Maria Fjodorovna

**Maria Fjodorovna** (synt. **Marie Sophie Frederikke Dagmar**, prinsessa Marie af Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg, ); (26. marraskuuta 1847 Keltainen palatsi, Kööpenhamina, Tanskan kuningaskunta – 13. lokakuuta 1928 Hvidøren huvila, Klampenborg, Tanskan kuningaskunta) oli Tanskan prinsessa, keisari Aleksanteri III:n puoliso ja Suomen suuriruhtinatar, sittemmin leskikeisarinna ja Venäjän viimeisen keisarin Nikolai II:n äiti.

## Suku ja nuoruus
Prinsessa Dagmar eli ristimänimeltään Marie Sophie Frederikke Dagmar oli Tanskan kuningas Kristian IX:n ja kuningatar Louisen neljänneksi vanhin lapsi, ja tällä nimellä hänet yleensä tunnetaan Suomessa ja Tanskassa. Perhepiirissä häntä kutsuttiin nimellä *Minny.* Hänellä oli viisi sisarusta, joista sisar Alexandra oli Britannian kuningas Edvard VII:n puoliso ja tulevan kuningasYrjö V:n sekä Norjan kuningatar Maudin äiti. Hänen vanhin veljensä oli Tanskan kuningas Fredrik VIII ja nuorin veljensä Vilhelm (1845–1913) oli Kreikan kuningas Yrjö I.

Vuonna 1852 Dagmarin isästä tuli Tanskan valtaistuimen perillinen, johtuen suurelta osin siitä että puoliso Louise oli kuningas Kristian VIII:n veljentytär. Vuonna 1853 Kristianille myönnettiin Tanskan prinssin arvonimi ja perheelle annettiin virallinen kesäasunto, Bernstorffin linna Kööpenhaminan pohjoispuolella. Siitä tuli nopeasti äidin, prinsessa Louisen suosikkiasunto, ja perhe asui siellä usein. Lapset kasvoivat tiiviissä perheessä vaatimattomassa mutta onnellisessa ympäristössä. Lasten ollessa pieniä isällä oli elämiseen vain upseeripalkkansa, ja perhe eli suhteellisen yksinkertaista elämää kuninkaallisiksi. 

Taloudessa oli vain kuusi palvelijaa, ja Dagmar ja hänen sisaruksensa saivat lapsuudessaan kävellä Kööpenhaminan kaduilla sekä käydä torilla ja kahviloissa. Vain hyvin harvoin he osallistuivat seremoniallisiin tilaisuuksiin, ja joitten jälkeen heidän piti heti riisua hienot vaatteensa, jotta ne eivät likaantuisi. Dagmarin vanhemmat painottivat lapsilleen yksinkertaista kansalaiskasvatusta, jossa korostettiin suuresti kuninkaallisia velvollisuuksia. Myöhemmin kaikki lapset tulivat tunnetuiksi luontevasta kyvystään olla vuorovaikutuksessa ihmisten kanssa, velvollisuudentunnostaan ​​ja kyvystään edustaa.

## Kihlaus, avioliitto ja perilliset
Ennen avioliittoaan suuriruhtinas Aleksandr Aleksandrovitšin kanssa prinsessa Dagmar oli ensin kihlautunut syyskuussa 1864 tämän vanhemman veljen, silloisen Venäjän kruununperillisen tsarevitš Nikolai Aleksandrovitšin kanssa. Nikolai kuitenkin kuoli aivo- ja selkäydinkalvon tulehdukseen huhtikuussa 1865 ja viimeisenä toiveenaan hän pyysi kuolinvuoteellaan Nizzassa kihlattuaan Dagmaria naimaan veljensä, seuraavan kruununperillisen Aleksandrin. Kihlapari oli ollut kovin rakastuneita toisiinsa ja Nikolain kuolema oli musertava isku Dagmarille, joka palasi takaisin kotimaahansa. Hänen vanhempansa olivat hyvin huolissaan tyttärensä terveydestä. 

