Emma Väänänen

**Emma Maria Väänänen** (avionimi **Emma Heino**; ) oli suomalainen näyttelijä. Väänäsen näyttelijän­työn on sanottu kummunneen hänen oma­peräisestä huumoristaan ja jäntevästä voimastaan. Hänen vahvuuksiaan olivat perisuomalaiset äiti­roolit sekä rehelliset ja aidot kansan­naiset. Väänäsellä oli useita teatteri­kiinnityksiä 1930- ja 1940-luvuilla, sittemmin hän teki useita teatteri­vierailuja. 1950-luvulla Väänänen oli Yleis­radion Radioteatterin kantava voima ja 1960-luvulla hän kuului Televisioteatterin näyttelijä­kaartiin.

Väänänen oli myös aikansa valo­voimaisimpia filmitähtiä. Hänet palkittiin elo­kuva-alan Jussi-patsaalla neljä kertaa, muun muassa rooleistaan *[[Niskavuori]]*-elo­kuvissa sekä osastaan kanavan­vartijan vaimona elo­kuvassa *[[Elokuu (vuoden 1956 elokuva)|Elo­kuu]]* (1956). Taiteelliselta rekisteriltään laaja-alainen Väänänen esiintyi myös useissa Valentin Vaalan komedioissa, kuten *[[Gabriel, tule takaisin (elokuva)|Gabriel, tule takaisin]]* (1951). Kaikkiaan Väänänen teki nelisen­kymmentä elo­kuva­roolia. Hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 1958.

## Lapsuus ja nuoruus

Emma Väänäsen lapsuuden­perhe oli suuri. Hän ei ollut erityisen kiinnostunut näyttelemisestä, kunnes näki 11-vuotiaana Suomen Kansallisteatterissa näytelmän *[[Tukkijoella (näytelmä)|Tukki­joella]]*. Hän eläytyi sen tapahtumiin niin perusteellisesti, että takana istunut yleisö joutui pyytämään häntä hillitsemään itsensä. Väänänen muutti nuorena Helsinkiin ja toimi avustajana sikäläisillä näyttämöillä. Esiintymis­jännityskään ei lopulta muodostunut esteeksi hänen näyttelijän­uralleen.

## Ura

### Puheteatteri

Väänänen aloitti uransa Sörnäisten Työväen Näyttämöltä, missä hän näytteli pääosan *[[Tohvelisankarin rouva]]ssa* vuonna 1927. Seuraavana vuonna hän pääsi opiskelemaan Suomen Näyttämöopistoon, josta valmistui vuonna 1930. Väänäsen mieleen jäi erityisesti opettaja Jalmari Lahdensuo, joka kannusti häntä uralla eteen­päin. Opiskelu­rahoja Väänänen hankki raskaalla työllä. Näyttelijän­uran alku oli joltisenkin ohdakkeinen, mutta pian seurasi sarja teatteri­kiinnityksiä:

* Rovaniemen Teatteri 1930–1931
* Porin Teatteri 1931–1935
* Turun Työ­väen Teatteri 1935–1938
* Turun Teatteri 1938–1939
* Tampereen Teatteri 1939–1940
* Helsingin Kansanteatteri 1940–1949.

Rova­niemellä Väänänen esiintyi kaiken­laisissa rooleissa operetteja myöten, mikä oli hänelle hyvä harjaantumis­vaihe. Sen sijaan Porin Teatterissa hän ei viihtynyt lainkaan, ja Turun Työ­väen Teatterissa hän loukkasi polvensa pahoin. Näyteltyään kolme vuotta Turussa ja väli­vuoden Tampereella hän pääsi Helsingin Kansan­teatteriin, josta tuli pysyvämpi työ­paikka. Kansan­teatterissa Väänäselle valikoitui selkeä oma linja lämpimien, äidillisten ja hyvien naisten esittäjänä. Sellaisia olivat esimerkiksi kreivitär Alma­viva näytelmässä *[[Figaron häät]]* sekä vaimo Inger näytelmässä *Sana*.

Yksi Väänäsen menestys­rooleja oli pääosa näytelmässä *Äiti tietää rakkaudesta*, jota esitettiin yli sata kertaa. Hänen muita näyttämötehtäviään olivat esimerkiksi Katri (kappaleessa *[[Daniel Hjort (näytelmä)|Daniel Hjort]]*), Portia (*[[Venetsian kauppias]]*), Läpi­käytävän Henna (*Pitkäjärveläiset*) ja Tuomari Martta.

Toisen maailman­sodan aikana Väänänen oli mukana rintama­kiertueilla, kuten ajan suomalais­näyttelijöillä oli tapana. Kesällä 1955 hänet nähtiin Pyynikin Kesäteatterissa klassikko­näytelmässä *[[Putkinotko]]*. Kaksi­toista vuotta myöhemmin hän näytteli samassa näytelmässä Mikkelin Naisvuoren kesäteatterissa.

### Elokuvat

Valko­kankaalla Väänänen teki lukuisia henkilö­tutkielmia vaikeassa elämän­tilanteessa olevista naisista, mutta mukaan mahtui komediallisiakin hahmoja. Kansan­teatterin kaudellaan hän oli neljä vuotta kiinnitettynä näyttelijänä Suomi-Filmissä. Väänäsen elo­kuva­ura alkoi vuonna 1941 avustaja­tehtävillä, ensimmäinen niistä oli ”vieras kutsuilla” elo­kuvassa *[[Suomisen perhe (elokuva)|Suomisen perhe]]*. Varsinainen läpi­murto oli pää­osa Ilmari Unhon elo­kuvassa *[[Kirkastettu sydän]]* vuonna 1943.

Elo­kuva­töistään Väänänen sai kaikkiaan neljä Jussi-palkintoa, jokaisen nais­pää­osasta. Ensimmäinen vuonna 1947 palkittu suoritus oli nimi­osa elo­kuvassa *[[Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä]]*, jossa Väänänen tulkitsi vaikuttavasti Loviisan kasvun pehmeästä, alistuvasta naisesta vastuulliseksi maalais­talon emännäksi. Vuonna 1951 hän sai Jussi-patsaan tulkinnastaan miehen­kipeänä vanhana­piikana Valentin Vaalan komediassa *[[Gabriel, tule takaisin (elokuva)|Gabriel, tule takaisin]]*. Viisi vuotta myöhemmin palkittiin Väänäsen vahva tulkinta kanavanvartijan vaimona elokuvassa *[[Elokuu (vuoden 1956 elokuva)|Elokuu]]*. Vuonna 1958 hänelle myönnettiin Jussi-palkinto Loviisan roolista *[[Niskavuoren naiset (vuoden 1958 elokuva)|Niskavuoren naiset]]* -filmatisoinnissa, joka oli hänen ainoa värielokuvansa. Väänänen itse piti nuorta Loviisaa mielenkiintoisimpana elokuvatehtävänään, joten myös vanhan Loviisan tulkitseminen oli hänelle mieluinen kokemus.

### Radio

Emma Väänänen näytteli pisimpään Radioteatterissa, vuodesta 1949 vuoteen 1961. Radio­työ toi hänelle entistäkin suuremman yleisön, ja hänestä tuli nopeasti Radio­teatterin ”leading lady”. Väänänen suhtautui uuteen työhön alusta pitäen haasteena ja kehitti ahkerasti ääntään ja puhe­ilmaisuaan. Hänellä oli rooleja niin draamoissa, komedioissa kuin jännitys­kuunnelmissakin. Persoonallisen äänensä ansiosta hän sai usein tulkittavakseen merkittäviä rooli­tehtäviä, ja jos niitä ei ollut, hän vieraili puhe­näyttämöillä. Kriitikot arvostivat Väänäsen myötä­elämisen kykyä, taidokkaita luonne­kuvauksia ja erinomaista radio­ääntä.

Väänäsen taiteellisia voittoja olivat muun muassa kerjäläisnainen Pär Lagerkvistin kuunnelmassa *Pyöveli* ja Elisabetin osa Friedrich Schillerin *Maria Stuartissa*. Hän teki onnistuneen radio­tulkinnan myös Riikana Ilmari Kiannon romaaniin *[[Punainen viiva (romaani)|Punainen viiva]]* perustuvassa saman­nimisessä näytelmässä. Kuunnelmassa *Englannin Elisabet* Väänänen sai oivan tilaisuuden koko taiteellisen asteikkonsa esiin­tuomiseen: rooli tarjosi mahdollisuuden ilmentää sekä Elisabetin turha­maisuutta että kylmää laskelmoivuutta. Radio­historiaan on jäänyt myös Onni Hallan sovitus Alan Patonin romaanista *Liian myöhään vesi­pääsky*, jossa Väänänen näytteli kertojan ja tarkkailijan roolit.

### Televisio

Väänänen ei vierastanut myöskään uusia medioita: uransa myöhäisvaiheessa, vuodesta 1961 alkaen hän työskenteli Televisioteatterissa. Elokuvan keinot hallinneena hän menestyi myös televisiossa. Ensimmäinen rooli oli Maijan osa Maiju Lassilan näytelmässä *Kun lesket lempivät* (1961). Kaikkiaan hän oli mukana yli 40&nbsp;televisio­näytelmässä. Väänänen siirtyi Televisio­teatterista eläkkeelle 1969.

## Yksityiselämä

Emma Väänänen avioitui kuvaaja Eino Heinon kanssa kesä­kuussa 1945. Pariskunta oli tavannut muutamaa vuotta aiemmin elo­kuvan *Neljä naista* kuvauksissa.

## Filmografia

## Lähteet

* 
* 
* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla