open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Villa Dalby

**Villa Dalby** (myös Dahlby) on jugendhuvila Karhusuon kaupunginosan koilliskulmassa Keski-Espoossa. Professori Julius Ossian Schauman rakennutti sen omaan käyttöönsä ihannemaatilaksi Bodominjärven lounaisrannalla sijaitsevalle Rackaruddenin niemelle. Dalby on sekä rakennushistoriallisesti että historiallisesti merkittävä. Välittömästi sen eteläpuolella sijaitsee Oittaan kartano.

Villa Dalby on tyypillisintä 1900-luvun jugendia lukuisine erkkereineen, parvekkeineen ja muine ulokkeineen. Korkea kivijalka on rakennettu lohkokivistä. Pohjakaava on käytännöllinen, keskeinen tila on ensimmäisen kerroksen suuri porrashalli.

Villa Dalbyn päärakennus on harjanteella Rackaruddenin niemen itäosassa, talousrakennukset ovat niemen länsiosassa. Päärakennuksen luoteispuolella sijaitsee 13-metrinen sementtitiilestä ja betonista rakennettu vesitorni.

Villa Dalbyn puistosta tehtiin näyttävä. Se mukailee luonnonmuotoja, pengerryksiä on käytetty lähinnä sisääntuloväylän alueella. Kukka-asetelmat ja puuistutukset olivat erityisen huomion kohteena. Puistoon on vähitellen kasvanut omanlaisensa kulttuurikasvillisuus, joka lisää alueen arvoa.

## Lähteet
*

### Viitteet
Crysler’s Farmin taistelu

**Crysler’s Farmin taistelu** oli vuoden 1812 sodanaikainen taistelu Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian joukkojen välillä lähellä Morrisburgia nykyisessä Ontariossa Kanadassa 11. marraskuuta 1813. Taistelu päättyi amerikkalaisten tappioon.

## Tausta

Yhdysvaltain sotaministeri John Armstrong oli toimeenpannut syksyllä 1813 suunnitelman, jonka mukaan kaksi amerikkalaista armeijaa eteni brittien hallitsemaan Kanadaan tavoitteenaan Montréal. Brittien olisi tällöin hylättävä alueet kaupungin länsipuolella. Kenraali Wade Hamptonin armeija pysäytettiin Châteauguayn taistelussa 26. lokakuuta 1813. Toinen kenraalimajuri James Wilkinsonin komentama armeija lähti New Yorkista 17. lokakuuta ja eteni Saint Lawrence-jokea pitkin. Wilkinsonin joukot purjehtivat jokea pitkin laivoilla. Wilkinson sairastui matkan aikana ja käytettyään suuria määriä laudanumia vaivojensa hoitamiseen hän delegoi komentotehtävät prikaatinkenraali John Parker Boydille.

Amerikkalaisen armeijan perässä oli everstiluutnantti Joseph Wanton Morrisonin komentama brittijoukko, joka koostui kanadalaisista sotilaista (*voltigeur*) ja brittien mohawk-liittolaisista. Boyd päätti lopulta kohdata jahtaajansa pysähtyen 10. marraskuuta. Morrison leiriytyi parin kilometrin päähän amerikkalaisista John Cryslerin omistamalla maatilalla (Crysler’s Farm) lähellä Morrisburgia nykyisessä Ontariossa.

## Taistelu
Taistelu alkoi aamulla 11. marraskuuta. Brittejä oli noin 1&nbsp;169 ja amerikkalaisia 2&nbsp;500. Brittien kevyt jalkaväki aloitti taistelun hyökkäyksellä amerikkalaisten asemia vastaan. Hyökkäys lyötiin takaisin ja amerikkalaiset yrittivät ylittää joukkojen välillä ollutta aukeaa. Brittien tehokkaat yhteislaukaukset musketeilla tyrehdyttivät kuitenkin amerikkalaisten etenemisyrityksen. Britit saivat tukea myös Saint Lawrencella olleilta pieneltä joukolta kapteeni William Mulcaster in johtamia tykkiveneitä. Amerikkalaisia komentanut Boyd toi omaa tykistöään ja ratsuväkeä taistelukentälle hitaasti ja niiden saapuessa hänen jalkaväkensä oli jo käyttänyt ammuksensa ja alkanut vetäytyä. Amerikkalaisen tykistön onnistui aiheuttaa vielä merkittäviä tappioita briteille, mutta se ei riittänyt enää taistelun ratkaisemiseen. Boyd päätti lopulta määrätä joukkonsa vetäytymään.

## Seuraukset
Amerikkalaiset olivat menettäneet taistelussa noin 340 kaatunutta ja haavoittunutta, sekä 100 vangiksi jäänyttä. Brittien tappiot olivat yhteensä 180–200. Amerikkalaiset vetäytyivät Cornwalliin, jossa Wilkinson sai kuulla Wade Hamptonin tappiosta Châteauguayn taistelussa. Kahden armeijan oli alun perin ollut tarkoitus liittyä toisiinsa, mutta Wilkinson päätti nyt johtaa joukkonsa takaisin Yhdysvaltoihin. Wilkinson maine komentajana kärsi huomattavan kolauksen, vaikka hän yrittikin sittemmin esittää taistelun voittonaan.

Taistelupaikka on suojeltu historiallinen kohde ja sille pystytettiin muistomerkki vuonna 1895. Alkuperäisen taistelukentän jäädessä veden alle Saint Lawrencen vesitien rakentamisen yhteydessä vuonna 1958 muistomerkki siirrettiin korkeammalle kohdalle. Paikalla on vierailijakeskus ja näyttelijät Kanadasta ja Yhdysvalloista elävöittävät taistelun vuosittain.

## Lähteet
Dirt (täsmennyssivu)

**Dirt** voi tarkoittaa seuraavia:
* *[[Dirt (albumi)|Dirt]]*, Alice in Chainsin albumi
* Dirt, yhdysvaltalainen draamasarja
* *[[The Dirt – Törkytehdas]]*, Mötley Crüesta kertova draamakomediaelokuva
* DIRT, suomalainen rock-yhtye

## Videopelit
* *[[Colin McRae Rally]]* -videopelisarjaan kuuluvat pelit:
** *[[Colin McRae: Dirt]]*
** *[[Colin McRae: Dirt 2]]*
** *[[Dirt 3]]*
** **
** *[[Dirt Rally]]*
** *[[Dirt 4]]*
** *[[Dirt Rally 2.0]]
** *Dirt 5''
Sikorsky S-58

**Sikorsky S-58** (tunnetaan sotilaskäytössä nimellä H-34) on yhdysvaltalaisen Sikorskyn valmistama kuljetushelikopteri.

## Kehitystyö ja käyttö
Sikorskyn aiemmasta S-55 mallistaan edelleen kehittämä S-58 lensi ensimmäisen kerran 8. maaliskuuta 1954. Yhdysvalloissa Sikorsky valmisti 1 821 S-58-helikopteria, Englannissa Westland Aircraft 395 ja Ranskassa Sud-Ouest 185.
Konetyypin pääasialliset käyttäjät olivat Yhdysvaltain ja sen liittolaismaiden asevoimat.

## Sotilasversiot

;CH-34A Choctaw (vuoteen 1962 H-34A)
:Yhdysvaltain armeijan kuljetusversio.
;JH-34A
: Asekokeissa käytetty malli.
;VH-34A
:Esikunta-kuljetuksiin käytetty malli.
;CH-34B (vuoteen 1962 H-34B)
:Paranneltu H-34A.
;CH-34C (vuoteen 1962 H-34C)
:Paranneltu H-34A.
;JH-34C
:Asekokeissa käytetty malli
;VH-34C
:Esikunta-kuljetuksiin käytetty malli.
;HH-34D
:Yhdysvaltain ilmavoimille toimitettu malli.
;H-34G
:Bundeswehrille toimitettu malli.
;UH-34D Seahorse (vuoteen 1962 HUS-1)
:Yhdysvaltain merijalkaväelle toimitettu malli.
;LH-34D (vuoteen 1962 HUS-1L)
:Antarktiksella käytetty UH-34.
;VH-34D (vuoteen 1962 HUS-1Z)
:Esikunta-kuljetuksiin käytetty UH-34D.
;UH-34E (vuoteen 1962 HUS-1A)
:Kellukkeilla varustettu UH-34D.
;HH-34F (vuoteen 1962 HUS-1G)
:Yhdysvaltain rannikkovartiostolle toimitettu malli.
;YSH-34G Seabat (vuoteen 1962 YHSS-1)
:Yhdysvaltain laivastolle toimitettu malli.
;SH-34G (vuoteen 1962 HSS-1)
:Yhdysvaltain laivastolle toimitettu sukellusveneen torjuntaan tarkoitettu malli.
;SH-34H (vuoteen 1962 HSS-1F)
:YT-58-GE-moottorilla varustettu SH-34G.
;YSH-34J (vuoteen 1963 YHSS-1N)
:SH-34G:stä muunnettu prototyyppi jokasään sukellusveneen torjuntaan.
;SH-34J (vuoteen 1962 HSS-1N)
:YSH-34J:n tuotantoversio.
;UH-34J
:Harjoitus- ja kuljetusversio SH-34J:stä.
;HH-34J
:Yhdysvaltain ilmavoimille toimitettu SH-34J-malli. 
;VH-34J
:Esikunta-kuljetuksiin käytetty SH-34J-malli.

## Lähteet
Françoise Demulder

**Françoise Demulder** (9. kesäkuuta 1947 Pariisi, Ranska – 3. syyskuuta 2008 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen sotavalokuvaaja, joka oli 1970-luvulla yksi keskeisistä naisista, jotka murtautuivat miesten hallitsemalle alalle. Hän kuvasi muun muassa Vietnamissa ja Lähi-idässä. Demulder palkittiin ensimmäisen naisena World Press Photon vuoden kuva -palkinnolla kuvasta, jonka hän otti Beirutissa Karantinan verilöylyn aikaan.

## Ura
Demulder syntyi Pariisissa vuonna 1947. Hän opiskeli filosofiaa ja työskenteli hetken mallina. Sitten hän lähti käytännössä hetken mielijohteesta poikaystävänsä kanssa Vietnamiin. He ostivat vain menolipun, ja heidän tarkoituksena oli matkustella maassa. Demulder alkoi Vietnamissa ottaa kuvia matkakulujen kattamiseksi. Demulder muisteli myöhemmin, kuinka uutis- ja kuvatoimistot halusivat kuvia Vietnamista ja hän myi noin neljä kuvaa päivässä. Demulder vei valokuviansa Associated Pressille ehkäpä 20 dollarin palkkiota vastaan. Demulder käytti hyväkseen Yhdysvaltain asevoimien avuliasta asennetta toimittajia kohtaan ja pystyi näin kiertämään maata. Hän kuvasi poikaystävänsä kanssa taisteluita moottoripyörän selästä ja armeijan helikoptereista.

Demulder jäi Saigoniin, kun lähes kaikki muut amerikkalaiset ja muut ulkomaalaiset evakuoitiin sieltä 30. huhtikuuta 1975. Hän onnistui pääsemään Itsenäisyyden palatsiin ja otti ainutlaatuisen Yhdysvallan tappioita symboloivan valokuvan, jossa Pohjois-Vietnamin panssarivaunut jyräävät palatsin portin. Kuva julkaistiin pian sanomalehdissä ympäri maailmaa.

Vietnamista Demulder päätyi Lähi-itään, jossa hän muun muassa valokuvasi Karantinan verilöylyä. Hänet palkittiin vuonna 1977 ensimmäisenä naisena World Press Photo vuoden kuva -palkinnolla. Mustavalkoisessa kuvassa palestiinalaisnainen vetoaa falangistiin Karantinan asuinalueella, jossa falangistit olivat aamulla hyökänneet palestiinalaispakolaisia vastaan, sytyttäneet useita taloja tuleen ja tappaneet satoja. Valokuva jäi lähes julkaisematta, sillä se saapui kaksi viikkoa sen ottamisen jälkeen Demulderin Gamma-kuvatoimistolle, jossa se hukkui muiden kuvien sekaan. Palattuaan Ranskaan Demulder pystyi vakuuttamaan toimittajat kuvan tärkeydestä.

Demulder murtautui 1970-luvulla Catherine Leroyn ja Christine Spenglerin kanssa sotavalokuvauksen miesvaltaiselle alalle. Demulder kuvasi Vietnamin ja Lähi-idän lisäksi Kuubassa, Pakistanissa ja Etiopiassa. Hänen kuviaan julkaistiin muun muassa *[[Paris Match]]issa*, *[[Time]]ssä*, *[[Newsweek]]issä* ja *[[Stern (lehti)|Sternissä]]*.

## Sairastuminen ja viimeiset vuodet
Demulderin leukemia diagnosoitiin vuonna 2000, ja hän eli vuodesta 2003 vuoteenomana. Hän ei ollut pitänyt taloudestaan huolta ja oli sairastuttuaan käytännössä varaton. Hänelle järjestettiin keräys, jossa oli mukana monia valokuvaajia, kuten Philip Jones Griffiths, Eric Bouvet ja Luc Delahaye, sekä gallerioita ja taiteenkerääjiä. Demulderille kerättiin hoitoja varten yli 170&nbsp;000 euroa. Demulder kuoli sydänkohtaukseen 61-vuotiaana vuonna 2008.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
RoboCop 3 (videopeli)

**RoboCop 3** on Digital Image Designin (DID) kehittämä ja Ocean Softwaren julkaisema toimintapeli, joka on julkaistu vuonna  Amigalle, Atari STlle ja DOSille.

DID:n kehittämä peli käytti 3D-grafiikkaa.
Ocean julkaisi samana vuonna samalla nimellä eri alustoille tasohyppelypelejä, jotka kehitti se itse tai Probe Software (alustasta riippuen).

Peli liittyy elokuvaan *[[RoboCop 3]]*.

## Pelaaminen
Pelissä on kaksi pelimoodia: *Arcade Action* sekä *Movie Adventure*, joista jälkimmäisessä edellisen tehtävän tulos vaikutti seuraavaan. Tehtävien välillä on *NewsBreak* -uutiskatsauksia esittämässä seuraavaa tehtävää.

Pelissä oli viisi tehtävää. Kaksi ensimmäistä tehtävää ovat aikoinaan edistyksellisessä ensimmäisessä persoonassa, joissa RoboCop tyhjentää terroristeja toimistorakennuksesta ja splatterpunkeja slummeista. Kolmannessa tehtävässä RoboCop ajaa autolla pysäyttäen autovarkaita. Neljännessä tehtävässä lennetään rakettirepulla. Viidennessä on taisteluosio robottininjaa vastaan.

## Kehitys
Pelin kehittäjillä oli käytettävissään ainoastaan muutamia still-kuvia ja kirjoitettuja kuvauksia koska Orion Pictures piti juonen yksityiskohdat piilossa. Tästä johtuen peliä kehitettiin oletuksella, että *gyrocycle* on futuristinen moottoripyörä kun se myöhemmin paljastui olevan pikemmin *gyropack* eli rakettireppu.

Digital Image Design käytti pelissä muokattua *[[F29 Retaliator]]* -pelin pelimoottoria, jota se myöhemmin käytti myös *[[Epic (videopeli)|Epic]]*-pelissä.

Julkaistun pelin mukana Amiga-versiossa tuli piratismin vastaisena keinona laitteisto-dongle: joystick-porttiin asetettava pieni laite, jonka peli tarkasti olevan siellä ennen kuin suostui toimimaan. Peli kuitenkin murrettiin ja levitettiin kopioina viikkoa ennen virallista julkaisua. Dongle ei myöskään sopinut hyvin uudelleensuunnitellun Amiga 600:n porttiin.

## Vastaanotto
Pelin Amiga-versio sai *[[Amiga Format]]* -lehden arvostelussa arvosanaksi 91%.

Pelit-lehden Niko Nirvi antoi pelin Amiga-versiolle 89 pistettä sadasta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
*
Maud Hansson

**Maud Hansson Fissoun** (o.s. **Hansson**; 5. joulukuuta 1937 Tukholma – 1. lokakuuta 2020 Tukholma) oli ruotsalainen näyttelijä. 

Hansson näytteli 20 elokuvassa vuosina 1956–1986, muun muassa Ingmar Bergmanin ohjauksissa *[[Mansikkapaikka]]* ja *[[Seitsemäs sinetti]]*. Hän esitti myös Liina-piikaa *[[Vaahteramäen Eemeli]]* -kirjoihin perustuvissa elokuvissa 1970-luvun alussa. Hän meni vuonna 1965 naimisiin kreikkalais-venäläisen näyttelijän Petros Fissounin kanssa, joka kuoli vuonna 2016. 

## Lähteet
Lena Wisborg

**Lena Elisabet Wisborg Candinger** (s. 24. syyskuuta 1965 Huddingen kunta, Tukholman lääni) on entinen ruotsalainen lapsinäyttelijä. Wisborg näytteli *[[Vaahteramäen Eemeli]]* -elokuvissa Eemelin pikkusiskoa Iidaa. Hänellä oli myös rooli televisiosarjassa *[[Katitzi]]* vuonna 1979, minkä jälkeen hän päätti lopettaa näyttelijän uransa. Hänen sisarensa on näyttelijä Åsa Wisborg.

## Lähteet
Alessandro Tassoni

**Alessandro Tassoni** (28. syyskuuta 1565 Modena – 25. huhtikuuta 1635 Modena) oli italialainen runoilija ja kriitikko. Hän oli kardinaali Ascanio Colonnan sihteeri 1597–1608, meni 1613 Savoijin herttuan palvelukseen ja 1632 Modenan ja Reggion herttuakunnan herttuan Frans I Esten palvelukseen. 

Teoksessa *Pensieri diversi* (1601) Tassoni kohdisti kerettiläisen iskun Homeroksen ja Aristoteleen auktoriteettia kohtaan ja pyrki kauan ennen Charles Perraultia osoittamaan aikalaistensa paremmuuden sekä taiteelliseen että tieteelliseen toimintaan nähden. Hänen teoksensa *Considerazioni sopra le rime del Petrarca* (1609) oli ensimmäinen ja terävä vastalause Petrarcan silloiselle ylistämiselle. Tassoni suuntasi espanjalaisten ylivaltaa vastaan äänekkäät huutonsa *Filippiche* (1615) ja *Manifesto*, joiden vuoksi häneen pahastuttiin. Hänen maineensa perustuu oikeastaan koomiseen sankarirunoon *La secchia rapita* (12 laulua, 1614, julkaistu 1622), jossa varastettu ämpäri aiheuttaa keskiajalla Bolognan ja Modenan välille riidan. Runoilija parodioi siinä muiden runoilijoiden liehittelevää kielenkäyttöä ja mytologista rihkamaa. Runon muodossa on klassisia ansioita, ja se oli alkuna uudenlaiselle runoudelle ja sai paljon jäljittelijöitä. Tassonin *Rime* julkaistiin 1880 ja dialogit *Difesa di Alessandro Macedone* 1904. Kirjeet julkaistiin vuodesta 1901 alkaen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Carsta Löck

**Carsta Löck** (28. joulukuuta 1902 Deezbüll, Schleswig-Holstein, Saksan keisarikunta – 19. lokakuuta 1993 Berliini, Saksa) oli saksalainen näyttelijä. Löck näytteli muun muassa Pöperö-Maijaa (jonka ääntä esitti Isa Quensel) *[[Vaahteramäen Eemeli]]* -elokuvissa.
Meridantangara

**Meridantangara** (*Orospingus goeringi*) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan uhanalaisena Etelä-Amerikasta.

## Koko ja ulkonäkö
Meridantangara voi kasvaa 13&ndash;15&nbsp;cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat pääosin toisiaan ulkonäöltään. Meridantangaran pää on musta tai hyvin tummanharmaa. Päässä on selkeästi erottuva valkoinen silmäkulmajuova. Lajin selkä ja siivet ovat tummanharmaat. Rinta ja vatsa ovat ruskehtavanoranssit ja naaraalla hieman koirasta vaaleammat. Meridantangaran nokka on lyhyehkö ja tukeva.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Meridantangaraa tavataan vain Venezuelan länsiosissa. Lajin elinympäristöä ovat kosteat vuoristometsät ja pensaikot useimmiten 2&nbsp;600&ndash;3&nbsp;200 metrin korkeudessa. Lintu liikkuu yleensä pareittain ja voi liittyä sekaparviin. Meridantangaran ravintoa ovat hyönteiset ja hedelmät. Kannan kooksi arvioidaan 2&nbsp;500&ndash;10&nbsp;000 yksilöä ja laji luokitellaan silmälläpidettäväksi. Sitä uhkaa elinympäristön häviäminen kaivostoiminnan ja teiden rakentamisen vuoksi.

## Lähteet
Isa Quensel

**Isa Quensel** (21. syyskuuta 1905 Göteborg – 3. marraskuuta 1981 Lund) oli ruotsalainen näyttelijä ja sopraano. Hän esiintyi yli 50 elokuvassa, näytelmässä, oopperassa ja televisio- ja radio-ohjelmassa. Vuonna 1939 hän esitti nimiroolia Erich Wolfgang Korngoldin oopperan *[[Die Kathrin]]in* maailmanensi-illassa Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa.

Quensel esitti Pöperö-Maijan ääntä *[[Vaahteramäen Eemeli (elokuva)|Vaahteramäen Eemeli]]* -elokuvissa.

## Rooleja
* *[[Helmiäinen (elokuva)|Helmiäinen]]* (1961) – Gertrude Odenstam
Quensel

**Quensel** on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:

*Isa Quensel (1905–1981), ruotsalainen näyttelijä ja oopperalaulaja
*Nils Quensel (1894–18971), ruotsalainen juristi, poliitikko ja ministeri
*Wilhelm Johan Quensel (1648–1727), suomalainen laamanni ja hovioikeudenneuvos.
Duncan Mackay

**Duncan Mackay** (s. 26. heinäkuuta 1950) on brittiläinen kosketinsoittaja ja laulaja. Hän on julkaissut kahdeksan sooloalbumia ja soittanut myös useissa yhtyeissä.

Mackay julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa *Chimeran* 1974. Vuosina 1970-luvun puolivälissä hän soitti useilla Steve Harley & Cockney Rebelin albumeilla ja vuosina 1977–1979 kolmella The Alan Parsons Projectin albumilla. Vuosikymmenen lopulta alkaen hän soitti mm. 10cc:ssä, Camelissa ja Kate Bushin taustayhtyeessä. 1980-luvun alussa häntä harkittiin Yesin kosketinsoittajaksi.

Mackay julkaisi vuosina 1974–1990 yhteensä kuusi sooloalbumia. Vuodesta 2017 hän on jälleen levyttänyt aktiivisesti soolourallaan. Tuorein albumi *Kintsugi* on vuodelta 2019.

## Diskografia

### Sooloalbumit

* *Chimera* (1974)
* *Score* (1977)
* *Visa* (1980)
* *Forward Vision* (1988)
* *The New Explorerers* (1988)
* *Russell Grant’s Zodiac* (1990)
* *A Picture of Sound* (2017)
* *Kintsugi* (2019)

### Yhteistyöalbumit

* *The Bletchley Park Project* (Georg Vorosin kanssa,  2017)
* *Lunacy* (Fluance featuring Duncan Mackay, 2019)

## Lähteet
Billy Lyall

**William ”Billy” Lyall** (26. maaliskuuta 1953 – 1. joulukuuta 1989) oli skotlantilainen laulaja ja kosketinsoittaja.

Lyall soitti vuosina 1969–1971 Bay City Rollersissa. Vuonna 1973 hän perusti Pilot-nimisen yhtyeen David Patonin kanssa. Myös Paton oli Bay City Rollersin entinen jäsen. Muiden Pilotin jäsenien kanssa Lyall kuului progressiivista rockia esittäneen The Alan Parsons Projectin alkuperäiseen taustayhtyeeseen. Sairastelun vuoksi Lyall soitti kuitenkin vain yhtyeen ensimmäisellä albumilla. Vuonna 1976 hän julkaisi sooloalbumin *Solo Casting* nimellä William Lyall. 1970-luvun lopulta lähtien Lyall soitti mm. Runnerin, Dollarin ja Sheena Eastonin albumeilla.

Lyall kuoli AIDSin liitännäissairauteen 1989.

Lyall oli homoseksuaali. Tämä tieto tuli julkisuuteen kuitenkin vasta vuosia hänen kuolemansa jälkeen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Lyallin diskografia Discogs-sivustolla.
Malick Sidibé

**Malick Sidibé** (1935 Soloba, Ranskan Sudan – 14. huhtikuuta 2016 Bamako, Mali) oli malilainen valokuvaaja, joka tunnetaan erityisesti Bamakon 1960-luvun yöelämää ja nuorisoa kuvaavista mustavalkoisista valokuvistaan. Sidibé nousi maailmanmaineeseen 1990-luvulla, kun hänen valokuviaan esitettiin näyttelyissä eri puolilla maailmaa. Sidibé on saanut useita merkittäviä tunnustuksia. Vuonna  2003 hänelle myönnettiin Hasselblad-palkinto ja vuoden 2007 Venetsian biennaalissa Kultainen leijona -palkinto elämäntyöstä, ensimmäisenä afrikkalaisena taiteilijana tai valokuvaajana.

## Elämä ja ura
Sidibé syntyi pienessä Soloban kylässä Malin länsiosassa. Kyläpäällikkö valitsi Sidibén kouluun kylän ainoana lapsena. Ranskaksi käydyn koulun jälkeen Sidibé opiskeli École des Artisans Soudanais -taidekoulussa. Taidekoulusta valmistuttuaan hän meni harjoittelijaksi ja assistentiksi ranskalaisen Gérard Guillatin valokuvausstudioon Bamakossa. Kun studion omistaja kuvasi siirtomaahallinnon virallisia tapahtumia Sidibé alkoi kuvata pienikokoisella kameralla afrikkalaisten juhlia ja tapahtumia.

Sidibé perusti pian oman studionsa. Kun Mali itsenäistyi vuonna 1960, Bamakon yöelämä kukoisti ja Sidibéstä tuli sen valokuvaaja. Sidibé kuvasi kymmeniä tuhansia kuvia nuorista tanssimassa klubeilla, viettämässä yöelämää ja muotokuvissa omassa studiossaan.

1990-luvulla Pariisissa järjestettiin Sidibén töitä esittelevä näyttely. Sen jälkeen hänen valokuviaan on esitetty näyttelyissä eri puolilla maailmaa ja niistä on julkaistu lukuisia kirjoja. Sidibén valokuvista on tullut haluttuja keräilykohteita ja niitä on hankittu merkittäviin kokoelmiin esimerkiksi Los Angelesin Getty-museoon, New Yorkin Museum of Modern Art -museoon, Tukholman Moderna Museet -museoon ja New Yorkin International Center of Photography -museoon.

## Palkintoja

* 2003: Hasselblad-palkinto, €100 000.
* 2007: Kultainen leijona elämäntyöstä, Venetsian biennaali.
* 2008: Infinity Award elämäntyöstä, International Center of Photography (ICP), New York.
* 2010: World Press Photo -palkinto. Voittaja, yksittäiskuvat, taide ja viihde.

## Julkaisuja

* *Malick Sidibé.* Scalo, 1998. .
* *Malick Sidibe: Photographs: the Hasselblad Award 2003.* Hasselblad Center, Steidl, 2003. .
* *Bagadadji.* GwinZegal, 2008. .
* *Malick Sidibé: La Vie en Rose.* Silvana, 2010. .
* *Malick Sidibé: The Portrait of Mali (Sinetica Landscape).* Skira, 2011. .

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Malick Sidibé artnet-sivustolla
* Malick Sidibén lyhyt videoesittely, 6 minuuttia, Douglas Sloan, Youtube.
Gus Dahlström

**Gustav Adolf ”Gus” Dahlström** (6. marraskuuta 1906 Järvsö, Gävleborgin lääni, Hälsingland – 25. joulukuuta 1989 Haningen kunta, Tukholman lääni) oli ruotsalainen näyttelijä, koomikko, säveltäjä ja sanoittaja. Hän esiintyi 47 elokuvassa vuosina 1942–1984.

Dahlström joutui nuorena rahapuutteen vuoksi luopumaan haaveistaan opiskella insinööriksi ja meni sen sijaan tehtaalle töihin. Samalla alkoi esiintyä amatöörikoomikkoparina Holger Höglundin kanssa, ja parivaljakko teki läpimurtonsa vuonna 1929. He jatkoivat yhteistyötään vuosikymmenten ajan.

Suomessa Dahlström tunnetaan ainakin elokuvasta *[[Vaahteramäen Eemeli (elokuva)|Vaahteramäen Eemeli]]*, jossa hän esitti Pöhkö-Jukkaa.

Näyttelemisen ohella Dahlström kehitti myös apuvälineitä vammaisille.

## Lähteet
Nahum Tate

**Nahum Tate** (1652 – 30. elokuuta 1715) oli englantilainen kirjailija. Vaikka hän oli tory, hänet valittiin vuonna 1672 Englannin hovin poeta laureatukseksi Thomas Shadwellin jälkeen.

Taten isä oli irlantilainen pappi Faithful Teate. Tate muutti sukunimen kirjoitusasuun Tate. Hän opiskeli Dublinin Trinity Collegessa. Hän muutti Lontooseen, jossa hän 1672 julkaisi runoelmakokoelman. Hän kirjoitti sittemmin näytelmiä, kuten *Brutus of Alba, or The Enchanted Lovers* (1678) ja *The Loyal General* (1680). Pääosa hänen tuotannostaan on mukaelmia elisabetinaikaisten näytelmäkirjailijoiden tuotannosta, jota hän sovitti teatterille. Nicholas Bradyn kanssa hän kirjoitti kokoelman *New Version of the Psalms of David*, joka sisältyy Englannin kirkon *[[Book of Common Prayer|Prayer Bookiin]]*. Hänen merkittävin oma kokoelmansa on *Panacea, a poem on Tea* (1700).

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*
Jääkiekon Mestarien liigan kausi 2020–2021

**Jääkiekon Mestarien liigan kausi 2020–2021** olisi ollut Mestarien liigan seitsemäs kausi. Sen oli tarkoitus alkaa marraskuussa 2020 suoraan pudotuspelivaiheesta, mutta koronaviruspandemian vuoksi turnausta ei järjestetty. Järjestäjät vetosivat osallistujien paljouden aikaansaamaan terveys- ja turvallisuusriskiin sekä osallistuvien maiden välisiin matkustusrajoituksiin.

Kauteen olisi osallistunut 32 joukkuetta 12:n eri maan pääsarjasta.

## Lähteet
Veikko Lavin itsenäisyyden vuosikymmenet

**Veikko Lavin itsenäisyyden vuosikymmenet** on suomalainen televisio-ohjelma, jonka TV1:n Viihdetoimitus tuotti Suomen itsenäisyyspäiväksi 1981. Ohjelma on trubaduurin näkökulma suomalaiseen maisemaan, tapahtumiin ja oloihin. Veikko Lavin laulut ja tarinat luovat kuvaa Suomesta ja suomalaisuudesta. Ohjelman idea on Jarkko Aarnialan, ja televisio-ohjelmaa kehitteli Aarnialan ohella Erkki Pohjanheimo. Pohjanheimo vastaa ohjauksesta.  

*Veikko Lavin itsenäisyyden vuosikymmenet* -ohjelmaa kuvattiin laulajan tutuissa maisemissa, hänen synnyinseudullaan Kotkassa ja työpaikoillaan sekä kotipaikallaan Haminassa. Lauluosuudet tehtiin Yleisradion televisiokeskuksen Studio 1:ssä Pasilassa. Lavia säestää Anssi Tikanmäen johtama orkesteri ja Koiton Laulu sekä hänen oma vakiosäestäjänsä Pertti Husu. 

Ohjelman filmiosuudet kuvattiin kesällä 1981 ja studio-osuudet 8.11.1981. Lisänä käytettiin Kosmos-Filmin arkistomateriaalia. Ensiesitys oli Yle TV1:ssä 6.12.1981 ja se uusittiin TV1:ssä 18.2.1983. 

## Ohjelman laulut
* Onnenpipanoita
* Tsaarin upseeri
* Kesä ennen sotaa
* Onnen aika
* Ensi lempeni
* Depressiotango 

## Ohjelman tekijät
* Veikko Lavi, laulut ja tarinat
* Sylvi ”Sypä” Lavi, haastateltava
* Anssi Tikanmäki, kapellimestari, sovittaja
* Koiton Laulu, kuoro
* Pertti ”Pepe” Husu, hanuri
* Pentti Jurvanen, kuvaaja
* Reino Isoaho, musiikkitarkkailija
* Rauni Ollikainen, lavastaja
* Jarkko Aarniala, toimittaja
* Erkki Pohjanheimo, toimittaja – ohjaaja

## Lähteet
Lenny Zakatek

**Lenny Zakatek** (oik. **Lenny du Platel**, s. 29. heinäkuuta 1947 Karachi, Brittiläinen Intia) on intialaissyntyinen brittiläinen muusikko. Hän on ollut Gonzalezin ja The Alan Parsons Projectin laulaja. Hän on julkaissut myös kaksi sooloalbumia.

## Elämäkerta
Lenny du Platel syntyi Karachissa vuonna 1947. Nykyään Pakistanille kuuluva kaupunki oli tuolloin osa Brittiläistä Intiaa. Perhe muutti Englantiin Lennyn ollessa 13-vuotias. Pian muuton jälkeen hän alkoi harrastaa musiikkia.

Vuonna 1964 du Platel perusti rockyhtye The Trailblazersin, jossa hän lauloi ja soitti rytmikitaraa. Yhtye teki kiertueen 
Yhdysvaltain eurooppalaisissa sotilastukikohdissa, missä du Platel tutustui ensimmäistä kertaa Motown-soundiin. Yhtyeen palattua Britanniaan se vaihtoi musiikkityylinsä souliin ja vaihtoi nimensä The Funky Feveriksi. Uudistunut yhtye teki useita kiertueita sekä kotimaassaan että Manner-Euroopassa. Yhtye lämmitteli mm. Inez ja Charlie Foxxia sekä The Driftersiä.

1970-luvun alussa Lyndsey de Paul kiinnostui du Platelin taidoista. De Paul keksi taiteilijanimen Zakatek ja sävelsi hänelle joukon singlejä, jotka julkaisi Dick Leahyn Bell Records. Zakatek-kokoonpano konsertoi myös ulkomailla. Taustayhtyeen muusikot tulivat sittemmin tunnetuiksi popyhtye 10cc:n jäseninä.

Vuosina 1974–1981 Zakatek lauloi diskoyhtye Gonzalezissa. Zakatek levytti yhtyeen kanssa kolme albumia ja lauloi kokoonpanon tunnetuimman kappaleen ”Haven’t Stopped Dancing Yet”. Hän soitti yhtyeen albumeilla myös kitaraa.

Vuodesta 1977 alkaen Zakatek oli yksi The Alan Parsons Projectin vakituisista laulajista ja esitti mm. hittikappaleet ”I Wouldn’t Want to Be Like You”, ”Damned If I Do” ja ”Games People Play”. Vuonna 1979 Alan Parsons tuotti Zakatekin ensimmäisen sooloalbumin. Zakatekin toinen albumi *Small But Hard* ilmestyi 1989. 1990-luvun alussa hän lauloi Alan Parsonsin ensimmäisissä live-esiintymisissä.

Sittemmin Zakatek on toiminut enimmäkseen managerina ja tuottajana. Hänen tunnetuin asiakkaansa on japanilainen laulaja-lauluntekijä Tomoyasu Hotei. Zakatek on kuitenkin jatkanut myös konsertointia. Vuonna 1995 hän oli yksi esiintyjistä Narassa Japanissa järjestetyssä The Great Music Experience -tapahtumassa. Televisioidulla konsertilla oli maailmanlaajuisesti sata miljoonaa katsojaa.

## Diskografia

### Sooloalbumit
* *Lenny Zakatek* (1979)
* *Small But Hard* (1989)

### Soolosinglet
* ”Do It Right” / ”Viens” (1979)
* ”Say I Love You” / ”Where Is the Love Gone” (1982)

### Gonzalez
* *Our Only Weapon Is Our Music* (1975)
* *Shipwrecked* (1977)
* *Haven't Stopped Dancin*' (1979)

### The Alan Parsons Project
* *[[I Robot (albumi)|I Robot]]* (1977)
* *[[Pyramid (The Alan Parsons Projectin albumi)|Pyramid]]* (1978)
* *[[Eve (The Alan Parsons Projectin albumi)|Eve]]* (1979)
* *[[The Turn of a Friendly Card]]* (1980)
* *[[Eye in the Sky (albumi)|Eye in the Sky]]* (1982)
* *[[Ammonia Avenue]]* (1984)
* *[[Vulture Culture]]* (1985)
* *[[Gaudi (albumi)|Gaudi]]* (1987)

## Lähteet
Ian Bairnson

**Ian Bairnson** (3. elokuuta 1953 – 7. huhtikuuta 2023) oli skotlantilainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten The Alan Parsons Projectin pitkäaikaisena kitaristina.

## Elämäkerta

Bairnson syntyi Shetlandinsaarilla vuonna 1953. Muiden suvun miesten tavoin hänenkin ristimänimensä oli John.

1970-luvun alussa hän perusti David Patonin, Billy Lyallin ja Stuart Toshin kanssa Pilot-nimisen yhtyeen. Yhtyeeseen liittyessään Bairnson alkoi käyttää nimeä Ian. Vuonna 1974 julkaistu single ”Magic” menestyi listoilla hyvin ja vuosina 1974–1977 yhtye julkaisi neljä studioalbumia.

Muiden Pilotin jäsenien tavoin Bairnson kuului progressiivista rockia esittäneen The Alan Parsons Projectin alkuperäiseen taustayhtyeeseen. Yhtyeen virallisten jäsenten Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin ohella Bairnson oli ainoa muusikko, joka esiintyi The Alan Parsons Projectin kaikilla albumeilla, ja hänen kitaransoittonsa oli tunnistettava osa yhtyeen soundia. Vuonna 1984 Bairnson ja joukko muita The Alan Parsons Projectin jäseniä julkaisi *[[Keats]]*-nimisen pop rock -albumin.

Enimmän osan uraansa Bairnson työskenteli sessiomuusikkona. Vuonna 1977 hän soitti kitaraa Paul McCartneyn kappaleella ”Mull of Kintyre”. Vuosina 1977–1982 Bairnson soitti Kate Bushin yhtyeessä ja vuosina 1993–1999 Alan Parsonsin sooloyhtyeessä. Parsonsin sooloalbumien kappalemateriaalista suurin osa oli Bairnsonin kirjoittamaa. Hän on säveltänyt musiikkia myös televisioon ja esiintyy lyhyesti vuonna 1990 julkaistussa elokuvassa *[[Petoksen naamio]]*. Vuonna 2014 Bairnson, Paton ja Tosh julkaisivat Pilot-nimellä comeback-levyn *A Pilot Project*.

Bairson kuoli 7. huhtikuuta 2023 sairastettuaan dementiaa.

## Lähteet
David Paton

**David Paton** (s. 29. lokakuuta 1949) on skotlantilainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Pilotin perustajajäsenenä ja The Alan Parsons Projectin pitkäaikaisena sessiobasistina.

Paton soitti nuoruudessaan Boots- ja Christian-nimisissä yhtyeissä. Suosiota hän saavutti ensimmäisen kerran Pilot-yhtyeen riveissä. Yhtye julkaisi 1974 hittisinglen ”Magic” ja vuosina 1974–1977 yhteensä neljä albumia.

Muiden Pilotin jäsenten kanssa Paton kuului vuonna 1975 perustetun The Alan Parsons Projectin alkuperäiseen taustayhtyeeseen ja soitti bassoa kaikilla APP:n albumeilla vuonna 1986 julkaistuun *[[Stereotomy]]yn* asti. Yhtyeen menestyksen myötä hänestä tuli suosittu sessiomuusikko, joka soitti mm. Camelin, Kate Bushin, The Pretendersin ja Chris DeBurghin albumeilla.

