E. N. Setälä

**Nestor Emil (Emil Nestor, E. N.) Setälä** (27. helmikuuta 1864 Kokemäki – 8. helmikuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen kielen- ja kansanrunoudentutkija ja poliitikko.

Setälä toimi Helsingin yliopiston suomen kielen ja kirjallisuuden professorina vuosina 1893–1929, Turun yliopiston kanslerina vuosina 1926–1935 ja perustamansa tutkimuslaitoksen Suomen suvun johtajana vuodesta 1930. Setälän merkitys suomen ja suomalais-ugrilaisten kielten tutkijana sekä Suomen kulttuuri- ja kielipolitiikan muovaajana on ollut suuri.

Politiikassa Setälä edusti ensin nuorsuomalaisia ja sittemmin kokoomusta. Hän toimi viidesti Suomen opetusministerinä ja vaikutti runsaasti usean alan lainsäädäntöön. Syksyllä 1917 Setälä toimi lyhyen aikaa Suomen pääministeriä vastaavassa asemassa Senaatin talousosaston varapuheenjohtajana, ja myöhemmin Svinhufvudin senaatin jäsenenä hänen sanotaan suurelta osin kirjoittaneen Suomen itsenäisyysjulistuksen tekstin.

## Varhaisvaiheet
E. N. Setälä oli Kokemäen Setälöitä, joiden suvun todennäköinen kantaisä on Kokemäen laamanninkäräjien lautamiehenä vuonna 1455 mainittu Heikki Sonni. Suvun tunnuksena on vanhoista puumerkeistä muunneltu Z-merkki, jonka pohjalta suku otti 1940-luvulla käyttöön taiteilija Germund Paaerin piirtämän vaakunamerkin. Suku viljeli Sonnin tilaa Sonnilan kylässä Kokemäellä. Samaan Setälän sukuun kuuluu äitinsä puolelta myös esimerkiksi tasavallan presidentti Alexander Stubb.

Setälän isä, ratsutilallinen Otto Setälä kuoli lavantautiin suurten nälkävuosien aikana vuonna 1867. Setälän kasvattivat täti ja tämän mies, joka kuului Branderin sivistyssukuun. E. N. Setälä osoittautui niin lahjakkaaksi, että hänet lähetettiin Hämeenlinnan lyseoon. E. N. Setälän veljiä olivat Harjavallan ja Kokemäen kirkkoherrana toiminut lääninrovasti Edvard Optatus Setälä (1857–1911) sekä pitkäaikainen Harjavallan kunnanvaltuutettu talousneuvos Otto Heribert Setälä (1868–1971).

## Akateeminen ura
Setälä kävi Hämeenlinnan normaalilyseota ja tuli sieltä ylioppilaaksi 1882. Setälä tuli tunnetuksi jo lyseovuosinaan, sillä hän laati opettajansa Arvid Genetzin rohkaisemana vain 16-vuotiaana teoksen *[[Suomen kielen lauseoppi]]* (1880). Hän aloitti kielioppinsa laatimisen lyseon kolmannella luokalla 1877, kun hänen opettajanaan oli Kaarlo Forsman ja oppikirjana Gustaf Erik Eurénin laatima ruotsinkielinen suomen kielioppi. Setälä alkoi suomentamaan sitä itselleen ja etsi lisäksi aiheesta materiaalia kaupungin lainakirjastosta. Kun Arvid Genetz palasi Unkarin matkaltaan ja tuli opettajaksi Hämeenlinnan normaalilyseoon, joutui Setälän kieliopin käsikirjoitus hänen silmäiltäväkseen. Genetzillä oli tekeillä suomen kielen muoto-oppia käsittelevä teos, minkä vuoksi hän ei pitänyt kieliopin julkaisemista tarpeellisena vaan kehotti Setälää laatimaan suomen kielen lauseopin. Tätä teosta luettiin pitkälle 1900-luvun jälkipuoliskolle asti Suomen oppikouluissa äidinkielen oppikirjana, samoin kuin Setälän myöhemmin kirjoittamaa *Suomen kielen oppikirjaa*, jälkimmäistä tosin Kaarlo Niemisen ja Aulis Ojajärven myöhemmin uudistamana. *Suomen kielen lauseopin* ensimmäisen painoksen esipuheessa Setälä sanoo kirjansa olevan pääasiassa Adolf Waldemar Jahnssonin vuonna 1871 julkaistusta tohtorinväitöskirjasta lyhennetty ja yksinkertaistettu versio. Setälän tavoitteena oli saattaa vaikeatajuinen tieteellinen teksti oppikirjaksi sopivaan muotoon, missä tavoitteessa hän hyvin nuoresta iästään huolimatta onnistuikin. Myöhemmistä laitoksista maininta teoksen riippuvuussuhteesta Jahnssonin kirjaan jäi pois. Yleisen kielitieteen professori Fred Karlsson on Setälän toimintaa kriittisesti arvioivassa kirjassaan nähnyt tässä ensimmäisen esimerkin siitä, miten Setälä urallaan liikkui plagioinnin ja hyvän tieteellisen käytännön rikkomisen rajamailla.