Dagmar, joka suri vilpittömästi Nikolaita ja Aleksandr, joka oli rakastunut äitinsä hovineiti, ruhtinatar Maria Meštšerskajaan (1844–1868) ja yritti luopua valtaistuimen perillisen asemasta mennäkseen tämän kanssa naimisiin, olivat molemmat aluksi vastahakoisia. Vanhempiensa painostamana ja isänsä uhattua karkottaa ruhtinatar Meštšerskaja Venäjältä, Aleksandr päätti kuitenkin lähteä kahden veljensä saattamana Tanskaan kosimaan Dagmaria. He löysivät yhteisen sävelen, koska kumpikin rakasti edesmennyttä Nikolai Aleksandrovitšia  sekä kunnioitti tämän viimeistä toivomusta. Kihlaus julkaistiin kesäkuussa 1866. Dagmar lähti Kööpenhaminasta 22. syyskuuta Tanskan kuninkaallisella *Slesvig*-jahdilla, joka rantautui suotuisan purjehdussään ansiosta Kronstadtiin jo 24. syyskuuta 1866.  

Avioliittoa varten Dagmar kääntyi lokakuussa luterilaisuudesta ortodoksisuuteen ja otti nimen Maria Fjodorovna (käytetään myös nimeä Maria Feodorovna). Häät pidettiin Pietarin Talvipalatsin suuressa kirkossa 9. marraskuuta 1866 ja avioliitosta tuli kaikesta huolimatta erittäin onnellinen. Puolisot pysyivät toisilleen uskollisina koko elämänsä ja olivat toistensa lähimpiä uskottuja.

Marialle ja Aleksandrille syntyi kuusi lasta:
* keisari Nikolai II, Venäjän viimeinen keisari (18. toukokuuta 1868 – 17. heinäkuuta 1918), teloitettiin perheensä kanssa Jekaterinburgissa
* suuriruhtinas Aleksandr Aleksandrovitš Romanov (7. kesäkuuta 1869 – 2. toukokuuta 1870), kuoli alle vuoden ikäisenä aivokalvontulehdukseen
* suuriruhtinas Georgi Aleksandrovitš Romanov (6. toukokuuta 1871 – 9. elokuuta 1899), kuoli tuberkuloosiin 28-vuotiaana 
* suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanova (6. huhtikuuta 1875 – 20. huhtikuuta 1960), avioitui 1894 pikkuserkkunsa, suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšin kanssa, joka oli suuriruhtinas Mihail Nikolajevitšin ja suuriruhtinatar Olga Fjodorovnan poika, heille syntyi seitsemän lasta, ero vuonna 1907
* suuriruhtinas Mikael Aleksandrovitš Romanov (22. marraskuuta 1878 – 12. kesäkuuta 1918), avioitui morganaattisesti 1912 kahdesti eronneen Natalia Brasovan kanssa, heille syntyi yksi lapsi, jolla ei ollut jälkeläisiä; teloitettiin vallankumouksen aikana 
* suuriruhtinatar Olga Aleksandrovna Romanova (13. kesäkuuta 1882 – 24. marraskuuta 1960), avioitui (1) 1901 Oldenburgin herttua Pjotr Aleksandrovitšin kanssa; ei jälkeläisiä; avioitui (2) morganaattisesti 1916 Nikolai Kulikovskin kanssa; heillä oli jälkeläisiä; eli maanpaossa Kanadassa
Äitinä hän rakasti poikiaan, joista hän oli melko omistushaluinen. Hänellä oli kaukainen suhde tyttäriinsä. Hänen suosikkilapsensa oli Georgi; nuorimmat Olga ja Mikael olivat lähempänä isäänsä. Hän oli lempeä Georgea kohtaan, eikä koskaan hennonut rangaista tätä kepposista. Tytär Olga kirjoitti muistelmissaan: "äidillä oli suuri heikkous häntä kohtaan."

## Suuriruhtinatar
Koska anoppi keisarinna Maria Aleksandrovna oli terveydeltään heikko ja vietti pitkiä aikoja ulkomailla hoitaakseen tuberkuloosiaan, Maria Fjodorovna joutui usein hoitamaan keisarillisen hovin ensimmäisen naisen tehtäviä. Marian suhde appeensa Aleksanteri II:een huononi, koska hän ei hyväksynyt tämän toista avioliittoa Jekaterina Dolgorukovan kanssa. Hän kieltäytyi päästämästä lapsiaan tapaamaan näiden isoisän toista vaimoa ja tämän laillistettuja äpäriä. 

Suuriruhtinaana ollessaan Aleksandr Aleksandrovitš käytti puolisonsa Maria Fjodorovnan kanssa Aleksanterin palatsia asuinpaikkanaan. Heidän asuinhuoneistonsa sijaitsivat palatsin oikeassa siivessä, jossa heidän esikoisensa Nikolai syntyi vuonna 1868. Kruununperillis- ja hallitsija-aikanaan Aleksanteri III perheineen oleskeli usein kesäisin Langinkosken kalastajamajalla Kymijoen suulla, josta sanotaan että se oli tanskalaisesta vaatimattomuudesta pitävän keisarinna Marian suosima paikka, jossa paikallinen väestö oli hengeltään skandinaavista. He tekivät lähes joka kesä matkan myös Tanskaan Marian vanhempien luokse, jossa toisin kuin Venäjällä tiukasti vartoituina, he nauttivat suhteellisesta vapaudesta Bernstorffin ja Fredensborgin linnassa. 

## Keisarinna
Aleksanteri III:sta tuli Venäjän keisari isänsä Aleksanteri II:n salamurhan jälkeen vuonna 1881. Hatsinan palatsi luovutettiin vuonna 1881 Aleksanteri III:lle, jolle kerrottiin, että hänen ja hänen perheensä olisi turvallisempi elää tässä palatsissa 50 kilometrin päässä Pietarista, toisin kuin Talvipalatsissa Pietarin keskustassa. 

Hatsina tuli tunnetuksi "Itsevaltiuuden linnoituksena" keisarin taantumuksellisen politiikan vuoksi. Aleksanteri III asui suurimman osan ajastaan Hatsinan palatsin keskiosan ylimmän kerroksen yksityisasunnossa, jossa hän allekirjoitti säädöksiä, piti diplomaattien vastaanottoja, palatsissa järjestettiin teatteriesityksiä, naamiaisia, pukujuhlia sekä tapahtumia ja muuta viihdytystä. Käydessään edustustilaisuuksissa Pietarissa he asuivat Anitškovin palatsissa. Kesäisin perhe asui Aleksanterin palatsissa, Livadijan palatsissa Krimillä tai matkusteli laivalla Suomessa, jonne heille rakennettiin Langinkoskelle oma kalastushuvila.

Aleksanteri III ja Maria Fjodorovna vierailivat vuonna 1885 Suomessa, jolloin Suomen naiset lahjoittivat keisarinnalle käynnin muistoksi veneen kun keisarinna palasi huvimatkalta laivalla Lauritsalaan. Veneen soutajina oli kahdeksan nuorta naista, jotka edustivat Suomen eri maakuntia ja peränpitäjänä oli Kuopion pataljoonan komentajan puoliso rouva Emilie de Pont puettuna Jääsken kansallispukuun. Keuruulaista mallia olleen kultakoristeisen veneen oli rakentanut laivanrakentaja F. Fredriksson.
Maria Fjodorovna oli tunnettu Suomen ystävä. Ensimmäisellä venäläistämiskaudella hän yritti saada poikaansa Nikolaita lopettamaan venäläistämistoimet Suomessa ja kutsumaan epäsuositun kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin takaisin Pietariin. Keisarinna osoitti vieroksuntaansa Venäjän toimia Suomea vastaan myöhemminkin, hänen matkatessaan junalla Suomen kautta takaisin Venäjälle hän antoi soittokunnan soittaa Porilaisten marssin ja Maamme-laulun, joiden esittämisen sen aikainen kenraalikuvernööri Franz A. Seyn oli kieltänyt.

Suurin uhka keisarin ja hänen perheensä hengelle ei aiheutunut terroristeista kuten Vladimir Leninin veli Aleksandr Uljanovista vuonna 1887, vaan keisarillisen junan suistumisesta raiteilta Borkissa lokakuussa 1888. Maria ja hänen perheensä olivat olleet palaamassa Krimiltä Pietariin ja lounastamassa ruokasalivaunussa, kun juna hyppäsi raiteiltaan ja liukui alas ratapenkereeltä, jolloin vaunun katto melkein sortui heidän niskaansa. Onnettomuudessa menehtyi 21 ihmistä. Syynä oli liian raskaaksi tehty 15 vaunuinen juna, jossa oli sallitun 42 akselin sijasta 64 akselia ja joka matkasi liian kovalla vauhdilla kahden vaarallisia värinöitä aiheuttavien höyryveturien voimalla. 

Marian sisaren Alexandran vieraillessa heinäkuussa 1894, tämä hämmästyi nähdessään, kuinka heikoksi lanko Aleksanteri III oli tullut. Keisarinna Maria oli tiennyt jo kauan, että puoliso kärsi munuaissairaudesta, eikä tällä ollut kauaa elinaikaa jäljellä. Hän käänsi huomionsa vanhimpaan poikaansa Nikolaihin, sillä tästä riippui nyt sekä hänen henkilökohtainen tulevaisuutensa että Romanov-dynastian tulevaisuus.

Aleksanteri III kuoli 49-vuotiaana lokakuussa 1894, jolloin valtaistuimelle astui vanhin poika Nikolai II. Hän avioitui viikko isänsä kuoleman jälkeen prinsessa Alix von Hesse und bei Rheinin kanssa. Vanhemmat olivat olleet vastahakoisia hyväksymään morsianta, koska olivat tunteneet tämän jo lapsuudesta asti ja tiesivät tytön olevan ujo, hieman omituinen ja tasapainoton luonne eikä näin sopiva Venäjän keisarinnaksi.

### Taiteiden suosija
Yhdessä puolisonsa kanssa Maria Fjodorovna suosi ja tuki taiteilijoita kuten säveltäjä Pjotr Tšaikovski, Vaeltajat taiteilijaryhmä ja kirjailija Fjodor Dostojevski. Hän jakoi miehensä intohimon maalausten keräilyyn. Keisariparin keräämä kokoelma muodosti perustan Pietarissa vuonna 1898 avatulle Venäläisen taiteen museolle. Fjodor Tjuttševin, Apollon Maikovin ja suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitšin runot, Tšaikovskin 12 romanssia ja Mili Balakirevin hymni (1898) on omistettu Maria Fjodorovnalle.

## Leskikeisarinna
Poikansa ensimmäisten hallitusvuosien aikana vasta 47-vuotias leskikeisarinna Maria Fjodorovna toimi usein uuden keisarin poliittisena neuvonantajana. Omista kyvyistään epävarmana ja äitinsä yhteyksistä ja kokemuksesta tietoisena Nikolai II sanoi usein ministereilleen, että kysyisi äidiltään neuvoa ennen päätöksentekoa, ministerit ehdottivat sitä myös joskus itsekin. Sanotaan, että äitinsä neuvosta ​​Nikolai ei aluksi vaihtanut isänsä hallituskauden aikaisia ministereitä. Maria itse arvioi, että hänen poikansa oli heikko luonne ja että olisi parempi, että hän vaikuttaisi tähän kuin joku huonompi henkilö. Tytär Olga kirjoitti muistelmissaan: "hän ei ollut koskaan aikaisemmin ollut välinpitämätön ... Nyt hän tunsi sen olevan velvollisuus. Hän oli magneettinen persoona ja hänen toimintaintonsa oli uskomaton. Hänellä oli sormensa jokaisessa valtakunnan koulutuspulssissa. Hän työllisti sihteerinsä uuvuksiin, mutta ei säästänyt itseäänkään, vaikka tylsistyi komiteoissa. Hänen tapansa ja ennen kaikkea hänen tahdikkuutensa valloittivat kaikki." Aviopuolisonsa kuoleman jälkeen Maria Fjodorovna tuli vakuuttuneeksi siitä, että Venäjä tarvitsee uudistuksia vallankumouksen välttämiseksi.

Hoviherra Paul Benckendorffin mukaan kerran sattui kohtaus, jossa leskikeisarinna Maria pyysi poikaansa olemaan nimittämättä konservatiivista Viktor von Wahlia sisäasiainministeriksi: "jonka aikana [leskikeisarinna] melkein heittäytyi [keisarin] eteen polvilleen anoen tätä olla tekemättä tätä nimitystä ja valita joku, joka voisi tehdä myönnytyksiä; hän sanoi, että jos Nikolai ei suostu, hän lähtee Tanskaan, ja anna heidän sitten kääntää päätäsi ilman minua." Nikolai todellakin nimitti äitinsä suosiman ehdokkaan, ja Maria Fjodorovna kuulemma käski suosimansa ehdokkaan, liberaalin reformisti Pjotr ​​Svjatopolk-Mirskin hyväksyä nimitys sanoen: "Sinun on täytettävä poikani toive; jos sen teet, annan sinulle suudelman." Kun keisarille syntyi samana vuonna 1904 poika, Nikolai II korvasi poliittisena uskottuna ja neuvonantajana äitinsä Maria Fjodorovnan puolisollaan keisarinna Aleksandra Fjodorovnalla.

Marian tyttären Ksenian vävy, ruhtinas Felix Jusupov on sanonut, että Maria Fjodorovnalla oli suuri vaikutusvalta Romanov-suvussa. Ministeri Sergei Witte kehui hänen tahdikkuuttaan ja diplomaattista taitoa. Tahdikkuudestaan ​​​​huolimatta hän ei tullut toimeen miniänsä, keisarinna Aleksandra Fjodorovnan kanssa, jota hän piti vastuullisena moniin poikansa Nikolain ja Venäjän keisarikunnan vaikeuksiin. Hän kieltäytyi luovuttamasta keisarinnalle kuuluvia koruja Alixille. Hän oli tyrmistynyt Aleksandran kyvyttömyydestä saavuttaa kansansuosiota, ja myös siitä, että tämä synnytti miespuolisen perillisen vasta lähes kymmenen avioliittovuoden jälkeen. Se tosiasia, että venäläinen hovietiketti määräsi, että leskikeisarinna meni keisarinnapuolison edelle, yhdistettynä Maria Fjodorovnan omistushaluun poikaansa ja kateutena keisarinna Aleksandraa kohtaan vain pahensi jännitteitä anopin ja miniän välillä.

Hovinainen, paronitar Sophie Buxhoeveden sanoi tästä konfliktista: "Ilman mitään varsinaista yhteenottoa he näyttivät olevan pohjimmiltaan kykenemättömiä … ymmärtämään toisiaan". Tytär Olga kirjoitti muistelmissaan: "he olivat yrittäneet ymmärtää toisiaan, mutta epäonnistuneet. He olivat täysin erilaisia ​​luonteeltaan, tavoiltaan sekä katsantokannoiltaan." Maria oli seurallinen ja hyvä tanssija, jolla oli kyky tulla toimeen ihmisten kanssa, kun taas Aleksandra, vaikka älykäs ja kaunis, oli erittäin ujo ja sulkeutunut venäläisiä kohtaan. Leskikeisarinna piti Grigori Rasputinia vaarallisena huijarina ja oli epätoivoinen että Alix suosi "hulluja, likaisia, uskovaisia fanaatikkoja" ja pyysi useaan kertaan tuloksetta poikaansa lähettämään tämän pois hovista. Maria Fjodorovna sanoi: "Miniä-parkani ei tajua tuhoavansa dynastiaa ja itseään. Hän uskoo vilpittömästi tuon seikkailijan pyhyyteen, ja me olemme voimattomia torjumaan sitä epäonnea, joka tästä tulee varmasti koitumaan."

1900-luvun vaihteesta lähtien leskikeisarinna Maria vietti yhä enemmän aikaa ulkomailla. Isänsä, kuningas Kristian IX:n kuoleman jälkeen vuonna 1906 hän ja sisar Alexandra, josta tuli Englannin kuningatarpuoliso vuonna 1901, ostivat Hvidøren huvilan. Vuonna 1902 muutos poliittisissa olosuhteissa mahdollisti sen, että kuningas Edvard VII ja kuningatar Aleksandra toivottivat Maria Fjodorovnan tervetulleeksi Englantiin, joka oli Marian ensimmäinen vierailu Englantiin sitten vuoden 1873. Vuoden 1908 alussa hän vieraili taas Englannissa ja oli mukana lankonsa ja sisarensa vierailulla Venäjällä samana kesänä. Hän matkusti uudelleen Englantiin lankonsa, kuningas Edvard VII:n hautajaisiin toukokuussa 1910 ja viipyi matkalla lähes kolme kuukautta. Hän yritti onnistumatta saada sisarensa, leskikuningatar Alexandran aseman etusijalle tämän miniään, kuningatar Maryyn nähden.

Toukokuussa 1914 Maria Fjodorovna matkusti Englantiin tapaamaan sisartaan. Hänen ollessaan Lontoossa ensimmäinen maailmansota syttyi heinäkuussa 1914, mikä pakotti hänet kiirehtimään kotiin Venäjälle. Berliinissä Saksan viranomaiset estivät hänen junaansa jatkamasta kohti Venäjän rajaa. Hänen oli palattava Venäjälle puolueettoman Tanskan ja Suomen suuriruhtinaskunnan kautta. Saavuttuaan Venäjälle elokuussa hän asettui asumaan Jelaginin palatsiin, joka oli lähempänä Pietaria kuin Hatsinan palatsi. Sodan aikana hän toimi Venäjän Punaisen Ristin puheenjohtajana, kuten oli tehnyt Venäjän-Turkin sodassa 1877–1878 ja vuosikymmen aiemmin Venäjän-Japanin sodassa vuosina 1904–1905, hän rahoitti myös sairaalajunan.

## Vallankumouksen jälkeen

Kun Venäjän vallankumous alkoi helmikuussa 1917, leskikeisarinna Maria Fjodorovna pysyi Venäjällä matkustaen ensin Pietarista Kiovaan, josta hän kieltäytyi lähtemästä koska halusi olla lähellä poikaansa Nikolaita. Väliaikainen hallitus määräsi hänet lähtemään Krimille Ai-Todorin palatsiin ja viimein Sevastopolin neuvoston pakottamana suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitšin omistamaan Dulberin linnoitettuun palatsiin Koreizissa Jaltalla, jossa hän asui vartioituna muitten sukulaistensa kanssa. Hän lähti maasta vasta huhtikuussa 1919 sisarensa Britannian leskikuningatar Alexandran taivutteluiden jälkeen. Hän pakeni Krimin kautta Jaltalta brittiläisellä sotalaiva ''HMS Marlborough'''lla, jonka Britannian kuningas Yrjö V oli lähettänyt noutamaan tätiään, tämän tytärtä Kseniaa ja tämän kuutta lasta perheineen; suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšia puolisonsa Montenegron prinsessa Anastasian kanssa; suuriruhtinas Pjotr Nikolajevitšia puolisonsa Montenegron prinsessa Militsan kanssa; ruhtinas Feliks Jusupovia ja Irina Jusupovia lapsineen, sekä kuutta koiraa ja kanarialintua, yhteensä viisikymmentä henkilöä. Matka suuntautui Maltan kautta Lontooseen.

Lontoosta Maria Fjodorovna muutti kuitenkin marraskuussa 1919 takaisin Tanskaan, koska tunsi olevansa vähempiarvoinen köyhä sukulainen valtansa menettäneenä sisareensa nähden eikä häntä kutsuttu virallisille illallisille tai vastaanotoille. Vielä vuonna 1921–1922 hän kieltäytyi uskomasta että Nikolai II ja tämän perhe olivat kuolleet, koska kukaan ei ollut hänen mukaansa sitä nähnyt. Asuttuaan ensin Amalienborgin linnassa veljenpoikansa Kristian X:n luona, jonka kanssa tuli erimielisyyttä mm. liian suuresta sähkölaskusta, jota hän kieltäytyi maksamasta myymällä korujaan, hän asettui lopulta vuonna 1923 Kööpenhaminan pohjoispuolelle Klampenborgssa yhdessä sisarensa Alexandran vuonna 1906 ostamaansa Hvidøre kesähuvilaan. Hän asui Tanskassa aina kuolemaansa 80-vuotiaana vuoteen 1928 asti. Hän säilytti korunsa kuolemaansa saakka sänkynsä alla olevassa rasiassa. 

## Uudelleenhautaus

Vuonna 2005 Tanskan ja Venäjän hallitukset sopivat, että Maria Fjodorovnan maalliset jäännökset siirretään Roskilden tuomiokirkosta Pietariin, jossa hänet haudattiin uudelleen Pietari-Paavalin katedraaliin miehensä Aleksanteri III:n viereen. Hän oli toivonut tulevansa haudatuksi Venäjälle, sitten kun "olot siellä rauhoittuvat". 

Maria Fjodorovnan sarkofagi saapui 26. syyskuuta 2006 Kronstadtin laivastoasemalle Tanskan laivaston *Esbern Snare* aluksella, päivälleen 140 vuotta siitä, kun Maria itse saapui Kronstadtiin. Matkalla Tammisaaren saariston Jussarön edustalla 25. syyskuuta 2006 klo 12 miinalaiva Pohjanmaa tervehti ohi purjehtivaa entistä keisarinnaa. Arkku oli kaksi päivää Pietarhovin Aleksandran puistossa pyhän Aleksanteri Nevskin kirkossa jäähyväisten jättämistä varten.  

Hautauksen yhteydessä arkulle ripoteltiin Tanskan maaperän multaa ja 31 tykinlaukausta juhlistivat keisarinnaa, kuten hänen saapuessaan ensimmäisen kerran Venäjälle vuonna 1866. 

## Maria Fjodorovna Helsingin nimistössä

Helsingin Etu-Töölössä sijaitseva Dagmarinkatu ja Helsingissä aiemmin toiminut Marian sairaala on nimetty suuriruhtinatar Maria Fjodorovnan mukaan.

## Kunnianosoituksia

*  Pyhän Andreaksen ritarikunta (Venäjä)
*  Pyhän Isabellan ritarikunta (Portugali)
*  Pyhän Carlon ritarikunta (Meksiko, 1865)
*  Luisen ritarikunta (Preussi)
*  Kuningatar Maria Luisan ritarikunta (Espanja)
*  Arvokkaan kruunun ritarikunta (Japani)

## Maria Fjodorovnan maalauksia

Tiedosto:Maria Fyodorovna-Still-life.jpg|*Asetelma* 1868
Tiedosto:Maria Fyodorovna-Miser.jpg|*Kitupiikki* 1890


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Ship with remains of tsar's Danish-born wife sails to Russia (RIA)
*http://www.soukka-seura.fi/historia/I001BD6F7 
* Keisarillisen junan matka Suomen halki sotavuonna 1914, Hakkapeliitta, 10.12.1935, nro 50, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot