Sophie von La Roche

**Maria Sophie von La Roche** (myös **Laroche**, o.s. **Gutermann von Gutershofen**; 6. joulukuuta 1730 Kaufbeuren, Baijerin herttuakunta – 18. helmikuuta 1807 Offenbach, Hessenin vaaliruhtinaskunta) oli saksalainen kirjailija.

Hänen ensimmäinen ja tärkein teoksensa *Geschichte des Fräuleins von Sternheim* ("Lady Sophia Sternheimin historia", 1771) on ensimmäinen naisen kirjoittama saksalainen romaani. Sitä pidetään yhtenä parhaista teoksista ajalta, jolloin englantilaisilla romaaneilla, erityisesti Samuel Richardsonin teoksilla, oli suuri vaikutus moniin saksalaisiin kirjailijoihin.

## Suku ja koulutus
Marie Sophie syntyi kolmestatoista lapsesta vanhimpana Kaufbeurenissa Baijerissa.  Hänen isänsä oli kaupunginlääkäri Georg Friedrich Gutermann, joka oli raatimies ja sairaalanhoitaja Johann Adam Gutermannin ja apteekkarintytär Marie Jakobina Rauhin poika. Hänet aateloitiin vuonna 1741 ja sai siitä lähtien kutsua itseään Gutermann von Guterhofeniksi. Hänen äitinsä oli Regina Barbara Unold (1711–1748), kauppias Georg Unoldin ja Euphrosyne Heinzelmannin tytär Memmingenistä. Äiti kuoli synnytyksiin ja raskauksiin väsyneenä tyttären ollessa 17-vuotias.

Vuonna 1737 perhe muutti Lindauhun ja vuonna 1741 Augsburgiin, missä hän vietti suurimman osan nuoruudestaan ​​tiukassa, protestanttis-pietistisessä koulutuksessa – valmistautuen myöhempiin velvollisuuksiinsa kotirouvana. Hän oppi myös ranskaa ja soittamaan musiikkia. Pyynnöistään huolimatta hänelle ei opetettu latinaa ja hän tuli aina katumaan tätä, sillä se esti häntä pääsemästä käsiksi Giovanni Bianconin tieteellisiin ja teologisiin teoksiin.

Ollessaan 17-vuotias, hän tapasi isänsä kautta vuonna 1747 korkeasti koulutetun italialaisen Giovanni Lodovico Bianconin (s. 1717), Hessen-Darmstadtin ruhtinaspiispan henkilääkärin. Tämä ihastui kauniiseen tyttöön ja isän suostumuksella opetti tytölle hieman edistynyttä matematiikkaa ja tutustutti hänet arkeologiaan ja taiteeseen. Tyttö rakastui häneen, ja he kihlautuivat; mutta hänen isänsä kieltäytyi aluksi naimakaupasta, koska hän ei halunnut perheeseen katolista perijää, ja lykkäsi päätöstä. Kun Marie Sophien äiti kuoli vuonna 1748 uupuneena 13 synnytyksestä vain 36-vuotiaana, aviomies tunsi olonsa ylikuormitetuksi ja antoi neljä vielä elossa olevaa lasta näiden isoisälle, joka oli senaattorina Biberachissa. Hän itse teki yhdessä Bianconin kanssa, johon hän myös toivoi tutustuvansa paremmin, matkan etelään, missä hän tapasi myös Bianconin perheen. Palattuaan hän aluksi suostui avioliittoon, mutta asetti lopullisen suostumuksensa ehdoksi tyydyttävän avioliittosopimuksen solmimisen. Koska tärkeistä yksityiskohdista ei päästy sopimukseen, hän pakotti tyttärensä purkamaan kihlauksen.

Hänellä oli kaksi aiempaa sulhasta; ensimmäinen kihlattu oli lääkäri Gian Lodovico Bianconin, toinen kihlattu oli tuleva runoilija Christoph Martin Wieland. Hän oli nuoruudessaan kihloissa läheisen ystävänsä, kirjailija ja runoilija Christoph Martin Wielandin kanssa, kihlaus purkautui.

Marie Sophie lähetettiin jälleen Augsburgista Biberachiin. Siellä sukulaisensa, pastori Thomas Adam Wielandin taloudessa hän tapasi tämän pojan, 17-vuotiaan serkkunsa Christoph Martin Wielandin, jonka kanssa hän kihlautui kesällä 1750. "Mikään ei ole varmempaa kuin se, että jos kohtalo ei olisi tuonut meitä yhteen vuonna 1750, minusta ei olisi tullut runoilijaa", La Roche kirjoitti myöhemmin.

Koska Wieland ei tehnyt lisäjärjestelyjä avioliittoa varten, vaan opiskeli Tübingenissä ja Zürichissä, kihlaus purkautui. Sophie meni lopulta naimisiin vuonna 1753 – tuolloin 23-vuotiaana – isänsä suostumuksella katolisen hallintoasiantuntija Georg Michael Frank La Rochen kanssa. 

## Avioliitto ja lapset

Marie Sophie Gutermann meni naimisiin loppuvuodesta 1753, toisen lähteen mukaan 27. joulukuuta 1754 Warthausenissa Georg Michael Frank von La Rochen (1720–1788) kanssa, joka oli Mainzin vaaliruhtinaskunnan hovineuvos. Hän työskenteli tilanhoitajana ja yksityissihteerinä adoptioisälleen, Mainzin vaaliruhtinaskunnan valtioministeri Friedrich von Stadion-Warthausenille. Hän oli oletettavasti tanssijatar Catharina La Rochen ja Mainzin vaalituhtinaskunnan valtioministeri Friedrich von Stadion-Warthausenin suhteen avioton lapsi. Ministeri oli ottanut pojan luokseen ja varmistanut hänen huolellisen kasvatuksensa ja koulutuksensa.

Sophie muutti Mainziin asumaan aviomiehensä luokse, joka asui kasvatti-isänsä Stadioner Hofissa eli vaaliruhtinaan hovissa. Vuosina 1761–1768 Sophie von La Roche oli appensa seuralainen ja hovirouva Warthausenin linnassa lähellä Biberach an der Rißiä, missä hän tapasi serkkunsa, entisen kihlattunsa Christoph Martin Wielandin uudelleen. Täällä oli laaja 1 400 niteen ja 550 teoksen kirjasto, josta suurin osa sijaitsee nykyään böömiläisessä Kozelin linnassa lähellä Pilseniä. Hän kirjoitti kirjeenvaihdon ranskaksi, hovissa puhutuksi kieleksi, ja usein seurasi kreiviä tämän maakartanoon Bönnigheimiin. Kreivi testamenttasi vuonna 1768 virkansa kasvattipojalleen eli Sophien aviomiehelle Bönnigheimin linnan ylivoutina, ja tämä seurasi häntä sinne vuonna 1770. Täällä hän ystävänsä, pastori Johann Jakob Brechterin neuvosta viimeisteli romaaninsa *Geschichte des Fräuleins von Sternheim,* jonka hän oli jo aloittanut Warthausenissa. Kun avioimies oli erotettu Mainzin vaaliruhtinaskunnan palveluksesta, Sophie asui hänen kanssaan kreivin tiluksilla Bönnigheimissa ja Warthausenissa. Siellä hän tunsi itsensä avuttomaksi ja kärsi erityisesti erosta kahdesta tyttärestään, jotka hänen oli ollut lähetettävä luostarikouluun.   

La Rocheille syntyi kahdeksan lasta, joista viisi eli aikuiseksi asti. 

* Maximiliane Euphrosyne (4. toukokuuta 1756 – 19. marraskuuta 1793), avioitui 1774 italialaisen suurkauppias, pankkiiri ja Trierin vaaliruhtinaskunnan salaneuvos Peter Anton Brentanon (1735–1797) kanssa; heille syntyi kaksitoista lasta, joista Bettina von Arnim ja Clemens Brentano olivat kirjailijoita. Aviomiehen edellisestä avioliitosta oli lisäksi viisi 11-4 -vuotiasta lasta. Maximiliane kuoli 37-vuotiaana puoli vuotta viimeisen lapsensa syntymän jälkeisiin kompikaatioihin, myös lapsi kuoli. Leskeksi jäänyt mies jätti nuorimmat eloon jääneet lapsensa (Clemens 15 v., Kunigunde 13 v., Christian 11 v., Bettina 10 v., Lulu 8 v. ja Meline 5 v.) isoäidin hoiviin, joka huolehti villistä laumasta, kunnes heille löydettiin sopivat sisäoppilaitokset. Peter Brentano meni vielä kolmannen kerran naimisiin vuonna 1795 ja lapsia syntyi kaksi lisää.
* Fritz (10. joulukuuta 1757 – vuoden 1814 jälkeen)
* Luise "Lulu" (13. toukokuuta 1759–1832), myöhemmin Luise Möhn, pakeni väkivaltaista alkoholisti aviomiestään ja palasi vanhempiensa luo. Hän auttoi huolehtimaan halvaantuneesta isästään, joka oli saanut aivoinfarktin jouduttuaan työnantajansa epäsuosioon. Äiti ja tytär asuivat yhdessä Sophien kuolemaan asti vuonna 1807.
* Carl Georg (11. tammikuuta 1766–1839), Preussin kuningaskunnan salaneuvos, ylivuorineuvos
* Franz Wilhelm (16. huhtikuuta 1768–1791), kuoli 23-vuotiaana

