13–18 vuorokautta. Ravintona ovat hyönteiset, siemenet, pähkinät ja tali.

Suomen vanhin rengastettu pähkinänakkeli on ollut 2 vuotta 10 kuukautta 20 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 12 vuotta 11 kuukautta vanha brittiläinen nakkeli.

## Levinneisyys
Pähkinänakkeli pesii suuressa osassa Eurooppaa, silloin tällöin Suomessakin. Se kuuluu myös Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja laajalti Aasian pesimälinnustoon aina Tyynellemerelle ja Intian valtamerelle asti. Koko läntisen Euroopan parimääräksi arvioidaan 6–8 miljoonaa paria. Elinympäristöinä ovat havumetsät, puistot, puutarhat ja trooppiset metsät.

Vuosina 2019–2024 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin keskimäärin 380 paria.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Pähkinänakkelin arvo on 1&#8239;356 euroa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Radio Suomen viikon luontoäänenä
* Virta, Heikki 1986: Pähkinänakkeli *Sitta europaea* pesi Kärsämäellä. - Lintumies 1.1986 s. 30–31. LYL.
* LuontoPortti: Pähkinänakkeli (''Sitta europaea'')
* ITIS: Sitta europaea
Pyrstötiainen

**Pyrstötiainen** (*Aegithalos caudatus*) on talitiaisen kokoinen, huomiota herättävän pitkäpyrstöinen pikkulintu, joka kuuluu varpuslintujen lahkoon. Sen esiintymisalueeseen kuuluu suurin osa Euroopan ja Aasian alueista. Laji ei kuuluu muuttolintuihin, vaikka sen joskus tiedetäänkin tehneen muuttomatkoja Koillis-Euroopassa.

## Koko ja ulkonäkö

Pyrstötiaisen pituus on 13–16&nbsp;cm, paino 7–10&nbsp;g, ja se on Suomen pienimpiä pesimälintuja.

Linnun vartalo on vain 6–8&nbsp;cm pitkä, mutta pyrstö on lähes yhtä pitkä. Selkäpuoli on mustan ja ruskean kirjava, pää ja vatsapuoli vaaleat. Se roikkuu usein pystyssä puun rungolla, oksassa tai talipallon kyljessä, ja näyttää siis P-kirjaimelta.

Suomessa ja Pohjois-Euroopassa pesivällä alalajilla *caudatus* on kokovalkea pää, kun taas Manner-Euroopan alalajilla *europaeus*, jota harvoin tavataan Suomessa, valkoisessa päässä on pitkä tumma juova.

Pyrstötiainen ei nimestään huolimatta kuulu varsinaisiin tiaisiin *Paridae*, vaan muodostaa oman heimonsa *Aegithalidae*. Se on luonteeltaan seurallinen ja liikkuu pesimäajan ulkopuolella parvissa, joissa syksyllä voi olla jopa 100 yksilöä. Tavallisimpia ovat 10–15 yksilön vilkkaasti hyörivät ja vikisevät parvet.

Ääniä ovat kirkas ja korkea tiititys, karhea surahtelu ja näppäilevä ”tek”. Suuresta parvesta kuuluva ääntely on tarkkakorvaiselle unohtumaton kokemus.

Vanhin suomalainen rengastettu pyrstötiainen on ollut 2 vuotta 6 kuukautta 20 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen vähintään 10 vuoden 9 kuukauden ikäinen lintu.

## Levinneisyys
Pyrstötiaista tavataan hyvin laajalla alueella Länsi-Euroopasta Japaniin ja Siperiaan. Suomessa se pesii harvalukuisena Etelä- ja Keski-Suomessa painottuen Itä-Suomeen. Parimäärä on noin 20&nbsp;000&ndash;50&nbsp;000. Euroopassa arvioidaan pesivän 8,2–14,6 miljoonaa paria. Koko maailman kannaksi on karkeasti arvioitu 36–65 miljoonaa yksilöä.

## Elinympäristö
Sen elinympäristöä ovat nuoret lehtimetsät, erityisesti vesistöjen reunametsät. Nuorten lehtipuuvaltaisten metsien osuus on kasvanut viime vuosikymmeninä, ja laji on runsastunut.

## Lisääntyminen

Pyrstötiainen tekee pussimaisen pesänsä jäkälästä ja hämähäkinverkoista puuhun tai pensaaseen, ja siihen 6–12 munaa. Muninta alkaa usein jo huhtikuussa, tavallisesti toukokuussa. Haudonta-aika on 12–14 vrk, ja vain naaras hautoo. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä 16–17 päivän ikäisinä.

## Ravinto
Hyönteissyöjä, joka syö myös muita niveljalkaisia ja niiden toukkia. Se on viime vuosina alkanut yhä enemmän vierailla lintulautojen talipalloilla.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Salminen, Pekka & Sisula, Heikki 1974: ”Pyrstötiaismylly” Hankoniemen kärjessä. – Lintumies 3–4:1974 s. 120. SLY.
* Helle, Eero, Helle, Pekka & Hildén, Olavi 1976: Pyrstötiaisen *Aegithalos caudatus* suurvaellus 1973. – Lintumies 1:1976. SLY.
* Hildén, Olavi 1977: Mass irruption of Longtailed Tits *Aegithalos caudatus* in Northern Europe in 1973. - Ornis Fennica 54:47-65.
*LuontoPortti: Pyrstötiainen (''Aegithalos caudatus'')
*ITIS: Aegithalos caudatus
Pohjantikka

**Pohjantikka** (*Picoides tridactylus*) on keskikokoinen tikka. 

## Koko ja ulkonäkö
Pohjantikan selkäpuoli ja pää ovat mustat. Lajin vatsapuoli on vaalea ja sen kyljissä mustia raitoja valkealla pohjalla. Aikuisen koiraan päälaki on keltainen. 

## Levinneisyys
Pohjantikkaa tavataan havupuuvyöhykkeellä koko Euraasiassa. Suomessa pesii noin 25&nbsp;000 paria.

## Elinympäristö
Varmimmin pohjantikan tapaa vanhasta kuusivaltaisesta metsästä, mutta se viihtyy myös metsäpalo- ja tuulenkaatoalueilla, joissa on runsaasti kuollutta puuta. Pohjantikka on kiinteästi sidoksissa metsään ja ilmeisesti sen kannan kehitys on ollut laskeva ainakin eteläisessä Suomessa. Suurimpana syynä tähän lienee metsänrakenteen muutos ja vanhojen luonnontilaisten metsien pirstoutuminen ja häviäminen.

## Lisääntyminen
Pohjantikat aloittavat soitimen reviirillään maaliskuun alussa ja soidinmenot kestävät toukokuun alkuun. Pohjantikan rummutus on tasainen, konekiväärimäinen nakutus, ja molemmat sukupuolet rummuttavat. Pohjantikkapari kaivaa uuden pesäkolon joka vuosi, yleensä kuolleeseen kuuseen, mutta myös männyt ja koivut kelpaavat. Pesäkolo sijaitsee melko matalalla, alle kymmenen metrin korkeudella maanpinnasta. Naaras munii toukokuun alkupuolella 3-5 munaa, ja molemmat emot hautovat munia. Poikaset kuoriutuvat toukokuun loppupuolella-kesäkuun alussa.

## Ravinto
Muiden tikkojen tapaan pohjantikkakin syö hyönteisiä, etenkin kovakuoriaisten toukkia. Ne saattavat toisinaan syödä myös hedelmiä ja mahlaa. Pohjantikalle tunnusomaista on lahojen kuusien kuoriminen paljaaksi ruokailun yhteydessä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Toivola, Kari 1974: Pohjantikka *Picoides tridactylus* pesivänä Suomusjärvellä. – Lintumies 2.1974 s.&nbsp;62–63. SLY.
*
*LuontoPortti: Pohjantikka (''Picoides tridactylus'')
*ITIS: Picoides tridactylus
Lapinuunilintu

**Lapinuunilintu** (*Seicercus borealis*) on uunilintujen heimoon kuuluva varpuslintu, Suomessa melko harvinainen.

## Koko ja ulkonäkö
Lapinuunilintu on päältä vihertävänharmaa, vatsapuolelta vaalea. Eroaa uunilinnusta voimakkaampien päänkuvioiden, laulun ja siipijuovan avulla.

Linnun pituus on 11,5–13&nbsp;cm ja paino noin 10&nbsp;g. Pajulinnun kokoinen. Ulkomuodoltaan muistuttaa kuitenkin enemmän idänuunilintua.

Vanhin suomalainen rengastettu lapinuunilintu on ollut vähintään 2 vuotta 5 päivää vanha.

Kutsuääni terävä ”tsrit”. Laulu tyystin erilainen kuin muilla uunilinnuilla: hakkaava, toistava säe joka tuo mieleen hernekertun tai keltasirkun laulun alun&nbsp;– ”sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri sri”.

## Levinneisyys
Lapinuunilintu pesii Fennoskandian pohjoisosissa ja Pohjois-Siperiassa sekä paikoin Alaskassa. Suomessa vähälukuinen pesimälaji Itä- ja Pohjois-Suomessa. Saapuu talvehtimisalueiltaan Kaakkois-Aasiasta vasta kesäkuussa, poistuu jo elokuussa.

Euroopan noin 5&nbsp;000 parin kanta pesii valtaosin Suomessa, sillä Ruotsissa on vain kymmenkunta ja Norjassa 10–100 pesivää paria.

## Elinympäristö
Lapinuunilintu viihtyy koivu- ja sekametsässä, mielellään rannalla. Usein läpitunkemattomissa koivuryteiköissä tai mäntyrääseiköissä.

## Lisääntyminen

Pesä on yleensä maassa mättäässä tai ojan/joen penkassa, joskus myös vähän maanpinnan yläpuolella esimerkiksi kannolla. Muninta alkaa juhannuksen tietämissä. Munia on 6–7. Haudonta-aika lienee vajaa 2 viikkoa, samoin pesäpoikasaika. Koiras voi pesiä kahden naaraan kanssa.