1980-luvulla Paton kuului lyhyen aikaa Keats-nimiseen yhtyeeseen. Vuosikymmenen lopulla hän soitti Elton Johnin yhtyeessä. 1990-luvulla Paton soitti Fishin ja Rick Wakemanin albumeilla ja aloitti näihin päivin jatkuneen soolouransa. Hän on ollut mukana myös uudelleen perustetussa Pilotissa. Popmusiikin ohella hän on soittanut perinteistä skotlantilaista musiikkia.

## Diskografia

### Sooloalbumit

* *Passions Cry* (1991)
* *Fragments* (1997)
* *The Search* (2003)
* *Fellow Man* (2007)
* *The Studio Diary Songs* (2009)
* *Under the Sun* (2012)
* *The Traveller* (2019)

### David Paton & Friends

* *Originals* (2007)

### Singlet

* ”The Animal in Me” (1968)
* ”Keep Your Lovelight Burning” (1968)

## Lähteet
Edward Davy

**Edward Davy** (16. kesäkuuta 1806 Devon – 26. tammikuuta 1885 Queensland) oli englantilainen fyysikko, kemisti ja keksijä. 

Davylla oli tärkeä rooli lennättimen kehityksessä. Hän kirjoitti teoksen *Experimental Guide to Chemistry* (1836) ja muutti Australiaan vuonna 1839. Australiassa hän harjoitti lääketiedettä, työskenteli toimittajana, maanviljelijänä ja tehtaanjohtajana. Ennen lähtöään Isosta-Britanniasta Davy myi patenttinsa lennättimeensä, mutta patentin ostajat eivät hyödyntäneet sitä kaupallisesti ja kesti vuosikymmeniä ennen hänen osuutensa tunnustamista.

## Lähteet
Andrew Powell

**Andrew Powell** on walesilaistaustainen säveltäjä, kapellimestari ja muusikko. Hän on työskennellyt paljon jazz-, pop- ja rock-yhtyeiden kanssa ja säveltänyt musiikkia myös elokuviin. Suosituimmat työnsä hän teki 1970- ja 1980-luvuilla.

## Elämäkerta

Powell syntyi Surreyssä Englannissa. Hänen vanhempansa olivat walesilaistaustaiset. Kouluvuosinaan Powell opiskeli pianoa, alttoviulua, lyömäsoittimia ja säveltämistä. Myöhemmin hän suoritti musiikin maisterintutkinnon King's Collegessa Cambridgessa.

Powellin ensimmäinen pesti ammattimuusikkona oli Proms-festivaaleilla, missä hän soitti Terry Rileyn ”Keyboard Studiesin”. Sittemmin hän työskenteli useille orkestereille, kuten BBC:n sinfoniaorkesterille. Lisäksi hän soitti jazzyhtye Come to the Edgessä. Vuonna 1972 yhtye levytti Stomu Yamashtan kanssa fuusioalbumin *Floating Music*.

Powell alkoi pian työskennellä popyhtyeille, joiden albumeille hän teki orkesterisovituksia ja toimi kapellimestarina. Ensimmäinen pesti oli Cockney Rebelin ensimmäinen albumi *[[The Human Menagerie]]*. Seuraavina vuosina Powell vastasi orkestraatiosta mm. Pilotin, Al Stewartin, Ambrosian, Cliff Richardin, Leo Sayerin, Donovanin, David Gilmourin ja Chris Rean albumeilla. Lisäksi hän tuotti Kate Bushin ensimmäisen albumin *[[The Kick Inside]]n*. Albumilta irrotettu single ”Wuthering Heights” nousi Britanniassa listaykköseksi.

Vuodesta 1975 alkaen Powell työskenteli paljon tuottaja Alan Parsonsin kanssa. Hän sovitti ja johti orkesteria yhteensä yhdeksällä The Alan Parsons Projectin albumilla vuosina 1975–1987. Toisinaan Powell myös sävelsi yhtyeelle, jonka albumit olivat 1970- ja 1980-luvuilla hyvin suosittuja ja toivat Powellille kiitosta modernin klassisen ja rockin onnistuneesta yhdistämisestä.

Vuonna 1983 Powell julkaisi albumin *[[Andrew Powell and The Philharmonia Orchestra Play the Best of The Alan Parsons Project]]*, jolla oli The Alan Parsons Projectin kappaleita orkesterimusiikiksi sovitettuna. Powell sävelsi ääniraidan vuonna 1985 julkaistuun *[[Ladyhawke (elokuva)|Ladyhawke]]*-elokuvaan. Ääniraidan tuotti Parsons. 1990-luvulla Powell työskenteli Parsonsin sooloyhtyeen kanssa ja oli mukana myös sen konserttikiertueilla.

Pop-uransa ohella Powell on pysynyt aktiivisena myös konserttimusiikin parissa. Hän on säveltänyt musiikkia sekä pienille kokoonpanoille että sinfoniaorkesterille ja toiminut kapellimestarina. 2010-luvulla Powell on kirjoittanut lapsille suunnattua oopperaa.

## Lähteet
Amar Akbar Anthony

**Amar Akbar Anthony** on vuonna 1977 ensi-iltansa saanut intialainen hindinkielinen toimintaelokuva, jonka ohjasi Manmohan Desai. Pääosia näyttelivät Amitabh Bachchan, Vinod Khanna, Rishi Kapoor, Parveen Babi, Shabana Azmi ja Neetu Singh.

Elokuva kertoo kolmesta lapsena erotetusta veljeksestä, jotka adoptoidaan kolmeen eri uskontoon kuuluvaan perheeseen – hindulaiseen, islamilaiseen ja kristilliseen.

## Näyttelijät

## Soundtrack

## Palkinnot

## Uudelleenfilmatisointi
*Amar Akbar Anthony* kuvattiin tamiliksi nimellä *[[Shankar Salim Simon]]* (1978), teluguksi nimellä *[[Ram Robert Rahim]]* (1980) ja malajalamiksi nimellä *[[John Jaffer Janardhanan]]* (1982). Epävirallinen pakistanilainen versio oli nimeltään *Akbar Amar Anthony* (1978).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
*
Alberta Cariño

**Alberta Cariño** oli meksikolainen ihmisoikeusaktivisti. Hän oli matkalla alkuperäiskansan autonomiseksi julistautuneeseen San Juan Copalan kylään, kun Institutionaaliseen vallankumouspuolueeseen sidoksissa olevat puolisotilaalliset Ubisort-joukot ampuivat hänet sekä suomalaisen ihmisoikeusaktivisti Jyri Jaakkolan. Hänen muistetaan olleen omistautunut erityisesti köyhien ja puutteenalaisten auttamiseen.

Alberta "Bety" Cariño oli yksi Centro de Apoyo Comunitario Trabajando Unidos (engl. 'Centre of Community Support Working Together') -järjestön (CACTUS) johtajista. CACTUS on misteekki-alkuperäiskansan maanviljelijä-organisaatio, joka on osa MAIZia (Agrarian Zapatista Indigenous Movement) sekä laajempaa Ei maissia, ei maata -koalitiota. Bety kuului itse misteekki-alkuperäiskansaan ja CACTUS-järjestön johtajana hän kamppaili ruoka- ja vesiomavaraisuden puolesta, sekä maan ja alkuperäiskansojen oikeuksista Meksikossa. 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* BETY CARIÑO, Tejedora de la esperanza
Nordring

**Nordring** oli kahdeksan pohjois- ja keskieurooppalaisen yleisradioyhtiön 1970- ja 1980-luvulla ylläpitämä yhteistyömuoto viihdemusiikin alueella. Siinä olivat mukana Belgian, Britannian, Alankomaiden, Irlannin, Saksan liittotasavallan, Tanskan, Norjan, Ruotsin ja Suomen radioyhtiöt. Vuonna 1981 mukaan tuli myös Kanada, myöhemmin Unkari.

Nordring-toiminnan puitteissa tuotettiin vuosittain noin 30 tuntia radion musiikkiohjelmia, joita lähetettiin jäsenmaissa joko suorina tai etukäteen tallennettuina. Toiminnan päätapahtuma oli *Nordring Radio Prize* -viihdemusiikkikilpailu, joka järjestettiin vuorovuosin eri osallistujamaissa. Kukin maa lähetti kilpailuun korkeintaan kuusi laulu- tai instrumenttisolistia, jotka esittivät ennalta käsikirjoitetun ja harjoitellun ohjelmansa isäntämaan suuren viihdeorkesterin säestyksellä. 1970-luvun osallistujia olivat muiden muassa belgialainen kitaristi ja huuliharpunsoittaja Toots Thielemans, ruotsalaisviulisti Svend Asmussen, tanskalainen nokkahuilutaiteilija Michala Petri ja tanskalaisbasisti Niels-Henning Ørsted Pedersen. Muita toimintamuotoja olivat *Nordring Rendez-vous*, sarja solistitapaamisia, *Nordring Merry-Go-Round*, eräänlaisia ”musiikkikaruselleja”, sekä jazzmuusikoiden *Nordring Jazz*, joka järjestettiin 1987 Helsingissä.

Nordring-yhteistyö alkoi 1968, ja Suomi tuli siihen mukaan 1973. Vuonna 1979 Maija Hapuoja voitti Nordring-kilpailun solistisarjan ja vuonna 1981 Eero Koivistoinen palkittiin parhaana sovittajana.

## Nordring 80 Helsingissä
Vuonna 1980 kilpailu järjestettiin Helsingissä Finlandia-talossa Yleisradion, Matkailun edistämiskeskuksen, Suomen ulkoministeriön ja Helsingin kaupungin isännöimänä. Viikon kestänyt *Nordring 80* oli siihen asti suurin Suomessa järjestetty viihdemusiikkitapahtuma. Tapahtumaa varten kootun 55-jäsenisen Yle Big Bandin vahvistuksina oli muun muassa Helsingin kaupunginorkesterin ja Kansallisoopperan orkesterin jäseniä. Viikon aikana Nordring-palkinnosta kilpailivat osallistujamaiden 50-minuuttiset, huumoripitoiset musiikkiohjelmat, jotka Yle lähetti Suomessa suorina lähetyksinä ja muut maat valintansa mukaan myöhemmin. Tuottajana tapahtumassa oli Ylen Erkki Lehtola, joka tuotti monien muidenkin vuosien Suomen edustusohjelmat, ja juontajana Eva Arrhenius. Kilpailun voitti Alankomaat ohjelmallaan ”The Wise Man”, ja parhaina solisteina palkittiin norjalainen Alex, saksalainen Olivia Molina ja irlantilainen kitaristi Louis Stewart. Suomen ohjelma kertoi iskelmien kaukokaipuusta, käsikirjoittajana ja juontajana Neil Hardwick ja solisteina Ami Aspelund, Irina Milan, Vesa-Matti Loiri ja Håkan Streng.

## Lähteet
Samuel Thomas von Sömmerring

**Samuel Thomas von Sömmerring** (28. tammikuuta 1755 Toruń, Puola – 2. maaliskuuta 1830 Frankfurt am Main, Saksa) oli saksalainen fyysikko, anatomi, antropologi, paleontologi ja keksijä. Hänen löydöksensä liittyen mm. aivoihin, hermostoon, alkioon ja keuhkoihin tekivät hänestä yhden maansa tärkeimmistä anatomisteista. Sömmerring syntyi Toruńissa, Puolassa, ja hän oli naimisissa Margarethe Elizabeth Gruneliuksen kanssa.

## Teoksia
* *Abbildungen des menschlichen Hörorgans* (Frankfurt, 1806),
* *Abbindungen des menschlichen Organs des Geschmacks und der Stimme* (Frankfurt, 1806),
* *Abbildungen der menschlichen Organe des Geruchs* (1809).
Bayard Taylor

**James Bayard Taylor** (11. tammikuuta 1825 Pennsylvania, Yhdysvallat – 19. joulukuuta 1878 Berliini, Saksa) oli yhdysvaltalainen matkakirjailija ja runoilija.

Taylor vaelsi 1844–1846 Englannissa, Saksassa ja Italiassa. Hän meni 1848 *[[New-York Tribune|The New York Tribunen]]* palvelukseen, teki 1849 matkan halki Kalifornian kultamaiden ja palasi kotiin Meksikon kautta. Hän matkusti 1851 ylävirtaan Niiliä ja kierteli Länsi-Aasiassa, 1852–1853 Intiassa, Kiinassa ja Perryn tutkimusretkueen mukana Japanissa. Vuonna 1856 hän kävi Ruotsissa ja julkaisi matkasta kirjan *Northern travel: summer and winter pictures of Sweden, Denmark and Lapland* (1858, ilm. ruotsiksi), 1858 Kreikassa ja 1874 Egyptissä sekä Islannissa maan tuhatvuotisjuhlilla. Hän oli 1863–1864 Yhdysvaltojen asiainhoitajana Pietarissa, ja 1878 hänet nimitettiin erikoislähettilääksi ja täysivaltaiseksi ministeriksi Berliiniin.

Taylorin matkakertomukset olivat suosittuja. Ensin ne julkaistiin hänen lehdille lähettäminään kirjeinä, sen jälkeen kirjamuodossa. Taylor julkaisi myös runokokoelmia. Runot ovat sointuvia ja värikkäitä, ja niissä on usein filosofista ylevyyttä, joka muistuttaa Shelleyn tuotantoa.

Taylorin suuri ansio on hänen käännöksensä Goethen *[[Faust]]ista* (1870–1871). Lisäksi hän kirjoitti muutamia novelleja sekä pari kriittistä teosta (*Studies in German Literature*, 1879). Kootut teokset *Complete Works* ilmestyi 1870–1878. Elämäkerta ja kirjeet ilmestyivät nimellä *Life and Letters* 1884.

## Teokset (valikoima)
* *Xinema and other poems*, 1844
* *El Dorado*, 1850
* *Hannah Thurston*, 1863
* *The story of Kennett*, 1866
* *The picture of St, John* 1866 runoelma
* *Lars, a pastoral of Norway* 1873 runoelma
* *The prophet* 1874 näytelmä
* *Prince Deucalion* 1878 näytelmä
* *Poetical works*, 1888 
* *Dramatic works*, 1888
;Suomennettu 
* Tornionlaaksossa talvella 1857, teoksessa: *[[Aikain muistot|Aikain muistot: Lapin kuvauksia neljältä vuosisadalta]]*, toim. Heikki Annanpalo. Edita 2000 

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* 
* Northern Travel  Digitoituja versioita 
* Nordisk Resa Digitoituja versioita
Øystein Erlendsson

**Øystein Erlendsson**, (), (k. 26. tammikuuta 1188) oli Nidarosin arkkipiispa vuosina 1157–1188. Erlendsson on yksi Norjan historian tärkeimmistä kirkon johtajista, joka vaikutti lähinnä kuningas Maunu Erlinginpojan ja hänen isänsä jaarli Erling Skakken valtakaudella.

## Tausta
Øystein Erlendsson kuului arvostettuun tröndelagenilaiseen sukuun, joka oli sukua Norjan kuningassuvulle. Hän oli kuningas Inge Koukkuselän kappalainen, ja hänet nimitettiin Nidarosin arkkipiispaksi vuonna 1157, tosin paavi Aleksanteri III vihki hänet piispaksi vasta vuonna 1161.

## Arkkipiispa ja poliitikko
Øystein Erlendsson aloitti suurella tarmolla työn paavi Gregorius VII:n uudistusten ja Norjan universaalikirkon ihanteiden toteuttamiseksi. Poliittiset olosuhteet olivat suotuisat, sillä Erling Skakke tarvitsi papiston tukea poikansa Maunun kuninkuuden varmistamiseksi. Huolimatta siitä, että Tröndelagin väki oli tyytymätön Skakken hallintoon, suostui Erlendsson kruunamaan ja voitelemaan kuningas Maunun joko vuonna 1163 tai 1164. Maunun kruunauksella Øystein Erlendsson varmisti arkkipiispanistuimen taloudelliset edut sekä sen, että Norjassa hyväksyttiin uusi perimyslaki, jonka perusteella tunnustettiin kuninkaan vanhimman avioliitossa syntyneen pojan oikeus kruunuun, mikäli hän oli kuninkaaksi sopiva. Kymmenen vuotta myöhemmin Maunu myönsi lisäksi etuoikeuskirjelmän Norjan kirkolle, jossa hän salaa otti itselleen ja jälkeläisilleen "Norjan ikuisen kuninkaan" Pyhän Olavin maan. Kirjeen mukaan kanonisen lain tuli vallita koko Norjassa.

Maunun ja Sverre Sigurdinpojan välisessä valtataistelussa Øystein Erlendsson tuki voimakkaasti kuningas Maunua ja joutui lähtemään maanpakoon Ilevollenen tappion jälkeen. Erlendsson vetäytyi Englantiin vuonna 1180 ja asetti sieltä käsin kuninkaaksi nousseen Sverren pannaan. Vasta vuonna 1183 hän palasi Norjaan ja teki sovun Sverren kanssa.

## Rakentaja
Øystein Erlendsson uudisti merkittävästi Nidarosin tuomiokirkkoa. Hän vihki jo vuonna 1161 kirkon uuden sivukappelin. Myöhempien laajennusten vuoksi Erlendsson muutti Elgeseteriin. Palattuaan Englannista vuonna 1183 hän jatkoi tuomiokirkon rakennustöiden johtamista, saatuaan ulkomailla vaikutteita uudesta tyylistä, gotiikasta. Erlendsson näyttääkin tuoneen gotiikan Norjaan. Hän tuki myös muiden kirkkojen rakentamista arkkihiippakunnassa. Erlendsson perusti lisäksi augustiinolaiset luostarit Elgeseteriin ja Kastelleen.

Øystein Erlendsson vieraili seurakunnissa ja kannusti Pyhän Olavin palvontaa ja kirjoitti sen tueksi ihmeistä kertovan lisäyksen Pyhän Olavin legendaan.

Øystein Erlendsson kuoli vuonna 1188, ja hänet haudattiin Nidarosin tuomiokirkkoon. Norjassa pidetyssä synodissa hänet julistettiin pyhimykseksi, mutta useista yrityksistä huolimatta Erlendssonin virallinen kanonisointi ei ole onnistunut. Vuonna 2001 Vatikaani antoi kuitenkin luvan viettää Øystein Erlendssonin muistopäivää 26. tammikuuta.

## Lähteet
Sirius (kappale)

**Sirius** on brittiläisen rockyhtye The Alan Parsons Projectin kappale vuodelta 1982. Se on albumin *[[Eye in the Sky (albumi)|Eye in the Sky]]* ensimmäinen kappale ja levyn nimikappaleen intro. Kappale on mukana myös ”Eye in the Sky” -singlellä. Kaksiminuuttinen instrumentaali on tullut suosituksi urheilutapahtumien musiikkina. Se on koripallojoukkue Chicago Bullsin sisääntulomusiikki.

Kappale on merkitty Alan Parsonsin ja Eric Woolfsonin yhdessä kirjoittamaksi. Todellisuudessa Parsons sävelsi sen kuitenkin yksin.

## Kuvaus kappaleesta
”Sirius” tunnetaan ennen kaikkea kaikuefektoidusta riffistään, jonka Parsons soitti klavinettia jäljittelevällä samplerilla. Myöhemmin kappaleessa kuullaan myös kitarasoolo. Kappaleella ei ole varsinaista loppua vaan se sulautuu seuraavaan raitaan ”Eye in the Skyhin”.

## Säveltäminen
The Alan Parsons Projectin albumit alkoivat usein instrumentaalikappaleella. ”Sirius” oli viimeisiä *Eye in the Sky* -albumille kirjoitettuja kappaleita. Parsons oli jo päättänyt, että nimikappale aloittaisi albumin, mutta hän halusi sen alkuun intron. Kappale syntyi lopulta päämäärättömän soittelun tuloksena, kun Parsons kokeili kotonaan uutta Fairlight-syntetisaattoriaan. Alkuperäinen äänitys oli eri sävellajissa kuin ”Eye in the Sky”, joten lopullista versiota varten riffi piti transponoida.

## Urheilu
Chicago Bullsin kuuluttaja Tommy Davis kuuli kappaleen vuonna 1984 odottaessaan elokuvateatterissa näytöksen alkamista. Hän piti kappaletta sopivan kohottavana ja osti seuraavana päivänä albumin. Aluksi Davis harjoitteli kotonaan pelaajien esittelemistä ”Siriuksen” soidessa taustalla. Pian hän alkoi soittaa kappaletta myös otteluissa, missä se teki yleisöön vaikutuksen.

Ennen ”Siriuksen” yleistymistä urheilujoukkueilla ei yleensä ollut vakituista tunnusmusiikkia, vaan yleisöä viihdyttivät paikalliset laulajat ja soittajat. Sittemmin kuitenkin yleistyi mahtipontinen musiikki, jonka tarkoitus oli nostaa yleisön jännitystä ja pelotella vastajoukkuetta. Pian ”Siriusta” alkoivat käyttää myös muut koripallojoukkueet.

Parsons kuuli kappaleensa menestyksestä vasta vuosia myöhemmin, kun siitä oli urheiluharrastajien parissa tullut jo klisee. Chicago Bulls ei virallisesti lisensoinut kappaletta vaan maksoi yleisemmän könttäsumman tekijänoikeuksia valvoville järjestöille, ja The Alan Parsons Projectin jäsenet saivat kappaleen käytöstä vain pienen korvauksen. Vuonna 2020 ilmestynyt dokumenttisarja *[[The Last Dance (televisiosarja)|The Last Dance]]* käytti kappaletta paljon, ja tällä kertaa Parsons sai huomattavasti aiempaa suuremman korvauksen.

## Muuta
Rap-duo JVG:n debyyttialbumi *[[Mustaa kultaa]]* alkaa ”Siriuksesta” otetulla samplella.

## Lähteet
John Martin (taidemaalari)

**John Martin** (19. heinäkuuta 1789 – 17. helmikuuta 1854) oli englantilainen taidemaalari, kaivertaja ja kuvittaja. Hänet tunnetaan suurista ja dramaattisista uskonnollisista maalauksistaan. Martinin maalauksilla ja niiden pohjalta tehdyillä kaiverruksilla oli laaja menestys suuren yleisön keskuudessa.

John Martin oli nuorena heraldikon oppipoikana Newcastlessa ja sen jälkeen posliinimaalarin apulaisena. Lontooseen muutettuaan Martin alkoi osallistua Royal Academy of Artsin ja British Institutionin näyttelyihin vuodesta 1811 alkaen, ja voitti niistä palkintoja vuosina 1817 ja 1821. Martin tunnetaan parhaiten uskonnollisten aiheiden sekä suurten, mielikuvituksellisten ja mahtipontisten näkyjen maalarina. Hänen teoksissaan on  yleensä laajat maisemat ja runsaasti ihmisiä. Hänen tärkeimpiä maalauksiaan ovat muun muassa *Belsazarin juhla*, *Viimeinen tuomio*, *Taivaan tasangot* ja *Hänen vihansa suuri päivä*. Martin halvaantui vuonna 1853 ja kuoli seuraavana vuonna Douglasissa, Mansaarella.

Thomas Lawrence kutsui Martinia hieman ironisesti "aikansa suosituimmaksi taidemaalariksi".

## Maalauksia

John Martin - Belshazzar's Feast - Google Art Project.jpg|*Belsazarin juhla*, 1820
Martin, John - The Seventh Plague - 1823.jpg|*Seitsemäs vitsaus*, 1823
John Martin Le Pandemonium Louvre.JPG|*Pandemonium*, 1841
John Martin - The Plains of Heaven - Google Art Project.jpg|*Taivaan tasangot*, noin 1851
John Martin - The Great Day of His Wrath - Google Art Project.jpg|*Hänen vihansa suuri päivä*, 1851
John Martin - The Last Judgement - Google Art Project.jpg|*Viimeinen tuomio*, 1853


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* John Martin