Islamismi

**Islamismi** tai **poliittinen islam** tarkoittaa islamin nimissä tapahtuvaa poliittista toimintaa. Islamistisia liikkeitä alkoi syntyä 1800-luvun lopulla protestina ja vastaliikkeenä muslimimaiden nykyaikaistumiselle ja länsimaiselle vaikutukselle, joka oli alkanut 1700-luvulla. Reformistiset islamilaiset liikkeet vaativat paluuta aitoon ja alkuperäiseen islamiin. 

Islamistinen politiikka perustuu oppiin siitä, että Jumalan lain (*[[šaria]]*) tulee ohjata paitsi ihmisten yksityiselämää myös koko yhteiskuntaa, eikä muita lakeja tarvita.  Islamissa uskonto ja politiikka muodostavat tämän pohjalta jakamattoman kokonaisuuden. Käsityksen hyväksyy uskovien enemmistö, mutta islamilaisille aktivisteille se on myös poliittisen toiminnan lähtökohta.

Islamistisiin liikkeisiin kuuluu erilaisia itsenäisiä järjestöjä, kuten muslimiveljeskunta, al-Qaida ja ISIS. Sillä voidaan tarkoittaa myös Iranin vallankumouksessa valtaan noussutta järjestelmää, Saudi-Arabiassa vallitsevaa wahhabismia ja Afganistanin Talibania. Islamistit ovat pyrkineet luomaan islamilaisia valtioita, jotka perustuvat islamilaiseen lakiin eli šariaan. Islamismin julkista kuvaa ovat hallinneet  terrori-iskuja ja itsemurhapommittajia käyttäneet ääriliikkeet.  

Google-kirjojen tietokannan mukaan sanan *islamism* käyttö oli englanninkielisessä kirjallisuudessa harvinaista 1990-luvulle saakka, minkä jälkeen se yleistyi nopeasti. Poliittisen islamin synonyymeina on puhuttu myös islamilaisesta fundamentalismista tai reformismista.   

## Etymologia ja määritelmä
Sana *l’islamisme* () otettiin käyttöön 1700-luvun Ranskassa, jolloin sillä korvattiin entinen käsite ”muhamettilaisuus”. Islamismi tarkoitti siis samaa kuin ”islam”, joksi sana myöhemmin lyheni. Käsitteen merkitys on sen jälkeen muuttunut, ja nykyään sanaa käytetään usein poliittisen islamin synonyyminä.  

*[[Kielitoimiston sanakirja]]* määrittelee islamismin liikkeeksi, joka ajaa ”islamin oppien tiukkaa noudattamista”, ja islamistin ”islamistiseksi fundamentalistiksi”. Merriam-Webster -sanakirja määrittelee islamismin islamin uskona, oppina tai sen asian ajamisena sekä reformistisena kansanliikkeenä, joka pyrkii yhteiskunnan uudelleen järjestämiseen islamin lakien mukaisesti. 

Mohammed Ayoobin mukaan poliittinen islam on tapa käyttää islamia poliittisten tavoitteiden ajamiseen.

Ranskalainen filosofi ja aatehistorioitsija Rémi Brague pitää erottelua islamin ja islamismin välillä turhana, sillä ihanne shariasta yleisenä lakina kuuluu islamiin.  

## Islamismin sisältö

Islamistien mukaan islam ei ole pelkästään henkilökohtaista hartauden harjoitusta, vaan sillä on sanottavaa myös yhteiskunnallisten olojen järjestämisessä. Islamistit vaativat esimerkiksi islamin näkymistä kansallisissa symboleissa ja äärimmillään yhteiskunnallisen ja poliittisen järjestelmän kumoamista ja teokratian perustamista, tarvittaessa väkivalloin.

Jaakko Hämeen-Anttilan mukaan "lainsäädäntövalta on islamissa Jumalalla", ja Jumalan laki on muuttumaton. Islamismin ihanne on profeetta Muhammedin ja neljän oikeaan johdetun kalifin myyttinen kulta-aika. Heidän luomaansa valtakuntaa pidetään Jumalan lain mukaisena islamilaisena valtiona, jonka tulisi olla mallina muslimeille myös nykyisin.  Nykyajan yhteiskunnalliset ongelmat voidaan ratkaista palaamalla islamin alkuaikojen periaatteisiin. Poliittisia tavoitteita ja päätöksiä perustellaan aidon ja alkuperäisen islamin puhdistamisella ja myöhemmin syntyneen aineksen poistamisella. Käytännössä islamistit ovat eri mieltä siitä, millä keinoin ja miten laajasti tavoitteeseen pyritään.

Menneisyyden romantisoimisesta huolimatta islamismi on tuore ilmiö, joka syntyi 1800-luvulla. Myös sen tavoitteet ja menetelmät ovat pohjimmiltaan modernistisia. Totalitarismin tapaan se haaveilee nykyaikaisten valtioiden suunnattomien voimavarojen valjastamisesta yhden ideologian palvelukseen, ylhäältä ohjatusta yhteiskunnallisesta muutoksesta ja kansalaisten pakottamisesta poliittiseen puhdasoppisuuteen. William Shepard kutsuu tällaista ajattelua ”islamilaiseksi totalitarismiksi”. Sen näkökulmasta islam ei ole pelkkä yksityiseen uskonnonharjoittamiseen ja teologisiin vakaumuksiin perustuva uskonto vaan kokonaisvaltainen elämäntapa, joka määrittelee poliittista, taloudellista ja yhteiskunnallista toimintaa. Käytännössä islamistit ovat yleensä pyrkineet tähän vaatimalla islamilaista valtiota, jonka kaikki lait perustuvat šariaan.

Islamismin retoriikka vetoaa usein vapaustaisteluun ja vastarintaan, jota käydään ei-islamilaisten maiden poliittista, kulttuurista ja taloudellista vaikutusvaltaa vastaan. Monet islamistit perustelevat ei-muslimeja vastaan käytyjä sotia *[[Jihad|jihadilla]]*. Lopullinen tavoite ei kuitenkaan ole pelkkä ulkoisen vihollisen lyöminen vaan alkuaikojen islamin puhtauteen ja virheettömyyteen palaavan valtion luominen.

## Kalifaatti islamin valtiomuotona
Islaminuskon sunnalaisen suunnan mukaan islamilaisen valtion johdossa tulee olla kalifi, jonka tehtävät on säädetty shariassa eli Jumalan antamassa laissa ihmiskunnalle. Ylin valta kuuluu Jumalalle, mutta  toimeenpanovaltaa käyttää kalifi, joka korkeimpana uskon puolustajana valvoo, että Jumalan laki toteutuu. Kalifin valtaa  rajoittaa se, että islamilainen papisto eli ''ulama'' tulkitsee lain sisältöä, kun taas kalifille jää vain toimeenpanovalta ilman lainsäädäntöoikeutta. 

Islamilaisen lain mukaan kalifaatti on välttämättömyys, sillä islamilainen *umma* tarvitsee johtajan, joka pitää yllä uskontoa, puolustaa yhteisöä, auttaa sorrettuja ja valvoo oikeuksien toteutumista. Kalifin vaatimuksiin kuuluu, että hän on miespuolinen muslimi, joka tulee Quraiš-heimosta, täysi-ikäinen ja täydessä ymmärryksessä, vapaa, urhoollinen, arvostelukykyinen ja hänellä on normaali näkö, kuulo sekä kyky puhua. Kalifeja voi kerrallaan olla vain yksi. Jos islamilaisessa maailmassa on kaksi kalifia, kummankaan kalifaatti ei ole pätevä. Kalifin velvollisuutena on sotia juutalaisia, kristittyjä ja zarahustralaisia vastaan, kunnes he kääntyvät muslimeiksi tai suostuvat maksamaan veroa kalifille. 

Opin siitä, että kalifin piti tulla juuri Quraiš-heimosta muotoili 1000-luvulla al-Mawardi (974–1058), huomattava shafi'i-juristi, joka vaikutti Bagdadissa. 

Sunneille kalifi on "uskovien komentaja" mutta vailla päätösvaltaa uskonasioissa. Šiioille, jotka ovat islamin vähemmistösuuntaus, kalifi on paitsi maallinen hallitsija myös korkein uskonnollinen johtaja, imaami, jonka valtuudet tulevat suoraan Jumalalta.

## Historia
### Tausta
Ajatus profeetta Muhammedin ja neljän ensimmäisen kalifin aikaisesta kulta-ajasta on islamin piirissä vanha ja vaikutusvaltainen ajatus. Menneisyyttä on pidetty nykyisyyttä parempana ja yksinkertaista elämää hyveellisenä. Perinteisesti muslimit ovat kuitenkin katsoneet, ettei kulta-aikaa ole mahdollista palauttaa eikä sitä siksi myöskään ole johdonmukaisesti jäljitelty. Myöhempien aikojen epäoikeudenmukaisuus ja hallitsijoiden epätäydellisyys on hyväksytty välttämättömänä pahana, mikä on taannut muslimiyhteiskuntien vakauden ja palvellut myös hallitsijoiden etuja. Kharijiitit ja varhaisten ismailiittien kaltaiset lahkot tosin kannattivat paluuta Muhammedin ja oikeaan johdettujen kalifien kulta-aikaan, mutta ne kohtasivat voimakasta vastustusta vallanpitäjien taholta eivätkä tavalliset muslimitkaan yleensä vakuuttuneet niiden millenaristisesta sanomasta. Myös islamilaiset teologit asettuivat yleensä tukemaan *[[status quo]]ta*.

### Hurskaat esi-isät
Islamismi poliittisena ohjelmana ja joukkoliikkeenä syntyi reaktiona 1700-luvulla alkaneeseen länsimaiden voimistumiseen ja islamilaisen maailman suhteelliseen heikkenemiseen. Se horjutti muslimien perinteistä käsitystä siitä, että maailmanjärjestys oli Jumalan säätämä. Monet tulkitsivat islamin vallan taantumisen johtuvan siitä, etteivät muslimit enää seuranneet oikeamielisten esivanhempiensa (*salaf al-salih*, vrt. salafismi) esimerkkiä. Ratkaisuksi salafistit tarjosivat paluuta alkuperäiseen islamiin ja kulta-aikana vallinneeseen elämäntapaan.

Varhaiset 1800-luvun islamistit tulkitsivat usein kulta-aikaa modernistisesti. Egyptiläinen Muhammad Abduh kannatti tieteellistä positivismia ja katsoi ihanteellisen muslimiyhteisön rakentuvan lain lisäksi järjelle. Vääräuskoisuus tarkoitti Abduhin mukaan ”silmien sulkemista valolta ja rationaalisen todistusaineiston torjumista”. Abduh myös vastusti sokeaa auktoriteettiuskoa ja jäljittelyä. Toisaalta Abduh kehotti muslimeja etsimään uskontonsa oikeaa sisältöä ensimmäisten kalifien ajoista ja erottamaan siitä myöhemmän, turmelevan aineksen.

Abduhin seuraajien keskuudessa vallalle nousi ajatus kirjaimellisesta juurille paluusta ja sellaisen yhteiskunnan luomisesta, joka olisi samanlainen kuin 600-luvun Arabian yhteiskunnan kuviteltiin olevan. Abduhin oppilaasta Rašid Ridasta tuli konservatiivisen islamismin vaikutusvaltaisimpia teoreetikkoja. Klassisen islamilaisen valtioteorian ajatus kalifaatista oli välillä miltei unohtunut, mutta Ridan kaltaisille ajattelijoille se alkoi näyttäytyä vakavasti otettavana vaihtoehtona maallistuneelle esivallalle. Vastaavan renessanssin koki ajatus šariasta ainoana lakina.

Salafismi poliittisena liikkeenä vakiintui 1900-luvun alussa. Se otti voimakkaita vaikutteita hanbalien tiukasta puhdasoppisuudesta ja muiden vaihtoehtojen poissulkemisesta. Islamin pyhiin kirjoituksiin suhtauduttiin fundamentalistisesti ja islamin pyhää historiaa tarkasteltiin yleispätevänä ihanteena, joka oli sovellettavissa kaikkiin aikoihin ja paikkoihin.

### Kolonialismin vaikutus

Kolonialismi johti vanhojen muslimihallitsijoiden ja -valtakuntien kaatumiseen. Vaikka muslimihallitsijat eivät aina noudattaneet uskonnon ihanteita tai Muhammedin ja tämän seuraajien esimerkkiä, heidän valtansa oikeutus oli mahdollista perustella uskonnollisin keinoin. Eurooppalaisten ei-muslimien valta sen sijaan synnytti keskustelua siitä, kuuluivatko siirtomaan asemaan joutuneet muslimimaat enää ”rauhan taloon” (*[[dar al-Islam]]*). Mikäli ne eivät sitä olleet, muslimien oikeus ja velvollisuus oli syrjäyttää siirtomaahallinto ja palauttaa islamilainen järjestys.

Kolonialismin vastustus synnytti ajatuksen *[[Jihad|jihadista]]* poliittisena itsenäisyys- ja vapaustaisteluna. Siirtomaaisäntien vastaisia sotia perusteltiin *jihadilla*, jolloin raja kotimaan hyväksi käydyn puolustussodan ja kaikkien muslimien puolesta käydyn yleisen uskonnollisen kamppailun välillä hämärtyi. *Jihad* on vielä 2000-luvullakin ollut muslimimaissa vaikutusvaltainen perustelu, kun taistellaan ulkomaista miehitystä tai vaikutusvaltaa vastaan.

## Islamismi nykyään

Nykypäivän islamistisiksi kutsutut järjestöt ja järjestelmät ovat hyvin erilaisia. Islamismilla on viitattu sekä Muslimiveljeskunnan kaltaisiin uudistusliikkeisiin, al-Qaidan ja ISISin kaltaisiin jihadistisiin terrorijärjestöihin, Iranin islamilaisen vallankumouksen seurauksena syntyneeseen teokraattiseen tasavaltaan, Saudi-Arabian wahhabilaiseen monarkiaan että Afganistanin talibaniin.

Muslimiveljeskuntaan kuulunut liikkeen keskeinen ideologi Said Qutb on etenkin radikaalille islamismille ja jihadismille tärkeä taustavaikuttaja. Esimerkiksi teoksessaan *Ma'alim fi al-Tariq* (engl. *Milesstones*) Qutb hyökkää *[[Jahiliyyah]]*-järjestelmäksi kutsumaansa länsimaista sekularismia vastaan ja esittää vaihtoehdoksi fundamentalistista islamilaista hallintoa. Qutb on tärkeä taustavaikuttaja monien radikaalien salafistijärjestöjen taustalla, mukaan lukien Al Qaida ja ISIS.

Euroopassa on maahanmuuton myötä alkanut toimia useita liikkeitä, jotka pyrkivät šarian mukaiseen lakiin ainakin muslimivähemmistölle. Järjestöjen, jotka edustavat lähinnä sunnalaista islamia, rahoitus tulee ennen kaikkea öljyrikkaista Saudi Arabiasta, Qatarista, Bahrainista ja Kuwaitista, joissa kaikissa vallalla islamin wahhabilainen tulkinta, jos kohta myös Erdoğanin Turkki on tukenut Euroopan turkkilaistaustaisia Milli Görüs -järjestön islamisteja. Arabimaiden tuen kautta islamismi ja wahhabismi ovat saaneet vahvan jalansijan Euroopan moskeijoista. Islamistiti ovat myös pyrkineet luomaan maallistuneesta eurooppalaisesta yhteiskunnasta erillistä elämäntapaa ja perustamaan omia instituutioitaan, kuten päiväkoteja, kouluja, kansalaisjärjestöjä ja tutkimuslaitoksia.

Islamististen järjestöjen toimintatavat vaihtelevat huomattavasti. Al-Qaida ja ISIS soveltavat terrorismia *jihadin* muotona, kun taas Muslimiveljeskunta suosittelee dawaa, dialogia ja muita rauhanomaisia keinoja. Opista käytetään nimeä ”wassatiyya”, mikä tarkoittaa kolmatta tietä ekstremismin ja sekularismin välillä. Alexandre del Vallen mukaan Muslimiveljeskunnan ja ISISin päämäärät ovat kuitenkin pohjimmiltaan samat: kalifaatin perustaminen ja šarian täytäntöön pano kaikkialla maailmassa. Muslimiveljeskunnan rauhanomainen retoriikka on del Vallen mukaan taktinen valinta. Kun terrori-isku tapahtuu, saavat rauhanomaiset islamistit tilaa julistaa, että ”terrorismi ei ole oikeaa islamia” ja että se uhkaa ennen kaikkea muslimeja itseään, koska se lisää islamofobiaa — siispä nyt on entistäkin tärkeämpää jatkaa taistelua islamofobiaa vastaan ja tukea sen uhkaamia ”rauhanomaisia muslimeja”, jollaisina Muslimiveljeskunnan kaltaiset radikaalit järjestöt itsensä esittävät.

## Jihadismi

Jihadismi on länsimaissa käytetty nimitys militanteille islamilaisille liikkeille, joiden juuret ovat poliittisessa islamissa. Sen kannattajat ovat lähinnä sunnimuslimeja, jotka katsovat olevansa jatkuvassa sodassa ”länttä” ja sen juutalais-kristillisiä arvoja vastaan. Islamismin tavoin jihadismi katsoo, ettei islam ole pelkästään yksilön toimintaa ja yhteisöllisiä rituaaleja sääntelevä vakaumus vaan sen valta ulottuu valtioon ja kaikkiin valtion kansalaisiin uskontokuntaan katsomatta. Islamismista poiketen jihadismi ei kuitenkaan tyydy toimimaan kansallisvaltion ja sen poliittisten instituutioiden rajoissa.

## Katso myös

*Radikaali islam
*Salafismi
*Wahhabismi
*Ibn Taymiyyah
*Sayyid Qutb

## Lähteet

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

### Lähteet

## Kirjallisuutta
* 
* 
* 
* 
* 

## Aiheesta muualla

* How Islam got political: Founding fathers, BBC 
* Roy Brown: Poliittista islamia vastaan. Vapaa ajattelija 1/2004.