Vuonna 1881 Setälä sai Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran matka-apurahan, jonka turvin hän keräsi Koillis-Satakunnassa, Keuruun ja Ähtärin tienoilla tietoja suomen lauseopin alalta sekä kirjoitti muistiin satuja. Tämän retken tuloksena ilmestyi sitten vuonna 1883 Setälän lauseopillinen tutkimus Koillis-Satakunnan kansankielestä.

Setälä opiskeli yliopistossa kielitiedettä ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1885 suorittaen laudaturin eli laajimmat maisterintutkintoon sisältyvät opinnot suomesta, latinasta sekä indoeuropeistiikasta (”sanskritista ja vertailevasta kielentutkimuksesta”). Hänen väitöskirjansa suomen kielen modusten ja tempusten kehityksestä (*Zur Geschichte der Tempus und Modusbildungen in den finnisch-ugrischen Sprachen)* valmistui vuoden 1886 lopussa. Hän käytti väitöskirjassaan nuorgrammaattista tutkimusmetodia ensimmäisenä Suomessa. Vuosina 1888–1890 Setälä teki tutkimusmatkoja liiviläisten, vepsäläisten ja vatjalaisten pariin, ja matkoilta keräämänsä aineiston pohjalta hän ryhtyi valmistelemaan itämerensuomalaisten kielten vertailevaa äännehistoriaa, jonka konsonantteja käsittelevä ensimmäinen osa ilmestyi vuonna 1891.

Setälä kilpaili August Ahlqvistin kuoleman jäljiltä vapautuneesta Helsingin yliopiston suomen kielen professorin virasta Arvid Genetzin kanssa, mikä myrkytti opettajan ja oppilaan välejä. Kun suomen kielen professuuri jaettiin vuonna 1893, Genetzistä tuli fennougristiikan professori ja Setälästä suomen kielen professori. Vaikka kumpikin kilpahakija näin sai professorin viran, tuli nimenomaan Setälästä se mies, joka määritteli Suomen kielitieteen ohjelman vuosikymmeniksi. Hän alkoi myös ensimmäisenä käyttää suomen kieltä yliopiston konsistorin istunnoissa. Professorin virkaa varten Setälä valmisti vuosina 1890-1891 laajan teoksen itämerensuomalaisten kielten vertailevasta äännehistoriasta. Muita Setälän huomattavia julkaisuja olivat teos astevaihtelun alalta 1896, *Lisiä suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen historiaan* 1892, *Zur finnisch-ugrischen Lautlehre* 1903, *Aus dem Gebiete dem Lehnbeziehung* 1912, bibliografia vanhemmista germaanisista aineksista itämerensuomalaisissa kielissä 1913, astevaihtelun iästä suomalais-ugrilaisissa ja samojedin kielissä 1914 sekä näiden kielien sukulaisuudesta ja yhteisistä sanavaroista 1915. Suomalaisen kansanrunouden tutkimukseen liittyneitä Setälän tutkimuksia olivat 1882 julkaistu *Munapoika, Länsisuomalaisia Kullervon aineksia*, 1890 *Piispa Henrikin surmavirsi*, vuosina 1904–1910 aikakauskirjassa *[[Finnisch-ugrische Forschungen]]* ilmestynyt vertaileva tutkimus *Kullervo—Hamlet*, 1913 julkaistu *Väinämöinen ja Joukahainen*, 1928 julkaistu *Virokannas* ja 1932 valmistunut suurteos *Sammon arvoitus*.

Setälä hahmotteli laajan suomen kieltä ja suomalais-ugrilaisia kieliä koskevan keruu- ja julkaisuohjelman, joka on sittemmin pitkälti toteutunut. Muun muassa aloitteet Suomen murteiden sanakirjan, Suomen etymologisen sanakirjan ja Karjalan kielen sanakirjan toimittamisesta teki Setälä. Setälän aloitteesta ja toisena toimittajana ollessa ilmestyi sarja *Suomenkielen muistomerkkejä I—II*. Hän teki aloitteen ja suunnitteli jo vuodesta 1896 alkaen kolmen suurtyön käynnistämistä. Ne olivat kansankielen sanakirja, vanhan kirjakielen sanakirja sekä nykyisen kirjakielen sanakirja.

Setälä oli Kaarle Krohnin kanssa perustamassa tieteellistä aikakauskirjaa *[[Finnisch-ugrische Forschungen]]ia* ja toimitti sitä vuodesta 1901 alkaen. Hän oli aloittamassa myös teoksen *[[Suomen kansan vanhat runot]]* toimittamista. Setälä oli Valvojan toimituksen jäsen vuodesta 1886 ja päätoimittaja 1897–1905. Setälä oli Kalevalaseuran perustajia ja toimi seuran esimiehenä aina sen alkuvaiheista lähtien. Hän oli myös Suomalais-Ugrilaisen Seuran ja Kotikielen Seuran esimiehenä. Setälä toimi 1891–1899 Uuden Suomettaren avustajana ja 1905–1917 Helsingin Sanomien ja vuodesta 1919 Uuden Suomen vakinaisena avustajana.

Setälän pysyvimmät tieteelliset ansiot liittyvät suomalais-ugrilaisten kielten äännesuhteiden selvittämiseen. Hänen laatimansa *Yhteissuomalainen äännehistoria* (*Yhteissuomalainen äännehistoria I–II. Konsonantit* 1890–1891) on säilyttänyt asemansa fennougristiikan klassisena tutkimuksena. Siinä annettiin ensi kertaa kohtuullisen luotettava kuva itämerensuomalaisten kielten ja tärkeimpien suomalais-ugrilaisten kielten konsonantistossa ilmenevistä äännesuhteista. Suomalais-ugrilaisten kielten vokaalihistoriaa Setälä ei kuitenkaan kyennyt selvittämään. Hän kannatti pitkään virheelliseksi osoittautunutta astevaihteluteoriaa, joka oli saanut innoituksensa indoeurooppalaisten kielten tutkimuksesta. Setälä oli mukana selvittämässä samojedikielten suhdetta suomalais-ugrilaisiin kieliin, ja kansanrunoudentutkimuksen alalta hän julkaisi muun muassa teoksen *Sammon arvoitus* (1932). Setälän kielitieteellistä merkitystä arvioitaessa on viime vuosina usein keskitytty hänen epäonnistuneeseen astevaihteluteoriaansa sekä tiedepoliittisiin kysymyksiin ja unohdettu, että hän oli myös ansiokas etymologi ja etymologisen tutkimuksen edistäjä.

## Poliittinen toiminta
Setälä kannatti nuorempana Suomalaisen puolueen politiikkaa ja avusti *[[Uusi Suometar]]* -lehteä vuosina 1891–1899. Hän toimi *[[Valvoja (lehti)|Valvojan]]* toimittajana ja päätoimittajana vuosina 1897–1905. Routavuosien aikaan hän liittyi perustuslaillisiin nuorsuomalaisiin, joiden puoluehallintoon kuului vuodesta 1902 alkaen. Setälä oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä vuosina 1903–1906 sekä valtiopäivillä pappissäädyssä 1904 ja 1905 ja kuului eduskuntauudistuksen valmistelleeseen komiteaan. Hän oli kansanedustajana vuosina 1907–1909, 1910–1911 ja 1917–1927 ja eduskunnan perustuslakivaliokunnan ensimmäinen ja moninkertainen puheenjohtaja. Hän oli myös edustajana kirkolliskokouksessa vuosina 1898, 1903 ja 1918.

Keväällä 1917 muodostettuun Tokoin senaattiin Setälä tuli kirkollistoimituskunnan päälliköksi eli ”opetusministeriksi”. Sosialidemokraattien erottua senaatista saman vuoden syksyllä Setälä johti jäljelle jäänyttä ”tynkäsenaattia” eli Setälän senaattia kolmen kuukauden ajan virkaa tekevänä puheenjohtajana. Hän jatkoi kirkollistoimituskunnan johdossa myös itsenäisyyssenaattina tunnetussa Svinhufvudin senaatissa sekä sitä seuranneessa Paasikiven senaatissa. Setälän on sanottu suurelta osin kirjoittaneen tekstin Suomen itsenäisyysjulistukseen, ja hän laati myös sen yhteydessä eduskunnalle annetun tasavaltaisen hallitusmuotoesityksen, joka ei kuitenkaan vielä toteutunut. Vuoden 1919 hallitusmuodon presidentinvaalia koskenut kohta, jonka mukaan ensimmäisen presidentin valitsisi eduskunta ja myöhemmät erityinen valitsijamieskokous, perustui Setälän suuressa valiokunnassa tekemään kompromissiehdotukseen. Mielipiteiltään kulttuuriliberaalina Setälä oli panemassa liikkeelle muun muassa oppivelvollisuus- ja uskonnonvapauslakia, joiden toteutuminen kuitenkin viivästyi vuoteen 1921.

Setälä järjesti myös Suomen ortodoksisen kirkon "kansallistamisen" eli sen erottamisen vuonna 1917 Moskovan patriarkaatin alaisuudesta ja kytkemisen Suomen toiseksi valtionkirkoksi. Hän yritti uudelleen järjestää vielä roomalaiskatolisenkin kirkon asemaa, mutta huonommalla menestyksellä. Kun Suomen ortodoksinen kirkko 1923 liittyi Konstantinopolin patriarkaatin alaisuuteen, Setälä edusti Konstantinopoliin matkustaneessa, ekumeenisen patriarkan luo menneessä lähetystössä Suomen valtiovaltaa, ja hänelle annettiin tehtävän ajaksi täysvaltaisen ministerin asema. Muut edustajat olivat rovasti Sergei Solnstsev, Viron arkkipiispa Aleksanteri sekä Suomen uudeksi apulaispiispaksi valittu virolainen pastori Herman Aav.

Vuoden 1918 valtiomuotokiistan aikana Setälä siirtyi monarkistien puolelle ja päätyi siten kokoomukseen, jonka puheenjohtajana hän toimi vuosina 1920–1921. Setälä oli keskeinen vaikuttaja hahmoteltaessa Suomen kielipolitiikan periaatteita ja vaikutti suuresti yliopistolakien ja tekijänoikeuslain syntyyn. Kokoomuksen oppositioasema siirsi hänet syrjemmälle päätöksenteosta, mutta hän palasi vuonna 1925 opetusministeriksi Tulenheimon hallitukseen. Sitä seuranneeseen Kallion II hallituksessa hän oli ulkoministerinä. Tätä seurasi lyhyehkö diplomaattiura Suomen lähettiläänä Kööpenhaminassa ja samanaikaisesti myös Budapestissa vuosina 1927–1930.

## Muita ansioita
Setälä toimi Kustannusosakeyhtiö Otavan alkuaikoina sen johtokunnassa kirjallisena neuvonantajana. Hän oli perustamassa Suomen suku -tutkimuskeskusta, joka myöhemmin yhdistettiin Kotimaisten kielten tutkimuskeskukseen. Setälän panos oli keskeinen myös perustettaessa Turun yliopistoa.

## Viimeiset vaiheet
Setälä valittiin vuonna 1926 J. R. Danielson-Kalmarin seuraajana yksityisen suomenkielisen Turun yliopiston kansleriksi, missä tehtävässä jatkoi kuolemaansa asti. Vielä 1930-luvulla häntä konsultoitiin asiantuntijana Helsingin yliopiston kielisuhteita uudistettaessa.

Setälä vihittiin kunniatohtoriksi vuonna 1909 Leipzigin, 1911 Kristianian, 1924 Tarton sekä 1933 Budapestin yliopistossa. Hän sai Suomessa valtioneuvoksen arvonimen vuonna 1934.

Setälä omisti 1920-luvun alusta alkaen Toimela-nimisen 60-hehtaarisen tilan Tuusulassa aivan Jean Sibeliuksen Ainolan, Juhani Ahon Aholan sekä Järnefeltien Suvirannan naapurissa. Ennen Setälän aikaa kyseinen maatila oli nimeltään Lepola. Setälä muutti kuitenkin kiinteistön nimen Toimelaksi, koska hän piti sitä Lepola-nimeä paremmin perheelleen sopivana. Setälän kuoleman jälkeen Suomen Pyhäkouluyhdistys osti tilan ja perusti sille Luther-opisto-nimisen kansanopiston. Ennen Setälän aikaa Toimelan (eli Lepolan) tilan oli omistanut muun muassa arkkiatri Otto Hjelt.

Setälä kuoli vuonna 1935 junassa matkalla Helsingistä Järvenpäähän. Setälän hautajaiset pidettiin 15. helmikuuta 1935 Helsingin Johanneksenkirkossa. Setälä on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle valtiollisin hautajaisin. Hautakiven on pystyttänyt Suomalais-Ugrilainen Seura, ja siihen on kuvattu lentäviä joutsenia.

## Perhe
Setälä meni vuonna 1891 naimisiin professori Julius Krohnin tyttären, kääntäjä, kirjailija ja toimittaja Helmi Krohnin kanssa, mutta liitto päättyi eroon vuonna 1913. Heidän lapsiaan olivat monilahjakkuus Vilho Setälä, arkkitehti Salme Setälä ja kirjailija Annikki Setälä. Pian eron jälkeen Setälä meni toisiin naimisiin tanskalaisen professori Vilhelm Thomsenin tyttären Kristianen kanssa. 

Talonpoikaistaustainen E. N. Setälä, joka nai professorin tyttären, edusti perheineen nousevaa keskiluokkaa ja 1800–1900-luvun henkistä murrosta.

## Tutkimus ja muistaminen

Setälän tutkijanuraakin merkittävämpi oli hänen panoksensa paradigmaa luovana tieteen organisoijana. Setälä oli autoritäärinen ja kiistelty hahmo, ja tämä näkyy myös hänestä julkaistussa materiaalissa. Setälää ovat tutkineet useat henkilöt, ja hänestä on julkaistu monia kirjoja, kuten Saara Peltolan kirja vuodelta 1998 *E. N. Setälä – Kansallinen vaikuttaja*, Fred Karlssonin vuodelta 2000 oleva teos *E. N. Setälä vaarallisilla vesillä. Tieteellisen vallankäytön, käyttäytymisen ja perinteen analyysi* sekä Vesa Vareksen ja Kaisa Häkkisen 2001 ilmestynyt kirja *Sanan valta. E. N. Setälän poliittinen, yhteiskunnallinen ja tieteellinen toiminta*.

Kokemäelle pystytettiin 1998 kuvanveistäjä Lauri Astalan tekemä Setälän elämäntyötä symboloiva muistomerkki *Kielioppi*, joka esittää maahan juurtunutta kirjaa, jonka juurista kasvaa kielioppiteosta kannattelevia joonialaisia pylväitä.

## Teokset
* *Suomen kielen lauseoppi*, 1880
* *Munapoika*, 1882 (murrekeräys Satakunnan alueelta)
* *Lauseopillinen tutkimus Koillis-Satakunnan kansankielestä*, 1883
* *Yhteissuomalaisten klusiilien historia*, 1890 (virkaväitöskirja)
* *Yhteissuomalainen äännehistoria I–II. Konsonantit*, 1890–1891
* 
* *Yhteissuomalainen äännehistoria III. Vokaalit*, 1937

## Lähteet
*  (luettavissa myös Biografiasammossa)

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* 
* 
* Äänite E. N. Setälästä Yle Arkistossa 
* Suomen itsenäisyysjulistus 6.12.1917, jonka teksti on pääosin Setälän kirjoittama. Viitattu 5.3.2011.
* E.N. Setälä 375 humanistia -sivustolla 21.2.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta