open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Adolf von Baeyer

**Johann Friedrich Wilhelm Adolf von Baeyer** (31. lokakuuta 1835 – 20. elokuuta 1917), Johann Jacob Baeyerin poika, oli saksalainen orgaanisen kemian tutkija. Hän julkaisi tärkeitä tutkimuksia orgaanisen kemian alalta ja keksi mm. indigon synteesin. Von Baeyer sai Nobelin kemian palkinnon vuonna 1905 työstään edistyneen orgaanisen kemian ja kemianteollisuuden parissa muun muassa väriainesynteesiin ja heteroaromaattisiin yhdisteisiin koskien.

Hän syntyi Berliinissä ja opiskeli matematiikkaa ja fysiikkaa Berliinin yliopistossa, ennen kuin siirtyi Heidelbergiin opiskelemaan kemiaa Robert Bunsenin kanssa.

Siellä hän työskenteli etupäässä August Kekulén laboratoriossa ja väitteli Berliinissä 1858. Hän opetti Berliinissä ja Strasbourgissa, ja seurasi Justus von Liebigia Münchenin yliopiston kemian professorina.

Baeyerin pääsaavutus on indigon synteesi. Hänen löysi myös ftaalivärit, tutki polyasetyleenejä ja oksoniumsuoloja, virtsahappojohdannaisia ja löysi barbituraattihapon (malonyylivirtsa-aine), barbituraattien kanta-aineen. Hän kehitti teoriaa kolmoissidoksista ja hiilisyklisistä aineista. Vuonna 1872 hän teki kokeita fenolilla ja formaldehydillä, mutta bakeliitin keksiminen jäi Leo Baekelandin tulokseksi.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Balkanin sodat

**Balkanin sodat** on yhteisnimitys Balkanilla vuosina 1912–1913 käydyille ensimmäiselle ja toiselle Balkanin sodalle. 

Balkanin sodat olivat seurausta nationalismista, Osmanien valtakunnasta aiemmin irtautuneiden ja itsenäistyneiden Bulgarian, Kreikan, Montenegron ja Serbian kuningaskuntien halusta valloittaa omiin enemmistökansallisuuksiinsa kuuluneiden etnisten ryhmien asuttamat Osmanien valtakunnan alueet. Sotia edelsivät Makedoniassa osmanien turkkilaistamispyrkimysten seurauksena puhjennut vastarinta, Osmanien valtakunnan tappio Italian–Turkin sodassa ja Venäjän vaikutuksesta syntynyt sotilasliitto, Balkanin liitto. Balkanin liitto voitti ensimmäisen Balkanin sodan, mikä enteili Venäjän vaikutusvallan kasvua alueella. Itävalta-Unkari reagoi tilanteeseen vastustamalla Venäjän tukeman Serbian vaatimusta saada pääsy Adrianmerelle, mikä onnistui, kun itsenäinen Albanian valtio perustettiin Lontoon sopimuksella. Balkanin sodissa kaatui noin 125 000 turkkilaista, noin 65 000 bulgarialaista, vähintään 36 000 serbiä, noin 9 500 kreikkalaista ja noin 3000 montenegrolaista.

## Seuraukset
Sotien seurauksena Osmanien valtakunta menetti alueita, jotka olivat olleet 1300-luvulta lähtien sen hallussa, ja Bulgarian ja Venäjän välinen yhteistyösuhde katkesi. Kreikka sai eteläisen Makedonian ja Kreetan, kun taas Serbia laajeni Makedonian keski- ja pohjoisosiin ja sai Kosovon.

Balkanin sodat lisäsivät jännitteitä, jotka vuonna 1914 johtivat ensimmäisen maailmansodan syttymiseen. Itävalta-Unkari alkoi suhtautua kielteisesti Serbian ja Montenegron laajenemispurkimyksiin Albaniassa ja ryhtyi vastustamaan Serbian vaikutusvallan kasvua Balkanilla. Osmanien valtakunta liittyi keskusvaltoihin, koska se halusi palauttaa Euroopassa menettämänsä vaikutusvallan. Myös Bulgaria liittyi keskusvaltoihin, koska se halusi vallata toisessa Balkanin sodassa menettämänsä alueet takaisin. 

## Muita sotia Balkanilla
* Krimin sota (1853–1856)
* Turkin sota (1877–1878)
* Balkan toisessa maailmansodassa (1940–1944)
* Jugoslavian hajoamissodat (1991–2001)
** Kroatian sota (1991–1995)
** Bosnian sota (1992–1995)
** Kosovon sota (1996–1999)

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Johan Banér

**Johan Banér** (myös *Juhana Banér*) (23. kesäkuuta 1596 – 10. toukokuuta 1641), Gustav Banérin poika, oli Ruotsin armeijan marsalkka ja johti maan armeijaa kolmikymmenvuotisen sodan aikana vuosina 1634–41. 

Banér tuli Ruotsin armeijan palvelukseen 1615 ja taisteli Kustaa II Aadolfin alaisuudessa Venäjällä, Puolassa, Liivinmaalla ja Saksassa. 1634 hänestä tuli marsalkka, ja vuosina 1634–41 hän johti Ruotsin armeijaa kolmikymmenvuotisessa sodassa. Ruotsin armeija murskattiin Nördlingenin taistelussa 1634, mutta Banér käänsi sodan suunnan voittamalla Wittstockin taistelun 1636. Hän johti Ruotsin armeijan peräytymistä 1637 takaisin Pommeriin ja voitti saksilaiset Chemnitzin taistelussa 1639. 

Ruotsin Pommerin kenraalikuvernöörinä Banér toimi vuosina 1638–1641.

## Yleiset lähteet

*
Diofantoksen yhtälö

**Diofantoksen yhtälö** on kokonaislukukertoiminen vähintään kahden muuttujan polynomiyhtälö, jolle etsitään kokonaislukuratkaisuja. On todistettu, ettei ole olemassa algoritmia, joka selvittäisi yleisessä tapauksessa, onko annetulla Diofantoksen yhtälöllä ratkaisuja. Monia erikoistapauksista sen sijaan on tutkittu ja löydetty ehtoja, joilla ratkaisu on olemassa. Yhtälöä kutsutaan tällä nimellä Diofantos Aleksandrialaisen mukaan.

## Yleistä
Yleisen ratkaisumenetelmän mahdottomuuden todisti Juri Matiasevic.

Monet kuuluisat matemaattiset ongelmat pyytävät määrittämään tietyn Diofantoksen yhtälön kaikki ratkaisut tai onko ratkaisuja ylipäätänsä olemassa. Näihin ongelmiin tarvitaan lähes poikkeuksetta kehittyneitä nykymatematiikan menetelmiä, kuten algebrallista geometriaa. 

## Eräitä erikoistapauksia
* Lineaarinen Diofantoksen yhtälö: Kun a,b,c \in Z ovat annettuja lukuja, onko lukuja x ja y siten, että ax+by=c. Ratkaisuja on joko äärettömästi tai ei yhtään sen perusteella onko luku c lukujen a ja b suurimman yhteisen tekijän monikerta. Ratkaisu löytyy Eukleideen algoritmilla.

* Pythagoraan kolmikot ovat lukuja x,y,z \in Z joilla x^2+y^2=z^2. Näitä kolmikoita on ääretön määrä.

* Fermat’n suuri lause kysyy Pythagoraan kolmikoiden vastinetta siten, että eksponentti on suurempi kuin 2. Tällaisten lukukolmikoiden olemassaolo todistettiin mahdottomaksi yli 350 vuotta hypoteesin esittämisen lauseen jälkeen. Erikoistapaukset ovat kuitenkin helpompia, näistä x^4+y^4=z^4 kaikkein helpoin.

*Pellin yhtälö

*Catalanin otaksuma

* Jos n on annettu luku, on yhtälöllä xy+xz+yz=n lähes aina ratkaisu, jossa x, y, z \ge 1. Poikkeuksen muodostaa enintään 19 luvun n arvoa, joista 18. pienin on 462. Jos 19. poikkeus on olemassa, se on suurempi kuin 10^{11}.

## Esimerkkejä
Yhtälöllä 50x+70y=3 ei selvästi ole ratkaisuja: vasemman puolen arvo on aina kymmenellä jaollinen, oikea puoli ei.

## Katso myös
*Hilbertin 10. ongelma

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* https://helda.helsinki.fi/bitstream/handle/10138/42335/Diofantoksen%20yhtalot.pdf?sequence=2
Baktria

**Baktria** oli Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa sijainneen muinaisen Persian valtakunnan maakunnan kreikankielinen nimi. Sen pääkaupunki oli Baktra. Se sijaitsi nykyisen Afganistanin ja Pakistanin alueilla.

Ei tiedetä, oliko Baktria jo osa Meedian valtakuntaa, mutta Kyyros II (Kyyros Suuri) valloitti sen ja teki siitä Persian maakunnan. Kun Aleksanteri Suuri löi Dareios III:n, Baktrian satraappi Bessos yritti organisoida vastarintaa Baktriasta käsin. Aleksanteri valtasi myös Baktrian, josta tuli uuden makedonialaisen valtakunnan maakunta. Myöhemmin Baktriasta tuli seleukidien valtakunnan osa. Aleksanterin ja seleukidien aikana Baktriaan perustettiin uusia kaupunkeja, ja sinne tuli paljon kreikkalaisia asukkaita.

Seleukidien oli vaikea pitää Baktriaa vallassaan, ja lopulta vuonna 255 eaa. Baktrian satraappi Diodotus teki Baktriasta itsenäisen. Niin sanottu Kreikkalais-baktrialainen kuningaskunta valtasi alueita myös Intiasta, mutta se hajosi lopulta pienemmiksi kuningaskunniksi. Viimeiset kuningaskunnat säilyivät aina vuoteen 10 jaa.

Baktran kaupunki oli vuoden 110 eaa. jälkeen kauppapaikka, mistä parthialaiset veivät kiinalaisia tavaroita edelleen Syyriaan ja muihin Välimeren maihin.

## Lähteet
Bakeliitti

**Bakeliitti** on belgialaisamerikkalaisen kemistin Leo H. Baekelandin (1863–1944) vuonna 1907 keksimä ensimmäinen täysin keinotekoinen polymeeri, fenoliformaldehydihartsi, joka luokitellaan muoviksi. Sitä valmistetaan kondensaatioreaktion avulla kuumentamalla fenolia ja formaldehydia katalyytin läsnä ollessa.

Valmistuksen alkuvaiheessa bakeliitti on muovailtavaa, kuumennettaessa se muuttuu kovaksi, liukenemattomaksi.

Bakeliitti on hyvä sähköeriste. Bakeliittia käytettiin eboniitin vastikkeena sähköteknillisten esineiden, veitsen kahvojen, kädensijojen, kampojen ym. valmistamiseen. Sitä harkittiin käytettäväksi toisen maailmansodan aikana kolikoiden valmistukseen, kuparin mennessä ammusteollisuuteen. 

Bakeliitti on jäänyt käytöstä sen hinnan ja valmistuksen monimutkaisuuden vuoksi. Vanhoista bakeliittisista esineistä on tullut merkittäviä keräilykohteita. Bakeliittiliimaa käytetään nykyään kuitenkin mineraalivillan valmistuksessa.

Yhdysvaltalaisen Hexion Specialty Chemicalsin omistaman saksalaisen Bakelite AG:n hallussa ovat *bakeliitti*-nimen oikeudet useassa maassa, ei kuitenkaan esimerkiksi Suomessa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*bakelitmuseum.de – bakeliitille omistettu sivusto, runsaasti kuvia bakeliittiesineistä  
*Amsterdamin bakeliittikokoelma
Vitus Bering

**Vitus Jonassen Bering** (, tunnetaan myös nimellä **Ivan Ivanovitš Bering**, ; 12. elokuuta 1681 Horsens, Tanska-Norja –19. joulukuuta (J: 8. joulukuuta) 1741 Beringinsaari, Kamtšatkan niemimaan lähellä) oli tanskalaissyntyinen löytöretkeilijä, joka tutki Venäjän palveluksessa Siperian rannikoita ja löysi Alaskan sekä Aleuttien saariston. Beringinmeren oli jo aiemmin löytänyt kasakka Semjon Dežnjov vuonna 1648, mutta Bering julkaisi siitä selonteon. Samoin Dežnjov purjehti Beringinsalmen läpi jo 1648 (pohjoisesta etelään) ja Bering vuonna 1728, mutta vasta James Cook totesi vuonna 1778 salmen erottavan Aasian Amerikasta.

Bering lähti merille jo 15 vuoden ikäisenä, ensiksi Intiaan lähtevällä laivalla. Hän vietti merillä yhteensä kahdeksan vuotta tanskalaisilla ja hollantilaisilla aluksilla. Lisäksi hän opiskeli merenkulkua Amsterdamissa. Vuonna 1704 amiraali Cornelius Cruys värväsi Beringin Venäjän laivastoon. Bering palveli suuressa Pohjan sodassa Itämerellä ja vuosina 1710–1712 turkkilaisia vastaan Asovanmerellä.

Pietari Suuren ehdotuksesta Bering teki matkan Kamtšatkaan. Hän matkusti retkikuntineen vuonna 1725 Siperian halki Ohotskiin ja rakensi siellä kaksi alusta, joilla hän kiersi Kamtšatkan niemimaan. Hän rakennutti varsinaisen tutkimusretkilaivansa Tyynenmeren rannikolla Kamtšatkajoen suulla. Vuonna 1728 hän purjehti pohjoiseen, kunnes ei enää havainnut maata pohjoisessa eikä idässä kuljettuaan Beringinsalmen läpi. Samana vuonna hän löysi Saint Lawrencen saaren. Seuraavana vuonna hän purjehti itään.

Bering palasi Pietariin vuonna 1730. Paluumatkalla Siperian halki hän sairastui vakavasti ja viisi hänen lapsistaan kuoli.

Bering sai 1730-luvun alussa Venäjän keisarinna Annalta tehtäväksi etsiä meritien Amerikkaan ja ottaa selvää mantereen rannikosta. Matkan alullepanemisen taustalla oli Venäjän halu laajentaa imperiumiaan kohti Amerikkaa. Bering rakennutti Siperiassa laivat *Svjatoi Pjotr* (”Pyhä Pietari”) ja *Svjatoi Pavel* (”Pyhä Paavali”). Vuonna 1740 hän perusti Kamtšatkaan Petropavlovskin asutuksen, josta hän johti seuraavana vuonna tutkimusmatkan Alaskaan. Alukset pääsivät lähtemään matkalle 29. toukokuuta 1741. Paluumatkalla hän löysi Aleutit. Beringistä tuli liian sairas komentamaan laivaansa, ja retkikunta rantautui asumattomalle saarelle (nyk. Beringinsaari) Beringinmeren lounaisrannalla, missä Bering ja 28 hänen miestään kuoli. Myrsky hajotti laivan, josta puuseppä S. Starodubtsev sai rakennettua hengissä selvinneiden kanssa pienemmän aluksen. *Svjatoi Pjotrin* 77 miehestä vain 46 selvisi retkestä.

Suomeen Beringin yhdistää hänen vaimonsa, Anna Christina Bering, jonka isä oli viipurilainen kauppias Mathias Pülse.

Tanskalais-venäläinen tutkimusretkikunta löysi Beringin ja viiden muun merimiehen haudan elokuussa 1991.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Kim MacQuarrie: Bering Island www.pbs.org
Tikkaat

**Tikkaat** eli **tikapuut** ovat rakenne, jota käytetään kiipeämiseen. Yleensä tikapuut koostuvat vaakasuuntaisista puolamaisista askelmista, jotka ovat kiinni yhdessä tai kahdessa pystytuessa. Pystytukina voivat toimia myös riippuvat köydet tai ketjut. Tikkaat voivat tosin muodostua myös suoraan seinästä ulkonevista puolamaisista askelmista, jolloin erillistä pystytukea ei tarvita.

Tikkaita on kolmentyyppisiä: seinään tai vastaavaan pintaan kiinteästi asennettuja, ylhäältä riippuvia (esimerkiksi köysitikkaat) sekä irrallisia, liikuteltavia. Viimeksi mainitut voivat olla vapaasti seisovia (yleensä A-mallisia) tai seinää vasten nojaamaan asetettavia.

## Palotikkaat
Palotikkaat ovat lähinnä rakennuksen ulkoseinässä olevat kiinteät tikkaat, jotka mahdollistavat hätätilanteessa – kuten tulipalon aikana – poistumisen ylemmistä kerroksista ulkokautta. Ne johtavat yleensä maan pinnalta katolle saakka, joskus ikkunoiden vierestä. Joissakin malleissa tikkaat voidaan säilyttää normaalioloissa kokoon vedettyinä ylhäällä ikkunan luona ja laskea hätätilanteessa täyteen pituuteensa ulottumaan lähelle maan pintaa.

## Kattotikkaat
Rakennuksen katolle kiinteästi asennettavia tikkaita voidaan käyttää huolto- ja palontorjuntatehtävissä. Tällaiset tikkaat voivat johtaa seinätikkailta katon harjalle tai myös vaakasuoraan pitkin katon harjaa.

## Köysitikkaat
Köydestä valmistetut tikkaat tunnetaan myös nimillä *jaakopinportaat* ja *köysiportaat*.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Gadolin

**Gadolin** on suomalainen suku, jonka kaksi sukuhaaraa on introdusoitu Suomen ritarihuoneeseen. Suvun ensimmäinen aateloitu jäsen oli professori Axel Gadolin joka aateloitiin 29. toukokuuta 1871 aatelisena sukuna numero 245. Suku on lähtöisin Maunusta Sillä on yhteinen alkuperä jo vuonna 1877 sammuneen aatelisen suvun numero 180 af Gadolin kanssa.

## Suvun jäseniä
;Aikajärjestys
* Jakob Gadolin (1719–1802), Turun piispa, Mynämäen kirkkoherran, lääninrovastin Jakob Gadolinuksen (1678–1758) poika
* Daniel Gadolin (1722–1796), maanmittari, Turun ja Porin läänin lääninkamreeri, Jakob Gadolinin veli
* Jakob Algot Gadolin (1797–1848), Eksegetiikan professori, Johanin poika
* Johan Gadolin (1760–1852), suomalainen kemisti, Jakobin poika
* Gustaf Gadolin (1769–1843), Keisarillisen Turun Akatemian rehtori 1809–1810 ja 1812–1813, Jakobin poika
* Nils Anders Gadolin (1807–1897), meriupseeri, koulunjohtaja, maanviljelijä ja valtiopäivämies, Johan Gadolinin poika
* Carl Wilhelm Gadolin (1824–1893), suomalainen kenraaliluutnantti
* Axel Gadolin (1828–1892), tykistönkenraali, Carl Wilhelmin veli, Jakobin veljenpoika, aateloitiin 1871
* Guido Gadolin (1851–1932), kenraalimajuri ja kuverööri, Nils Anders Gadolinin poika
* Alexander Gadolin (1868–1939), suomalainen oikeustieteen professori, valtiopäivämies ja kansanedustaja
* Nils Gadolin (1889–1944), jääkärieverstiluutnantti, Guido Gadolinin poika
* Sigurd Gadolin (1892–1962), pakinoitsija
* Håkan Robert Gadolin (1895–1963), korvalääkäri, professorin arvonimi 
* Brigitta Gadolin (1895–1982), kirjailija
* Carl Axel Johan Gadolin (1898–1972), kirjailija

;Aakkosjärjestys
* Alexander Gadolin (1868–1939), suomalainen oikeustieteen professori, valtiopäivämies ja kansanedustaja
* Axel Gadolin (1828–1892), tykistönkenraali, Carl Wilhelmin veli, Jakobin veljenpoika, aateloitiin 1871
* Brigitta Gadolin (1895–1982), kirjailija
* Carl Axel Johan Gadolin (1898–1972), kirjailija
* Carl Wilhelm Gadolin (1824–1893), suomalainen kenraaliluutnantti
* Daniel Gadolin (1722–1796), maanmittari, Turun ja Porin läänin lääninkamreeri
* Guido Gadolin (1851–1932), kenraalimajuri ja kuvernööri, Nils Anders Gadolinin poika
* Gustaf Gadolin (1769–1843), Keisarillisen Turun Akatemian rehtori 1809–1810 ja 1812–1813, Jakobin poika
* Håkan Robert Gadolin (1895–1963), korvalääkäri, professorin arvonimi 
* Jakob Gadolin (1719–1802), Turun piispa, Jakob Gadolinuksen poika
* Johan Gadolin (1760–1852), suomalainen kemisti, Jakobin poika
* Jakob Algot Gadolin (1797–1848), Eksegetiikan professori, Johanin poika
* Nils Gadolin (1889–1944), jääkärieverstiluutnantti, Guido Gadolinin poika
* Nils Anders Gadolin (1807–1897), meriupseeri, koulunjohtaja, maanviljelijä ja valtiopäivämies, Johan Gadolinin poika
* Sigurd Gadolin (1892–1962), pakinoitsija

## Lähteet
Iso Orjajärvi

**Iso Orjajärvi** () on Kanadan Luoteisterritorioiden toiseksi suurin järvi Ison Karhujärven jälkeen ja Pohjois-Amerikan syvin järvi (614 m). Sen pituus on 480 km ja leveys suurimmillaan 109 km. Järven pinta-ala on 27&nbsp;200&nbsp;km² ja tilavuus 1&nbsp;580&nbsp;km³.  Järven laskujoki on Kanadan pisin joki, Beaufortinmereen laskeva Mackenzie. Järven nimi on peräisin pohjoisamerikkalaisesta Slavey-intiaanikansasta. 

## Historia
Englantilainen turkkuri Samuel Hearne tutki Ison Orjajärven aluetta vuonna 1771. 1930-luvulla alueelta löydettiin kultaa, mikä johti territorion pääkaupungin Yellowknifen perustamiseen. Järven rannoilla sijaitsevat nykyisin myös Fort Providencen, Hay Riverin ja Fort Resolutionin pikkukaupungit.

## Liikenne
Talviaikana järvi jäätyy kauttaaltaan niin vahvaan jäähän, että se kestää ajoneuvoyhdistelmän painon. Järvi on pohjoiseen Kanadaan, Copperminen kylään johtavan rekkareitin varrella.

## Lähteet
Bornholm

**Bornholm** on Tanskalle kuuluva saari Itämeressä, Ruotsin Skånen ja Puolan Pommerin rannikon välillä sekä saarella sijaitseva samanniminen kunta. Saari on syntynyt lohkoliikunnan tuloksena horstimuodostumaksi. Saaren pinta-ala on 588,6 neliökilometriä ja suurin pituus 40&nbsp;kilometriä. Saaren pohjois- ja keskiosat ovat pääosin gneissigraniittia, etelästä löytyy kerrostuneita kivilajeja. Bornholmin pääelinkeinoja ovat maanviljely, sikojen ja lampaiden hoito, kalastus, saviteollisuus ja turismi. Saarella on 39&nbsp;922 asukasta (2014). Suurin taajama on Rønne. Hallinnollisesti saari muodostaa Bornholmin kunnan (), joka kuuluu Pääkaupunkialueen hallintoalueeseen.

## Historia

Rautakaudella saarelle pystytettiin bautakiviä, joita on luetteloitu yli 1&nbsp;000.