## Ravinto
Lapinuunilintu syö hyönteisiä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Pulliainen, Erkki, Mäkelä, Jyrki & Saari, Lennart 1990: Lapinuunilinnun (*Phylloscopus borealis*) pesinnästä ja käyttäytymisestä Metsä-Lapissa. - Lintumies 5.1990 s. 217-222. LYL.
* Sihvo, Yrjö 1969: Lapinuunilinnun käyttäytymisestä pesällä. - Lintumies 2.1969 s. 52. SLY.
*
*ITIS: Phylloscopus borealis
Sirittäjä

**Sirittäjä** (*Rhadina sibilatrix*) on uunilintuihin kuuluva pieni varpuslintu.

## Koko ja ulkonäkö
Sirittäjä on jonkin verran suurempi kuin pajulintu, selkäpuolelta vihreämpi ja alta puhtaan valkea. Valkoinen alapuoli rajoittuu jyrkästi keltaiseen kurkkuun. Sukupuolet ovat samanväriset. Lajin pituus on 11–13&nbsp;senttimetriä ja paino 9–10&nbsp;grammaa.

 on tunnusomainen, heleä sirinä, joka alkaa parilla hitaalla lyönnillä ja kiihtyy loppua kohden: ikään kuin pyörittäisi pientä kolikkoa kovalla alustalla. Usein laulun lomassa kuuluu hömötiaismainen ”hyy”. Toisinaan lintu innostuu esittämään laululentoa. Varoitusääni on ”tjöö”.

Vanhin suomalainen rengastettu sirittäjä on ollut vähintään 8 vuotta, 10 kuukautta ja 21 päivää vanha.

## Levinneisyys

Sirittäjä pesii lähes koko Euroopassa. Lajia tavataan Etelä-Suomessa melko tavallisena, joskin harvalukuisena, rehevissä korkearunkoisissa lehti- ja sekametsissä, pohjoisempana harvinaisempi Kuusamon seuduille asti. Suomessa pesii noin&nbsp;100&nbsp;000&nbsp;–&nbsp;200&nbsp;000 paria sirittäjiä.

Sirittäjä on muuttolintu, joka muuttaa elo–syyskuussa trooppiseen Afrikkaan ja palaa sieltä toukokuussa&nbsp;– kesäkuun alussa.

## Elinympäristö
Sirittäjät elävät rehevissä korkearunkoisissa lehtimetsissä ja sekametsissä, joissa on runsaasti lehtipuita. Pensaskerros ei saa olla tiheää, mutta kenttäkerroksessa saa mielellään olla runsaasti sananjalkoja tai saniaisia.

## Lisääntyminen

Pesä on maassa ruohoston kätkössä. Muninta alkaa toukokuun loppupuolella. Naaras munii tavallisesti kuusi munaa ja hautoo niitä noin 13&nbsp;vuorokautta. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka lähtevät pesästä noin kaksiviikkoisina.

## Ravinto
Sirittäjä on hyönteissyöjä, jonka ruokalistaan kuuluvat myös hämähäkkieläimet.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Pulliainen, Erkki & Hietajärvi, Teuvo 1980: Sirittäjä *Phylloscopus sibilatrix* pesivänä Sallan pohjoiskärjessä.&nbsp;–&nbsp;Lintumies 4.1980 s. 176-177. LYL.
* 
* ITIS: Phylloscopus sibilatrix
Jilin

**Jilin** eli **Kirin** () on Kiinan maakunta maan pohjoisosassa.

## Maantiede
Maakunnan naapurit ovat Liaoning etelässä, Sisä-Mongolia lännessä, Heilongjiang pohjoisessa, sekä Venäjä idässä ja Pohjois-Korea kaakossa Jalu-joen toisella puolen.

Changbai-vuoristo halkaisee alueen.

## Historia
Jilin on osa historiallista Mantšuriaa. Japanin hävittyä toisen maailmansodan sen sotilaat ja siirtolaiset lähtivät Japanin aiemmin hallitsemalta alueelta, mutta he jättivät taakseen rakentamansa infrastruktuurin, kuten rautatiet ja kaivokset. Suuri osa japanilaisten rakentamista teollisuuslaitoksista vietiin neuvostojoukkojen mukana Neuvostoliittoon vuonna 1945. Kommunistien voitettua Kiinan sisällissodan vuonna 1949 entisiä Japanin hallitsemia Mantšurian maakuntia alettiin jälleen liittää kiinteäksi osaksi Kiinaa. Suunnitelmiin kuului kaupunkien kehittäminen suuriksi teollisuuskeskuksiksi. Jilinin kaupungissa oli jo japanilaisten aikanaan sinne pystyttämää kemianteollisuutta, mutta Changchunin kehittäminen oli vaikeampaa. Neuvostoliitosta otetulla lainalla kaupunkiin perustettiin First Automobile Works -autotehdas. Siellä rakennetut ajoneuvot olivat sittemmin käytössä ympäri Kiinaa ja nykyisin autotehdas on yksi Kiinan suurimpia yrityksiä. Vuoden 1978 jälkeisten poliittisten uudistusten jälkeen Jilin alkoi monien muiden pohjoisen maakuntien tavoin jäädä taloudellisessa kehityksessä jälkeen Kiinan rannikon uusia kasvukeskuksia. Pohjois-Korean nälänhätä 1990-luvulla johti monien pohjoiskorealaisten pakoon Jilinin ja Pohjois-Korean vastaisen rajan yli. Changchunin kaupunki oli vuonna 1999 laittomaksi tehdyn Falun Gong -liikkeen perustaja Li Hongzhin kotikaupunki.

## Hallinnollinen jako

Jilin on jaettu seitsemään prefektuuritason kaupunkiin, yhteen autonomiseen prefektuuriin ja Changchunin suoraan maakunnan hallinnon alaiseen kaupunkiin. Ne jakautuvat edelleen 60 piirikuntatason yksikköön.

*1. Changchun
*2. Baicheng
*3. Baishan
*4. Jilin
*5. Liaoyuan

*6. Siping
*7. Songyuan
*8. Tonghua
*9. Yanbianin korealaisten autonominen prefektuuri

## Väestö

Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Jilinissä asui yhteensä 27&nbsp;462&nbsp;297 henkilöä. Maakunnan suurin etninen ryhmä ovat han-kiinalaiset, jotka muodostivat vuoden 2000 väestönlaskennassa 91&nbsp;% alueen väestöstä. Suurimmat vähemmistöt alueella olivat korealaiset (4&nbsp;%), mantšut (4&nbsp;%), mongolit (0,6&nbsp;%) ja hui-kiinalaiset (0,5&nbsp;%). Korealaisille on oma autonominen prefektuuri.

## Kulttuuri
Yanbianin korealaisten autonomisessa prefektuurissa sijaitsevat Longtou-vuoren muinaiset haudat, mukaan lukien prinsessa Zhenxiaon mausoleumi.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*
Kirin

**Kirin** voi tarkoittaa:

* qilin eli kirin, kiinalaisen mytologian olento
* Jilin eli Kirin, Kiinan maakunta maan pohjoisosassa
* Jilin eli Kirin, Kiinan kaupunki Jilinin maakunnassa
* Kirin, japanilainen panimoteollisuuden yritys
* Kyōwa Kirin, japanilainen lääketeollisuuden yritys
* Kirin Cup, japanilainen jalkapalloturnaus
* Kirin Kiki (1943–2018), japanilainen näyttelijä
Ruskokerttu

**Ruskokerttu** (*Curruca undata*) on Euroopassa ja Afrikassa elävä kerttulaji.

## Koko ja ulkonäkö

Pituus noin 13&nbsp;cm. Yleisväritys tumma, koiras on päältä jopa miltei musta, yleisemmin ruskeaan vivahtava tummanharmaa ja alta punaruskea. Leuassa ja kurkussa on pieniä vaaleita täpliä. Hyvänä tuntomerkkinä toimii myös punainen silmärengas, ja usein koko silmäkin on punainen. Jalat ovat kellanruskeat. Naaraan väritys on samantapainen kuin koiraalla mutta ei yhtä voimakas.

## Ääntely

Laulu muistuttaa pensaskertun laulua, mutta on jonkin verran tasaisempaa ja korkeampaa. Laulu sisältää usein myös vihellyksiä ja lyhyiden säkeiden lomassa vaihtelevan pituisia taukoja. Kutsuääni on lyhyt *trrt* tai kova *tak*. Usein toistaa kutsuääniä nopeina sarjoina.

## Levinneisyys

Ruskokerttu on paikkalintu, jota esiintyy Lounais-Euroopassa ja Luoteis-Afrikassa. Ruskokerttu on tavattu Suomessa ainoastaan kerran.

## Elinympäristö

Ruskokerttu suosii tiheitä pensaikkoja ja kuivia kanervanummia. 

## Lisääntyminen

Ruskokerttu rakentaa pesänsä matalaan pensaaseen ja munien lukumäärä on 3–6.

## Ravinto

Muiden kerttujen tapaan ruskokerttu on hyönteissyöjä, mutta se voi käyttää ravinnokseen myös marjoja.

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*ITIS: ''Sylvia undata''
Hernekerttu

**Hernekerttu** (*Curruca curruca*) on pieni harmahtava kerttulaji, jolla on päässään naamiota muistuttava tumma kuvio.

## Koko ja ulkonäkö
Harmahtava selkä, vaaleampi vatsapuoli, valkoinen kurkku, tummanharmaa naamio. 
Pituus 12–14&nbsp;cm, siipien kärkiväli 19&nbsp;cm, paino 11–13&nbsp;g.

Vanhoilla hernekertuilla on täydellinen sulkasato heinä-elokuussa. Keväällä vanhan ja nuoren saattaa pystyä erottamaan höyhenpuvun kulumisasteesta: nuori lintu on kuluneemmassa puvussa.

Ääni on terävä naksaus. Laulu on lyhyt, yksinkertainen säksätys, kuin ravistelisi kuivia herneitä purkissa.

Vanhin suomalainen rengastettu hernekerttu on ollut 5 vuotta 1 kuukautta 14 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut latvialainen, vähintään 7 vuotta 7 kuukautta vanha yksilö.

## Levinneisyys

Hernekerttu pesii Euroopassa Lounais-Eurooppaa ja Lappia lukuun ottamatta, sekä Länsi- ja Keski-Aasiassa. Fennoskandiassa pohjoisraja menee tuntureita pitkin. Se muuttaa talveksi Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan, Arabiaan tai Intiaan. Syysmuutto on elo-syyskuussa, kevätmuutto touko-kesäkuussa. Suomessa pesii 200&nbsp;000&nbsp;–&nbsp;350&nbsp;000 paria.

## Elinympäristö
Aurinkoisilla kuivilla paikoilla, kuten katajikkoisilla kedoilla ja metsänreunoissa, kuusen- ja männyntaimikoissa, meren luodoilla, puutarhoissa ja pihoilla. Ei tavata sulkeutuneessa metsässä.

## Lisääntyminen

Pesä on pensaassa tai kuusessa melko matalalla, ja on rakennettu tavallisesti kuivista kuusenoksista ja pehmustettu joillakin kuiduilla. Muninta alkaa toukokuun loppupuolella. Munia on 3–7&nbsp;kpl, tavallisesti 5 tai 6. Molemmat emot hautovat yhteensä noin 12 vrk. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä runsaan 10 päivän ikäisinä. Jotkut parit saattavat pesiä kahdesti kesän aikana.

## Ravinto
Hyönteisiä, jonkun verran myös marjoja.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
*LuontoPortti: Hernekerttu (''Sylvia curruca'')
* ITIS: ''Sylvia curruca''
Pensaskerttu

**Pensaskerttu** (*Curruca communis*) on kerttuihin kuuluva, pirteästi laulava pusikoiden lintu.

## Koko ja ulkonäkö
*Pituus* 13–15&nbsp;cm, *paino* 14–16&nbsp;g.

Pensaskertun vilahtaessa pensaikossa huomaa ensimmäiseksi ruosteenruskeat siiven yläpeitinhöyhenet, valkoisen kurkun ja pitkähkön pyrstön, joka usein on terhakasti pystyssä. Pensaskerttu on utelias ja melko peloton. Vanha koiras on keväällä kirkkaampi väreiltään, pää on harmaa ja kurkku laajalti puhtaanvalkoinen. Heinä–elokuisen sulkasadon jälkeen kaikki pensaskertut ovat hyvin samannäköisiä.

*Ääniä* on useita. Tyypillinen on ”väd-väd-väd…”, pitkinä sarjoina. Varoittaa pesällä käheästi surahtaen ja maiskuttavalla ”tsäk tsäk” äänellä. Laulu on hyvin reipas ja kiihkeä, lyhyt säe, jota voisi kuvailla vaikka näin: ”trii-tryy-tri-tryy-ti-ry”. Jotkut koiraat myös lavertelevat lehtokertun tapaan ja lisäävät säkeisiin matkintoja, jolloin laulu voi erehdyttävästi kuulostaa huonolta luhtakerttuselta. Kannattaa etsiä laulaja näkyviin.

Vanhin suomalainen rengastettu pensaskerttu on ollut 5 vuotta 10 kuukautta 17 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen, vähintään 6 vuotta 1 kuukautta vanha yksilö.

## Levinneisyys
Eurooppa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta ja tundran eteläpuolinen Aasia aina Mongoliaan saakka. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 19,6–29,6 miljoonaa paria, joista noin kolmannes Venäjällä. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu vuosina 2013–18 keskimäärin 320&#8239;000 paria ja vuosina 2019–24 keskimäärin 310&#8239;000 paria. Maailman kannan on arvioitu olevan noin puolitoistakertainen Euroopan kantaan verrattuna.

Pensaskerttu on muuttolintu, joka talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Keväällä ensimmäiset palaavat vappuna ja pääosa toukokuun puolivälin jälkeen. Syysmuutto on elo–syyskuussa.

## Elinympäristö

Kaikenlaiset pensaikot ja korkeavartisia ruohoja kasvavat avomaat, kuten niityt, kedot, laitumet, täytemaa-alueet, pihat ja puutarhat sekä pelto-ojien, teiden ja junaratojen varret. Metsän sisällä pensaskerttua ei tapaa.

## Lisääntyminen

Heinänkorsista rakennettu huteran näköinen pesä on matalalla pensaassa, risukasassa, vatukossa, nokkospuskassa tms. ruohokasvien varassa. Munintakausi alkaa toukokuun loppupuolella. Naaras munii tavallisesti 5 vaaleahkoa, pienipilkkuista munaa. Molemmat emot hautovat 11–12&nbsp;vrk. Poikaset lähtevät pesästä jo ennen kuin osaavat kunnolla lentää, vajaan 2 viikon ikäisinä. Mahdollisesti jotkut parit pesivät kahdesti kesässä. Koiraalla voi olla 2 naarasta.

## Ravinto
Hyönteissyöjä, joka syö myös muita selkärangattomia. Loppukesällä syö marjoja.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*LuontoPortti: Pensaskerttu (''Sylvia communis'')
*ITIS: Sylvia communis
Varistori

**Varistori** eli **VDR** () on vastus, jonka resistanssi muuttuu voimakkaasti jännitteen funktiona. Varistoreja käytetään usein ylijännitesuojina.

Varistorin resistanssi pienenee äkillisesti, kun siihen vaikuttava jännite ylittää määrätason. Varistoreja on saatavilla tyypillisesti 10&nbsp;–&nbsp;1&nbsp;000&nbsp;voltin ylijännitesuojaukseen. Piirilevylle juotettavien varistorien tehonkesto on yleensä watin luokkaa, mutta ne voivat kestää usean joulen suuruisen yksittäisenergiapulssin leikatessaan ylijännitepiikkiä.

Varistori valmistetaan piikarbidista, sinkkioksidista tai titaanioksidista. Tavallisin varistorityyppi on *metallioksidivaristori* (MOV). Siinä sinkin ja muiden metallien oksidit on asetettu kahden metallilevyn väliin. Suurilla jännitteillä oksidijyvästen väliset liitokset hajoavat, minkä vuoksi vastuksen resistanssi pienenee.

## Lähteet
* 
### Viitteet

## Aiheesta muualla

*ResistorGuide.com: Varistor
Liaoning

**Liaoning** () on maakunta Pohjois-Kiinassa.

## Maantiede
Liaoning on Mantšurian (eli Kiinan Koillisen, Mantšuria ei ole ollut suosittu nimitys Qing-dynastian jälkeen) eteläisin osa. Alueen muut maakunnat ovat Heilongjiang ja Jilin. Sen vieressä on Keltaisenmeren Koreanlahti ja etelässä Bohainmeri. Pohjois-Korea on kaakossa, Jilinin maakunta koillisessa, Hebein maakunta lännessä ja Sisä-Mongolia luoteessa.

Pohjois-Korean ja Kiinan Jilin ja Liaoning-maakuntien välillä virtaa Jalujoki. Se laskee Koreanlahteen Dandongin (Liaoning) ja Sinŭijun (Pohjois-Korea) välissä.

Kaupunkeja: Shenyang, Dalian, Jinzhou, Yingkou.

Maantieteellisiä kohtia: Liaodongin niemimaa.

## Historia
Liaoning on osa historiallista Mantšuriaa. Shenyang oli mantšuvaltion pääkaupunki vuoteen 1644 saakka, jolloin mantšut valtasivat Pekingin uudeksi pääkaupungikseen ja aloittivat Qing-dynastian.

Shenyangista on löydetty Bei Ling eli pohjoinen hauta, joka on Qing-dynastian perustajan Huang Taijin hautakammio. Lisäksi noin kahdeksan kilometrin päästä Shenyangista on löytynyt Dong Ling, itäinen hauta, johon on haudattuna keisari Shunzhin isoisä.

1900-luvun alussa venäläiset ja japanilaiset aloittivat teollistamisprojekteja maakunnissa. Dalian, toinen Liaoningin suuri kaupunki, oli pitkään Venäjän miehittämä, sillä sen satama pysyi talvet avoimena toisin kuin Vladivostokin.

## Hallinnollinen jako

Liaoning on jaettu 12 prefektuuritason kaupunkiin ja kahteen suoraan maakunnan hallinnon alaiseen kaupunkiin. Shenyang ja Dalian ovat suoraan maakunnan alla. Nämä kaupungit ovat: 

* 1. Shenyang
* 2. Dalian
* 3. Anshan
* 4. Benxi
* 5. Chaoyang
* 6. Dandong
* 7. Fushun

* 8. Fuxin
* 9. Huludao
* 10. Jinzhou
* 11. Liaoyang
* 12. Panjin
* 13. Tieling
* 14. Yingkou

## Väestö

Liaoningin väkiluku oli 35,72 miljoonaa vuonna 1982, 39,43 miljoonaa vuonna 1990 ja 41,82 miljoonaa vuoden 2000 väestönlaskennassa. Vuoden 2010 väestönlaskennassa kirjattiin 43,75 miljoonaa asukasta, joka oli 3,27 prosenttia Kiinan väestöstä (ilman Hongkongia ja Macaota). Autonominen alue oli Kiinan 14. väkirikkain. Vuoden 2013 lopun väestöarvio oli 43,90 miljoonaa ja arvio väestötiheydestä 151,00 henkeä neliökilometrillä.

## Kulttuuri
Kulttuurisesti Liaoning kuuluu Mantšurian kulttuuriin, joka on hyvin yhtenäinen.

Paleontologiassa Liaoning tunnetaan varhaiselta liitukaudelta peräisin olevista erikoisista fossiileistaan. Sieltä on löydetty muun muassa varhainen "istukallinen" nisäkäs eomaia.

## Yliopistot ja korkeakoulut
*Dalianin teknillinen korkeakoulu
*Koillinen yliopisto (Shenyang)

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Lemma

**Lemma** eli **apulause** kuuluu osana loogiseen päättelyyn. Sitä käytetään matemaattisen todistuksen välivaihelauseena ja askeleena kohti varsinaisen väittämän todistusta. Tätä käytetään yleensä silloin, kun varsinaisen väittämän todistamisessa on selvä osa, jonka todistaminen on itsessäänkin merkittävä. Tällaista välivaiheena todistettua lausetta, lemmaa, voidaan mahdollisesti (tai oletetaan voitavan) käyttää myös muiden väitteiden todistamisessa.

**Lemma** on morfologiassa sanamuotoja yhdistävä perusmuoto. 
## Lähteet
* 
## Katso myös
* Pumppauslemma (Pumping lemma).
Itägootit

**Itägootit** eli **ostrogootit** olivat gootteihin kuulunut kansa, joka vaikutti Euroopassa kansainvaellusten aikaan ja hallitsi Italiaa vuosina 493–553. Toinen samaan aikaan vaikuttanut merkittävä goottikansa olivat länsigootit eli visigootit.

Itägootit samastetaan usein greuthungeihin eli gootteihin, jotka elivät 300-luvulla nykyisen Ukrainan alueella. Länsigootit on vastaavasti tapana samastaa lännempänä eläneisiin tervingeihin. Tämä on kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä itägootit eivät varsinaisesti esiintyneet omana ryhmänään ennen 400-lukua. Greuthungien kuningaskunta ulottui Dnestriltä lännessä Donille idässä sekä Mustaltamereltä etelässä aina Pripetin soille pohjoisessa. Idästä tulleet hunnit hyökkäsivät 370-luvulla greuthungien asuinalueelle, jolloin sekä greuthungeja että tervingejä alkoi paeta länteen Rooman valtakunnan alueelle. Vaelluksen syinä saattoivat olla myös väestönkasvu, heikentyneet elinolot ja goottien keskinäiset valtataistelut. Greuthungien kuningas Ermanarik teki tiettävästi itsemurhan, minkä jälkeen hunnit alistivat aloilleen jääneet gootit vasalleikseen ja liittolaisikseen.

Itägootit ilmaantuivat 400-luvun puolivälissä Rooman liittolaisiksi Pannoniaan. Hunnivaltakunnan romahdettua 450-luvun puolivälissä itägootit ja eräät muut heimot täyttivät Illyricumin alueelle syntyneen valtatyhjiön. Itägoottien johtoon nousi Amal-suku ja siihen kuuluneet veljekset Theodemir, Valamir ja Vidimir. Heidän jälkeensä itägoottien kuninkaaksi tullut Theodemirin poika Teoderik Suuri johdatti kansansa ensin vuosiksi 475–488 Moesiaan ja sen jälkeen Italiaan, jossa Länsi-Rooman valtakunta oli lakannut olemasta. Teoderik julistautui vuonna 493 Italian kuninkaaksi ja perusti Itägoottien valtakunnan. Itägootit muodostivat tämän jälkeen Italiassa hallitsevan sotilasluokan, jonka valta nojasi vanhan roomalaisen yläluokan tukeen. Teoderik omaksui myös roomalaisen oikeuden ja monia roomalaisten tapoja. Itägootit olivat areiolaisia kristittyjä, kun taas pääosa heidän alamaisistaan Italiassa oli nikealaisia.

Teoderikin kuoltua vuonna 526 hänen kuningaskuntansa muuttui epävakaammaksi. Itä-Rooman valtakunta kukisti lopulta Itägoottien valtakunnan vuosina 535–554 käydyssä goottisodassa. Sodan päätyttyä tappioon goottien sallittiin vapaasti poistua Italiasta. Itägootit katosivat tämän jälkeen kansakuntana, eikä Italiasta tunneta gootinkielisiä tekstejä vuoden 554 jälkeen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Länsigootit

**Länsigootit** eli **visigootit** (, *Wisigothi*, *Vesi*, *Visi*, *Wesi*, tai *Wisi*) olivat gootteihin lukeutunut germaaniheimo.

Nimityksen visigootit otti käyttöön roomalainen historioitsija Cassiodorus, joka kirjoitti goottien historian noin vuonna 550. Visigootit käyttivät itsestään tuolloin nimeä *vesi*. Cassiodorus tulkitsi ostrogootit itägooteiksi ja *vesi*-nimestä tuli *visigootit* eli länsigootit. Koska ostrogootit asuivat tuolloin Italiassa ja visigootit Espanjassa, nimet jäivät käyttöön. 

## Historia

Länsigootit erosivat itägooteista 200-luvun lopulla tai viimeistään 300-luvun alussa, kun länsigoottien ydinjoukko, tervingien heimo, asettui Dnestrin ja Tonavan väliselle alueelle. Länsigootit asettuivat Tonavan alajuoksun pohjoispuolelle ja solmivat liiton Konstantinus Suuren kanssa vuonna 332. Wulfilan käännyttämät areiolaiset länsigootit pakenivat vainoa Rooman valtakunnan puolelle ja asettuivat Traakiaan eli nykyisen Balkanin alueelle. Loput länsigooteista siirtyivät Fritigernin johdolla vuonna 376 Rooman alueelle ja voittivat vuonna 378 Itä-Rooman keisari Valensin Adrianopolin taistelussa. 

Kuninkaansa Alarikin johdolla länsigootit ryöstivät Kreikan tärkeimmät kulttipaikat 395 tai 396. Rooman he ryöstivät vuonna 410. Alarikin kuoltua hänen seuraajansa Ataulf johdatti länsigootit laajoille alueille Etelä-Galliaan ja 415 Hispaniaan. Valloittamilleen alueille he perustivat oman valtakunnan. Vuonna 418 roomalainen patriisi, sittemmin keisari Constantius III kutsui länsigootit Akvitaniaan Rooman foederateiksi. Sinne siirtyneiden länsigoottien päällikkö Wallia kuoli pian heidän asetuttuaan Akvitaniaan. Hänen seuraajansa oli Teoderik I, joka johti vuonna 451 länsigootit Katalaunien kenttien taisteluun roomalaisten liittolaisina. Teoderik I sai taistelussa surmansa.

Länsigootit säilyivät Rooman foederateina vuoteen 475, jolloin Teoderik I:n poika Eurik julistautui itsenäiseksi kuninkaaksi. Eurik julkaisi myös länsigoottien lakikokoelman, latinaksi kirjoitetun *[[Eurikin koodeksi]]n*. Hänen aikanaan länsigoottien Gallian kuningaskunta saavutti suurimman laajuutensa, ja ulottui Loiresta Pyreneille. Eurikia seurasi valtaistuimella hänen poikansa Alarik II, joka sai surmansa Vouillén taistelussa vuonna 507, jolloin Klodvigin johtamat frankit löivät Gallian länsigootit lopullisesti. Espanjassa länsigoottien valtakunta vielä säilyi Toledo pääkaupunkinaan, mutta vuonna 711 arabit tuhosivat viimein myös sen.

## Lähteet
* Castrén, Paavo ja Pietilä-Castrén, Leena: *Antiikin käsikirja*. Otava, 2000. .
* Kari, Risto: *Historian ABC 6 – Kaikkien aikojen valtiot*. Tammi, 2001. 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Äänekkyys

**Äänekkyys** eli kuuluvuus (; tunnus ***N***) on psykoakustiikan suure, joka kuvaa kuinka kovana ääni havaitaan. Äänekkyyden yksikkö on soni eli sooni. Yksi soni vastaa aistimusta, jonka aiheuttaa 1&nbsp;000 hertsin taajuinen äänes äänenpainetasolla 40 desibeliä. Soniasteikko on tasavälinen mitta-asteikko. Yksikön kehitti psykologi Stanley Smith Stevens.

Äänen intensiteetti ja äänipainetaso ovat absoluuttisia suureita, jotka riippuvat vain äänen värähtelyn tehosta. Mutta psykologisena suureena äänekkyys riippuu monesta asiasta, kuten äänen taajuudesta, intensiteetistä ja kuuntelevasta yksilöstä. Yleensä matalat ja korkeat äänet havaitaan hiljaisempina kuin keskiäänialueeseen kuuluvat äänet. Vuonna 1933 Bell-puhelinyhtiössä tehtiin ensimmäiset äänekkyyskäyrät kuunteluttamalla puhtaita säveliä kuulokkeilla koeryhmälle. Vakioäänekkyyskäyrästöjä on tehty myöhemminkin, mutta tätä Fletcherin–Munsonin käyrästöä pidetään yhä merkittävänä.

## Katso myös
*Äänekkyystaso
*Foni
*Harvey Fletcher
*Wilden Munson

## Lähteet

## Kirjallisuutta
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Aiheesta muualla

* 
* 
*
Kultarinta

**Kultarinta** (*Hippolais icterina*) on kerttusten heimoon kuuluva varpuslintu.

## Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on noin 13,5&nbsp;cm, siipien kärkiväli 20,5–24&nbsp;cm ja paino keskimäärin noin 13&nbsp;g. Kultarinta on keskikokoinen kerttu, jonka höyhenpuvussa silmiinpistävä on vaalean sitruunan&shy;keltainen alapuoli, oliviinvihreä selkä ja siivellä selvästi erottuva, tertiaalien reunoista muodostuva vaaleankeltainen paneeli. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Syyspukuisen vanhan linnun keltainen väri on haalistunut ja nuorilla linnuilla keltaista on vain vähän. Laulu on monipuolista ja kiihkeää lehvästöstä kuuluvaa lavertelua, jossa on runsaasti matkintoja. Ääni on tunnusomainen nopea ”dsädsäfii”.

Vanhoilla kultarinnoilla on täydellinen sulkasato talvehtimis&shy;alueella, jossa se sulkii lopputalvella ennen kuin lähtee muutolle pohjoiseen. Myös nuoret linnut sulkivat täydellisesti talvella, joten keväällä ikäluokkia ei pysty erottamaan.

Vanhin suomalainen rengastettu kultarinta on ollut 4 vuotta 11 kuukautta 9 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen, vähintään 10 vuotta 10 kuukautta vanha yksilö.

## Esiintyminen
Kultarinnan esiintymisalue ulottuu Euroopan länsiosasta itään päin kapenevana kiilana hieman Venäjän aasianpuoleiselle osalle. Euroopassa eteläraja kulkee linjaa Ranskan pohjoisosa – Sveitsi–Slovenia–Romania–Ukraina. Luoteessa se esiintyy Norjassa aina Tromssan korkeudelle saakka mutta ei pesi Isossa-Britanniassa.

Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 2,4–4,2 miljoonaa paria, joista 45 prosenttia Venäjän Euroopan puoleisella alueella.

Euroopan pesimäkanta muodostaa noin 85 prosenttia lajin koko maailman populaatiosta. Kultarinnan kanta on elinvoimainen.

Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuosina 2019–24 keskimäärin 31&#8239;000 paria (26&#8239;000&nbsp;– 35&#8239;000 paria). Suomen-kannan on arvioitu kasvaneen vuodesta 1980 vuoteen 2024 noin neljänneksen.

Viron pesimäkannaksi on arvioitu 150&#8239;000&nbsp;– 200&#8239;000 paria ja Ruotsin 51&#8239;000&nbsp;– 67&#8239;000 paria.

Syysmuutto on heinä-elokuussa ja suuntautuu päiväntasaajan eteläpuoliseen Afrikkaan, josta kultarinnat palaavat touko-kesäkuussa.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Kultarinnan arvo on 102 euroa.

## Elinympäristö
Kultarinta elää korkeapuustoisissa lehdoissa, kartanoilla ja lehtipuu&shy;valtaisissa sekametsissä rannoilla, pellonreunoissa ja joenvarsilla.

## Lisääntyminen

Korsista, juurista, sammalista ja kasvikuiduista rakennettu pesämalja on usein korkealla lehtipuun oksanhangassa, joskus pensaassa, tavallisimmin 1–4 metrin korkeudella. Munia on 4–6, tavallisesti 5. Muna painaa 1,76 g. Naaras hautoo 13–15 vrk.  Emot ruokkivat poikasia 21–27 vrk (pesässä 13–14 vrk).

## Ravinto
Kultarinnan ravintoa ovat hyönteiset, toukat, hämähäkit ja muut pienet selkärangattomat. Toisinaan se kelpuuttaa ravinnokseen myös marjoja ja siemeniä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
* LuontoPortti: Kultarinta (''Hippolais icterina'')
* Suomen lintuatlas: Kultarinta (''Hippolais icterina'')
* ITIS: Hippolais icterina