Papin rintakilpi

**Papin rintakilpi** (hepreaksi: חֹשֶׁן *ẖošen*) oli pyhä rintakilpi, jota israelilaisten ylipappi käytti 2. Mooseksen kirjan mukaan. Raamatun mukaan rintakilpeä kutsutaan joskus tuomion *rintakilveksi*, koska urim ja tummim oli sijoitettu siihen. Näitä kiviä käytettiin toisinaan määrittämään Jumalan tahtoa tietyssä tilanteessa (ks. 2. Moos. 28:30). Näiden kivien käyttäminen ei aina määrittänyt Jumalan tahtoa (katso 1. Sam. 28:6).

## Heprealainen Raamattu

2. Mooseksen kirjan kuvauksen mukaan rintakilpi oli kiinnitetty kasukan olkainten kultarenkaisiin kultaketjuilla ja kasukan vyön kultarenkaisiin sinisellä nauhalla. Raamatun kuvauksessa todetaan, että rintakilven tuli olla valmistettu samasta materiaalista kuin kasukka - kolmella värillä kirjotusta värjätystä villasta ja pellavasta - ja sen tuli olla kooltaan kaksi kertaa ⅓ kyynärää, kaksi kerrosta paksu kappale, jossa oli neljässä rivissä kolme kaiverrettua jalokiveä upotettuna kultakehyksiin, yksi kehys kullekin kivelle. Kuvauksessa todetaan, että neliönmuotoinen rintakilpi tuli muodostaa yhdestä suorakaiteen muotoisesta palasta kangasta - ⅓ kyynärää kertaa ⅔ kyynärää - taitettuna niin, että se muodosti pussin, joka sisältäisi urimin ja tummimin.

Heprean termi rintakilvelle, חֹשֶׁן(*ḥōšen*), näyttää tulevan sen ulkonäöstä, ja on luultavasti peräisin samasta lähteestä kuin arabian حسن (*ḥasuna*), joka tarkoittaa "olla kaunis". 1800-luvun saksalainen raamatun tutkija August Dillmann uskoi, että se olisi todennäköisesti peräisin heprean sanasta חֹצֶן(*ḥōṣen*), joka tarkoittaa "käännä", liittyen sen toimintaan.

Talmudin mukaan hoshenin käyttö sovitti virheiden synnin tuomiossa Israelin lasten osalta.

## Jalokivet

Rintakilven kaksitoista jalokiveä oli kukin, Raamatun kuvauksen mukaan, valmistettava erityisistä mineraaleista, yksikään niistä ei ollut samanlainen kuin toinen, ja kukin niistä edusti tiettyä heimoa, jonka nimi oli kaiverrettava kiveen. Rabbiinisen tradition mukaan kahdentoista heimon nimet kaiverrettiin kiviin jollain, mitä kutsutaan hepreaksi nimellä שמיר = *shamir*, joka Rašin mukaan oli pieni, harvinainen eläin ja joka saattoi leikata kovimpien pintojen läpi, mutta Rabbi David Kimhin ja Rabbi Jonah ibn Janahin mukaan, kyse oli kivestä, joka oli vahvempaa kuin rauta (mahdollisesti korundi). Sanalla on vastine kreikan kielessä, σμήρις (*smeris*).

Klassisessa rabbiinisessa kirjallisuudessa on eri näkemyksiä, mitä tulee nimien järjestykseen; Jerusalem Targum, esimerkiksi, väitti, että nimet esiintyvät siinä järjestyksessä, missä ne olivat syntyneet. Maimonides kuvaa neljään riviin järjestettyjä jalokiviä sanoen, että ensimmäiseen Rubenille kuuluvaan kiveen oli kaiverrettu myös Abrahamin, Iisakin and Jaakobin nimet, kun taas viimeiseen Benjaminille kuuluvaan kiveen oli myös kaiverrettu sanat *Jumalan heimot*; kabbalistiset kirjoittajat, kuten Hezekiah ben Manoah and Bahya ben Asher väittivät, että vain kuusi kirjainta jokaisesta nimestä oli esillä jokaisessa kivessä, yhdessä muutamien kirjainten kanssa nimistä Abraham, Iisak, tai Jaakob, tai fraasista *[nämä ovat] Jeshurunin heimot*, niin että oli yhteensä 72 kirjainta kaikkiaan (72 on hyvin merkittävä numero kabbalistisessa ajattelussa).

Oli myös eri järjestys nimille kahdessa "onyksi" kivessä, joita ylipappi kantoi harteillaan. Yhden mielipiteen mukaan kahdentoista heimon nimet oli järjestetty ryhmiin äitiensä mukaan: Lean kuusi poikaa yksi toisensa jälkeen toisessa kivessä, Juuda ensimmäisenä tässä listassa, mitä seurasivat Raakelin pojat niin, että jalkavaimojen pojat oli sijoitettu Raakelin kahden pojan väliin.

Valitettavasti mineraalien heprealaiset nimet, jotka löytyvät masoreettisesta tekstistä, eivät ole selviä, ja vaikka niiden kreikkalaiset nimet Septuagintassa ovat selvempiä, joidenkin tutkijoiden mukaan niin ei voi olla, koska rintakilpi lakkasi olemasta käytössä siihen mennessä, kun Septuaginta-käännös luotiin, ja useat eri jalokivien kreikkalaiset nimet ovat muuttaneet merkitystä klassisen aikakauden ja modernien aikojen välillä. Kuitenkin, vaikka klassinen rabbiininen kirjallisuus väittää, että nimet kaiverrettiin käyttäen Shamir-matoa, koska taltan eikä maalin eikä musteen saanut kuluttaa niitä, naturalistisempi lähestysmistapa sanoo, että jalokivillä on täytynyt olla verrattain matala kovuus, jotta niitä olisi voinut kaivertaa, ja siten tämä antaa pääasiallisen vihjeen mineraalien tunnistamiseen. Jotkut ehdottavat, että kivet kaiverrettiin smirgelillä, jolla on samanlainen ominaisuus kuin timantilla, jota käytetään leikkaamaan muita kiviä ja jota kutsuttiin kreikan kielellä sanalla σμήρις (*smeris*).

Kivien symbolisen merkityksen selittäminen tuotti paljon sekä juutalaista että kristillistä kirjallisuutta, ja oli perusasiaa jalokiviseppien perinteessä ja jalokiviopin kirjoissa.

Jalokivet ovat seuraavat (ensimmäinen kivi jokaisessa rivissä on luultavasti oikean käden puolella, koska hepreassa on oikealta vasemmalle kirjoitus):

### Ensimmäinen rivi

* *Odem* (אֹדֶם, masoreettisessa tekstissä) / *Sardios* (Septuaginta-käännöksessä) - molemmat nimet tarkoittavat *punaista* (*Odem* sukua *Adam*ille), ja viittaa luultavasti "sardiin", hyvin yleiseen kiveen klassisissa kulttuureissa. Kaikki kirjailijat ovat sitä mieltä, että tämä kivi oli punainen. Asiaankuuluvalla kunnioituksella Septuaginta-käännöstä kohtaan, *odem* saattaisi viitata myös karneoliin, joka oli lihanvärinen, tai jaspikseen, joka oli yleensä syvän verenpunainen, ja sitä pidettiin taikakaluna verenvuotoa vastaan, ja se oli yleinen ympäröivissä Egyptin, Babylonian ja Assyrian kansakunnissa. The Chinese Union Version -raamatunkäännös viittaa tämän kiven olevan rubiini.

* *Pit'dah* (פִּטְדָה = masoreettisessa tekstissä) / *Topazios* (Septuaginta-käännöksessä) - huolimatta Septuaginta-käännöksen ehdotuksesta, että se oli topaasi, topaasi hädin tuskin tunnettin siihen aikaan, kun 2. Mooseksen kirja kirjoitettiin (sekä perinteisen että kriittisten tutkijoiden ajoituksen mukaan); klassisella ajalla *topazios* viittasi *Topazos-saareen*, jolla tiettyä keltaista mineraalia louhittiin (*topazios* tarkoittaa *etsimistä*, viitaten vaikeuteen löytää saari). Muut ehdottavat, että topaz oli vain peridootti, vaaleanvihreä puolijalokivi, jota pääasiassa löydettiin muinaisessa maailmassa *Topazos-saarelta* yhtä hyvin kuin St. Johnin saarelta (Zabargad) Egyptin Punaiselta mereltä. Sanan *pit'dah* tutkijat ovat ajatelleet olevan yhteydessä assyrian sanaan *hipindu*, joka viittaa johonkin, joka välähti (oletettavasti tarkoittaen *kimmelsi*), ja siten kyseinen jalokivi sopisi krysoliitin kuvaukseen, joka on läpinäkyvä vihertävän keltainen mineraali, yleinen kautta Lähi-idän, ja sitä on erityisesti löydetty tietyltä Punaisen meren saarelta, joka oli Egyptin Faaraon valvonnassa.

* *Bareḳet* (בָּרֶקֶת = masoreettisessa tekstissä) / *Smaragdos* (Septuaginta-käännöksessä) - *Bareketh* tarkoittaa etymologisesti ‘välähtelevää salamaa’, hohtavaa tai loistavaa. *Smaragdos* on sukua *smaragdille*, ja tarkoittaa kirjaimellisesti *vihreää kiveä*, mutta on "väärä ystävä", koska kreikan kielen termi voisi sopia moniin eri vihreisiin jalokiviin, eikä vain erityisesti smaragdiin. Sanaa *smaragdos* käytettiin usein Kreikan kirjallisuudessa viittaamaan intensiivisen kirkkaisiin kristalleihin, joita löydettiin pylväsmuodostelmista. Smaragdia tiukemmassa modernissa tulkinnassa vihreänä beryllinä on olemassa paikallisesti Egyptissä. Smaragdista kaiverrettuja esineitä tunnetaan niin varhaiselta ajalta kuin 12. dynastian ajalta, 1900&#x20;eKr., pronssikaudelta. Mutta nämä smaragdit ovat summittaisia löytöjä, eikä niitä ole aktiivisesti kaivettu ennen Ptolemaioksen aikakautta. Kleopatra, viimeinen Ptolemaios, on kuuluisa rakkaudestaan egyptiläisiin smaragdeihin. Muita mineraaleja, jotka muistuttavat smaragdeja, ovat heliodori (ottaen huomioon, että *Smaragdos* oli vihreä) ja vuorikristalli (jättäen huomiotta smaragdin kirjaimellisen merkityksen, koska masoreettinen teksti ei näytä mainitsevan väriä); on paljon sanottavaa siitä, että *smaragdos* on jokin noista. Vaikka “smaragdi” on yleisin muoto, jota on käytetty kuvaamaan heprealaista sanaa, *bareḳet*, toisissa lähteissä (esim. Hesekielin kirjan jakeen 28:13 Septuaginta-käännös), sana *bareḳet* käännetään “onyksina.” Aquilas-käännynnäinen (Onkelos), arameankielisessä käännöksessään Pentateukista, kirjoittaa בָרקָן = *barḳan*, tälle sanalle. Midrash Rabban mukaan (Numbers Rabba 2:7), kivessä nimeltä *bareḳet* oli valkoisia, mustia ja punaisia suonia tai yhdensuuntaisia nauhoja kulkien sen läpi, vihjaten, että se on saattanut oikeastaan olla jonkinlainen akaatti tai onyksi. Tämä voi selittää, miksi joissakin ranskalaisissa käännöksissä tämä sana on käännetty akaatiksi. Eteläarabian murteella, jota puhuttiin Jemenissä keskiajalla, *baḳarani* (uskottu olevan rappiomuoto sanasta *barḳan*) oli poikkeuksellisen kaunis ja harvinainen onyksikivi, jota louhittiin Anis-vuorelta Jemenistä ja jonka yhdessä muunnelmassa oli punainen pinta, jonka läpi kulki valkoisia ja mustia suonia.{{#tag:ref|Pliny also mentions several varieties of onyx stone in his *Natural History* 37:90, and one stone, in particular, meets the description of the stone described here by Israel’s sages. Symmachus, muinainen juutalainen kääntäjä, jonka käännös Pentateukista kreikaksi ilmestyi Origenin *Hexapla*ssa, on myös kirjoittanut κεραύνιος (=&nbsp;onyksi) kivestä, joka tunnetaan hepreaksi nimellä *bareḳet* 2. Mooseksen kirjan jakeessa 28:17.{{#tag:ref|"Symmachus dissented and called the emerald by the name of onyx."

### Toinen rivi

* *Nofekh* (נֹפֶךְ = masoreettisessa tekstissä) / *Anthrax* (Septuaginta-käännöksessä) - kun *anthrax* tarkoittaa yksinkertaisesti *hiiltä* (oletettavasti tässä viittaamassa palavan hiilen väriin), Vulgata-käännöksessä on tässä *Carbunculus*, viitaten granaattiin, joka oli punainen. Filon Alexandrialainen, kirjoittaessaan tästä kivestä, sanoo, että se oli punainen. Hän näyttää olevan samaa mieltä Josefuksen kanssa, septuaginta-käännöksen kanssa, Jerusalem Targumin kanssa, joista viimeisin sanoo, että se on  כדכדנא, joka Saadia Gaonin selittämänä tarkoittaen *karkandia*, punaista muunnelmaa arvokkaasta kivestä. *Nofekh* näyttää olevan lainasana; se saattaa olla peräisin egyptiläisestä termistä *m-f-k-t*, viitaten malakiittiin tai turkoosiin, joista molemmat ovat vihertävän sinisiä; se voi sen sijaan olla peräisin termistä *lupakku*, joka esiintyy Amarna-kirjeissä, viitaten tuntemattoman väriseen mineraaliin, joka lähetettiin kunnianosoituksena Akhnatenille Askalonista. Klassisessa rabbiinisessa kirjallisuudessa on väittelyä siitä, oliko *Nofekh* punainen vai vihertävän sininen; Exodus Rabbah ja toinen Jerusalem Targum ovat sen kannalla, että Nofekh on punainen, kun taas Babylonian Targum ja ensimmäinen Jerusalem Targum ovat sillä kannalla, että Nofekh on vihreä.
* *Sapir* (סַפִּיר = masoreettisessa tekstissä) / *Sapphiros* (Septuaginta-käännöksessä) - vaikka näyttää viittaavan safiiriin, safiiri oli olennaisesti tuntematon ennen Rooman imperiumin aikakautta ja sen käytön kreikkalaisissa teksteissä uskotaan olevan pelkkä käännös hepreasta. Kun se tuli tunnetummaksi, sitä käsiteltiin pelkästään hyasintin tai jasintin muotona. On todennäköisempää, että termi *Sapir* viittasi samanväriseen mineraaliin kuin safiiri, ja että nimi alkoi asteittain viitata viimeksi mainittuun mineraaliin, ottaen huomioon sen värin; tutkijoiden mukaan todennäköisin kandidaatti on lapislatsuli, kivi, jolla on syvä, merensininen väri ja jota lähetettiin usein lahjaksi Akhenatenille Babyloniasta. Teofrastos mainitsee *sapphirus-kiven * olevan "pimeä" ja sillä olevan "patinan värin," sekä olevan "kullan täplittämä". Ottaen tämän kaiken huomioon hänen kuvauksensa sopii lapislatsuliin.
* *Yahalom* (יָהֳלֹם = masoreettisessa tekstissä) / *Onychion* (Septuaginta-käännöksessä) - joissain muissa kohdissa Septuaginta-käännöksessä on sen sijaan *Beryllios,* missä *masoreettisessa tekstissä lukee Yahalom*. Sana  *Yahalom* näyttää olevan yhteydessä heprean merkitykseen *lyödä kovaa*, mahdollisesti sanaan *hallamish* tarkoittaen piikiveä; *hallamish* yhdistetään assyrian sanaan *elmeshu*, viitaten arvokkaaseen kiveen, joka oli kova, ja mahdollisesti valkoinen, tai ainakin mitättömän värinen, ja josta kokonaiset  sormukset joskus tehtiin. Muutamat tutkijat ovat sanoneet, että *Yahalom* saattaa viitata timantteihin, kovuutensa puolesta, vaikka timanttien leikkaamistaitoa ei ollut vielä keksitty ennen klassista aikakautta. Vaikka Septuaginta-käännöksen *Onychion* on kreikan termi *onyksille*, onyksia ei louhittu ennen klassisen Kreikan kautta. Onyksi on peräisin kreikasta tarkoittaen sormenkynttä, pinkin valkoisen suonituksen vuoksi. Syyrian kielen Peshittassa 500- tai 600-luvulta (MS. B.21, Inferiore, Biblioteca Ambrosiana, Milano, Italia), sana, jota käytettiin kuvaamaan tätä kiveä, on ܢܩܥܬܐ = *naq'atha*, sana, joka joskus translitteroidaan arabiaksi kuten sen lausuvat arameaksi pääasiassa arabiaa puhuvat kristityt. Bar-Ali, 800-luvun arabialainen kirjailija kumoaa kaksi mielipidettä tästä kivestä, *naq'athasta*, sanoen, yhden mielipiteen, jonka mukaan se on "hunajanvärinen" ja toisen, jonka mukaan se on "turkoosi, sininen kivi". Joissakin Peshittan versioissa arameankielinen sana samalle kivelle on *shabzez*, ja se on käännetty "timantiksi". Tätä voi pitää nykypäivän ymmärryksenä tästä sanasta, vaikka muinaisina aikoina *yahalom* on saattanut tarkoittaa jotain muuta. Hyvin tunnetuista hunajanvärisistä jalokivistä me löydämme sitriinin ja hessoniitin  (molemmat Sri Lankasta), kun taas Afrikasta (Tansaniasta) löydämme zirkonin, äärimmäisen kirkkaan hunajanvärisen kiven. Espanjalais-juutalainen tutkija, Abraham ibn Ezra, sanoo, että *yahalom* oli valkoinen kivi.

### Kolmas rivi

* *Lešem* (לֶשֶׁם = masoreettisessa tekstissä) / *Ligurios* (Septuaginta-käännöksessä) - nämä nimet tässä näyttävät viittaavan paikkoihin - Leshem ja Liguria. Theofrastos mainitsee fossiloituneen mäntyresiinin, meripihkan, jota kutsutaan kreikaksi *liggourrion* or lyngurium, kuten Dioskurideella ja Aetioksella. Kreikan antiikissa tämän kiven uskottiin olleen kovettunutta ilvesten virtsaa, ja sen nimi on pelkkä rappiomuoto sanoista *lykos ouron*, tarkoittaen *valkeaa virtsaa*, oletettavasti viitaten sen väriin. Plinius (joka ei uskonut, että kivi oli olemassa) kuvasi *Liguriosta*, että sillä on tiettyjä sähköisiä ominaisuuksia, minkä joukko tutkijoita on tulkinnut viittaavan meripihkaan. Meripihka on yksi ensimmäisistä aineista, jolla on huomattu olleen sähköisiä ominaisuuksia (katso Thales); englannin kielen vartalo *electric-* on peräisin latinan sanasta meripihkalle (*elektrum*). Latinankielisessä Vulgata-käännöksessä nimi oli annettu sanana *ligure*, joka on ilmeisesti Flavius Josephuksen keksimä latinisaatio, jota on pidetty samana kuin lyngurium, mutta Luther käytti sanaa *hyasintti* (jasintti), ja renessanssin aikana usko lynguriumiin kuoli pois. Modernit tutkijat ovat taipuvaisia ajattelemaan, että kiven on täytynyt olla samanlainen kuin luonnollisen kullan kalpea väri (vastakkaisena värille, joka tunnetaan *kultana*); Midrash Rabba (Numbers Rabba 2:7) väittää, että tällä mineraalilla oli musta väri, ja on siellä nimetty כוחלין, tarkoittaen antimonia, joka tunnettiin stibiumina. Rabbi Saadia Gaon, ja muut keskiajan rabbiiniset kommentaattorit väittivät, että kivi itse oli onyksi (juutalaisarabiaksi: גזע = جَزَع ), vaikka Abraham ibn Ezra heittää epäilyksen Rabbi Saadian tradition virheettömyydestä. Modernit englantilaiset käännökset käyttävät joko sanaa amber tai jacinth.
* *Ševo* (שְׁבוֹ = masoreettisessa tekstissä) / *Achates* (Septuaginta-käännöksessä) - *Achates* todellakin viittaa akaattiin, ja *Ševo* voi olla sukua assyrian termille *Subu*, tarkoittaen *akaattia*. Akaatit olivat yleisiä Egyptissä ja Assyriassa, ja niitä pidettiin vahvoina taikakaluina. Isidorus Sevillalainen listaa *akaatin* kuuluvan mustiin jalokiviin. Midrash Rabba (Numbers 2:7) näyttää väittävän, että kyseinen jalokivi olisi ollut harmaa muunnelma. Sitä vastoin, Rabbi Saadia Gaonin (882-942 CE) juutalais-arabialaisessa käännöksessä Pentateukista, yhtä hyvin kuin keskiaikaisessa samarialais-arabialaisessa käännöksessä, kivi on käännetty sanalla سبج , tarkoittaen, obsidiaania.
* *Aḥlamah* (אַחְלָמָה = masoreettisessa tekstissä) / *Amethystos* (Septuaginta-käännöksessä) - *Amethystos* viittaa ametistiin, purppuranväriseen mineraaliin, jonka uskottiin suojelevan alkoholista humaltumiselta (ametistin nimi viittaa tähän uskomukseen, ja kirjaimellisesti kääntyy *ei päihdyttäväksi*), ja sitä käytettiin yleisesti Egyptissä. *Aḥlamah* näyttää tulevan termistä, joka tarkoittaa *vahvaa*, vaikka se voi yhtä hyvin tulla sanasta Ahlamu, joka on paikka, josta ametisteja löydettiin; Babylonialaisessa Targumissa *Aḥlamah* käännetään termiksi, joka tarkoittaa *vahvaa juotavaa*, joka näyttää viittaavan uskomuksiin ametistista, mutta Jerusalem Targumissa se käännetään termiksi, joka tarkoittaa *vasikan silmää*. Midrash Rabba (Numbers Rabba 2:7) kuvatessaan kiven väriä sanoo: "[It is] similar to clear wine whose redness is not too strong."

### Neljäs rivi

* *Taršīš* (תַּרְשִׁישִׁ = masoreettisessa tekstissä) / *Chrysolithos* (Septuaginta-käännöksessä) - joissakin muissa kohdissa Septuaginta-käännöksessä on sen sijaan *Anthrax* (tarkoittaen *hiiltä*), kun masoreettisessa tekstissä lukee *Tarshish*. *Taršīš*in ovat tutkijat ajatelleen viittaavan Tarshishiin, viittauksena mineraalin päälähteeseen, joka oli Tarshish. *Chrysolithos* ei erityisesti viittaa krysoliittiin, joka nimettiin paljon myöhemmin, mutta se on adjektiivi, joka kääntyy *kultakiveksi*, joka ei tarkoita, että se oli kultainen tai että se sisälsi kultalaikkuja. Kultalaikuin se voisi viitata lapislatsuliin, mikä voisi sopia Targumin kuvaukseen jalokivestä, joka on *merenvärinen*. Kullanvärisenä materiaalina, jos se olisi läpikuultavaa, se voisi viitata topaasiin tai meripihkaan, ja koska *Chrysolithos* tuli tarkoittamaan nimenomaan topaasia  klassiselle aikakaudelle mennessä, jotkut tutkijat suosivat tätä kaikkein todennäköisimpänä käyttönä, vaikka olisi järkyttävää, jos rintakilvessä olisi kaksi eri läpikuultavaa keltaista jalokiveä niin lähellä toinen toistaan. Jos kyseessä on läpinäkymätön kullanvärinen materiaali, se voisi viitata jaspiksen tai serpentiinin keltaiseen muotoon, joita käytettiin yleisesti Egyptissä ja Babyloniassa. Asianlaita voi myös olla niin, että Septuaginta-käännös on erehtynyt ja että masoreettisen tekstin*Taršīš* on rappiomuoto sanasta *Asshur* (ne ovat samanlaisia, kun ne tavataan käyttäen heprealaisia aakkosia), viitaten Assyrian tyypilliseen tuontimineraaliin - piikiveen. 100-luvun juutalainen kääntäjä, Symmachus, kääntää tämän sanaksi *yakinthos*, tarkoittaen "jasintti," tai "hyasintti." Tutkijoiden kesken on vähän varmuutta siitä, mikä näistä on todennäköisesti kyseinen jalokivi.
* *Šoham* (שֹׁהַם = masoreettisessa tekstissä) / *Beryllios* (Septuaginta-käännöksessä) - joissakin muissa kohdissa Septuaginta-käännöksessä on sen sijaan *Onychion*, tai *Smaragdos*, tai fraasi *purjosipulin vihreä kivi*, kun masoreettisessa tekstissä lukee *Šoham*; *Beryllios* viittaa berylliin, mutta aikaisemmin meren sinivihreään väriin, *Onychion* viittaa onyksiin, ja *Smaragdos* kirjaimellisesti tarkoittaa *vihreää kiveä* ja viittaa kirkkaaseen pylväskristalliin (joko berylli tai vuorikristalli). Onyksi on läpinäkymätön kivi, kun *Smaragdos* on läpikuultava, ja berylli on samea, ja kaikkia näitä esiintyy useissa väreissä. *Šoham* voisi olla peräisin assyrian sanasta *Samtu*, joka tarkoittaa *tummaa* tai *sameaa*; se voisi olla peräisin arabian sanasta, joka tarkoittaa *kalpeaa*, missä tapauksessa se sopii enemmän onyksiin ja tiettyihin beryllin muotoihin, paitsi smaragdiin, heliodoriin, ollen se beryllin muoto, joka sopii purjosipulinvihreä-kuvaukseen; se voisi olla peräisin arabian sanasta *musahham*, joka tarkoitta*a raitaista kangasta*, ja siten todellakin kuvaten jotain sellaista kuin onyksi; tai se voisi olla paikannimi, esimerkiksi Jemenissä on paikka nimeltä *Soheim*. Juutalainen traditio yleensä suosii purjosipulinvihreää berylliä (heliodoria) sanan *Šoham* todennäköisenä merkityksenä, vaikka tutkijat ajattelevat, että se on todennäköisemmin malakiitti, joka voi olla tarpeeksi vihreä tullakseen verratuksi sanaan *Smaragdos* ja meren sinivihreä väri (sanan *beryllios* alkuperäinen merkitys), on tarpeeksi samea tullakseen verratuksi beryllin sameaan muotoon, ja se on tarpeeksi raitainen ja läpinäkymätön sekoitettavaksi erääseen onyksin muotoon. Epifanioksen teoksen *Treatise on the Twelve Stones* (*Epiphanius de Gemmis*) mukaan berylli oli “valkoinen kuin pilvi”. Tutkijat viittaavat siihen, että syyriankielinen muoto sanasta on *berūlā* ja/tai *belūra*, jälkimmäinen ilmeisesti palautuu pahlevin muotoon (vanha persialainen kieli), ja kaikki vuorostaan sanskriitin sanaan वैडूर्य = *vaiḍūrya* (Pali: *veḷuriyaṁ*), jalokivi, jota englanniksi kutsutaan "kissansilmäksi, berylliksi", joka on kalsedonikvartsin muunnelma ja jolla on kissansilmää muistuttava kiilto leikattuna.
* *Yašfeh* (יָשְׁפֵה = masoreettisessa tekstissä) / *Iaspis* (Septuaginta-käännöksessä) - viitaten Septuaginta-käännökseen ja Josephukseen, tutkijat epäilevät, että *Yasepheh* saattaa olla alkuperäinen lukutapa. Vaikka *Yasepheh* ja *Iaspis* ovat sukua *jaspikselle*, niillä ei ole aivan sama merkitys; kun *jaspis* on yleensä punainen mineraali, jota kreikkalaiset kutsuvat nimellä *Iaspis, joka* oli yleensä voimakkaan vihreä (jaspiksen kaikkein kallein muoto), ja tutkijat ajattelevat, että tämä on todennäköisimmin se väri, mihin sanalla *Yasepheh* viitataan; termin monitulkintaisuus on läsnä Targumeissa, missä jalokivi on tunnistettu vaihtelevasti rubiiniksi (joka on punainen),  hyasintiksi (joka on keltainen), tai smaragdiksi (joka on vihreä). Babylonialaisessa Talmudissa yhden mielipiteen mukaan jalokivi oli sama *kadkhod*, kivi, jonka Bar-Ali kuvasi olevan *al-karkahan* = الكركھن (Baghdadin onyksi): “a kind of gemstone from which they cut [smaller] stones for setting in ouches.” Rabbi Saadia Gaon, kuitenkin, juutalais-arabian käännöksessään Jesajasta, kääntää *kadkhod*in *sanalla karkand*, joka on arvokkaan kiven punainen muunnos. Josephus, lainaten yhtä Septuaginta-käännöksen versiota, sanoo, että se oli berylli. Midrash Rabba (Numbers Rabba 2:7) sanoo, että kivi oli vaihtelevan värinen, tarkoittaen, että *Yašfehista* saattoi löytää kaikki värit yhdistettynä.

### 12 jalokiveä Uudessa testamentissa
Uuden testamentin Ilmestyskirjassa on kuvaus *kaupungin muurista*, jossa jokainen kivikerros muurissa on tehty eri materiaalista; alkuperäistekstissä kerrokset on annettu koineen kreikaksi seuraavasti: *iaspis*, *sapphiros*, *chalcedon*, *smaragdos*, *sardonyx*, *sardion*, *chrysolithos*, *beryllos*, *topazion*, *chrysoprason*, *yacinthos*, *amethystos*. Tämä luettelo näyttää pohjautuvan Septuaginta-käännöksen versioon rintakilven jalokiviluettelosta – jos rintakilven ylempää puoliskoa käännettäisiin 180 astetta, ja pohjapuolisko käännettäisiin ylösalaisin niin, että *Onchion* vaihtaisi paikkaa* Topazion*in kanssa, luetteloista tulisi erittäin samanlaiset; luetteloissa on vain neljä eroavaisuutta:

* *Onchion* (kirjaimellisesti *onyksi*) on muuttunut sardonyksiksi (punainen onyksi)
* *Anthrax* on muuttunut *Chalcedon:ksi* (kirjaimellisesti tarkoittaen kalkedoni*a*, jonka punainen muunnos on yleisin). *Anthrax* tarkoittaa kirjaimellisesti *hiiltä*, tarkoittaen oletettavasti palavan hiilen punaista väriä.
* *Ligurios* on muuttunut *Chrysoprason:ksi*. Tutkijat epäilevät, että Ligurios oli vaalean kellertävä mineraali, ja vaikka *Chrysoprase* viittaa nyt tiettyyn jalokiveen – krysopraasiin – joka on yleensä väriltään omenanvihreä, aikaisemmin se viittasi kellertävän purjonvihreisiin jalokiviin, sellaisiin kuin  peridootti; *Chrysoprase* tarkoittaa kirjaimellisesti *kultaista purjoa*.
* *Achates* (*akaatti*) on korvattu *Yacinthos:lla* (*jasintti*). Klassisen rabbiinisen kirjallisuuden mukaan tämä tietty akaatti oli taivaan sininen väriltään, ja vaikka *jasintti* viittaa nyt punaiseksi värjättyyn kirkkaaseen jalokiveen – jasinttiin – näin ei ollut siihen aikaan, kun Ilmestyskirja kirjoitettiin, ja tuohon aikaan *jasintti* näyttää viitanneen sinertävään jalokiveen; Plinius kuvaa *jasinttia* sameaksi ja sinertäväksi ametistiksi, kun taas Solinus kuvaa sitä kirkkaan siniseksi värjätyksi jalokiveksi – moderniksi safiiriksi.

### Kaava
Se, onko mitään kaavaa jalokivien valinnalle, riippuu niiden ominaisuuksista. Ottaen huomioon, mitä mieltä enemmistö tutkijoista on jalokivien ominaisuuksista, ja mitä ilmenee Ilmestyskirjasta, että *Onyx* neljännen rivin lopussa oli *Sardonyx*, on neljä väriä – punainen, vihreä, keltainen ja sininen. Jokaista niistä edustaa kirkas jalokivi (punainen – granaatti, vihreä – heliodori, keltainen - krysoliitti, sininen – ametisti), läpinäkymätön jalokivi (punainen - karneoli/punainen jaspis, vihreä – vihreä jaspis, keltainen – keltainen jaspis/keltainen serpentiini, sininen - lapislatsuli), ja raidallinen jalokivi (punainen – sardonyksi, vihreä – malakiitti, keltainen – vaalean kultainen akaatti, sininen – taivaansininen akaatti). Neljä väriä punainen, vihreä, keltainen ja sininen, ovat neljä ensimmäistä väriä (paitsi musta ja valkoinen), jotka kielet erottavat, ja ovat erotettuja kaikissa kulttuureissa, joissa on vähintään kuusi eri väriä (kaksi lisäväriä ovat musta ja valkoinen). Nämä värit vastaavat karkeasti herkkiä verkkokalvon hermosolmun soluja. Verkkokalvon hermosolmu prosessoi väriä sijoittamalla sen sinisestä keltaiselle alueelle, ja erikseen sijoittamalla sen punaisesta vihreälle alueelle.

## Lähteet

## Huomautukset

## Kirjallisuutta
* Berlin, Brent; Kay, Paul (1969). Basic Color Terms: their Universality ans Evolution. University of California Press. .
* Blake, Robert Pierpont; de Vis, H. (1934). Epiphanius de Gemmis: the Old Georgian Version aand the Fragments of the Armenian Version. London: Christophers.
* Cheyne, Thomas Kelly; Black, J. Sutherland (1899). Encyclopaedia Biblica.
* Eichholz, D. E., ed. (1965). Theophrastus: De Lapidibus. Oxford: Clarendon Press.
* Faris, Nabih Amin (1938). The Antiquities of South Arabia: being a translation from Arabic with linguistic, geographic, and historic notes of the eighth book of al-Hamdāni's asl-Iklīl. Oxford University Press.
* Field, Frederick (1875). Origensis Hexaplorum quae Supersunt. Oxford.
* Gottheil, Richard H., ed. (1908). Bar-Ali Bar 'Alī (Īshō'): The Syriac-Arabic  Rome: Reale Accademia Nazionale dei Lincei.
* Neusner, Jacob; Sonn, Tamara (1999). Comparing Religions through Law: Judaism and Islam.
*  Walton, Steven A. (2001). "Theophrastus on Lyngurium: medieval and early modern lore from the classical lapidary tradition". Annals of Science 58 (4): 357 - 379.