Asser Salo

**Edvard Asser Salo** (22. helmikuuta 1902 Lammi &ndash; 11. helmikuuta 1938 Karhumäki) oli suomalainen juristi ja poliitikko, joka toimi STPV:n kansanedustajana vuosina 1929–1930. Salo oli nuori ja lahjakas lakimies, joka nousi julkisuuteen 1920-luvun jälkipuoliskolla toimiessaan kommunistien puolustusasianajajana poliittisissa oikeudenkäynneissä. Kesäkuussa 1930 hän joutui äärioikeistolaisen Lapuan liikkeen sieppaamaksi. Salon ainoa eduskuntakausi päättyi kuukautta myöhemmin, jolloin STPV:n kansanedustajat vangittiin ja puolue lakkautettiin. Ruotsiin paennut Salo ei enää palannut kotimaahan, vaan muutti Neuvostoliittoon, jossa hänet teloitettiin Stalinin vainojen aikana.

## Elämä
### Nuoruusvuodet
Lammin Hietoisissa syntyneen Asser Salon vanhemmat olivat työmies Edvard Salo (synt. Lampén, 1881-1936) ja Hilma Heinonen (synt. Alt, 1879-1965). Salo vietti varhaislapsuutensa Hollolassa, jonne perhe muutti pian hänen synnyttyään. Salo kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta 1921 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa 1925. Lyseovuosinaan hän toimi koulun toverikunnan puheenjohtajana. 

### Asianajajana

Syksyllä 1925 Salo otettiin Turun hovioikeuden auskultantiksi. Hän työskenteli aluksi Helsingissä Sulo Wuolijoen omistamassa Hakaniemen Asianajotoimistossa ja syksystä 1926 lähtien Eino Pekkalan kanssa perustamassaan toimistossa. Lyhyeksi jääneellä urallaan Salo erikoistui maa- ja valtiopetoksista syytettyjen kommunistien juttuihin toimien avustajana lukuisissa poliittisissa oikeudenkäynneissä eri puolilla maata. Hänestä tuli F. J. Leinon ohella eniten 1920-luvun kommunistijuttuja hoitanut asianajaja. 

Salon ensimmäinen merkittävä tapaus oli keväällä 1926 Turun hovioikeudessa käsitelty Sosialistisen nuorisoliiton lakkauttaminen yhdessä ruotsalaisen tähtijuristin Georg Brantingin kanssa. Valtakunnallista huomiota saivat myös niin sanottu Eva Korhos -juttu sekä vuoden 1928 suuri kommunistijuttu, josta hänen ohellaan vastasivat Pekkala, Branting ja saksalainen Joseph Herzfeld. Saloa luonnehdittiin vastustajienkin keskuudessa "eteväksi nuoreksi mieheksi, joka ajatteli selvästi ja loogisesti". 
 
### Eduskuntaan
Salon yhteiskunnallinen herääminen tapahtui vasta kommunistioikeudenkäyntien myötä, sillä asianajajaksi ryhtyessään hän ei ollut mukana työväenliikkeessä tai politiikassa. Ensimmäiset sosialistiset vaikutteensa Salo otti työtovereiltaan Sulo Wuolijoelta ja Eino Pekkalalta. Kevään 1928 laajojen kommunistipidätysten jälkeen hän esiintyi Helsingin ja Turun työväentaloilla pidetyissä vastalausekokouksissa. Järjestötoimintaan lähdettyään Salo valittiin muun muassa Helsingin Työväen Säästöpankin ja Osakeyhtiö Työn johtoelimiin.

Vuonna 1929 Salo nousi eduskuntaan Kuopion läntisestä vaalipiiristä, jossa kommunisteilla oli vankka kannatus. Ensimmäisenä puheenvuoronaan hän esitti STPV:n välikysymyksen viranomaisten toimista niin sanotttuna punaisena päivänä. Yleisön puhjetessa rajuihin suosionosoituksiin puhemies Kyösti Kallio määräsi Heimolan lehterit tyhjennettäväksi. Mielenosoitukset jatkuivat samana iltana, jolloin Salo joutui pidätetyksi ollessaan matkalla Helsingin työväentalolle. Salon mukaan hänet raahattiin poliisiautoon törkeiden solvausten saattelemana ja päästettiin vapaaksi vasta apulaispoliisimestarin puututtua asiaan. 

Vappuna 1930 Salo pidätettiin hänen yritettyään kiellosta huolimatta puhua Tampereen Tammelassa. Kommunistilehdet kertoivat poliisin retuuttaneen SAlon putkaan ja hajottaneen perään lähteneen väkijoukon pampuilla. Salo tunnettiin kiivaana puhujana, jota porvarit kutsuivat muun muassa "rääväsuuksi" ja "kommunistien suurimmaksi suunsoittajaksi".

