Vokaali

**Vokaali** eli **ääntiö** on foneettisen määritelmän mukaan äänne, jota muodostettaessa ääntöväylä on avoin, niin että keuhkoista tuleva ilmavirta pääsee kulkemaan jatkuvasti ja esteettä suun kautta ulos, eikä ilmanpainetta keräänny ääniraon yläpuolelle. Sitä vastoin konsonanttia muodostettaessa jokin tai jotkin ääntöväylän osat supistetaan tai suljetaan. Vokaalin laatu eli kvaliteetti riippuu ensisijaisesti kielen ja huulten asennosta.

Äänneopillisesti tarkasteltuna vokaali on tavua muodostava syllabinen eli sonanttinen äänne, joka toimii tavun ytimenä. Se voi yksinäänkin muodostaa kokonaisen tavun, kun taas konsonantti eli kerake voi ääntyä ytimen edellä ja joissakin kielissä, kuten suomessa, myös sen perässä. Epäsyllabista äännettä, jota muodostettaessa ääntöväylä on kuitenkin avoin, kutsutaan puolivokaaliksi. Suomen kielessä tavun ytimenä on aina vokaali, mutta joissakin muissa kielissä konsonanttikin voi toisinaan olla tavun ytimenä, kuten  englannin sanassa *button*  sekä  serbian sanassa *vrba*  tai tšekin sanassa *krk* (’kurkku’, ruumiinosa). Se, millaiset äänteet voivat toimia vokaaleina äänneopillisessa mielessä, vaihtelee siis kielestä riippuen.

Vokaalilla voidaan tarkoittaa myös kirjainta, joka kirjoituksessa edustaa jotain tiettyä vokaaliäännettä. Se, millaista äännettä milläkin kirjaimella tarkkaan ottaen merkitään, on kuitenkin kielikohtaista, ja yksittäistä äännettä voidaan merkitä kirjainyhdistelmälläkin.

## Suomen vokaalit ja kansainvälinen tarkekirjoitus

Sana *vokaali* tulee latinan sanasta *vōcālis* ’puhuva’, sillä useimmissa kielissä sanat ja täten puhe eivät olisi mahdollisia ilman vokaaleja. Suomen kielen äänneopissa erotetaan kahdeksan vokaalia. Niitä voidaan tilanteesta riippuen merkitä suomen oikeinkirjoituksen mukaisilla suur- ja pienaakkosilla tai foneettisella tarkekirjoituksella. Tässä artikkelissa äänteitä merkitään kansainvälisen foneettisen kirjaimiston mukaisesti.

:

Kansainvälisen foneettisen kirjaimiston käytäntönä on, että kielestä riippumattomalla kuvailutasolla foneettiset merkinnät kirjoitetaan hakasulkeisiin. Kielikohtaisella eli foneemisella kuvailutasolla hakasulkeiden sijasta suositaan vinoviivoja.

Tarkekirjoituksella voidaan merkitä myös sellaisia vokaaleja, jotka eivät kuulu suomen foneemijärjestelmään. Monissa kielissä vokaaleja on viisi, ja niiden voi sanoa karkeasti vastaavan etuvokaaleja  ja  sekä takavokaaleja ,  ja . Melko yleisiä ovat myös etuvokaalit  ja . Sen sijaan etuvokaali  on melko harvinainen. Esimerkiksi ruotsissa esiintyy myös :n ja :n välimuoto  – ruotsin oikeinkirjoituksessa U/u – ja virossa puolestaan :n laveana ääntyvä vastine  – viron oikeinkirjoituksessa Õ/õ.

On syytä huomata, että kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa suomen A/a-kirjaimen äännearvoa edustaa niin sanottu latinalainen alfa , kun taas foneettinen merkintä  varsinaisesti tarkoittaa äännettä, joka on hyvin lähellä :tä eli käytännössä vastaa lähinnä suomen Ä/ä-kirjainta. Kansainvälisessä tarkekirjoituksessa voi toisinaan esiintyä myös yläpuolisella pisteparilla eli treemalla varustettu , jonka tarkoittama lavea väljä keskivokaali on :n ja :n välimuoto. Tilannetta sekoittaa entisestään se, että usein treema jää pois, jolloin  voikin merkitä keskivokaalia.

## Laatu ja kardinaalivokaalit

Vokaalit lajitellaan niiden artikulaatio-ominaisuuksien, erityisesti kielen ja huulten asennon perusteella. Vokaalien välissä ei ole selviä rajoja, sillä kielen asentoa muuttamalla äänteen laatua voi säätää liukuen, mutta fonetiikassa kiintopisteiksi on määritelty 16 *kardinaalivokaalia*, joita äännettäessä kieli suuontelossa on ääriasennossa edessä tai takana. Täydentäviksi kiintopisteiksi on määritelty myös muita vokaaleja. Lajitteluperusteina ovat vokaalien kolme perusominaisuutta:

* suppeus tai väljyys (kielen korkeus)
* etisyys tai takaisuus (kielen vaakasuuntainen asento)
* laveus tai pyöreys (huulten asento). 

Nämä perusominaisuudet ilmenevät kansainvälisen foneettisen kirjaimiston (IPA:n) vokaalikaaviosta. Vokaaleilla voi kuitenkin olla myös muita ominaisuuksia, kuten kitapurjeen asento (nasaalius), äänihuulten värähtelyn laji (fonaatio) ja kielen tyven asento.

Kardinaalivokaalit, kuten ,  ja , eivät suoraan vastaa minkään yksittäisen kielen vokaaliäänteitä. Kaikki puhutun kielen kuvaukset ovat enemmän tai vähemmän summittaisia, ja kardinaalivokaalien ensisijaisena tarkoituksena on tarjota kiintopisteet, joihin eri kielten todelliset vokaaliäänteet voidaan suhteuttaa. Esimerkiksi suomen vokaalit ääntyvät tyypillisesti hieman välisempinä ja keskisempinä kuin kardinaalivokaalit, mikä voidaan tarvittaessa osoittaa liittämällä kantamerkkeihin erityisiä tarkkeita. Etenkin foneemisella kuvailutasolla kuitenkin usein riittää, että viitataan lähimpään kardinaalivokaaliin tai täydentävään kiintopisteeseen (esim. ).

Painollisen tavun selvästi artikuloitua vokaalia kutsutaan täysvokaaliksi. Pääpainottomissa tavuissa vokaalit voivat olla vajaaääntöisiä eli redusoituneita, jolloin ne ääntyvät laadultaan epämääräistyneinä. Hyvin epämääräinen švaa-vokaali  ääntyy keskellä suuonteloa ja on tavallaan kaikkien kardinaalivokaalien välimuoto.

### Suppeus tai väljyys

Vokaalin suppeus tai väljyys riippuu kielen korkeudesta eli siitä, kuinka väljä ääntöväylä kielen ja kitalaen väliin muodostuu. Suppeat eli korkeat vokaalit, kuten  ja , ääntyvät kieli lähellä kitalakea, kun taas väljät eli matalat vokaalit, kuten  ja , ääntyvät kieli etäällä kitalaesta. Suppeus tai väljyys näyttäisi olevan vokaalin perustavanlaatuisin ominaisuus, sillä kaikissa kielissä vokaaleja erotellaan niiden väljyysasteen perusteella ja joissakin kielissä väljyys on ainoa vokaaleja erottava ominaisuus.

Kansainvälinen foneettinen kirjaimisto määrittelee seitsemän väljyyden astetta, mutta tiettävästi yksikään kieli ei tee eroa niiden kaikkien välillä. Englannin kielessä voidaan havaita viisi tai jopa kuusi väljyyden astetta, mutta ei sellaista kolmenkaan vokaalin sarjaa, jossa väljyyden aste olisi ainoa foneemeja erottava ominaisuus.

Väljyysasteista neljä on määritelty kardinaali­vokaalien mukaisesti: asteikon ääripäät röntgenkuvien nojalla ja muut väljyysasteet tasaisin välimatkoin kuulohavainnon perusteella:

* suppea vokaali (suljettu, ahdas, korkea vokaali)
* puolisuppea vokaali
* puoliväljä vokaali
* väljä vokaali (avoin, matala vokaali).

Kansainvälinen foneettinen kirjaimisto määrittelee erityiset kirjaimet myös yhdelle *välivokaalille* sekä kolmelle *lähes suppealle* ja kahdelle *lähes väljälle* vokaalille.

Suomen äänneopissa erotetaan kolme väljyysastetta:
* suppeat vokaalit 
* välivokaalit  tai tarkemmin 
* väljät vokaalit  – jotka tarkkaan ottaen ovat vain lähes väljiä.

Näistä ,  ja  ovat sekä etisiä että laveita, joten suppeus tai väljyys on ainoa niitä erottava ominaisuus. Vastaavasti etiset ja pyöreät  ja  samoin kuin takaiset ja pyöreät  ja  eroavat toisistaan vain siten, että toinen on suppea ja toinen välivokaali.

### Etisyys tai takaisuus
Etisyys tai takaisuus viittaa siihen, sijaitseeko kielen massa äännettäessä lähempänä suun etu- vai takaosaa. Etuvokaalit, kuten  ja , ääntyvät kieli suun etuosassa, kun taas takavokaalit, kuten , ääntyvät kieli taempana. 

Kansainvälinen foneettinen kirjaimisto määrittelee viisi takaisuuden astetta. Kaikki viisi astetta esiintyvät englannin kielessä, mutta tiettävästi missään kielessä ei ole sellaista viiden vokaalin sarjaa, jossa takaisuuden aste olisi ainoa foneemeja erottava ominaisuus. Yleiskaaviossa erotellaan tavallisesti kolme takaisuuden astetta:

* etuvokaali (palataalivokaali, etinen vokaali)
* keskivokaali (keskinen vokaali)
* takavokaali (velaarivokaali, takainen vokaali).

Kansainvälinen foneettinen kirjaimisto määrittelee erityiset kirjaimet myös kahdelle *lähes etiselle* ja yhdelle *lähes takaiselle* vokaalille.

Suomen foneemijärjestelmässä on vain etu- ja takavokaaleja:
* etuvokaalit 
* takavokaalit .

Näistä  ja  ovat sekä suppeita että pyöreitä, joten etisyys tai takaisuus on ainoa niitä erottava ominaisuus. Vastaavasti väliset ja pyöreät  ja  samoin kuin väljät ja laveat  ja  eroavat toisistaan vain siten, että toinen on etu- ja toinen takavokaali.

#### Vokaalisointu

Etu- ja takavokaaleihin liittyy suomessa vokaalisointu: omaperäisissä sanoissa etuvokaalit ,  ja  eivät voi esiintyä yhdessä takavokaalien ,  ja  kanssa; etuvokaalit  ja  ovat neutraaleja eli voivat esiintyä yhdessä takavokaalienkin kanssa. Vokaalisoinnun takia taivutuspäätteistä ja johtimista on oltava sekä taka- että etuvokaaliset muunnelmat: *kala-ssa*, *kylä-ssä*; *levo-ttom-uus*, *tyytymä-ttöm-yys*.

### Laveus tai pyöreys
Laveus (illabiaalisuus) tai pyöreys (labiaalisuus) viittaa siihen, missä asennossa huulet ovat vokaalia äännettäessä. Takavokaalien pyöreys on yleensä sitä voimakkaampaa, mitä suppeampi vokaali on. 

Suomen foneemijärjestelmässä puolet vokaaleista on laveita ja puolet pyöreitä:
* laveat 
* pyöreät .

Näistä  ja  ovat sekä suppeita että etisiä, joten laveus tai pyöreys on ainoa niitä erottava ominaisuus. Vastaavasti väliset ja etiset  ja  eroavat toisistaan vain siten, että toinen on lavea ja toinen pyöreä.

Etenkin takavokaalien pyöreys on useimmissa kielissä vain täydentävä ominaisuus, mutta esimerkiksi virossa erotetaan toisistaan pyöreä  ja lavea  ja turkissa puolestaan pyöreä  ja lavea .

#### Ensisijaiset ja toissijaiset kardinaalivokaalit

Kardinaalivokaalien lavea ja pyöreä muunnelma voidaan luokitella ensisijaiseksi (primaariseksi) tai toissijaiseksi (sekundaariseksi) sillä perusteella, kumpi niistä esiintyy yleisemmin maailman kielissä. Etuvokaaleista yleisempiä ja siis ensisijaisia ovat laveat , ,  ja , kun taas takavokaaleista yleisempiä ovat pyöreät ,  ja  sekä lavea .

## Pituus eli kvantiteetti

*Pituus* eli *kvantiteetti* voidaan sanapainon ja sävelkulun ohella hahmottaa prosodiseksi ominaisuudeksi, joka ei niinkään liity yksittäiseen äänteeseen vaan laajempaan yksikköön, kuten tavuun tai kokonaiseen sanaan. Vokaalin äänneopillinen pituus on suhteellinen mitta, joka havaitaan korvamääräisesti. Äänteen fysikaalisesti mitattava *kesto* voi vaihdella esimerkiksi äänneympäristön ja sanan pituuden mukaan, ja suomen suppeiden vokaalien ominaiskesto on lyhyempi kuin väljempien, mutta puhetilanteessa vokaalit tavallisesti mielletään vakiopituisiksi.

Vokaalin kesto voi periaatteessa olla mielivaltaisen lyhyt tai pitkä, mutta foneettisessa transkriptiossa kesto tyypillisesti jaetaan diskreetiksi avaruudeksi; esim. suomalais-ugrilaisia kieliä varten kehitetyssä SUT-transkriptiossa vokaalin voi kuvata ylilyhyeksi, vajaalyhyeksi, lyhyeksi, puolipitkäksi, pitkäksi tai ylipitkäksi. Suomen fonologiassa erotetaan kaksi äänneopillista pituusastetta eli lyhyt ja pitkä, mutta esimerkiksi virossa pituusasteita on kolme ja nykykreikassa puolestaan vain yksi. Suomen kielessäkin vokaali voi ääntyä ylipitkänä, jos esimerkiksi *mutta*-sana lausutaan empivästi (*muuutta...*), mutta tämä ilmiö ei ole äänneopillinen vaan liittyy pragmatiikkaan.

Suomen oikeinkirjoituksessa lyhyttä vokaalia merkitään yhdellä kirjaimella (*a*, *e*, *i*, *o*, *u*, *y*, *ä*, *ö*), kun taas pitkää vokaalia merkitään yleensä kahdella kirjaimella (*aa*, *ee*, *ii*, *oo*, *uu*, *yy*, *ää*, *öö*), minkä vuoksi sitä voidaan kutsua myös kaksoisvokaaliksi. Joissain muissa kielissä pitkää vokaalia merkitään yhdellä kirjaimella, johon liitetään jokin erityinen tarke, kuten pituusmerkki tai akuutti (esim.  ’sitruuna’). Kansainvälistä foneettista kirjaimistoa käytettäessä puolestaan pitkä vokaali merkitään lisäämällä äännearvon osoittavan kirjaimen perään kolmiomainen kaksoispiste (esim.  ,  ).

Usein pitkät vokaalit ovat laadullisestikin erilaisia kuin lyhyet. Esimerkiksi pitkä  englannin sanassa *heat*  on suppea ja etinen, mutta lyhyt  sanassa *hit*  on vain lähes suppea ja lähes etinen. Äidinkieliselle englannin puhujalle tämä laadullinen ero on itse asiassa olennaisempi kuin vokaalien pituusero, joka näin ollen hahmottuu täydentäväksi ominaisuudeksi. Osin vajaaääntöisyyteenkin liittyen myös suomessa lyhyet vokaalit tapaavat etenkin painottomina ääntyä hieman välisempinä ja keskisempinä kuin painolliset pitkät vokaalit, mutta suomen äännejärjestelmässä huomio kiinnittyy ensisijaisesti vokaalien pituuteen.

## Monoftongit, diftongit ja triftongit
:*Pääartikkelit: [[Monoftongi]], [[Diftongi]], [[Triftongi]]

Jos vokaaliäänteen ominaisuudet eivät muutu vokaalin keston aikana, kyseessä on [[monoftongi]], jota voidaan luonnehtia yksinkertaiseksi tai puhtaaksi vokaaliksi. Jos vokaali sen sijaan koostuu kahdesta ominaisuuksiltaan erilaisesta mutta samaan [[tavu]]un kuuluvasta vokaalielementistä, kyseessä on [[diftongi]] eli pariääntiö. Äänneopillisesti diftongi on oikeastaan yksi foneemi, jota äännettäessä vokaalin laatu muuttuu liukuen. Kolmesta ominaisuuksiltaan erilaisesta mutta samaan tavuun kuuluvasta vokaalielementistä koostuvaa äännettä kutsutaan [[triftongi]]ksi.

Tiettävästi kaikissa kielissä on monoftongeja ja useissa kielissä on diftongeja, mutta triftongit tai jopa kolmea useammasta vokaalielementistä koostuvat äännesarjat ovat melko harvinaisia. Suomen kielessä on monoftongien lisäksi lukuisia diftongeja (*ai*, *ei*, *oi*, *ui*, *yi*, *äi*, *öi*, *au*, *eu*, *iu*, *ou*, *ey*, *iy*, *äy*, *öy*, *ie*, *uo* ja *yö*), mutta triftongeja ei esiinny (paitsi ehkä [[Onomatopoeettinen|onomatopoeettisessa]] sanassa *miau*).

Suomen oikeinkirjoituksessa diftongia merkitään kahden erilaisen vokaalikirjaimen yhdistelmällä (esim. *tai* ), mutta jos kirjainten välissä on tavunraja ([[hiatus]]), kyseessä ei ole diftongi vaan vokaaliyhtymä (esim. *tae* ). Diftongikin voi esiintyä vokaaliyhtymän osana yhdessä monoftongin tai toisen diftongin kanssa, ja tällöin peräkkäisiä vokaalikirjaimia on kolme tai neljä (esim. *tauon* , *tauoissa* ). Diftongin ja vokaaliyhtymän ero ei aina ole yksioikoinen, sillä sama kirjainpari voi jossain tilanteessa edustaa diftongia ja toisessa vokaaliyhtymää (esim. *au* on diftongi sanassa *kaula*  mutta vokaaliyhtymä sanassa *kulaus* ). Samaan tapaan englannissa voi olla vaikea hahmottaa, onko jokin vokaalisarja triftongi vai vokaaliyhtymä (esim. huolitellulla [[Oxfordinenglanti|oxfordinenglannilla]] lausutussa sanassa *fire*  esiintyy triftongi, mutta sanassa *higher''  on diftongista ja monoftongista koostuva vokaaliyhtymä).

## Vokaalikirjaimet
Latinalaisessa peruskirjaimistossa vokaalikirjaimia ovat A/a, E/e, I/i, O/o, U/u ja Y/y. Kirjainten foneettiset arvot vaihtelevat kielestä riippuen, ja joissakin kielissä kirjainta I/i tai Y/y voidaan käyttää kuvaamaan puolivokaalia . Toisaalta joissain kielissä vokaaliäänteitä voidaan merkitä sellaisilla kirjaimilla, jotka yleensä liitetään konsonanttiäänteisiin. Esimerkiksi kymrissä kirjain W/w tarkoittaa vokaalia  tai , kun taas creekissä kirjain V/v on välisen keskivokaalin  merkki.

Monessa kielessä vokaalifoneemeja on enemmän kuin latinalaisessa peruskirjaimistossa vokaalikirjaimia, minkä vuoksi yksinkertaistakin vokaalia voidaan merkitä kirjainyhdistelmällä. Vakiinnuttuaan kirjainparit ovat joskus sulautuneet ligatuureiksi, kuten tanskassa ja norjassa esiintyvä Æ/æ, joka on alkujaan syntynyt kirjainparista AE/ae; vastaavasti Œ/œ (samoin kuin Ø/ø) on syntynyt kirjainparista OE/oe. Toisissa kielissä kantakirjaimiin lisätään tarkkeita, kuten suomen Ä/ä:n ja Ö/ö:n pisteet.

Kansainvälisessä foneettisessa kirjaimistossa on vokaalien perusominaisuuksien kuvaamiseksi 28 kantamerkkiä, joihin voidaan liittää tarkkeita, jos kuvausta on tarpeen täsmentää.

## Lähteet
*  (verkkosivua ei ole)
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* VISK = 
*
*

### Viitteet

## Kirjallisuutta
* 
*