Historiansa aikana Bornholm on kuulunut Tanskalle, paitsi vuosina 1525–1575, jolloin se oli läänitettynä Lyypekille ja 1658–1660, jolloin Bornholm oli Ruotsin hallussa. 

Toisen maailmansodan alkupuolella Natsi-Saksa valtasi Tanskan ja 10. huhtikuuta 1940 myös Bornholmin ja rakensi saarelle massiivisia linnoitteita ja tykistöpattereita, torjuakseen Liittoutuneiden sukellusveneitä ja merisota-aluksia Itämerellä. Toisen maailmansodan lopussa Neuvostoliitto pommitti saarta. Sen saksalainen varuskunta halusi antautua länsiliittoutuneille Neuvostoliiton sijaan ja lähetti viestejä Kööpenhaminaan, mutta sieltä ei vastattu. 9. toukokuuta 1945 Neuvostoliitto teki saarelle maihinnousun. vallaten saaren Saksan 12 000 sotilaan antauduttua ja miehitti saarta 5. huhtikuuta 1946 saakka. Nykyisin saarella on Naton tutka-asema.

Bornholmin kunta luotiin 1. tammikuuta 2003 yhdistämällä viidestä entisestä kunnasta (Allinge-Gudhjem, Hasle, Nexø, Rønne ja Aakirkeby) ja silloisesta maakuntahallituksesta. Samalla Bornholm sai amtin () aseman. 1. tammikuuta 2007 Tanskan kuntauudistuksen yhteydessä Bornholmin erityisasema omana amtinaan lakkasi ja se liitettiin Pääkaupunkialueen hallintoalueeseen.


Kuva:Flag of Denmark Bornholm.svg|Bornholmin lippu
Kuva:Bornholm Landsat.jpg|Satelliittikuva Bornholmista


## Tunnettuja asukkaita
* Bengt Anderberg, kirjailija, kääntäjä

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Bornholmin kunnan kotisivut 
* Bornholmin kuvia 
* Ilmari Hildén : Saarella selällisellä. Matkamuistelmia Bornholmista, Suomen Kuvalehti, 10.03.1928, nro 11, s. 29, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Bornholm historiallisten muistojen saari, Kuva, 08.06.1938, nro 12, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lucio Fulci

**Lucio Fulci** (17. kesäkuuta 1927 – 13. maaliskuuta 1996) oli italialainen elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja ja tuottaja. Hän on tunnettu väkivaltaisten kulttielokuvien tekijänä.

Fulci opiskeli elokuvan tekoa 1950-luvulla Experimental Film Studiosilla. Varsinaisen elokuvauransa hän aloitti toimimalla juoksupoikana, käsikirjoittana, leikkaajana, lavastajana, meikkaajana, näyttelijänä, apulaisohjaajana ja lopulta ohjaajana kymmenissä projekteissa. Näihin elokuviin kuului komediota, musikaaleja, westernejä ja jännityselokuvia, mutta Fulcin todellinen intohimo olivat kauhu- ja gialloelokuvat. Näistä *Una sull'altra* (1969), *Una lucertola con la pelle di donna* (1971) ja *Kauhujen kylä* (*Non si sevizia un paperino*, 1972) herättivät jo jonkinlaista huomiota.

Fulcin kulta-aika oli vuosina 1979–1982, jolloin hän ohjasi monia kauhuelokuvan kulttiklassikkoja, kuten *[[Zombie Flesh Eaters]]*, *[[City of the Living Dead]]*, *[[The Beyond]]*, *[[The House by the Cemetery]]* ja *[[Viiltäjä (vuoden 1982 elokuva)|Viiltäjä]]*. Monissa hänen elokuvissaan kuvataan yksityiskohtaisesti äärimmäisen väkivaltaisia rikoksia. Elokuvat herättivät yleistä paheksuntaa, mutta myös pienen piirin ihailua. Fulcilla oli myös suuria ongelmia sensuuriviranomaisten kanssa. Tilannetta ei auttanut Fulcin intensiivinen viha katolista kirkkoa kohtaan. Elokuvissaan hän pyrki esittämään katolisen kirkon edustajat aina mahdollisimman epäedullisessa valossa, esimerkiksi kannibaaleina ja lastenmurhaajina. 

1980-luvun puolivälissä Fulcin maine olikin jo sillä tolalla, että hän ei enää saanut kunnollisia työtarjouksia vaan joutui tekemään elokuvia ankarien aikataulujen, huonojen käsikirjoitusten ja pienten budjettien rasittamana. Vähitellen Fulcin terveyskin alkoi luhistua ja katkerana hän katkaisi lähes kaikki suhteensa elokuva-alaan. Poikkeuksena tästä Fulci alkoi työstää vuonna 1996 yhdessä Dario Argenton kanssa elokuvaa *Wax Mask - Vahanaamio* (*M.D.C. - Maschera di cera*, 1997), mutta juuri ennen kuvausten alkamista Fulci löytyi kuolleena kotoaan.

## Aiheesta muualla

* 
* 
*
Tres

**Tres** tai **kuubalainen tres** () on kuubalainen kielisoitin. Soitin on kehittynyt espanjalaisista kielisoitimista, joista on rakennettu Kuubassa ensin rustiikkisia versioita, ja myöhemmin hienostuneempia soittimia. Soitinmalli on kehittynyt erityisesti Kuuban itäosissa Sierra Maestran vuoriston seudulla; joidenkin arvioiden mukaan 1700-luvun puolivälin ja loppupuolen tienoilla. Nyttemmin tres-soittimia on tehty myös akustista kitaraa muokkaamalla.

Soitin muistuttaa kitaraa, mutta siinä on kolme kahden vierekkäisen kielen ryhmää. Kielien viritykselle on useampia vaihtoehtoja. Tavallisimpia ovat C-duuriasteikon (g, c, e)  ja D-duuriasteikon (a, d, fis) mukaiset viritykset, joissa kieliparin kielet on viritetty samalle sävelelle, mutta laitimmaiset kieliparit on usein viritetty oktaavin päähän toisistaan.

Tresin soittajaa kutsutaan nimellä *tresista* ja ammattisoittajia nimellä *tresero*. Tunnettuja soittajia ovat olleet muun muassa: Nené Manfugás, Carlos Godines, Arsenio Rodríguez, Isaac Oviedo ja Eliseo Silveira. Nené Manfugás oli tresista, joka toi musiikkiaan - primitiivistä sonia - Baracoan takamailta Santiago de Cubaan 1880-luvulla.

Tres on jo kauan ollut tärkeä soitin son- ja changui-musiikissa. Myös nykyaikaisessa salsamusiikissa saattaa kuulla tresiä.

Kuubalaisen tresin lisäksi tunnetaan puertoricolainen tres, jossa on kolme kolmen kielen ryhmää eli yhteensä yhdeksän kieltä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuubalaisen son-musiikin sielu: Tres-kitara (rumba-akatemia.com)
* Tresero Tero Toivanen ; Tres Cubano ; Cuban Tres  (youtube.com)
* Converting A Spanish Guitar To A Tres  (guitarrepairsuk.com)
Son

**Son** on kuubalainen musiikkilaji ja tanssi. Sonin katsotaan kehittyneen Changüí-musiikista, joka oli sekoitus espanjalaista canciónia ja afrikkalaista rytmimusiikkia. Vaikka Son ja Changüí muistuttavat toisiaan mm. instrumentaation suhteen, ovat ne kehittyneet toisistaan niin erilaisiksi, että niitä voi hyvällä syyllä pitää omina musiikin genreinään.