### Sieppaus

Vuonna 1930 Salo edusti vaasalaista *[[Työn Ääni|Työn Ääntä]]* Lapuan liikkeen tuhottua lehden kirjapainon. Juttua käsiteltiin ensimmäisen kerran Vaasan raastuvanoikeudessa 7. toukokuuta. Toimittaja Jaakko Ikolan mukaan kaupunkiin oli kerääntynyt maaseudulta saapuneita nuorukaisia, jotka uhkailivat Saloa. Häntä kehotettiin muun muassa ottamaan seuraavalla kerralla mukaansa ruumisarkku. Paluumatkalla Salo joutui lapualaisista koostuneen revohkan piirittämäksi Seinäjoen rautatieasemalla. Järjestön johtaja Vihtori Kosola oli antanut määräyksen hänen sieppaamisestaan, mutta yritys epäonnistui. Sanomalehdet uutisoivat, että Salo olisi pahoinpidelty ja hakattu jopa henkihieveriin, mutta toimittaja Yrjö Räisäselle hän paljasti hyökkääjien perääntyneen lyhyen käsikähmän jälkeen. 

Tapaus oli jälleen esillä keskiviikkona 4. kesäkuuta. Vaasaan saapui puolitoista tuhatta Lapuan liikkeen kannattajaa, joista osa kerääntyi istuntopaikkana toimineen kaupungintalon edustalle. Kadulla vellonut ihmismassa pahoinpiteli muun muassa todistajina kuullut toimittaja Allan Asplundin ja faktori Eino Niemisen. Istunnon päätyttyä Salo yritti poistua maaherra Bruno Sarlinin seurassa, mutta kadulla odottaneet lapualaiset tukkivat heidän tiensä. Väkijoukko kävi Salon kimppuun ja raastoi hänet kadulla odottaneeseen autoon Sarlinin estelyistä huolimatta. Auton perään lähteneet poliisit ilmoittivat myöhemmin, että Salo oli viety Lapuan Seurahuoneelle. Ennen vapauttamistaan Salo pakotettiin allekirjoittamaan sitoomus, ettei hän enää milloinkaan näyttäydy Vaasan seudulla.

Salon odotettiin palaavan Helsinkiin jo torstai-iltana. Mediaväen ohella rautatieasemalle kokoontui sankka joukko uteliasta yleisöä, mutta häntä ei näkynyt Tampereen junassa. Helsingin työväentalolla pidettiin tapauksen johdosta kommunistien vastalausekokous, johon osallistui eri lähteiden mukaan 1 000-3 000 henkeä.

Salo saapui lopulta perjantain aamujunalla. TST:lle antamassaan haastattelussa Salo kertoi, että Vaasasta lähdettäessä häntä pahoinpideltiin ja uhattiin aseella. Sieppaajia seurasi useita autoja, joista nousseet miehet vaativat Salon ampumista, mutta hänet onnistuttiin saamaan hengissä Lapualle. Uhkaavan väkijoukon keräännyttyä paikalle Salo vietiin Seinäjoelle matkustajakotiin, jossa hänet pakotettiin allekirjoittamaan ”juhlallinen vakuutus”. Varhain torstaiaamuna Salo kyydittiin Keski-Suomeen ja vapautettiin Viitasaarella. Jyväskylään päästyään Salo vieraili sosialidemokraattisen *[[Työn Voima]]n* toimituksessa, jonka jälkeen hän palasi junalla Helsinkiin. 

Salo torjui porvarilehtien vähättelevät näkemykset "huviretkestä" ja kutsui matkaansa "kuolemanajoksi". Hän piti sieppausta tarkasti etukäteen suunniteltuna, johon liittyi myös väkijoukon kerääminen Vaasan kaupungintalon ulkopuolelle. Salon mukaan tarkoituksena oli saada välikohtaus näyttämään kiihtyneen kansanjoukon spontaanina tempauksena. Lapuan liikkeen kyydityksiä tutkineen Juha Siltalan mukaan Salo oli ilmeisesti tarkoitus viedä itärajalle ja pakottaa siirtymään Neuvostoliiton puolelle, mutta myöhemmissä sieppauksissa käytetty reitti Pohjois-Karjalaan ei vielä ollut toiminnassa.

Maaherra Sarlin saapui myös perjantaina Helsinkiin antamaan valtioneuvostolle oman selontekonsa tapahtumista. Lisäksi pääkaupunkiin matkusti Abraham Harjulan, Matti Järvisen ja Rudolf Vinstenin muodostama vaasalaisten kommunistien lähetystö. Illalla Helsingin työväentalolla pidettiin uusi vastalausekokous, jossa tällä kertaa väitettiin olleen jopa 5 000 osallistujaa. Mielenosoituksia järjestettiin myös Kotkassa, Porissa, Tampereella ja Turussa.

### Pako Ruotsiin
Salo palasi julkisuuteen 10. kesäkuuta puhuessaan Helsingin työväentalolla. Parin päivän kuluttua Salo matkusti viranomaisten kehotuksesta Tukholmaan, kun hänen turvallisuuttaan ei pystytty takaamaan. Salo majaili lla ja esiintyi vähemmistökommunistien tilaisuuksissa eri puolilla kaupunkia. Kesäkuun lopussa Salo ja Kössi Ilola osallistuivat Hallstavikissä pidettyyn tapaamiseen, johon saapui kommunisteja myös muista Pohjoismaista sekä Neuvostoliitosta, Saksasta ja Baltian maista.

