Hikipaja

**Hikipaja** () on työympäristö, jota länsimaissa pidetään työoloiltaan tai työehdoiltaan huonona. Hikipajoille on ominaista, että työ on vaarallista tai työntekijät eivät voi vaikuttaa työoloihinsa, niissä työskennellään ilman suojausta vaarallisilla laitteilla ja materiaaleilla äärimmäisissä lämpötiloissa työnantajan väärinkäytösten kohteena, ja työläiset tekevät pitkiä päiviä pienellä palkalla ilman ylityökorvausta tai alle minimipalkan. Hikipajoissa lapsityö on yleistä.

Monien taloustieteilijöiden mukaan hikipajojen kieltäminen tai rajoittaminen ajaa työläiset vieläkin huonompiin työoloihin ja matalampiin palkkoihin, vie lapsityövoiman katuammatteihin kuten prostituutioon ja estää kehitysmaita vaurastumasta niin, että tulevaisuudessa olisi tarjolla parempia työpaikkoja.

## Hikipajojen puolesta
Vaikka hikipajat liitetään kehitysmaihin, niitä voi olla missä maassa hyvänsä. Hikipajoja on tavattu kaikista maista, myös Yhdysvalloista ja useista Euroopan valtioista. Hikipajat liitetään usein alkeelliseen teknologiaan, ja ne voivat tuottaa kaikenlaisia tuotteita, esimerkiksi leluja, kenkiä, vaatteita, huonekaluja ja elektroniikkaa. Ekonomistit Paul Krugman ja Johan Norberg ovat puolustelleet hikipajoja, sillä ne antavat toimeentulon ihmisille, joilla ei muuten olisi mitään toimeentuloa.

Vaikka hikipajojen työolot ja palkat näyttävät länsimaisesta näkökulmasta huonoilta, ne ovat parannus siihen, mitä maissa oli tarjolla ilman niitä. Muutenhan työntekijät eivät hakeutuisi noihin töihin ja jopa maksaisi lahjuksia saadakseen näitä haluttuja työpaikkoja. Hikipajojen vaihtoehtoja työntekijöille olisivat omavaraisviljely ja muut äärimmäisen raskaat työt, prostituutio, roskanpoiminta tai nälkiintyminen työttömänä. 

Köyhissä maissa työn tuottavuus on matalaa ja lisäarvoa on vaikea synnyttää. Ilman läntistä osaamista, teknologiaa ja konekantaa työntekijöiden on vaikeaa tuottaa sellaista, mistä asiakkaat olisivat valmiit maksamaan enemmän. Ennenkuin tuottavuutta on saatu parannettua ja lisäarvoa synnytettyä, palkkatasoa ei voida nostaaa ja työoloja parantaa. 

Jos hikipajojen työllistämismahdollisuuksia rajoitetaan, tuloksena voi olla nälkiintyminen. Kun Yhdysvalloissa esiteltiin Child Labour Deterrence Act, arviolta 50 000 lasta erotettiin Bangladeshissa töistään vaatetusteollisuudessa, ja moni heistä joutui turvautumaan töihin kuten kivenmurskaus, katuammatit ja prostituutio. Unicefin tutkimus *Maailman lasten tila* vuonna 1997 totesi vaihtoehtoiset työt vaateteollisuutta vaarallisemmiksi ja riistävämmiksi.

Vastustajat sanovat, että työläiset usein eivät ansaitse tarpeeksi ostaakseen valmistamiaan tuotteita. Tällöin he vertaavat kehitysmaan palkkoja teollisuusmaan hinta- ja varallisuustasoon.

Tietokirjailija Johan Norberg on todennut:

Penn & Teller haastattelivat Walmarttia käsittelevässä jaksossaan taloustieteen professori Benjamin Powellia, jonka mukaan hikipajatyyppiset työt kehitysmaissa ovat usein huomattava parannus vaihtoehtoisiin töihin nähden (mm. maatalous) ja muistuttaa, että Yhdysvallatkin oli aikanaan samassa hikipajojen kehitysvaiheessa.

Artikkelissaan Niken hikipajasta Vietnamissa Johan Norberg kirjoitti: "Kun puhun tehtaalla nuorelle vietnamilaiselle naiselle, Tsi-Chille, palkka ei ole se, josta hän on kaikkein onnellisin. Toki hän tienaa viisi kertaa enemmän kuin ennen, enemmän kuin aviomiehensä, ja hän voi nyt kustantaa laajennuksen taloonsa. Mutta kaikkein arvokkain asia on, hän sanoo, että hänen ei tarvitse enää työskennellä ulkona maatilalla...Maataloustyö tarkoittaa 10–14 tunnin työpäiviä polttavassa auringossa tai rankkasateessa...Kaikkein sinnikkäimmät väitteet, joita Nike kuulee työntekijöiltään, on vaatimus laajentaa tehtaita, niin että työntekijöiden sukulaisetkin saisivat sieltä töitä."

*[[Christian Science Monitor]]* -lehti kirjoitti vuonna 2005: "Esimerkiksi Hondurasissa, jossa oli tunnettu Kathy Lee Gifford -hikipajaskandaali, keskivertovaatetustyöntekijä ansaitsee 13,10 dollaria päivässä, kun 44 prosenttia maan väestöstä elää alle kahdella dollarilla päivässä...Kambodžassa, Haitissa, Nicaraguassa ja Hondurasissa hikipajayritysten palkat ovat keskimäärin yli kaksinkertaisia maiden keskituloihin nähden."

1990-luvulla on dokumentoitu kolme tapausta, joissa hikipajoja vastustavat aktivistit ovat tahattomasti lisänneet lapsiprostituutiota köyhissä maissa:
* Bangladeshissa suljettiin monia saksalaisyrityksen hikipajoja, minkä seurauksena tuhannet bangladeshilaiset lapset menettivät työnsä ja ajautuivat prostituoiduiksi, rikollisuuteen tai nälkäkuolemiin.
* Pakistanissa Niken, Reebokin ja muiden yritysten hikipajoja suljettiin, ja nämä pakistanilaislapset ajautuivat prostituutioon.
* Nepalissa mattotehdas sulki monia hikipajoja, jolloin tuhannet nepalilaistytöt ajautuivat prostituutioon.

AP raportoi 2008 Kiinan kansalaisten valittavan, että Yhdysvaltojen talouskriisi sai heidät menettämään työnsä hikipajoissa. Eräs heistä, Wang Wenming, totesi: "Tämä Amerikan finanssikriisi tappaa meidät. Se vie jo ruoan suustamme."

## Hikipajojen kritiikkiä
Naomi Klein toi vuonna 2000 esiin hikipajat globalisaatiokriittisessä teoksessaan *[[No Logo]]*. Kirja sättii brändipainotteista kulutuskulttuuria kuvaamalla suuryritysten toimintaa. Nämä yritykset ovat myös yleensä syyllistyneet työntekijöiden riistoon hikipajoissaan maailman köyhimmissä maissa tavoitteenaan aina suuremmat tuotot, Klein kirjoittaa. Hän arvosteli Nike-yhtiötä kirjassaan niin paljon, että siitä tuli yksi ensimmäisistä julkaisuista, joka sai vastauksen suoraan itse yhtiöltä..

Ammattiyhdistysliikkeen ja kansalaisjärjestöjen PlayFair2008 -kampanjaverkoston mukaan tilanteen parantumisesta huolimatta hikipajojen työntekijöillä ei edelleenkään ole vapaata järjestäytymis- ja neuvotteluoikeutta, heidän palkkansa ei riitä elämiseen, pätkätyöt ovat yleistyneet ja tehtaat saatetaan sulkea yllättäen.

## Hikipajojen historia
Vaikka monet työpaikat ovat olleet ahtaita, vaarallisia, matalapalkkaisia ja ilman työsuhdeturvaa, kaikki työpaikat eivät kuitenkaan alun perin olleet hikipajoja. Hikipajat saivat alkunsa 1830–1850-luvuilla verkatehtaissa, joissa aliurakoitsijaa kutsuttiin "hiostajaksi". Hiostusjärjestelmäksi kutsuttiin aliurakointia, jossa palkkaus määräytyi tuotetun tavaramäärän mukaan. Termiä käyttivät järjestelmän kriitikot, kuten Charles Kingsley. Aliurakoitsija saattoi palkata toisen aliurakoitsijan pienemmällä palkalla, jolloin itse työn tekijälle maksettava palkka jäi lopulta mitättömän pieneksi. Niinpä lopullisen työn tekijäksi jäivät hätää kärsivät naiset ja lapset "nälkäpalkalla". Työturvallisuus oli olematonta. Vammautuneet tai sairaat työntekijät korvattiin pian toisilla.

1800-luvun lopulla hikipajat houkuttelivat maaseudun köyhälistöä ja siirtolaisia kaupunkeihin. Näin kasvoivat Lontoon East London ja New Yorkin Lower East Side verkatehdasalueet. Hikipajat herättivät vastustusta, ja ammattiyhdistysväki kutsui niitä ahtaiksi, huonosti ilmastoiduiksi, palovaarallisiksi ja tauteja levittäviä rottia viliseviksi loukoiksi. Vuonna 1910 perustettiin International Ladies' Garment Workers' Union työolosuhteiden parantamiseksi.

Verkatehtaiden hikipajoista saivat alkunsa niin ammattiyhdistysliike kuin työturvallisuuslaki ja työlainsäädäntö. Hikipaja alkoi sanomalehdistössä tarkoittaa työpaikkaa, jonka olosuhteet olivat ala-arvoiset. Etenkin Jacob Riisin valokuvat teoksessa *How the Other Half Lives* ja Upton Sinclairin kirja *The Jungle* (suom. 'Viidakko') nostivat hikipajojen olosuhteet suuren yleisön ja poliitikkojen tietoisuuteen.

Lopullisen kolauksen hikipajojen huonoon maineen yleisön silmissä aiheutti verkatehtaiden tulipalo New Yorkissa 1911. Vaikka talouskasvusta seurannut työntekijän parempi tuottavuus ja neuvotteluasema, tai toisaalta vähimmäispalkka, työlainsäädäntö, paloturvallisuus ja oikeuslaitos hävittivät hikipajat länsimaista, ne eivät kuitenkaan kokonaan kadonneet. Nykyään hikipajat yhdistetään kolmannen maailman tehdastyöhön.

Yhdysvaltain hallitus (Government Accountability Office) totesi raportissaan vuodelta 1994, että maassa on tuhansia hikipajoja. Hikipaja tarkoitti raportissa "työnantajaa, joka rikkoo useampaa kuin yhtä työlakia koskien minimipalkkaa, työaikaa, lapsityötä, työturvallisuutta, työterveyttä, tukia tai yrityksen rekisteröintiä. Useimmat teollisuusyritykset kehitysmaissa ovat tämän määritelmän mukaisesti kuin hikipajoja.

Hikipajoihin liittyy usein myös ihmiskauppa, kun työläisiä huijataan väärin lupauksin tai velkasitein. Laittomia siirtolaisia, kouluttamattomia köyhiä ja lapsityövoimaa on helppo painostaa ja uhkailla viranomaisilla. Koska ympäristö- ja työsuojelulainsäädäntö on puutteellista, työtapaturmat ovat yleisempiä kuin lännessä. Joskus jopa vankilat naamioidaan hikipajoiksi.

Hikipajojen ongelmia on vaikea korjata. Kehitysmaat kuten Intia, Kiina, Vietnam, Bangladesh ja Honduras houkuttelevat tuotantoa lännestä hikipajoihinsa. Prosessi, jossa tuotanto siirtyy länsimaista kehitysmaihin on nimeltään maapalloistuminen, mutta sitä kutsutaan myös neoliberalismiksi, johon kuuluu vapaa markkinatalous. Toisaalta kehitysmaissa lännestä tulleet "hikipajat" ovat parannus verrattuna keskimääräisiin aiempiin työpaikkoihin sekä työoloiltaan että palkkatasoltaan

## Sosiaalinen vaikutus

## Elintasokuilu kasvaa
Tulokuilu maailman rikkaimpien ja köyhempien maiden välillä kasvaa. Suhde rikkaimman ja köyhimmän viidenneksen välillä oli 74:1 vuonna 1997, 60:1 vuonna 1990 ja 30:1 vuonna 1960. 1820 se oli 3:1, 1870 7:1 ja 1930 11:1  Kuten oheinen kuvaaja osoittaa, se johtuu köyhyyden lisääntymisestä hikipajattomissa kehitysmaissa, kun taas hikipajamaissa köyhien määrä on vähentynyt huomattavasti.

## Katso myös
* Liukuhihna
* Lapsityö
* Harmaa talous
* Orjuus
* Ihmiskauppa

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*