## Historia

Sonin tarkkaa syntyaikaa ei tiedetä. Sonin katsotaan syntyneen Kuuban itäosissa Guantánamon, Baracoan, Manzanillon ja Santiago de Cuban vuoristoseuduilla.  Argeliers Leónin mukaan on kuitenkin jo 1700-luvulta mainintoja musiikista, jossa vuorottelivat Sonille tunnusomaisesti copla (neljän säkeen runollinen muoto, joka löytyy espanjalaisesta kirjallisuudesta) ja kertosäe. Siitä kehittyi laulutyyli, jota säestivät tres ja kitara. Bassoäänet tuotettiin joko botijuelalla tai marímbulalla. Botijuela tai botija oli saviruukku, johon oli lisätty reikä kylkeen. Reikään puhaltamalla saatiin syntymään matalia bassoääniä. Marímbula on vuorostaan iso puinen laatikko, johon on laitettu metallisia liuskoja (kieliä), joita näppäilemällä muodostettiin bassoääniä. Se on sukua afrikkalaisperäisistä musiikkiperinteistä tutulle sanzalle eli mbiralle. 

Radamés Giron mukaan kertosäkeen (estribillo) vapaamuotoinen toisto treseron (tresin soittajan) johdattamana vaikuttaisi olleen Sonin ensimmäinen vaihe, jota maalaismuodossaan kutsuttiin nimellä Son montuno, johon afrikkalais- ja espanjalaisperäiset elementit ovat linkittyneinä. 

Radiossa sonia alettiin soittaa vuonna 1922. Vuonna 1928 julkaistu Rita Montanerin esitys Moisés Simonsin kappaleesta ”El Manisero” sai suuren suosion myös Euroopassa ja Yhdysvalloissa.

## Son Suomessa

Suomessa sonia on esittänyt vuosina 1982–2023 toiminut Septeto Son sekä vuodesta 1999 toiminut Kuukumina. Septeto Son -yhtyeen johtaja, tresin soittaja Tero Toivanen asui 1992-2001 yhdeksän vuotta Santiago de Cubassa ja toimi siellä valtion muusikkona Casa de la Trovassa. 

## Kokoonpano

Tyypillinen son-kokoonpano on akustinen: bongot (bongorummut), tres, kontrabasso, marakassit, klavepalikat (rytmikapulat), trumpetti ja kitara. Yksi laulaa solistina ja kaksi tai useampi muodostaa kuoron. Bongonsoittaja soittaa myös lehmänkelloa.

## Katso myös
* Kuubalainen rumba
* Changüí
* Nengón

## Aiheesta muualla
*"Cuba Son" 2001 Documentary 90' (video).

## Lähteet
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

### Viitteet
Canción

**Canción** oli ranskalaisen chansonin espanjalainen muoto. Canciónilla tarkoitettiin renessanssin aikaan Espanjassa kaikenlaista maallista laulumusiikkia, joka oli usein soittimilla säestettyä.
Son montuno

**Son montuno** on son-musiikin uudempi muoto. Se syntyi, kun kuubalainen muusikko nimeltään Arsenio Rodriguez lisäsi 1930-luvulla son-musiikkiin vaikutteita guaguanco-musiikista ja lisäsi soniin uusia soittimia, kuten pianon ja congat. Hänen musiikissaan myös trumpeteilla ja tresillä oli entistä tärkeämpi asema.
Hula kahiko

**Hula kahiko** on havaijilaisen hula-tanssin perinteinen muoto, jota säestää rytmikäs lausunta eikä laulu. *Kahiko* tarkoittaa havaijin kielessä vanhaa. Ei tiedetä, milloin hula kahiko kehittyi. Hula kahikoa tanssittiin sekä uskonnollisissa yhteyksissä että tarinoiden eteenpäin kuljettamiseksi. Siinä tanssijaa säesti lyömäsoitin nimeltään pahu. 1800-luvun lopulla hula kahikosta kehittyi hula auana, tanssin modernimpi tyylisuunta.

## Lähteet
Hula

**Hula** on perinteinen havaijilainen tanssi. Sen ovat kehittäneet saarten alkuperäisasukkaat, ja tanssi on saanut melko vähän vaikutteita saariston uudemmilta tulokkailta.

Sana *hula* viittaa liikkeeseen ja eleisiin. Hulan säestys *mele* tarkoittaa runoutta, joka voi olla rukouksia, nimien lausuntaa, rakkauslauluja tai maata ylistäviä lauluja. Hula voidaan luokitella *melen* tyypin mukaan.

Perinteisimmän hulatyylin mukaisia lausunnalla säestettyjä tansseja voidaan esittää seisten tai istuen. Seisten esitetyssä tanssissa tanssijat tunnetaan nimellä *ʻolapa* ja säestäjät nimellä *hoʻopaʻa*. Käsien eleet tulkitsevat tekstiä ja jalkaliikkeet tekevät toistuvaa sarjaa. Liikkeitä ovat esimerkiksi astuminen sivulta toiselle, astuminen paikallaan, lanteen pyöritys sekä eteen- ja taaksepäin astuminen. Istumatanssissa tanssijat säestävät itseään.

Yleisiä lausutussa *melessä* käytettyjä soittimia ovat ʻuliʻuli (kurpitsahelistin), puʻili (bambuhelistin), ʻiliʻili (kastanjetin kaltaiset kivet) ja kalaʻau (kepit). Laulettuja melejä voidaan säestää ukulelella tai kitaralla.

## Historia
Hulan synnystä kerrotaan erilaisia legendoja. Yhden eepoksen mukaan jumalatar Hiʻiaka tanssi hulaa lepyttääkseen sisartaan, tulivuorijumalatar Peleä.

Ennen kuin eurooppalaiset tulivat Havaijille ja aina 1900-luvun alkuun asti, hula liittyi läheisesti havaijilaisen uskonnon harjoittamiseen. Erityisen pyhää oli pahu-rummulla säestetty hula. Hulan opettajat ja oppilaat omistautuivat hulan jumalatar Lakalle, jolle myös uhrattiin.

Havaijille vuonna 1820 saapuneet protestanttilähetyssaarnaajat pitivät hulaa pakanallisena ja kielsivät sen. Sen seurauksena seuraavilla vuosikymmenillä hulan harjoittaminen väheni ja se pidettiin salassa. Kuningas David Kalakaua (1874–1891) suosi jälleen hovissaan hulan tanssimista. Tanssista luotiin myös uusi muoto, hula kuʻi, jossa käytettiin kurpitsasta tehtyä ipu-rumpua mutta ei pahua.

1900-luvun alussa hulan lausuttuun säestykseen tuli melodisuutta, ja uusi tyyli herätti turistien ja Hollywoodin kiinnostuksen. Lauluihin alettiin tehdä englanninkielisiä sanoja, eleistä tuli vähemmän vihjailevia, ja seksikkäitä lantionliikkeitä alettiin korostaa. Hula menetti samalla uskonnollisen merkityksensä.

1970-luvulla vanhasta hulatyylistä alettiin jälleen kiinnostua. Nykyisin hula jaetaan vanhaan hulaan (*hula kahiko*), jossa säestys on lausuntaa, ja uuteen hulaan (*hula ʻauana*), jossa on laulettu säestys.

Hula on Havaijilla hyvin näkyvässä asemassa nykyisinkin. Saarilla järjestetään vuosittain kaksi suurta hulakilpailua, joissa kilpailevat mies- ja naisryhmät, sekaryhmät sekä yksintanssijat.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Hula , HawaiiHistory.org
Suling

**Suling** on Indonesiassa ja muualla Kaakkois-Aasiassa tunnettu, bambusta valmistettu puhallinsoitin. Sulingissa on neljä, viisi tai kuusi sormireikää käyttötarkoituksesta riippuen. Sitä käytetään esimerkiksi erilaisissa *[[gamelan]]*-orkestereissa.

Sundalaisten musiikissa sulingin ääni yhdistetään vahvasti maaseutuun. Sitä käytetään esimerkiksi yhdessä *[[kacapi]]*- ja *[[rincik]]*-sitrojen kanssa säestämään 1800-luvulla yläluokan piirissä syntynyttä *[[tembang Sunda]]* -laulurunoutta ja siitä 1970-luvulla kaupungeissa kehittynyttä *[[kacapi-suling]]*-instrumentaalimusiikkia. Tembang Sundassa käytetty suling on kuusireikäinen (*suling panjang*).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Kacapi

**Kacapi** on Indonesian sundalaisten musiikkiperinteeseen kuuluva 18-kielinen, sitran kaltainen soitin. Sitä voidaan soittaa sekä yksinään että osana orkesteria. Kacapi-musiikkia kuuntelevat sekä tavallinen kansa että yläluokka. Soittimesta on erilaisia muotoja, myös sähköisiä versioita.

Kacapia käytetään säestämään kertovaa *[[pantun]]*-esitystä, joka on yleensä osa paastorituaalia. Jo ennen 1400-lukua syntyneessä genressä tyypillisesti sokea mieslaulaja esittää mytologisia tarinoita ja muuta aineistoa. *[[Tembang Sunda]]* on vuorostaan 1800-luvun lopulla yläluokan viihdemuotona kehittynyttä laulurunoutta, jossa kacapi, pienempi sitra *[[rincik]]* ja bambuhuilu *[[suling]]* säestävät yhtä tai useampaa laulajaa. Kaupungeissa tembang Sundasta syntyi myöhemmin 1970-luvulla instrumentaalinen *[[kacapi-suling]]*-musiikki.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Kacapi-suling

**Kacapi-suling** on yksi Indonesian sundalaisten musiikin tyylilajeista. Se kehittyi 1970-luvulla aiemman, 1800-luvulla syntyneen *[[tembang Sunda]]* -musiikkiperinteen instrumentaaliversiona. Toisin kuin tembang Sunda, se on urbaania musiikkia ja levinnyt äänitallenteiden välityksellä. 

Kacapi-sulingissa käytetään samoja soittimia kuin tembang Sundassa: *[[kacapi]]*- ja *[[rincik]]*-sitroja sekä *[[suling]]*-huilua. Kacapi-suling-kappaleilla on määrätty, syklinen rakenne, joka muistuttaa *[[gamelan degung]]* -kappaleita. Kacapin soittaja määrittää kappaleen rakenteen, kun taas rincik esittää rakenteesta variaatioita kacapia tiiviimmällä tahdilla ja suling-huilu improvisoi sen puitteissa.

## Lähteet
Miss Bikini

**Miss Bikini** on suomalainen vuosittain järjestettävä kauneuskilpailu. Miss Bikini -tavaramerkin omistaa Hollywood Smile Oy. Miss Bikini -kilpailun järjestäjinä toimii Miia Nikunen. 

## Finalistit

### Vuoden 2011 finalistit
* Minna Nikola (voittaja)
* Sanna-Maria Seilamo (I perintöprinsessa)
* Vera Kuusela (II perintöprinsessa)

### Vuoden 2009 finalistit

* Caroliina Kinnarinen (voittaja, hylätty)
* Maisa Torppa (I perintöprinsessa)
* Riina Seise (II perintöprinsessa)

### Vuoden 2004 finalistit

* Iida Laatu (voittaja)
* Julita Airaksinen (I perintöprinsessa)
* Saija Ketola (II perintöprinsessa)
* Jaana Aho
* Maiju Hill
* Jaana Kehusmaa
* Jenny Seppänen
* Kirsi Järvensivu

### Vuoden 2003 finalistit

* Miia Lakkisto (voittaja)
* Jenni Suominen (I perintöprinsessa)
* Päivi Kari (II perintöprinsessa)
* Rita Salonen
* Sini Maunu
* Annika Ekmark
* Reija Virtanen
* Jaana Kari 
 
### Vuoden 2002 finalistit

* Elina Hurve (voittaja)
* Pauliina Tourunen (I perintöprinsessa)
* Marisa Happo (II perintöprinsessa)
* Malena Pallovirta
* Jenny Löfgren
* Tiina Tirinen
* Susanna Carlstedt
* Ramona Hedman

## Lähteet
Pinpeat

**Pinpeat** on eräs kambodžalaisen kansanmusiikin tyylilajeista. Sitä esitetään yhtyeissä, joihin kuuluu pääasiassa lyömäsoittimia, kuten ksylofoneja ja rumpuja. Pinpeatilla voidaan tarkoittaa myös tällaista musiikkia esittävää yhtyettä. Pinpeat-yhtyeessä on tyypillisesti yhdeksästä kahteentoista soittajaa.

Pin Peat -nimisiä yhtyeitä on ollut Thaimaassa, Laosissa, Burmassa ja Malesiassa. Ilmeisesti kuitenkin vanhin niistä on khmerien Pin Peat, jonka juuria voidaan seurata Angkorin valtakunnan ajoille asti. Kambodžassa Pin Peat -yhtye säesti Nang sbek -varjoteatteria, kuninkaallisia tanssiaisia ja muita merkittäviä tapahtumia.

## Lähteet
Luk thung

**Luk thung** (), joka kääntyy suomeksi kirjaimellisesti "peltojen lapsi", on alun perin thaimaalaista maalaismusiikkia, sittemmin perinteisesti esitettyä pop-musiikkia. Länsimaissa vastaavaa kutsuttaisiin country-musiikiksi. Kappaleissa on yleensä hidas tempo ja laulussa käytetään paljon vibratoa. Yhden teeman toisto ja sen variaatiot ovat musiikkityylille ominaisia piirteitä. Yleiset aiheet kuvailevat maaseudun elämää, ihmissuhteiden ailahtelevaisuutta ja kohtalon kovuutta.

## Historia

Vaikka musiikkityyli on kehittynyt jo aiemmin, termi *luk thung* tuli käyttöön vasta 1960-luvulla. Suphanburista tuli luk thungin keskus, sillä monet kuuluisat esittäjät olivat sieltä kotoisin. Isanissa laon kielellä esitettyä versiota kutsutaan *luk thung Isan* tai *luk thung prayuk* mikä on saanut vaikutteita *mor lamista* (). Tämä eroaa valtavirta-luk thungista paitsi esityskielensä myös nopeamman temponsa ansiosta. Mor lamista on edelleen 1980-luvulla kehittynyt nykyaikaisempi *mor lam sing* (), jossa tempo ja tunnelma on viety äärimmilleen. 

Tärkeimpiä luk thungin kehittäjiä 1950- ja 1960-luvulla oli Suraphol Sombatcharoen (). Moderni luk thung -musiikki on omaksunut paljon vaikutteita länsimaisesta popista, ja sitä soitetaan sähköisillä instrumenteilla. Enää luk thung ei ole pelkästään maaseudun musiikkia, vaan on levinnyt kaupunkeihin, radioon ja televisioon maanlaajuisesti. Entisestä maalaismusiikista on tullut suuren luokan liiketoimintaa ja sen esittäjistä palvonnan kohteita. Grammy Entertainment (G"MM" Grammy) on Thaimaan suurin mediayhtiö, johon kuuluva *Grammy Gold* on erikoistunut luk thung -musiikin julkaisuun.

## Tunnettuja esittäjiä

Tunnetuin luk thung -artisti ja supertähti on Pumpuang Duangjan (). Hän kehitti perinteisestä luk thungista sähköisen version, jota muut ovat sittemmin jäljitelleet. Muita lajityylin edustajia ovat esimerkiksi Yingyong Yodbuangarm (), Apaporn Nakornsawan (), Pimpa Pornsiri (), Yui Yatyer () ja Jintara Poonlarp (). Noknoi Uraiporn (), Honey Sri-Isan (), Monkhaen Kaenkoon (), Vieng Narumon (), Am Chonthicha () edustaa mor lam sing-tyylisuuntaa. Hän on kuulu erityisesti kiertueistaan maaseudulla ja lavashowstaan, johon kuuluu kymmeniä tanssijoita ja vierailevia laulajia. Mieslaulajista mainittakoon Pornsak Songsaeng (). Monet luk thung -laulajista ovat samalla suosittuja filmitähtiä, kuten Apaporn. Tai Orathai () on uuden sukupolven luk thung -laulajista tällä hetkellä suosituimpia.

## Aiheesta muualla
*Roots Music from Thailand 
*Pumpuang Duangchan
*Jintara Poonlarb
Velvet Revolver

**Velvet Revolver** oli hard rock -superyhtye, jossa soittivat kaksi Guns N’ Roses -muusikkoa: Slash (kitara) ja Duff McKagan (basso), entinen Guns N' Roses rumpali Matt Sorum, Stone Temple Pilotsin laulajana tunnettu Scott Weiland sekä yhtyeissä kuten Wasted Youth ja Loaded vaikuttanut kitaristi Dave Kushner.

Velvet Revolver esiintyi vuoden 2005 Live 8 -konsertissa Lontoossa soittaen kolme kappaletta (”Do It For The Kids”, ”Fall to Pieces” sekä ”Slither”). Esiintyminen oli viiteen vuoteen ensimmäinen, jossa Slash käytti vanhaa silinterihattuaan.

Velvet Revolverin ensimmäinen albumi *[[Contraband (Velvet Revolverin albumi)|Contraband]]* julkaistiin vuonna 2004. Albumin kappaleista "Slither" ja "Fall to Pieces" nousivat singleinä myyntimenestyksiksi. Toinen albumi *[[Libertad]]* julkaistiin 4. heinäkuuta 2007.

Laulaja Scott Weiland erotettiin yhtyeestä vuonna 2008 huumeiden käytön seurauksena. Tämän jälkeen Slash keskittyi omaan soolouraansa, Duff McKaganin keskittyessä niin ikään sooloprojekteihinsa ja Loaded-yhtyeeseensä. Weiland puolestaan liittyi erottamisen jälkeen takaisin Stone Temple Pilotsin laulajaksi. Tammikuussa 2012 Velvet Revolver teki yhden esiintymisen mittaisen paluun, Weiland laulajanaan. Seuraavana vuonna Weiland erotettiin Stone Temple Pilotsista. 

Joulukuussa 2015 Weiland löydettiin kuolleena sooloyhtyeensä keikkabussista. Seuraavana vuonna Slash ja McKagan palasivat Guns N' Rosesiin.

## Jäsenet
* Scott Weiland – laulu (Stone Temple Pilots) (k. 2015)
* Slash – soolokitara (Guns N’ Roses, Slash’s Snakepit)
* Dave Kushner – rytmikitara (Loaded, Wasted Youth)
* Duff McKagan – basso, taustalaulu (Guns N’ Roses, Loaded, Neurotic Outsiders)
* Matt Sorum – rummut, taustalaulu (Guns N’ Roses, The Cult, Slash’s Snakepit, Neurotic Outsiders)

## Julkaisut
### Studioalbumit
* *[[Contraband (Velvet Revolverin albumi)|Contraband]]* (2004)
* *[[Libertad]]* (2007)

### Singlet
* Set Me Free (2003) (Promo)
* Slither (2004)
* Fall To Pieces (2004)
* Do It For The Kids (2004)
* You Got No Right (2005)
* She Builds Quick Machines (2007) (Promo)
* The Last Fight (2007) (Promo)
* Get Out the Door (2007) (Promo)

### Musiikkivideot
* Set Me Free
* Slither
* Fall To Pieces
* Dirty Little Thing
* Come on, Come in
* She Builds Quick Machines
* The Last Fight
* Get Out the Door

## Yhtyeen esiintymiset Suomessa

Velvet Revolver esiintyi Suomessa 10. elokuuta vuonna 2004, mutta perui Turun Ruisrock-konserttinsa kesällä 2005. Yhtyeen viimeisin Suomen vierailu tapahtui 16. kesäkuuta 2007 Seinäjoella järjestetyssä Provinssirockissa.

## Kuvia

Kuva:Velvet Revolver, Download Festival 2005.JPG|Download Festival, Englanti, 2005.
Kuva:SaulHudson.jpg|Slash.


## Aiheesta muualla

* Viralliset sivut. 
* MySpace-sivu.
Dietrich Buxtehude

**Dietrich** (myös **Dieterich** tai **Diderik**) **Buxtehude** (noin 1637 – 9. toukokuuta 1707 Lyypekki) oli tanskalais-saksalainen urkuri ja säveltäjä. Buxtehuden elämänvaiheista ei ole säilynyt kovinkaan paljon tietoa.

Buxtehude syntyi todennäköisesti Helsingborgissa, Juutinrauman itärannalla noin vuonna 1637. Hän piti Tanskaa isänmaanaan, vaikka eli valtaosan elämästään Pohjois-Saksassa Lyypekin Marian kirkon urkurina.

Buxtehude sävelsi muun muassa urkumusiikkia ja kantaatteja, mutta suurin osa sävellyksistä on kadonnut. Hänen urkumusiikkiaan pidetään nykyään pohjoissaksalaisen barokin huipentumana. Nuori Johann Sebastian Bach käveli vuonna 1705 lähes 300 kilometriä kuullakseen Buxtehuden urkujensoittoa, ja myös Georg Friedrich Händel matkusti kuulemaan maineikasta muusikkoa.

Urkurinvirassaan Buxtehude sävelsi ja johti myös soitin- ja lauluyhtyemusiikkia.

## Elämä ja ura
Isänsä Johannes Buxtehuden työn jatkajana Dieterich aloitti urkurin viroissa Juutinrauman molemmilla puolilla, Helsinborgin ja Helsingørin Marian kirkoissa. Opetusta hän ilmeisesti sai pääosin isältään, joskin hän saattoi opiskella myös Hampurissa tai Lyypekissä. Noin 30-vuotiaana Buxtehude kutsuttiin Lyypekin Marian kirkon urkuriksi, jota virkaa Buxtehude hoiti kuolemaansa asti.

Buxtehude avioitui Lyypekissä edeltäjänsä, urkuri Franz Tunderin tyttären Anna Margaretan kanssa. Buxtehude nosti jo Tunderin perustamat adventtiajan iltamusiikit () kukoistukseensa. Viitenä peräkkäisenä joulua edeltävänä sunnuntaina pidetyssä vuosittaisessa konserttisarjassa tiedetään esitetyn laajojakin oratoriotyyppisiä teoksia, mutta yhtään varmasti Buxtehudeen säveltämäksi todistettua teosta ei ole säilynyt. Tallella on kuitenkin toista sataa kantaattia tai pienempää vokaaliteosta eri kokoelmissa.

Buxtehudea pidetään 1600-luvun pohjoissaksalaisen urkuri- ja urkusäveltäjäperinteen huipennuksena. Buxtehuden urkuteoksia on säilynyt erityisesti Bachin lähipiirin kopioimina. Suurelle pohjoissaksalaiselle urkutyypille luodut teokset ovat säilyttäneet asemansa keskeisenä barokin urkuohjelmistona.

Buxtehuden säilyneet urkusävellykset (muun muassa preludeja, fuugia, passacaglioita ja koraalialkusoittoja) julkaistiin painettuina vuosina 1876–1878 ja valikoima kirkkokantaatteja vuonna 1904. Kiinnostus Buxtehudea ja hänen musiikkiaan kohtaan virisi uudelleen vietettäessä hänen syntymänsä 300-vuotisjuhlaa vuonna 1937.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Jaakko Tuohiniemi: Yhtenäistetty Dieterich Buxtehude (koko sävellystuotanto listattuna).
* Helsingin kaupunginkirjasto .
* Juhani Haapasalon Buxtehude-sivu .
* 
* Vapaasti käytettävissä olevia Buxtehuden partituureja.
Benga (musiikki)

**Benga** on kenialaisen populaarimusiikin tyylilaji, joka alkoi kehittyä 1950-luvulla perinteisisten musiikkityylien ja kongolaisen rumban pohjalta. Benga oli suosionsa huipulla 1970-luvulla, jolloin sitä kuunneltiin ympäri Afrikkaa.

Bengan juuret ovat 1940-luvulla, kun nairobilaisen radiokanavan suosio aloitti kenialaisen musiikkiteollisuuden laajenemisen. Maahan levisi radion kautta Belgian Kongosta kongolaista rumbaa, erityisesti Jean Bosco Mwendan ja Edouard Masengon musiikkia.

Bengamusiikin pohjan loi kenialainen Fundi Konde, joka sai vaikutteita Bosco Mwendan näppäilytekniikasta ja alkoi yhdistellä sitä paikallisiin musiikkityyleihin. Myös muut muusikot seurasivat trendiä ja kenialaiset luomuusikot yhdistävät perinteistä tanssimusiikkia ja perinteisiä soittimia, kuten nyatitin ja oruton, akustisen kitaran kanssa.

Kenialaiskitaristi John Ogara oli varhaisen bongan merkittävimpiä kehittäjiä. Hän sekoitti 1960-luvun alussa maaseudun rytmejä kaupunkien musiikkiin. Ogaran jälkeen bengan merkittävimmäksi nimeksi nousi Daniel Owino Misiani, joka oli tyylin lipunkantajia 1970-luvulta kuolemaansa 2006 saakka. Misianin yhtye Shirati Jazz ja Ochieng Nellyn Victoria Kings siirsivät bengatyylin sähköisiin soittimiin.

Poliitikko ja levy-yhtiö EMIn Kenian-toimiston johtaja Phares Oluoch Kanindo alkoi 1970-luvulla tuottamaan benga-albumeita myös vientiin. Kotimaassaan Keniassa albumit olivat 1970-luvulla todella suosittuja ja myivät enemmän kuin mikään muu afrikkalainen populaarimusiikki. Albumeita myytiin kuitenkin myös muualla Afrikassa. Tyyli oli erityisen suosittua Zimbabwessa.

## Lähteet
*

### Viitteet
Shirati Jazz

**Shirati Jazz** oli kenialainen bengaa soittanut yhtye. Daniel Owino Misiani perusti sen vuonna 1967. Shirati Jazz oli ensimmäinen kansainvälistä suosiota saavuttanut benga-yhtye. Sen suosio alkoi hiipua 1980-luvulla, mutta se on yhä toiminnassa.

## Lähteet
Thomo

**Thomo** on yksi lesotholaisen kansanmusiikin tärkeimmistä soittimista. Se on jousisoitin ja Lesothossa sitä ovat perinteisesti soittaneet naiset. Soitin on tehty jousesta, narusta ja kalebassista.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* SUNDigital Collections: Bush-Sotho musical instruments
Ariel 1

**Ariel 1** oli Yhdistyneen kuningaskunnan ensimmäinen satelliitti, joka laukaistiin 26. huhtikuuta 1964 Thor-Delta-kantoraketilla . Se mittasi Auringon röntgen- ja UV-säteilyä ja mittasi samalla kosmisen säteilyn energiaspektrin. Satelliitti suunniteltiin ja rakennettiin NASAn Goddard Space Flight Centerissä. Vain sen mittalaitteet olivat brittiläisiä. Satelliitti oli osa brittiläis-yhdysvaltalaista Ariel-satelliittien sarjaa.

27. maaliskuuta 1964 laukaistiin **Ariel 2**, joka oli radioastronomiaa tutkiva satelliitti, kuten **Ariel 3**, joka laukaistiin 5. toukokuuta 1967, ja **Ariel 4**, joka laukaistiin 11. joulukuuta 1971. **Ariel 5** (laukaisu 15. lokakuuta 1974) oli röntgensäteilyä tutkiva satelliitti, kuten 2. kesäkuuta 1976 laukaistu **Ariel 6**.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* NASA:n Ariel 5 -sivut  
* NASA:n Ariel 6 -sivut
Piccolo

**Piccolo** (it. ”pieni”) tai **pikkolo** on pienikokoinen huilu. Sen ääni on hyvin korkea ja ylärekisterissä kimeän läpitunkeva. Piccoloa käytetään puhallinorkestereissa ja isoissa sinfoniaorkestereissa. Piccolo soi oktaavia korkeampaa kuin mitä sille nuottiviivastolle kirjoitetaan. 
Sinfoniaorkesterissa on yleensä kaksi tai kolme huilistia, joista yksi soittaa myös piccoloa. Tavallisessa poikkihuilussa on oktaavia matalampi ääniala ja se on kaksi kertaa piccolon pituinen. 

Piccolo on alun perin ollut sotilassoitin, ja monissa marssilauluissa, tunnetuimpana John Philip Sousan *Tähtilipun alla*, trio-osuus soitetaan piccololla.
KGhostView

**KGhostView** on KDE-työpöytäympäristöön kuuluva PostScript- ja PDF-tiedostojen lukuohjelma. Se on käännetty myös suomenkielelle. KGhostView on vapaa ohjelmisto ja sitä voi levittää ja käyttää GNU GPL -lisenssin ehtojen mukaisesti. Ohjelman tulostusjärjestelmänä voidaan käyttää muun muassa CUPS:ia (*Common Unix Printing System*) ja BSD lpd:tä.
Syncom

**Syncom** oli NASAn vuonna 1961 aloittama tietoliikennesatelliittiohjelma, jossa kehitettiin geosynkronisella kiertoradalla toimiva tietoliikennesatelliitti. Tarkoituksena oli toteuttaa kolme tällaista satelliittia. Syncom on lyhenne ohjelman nimestä "synchronous communication satellite".
 
## Satelliitti
Hughes Aircraft Companyn Culver Cityssä, Kaliforniassa, sijaitseva tehdas kehitti ja rakensi kolme satelliittia pitkälle NASAn ohjelman ulkopuolella yhtiön etsiessä uusia markkinoita. 

Satelliitit olivat sylinterimäisiä, halkaisijaltaan 71 cm ja 39 cm korkeita. Tankattuna niiden massa oli 68 kg ja kiertoradalla 39 kg, josta 25 kg oli varsinaista radiohyötykuormaa. Niissä oli kaksi transponderia, joilla oli 2 W lähetysteho. Yksi satelliitti pystyi välittämään vain yhden kaksisuuntaisen puhelun tai 16 teletype-linkkiä.

## Syncom 1
Syncom 1 laukaistiin 14. helmikuuta 1963 Delta-kantoraketilla Cape Canaveralista, Floridasta. Satelliitti menetettiin matkalla geosynkroniselle kiertoradalle sen elektroniikan pettäessä, kun satelliitin rakettimoottori käynnistettiin. 

## Syncom 2
Syncom 2 -satelliitista tuli ensimmäinen geosynkroninen satelliitti, kun se laukaistiin 26. heinäkuuta 1963 Delta-kantoraketilla Cape Canaveralista. Sen ratatason kaltevuus oli 33 astetta, minkä takia se ei ollut täysin puhtaasti geostationaarinen.

Yhdysvaltain laivaston alus USNS ''Kingsport'' toimi satelliitin lennon alkuvaiheessa sen ohjaus- ja seuranta-asemana, josta myös signaali lähetettiin satelliitille.

## Syncom 3
Syncom 3 oli ensimmäinen aidosti geostationaarinen tietoliikennesatelliitti. Se laukaistiin 14. elokuuta 1964 Delta-kantoraketilla. Se välitti Yhdysvaltoihin Tokion olympialaisten TV-kuvaa, joka oli ensimmäinen Tyynen valtameren ylittänyt suora TV-lähetys.

## Syncom IV
Leasat-ohjelman viisi satelliittia 1980-luvulla nimettiin Syncom IV-1–Syncom IV-5. Nämä olivat paljon suurempia tietoliikennesatelliitteja painaen 1300 kg.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Daniel R. Gloverin sivut NASAn kokeellisista tietoliikennesatelliiteista 
* NASAn sivut:
** Syncom 1 
** Syncom 2 
** Syncom 3