Imperatiivi

**Imperatiivi** (vanhoissa suomen kieliopeissa myös **käskytapa**) on verbin taivutuskategoria, modus (tapaluokka) tai lauserakenne, jolla ilmaistaan käskyä, kieltoa, kehotusta tai pyyntöä. 

## Imperatiivin määritelmästä ja nimityksistä
Termiä *imperatiivi* voidaan kielitieteellisessä kirjallisuudessa käyttää sekä suppeammin tietyistä kieliopillisista muodoista tai lauserakenteista, joilla käskyjä ja kehotuksia ilmaistaan, että laajemmin ylipäätään ilmauksista, joilla puhuja yrittää saada puhuteltavan tekemään tai olemaan tekemättä jotakin.

Aito käsky- tai kehotustehtävä imperatiivilla voi oikeastaan olla vain yksikön ja monikon toisessa persoonassa *(kävele! kävelkää!)* sekä mahdollisesti monikon ensimmäisessä persoonassa *(kävelkäämme!)*. Esimerkiksi unkarin kielessä imperatiivimuodon voi muodostaa kaikista persoonista, myös yksikön ensimmäisestä, mutta tätä muotoa ei käytetä puhujaan itseensä kohdistuvaan kehottamiseen vaan ilmaisemaan puhujaan muualta kohdistuvaa käskyä tai velvoitetta: *miért *'legyek** én a bűnbak?'' ’miksi minun **pitää olla** (”miksi olkomi”) syntipukki?’. 

Toisen persoonan ”aitoja” käskymuotoja voidaan kielitieteellisessä kirjallisuudessa nimittää **kanonisiksi imperatiiveiksi**, joskin niiden ja muiden imperatiivien raja on epäselvä. Joissain kielissä imperatiiveja ei voi muodostaa muista kuin toisesta persoonasta, ja joissain kielioppiperinteissä muita kuin kanonisia imperatiiveja nimitetään esimerkiksi [[optatiivi|optatiiveiksi]], [[Hortatiivi|hortatiiveiksi]] ([[Adhortatiivi|adhortatiiveiksi]]) tai [[Jussiivi|jussiiveiksi]]. Unkarin muita kuin käskyä ilmaisevia imperatiivimuotoja kuvataan joissakin kieliopeissa [[Konjunktiivi|konjunktiivina]] ''(kötőmód),'' joka eroaa varsinaisesta imperatiivista vain merkitykseltään, ei muodoltaan.

== Imperatiivi maailman kielissä ==
Jonkinlaisia imperatiivi-ilmauksia on kaikissa maailman kielissä, ja ne ovat olennaisen tärkeitä ihmisten vuorovaikutuksessa: lapsenkielen tutkijoiden mukaan imperatiivit ovat varhaisimpia muoto- ja lauserakenteita, joita lapsi oppii muodostamaan. 

Imperatiivit poikkeavat usein muista moduksista. Monissa kielissä imperatiivin muodostukseen kohdistuu rajoituksia: sillä ei esimerkiksi (kuten suomessa) ole [[Aikamuoto|tempustaivutusta]], tai imperatiiveja voi muodostaa vain tietyntyyppisistä verbeistä. Toisaalta joissakin kielissä imperatiivilla voi ilmaista myös muita merkityspiirteitä, esimerkiksi ajallista tai paikallista etäisyyttä. Esimerkiksi [[Amazonin allas|Amazonin]] alueella puhutussa tarianan kielessä ''pi-hña!'' tarkoittaa ’syö (nyt heti)!’, ''pi-hña-wa!'' ’syö myöhemmin!’, ''pi-hña-si!'' ’syö täällä!’ ja ''pi-hña-kada!'' ’syö tuolla!’. Imperatiivilause poikkeaa rakenteeltaan usein muista lausetyypeistä, esimerkiksi useissa kielissä imperatiivilauseesta yleensä puuttuu ilmipantu [[Subjekti (lauseenjäsen)|subjekti]].

Useissa maailman kielissä kanonisena imperatiivimuotona käytetään pelkkää verbivartaloa tai verbin lyhyintä muotoa, mutta imperatiiveja voidaan merkitä myös [[Affiksi|affiksilla]], [[Liite eli kliitti|liitteellä]], erillisellä [[Partikkeli (sanaluokka)|partikkelilla]] tai erityisellä sävelkorolla. Imperatiivimuodoilla voi olla omat erityiset persoonapäätteensä (kuten suomessa ja monissa muissa Euroopan kielissä). Imperatiivin ilmaiseminen [[Apuverbi|apuverbillä]] tai muulla erityisellä lauserakenteella on harvinaisempaa, mutta sitäkin esiintyy. Joskus joistakin (yleisistä) verbeistä muodostetaan imperatiivimuoto suppletiivisesti (eri sanavartalosta), esim. [[Italian kieli|italian]] ''andare'' ’mennä’: ''va(i)'' ’mene!’, unkarin ''jönni'' ’tulla’: ''gyere!'' ’tule!’. Kielteisillä imperatiiveilla eli **prohibitiiveillä** voi olla oma erillinen ilmaisimensa (esim. suomen ''älä'').

== Imperatiivit uralilaisissa kielissä ==
[[Kantaurali|Kantauraliin]] asti voidaan palauttaa imperatiivin (kanonisen imperatiivin: yksikön toisen persoonan) suffiksi ''*-k.'' Nämä imperatiivimuodot ovat samannäköisiä kuin [[Kieltoverbi|kieltoverbin]] kanssa käytettävät konnegaatiomuodot (vrt. suomen ''ota! – en ota''), ja tämäkin on ikivanha, [[Samojedikielet|samojedikielissä]] asti esiintyvä piirre. Nykyisissä [[Uralilaiset kielet|uralilaisissa kielissä]] yksikön toisen persoonan imperatiivimuotona toimii joko pelkkä verbivartalo tai muoto, jossa yhä näkyy alkuperäisen ''*-k'':n jatkaja, esimerkiksi suomen [[Rajageminaatio|sananrajakahdennus]] tai [[Eteläviron kieli|eteläviron]] [[Glottaalinen klusiili|glottaaliklusiili]]. Muiden persoonien imperatiivimuodot ovat syntyneet myöhemmin tämän muodon laajennuksina.

=== Suomi ===

[[Suomen kieli|Suomessa]] imperatiivi taipuu kaikissa muissa persoonamuodoissa paitsi yksikön ensimmäisessä persoonassa. Koska suomen verbintaivutuksessa normaalisti modus ja tempus ovat toisensa poissulkevia, aikamuodoista imperatiivi taipuu vain [[preesens]]issä, niin sanotuissa [[jussiivi]]rakenteissa harvoin myös [[perfekti]]ssä (***olkoon*' se **tapahtunut**, mitä on tapahtunut).*

Yksikön toisessa persoonassa imperatiivilla ei ole päätettä, vaan se on muodoltaan pelkkä verbinvartalo, jota seuraa [[suomen kieli#oikeinkirjoitus|rajakahdennus]], eli seuraavan sanan alkukonsonantti kahdentuu, mitä kuitenkaan ei kirjoituksessa merkitä (kielitieteellisissä teksteissä tätä voidaan merkitä <sup>x</sup>:llä). Osassa [[Savolaismurteet|savolaismurteita]] alkuperäinen suffiksi *-k* on voinut säilyä. Muiden persoonien päätteet rakentuvat *ka-* tai *ko-*ainekselle. Kielteiset muodot muodostetaan apuverbin *älä* avulla.

*Iso suomen kielioppi* esittää imperatiivin taivutusmuodot seuraavasti:

Imperatiivin monikon ensimmäinen persoona (*kävelkäämme*) on vanhahtava ja ylätyylinen. Puhutussa suomessa se yleensä korvataan passiivin indikatiivin preesensmuodolla (*kävellään*).

Kolmannen persoonan sekä passiivin imperatiivi eli *'jussiivi** ilmaisee konsessiivisia (sallimisen tai myöntymisen) merkityksiä: ***olkoon*' menneeksi.* Velvoitusta se ilmaisee lähinnä säädösteksteissä: *tätä kaikki asianomaiset **noudattakoot**.* Jussiivilause poikkeaa rakenteeltaan imperatiivilauseesta: sillä on yleensä ilmipantu subjekti (***joku** sammuttakoon valon),* ja sen sanajärjestys voi vaihdella samaan tapaan kuin väitelauseen. Jussiivi on puhutussa kielessä harvinainen, ja sen yksikkö- ja monikkomuodot sekaantuvat usein keskenään.

Yksikön toisessa persoonassa käytetään vanhahtavassa runokielessä myös *-os/-ös*-loppuisia muotoja *(ollos, tullos, nukkuos),* joita on tapana nimittää [[Optatiivi|optatiiveiksi]].

== Imperatiivit indoeurooppalaisissa kielissä ==
[[Indoeurooppalainen kantakieli|Indoeurooppalaiseen kantakieleen]] voidaan rekonstruoida kanoninen 2. persoonan imperatiivi, jota ilmaistiin pelkällä verbivartalolla tai päätteellä **-dhi,* monikossa **-te,* sekä 3. persoonan **-u*-päätteinen imperatiivi. Lisäksi kantaindoeuroopassa oli [[Optatiivi|optatiivimodus]], joka on joissakin balttilais-slaavilaisissa kielimuodoissa säilynyt imperatiiviksi tai permissiiviksi kutsuttuna muotona. Nykyisissä [[Indoeurooppalaiset kielet|indoeurooppalaisissa kielissä]] parhaiten ovat säilyneet yksikön 2. persoonan imperatiivimuodot, etenkin muut imperatiivimuodot ovat usein myöhempää kehittymää.

=== Ruotsi ===

[[Ruotsin kieli|Ruotsissa]] on nykyään yksi imperatiivimuoto, joka vastaa sekä yksikön että monikon toista persoonaa ja muodostuu pelkästä verbivartalosta: *kasta* ’heitä!’, *vänd* ’käännä!’, *gå* ’mene!’.

Vanhassa kirjakielessä käytetyt monikon ensimmäisen ja toisen persoonan imperatiivit ovat vanhahtavia tai ylätyylisiä: *kasten* ’heittäkää!’, ***låtom** oss bedja* ’rukoilkaamme’. Samoin vanhahtava on optatiiviksi nimitetty yksikön kolmannen persoonan muoto: *kaste* ’heittäköön!’.

Monikon ensimmäisen persoonan imperatiivia vastaavien direktiivilauseiden ilmaisimeksi on kiteytynyt rakenne *låt oss* (+ verbi), esim. *låt oss för tillfället kalla honom B* ’kutsukaamme häntä tässä B:ksi’.

=== Englanti ===

[[Englannin kieli|Englannissa]] kanonisena toisen persoonan imperatiivina toimii pelkkä verbin perusmuoto. Sitä voidaan käyttää myös kolmannessa persoonassa lisäämällä subjekti: *somebody lend me his coat* ’joku lainatkoon minulle takkiaan’. Ensimmäiseen ja kolmanteen persoonaan voidaan viitata *let*-apuverbin avulla muodostetuilla rakenteilla: *let each man decide for himself* ’kukin mies päättäköön puolestaan’. Monikon ensimmäiseen persoonaan viittaava *let us* esiintyy useammin muodossa *let’s: let’s go!* ’mennään!’.

Kolmannessa persoonassa käytetään myös ns. optatiivista subjunktiivia. Nämä rakenteet ovat vanhahtavan sävyisiä ja yleensä fraaseiksi kiteytyneitä: *so be it* ’olkoon niin’, *long live the King* ’kauan eläköön kuningas!’. Toivotusten ilmaisemiseen voidaan käyttää myös *may*-apuverbillä muodostettuja rakenteita: *may the best man win* ’paras mies voittakoon’.

=== Ranska ===

[[Ranskan kieli|Ranskassa]] imperatiivi voidaan muodostaa yksikön toisesta sekä monikon ensimmäisestä ja toisessa persoonasta. Imperatiivi on muutoin samankaltainen kuin vastaavat persoonamuodot indikatiivin preesensissä, paitsi että [[Subjekti (lauseenjäsen)|subjektina]] olevat [[persoonapronomini]]t jätetään pois, samoin I konjugaation (-*er*-päätteisillä) verbeillä myös yksikön toisen persoonan ääntymätön pääte *-s*.  Esimerkiksi: *tu écoutes* ’kuuntelet’ – *écoute* ’kuuntele!’, *vous écoutez* ’te kuuntelette’ – *écoutez* ’kuunnelkaa’.  Muutamilla harvoilla epäsäännöllisillä verbeillä imperatiivi on kuitenkin [[subjunktiivi]]n kaltainen.

=== Saksa ===

[[Saksan kieli|Saksassa]] yksikön toisen persoonan imperatiivimuotona on joko pelkkä verbinvartalo tai verbinvartalo, jonka lopussa on *e (rechnen* ’laskea’: *rechne!* ’laske!’). Useilla verbityypeillä *e:*llinen ja *e:*tön muoto vaihtelevat niin, että puhekielessä *e*:tön muoto on nykyään tavallisempi (*kommen* ’tulla’: *komm!* ’tule!’). Ns. vahvoilla verbeillä imperatiivimuodossa ei ole loppu-*e*:tä, mutta vartalonsisäinen vokaali voi vaihtua *e*:stä *i:*ksi tai *ie*:ksi (*nehmen* ’ottaa’: *nimm!* ’ota!’). Monikon toisen persoonan imperatiivimuoto on samannäköinen kuin vastaava indikatiivimuoto (*(ihr) nehmt* ’te otatte’: *nehmt!* ’ottakaa!’).

Teitittelymuodon (joka saksassa on monikon kolmannen persoonan kaltainen) sekä monikon ensimmäisen persoonan käskyihin tai kehotuksiin käytettäviä muotoja ei Saksan kielen instituutin ”Systemaattinen kielioppi” pidä varsinaisina imperatiiveina. Teitittelymuodon imperatiivia vastaava ns. etäisyysmuoto *(Distanzform)* eroaa indikatiivimuodosta vain sanajärjestyksen perusteella (*Sie reden* ’te puhutte’ – *reden Sie* ’puhukaa!’), samoin monikon ensimmäisen persoonan ns. adhortatiivimuoto (*wir machen* ’me teemme’ – *machen wir!'' ’tehkäämme!’).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Suomen kielen verbien taivutuskaava  Henri Heinosen tekemä verbien taivutuskaava