Kielitypologia

**Kielitypologia**, ani harvoin **lingvistinen typologia** on lingvistiikan eli yleisen kielitieteen tutkimussuunta. Se vertailee maailman kieliä niiden rakennetyyppien mukaan, riippumatta niiden sukulaisuussuhteista, ja pyrkii löytämään yleisiä lainalaisuuksia.

Kielitypologian suuntauksia ja osa-alueita ovat esimerkiksi seuraavat:

**Perinteinen morfologinen typologia** kehittyi 1800-luvulla, ja sen merkittäviä edustajia olivat esimerkiksi Friedrich von Schlegel, August von Schlegel ja Wilhelm von Humboldt. Katso erikseen artikkelia morfologinen typologia.

**Syntaktisen typologian** alaan voidaan lukea lauseen rakenteeseen ja lauseenjäsenten suhteisiin liittyvä typologinen tutkimus. Paljon tutkittuja kysymyksiä:
* sanajärjestys, esimerkiksi subjektin, objektin ja verbin keskinäinen järjestys
* diateesi eli lauseenjäsenten pääroolien ja niiden suhteiden ilmaiseminen. 

Kielet voidaan diateesisuhteiden ilmaisemisen perusteella luokitella tyyppeihin, joista tunnetuimpia ovat
* akkusatiivikielet, joissa subjekti on tyypillisesti nominatiivimuotoinen riippumatta siitä, onko verbillä objektia, ja objekti puolestaan tyypillisesti akkusatiivimuotoinen. Akkusatiivikieliä ovat muun muassa useimmat Euroopan kielet.
* ergatiivikielet, joissa transitiivisen (objektillisen) verbin subjekti (esimerkiksi ***Mies''' juo oluen'') on [[ergatiivi]]sijassa, intransitiivisen (objektittoman) verbin (esimerkiksi ***Mies** laiskottelee'') taas [[absolutiivi]]muotoinen samoin kuin objekti (esimerkiksi ''Mies halaa **naista***). Tunnettuja ergatiivikieliä ovat esimerkiksi [[baskin kieli|baski]] ja [[kurdi]], mutta [[suomen kieli|suomessakin]] on joissain rakenteissa ergatiivisia piirteitä. Esim. [[partitiivi]]a voidaan tietyissä tapauksissa käyttää sekä subjektin että objektin sijana: ''Lautasella on '''puuroa*** (partitiivisubjekti). *Lapset syövät *'puuroa*** (partitiiviobjekti).
* aktiivikielet, joissa agentti (aktiivinen toimija) on aina eri [[sijamuoto|sijassa]] ([[aktiivi]]) kuin passiivinen kokija. Aktiivikielen tapaisia rakenteita ovat esimerkiksi [[suomen kieli|suomessa]] yksipersoonaiset kokijarakenteet tyyppiä ***Minua** paleltaa''.

**Strukturalistinen typologia** 1900-luvun alkupuolella kuvasi kielten rakennetta tiettyjen parametrien avulla, kuten synteesi (montako [[morfeemi]]a sanaa kohti) tai kieliopillisten suhteiden ilmaisukeinot (käytetäänkö esimerkiksi itsenäisiä [[funktiosana|kieliopillisia sanoja]], vartalonvaihteluja vai taivutuspäätteitä).

**Universaalitypologia**, jonka tunnetuimpia nimiä on [[Joseph Greenberg|Joseph H. Greenberg]], etsii ja kartoittaa ihmiskielen yleisiä lainalaisuuksia, universaaleja. Nämä voivat olla ehdottomia (kaikissa kielissä on [[vokaali|vokaaleja]]), tendenssimäisiä (useimmissa maailman kielissä [[foneemi]]en määrä on 20:n ja 40:n välillä) tai implikatiivisia ("jos, niin", esimerkiksi: jos kielessä on perussanajärjestys [[Subjekti (lauseenjäsen)|subjekti]]-[[Objekti (lauseenjäsen)|objekti]]-[[verbi]] ja [[genetiivi]]määrite sijaitsee ennen pääsanaa, silloin myös määritteenä oleva [[adjektiivi]] sijaitsee ennen pääsanaansa).

**Areaalitypologia''' tutkii kielten rakennetyyppien ja rakenteellisten ilmiöiden esiintymistä alueittain, esimerkiksi ns. euroversaaleja eli Euroopan kielten tyypillisiä ominaisuuksia.