Hänen lapsenlapsiaan olivat kirjailija Bettina von Arnim ja kirjailija Clemens Brentano, jotka molemmat kuuluivat saksalaisen romantiikan ajan kirjailijoihin. La Roche muistetaan useista romaaneista, joista ensimmäinen on *Geschichte des Fräuleins von Sternheim* (1771). Hän kierteli uransa aikana Euroopassa melko laajalti ja julkaisi matkakertomuksia.

## Ura
Sophie von La Roche tunsi itsensä avuttomaksi aviomiehensä maakartanoissa ja kärsi erityisesti erosta kahdesta tyttärestään, jotka hänen oli ollut lähetettävä luostarikouluun. Niinpä hän alkoi kirjoittaa taistellakseen yksinäisyyttä ja masennusta vastaan: "Halusin kasvattaa paperitytön, koska minulla ei ollut omaa täällä, ja sitten mielikuvitukseni auttoi minua selviytymään hämmennyksestä ja loi suunnitelman Sophien tarinalle ... Hän kirjoitti sen – osittain serkkunsa Christoph Martin Wielandin kannustamana ja osittain Wielandin toimiessa toimittajana yhdessä 1700-luvun menestyneimmistä romaaneista: *Geschichte des Fräuleins von Sternheim* – saman naisen ystävä alkuperäispapereiden ja muiden luotettavien lähteiden pohjalta. 

La Rochen Samuel Richardsonilta vaikutteita saaneista kirjeromaaneista ja sukukertomuksista puuttuu todellista runollista voimaa, mutta ne osoittavat ihmissydämen tuntemista. Tunnetuin niistä on Christoph Martin Wielandin julkaisema *Geschichte des Fräuleins von Sternheim* (1771). Sen itsepintainen didaktiikka että osittain epistolaarinen muoto seuraavat englantilaisia ​​esikuvia, mutta se liittyy myös Jean-Jacques Rousseaun romaanin *La Nouvelle Héloïse* esittelemään uuteen kaunokirjallisuuden vaiheeseen; La Rochen romaanissa intohimo alkaa nousta rationaalisen moraalin ja hyveen rinnalle. Fräulein von Sternheimin melankoliset tunnelmat ja romaanin kirjemuodon tuoma "tunnustuksellinen" puoli toivat sille mainetta. Tämä, kuten kaikki La Rochen teokset, on kyllästetty valistuksen rationaalisella hengellä ja osoittaa hänen kiinnostuksensa taloudellisiin ja yhteiskunnallisiin ongelmiin, mukaan lukien naisten koulutukseen.

Vuonna 1771 Georg von La Rochesta tuli Trierin vaaliruhtinaan kansleri Koblenzissa. Perhe muutti taloon pienessä Ehrenbreitsteinin kaupungissa, Reinin vastakkaisella rannalla Koblenzista. Siellä Sophie von La Roche kokosi vuodesta 1771 lähtien ympärilleen elegantin kirjallisuuspiirin, johon kuuluivat Johann Bernhard Basedow, Wilhelm Heinse, Johann Heinrich Merck, Johann Kaspar Lavater sekä veljekset Friedrich (Fritz) Jacobi ja Johann Georg Jacobi, ja jossa myös nuori Goethe haki vaikutusvaltaansa. 

Vuonna 1780 idylli päättyi, kun liberaali Georg von La Roche erotettiin vaaliruhtinas Clemens Václavin palveluksesta kirkkoa kohtaan osoittamansa kritiikin vuoksi. Speyerin kaniikki tarjosi heille majoituksen, joten he päättivät muuttaa Speyeriin. Koska hänen tulonsa myös laskivat jyrkästi, hänestä tuli vuonna 1783/1784 ensimmäinen nainen Saksassa, joka julkaisi kahden vuoden ajan valtakunnallisesti levitettyä naistenlehteä *Pomona. Für Teutschlands Töchter* ("Pomona. Saksan tyttärille"), johon hän myös kirjoitti suurimman osan artikkeleista. Jopa Venäjän keisarinna Katariina II oli sen tilaaja, joka tilasi sitä heti 500 kappaletta. Samaan aikaan hän alkoi julkaista triviaalisia teoksia, jotka oli räätälöity laajemman yleisön makuun – niin sanoaksemme ammattimaisena viihdekirjailijana.  

Ainakin hän pystyi nyt matkustamaan; hän vieraili vuonna 1784 muun muassa Sveitsissä, missä hänen suosionsa oli edeltänyt häntä. Genevenjärven Morgesissa hän tapasi tuolloin 18-vuotiaan Germaine Neckerin, joka myöhemmin tunnettiin nimellä madame de Staël Saksaa käsittelevän kirjansa ansiosta. Tällä matkalla hän vieraili muun muassa Johann Georg Schlosserin luona, jonka vaimon Cornelian, Goethen sisaren, joka oli sittemmin kuollut synnytykseen, kanssa hän oli käynyt kirjeenvaihtoa. Pariisissa – ystävänsä Elise von Bethmannin seurassa – hän todisti kuningatar Marie Antoinetten pojan Louis-Charlesin syntymän juhlintaa vuonna 1785. Hän näki myös köyhien kurjuuden Ranskan pääkaupungin kaduilla; toisin kuin tyttärentyttärensä Bettine von Arnim, hän tunsi kuitenkin kristillistä myötätuntoa ja otti mielellään vastaan ​​käytännön apua, mutta köyhyyden todelliset syyt tai edes niiden voittamiseksi tarkoitetut näkökohdat olivat hänelle vieraita. Versailles'n loisto teki häneen syvän vaikutuksen. Hän tallensi vaikutelmiaan julkaistuihin matkapäiväkirjoihinsa. 

Palattuaan kotiin Englannista, jonne hän oli matkustanut vuonna 1786, hän ja hänen aviomiehensä muuttivat vastahakoisesti Offenbachiin, jossa oli vävy Peter Anton Brentanon (1735–1797) taloudellisella tuella hankittu talo, "Grillenhütten" Domstraßelta – heidän tietämättään ollessaan matkoilla (talo purettiin vuonna 1960). Hän vietti siellä elämänsä kaksi viimeistä vuosikymmentä. Kun hänen aviomiehensä kuoli vuonna 1788 oltuaan toispuoleisesti halvaantuneena vuotta aiemmin saadun aivoinfarktin seurauksena, hän jäi lähes rahattomaksi. Niinpä hän tehosti kirjallista toimintaansa, teki käännöksiä ranskasta ja matkusti uudelleen tehden kolmannen matkan Sveitsiin (1793), vieraillen Saksissa (1796) ja Thüringenissä (1800) ja julkaisten jälleen kokemuksiaan. La Roche julkaisi menestyneitä matkapäiväkirjoja matkoistaan ​​Sveitsiin, Ranskaan, Hollantiin ja Englantiin. Hän oli yksi ensimmäisistä itsenäisesti matkustaneista saksalaisista naisista.

Kun Ranskan vallankumousarmeija miehitti Reinin vasemman rannan vuonna 1794, hän menetti myös eläkkeensä ja Boppardin tullitulot, jotka oli myönnetty hänen miehelleen. Hänellä oli myös lukuisia "alivuokralaisia" talossaan: hänen toiseksi vanhin tyttärensä Luise, joka oli jättänyt alkoholistimiehensä sekä maksavana vuokralaisena hänen miehensä veljentytär Cordula, jonka Elise von Bethmannin poika oli jättänyt; ja jonkin aikaa myös hänen kolme tyttärentytärtään Bettine von Arnem, Ludovica (Lulu) ja Magdalene (Meline). 

Heinäkuussa 1799 hän matkusti Weimariin tyttärentyttäriensä, 22- ja 19-vuotiaiden Sophien ja Gunda Brentanon kanssa ja vieraili lapsuudenystävänsä, serkkunsa Christoph Martin Wielandin luona tämän Oßmannstedtin kartanolla, jonka kanssa hän oli pitänyt yhteyttä vuosien varrella joistakin erimielisyyksistä huolimatta. Sophie Brentano teki häneen vaikutuksen, sillä tämä oli kaunis lapsena leikeissä tapahtuneessa onnettomuudessa menetetyn silmänsä menetyksestä huolimatta. Hän luki tälle otteita uusimmasta teoksestaan *Aristippoksesta*. Sophie Brentano palasi sinne uudelleen ja kuoli 24-vuotiaana joko lavantautiin tai aivokalvontulehdukseen Brentanon talossa syyskuussa 1800. Sophie La Roche tapasi myös pojanpoikansa Clemens Brentanon, joka oli vierailulla Jenasta, jossa hän oli opiskellut Jenan yliopistossa vuodesta 1798 lähtien, onnettomasti naimisissa olleen rakastajattarensa, seitsemän vuotta itseään vanhemman kirjailija Sophie Mereaun kanssa.

Vanhetessaan hän menetti iloisen luonteensa; vanhimman tyttärensä Maximilianen ja nuorimman poikansa Frantz Wilhelmin, tyttärentyttärensä Sophien ja monien ystäviensä varhaiset kuolemat, erityisesti hänen ystävänsä Johann Heinrich Merckin itsemurha vakavan masennuksen seurauksena vuonna 1791 ahdistivat häntä. 

Elämänsä loppuun asti kirjoittanut Sophie von La Roche kuoli lyhyen sairauden jälkeen 76-vuotiaana helmikuussa 1807 Offenbach am Mainissa. Vaikka hän pysyi protestanttina, hänet haudattiin miehensä viereen St. Pankratiuksen kirkon katoliselle hautausmaalle Bürgeliin, koska Offenbachissa ei tuolloin ollut katolista hautausmaata.

## Teokset

* *Geschichte des Fräuleins von Sternheim. Von einer Freundin derselben aus Original-Papieren und andern zuverläßigen Quellen gezogen*. Hrsg. v. Christoph Martin Wieland. 2 nidettä. Weidmanns Erben und Reich, Leipzig 1771 (München 2007, dtv, ISBN 978-3-423-13530-6, Originalausgabe)
* *Der Eigensinn der Liebe und Freundschaft, eine Englische Erzählung, nebst einer kleinen deutschen Liebesgeschichte, aus dem Französischen*. Orell, Geßner, Füßli, Zürich 1772
* *Rosaliens Briefe an ihre Freundin Mariane von St***. 3 nidettä. Richter, Altenburg 1780–1781
* *Pomona für Teutschlands Töchter*. Enderes, Speyer 1783-1784
* *Briefe an Lina, ein Buch für junge Frauenzimmer, die ihr Herz und ihren Verstand bilden wollen. Band 1. Lina als Mädchen*. Weiß und Brede, Mannheim 1785; Gräff, Leipzig 1788
* *Neuere moralische Erzählungen*. Richter, Altenburg 1786
* *Tagebuch einer Reise durch die Schweiz* Richter, Altenburg 1787
* *Journal einer Reise durch Frankreich*. Richter, Altenburg 1787
* *Tagebuch einer Reise durch Holland und England*. Weiß und Brede, Offenbach 1788
* *Geschichte von Miß Lony und Der schöne Bund*. C. W. Ettinger, Gotha 1789
* *Briefe über Mannheim*. Orell, Geßner, Füßli, Zürich 1791
* *Lebensbeschreibung von Friderika Baldinger, von ihr selbst verfaßt. Hrsg. und mit einer Vorrede begleitet von Sophie Wittwe von La Roche*. Carl Ludwig Brede, Offenbach 1791
* *Rosalie und Cleberg auf dem Lande*. Weiß und Brede, Offenbach 1791
* *Erinnerungen aus meiner dritten Schweizerreise*. Weiß und Brede, Offenbach 1793
* *Briefe an Lina als Mutter*. 2 nidettä. Gräff, Leipzig 1795-1797
* *Schönes Bild der Resignation, eine Erzählung*. Gräff, Leipzig 1796
* *Erscheinungen am See Oneida, mit Kupfern*. 3 Bände. Gräff, Leipzig 1798
* *Mein Schreibetisch*. 2 nidettä. Gräff, Leipzig 1799
* *Reise vom Offenbach nach Weimar und Schönebeck im Jahr 1799*. Gräff, Leipzig 1800 (auch als *Schattenrisse abgeschiedener Stunden in Offenbach, Weimar und Schönebeck in Jahre 1799*)
* *Fanny und Julia, oder die Freundinnen*. Gräff, Leipzig 1801
* *Liebe-Hütten*. 2 nidettä. Gräff, Leipzig 1804
* *Herbsttage*. Gräff, Leipzig 1805
* *Melusinens Sommerabende*. Hrsg. von Christoph Martin Wieland. Societäts-Buch- und Kunsthandlung, Halle 1806 

## Lähteet

## Aiheesta muualla