Salon paettua Lapuan liike sieppasi parin viikon aikana kymmenen STPV:n kansanedustajaa tarkoituksenaan estää heitä osallistumista kommunistilakien käsittelyyn heinäkuun alussa. *[[Dagens Nyheter]]ille* antamassaan haastattelussa Salo kertoi, ettei ole itsekään saapumassa eduskuntaan pelätessään turvallisuutensa puolesta. Sieppaukset huipentuivat 5. heinäkuuta, jolloin Eino Pekkala ja Jalmari Rötkö kaapattiin perustuslakivaliokunnan kokouksesta. Sisäministeri E. V. Kuokkanen määräsi lapualaisten painostuksesta STPV:n eduskuntaryhmän jäsenet pidätettäväksi ja asetettavaksi syytteeseen valtiopetoksesta.

Kaksi päivää myöhemmin Salo solvasi Stortorgetilla pitämässään puheessa Suomen pääministeri P. E. Svinhufvudia, minkä seurauksena poliisi korjasi hänet talteen. Osa kuulijoista yritti tunkeutua poliisiasemalle vapauttamaan Saloa, mutta väkijoukko hajotettiin. Viranomaiset vaativat Salon karkottamista, koska hänen katsottiin sekaantuneen Ruotsin sisäpolitiikkaan ja toiminnallaan vaarantavan maan etuja. Vankilatuomion uhatessa Salo ei halunnut palata Suomeen, vaan pyysi karkotusta Neuvostoliittoon. Hallituksen tekemän karkotuspäätöksen jälkeen hän matkusti perheineen Leningradiin heinäkuun lopussa.

### Neuvostoliitossa
Moskovaan asettunut Salo oli aluksi SKP:n palveluksessa ja työskenteli myöhemmin ammattiyhdistysopin opettajana Lenin-koulun vastaperustetulla suomalaisella osastolla. Salo oli myös Profinternin pohjoismaisen sihteeristön jäsen ja Suomen asioiden esittelijä, jonka ohella hän luennoi järjestön ammatillisella kurssilla Kullervo Mannerin kanssa. Syksyllä 1934 Salo komennettiin Petroskoihin Kustannusliike Kirjan palvelukseen. Vuonna 1935 Salo muutti Leningradiin, jossa hän oli NKP:n Karjalan aluekomitean Suomen osaston jäsen ja työskenteli Kirjan poliittisen osaston johtajana. Suomessa vangitun Toivo Antikaisen oikeudenkäynnin aikana Salo kampanjoi ahkerasti hänen vapauttamisensa puolesta ja julkaisi tapauksesta kirjan. Vuonna 1936 Salo nimitettiin Petroskoihin Karjalan neuvostotasavallan oikeusasiain komissariaatin puheenjohtajaksi. 

Nationalisteiksi leimattujen suomalaisten vainojen alettua Salo erotettiin tehtävästään elokuussa 1937, jonka jälkeen hän työskenteli kuorma-auton apumiehenä Petroskoissa. Salo vangittiin joulukuussa ja tuomittiin kuolemaan artikla 58:n nojalla neuvostovastaisuudesta. Hänet ammuttiin helmikuussa 1938 Sandarmohissa. Salo rehabilitoitiin Josif Stalinin kuoleman jälkeen 1955.

Salon kohtalo jäi Suomessa pitkään tuntemattomaksi. Vangitsemisen jälkeen joulukuussa 1937 mediassa levisi huhu, jonka mukaan Salo ja Iisak Heikka olisi teloitettu. Myöhemmin jatkosodan aikana huhuttiin, että hänet olisi kidutettu hengiltä kuulusteluissa. Totuus paljastui viimein 1997, jolloin Sandarmohin joukkohauta löydettiin.

## Perhe
Asser Salon puoliso oli helsinkiläinen Aino Lahja Salomaa (1902-1977), jonka kanssa hän avioitui 1926. Heillä oli kaksi lasta. Aino Salo työskenteli Neuvostoliitossa Lenin-koulun konekirjoittajana ja oli myöhemmin SKP:n ulkomaan byroon palveluksessa. Avioiduttuaan puolisonsa tuttavapiiriin kuuluneen Tuure Lehénin kanssa hän palasi lapsineen kotimaahan jatkosodan jälkeen. Pariskunnan poika Asko (1928-1960) työskenteli Suomessa muun muassa tulkkina. Asko Salon elämää varjostivat erilaiset sairaudet ja hän päätyi lopulta itsemurhaan.

## Muuta
Salo esiintyy henkilöhahmona Artturi Leinosen salanimellä ”Erkki Urpiala” kirjoittamassa romaanissa *Hauta rajan takana* (1931) sekä Arvo Salon *[[Lapualaisooppera]]ssa* (1966), jonka kantaesityksessa hänen roolissaan nähtiin Lars Svedberg.

## Teoksia ja suomennoksia
*
*

## Lähteet

## Aiheesta muualla