Jack Irons

**Jack Steven Irons** (s. 18. heinäkuuta 1962 Los Angeles, Kalifornia) oli Red Hot Chili Peppersin alkuperäinen rumpali, joka erosi yhtyeestä vuonna 1988 järkyttyneenä kitaristi Hillel Slovakin kuolemasta heroiiniin. Hän oli syvästi masentunut sen jälkeen. Hän on soittanut myöhemmin mm. Pearl Jam - yhtyeessä, sekä Neil Youngin, Joe Strummerin ja Courtney Loven rumpalina. Jack Irons valittiin Rock and Roll Hall of Fameen yhdessä Red Hot Chili Peppersin kanssa, vuonna 2012

## Ura
**Jack Irons** syntyi 18. heinäkuuta 1962 ja varttui Los Angelesissa, Yhdysvalloissa. Opiskellessaan Fairfax High Schoolissa hän ystävystyi kitaristi Hillel Slovakin, laulaja Anthony Kiedisin ja basisti Flean kanssa ja he perustivat yhdessä Red Hot Chili Peppers - yhtyeen. 

Irons ja Slovak soittivat myös What Is This? -yhtyeen kanssa. What Is This? -yhtyeen kaksi julkaisua – nimetön albumi, sekä EP-levy "*3 out of 5 Live"* – eivät kuitenkaan saavuttaneet suosiota ja he päättivät keskittyä Red Hot Chili Peppersiin. Yhtyeen albumit *[[Freaky Styley]]* *(1985 ) ja [[The Uplift Mofo Party Plan]] (1987)* herättivät median huomion, mutta yhtye kohtasi pian tragedian, kun kitaristi Hillel Slovak kuoli yllättäen huumeisiin. Syvästi järkyttynyt Irons päätti lähteä yhtyeestä, vaikka Kiedis ja Flea jatkoivat toimintaa uusien jäsenten kanssa ja saavuttivat pian valtavan kaupallisen menestyksen. 

Vuonna 1989 Jack Irons liittyi The Clash-yhtyeen entisen laulajan Joe Strummerin johtamaan The Latino Rockabilly War - projektiin ja soitti rumpuja Strummerin sooloalbumilla *Earthquake Weather.* Projektia varjosti Ironsin henkilökohtaiset ongelmat ja niiden seurauksena hän erosi pian Joe Strummerin yhtyeestä. Irons joutui samoihin aikoihin mielisairaalaan. 

Saatuaan itsensä parempaan kuntoon, Irons yhdisti voimansa jälleen What Is This? -yhtyeen entisen johtohahmon, laulaja-kitaristi Alain Johannesin, sekä kosketinsoittaja Natasha Shneiderin kanssa ja perusti Eleven -yhtyeen. Irons soitti rumpuja yhtyeen albumeilla *Awake in a Dream* (1991), *Eleven* (1993) ja *Thunk* (1995).

Vuonna 1995, hän liittyi Pearl Jam-yhtyeeseen ja soitti Pearl Jamin albumeilla *[[No Code]]* (1996) ja *[[Yield]]* (1998), sekä Neil Youngin ja Pearl Jamin yhteislevyllä *[[Mirror Ball]]* (1995). Näytti siltä, että kaikki olisi tästä eteenpäin sujuvaa, mutta näin ei käynyt. Vuonna 1998 Irons lähti yhtyeestä äkillisesti vedoten jälleen mielenterveysongelmiin, ja hänen tilalleen tuli Soundgardenin entinen rumpali Matt Cameron. Irons vetäytyi hetkeksi julkisuudesta, mutta palasi väliaikaisesti Elevenin pariin ja esiintyi yhtyeen albumilla *Howling Book* (2003). Vaikka hänen aikansa Pearl Jamissa oli ohi, yhtyeen arkistojulkaisuja ilmestyi yhä, ja niillä kuultiin myös Ironsin soittoa. 

Vuonna 2004 hän julkaisi ensimmäisen sooloalbumin *[[Attention Dimension]]*. Hän soitti myös Courtney Loven johtaman Hole-yhtyeen levyllä *Nobody’s Daughter* vuonna 2010.  Ironsin toinen sooloalbumi *No Heads Are Better Than One* ilmestyi myös vuonna 2010, ja sitä seurasi *Blue Manatee* -EP vuonna 2011. Vuonna 2012 hän esiintyi Mark Laneganin albumilla *Blues Funeral,* sekä Flean soololevyllä *Helen Burns*. 

Myöhemmin Irons liittyi Red Hot Chili Peppersin kitaristin Josh Klinghofferin johtamaan Pluralone-projektiin ja esiintyi sen albumeilla *To Be One with You* (2019) ja *I Don’t Feel Well* (2020). Irons jatkoi myös oman soolomateriaalin julkaisemista EP-levyillä *Dream of Luminous Blue* (2019) ja *Koi Fish in Space* (2022). Hän on myös toiminut neuvonantajana ja rumpujensoiton opettajana televisioyhtiöille. 

## Yksityiselämä
Jack Irons on kertonut avoimesti kärsineensä mielenterveyden ongelmista.

## Lähteet