open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Aramean kieli

**Aramea** ( *arāmāyā*  *arāmît*) on Lähi-idässä käytetty, länsiseemiläisestä kantakielestä kehittynyt seemiläinen kieli.

Nykyään aramean kielen eri muodoilla on noin 500&nbsp;000 puhujaa, enimmäkseen Syyriassa ja Irakissa sekä paljon siirtolaisina Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Sitä puhuvat etenkin assyrialaiskristityt. Aramean sukulaiskieliä ovat muun muassa arabia ja heprea.

## Historia
Aramealaiset asettuivat nykyisen Syyrian, Irakin ja Itä-Turkin alueelle noin 1100-luvulla eaa. 900-luvulta eaa. alkaen Syyrian alueella omaksuttiin foinikialaiseen kirjaimistoon perustuva kirjoitusjärjestelmä ja ensimmäinen yhtenäinen aramean kirjakieli, jota käytettiin aramealaisissa kaupunkivaltioissa. Assyrian valtakunnan alistettua aramealaiset valtansa alle arameasta tuli Assyrian valtakunnan käyttämä virallinen kieli 740-luvulla eaa. Persian valtakunnan hallitsija Dareios I julisti aramean valtakunnan läntisen osan viralliseksi kieleksi noin 500 eaa.

Eräät osat Vanhaa testamenttia on kirjoitettu alun perin arameaksi, samoin suurin osa juutalaista Talmudia. Ajanlaskun alun tienoilla aramea oli juutalaisten yleisimmin puhuma kieli. Aramean kieltä käytettiin myös roomalaisessa Juudeassa, ja yleisesti uskotaan sen olleen Jeesuksen äidinkieli.  

600-luvulta alkaen arabia syrjäytti aramean Lähi-idän valtakielenä.

Orientalistit Alphonse Mingana ja Christoph Luxenberg katsovat, että myös Koraani on ainakin osittain kirjoitettu arameaksi, syyro-arameaksi, tai niiden ja arabian sekakielellä. Kirjoituksen tarkkeet on kuitenkin myöhemmin lisätty olettaen, että kieli olisi ollut puhdasta arabiaa. Tämä olisi johtanut lukuisiin Koraanin tekstiä koskeviin väärinkäsityksiin, esimerkiksi viinirypäleiden tulkitsemiseen Paratiisin neidoiksi. 

## Aramean eri muodot
Aramea on asiallisesti joukko eri aikoina ja eri paikoissa puhuttuja sukulaiskieliä, jotka eivät ole läheskään keskenään ymmärrettäviä. Aramean kirjakielestä on useita eri kausina ja eri alueilla syntyneitä versioita.

Eräitä aramean muotoja ovat:

* muinainen aramea, aramean vanhin kirjallinen muoto, jota käytettiin Syyrian kaupunkivaltioissa sekä Assyrian ja Babylonian valtakunnissa
* valtakunnan aramea, joka kehittyi Persian valtakunnassa
* syyrian kieli, jota on käytetty manikealaisten ja itäisten kristittyjen parissa
* mandealainen aramea, joka on mandealaisten uskonnollinen kieli
* nykyaramea

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Yle.fi:n Ykkösaamun viikon kieli: Aramea
Rastaskerttunen

**Rastaskerttunen** (*Acrocephalus arundinaceus*) on lähes laulurastaan kokoinen ruovikoissa viihtyvä lintu. Se kuuluu ruokokerttusten sukuun.

## Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 19–20&nbsp;cm, paino 25–30&nbsp;g ja siipien kärkiväli 25–29&nbsp;cm.

Rastaskerttunen on isompi ja tukevampi kuin samannäköinen rytikerttunen. Se on päältä ruskea, vatsapuolelta valkeankirjava. Silmäkulmajuova on voimakas, rinnassa on harmahtava sävy. Rastaskerttusella on karhea, voimakas laulu (”krek krek divi divi krääk krääk kerrek kerrek kshää kshää kreek kreek…”), joka muistuttaa rytikerttusen laulua mutta on hitaampaa, selvempää ja paljon karkeampaa. Sukupuolet ovat samannäköisiä.

Vanhin suomalainen rengastettu rastaskerttunen on ollut 4 vuotta 13 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen, vähintään 10 vuotta vanha lintu.

## Esiintyminen
Rastaskerttunen esiintyy Länsi-Euroopasta ja Pohjois-Afrikasta keskisen Aasian halki Japaniin saakka. Talvehtii trooppisessa Afrikassa, itäiset populaatiot Kaakkois-Aasiassa. Suomessa yleistyvä laji pääosin Etelä-Suomen laajoissa ruovikoissa. Suomessa pesinee 50–100 paria ja se on uhanalaisuudeltaan vaarantunut (VU). Mahdollisesti suurin osa laulavista koiraistamme jää parittomiksi. Keväällä ensimmäiset laulajat havaitaan toukokuun alkupuoliskolla, mutta lisää rastaskerttusia saapuu vielä myöhään kesäkuussa. Syksyllä ne katoavat elo-syyskuussa, joskus harvoin tavataan myöhemmin syksyllä.

## Elinympäristö
Laajat, järeät ruovikot sekä merenlahdissa että järvissä ja lammissa. Muuttoaikoina tavataan myös ulkomeren saarilla.

## Lisääntyminen

Pesä ruovikossa. Se on maljamainen, ruohoista punottu kuppi, joka on sidottu pystyjen ruokojen varsiin 0,5–1&nbsp;m vedenpinnan yläpuolelle. Muninta on kesäkuussa, munia on 3–6 kappaletta. Vain naaras hautoo noin 2 viikkoa. Poikaset lähtevät kiipeilemään pesästä 12–14 päivän ikäisinä. Etelämpänä pesii kahdesti kesässä.

## Ravinto
Syö hyönteisiä, hämähäkkejä ja muita ruo’oissa eläviä selkärangattomia. Syksyllä ja talvella myös marjoja ja hedelmiä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Eriksson, Kalervo 1969: On the occurrence of the Great Reed Warbler (Acrocephalus arundinaceus) in Finland. – Ornis Fennica 46:80-84.
* Koskimies, Pertti 1981: Rastaskerttusen esiintyminen Suomessa. – Ornis Fennica 58:151-157.
*
Luhtakerttunen

**Luhtakerttunen** (*Acrocephalus palustris*) on keskikokoinen kerttusten heimoon kuuluva varpuslintu. Se elää lauhkeassa osassa Eurooppaa ja läntisessä Aasiassa. Luhtakerttunen on muuttolintu.

## Tuntomerkit
Linnun pituus nokan kärjestä pyrstön kärkeen on 13–15&nbsp;cm. Luhtakerttunen on hieman suurempi kuin hyvin samannäköinen rytikerttunen. Yläpuolen väri on ruskea, kevätpuvussa aavistuksen vihertävä. Alapuoli on kellahtavan valkea. Nokka on pitkä ja terävä, vähän lyhyempi kuin rytikerttusen. Nuoret luhta- ja rytikerttuset ovat niin samannäköisiä, että varma määritys onnistuu usein vasta silloin, kun lintu on kädessä. Siipisulkien pituuksien ja kovertumien erot ovat tärkeitä tuntomerkkejä, samoin kynsien väri ja takavarpaan kynnen pituus. Paino on keskimäärin 11–12&nbsp;g.

Laulu on luhtakerttusen paras tuntomerkki. Se on Suomen linnuston parhaimpia laulutaitureita. Laulu on erittäin kiihkeää, nopearytmistä ja pulppuilevaa. Siinä on runsaasti matkintoja eri lintulajeilta, joista suuri osa on kotoisin sen talvehtimisalueilta eteläisestä Afrikasta. Ääni on terävä naksahdus ”tsäk”, erilainen kuin rytikerttusen ”tret”.

Vanhin suomalainen rengastettu luhtakerttunen on ollut 6 vuotta 10 kuukautta 19 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 9 vuotta 1 kuukautta vanha lintu.

## Levinneisyys
Luhtakerttusen levinneisyysalue koostuu Keski- ja Itä-Euroopasta sekä osasta läntistä Keski-Aasiaa. Suomen ensimmäinen havainto on Helsingistä vuodelta 1944. Laji on lisääntynyt vahvasti, ja varsinkin 1970- ja 1980-luvuilla se laajensi asuinaluettaan nopeasti. Suomessa pesii 3&nbsp;300&nbsp;–&nbsp;26&nbsp;000 paria. Luhtakerttunen muuttaa elokuussa eteläiseen Afrikkaan ja palaa sieltä toukokuun lopulta alkaen.

Lajin esiintymisalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä, Euroopassa elää 6,4–14 miljoonaa yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen.

## Elinympäristö
Lajin elinympäristöjä ovat kaikenlaiset kosteikot: jokien, järvien ja merenlahtien pensaikkoiset ja ruoikkoiset rannat, valtaojien reheväkasvuiset penkat ja rantaluhtien nokkos- ja vattupuskat. Muuttoaikoina luhtakerttusta voidaan tavata myös karuilla meren saarilla.

## Lisääntyminen

Koiras valtaa reviirin heti saavuttuaan muuttomatkalta ja laulaa aktiivisesti etenkin hämärissä ja yöllä. Löydettyään naaraan laulu loppuu lähes tyystin. Naaraat saapuvat muutamia päiviä myöhemmin ja valittuaan koiraan ne ryhtyvät heti pesänrakennuspuuhiin. Pesä rakennetaan ruohonkorsien, usein mesiangervon, varaan noin puolen metrin korkeuteen. Munia on 4 tai 5. Naaras hautoo 12–14&nbsp;vrk, ja poikaset kuoriutuvat lähes samanaikaisesti. Ne viipyvät pesässä vain 10–12&nbsp;vrk, eivätkä osaa vielä kunnolla lentää jättäessään pesän. Emot huolehtivat niistä vielä 1–2 viikkoa.

## Ravinto
Luhtakerttusen ravintoa ovat pienet hyönteiset, kuten perhostoukat, surviaissääsket, kärpäset ja kovakuoriaiset. Se syö myös hämähäkkejä ja marjoja.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*
Viitakerttunen

**Viitakerttunen** (*Acrocephalus dumetorum*) on pieni varpuslintu. Lajin kuvaili ja nimesi Edward Blyth vuonna 1849.

## Koko ja ulkonäkö
Viitakerttunen on keskikokoinen kerttu. Sen pituus on 12,5–14 senttimetriä, siipien kärkiväli 17-19 cm ja paino 9-15 g, keskimäärin 11,5-12 g. Aikuisella yksilöllä on tasaisen ruskeanvihreä selkäpuoli ja vaalea vatsa ja lyhyt silmäkulmajuova. Lajin voi helposti sekoittaa rytikerttuseen ja luhtakerttuseen. Viitakerttunen erotetaan helpoiten äänestä, mutta pukutuntomerkkeinä toimivat muun muassa vihertävä sävy ja lyhyt käsisiiven ulottuma.

Laulu on taitavaa. Luhtakerttusen lauluun verrattuna viitakerttusella on hyvin rauhallinen tahti; vihellyksiä ja lurituksia toistellaan hitaaseen tahtiin, esimerkiksi "dyy, dyy, dyy.. tsilylitt tsilylitt tvii tvii tvii..". Laulu sisältää paljon matkintoja.

Vanhin suomalainen rengastettu viitakerttunen on ollut 6 vuotta 11 kuukautta 27 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin viitakerttunen.

## Levinneisyys
Viitakerttunen on levinnyt lauhkeaan osaan Aasiaa ja Itä-Eurooppaan. Laji talvehtii Intiassa ja Sri Lankassa. Euroopassa se on kaakkoinen laji, Suomessa se on levinnyt maan eteläosiin. Yleisin se on Itä- ja Kaakkois-Suomessa, kannoissa on vuosittaista vaihtelua. Suomen pesimäkanta on 50&nbsp;000&nbsp;–&nbsp;82&nbsp;000 paria.. Länsi-Euroopan kannasta valtaosa pesii Suomessa.

## Elinympäristö
Yleensä kuivan maan pensaikot, esimerkiksi peltoheitot, puutarhat, valtaojien varret ja tienvarsien ryteiköt.

## Lisääntyminen
Naaras rakentaa korimaisen, korsien varassa roikkuvan pesän muutaman kymmenen senttimetrin korkeudelle johonkin tiheikköön, esimerkiksi nokkosten ja mesiangervojen sekaan. Munia on keskimäärin 5, joita molemmat emot hautovat noin 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä alle 2-viikkoisina.

## Ravinto
Hyönteissyöjä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Hottola, Petri 1988: Dumarin alula. - Lintumies 1.1988 s. 26-27. LYL.
* Koskimies, Pertti 1980: Breeding biology of Blyth´s Reed Warbler Acrocephalus dumetorum in SE Finland. - Ornis Fennica 57:26-32.
*
Ruokokerttunen

**Ruokokerttunen** (*Acrocephalus schoenobaenus*) on kerttusiin kuuluva varpuslintu.

## Koko ja ulkonäkö
Aikuisella yksilöllä on raidallinen ruskea, hieman kirjava selkä ja vaalea vatsapuoli. Otsa on luisu ja siinä on tyypillinen valkea silmäkulmajuova. Molemmat sukupuolet ovat ulkonäöltään samanlaisia, nuorilla linnuilla on rinnasta alaspäin raidallisuutta, joka katoaa iän myötä.
Laulu on nopea, säksättävä ja se katkeaa vihellyksillä ja matkimisäänillä. Kutsu- ja varoitusääni on kova ”tsäk”.

Pituus on 13 cm ja paino on 11 g.

Kaikilla ruokokerttusilla on täydellinen sulkasato talvehtimisalueella. Sen jälkeen eri ikäluokkia ei voi erottaa toisistaan.

Vanhin suomalainen rengastettu ruokokerttunen on ollut 10 vuotta 16 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin ruokokerttunen.

## Levinneisyys
Esiintyy koko Euroopassa sekä Länsi- ja Keski-Aasiassa. Suomessa pesii koko maassa, Lapissa harvalukuisempana. Parimäärä Suomessa on n. 400&nbsp;000 paria. Ruokokerttunen on muuttolintu ja se talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Se muuttaa suoraan etelään Unkarin ja entisen Jugoslavian kautta talvehtimisalueilleen. Keväällä ne saapuvat touko–kesäkuussa, syksyllä poistuvat elo–syyskuussa. Euroopassa pesii yli 2 miljoonaa ruokokerttusparia.

## Elinympäristö
Kaikenlaiset kosteikot ja rannat. Erityisen runsas se on laajoissa järviruovikoissa. Jokivarsilla ja järvien rannoilla se on tavallinen. Muuttoaikoina tavataan myös ulkosaariston luodoilla.

## Lisääntyminen

Pesä ruo'oista ja ruohoista tehty. Usein maassa tai matalalla kasvillisuuden kätkössä. Muninta alkaa Etelä-Suomessa touko–kesäkuun vaihteessa. Naaras munii 3–7, tavallisesti 5 kirjavaa munaa. Haudonta kestää vajaa 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä vajaan 2 viikon ikäisinä. Emot hoitavat niitä vielä 1–2 viikkoa. Pesii usein kahdesti kesässä. Sukukypsä 1-vuotiaana.

## Ravinto
Ruokokerttunen on hyönteissyöjä, mutta sille kelpaa myös muu ravinto, kuten etanat, hämähäkit ja madot (sekä marjat?).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Koskimies, Pertti & Saurola, Pertti 1981: Autumn migration strategies of Reed and Sedge Warblers. - Ornis Scandinavica 12: 1-12.
* Koskimies, Pertti & Saurola, Pertti 1988: Ruokokerttusprojekti 1987. - Lintumies 4.1988 s. 171-175. LYL.
* Rantamäki, Ari 1992: Kolmisiipinen ruokokerttunen Porissa. - Lintumies 5.1992 s. 222. LYL.
* Saurola, Pertti 1981: Euroopan rengastusprojekti - kohdelajeina ruokokerttunen ja punakylkirastas. - Lintumies 2.1981 s. 65-70. LYL.
* Vickholm, Markku 1980: Ryti- ja ruokokerttusen rinnakkaiselo. - Lintumies 3.1980 s. 114-120. LYL.
* Yrjölä, Rauno, Routasuo, Pekka, Mikala, Antti & Mikkola, Markku 1988: Nuorten ruokokerttusten syysmuuton strategiaa eli minne asti skönäri lentääkään? - Lintumies 3.1988 s. 122-125. LYL.
* Yrjölä, Rauno, Routasuo, Pekka, Mikala, Antti, Mikkola, Markku & Laurila, Anssi 1989: Nuoren linnun piirteitä omaava vanha ruokokerttunen Espoon Iso-Huopalahdella 6.8.1988.-Lintumies 2.1989 s. 88. LYL.
*
*LuontoPortti: Ruokokerttunen (''Acrocephalus schoenobaenus'')
*ITIS: Acrocephalus schoenobaenus
Viitasirkkalintu

**Viitasirkkalintu** (*Locustella fluviatilis*) on varpuslintu, joka kuuluu sirkkalintujen heimoon.

## Koko ja ulkonäkö
Viitasirkkalinnulla on tasaisen ruskeanharmaa ja oliivinsävyinen selkäpuoli, harmaanvalkea vatsapuoli. 
Ääni muistuttaa ompelukoneen säksätystä. Ääni eroaa mm. pensassirkkalinnun äänestä siitä, että viitasirkkalinnun säksättävässä laulussa iskut erottuvat selvästi, kun taas sukulaislajeilla ääni on lähinnä pirinää tai surinaa. Viitasirkkalinnun ääntä on verrattu hyvin nopeaan tulitikkurasian ravistamiseen.

## Levinneisyys
Viitasirkkalintu pesii Itä- ja Keski-Euroopassa, talvehtii Itä-Afrikassa ja harhautuu joskus länteen muuttoreitiltään.

Viitasirkkalintu pesi Suomessa jo 1800–1900ukujen vaihteessa mutta hyvin vähälukuisena. 1950-luvulla havaintoja kertyi vain 12, ja määrät alkoivat kasvaa vasta myöhemmin, osin yölaulajaretkeilyn yleistymisen myötä. 1980-luvulta alkaen pesimäkanta vahvistui selvästi, vaikka laji oli edelleen harvinainen. 1990-luvun lopulla kannan kooksi arvioitiin 500–700 paria, kun aiemmat arviot olivat noin 100 paria. Viime vuosina kanta on kuitenkin alkanut pienentyä huippuvuosista. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuosina 2019–2024 keskimäärin 2&#8239;000 paria.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Viitasirkkalinnun arvo on 136 euroa.

## Elinympäristö
Viitasirkkalinnun tyypillistä elinympäristöä ovat rehevät viljelysmaiden ja niittyjen ympäröimät puronvarsi- ja rantapensaikot. Hyvin usein reviirillä on reheviä lepikoita tai pajukoita, mutta myös villinä rehottavat hoitamattomat pihapiirit kelpaavat.

## Ravinto
Hyönteiset ja hämähäkit.

## Nimi
Tieteellinen nimi *Locustella* on deminutiivi latinan sanasta *locusta ("heinäsirkka")*, ja *fluviatilis* (lat.) tarkoittaa joenvarrella esiintyvää. 

## Lähteet

* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*
Satakieli

**Satakieli** (*Luscinia luscinia*) on Euroopassa ja Aasiassa elävä varpuslintulaji, joka on tunnettu laulustaan. Satakieli on Etelä-Karjalan maakuntalintu. 

## Koko ja ulkonäkö
Satakielen pituus on noin 17 senttimetriä ja paino 23–30 grammaa. Satakieli on selkäpuolelta tasaisen harmaanruskea ja alhaalta harmaasta vaaleaan. Rinnassa on selvää tummaa täplitystä. Pyrstö on punaruskea ja silmä suuri ja tumma. Sukupuolten välillä ei ole ulkonäköeroa.

Varoitusääniä ovat voimakkaat ”jiiih” ja kaliseva ratina.  on erittäin voimakas säkeistö, joka tyynellä säällä voi vesistön ylitse kuulua jopa kilometrien päähän (äänenvoimakkuus parhaimmillaan jopa 100 desibeliä). Lintu laulaa enimmäkseen öisin. Laulu on aktiivisinta toukokuussa ja kesäkuun alussa. Pesimättömät koiraat laulavat aktiivisesti juhannukseen asti.

Vanhin suomalainen rengastettu satakieli on ollut 7 vuotta 1 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut vähintään 8 vuoden 10 kuukauden ikäinen saksalainen yksilö.

## Levinneisyys
Satakieli on levinnyt suureen osaan Eurooppaa ja Aasiaa. Talvehtimisalueena sillä on Itä- ja Kaakkois-Afrikka. Viimeisin jääkausi erotti satakielet kahdeksi erillispopulaatioksi, jotka kehittyivät eri lajeiksi. Satakieli on näistä pohjoisempi, etelänsatakieli eteläisempi.

Suomessa satakieli levisi voimakkaasti 1900-luvulla. Nykyisellään lajin asuinalue käsittää lähes koko Etelä- ja Keski-Suomen aina Oulun korkeudella asti, kun 1800-luvulla satakieli pesi vain Kaakkois-Suomessa. Suomessa pesii noin 20&nbsp;000 paria, Euroopassa 830&nbsp;000&nbsp;–&nbsp;1&nbsp;000&nbsp;000 paria.

## Elinympäristö
Satakieli elää tiheissä tuomi-, leppä- ja pajupöheiköissä, joissa se myös pesii. Vesistön läheisyys on perusedellytys.

## Lisääntyminen

Naaras munii maassa olevaan pesään 4–6 munaa, joita naaras hautoo touko- tai kesäkuussa noin 14 vuorokautta. Emot ruokkivat poikasiaan jopa 2–3 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä alle kahden viikon ikäisinä.

## Ravinto
Satakielen ravintoa ovat erilaiset selkärangattomat eläimet kuten hyönteiset toukkineen ja madot.

## Lähteet
* Halkka, Antti et al (1984). Kotimaan luonto-opas. Porvoo : WSOY. 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* 
* Haartman, Lars von 1954: Der Trauerfliegenschnäpper. III. Die Nahrungsbiologie. – Acta Zool. Fennica 83:1–96.
* Pryl, Mikko 1980: Satakielen *Luscinia luscinia* pesimäbiologiasta Etelä-Suomessa, I. – Ornis Fennica 57:33–39.
* Pryl, Mikko 1980: Satakielen *Luscinia luscinia* pesimäbiologiasta Etelä-Suomessa, II. – Ornis Fennica 57:82–87.
* Sorjonen, Jorma 1969: Satakielen ja muiden yölintujen laskenta Parikkalassa kesällä 1969. – Lintumies 4.1969 s. 87–89. SLY.
* Sorjonen, Jorma 1974: Satakielen (Luscinia luscinia L.) pesintä Parikkalan Siikalahdella 1968–73. – Ornis Karelica 1:16–27.
* Sorjonen, Jorma 1974: Satakielen (Luscinia luscinia L.) levinneisyys, käyttäytyminen ja biotoopinvalinta Kaakkois-Suomessa. – Pro gradu -tutkielma. Helsingin yliopisto.
* LuontoPortti: Satakieli (''Luscinia luscinia'')
* ITIS: ''Luscinia luscinia''
Sinipyrstö

**Sinipyrstö** (*Tarsiger cyanurus*) on sieppojen heimoon kuuluva vähän punarintaa suurempi euraasialainen lintulaji.

## Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 14 senttimetriä, siipien kärkiväli 21–24,5 senttimetriä ja paino keskimäärin 12–15 grammaa. Pää on iso, muodoltaan lähellä sieppoja. Sinipyrstöllä on kaikissa puvuissa oranssinpunaiset kyljet ja sininen pyrstö. Juhlapukuinen koiras on päältä kokonaan sininen, vatsa ja kurkku ovat valkoiset. Naaras ja nuori ovat yleisväritykseltään ruskeita.

## Ääni
Sinipyrstö huomataan usein kirkkaasta ja voimakkaasta laulustaan, joka muistuttaa hieman leppälintua. Laulun säe on tyypillinen, esimerkiksi ”tidy tidy tyty tidydydydy”. Varoitusääni on ”iih”.

## Levinneisyys
Sinipyrstö pesii Pohjois-Aasiassa Japania myöten, Siperiassa ja Luoteis-Venäjällä. Erillinen populaatio elää etelämpänä Afganistanista Kiinaan ulottuvalla alueella. Suomessa se pesii melko harvalukuisena, mutta yleistyvänä Itä-Suomessa, Kainuussa ja Etelä-Lapissa. Lajin levinneisyysalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä, ja sen eurooppalainen populaatio on 20&nbsp;000–41&nbsp;000 yksilöä. Lajin talvehtimisalueet sijaitsevat Kaakkois-Aasiassa. Suomessa laji on pesimäalueiden ulkopuolella harvinainen, etelärannikolta on vain muutamia havaintoja koko historian ajalta.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Sinipyrstön arvo on 136 euroa.

## Elinympäristö
Suomessa sinipyrstöt viihtyvät vanhoissa kuusikoissa ja aarniometsissä. Aasiassa elinympäristö on laveampi ja laji elää myös esimerkiksi puutarhoissa ja metsiköissä. Japanissa lajia tavataan vuoristoissa kolmen kilometrin korkeudelle saakka missä puut, pääasiassa koivut, ovat kitukasvuisia ja vain pari–kolme metriä korkeita. Himalajalla laji voi pesiä jopa neljän kilometrin korkeudella. Muuttoaikana lajia voidaan havaita monenlaisissa ympäristöissä.

## Lisääntyminen
Pesä on kannossa, mättäässä tai puunjuurten onkalossa. Naaras munii toukokuun lopulla tai kesäkuussa 5–7 valkeahkoa munaa. Naaras yksin hautoo, haudonta-ajan pituutta ei tunneta. Poikaset jättävät pesän noin kahden viikon ikäisinä. Pesii toisinaan kahdesti kesässä. Pesimäbiologia tunnetaan puutteellisesti.

## Ravinto
Sinipyrstö on hyönteissyöjä, joka pesimäajan ulkopuolella syö lisäksi marjoja ja siemeniä.

## Lähteet
* Cramp, Stanley (päätoim.) 1988: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa, V. – Oxford University Press. Hongkong. 

### Viitteet
Mustaleppälintu

**Mustaleppälintu** (*Phoenicurus ochruros*) on leppälintujen sukuun kuuluva tumma varpuslintulaji, jota tavataan Euraasiassa ja Afrikassa. Suomessa se on harvinainen pesimälaji.

## Koko ja ulkonäkö
Mustaleppälinnulla on harmahtava vartalo ja tiilenpunainen pyrstö. Vartalonmuoto ja liikehdintä muistuttaa punarintaa.

Naaras ja nuori hiirenharmaita, ruskeansävyisiä. Pyrstö ruosteenpunainen. Leppälintu on vaaleampi, hiekanruskeampi eikä yhtä tumma. Vanha koiras hiilenmusta, harmaasävyinen. Alaperä ja pyrstö punaiset, otsa vaaleampi ja siivellä valkoinen paneeli. 2. kalenterivuoden koiraat keväällä joko täysin naaraan näköisiä (”naaraspukuisia”) tai ruumiin jo sulkineita.

Pituus on 14&nbsp;cm, siipien kärkiväli 23–26&nbsp;cm ja paino noin 14–18&nbsp;g.

Mustaleppälintukoiras laulaa alkukesän öisin. Varoitushuuto on lyhyt ”tik”, terävä ”tshak” ja korkea ”hi”.

Euroopan vanhin rengastettu mustaleppälintu oli hollantilainen vähintään 10 vuotta 2 kuukautta vanha yksilö.

Mustaleppälinnun kuvaili ja nimesi Samuel Gottlieb Gmelin 1774. Lajista tunnetaan 7 alalajia.

## Levinneisyys

Mustaleppälintu pesii yleisenä Keski- ja Etelä-Euroopassa, sekä Lähi-idässä, Pohjois-Afrikassa, ja Keski-Aasiassa Kiinaan saakka. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 6&nbsp;590&nbsp;000&nbsp;– 10&nbsp;700&nbsp;000 paria. Maailman kanta on noin kolminkertainen Euroopan kantaan verrattuna. Suomessa mustaleppälintu on hyvin vähälukuinen pesimälaji pääosin etelärannikolla. Saapuu huhtikuussa, poistuu syys–lokakuussa. Karaistunut, on yrittänyt mm. talvehtia Suomessa.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Mustaleppälinnun arvo on 881 euroa.

## Elinympäristö
Alun perin vuoristojen laji, joka on urbanisoitunut ja viihtyy nykyisin satamissa, teollisuusalueilla ja rakennustyömailla.

## Lisääntyminen

Mustaleppälintu tekee pesänsä koloon tai onkaloon. Munia on 4–6. Haudonta kestää noin 13 päivää, vain naaras hautoo. Poikaset jättävät pesän 12–20 päivän ikäisinä.

## Ravinto
Pääravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit, mutta marjoja ja siemeniäkin se syö.

## Lähteet
Pensassirkkalintu

**Pensassirkkalintu** (*Locustella naevia*) on sirkkalintujen heimoon kuuluva varpuslintu. Lajin nimesi Pieter Boddaert 1783.

## Koko ja ulkonäkö
Pensassirkkalinnun pituus on 14–15 senttimetriä ja paino 13–14 grammaa. Molemmat sukupuolet ovat samannäköisiä. Pensassirkkalinnulla on ruskea selkä ja harmaan vaalea vatsapuoli. Ruumis on voimakkaan viiruinen, siipi lyhyt ja pyöristynyt. Laji on erittäin piilotteleva ja sitä on hyvin vaikea päästä näkemään, mutta joskus se nousee laulaessaan näkyville. Häirittäessä se juoksee maata pitkin pakoon ja lentää matalalla lyhyitä matkoja. Pensassirkkalinnun laulu on yksitoikkoinen ja mekaaninen, heinäsirkan sirinää muistuttava. Se laulaa pääosin hämärissä ja yöllä. Kutsuääni on terävä, korkea tiksaus.

Vanhin suomalainen rengastettu pensassirkkalintu on ollut vähintään 3 vuotta, 11 kuukautta ja kuusi päivää vanha.

## Levinneisyys
Pensassirkkalintu pesii Euroopan ja Aasian lauhkeilla alueilla, muuttolintuna se lentää talvehtimaan Luoteis-Afrikka–Intiakselille. Euroopan pesimäkanta on 638&#8239;000&nbsp;– 1&#8239;130&#8239;000 paria, joista 47 prosenttia Venäjän Euroopan puoleisilla alueilla, 13 prosenttia Puolassa ja 7 prosenttia Virossa. Noin 70 prosenttia maailman kannasta sijoittuu Eurooppaan.

Pensassirkkalinnun tiedetään pesineen jo kauan Suomessa. Sen kanta taantui lähes olemattomiin 1900-luvun alkupuolella. 1950-luvulta alkaen kanta alkoi elpyä ja kasvoi 1980-luvulle saakka, osin lisääntyneen yölaulajien havainnoinnin ansiosta. 1950-luvulla pesiviä pareja arvioitiin olevan noin 50, 1980-luvun alussa 2&#8239;000&nbsp;– 2&#8239;500 ja 1990-luvulla noin 5&#8239;000. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuosina 2019–2024 keskimäärin 6&#8239;800 paria.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Pensassirkkalinnun arvo on 237 euroa.

## Elinympäristö
Pesimämaastoa ovat viljelysmaiden ja muiden avointen ympäristöjen (esim. rantaluhdat, umpeenkasvavat
hylätyt pellot) pensaikot. Viljapeltojen ojien varsiltakin pensassirkkalintuja löytyy öisin laulamassa,
kunhan ojien varsilla on sopivia pensaikkoja.

## Lisääntyminen
Pensassirkkalintu munii maassa tai mättäässä olevaan pesään 4–7 munaa touko–kesäkuun vaihteesta alkaen. Haudonta kestää noin kaksi viikkoa, molemmat emot hautovat. Poikaset jättävät pesän lentokyvyttöminä 10–13&nbsp;vrk:n ikäisinä. Toinen pesintä heinäkuussa on tavallista.

## Ravinto
Pensassirkkalintu on hyönteissyöjä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Radio Suomen viikon luontoäänenä
* Hottola, Petri 1988: Poikkeavia pensassirkkalinnun *Locustella naevia* pyrstöjä. – Lintumies 3.1998 s. 128-129. LYL.
* Birds.se 
*
Pensastasku

**Pensastasku** (*Saxicola rubetra*) on punarinnan kokoinen lintu.

## Koko ja ulkonäkö
Rinta ja vatsa ovat oranssinpunaiset,niillä on mustat selvärajaiset valkoreunaiset läikät silmien ympärillä (ikään kuin aurinkolasit); selkäpuoli on ruskean, mustan ja valkean kirjava. Koiraalla on valkeat läikät siivissä. Pyrstössä on selkeä valkea kuvio. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Syksyisiä lintuja on varottava sekoittamasta mustapäätaskuun.

Pituus 12–14&nbsp;cm, paino 15–18&nbsp;g. Koiras on hieman kookkaampi.

Laulu on lyhyt, kuuluva viserrys. Jotkut koiraat ovat taitavia laulajia, jotka liittävät visertelyyn toisten lintulajien matkintoja. Alkukesällä laulaa myös yöllä. Varoitusääni on iskevä ”hyi-tek-tek”.

Vanhojen pensastaskujen sulkasato alkaa heinäkuun toisella viikolla ja päättyy syyskuun alussa. Sen kesto on keskimäärin 54 päivää. Nuoret sulkivat osan ruumiinhöyhenistään heinä–elokuussa.

Vanhin suomalainen rengastettu pensastasku on ollut 5 vuotta 2 kuukautta 23 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pensastasku.

## Levinneisyys
Pensastasku pesii Euroopassa ja Aasiassa ja talvehtii Afrikassa. Suomessa se pesii koko maassa. Suomen pesimäkanta oli 1980-luvun lopussa 400&#8239;000 – 600&#8239;000 paria mutta on vuosina 2013–18 arvioitu enää keskimäärin 180&#8239;000 pariksi ja vuosina 2019–24 keskimäärin 150&#8239;000 pariksi. Suomen kannan väheneminen johtuu ennen kaikkea Etelä-Suomen parimäärän vähenemisestä. Taantuman takana ovat ilmeisesti ainakin kuivuus talvehtimisalueilla Afrikassa ja 1950–1960-luvuilta alkanut maatalouden voimakas tehostuminen ja yksipuolistuminen, joka on köyhdyttänyt peltoympäristöjen monimuotoisuutta.

Euroopan kanta on 7,7–10,6 miljoonaa paria, joista puolet Venäjän puolella.

Kevään ensimmäiset pensastaskut saapuvat vapun maissa, pääjoukot pari viikkoa myöhemmin. Syysmuutto alkaa elokuun alkupuolella ja päättyy syyskuun lopulla.

## Elinympäristö
Avomaiden lintu. Yleinen jokivarsiniityillä, joutomailla, peltoaukeiden valtaojien varsilla, laitumilla, avosoilla ja hakkuuaukoissa. Viihtyäkseen vaatii laajan aukean, jolloin useampi pari saattaa pesiä lähekkäin. Ei tavallisesti pesi pienillä metsäpelloilla. Muuttoaikoina kaikenlaisilla avomailla, myös ulkosaaristossa, missä se ei pesi.

## Lisääntyminen

Pesänrakennus alkaa Etelä-Suomessa toukokuun puolivälissä. Takatalven sattuessa pesintä voi viivästyä viikollakin. Naaras munii 4–8, keskimäärin 6, sinivihreätä munaa korsista ja ruohoista valmistettuun pesään, maahan. Pesä on usein ojanpenkassa tai mättään kupeessa ja lähes aina hyvin piilotettu. Pesinnän loppuvaiheessa sinne johtaa selvä polku. Naaras hautoo munia 12–14&nbsp;vrk. Poikaset kuoriutuvat vuorokauden sisällä. Molemmat emot ruokkivat poikasia n.&nbsp;2&nbsp;viikkoa. Ne lähtevät maastoon lentokyvyttöminä, ja emot huolehtivat niistä vielä pari viikkoa. Pesii vain kerran kesässä.

## Ravinto
Selkärangattomat, kuten kovakuoriaiset, muurahaiset, heinäsirkat, perhoset, toukat ja hämähäkit.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Saurola, Pertti 1983: Pensastasku – projektilaji. – Lintumies 4.1983 s. 165–172. LYL.
* LuontoPortti: Pensastasku (''Saxicola rubetra'')
* ITIS: Saxicola rubetra
Punarinta

**Punarinta** (*Erithacus rubecula*) on Euroopassa yleinen pieni varpuslintu, joka luokiteltiin ennen rastaisiin, mutta nyttemmin on siirretty sieppojen heimoon. Punarinta varoittaa tikitystä muistuttavalla äänellä ”tik-tik-tik…”. Punarinnan laulu on kaunista, vienoa helinää, ja sitä voi kuulla erityisesti hämärän aikoihin.

## Nimi
Punarinnan historiallinen nimi on ollut kultarintakerttu (Nylander 1849, Lönnrot 1861) tai punarinta-satakieli (Mela & Kivirikko, 1909). Tieteellinen sukunimi *Erithacus* tulee kreikan sanasta *erithakos*, joka viittasi tuntemattomaksi jääneeseen pikkulintuun. Lajinimi *rubecula* viittaa latinan sanaan *rubeus* eli ”punainen” tai ”punertava”.

## Tuntomerkit

Punarinta on 12,5–15&nbsp;cm pitkä. Aikuisella punarinnalla on ruosteenpunainen naama ja rinta. Päälaki ja selkäpuoli ovat ruskeat. Päälaen ja punaisen naaman välissä on sinertävä juova, joka yltää posken taakse ja rinnan sivulle. Siivellä on kapea, keltainen siipijuova. Nokka ja silmät ovat mustat. Jalat ovat pitkät ja ohuet. Nuori punarinta on väriltään ruskea ja sen koko puku on hienopilkkuinen.

## Esiintyminen
Punarintoja tavataan koko Euroopassa ja keskisessä Aasiassa Siperiaan saakka, sekä Pohjois-Afrikassa. Euroopassa pesii 43–83 miljoonaa paria. Suomessa punarinta pesii lähes koko Suomessa, mutta Metsä- ja Tunturi-Lapissa levinneisyys ei ole yhtenäinen. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuosina 2019–2024 keskimäärin 1,7 miljoonaa paria.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Punarinnan arvo on 34 euroa.

## Muutto
Punarinta on muuttolintu pohjoisessa ja idässä. Suomeen punarinnat saapuvat huhti-toukokuussa ja syysmuutto tapahtuu syys-lokakuussa. Suomessa pesivät punarinnat talvehtivat lähinnä Euroopan eteläosissa. Jotkin yksilöt yrittävät talvehtimista Suomessakin.

## Elinympäristö
Punarinta pesii erilaisissa metsissä, erityisesti rehevissä kuusimetsissä, joissa on lehtipuita, mutta myös lehtimetsissä, joissa on kuusia tai tiheitä pensaikkoja. Keski-Euroopassa punarinta pesii yleisesti myös ihmisasutuksen lähellä puutarhoissa ja puistoissa. Paikoin punarinta on alkanut pesiä pihapiireissä Suomessakin.

## Lisääntyminen
  
Pesä on tavallisesti maassa kolossa tai kiven alla, kannon tai mättään kupeella, matalalla pensaassa tai risukasassa. Se voi olla myös rakennuksessa tai matalalla olevassa linnunpöntössä. Muninta alkaa toukokuussa. Munia 4–6, valkoisia ja ruskehtavapilkkuisia. Naaras hautoo 2 viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä kaksiviikkoisina. Pesii tavallisesti kaksi kertaa kesässä, toinen pesue on juhannuksen tienoilla.

## Ravinto
Punarinta käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja maanpinnan pikkueläimiä sekä marjoja ja hedelmiä. Talvisin punarinta käy myös ruokintapaikoilla, joilla se syö maapähkinämursketta.

## Lähteet

* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Saurola, Pertti 1983: Miksi syyskuun ja lokakuun punarinnat talvehtivat eri alueilla? – Lintumies 3.1983 s. 108–115. LYL.
* LuontoPortti: Punarinta (''Erithacus rubecula'')
* Kuuntele: Punarinnalla on kevätillan kaunein liverrys (Suomen Luonto)
* ITIS: Erithacus rubecula
Sepelrastas

**Sepelrastas** (*Turdus torquatus*) on mustarastaan sukuinen vuoristoissa elävä lintu.

## Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 23–24&nbsp;cm, paino 110&nbsp;g ja siipien kärkiväli 38–42&nbsp;cm.

Koiras on musta tai tummanharmaa lukuun ottamatta valkoista kaulusta ja keltamustaa nokkaa. Sen siivet ovat hopeanhohtoiset, mikä on hyvä tuntomerkki verrattuna mustarastaaseen. Naaras ja nuori lintu ovat himmeämpiä väriltään. Nuoren linnun rinnan vaalea puolikuu on syksyllä ja talvella vaikeasti erotettavissa, kunnes se höyhenten kulumisen johdosta keväällä kirkastuu. Nuorta lintua pitää varoa sekoittamasta mustarastaaseen. Sepelrastaan lento ei ole tyypillistä rastaiden lentoa vaan poikkeaa siitä selvästi. Siivenlyönnit ovat nykiviä ja lento suoraviivaista. Ääni on kova naksahdus, joka muistuttaa mustarastaan ääntä.

Vanhin eurooppalainen rengastettu sepelrastas on ollut espanjalainen 9&nbsp;vuoden 1&nbsp;kuukauden ikäinen yksilö.

## Levinneisyys
Sepelrastas pesii Länsi- ja Keski-Euroopan vuoristoissa, Lapissa, Kaukasuksella ja Turkmeniassa. Suomessa pesii 100–200 paria Lapissa. Euroopan kanta on 250&nbsp;000&nbsp;–&nbsp;350&nbsp;000 paria, josta puolet eli kolmasosa maailman kannasta, pesii Itävallassa ja Romaniassa. Se muuttaa talvehtimaan Välimeren maihin ja Pohjois-Afrikkaan. Kevätmuutto tapahtuu huhtikuussa ja toukokuun alussa, syysmuutto elokuun lopulta alkaen aina marras–joulukuulle, päämuuton sattuessa lokakuulle.

## Elinympäristö
Vuoristot. Lapissa tuntureilla ja vaaroilla, missä jyrkkiä kallioseinämiä tai rotkoja. Muuttoaikoina tavataan monenlaisilla kivikkoisilla avomailla.

## Lisääntyminen

Sepelrastas tekee pensaaseen, tavallisimmin kuitenkin maahan, siistin puolipallonmuotoisen pesän ja munii siihen 3–6, tavallisesti 4 munaa. Haudonta-aika on 12–14 päivää ja kummatkin puolisot hautovat. Samoin ne molemmat ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän 14–16 päivän ikäisinä. Sukukypsä yksivuotiaana. Pohjoisessa pesii kerran kesässä, etelässä usein kahdesti.

## Ravinto
Sepelrastas syö hyönteisiä, matoja ja muita selkärangattomia sekä hedelmiä ja marjoja.

## Lähteet
* Cramp, Stanley (päätoim.) 1988: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa, V. – Oxford University Press. Hongkong. 

### Viitteet

## Kirjallisuutta
* Järvinen, Antero & Pryl, Mikko 1976: Havaintoja sepelrastaan *Turdus torquatus* pesimisestä Kilpisjärvellä. – Lintumies 4.1976 s. 121. SLY.
* Pulliainen, Erkki, Eskonen, Hannu & Hietajärvi, Teuvo 1981: Sepelrastas pesivänä Itäkairan itäosissa. – Ornis Fennica 58:175–176.
* Österblom, Ingmar 1985: Sepelrastas (Turdus torquatus)* ilmeisesti pesivänä Korppoon ulkosaaristossa. – Lintumies 4.1985 s. 191. LYL.
* https://twitter.com/EuroBirdPortal/status/855443884792582144
Lapintiainen

**Lapintiainen** (*Poecile cinctus*) on tiaisten heimoon (*Paridae*) kuuluva lintulaji.

## Koko ja ulkonäkö
Lapintiainen on 12,5–14 cm pitkä. Se muistuttaa hömötiaista, mutta lapintiaisen höyhenpuku on tuuheampi ja sen pää näyttää suuremmalta. Selkä on lämpimänruskea, kupeet ruosteenruskeat ja päälaki himmeän harmaanruskea. Posket ja vatsa ovat valkoiset, ja silmien ympäri kulkee musta naamari. Lisäksi lapintiaisella on tumma kurkkulappu, joka on hyvin iso ja alaosastaan leveä sekä usein epäselvärajainen.

Lapintiaisen kutsuääni on hömötiaismainen "tsi-tsi-tshää-tshää", joka on kuitenkin hömötiaisen kutsuääntä vaimeampi. Lisäksi lapintiaisella on hento "tsih"-yhteysääni. Lapintiaisen laulu koostuu jankuttavasta ja surisevasta "tsi-yrr tsi-yrr..." -säkeestä sekä yksinkertaisesta, viitatiasmaisesta "tse-tse-tse..." -säkeestä.

Vanhin suomalainen rengastettu lapintiainen on ollut 9 vuotta 4 päivää vanha. Se on myös Euroopan vanhin lapintiainen.

## Levinneisyys
Lapintiainen on taigan lintu, jonka esiintymisalue ulottuu Skandeilta Alaskaan. Suomessa se pesii Lapissa ja Perä-Pohjolassa, ja parimäärä on noin 40&nbsp;000. Lajia esiintyy noin 10 miljoonan neliökilometrin alueella, ja sen maailmanlaajuinen populaatio on 0,5–5 miljoonaa yksilöä. Lapintiainen on paikkalintu, mutta pieni osa, lähinnä nuoria lintuja, voi syksyisin vaeltaa etelään, jolloin yksittäisiä lintuja tavataan etelärannikkoa myöten.

## Elinympäristö
Varttuneet sekametsät ja männiköt, myös tunturikoivikot. Reviirillä olisi hyvä olla keloja ja kolopuita, mutta pesii myös talousmetsissä, jos vain pesäkoloja tai pönttöjä on tarjolla. Lapintiaisen reviiri voi olla pikkulinnulle hyvin laaja, jopa neliökilometri.

## Lisääntyminen

Naaras rakentaa pesän vanhaan tikankoloon tai pönttöön, voi joskus kovertaa itsekin pesäkolon. Muninta tapahtuu toukokuussa tai kesäkuun alussa. Munia on 5–11, keskimäärin 7,4. Naaras hautoo noin 2 viikkoa. Poikasista huolehtivat molemmat puolisot. Ne lähtevät pesästä lentokykyisinä 18–20 päivän ikäisinä.

## Ravinto
Hyönteiset ja muut selkärangattomat. Alkukesällä lapintiaiset viihtyvät maanpinnalla etsimässä mm. vaaksiaisten koteloita ja hämähäkkejä. Kesällä ne siirtyvät syömään puiden lehvästöstä hyönteisten toukkia. Syksyllä ja talvella myös siemenet, marjat ja lintulautojen antimet, etenkin tali.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Järvinen, Antero 1979: Lapintiaisen pesistä, munista ja poikasista. – Ornis Fennica 56:32–33.
* Järvinen, Antero & Hildén, Olavi 1981: Lapintiaisen *Parus cinctus* vaellus syksyllä 1980. – Lintumies 4.1981 s.&nbsp;168–172. LYL.
* Pulliainen, Erkki 1980: Lapintiaisten ja talitiaisen ruokailuaktiivisuudesta ruokintapaikalla Itä-Lapissa keskitalvella. – Ornis Fennica 57:90–92.
*LuontoPortti: Lapintiainen (''Parus cinctus'')
Mustavaris

**Mustavaris** (*Corvus frugilegus*) on keskikokoinen, musta varislintu.

## Koko ja ulkonäkö
Pituus 44–46&nbsp;cm, siipiväli 81–94&nbsp;cm, paino 340–570&nbsp;g. Pulleavatsainen, jyrkkäotsainen. Teräväkärkinen harmaa nokka. Vanhalla linnulla nokantyvi on harmaa ja höyhenetön ja sen jaloissa on mustat ”housut”. Kokomusta höyhenpuku (nuorella myös nokantyvi).

Vanhin suomalainen rengastettu mustavaris on ollut 14 vuotta, 3 kuukautta ja 17 päivää vanha. Euroopan vanhin rengastettu mustavaris on ollut brittiläinen 22 vuotta ja 11 kuukautta vanha yksilö.

## Levinneisyys
Mustavaris pesii laajalla alueella Euroopan länsireunasta Japaniin. Itäisin kanta kuuluu alalajiin *pastinator*. Maailman populaation koko on 20–35 miljoonaa yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Se on melko harvinainen Suomessa: 1&nbsp;600–1&nbsp;800 paria pesii Satakunnan ja Pohjanmaan viljelylakeuksien äärellä. Suomi on aivan lajin levinneisyysalueen luoteisreunassa. Etelä- ja Itä-Suomessa kiertelee alkukeväällä myös tuhansia Karjalankannaksella ja Aunuksen Karjalassa pesiviä lintuja. Suomessa se on muuttolintu, joka saapuu keväällä aikaisin helmi-maaliskuun vaihteessa, päämuutto on maalis-huhtikuun vaihteessa, ja syysmuutto tapahtuu huomaamattomasti syys-lokakuussa. Talvehtimisalueet ovat Etelä-Ruotsissa, Tanskassa ja manner-Euroopan länsiosissa.

Suomessa mustavaris pesii kaupunkien ja hautausmaiden puistoissa. Muuttoaikoina sitä tavataan tienvarsilla, pelloilla ja kaatopaikoilla.

## Lisääntyminen

Pesii yhdyskuntina. Hatarahko risupesä on lehtipuussa tai männyssä. Munia on 3–5. Naaras hautoo 16–18 vrk. Emot ruokkivat poikasia 70–80 vrk (pesässä 30–36 vrk). Sukukypsä 2-vuotiaana.

## Ravinto
Siemenet, vilja, juurekset ja muut viljelykasvit, pikkunisäkkäät, selkärangattomat, jätteet ja raadot.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*LuontoPortti: Mustavaris (''Corvus frugilegus'')
*ITIS: Corvus frugilegus
Kuhankeittäjä

**Kuhankeittäjä** (*Oriolus oriolus*) on kellertävä varpuslintulaji.

## Koko ja ulkonäkö

Kuhankeittäjä on 22–25 senttimetriä pitkä kellertävä lintu. Uroksen pääväri on kirkkaankeltainen, kun taas naaras ja nuori lintu ovat yläpuolelta vihertäviä ja alapuolelta kellertäviä. Naaras on vatsapuolelta harmaanvalkoinen ja tummaviiruinen. Kuhankeittäjäkoiraan pyrstö ja siivet ovat mustat. Kuhankeittäjän nokka on punainen ja jalat siniharmaat. Nuoren linnun nokka on ruskea.

## Levinneisyys
Kuhankeittäjän pesimäalueet ovat Euroopassa ja Aasiassa. Sen talvehtimisalue on trooppisessa Itä-Afrikassa.

Kuhankeittäjän kanta on romahtanut Suomessa. 1800-luvulla sillä oli vahva kanta, mutta 1900-luvun alkupuolella kanta väheni. 1980-luvun lopulla kuhankeittäjien määräksi arvioitiin 5&nbsp;000 paria. Vuosina 2019–2024 kannaksi arvioitiin enää 970 paria, eli pudotusta on 12 vuodessa 70 prosenttia ja vuodesta 1980 peräti 96 prosenttia.

Kannan romahtamisen syistä ei ole tietoa, mutta sen arvellaan johtuvan talvehtimisalueen olosuhteista. Ainakin Välimeren alueella kuhankeittäjiä on pyydystetty.

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut kuhankeittäjän elinvoimaiseksi. Suomessa laji on erittäin uhanalainen ja se on rauhoitettu. Vuonna 2000 kuhankeittäjä luokiteltiin Suomen uhanalaisuusarvioinnissa elinvoimaiseksi ja vuoden 2010 arvioinnissa silmälläpidettäväksi. Vuoden 2015 arvioinnista lähtien se on ollut erittäin uhanalainen.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Kuhankeittäjän arvo on 1&#8239;865 euroa.

## Elinympäristö
Kuhankeittäjän elinympäristöä ovat vanhat lehtimetsät, Baltiassa ja Keski-Euroopassa myös rehevät puistot. Suomessa lajia tavataan tyypillisesti vesistöjen läheisissä lehtimetsissä. Kuhankeittäjä viihtyy puiden lehvästön suojassa, minkä takia sitä näkee todella harvoin, ellei sitä osaa sen huilumaisen laulun perusteella etsiä.

## Lisääntyminen

Kuhankeittäjä tekee korimaisen pesän oksanhaaraan. Naaras munii touko–kesäkuussa 3–5 munaa, jotka ovat kooltaan noin 2&times;3 cm. Munat ovat valkoisia ja pilkullisia. Haudonta-aika on kahdesta kolmeen viikkoa ja pesäpoikasaika noin kaksi viikkoa.

## Ravinto
Kuhankeittäjä syö hyönteisiä, selkärangattomia, marjoja ja siemeniä.

## Erityistä
Kuhankeittäjä on valittu Etelä-Savon maakuntalinnuksi. Se oli myös Liberaalit-puolueen tunnuslintu.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Laji.fi: Kuhankeittäjä (''Oriolus oriolus'')
*ITIS: Oriolus oriolus
Törmäpääsky

**Törmäpääsky** (*Riparia riparia*) on pieni lovipyrstöinen, rahisevaääninen pääskylaji.

## Koko ja ulkonäkö
Törmäpääskyn pituus on 13&nbsp;cm. Selkäpuoli on ruskeanharmaa, rintapuoli on vaalea ja siinä on ruskea rintavyö. Kaikki törmäpääskyt käyvät läpi sulkasadon talvehtimisalueillaan Afrikassa. Ikäluokkia ei sen jälkeen voi enää erottaa toisistaan. Koiraalla ja naaraalla ei ole ulkonäköeroja.

Törmäpääsky elää luonnossa yleensä kolmesta neljään vuotta. Vanhin suomalainen rengastettu törmäpääsky on ollut 7 vuotta 2 päivää vanha. Maailman vanhin tunnettu yksilö oli 10-vuotias.

## Levinneisyys
Törmäpääsky pesii lähes koko Euroopassa, Pohjois-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Maailman populaation koko on noin 46 miljoonaa yksilöä. Euroopassa pesii yli 2 miljoonaa paria.

Suomessa laji pesii koko maassa, Lapissa yleisimpänä. Vuosiin 2006–2009 perustuvan arvion mukaan Suomen pesimäkanta on 30&nbsp;000–60&nbsp;000 paria. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi Suomen vuoden 2010 uhanalaisuustarkastelussa. Vuoden 2019 uhanalaisuustarkastelussa laji on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Kanta on taantumassa. Laji on rauhoitettu koko Suomessa.

Törmäpääsky talvehtii Afrikan itä- ja eteläosissa, eteläisessä Aasiassa ja Etelä-Amerikassa. Keväällä se saapuu Suomeen toukokuussa, syysmuutto tapahtuu elokuussa ja syyskuun alussa.

## Elinympäristö
Törmäpääsky on melko sidoksissa veteen; usein se esiintyy suurin joukoin hyönteisjahdissa järven tai joen yllä.

## Lisääntyminen

Törmäpääsky pesii yhdyskuntina pystysuorissa, hiekkaisissa rinteissä kuten hiekkakuopissa ja joentörmissä, joihin se kaivaa pesänsä, joka on noin 0,5–1&nbsp;&#8209;metrinen tai pidempikin. Pesän perällä olevaan kammioon naaras munii 4–6 valkeaa munaa, joita se hautoo noin 15 vuorokautta.

## Ravinto
Törmäpääskyn ravintoa ovat varsinkin surviaissääsket ja muut vesistöissä kehittyvät hyönteiset.

## Lähteet
* Suomalainen luonto, Valitut Palat, 1989, 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* BirdLife Suomi: Suomen törmäpääskyt 2009 (pdf)
* Häyrinen, Urpo & Salminen, Pekka 1974: Törmäpääsky *Riparia riparia* pesivänä ojanpenkassa Lapissa. – Lintumies 2.1974 s. 63. SLY.
* Vikberg, Pentti 1978: Törmäpääskyn pesimäbiologiasta Päijät-Hämeessä. – Lintumies 4.1978 s. 127–132. LYL.
* Koskimies, Pertti 2005: Suomen lintuopas
Räystäspääsky

**Räystäspääsky** (*Delichon urbicum*) on ihmisasutuksen lähellä viihtyvä pääsky. Sen voi erottaa haarapääskystä muun muassa pyrstöstään, jonka lovi on lyhyempi.

## Koko ja ulkonäkö
Räystäspääsky on 13–16&nbsp;cm pitkä lintu, joka on päältä sinimusta ja alapuolelta valkoinen. Valkoinen yläperä on sen paras tuntomerkki. Pyrstö on lyhyt ja matalalovinen. Jalat ovat höyhenpeitteiset. Lennossa ollessaan lintu lentää korkealla siipiään räpytellen ja välillä syöksyy liukuen alas. Räystäspääsky painaa noin 20&nbsp;g.

Vanhin suomalainen rengastettu räystäspääsky on ollut 7 vuotta 11 kuukautta 26 päivää vanha. Vanhin eurooppalainen on ollut 14½-vuotias saksalainen pääsky.

## Levinneisyys
Alun perin euraasialainen laji on levinnyt Euroopasta Japaniin ja Pohjois-Afrikkaan. Räystäspääskyä tavataan enimmäkseen asutuksen lähellä, joskus harvoin avoimilla mailla kalliojyrkänteillä sekä toisinaan myös vuoristoissa puurajan yllä. Pesii koko maassa. Tällä hetkellä Suomessa arvioidaan olevan noin 120&nbsp;000 paria. Euroopassa pesii yli 10 miljoonaa paria eli populaation koko on 20–48 miljoonaa yksilöä.

## Elinympäristö
Räystäspääsky nimensä mukaisesti tekee pesän yleensä räystäille. Pesä tehdään savesta ja ruohosta. Pääskyt suosivat etenkin ihmisten läheisyyttä ja aukeita paikkoja.

## Lisääntyminen

Pääskyt tekevät pesänsä syljellään liimaamalla mudasta, savesta ja ruohosta puolipallon muotoisen kupin, johon naaras munii 4–5 valkoista munaa. Pesä vuorataan höyhenillä ja heinillä. Pesä on seinää vasten, kyljessä on pieni lentoaukko. Laji on hyvin seurallinen, linnut pesivät vieri vieressä kolonioissa. Pääskyt myös nukkuvat pesissään. Munia haudotaan noin 2 viikkoa, kunnes harmaanvalkeat untuvikot kuoriutuvat. Molemmat vanhemmat ruokkivat poikasiaan, jotka tulevat lentokykyisiksi neljässä viikossa. Kesästä riippuen poikueita on yhdestä kahteen. Tavallisten räystäiden vähennettyä räystäspääsky on sopeutunut pesimään myös esimerkiksi huoltoasemien, varastojen, autolauttojen, lossien katoksiin. Pääskyn suurin uhka on pesän ja poikasten tuhoutuminen joko pedon tai pesän putoamisen takia.

## Ravinto
Räystäspääsky on hyönteissyöjä, joten se saalistaa ilmassa lentäviä hyönteisiä.

## Muutto
Laji muuttaa Suomeen toukokuussa, jolloin sille on jo tarpeeksi ravintoa. Elo–syyskuussa räystäspääskyjä kerääntyy suuriksi parviksi istuksimaan puhelinlangoille, ja ne lentävät sitten takaisin Etelä-Afrikkaan. Pääskyt palaavat joka vuosi tutuille pesimäpaikoilleen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Laji.fi: Räystäspääsky (''Delichon urbicum'')
* iNaturalist: Räystäspääsky (''Delichon urbicum'')
* Hästbacka, Hans 1989: Kestokoti räystäspääskylle. – Lintumies 3.1989 s. 134. LYL.
* Lemmetyinen, Risto 1980: Räystäspääskyt "lauttamatkustajina". – Lintumies 4.1980 s. 175–176. LYL.
* 
* 
* 
* Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Delichon urbicum