open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Aleksanteri II (paavi)

Paavi **Aleksanteri II** ( n. 1010–21. huhtikuuta 1073 Rooma) toimi paavina 30. syyskuuta 1061 – 21. huhtikuuta 1073. Hän syntyi Milanon lähellä sijaitsevassa Baggiossa.

Luccan piispana hän oli yhdessä Hildebrandin (myöhemmin paavi Pyhä Gregorius VII) kanssa toimelias simonian vastustaja ja papiston selibaatin kannattaja. Vuoden 1059 kirkolliskokouksen (katso paavi Nikolaus II) päätöksen mukaisesti Hildebrand järjesti Aleksanterin paaviuden ilman Saksan keisarin hovin hyväksyntää. Aleksanteri II oli ensimmäinen kardinaalien valitsema paavi.

Hovi valitsi tavan mukaan oman paavinsa Baselin kirkolliskokouksessa. Paaviksi valittiin Parman piispa Cadalus, joka otti nimen Honorius II. Honorius marssi Roomaan ja uhkasi pitkään Aleksanterin asemaa, mutta jonkin ajan kuluttua Saksan hovi hylkäsi hänet, eikä Aleksanterin asema enää ollut uhattuna. Aleksanterin seuraaja oli hänen toverinsa Hildebrand eli Gregorius VII.

## Lähteet
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Marja (kasvitiede)

**Marja** on kasvitieteessä mehevien hedelmien tyyppi, joka on kehittynyt emin sikiäimestä ja on yleensä monisiemeninen. Marja on kokonaan mehevä lukuun ottamatta pintakerrosta. Uloin kerros on usein vahapeitteinen kuori. Marjan pääosana on malto, joka pehmenee kypsetessään. Sisin kerros on marjoissa ohut ja pehmeä, eikä erotu paljon maltokerroksesta, toisin kuin luumarjoilla, joilla se on paksuseinäinen ja puutunut ”kivi” siemenen ympärillä.

Yleiskielessä marjalla on eri merkitys kuin kasvitieteessä. Yleiskielessä marja tarkoittaa pientä, mehevää ja pyöreähköä hedelmää. Yleiskielessä marjoiksi kutsutaan yleensä muun muassa mansikoita ja vadelmia, vaikka kasvitieteellisesti ne eivät ole marjoja. Suomessa tavattavista tavallisista luonnonmarjoista iso osa ei ole kasvitieteellisesti marjoja.

## Yleisiä marjoja
Tunnettuja ruokana käytettäviä marjoja ovat esimerkiksi banaani, sitrushedelmät, passiohedelmä, papaija, munakoiso, kurkku, tomaatti, paprika ja kurpitsa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Kirkonkylä

**Kirkonkylä** on Suomessa maaseutumaisen kunnan kylä, jossa kunnan kirkko sijaitsee tai tästä kylästä muodostunut taajama. Tavallisesti kirkonkylä on myös kunnan hallinnollinen keskus ja usein myös kunnan suurin taajama tai asutuskeskittymä, mutta on myös paikkakuntia, joissa keskustaajama ja kirkonkylä ovat erilliset, koska kunnan suurin taajama tai hallinnollinen keskus on muodostunut muualle kuin kirkonkylään, esimerkiksi päätien varrelle tai asemanseudulle. Tällaisia paikkakuntia ovat muun muassa Askola (hallinnollinen keskus on Askolan kirkonkylässä, mutta suurin taajama on Monninkylä), Hausjärvi, Hollola, Iitti, Inari, Janakkala, Kauhava, Nousiainen, Pudasjärvi, Suomussalmi ja Liperi. Kuntaliitosten vaikutuksesta samassa kunnassa voi olla nykyään myös useampi kirkonkylä, esim. Siikalatvalla on sekä Kestilän, Piippolan, Pulkkilan että Rantsilan (niiden neljän kunnan, jotka yhdistyivät Siikalatvaksi vuoden 2009 alussa) kirkonkylät ja näistä Pulkkilan kirkonkylä on hallinnollinen keskus.

## Nimet ja nimitykset
Paikannimissä kirkonkylä on useissa tapauksissa ymmärretty yleisnimeksi. Tällöin kirkonkylänä olevan taajaman nimi voi kartoilla olla sama kuin kunnan. Näin on esimerkiksi Kiikalassa. Toisinaan taas kirkonkylällä ja kunnalla voi olla kokonaan eri nimi. Esimerkkejä tästä ovat muun muassa Enontekiö (Hetta), Lappajärvi (Nissi), Pornainen (Kirveskoski) ja Pyhäselkä (Hammaslahti). Vain osassa kuntia, kuten esimerkiksi Eurajoella ja Hailuodossa, esiintyy myös virallisena kylännimenä ”Kirkonkylä”.

On myös kuntia, joissa nimitys kirkonkylä ei ole käytössä, vaan asutusnimenä on esimerkiksi Kirkonkulma (Aura, Jokioinen, Somerniemi, Vanaja) tai Kirkonmäki (Kokkola, Siilinjärvi, Somero, Tornio). Joissakin kunnissa, kuten Kempeleessä ja Oulussa, on myös käytössä nimitys Kirkonseutu. Luovutetulla alueella sijainneen Muolaan kirkonkylä oli Kirkkoranta.

Tilastokeskuksen määrittelemissä Suomen tilastollisten taajamien nimissä on käytetty nimen jälkiosaa ”kirkonkylä” kaikkien niiden kuntien keskustaajamista, jotka eivät ole kaupunkeja, ja nimen jälkiosaa ”keskustaajama” kaupunkien keskustaajamista. Ainakaan vuonna 2019 tämä ei enää pidä paikkaansa, vaan on tunnustettu, etteivät kaikki keskuskylät ole kirkonkyliä, jos kunnan kirkko on sijainnut ja yhä sijaitsee keskuskylän ulkopuolella.

## Kirkonkylät eri maissa
Paitsi Suomessa, käsite kirkonkylä on käytössä ainakin Virossa (), Ruotsissa () ja Saksassa (). Ruotsin kielessä sanan *kirkonkylä* vastineena voi entisen kappeliseurakunnan tapauksessa olla myös *kapellby* (näin on Suomessa esimerkiksi Lapinjärvellä).

## Kirkkokylät

Nimityksenä samankaltainen mutta kokonaan eri asiaa tarkoittava on osissa Ruotsia ja joissain muodossa paikoin myös Suomessa aiemmin esiintynyt kirkkokylä (), jolla on tarkoitettu pitkämatkaisten kirkossakävijöiden tilapäiseen yöpymiseen käyttämistä kirkkotuvista muodostuneita rakennusryhmiä kirkon ympärillä. Kirkkotupien ohella näihin on voinut kuulua myös kirkkotalleja. Suomessa kirkkotupia on ainakin Utsjoella ja kirkkotalleja ainakin Närpiössä. Ruotsissa Gammelstadin kirkkokylä Luulajassa on Unescon maailmanperintökohde.

## Lähteet
Lännenhopeapensas

**Lännenhopeapensas** (*Elaeagnus commutata*) on hopeapensaiden (*Elaeagnus*) sukuun kuuluva laji. Lajista  käytetään myös nimityksiä **hopeapensas** ja **aitokilsepensas**.

## Levinneisyys

Lännenhopeapensas esiintyy alkuperäisenä Pohjois-Amerikan länsiosissa Alaskan eteläosista Brittiläiseen Kolumbiaan ja idässä Manitobaan ja etelässä Utahiin ja Yhdysvaltain Keskilännen pohjoisosien kautta Etelä-Dakotaan ja Minnesotan länsiosiin.

## Kuvaus

Lännenhopeapensas on kesävihanta yksikotinen pensas, joka on leveäkasvuinen ja kasvaa 1–2,5 metriä korkeaksi. Laji tekee runsaasti juurivesoja. Oksat ovat punertavanruskeita. Lehtilapa on 2–8 cm:n pituinen, soikea, ehytlaitainen ja molemmilta puolilta hopeanhohtoinen. Kukat puhkeavat kuluvan kesän kasvaimen lehtihankoihin. Ne ovat pieniä, keltaisia ja voimakastuoksuisia. Hedelmä on marjamainen ja noin 1 cm läpimitaltaan.

## Käyttö

Lännenhopeapensasta käytetään koristekasvina sen hopeanväristen lehtien takia. Lajin  talvenkestävyys on hyvä ja kasvupaikkavaatimukset vähäisiä. Se menestyy hyvinkin kuivilla ja aurinkoisilla paikoilla. Laji sopii yksittäiskasviksi ja pensasryhmiin. Pensas ei tarvitse muuta hoitoa kuin liiallisten juurivesojen poistoa.

Suomessa lännenhopeapensas menestyy vyöhykkeillä I–VI. Lajilla ei ole Suomessa merkittäviä kasvitauteja tai -tuholaisia.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Suomen Lajitietokeskus: Lännenhopeapensas – ''Elaeagnus commutata''
Konstantinopolin neljäs kirkolliskokous

**Kahdeksas ekumeeninen** eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen **kirkolliskokous** pidettiin vuonna 869 Konstantinopolissa. Sitä kutsutaan myös nimellä *Konstantinopolin neljäs kirkolliskokous*.

Paavi Hadrianus II:n ja keisari Basileuksen aikana pidettyyn kokoukseen osallistui 102 piispaa, kolme paavin legaattia ja neljä patriarkkaa. Kokous katsoi aiemmin pidetyn, patriarkka Fotios Suuren paavi Nikolaus I:tä ja Konstantinopolin patriarkka Ignatiosta vastaan kutsuman kokouksen laittomaksi ja tuomitsi sen päätökset poltettaviksi. Kokous tuomitsi Fotioksen ja katsoi hänen ottaneen laittomasti patriarkan arvon itselleen.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.

## Katso myös
* Konstantinopolin neljäs kirkolliskokous (ortodoksinen)
1. Lateraanikonsiili

**Ensimmäinen lateraanikonsiili** oli yhdeksäs ekumeeninen, eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous.

Kirkolliskokous pidettiin  16.–27. maaliskuuta vuonna 1123 Rooman Lateraanikirkossa. Tähän paavi Calixtus II:n aikana pidettyyn konsiiliin osallistui noin 900 piispaa ja apottia. Ensimmäinen lateraanikonsiili päätti kirkon ja keisarin riidan ylimmästä hallintovallasta eli niin sanotun investituurariidan. Se myös tuomitsi simonian eli kaupankäynnin kirkollisilla viroilla.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
2. Lateraanikonsiili

**Kymmenes ekumeeninen** eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen **kirkolliskokous** pidettiin vuonna 1139 Rooman Lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä *Toinen lateraanikonsiili*.

Paavi Innocentius II:n aikana pidettyyn konsiiliin osallistui noin tuhat prelaattia sekä keisari Konrad III. Konsiili pyrki ratkaisemaan kirkkoa tuolloin repineen kiistan vastapaavi Analektus II:n asemasta. Kokous myös määräsi selibaatin pakolliseksi läntisen kristikunnan papeille. Kirkolliskokous myös erotti Sisilian kuninkaan Roger II:n kirkon sakramenttiyhteydestä eli julisti tämän pannaan. Se myös kielsi varsijousen käyttämisen kristittyjen välisissä sodissa. Viimeksi mainittu kielto jäi tosin käytännössä ilman merkitystä.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
3. Lateraanikonsiili

**Yhdestoista ekumeeninen** eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi” itsensä tunnustaman kirkon piispojen **kirkolliskokous** pidettiin vuonna 1179 Rooman Lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä **kolmas lateraanikonsiili**.

Paavi Aleksanteri III:n ja keisari Fredrik I:n aikana pidettyyn kokoukseen osallistui 302 piispaa. Konsiili piti kolme istuntoa 5., 14. ja 19. maaliskuuta ja hyväksyi yhteensä 27 kaanonia.

3. Lateraanikonsiili lujitti kirkollista yhtenäisyyttä erottamalla vastapaavien viimeiset kannattajat kirkon yhteydestä. Se pyrki myös lujittamaan kirkkokuria. Konsiili kävi myös taisteluun harhaoppeja vastaan julistamalla kataarit harhaoppisiksi ja asettamalla valdolaiset tarkkailun alaisiksi. Se myös kehotti maallisia vallanpitäjiä aseelliseen taisteluun harhaoppisia vastaan.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
4. Lateraanikonsiili

**Kahdestoista ekumeeninen** eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi” itsensä tunnustaman kirkon piispojen **kirkolliskokous** pidettiin vuonna 1215 Rooman Lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä *Neljäs lateraanikonsiili*.

Paavi Innocentius III:n aikana pidetyssä kirkolliskokouksessa läsnä olivat paavin lisäksi Konstantinopolin ja Jerusalemin  latinalaiset patriarkat, 71 arkkipiispaa, 412 piispaa, 800 apottia, maroniittikatolilaisten priimas sekä pyhä Dominicus. Aleksandrian ja Antiokian latinalaiset patriarkat eivät olleet saapuvilla, mutta lähettivät edustajansa.

4. Lateraanikonsiili on monessa suhteessa merkittävin keskiajan kirkolliskokouksista. Konsiilin tavoitteina oli investituurariidan heikentämän kirkon opillisen yhtenäisyyden tukeminen, taistelu harhaoppeja vastaan sekä Palestiinaan syntyneiden kristillisten kuningaskuntien tukeminen.

Kirkolliskokous hyväksyi ensimmäisen koko katolista kirkkoa sitovan uskontunnustuksen ja julisti siitä poikkeavat uskonkäsitykset harhaoppisiksi. Harhaoppiset tuli kirkon mielestä erottaa kirkon sakramenttiyhteydestä eli heidät tuli julistaa pannaan. Se myös kehotti maallisia vallanpitäjiä taisteluun harhaoppeja vastaan ja vaati heitä tuomitsemaan katumattomat harhaoppiset kuolemaan sekä takavarikoimaan näiden omaisuuden. Kirkolliskokous päätti myös, että juutalaisten ja muslimien tuli käyttää erityistä hattua ja ommella vaatteisiinsa keltainen merkki, jotta heidät olisi helpompi tunnistaa.

Kirkolliskokouksesa annettiin sinunaus Liivinmaalle suuntautuneeseen ristiretkeen ja Riikaan rakennetulle tuomiokirkolle.

Opillisesti 4. Lateraanikonsiili vahvisti transsubstantiaation eli opin siitä, että ehtoollisen leipä ja viini muuttuvat todellisesti Jeesuksen ruumiiksi ja vereksi. Se myös vaati kirkon jäseniä ripittäytymään vähintään kerran vuodessa sekä ottamaan samoin ehtoollisen vastaan vähintään kerran vuodessa. Tämä lujitti kirkkoa ja antoi samalla kirkon viranhaltijoille tilaisuuden kontrolloida uskovia. Konsiili myös vahvisti paavin valtaa. Samoin se antoi lukuisia papistoa koskevia määräyksiä, esim. papiston oikeudesta harjoittaa papinviran ohella muita ammatteja. 4. Lateraanikonsiilissa määriteltiin myös ensimmäistä kertaa virallisesti paholaisen rooli kristinuskossa.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.

## Lähteet
*

### Viitteet
Lyonin ensimmäinen kirkolliskokous

**Lyonin ensimmäinen kirkolliskokous** oli kolmastoista ekumeeninen eli yleinen, koko ”yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi” itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous. Se pidettiin vuonna 1245 Lyonissa.

Paavi Innocentius IV:n johtamaan konsiiliin osallistuivat Konstantinopolin, Antiokian ja Aquileian eli Venetsian patriarkat, 140 piispaa, latinalainen keisari Balduin II ja Ranskan kuningas Ludvig IX. Konsiili kutsuttiin koolle ensisijaisesti pohtimaan mongolien uhkaa. Kirkolliskokous mm. erotti kirkosta ja suisti vallasta keisari Fredrik II:n.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Lyonin toinen kirkolliskokous

**Neljästoista ekumeeninen** eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen **kirkolliskokous** pidettiin vuonna 1274 Lyonissa. Sitä kutsutaan myös nimellä *Lyonin toinen kirkolliskokous*.

Paavi Gregorius X:n aikana pidettyyn kirkolliskokoukseen osallistuivat paavin lisäksi Antiokian patriarkka, Konstantinopolin patriarkka, 15 kardinaalia, 500 piispaa ja yli tuhat muuta edustajaa.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Viennen kirkolliskokous

**Viidestoista ekumeeninen** eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen **kirkolliskokous** pidettiin vuosina 1311–1312 Viennen kaupungissa Ranskassa. Sitä kutsutaan myös nimellä *Viennen kirkolliskokous*.

Paavi Klemens V:n kutsumaan kokoukseen osallistuivat paavin lisäksi Antiokian patriarkka, Aleksandrian patriarkka, 300 piispaa sekä Ranskan kuningas Filip IV, Englannin kuningas Edvard II ja Aragonian kuningas Jaakko II.

Kokous kutsuttiin koolle vahvistamaan Ranskan kuninkaan toimeenpanema ja paavin hyväksymä Temppeliherrain ritarikunnan hajottaminen. Päätös tästä saavuttikin lopulta hyväksynnän ja Temppeliherrain ritarikunta lakkautettiin. 

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Konstanzin kirkolliskokous

**Konstanzin kirkolliskokous** oli **Kuudestoista ekumeeninen** eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, yleiseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous. Se pidettiin vuosina 1414–1418 
Konstanzissa. Kokouksen sai aikaan keisari Sigismund Luxemburgilainen painostamalla paavi Johannes XXIII:n tekemään aloitteen siitä.

Paavi Gregorius XII:n muodollisesti koolle kutsuma kokous sai läntisen kirkon suuren skisman (vatikaanin paavin ja Avignonin vastapaavin välisen hajaannuksen) loppumaan valitsemalla uudeksi paaviksi Martinus V:n.

Katolinen kirkko katsoo kirkolliskokouksen olleen ekumeeninen viimeisten neljän istuntonsa (nrot 42–45) sekä eräiden aiempien paavin hyväksymien dekreettien osalta. Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.

Prahan yliopiston rehtori Jan Hus poltettiin kerettiläisyydestä syytettynä roviolla Konstanzin kirkolliskokouksen aikana  6. heinäkuuta 1415. Kirkolliskokoukseen saapunut Hus oli vangittu keisari Sigismundin antamasta turvakirjasta piittaamatta. Husin kuoleman aiheuttama kuohunta käynnisti hussilaissodat.

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Firenzen kirkolliskokous

**Seitsemästoista ekumeeninen** eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, yleiseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous avattiin vuonna 1431 Baselissa, mutta siirrettiin 1438 Ferraraan ja 1439 Firenzeen. Siksi sitä kutsutaan myös nimillä **Baselin kirkolliskokous** ja **Firenzen kirkolliskokous**.

Paavi Eugenius IV:n ja keisari Sigismundin aikana pidetyn kirkolliskokouksen päätavoite oli Böömin alueen rauhoittaminen. Kirkolliskokouksessa pyrittiin myös katolisen ja ortodoksisen kirkon yhdistämiseen.

Katolinen kirkko katsoo kirkolliskokouksen olleen ekumeeninen ensimmäisten 25 istuntonsa osalta. Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.

Mika Waltarin historiallinen romaani Nuori Johannes sijoittuu osittain Firenzen kirkolliskokoukseen.

## Kirjallisuutta
* Aeneas Sylvius Piccolomini, *De rebus Basileae gestis* (Fetmo, anno 1803)
* *Monumenta Conciliorum generalium seculi xv., Scriptorum,* vol. i., ii. and iii. (Vindobonae, 1857–1895)
* J. Haller, *Concilium Basiliense*, vol. i.-v. (Basiliae, 1896–1904)
* Joachim W. Stieber, Pope Eugenius IV, the Council of Basle and the secular and ecclesiastical Authorities in the Empire. The Conflict over supreme Authority and Power in the Church (Studies in the History of Christian Thought 13) Leiden 1978
* Johannes Helmrath, Das Basler Konzil; 1431–1449; Forschungsstand und Probleme, Köln 1978.
* Giuseppe Alberigo, La chiesa conciliare. Identità e significato del conciliarismo (Testi e ricerche per le Scienze religiose di Bologna 19), Brescia 1981
* Heribert Müller, Die Franzosen, Frankreich und das Basler Konzil (1431–1449), Paderborn 1990
* Stefan Sudmann, Das Basler Konzil: Synodale Praxis zwischen Routine und Revolution (= Tradition – Reform – Innovation, t. 8), Peter-Lang-Verlag, Frankfurt 2005
5. Lateraanikonsiili

**Kahdeksastoista ekumeeninen** eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen **kirkolliskokous** avattiin vuonna 1512 Rooman Lateraanikirkossa. Sitä kutsutaan myös nimellä *Viides lateraanikonsiili*.

Paavien Julius II ja Leo X ja keisari Maksimilian I:n aikana pidettyyn kokoukseen osallistui 15 kardinaalia ja noin 80 arkkipiispaa ja piispaa. Kokous käsitteli lähinnä kirkkojärjestystä.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.
Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous

**Kahdeskymmenes ekumeeninen** eli yleinen, koko "yhdeksi, pyhäksi, katoliseksi ja apostoliseksi" itsensä tunnustaman kirkon piispojen kirkolliskokous avattiin vuonna 1869 Vatikaanissa. Konsiili kesti vuoteen 1870, jolloin se käytännön syistä keskeytyi, vaikkei sitä muodollisesti suljettukaan. Sitä kutsutaan myös nimellä *Vatikaanin ensimmäinen kirkolliskokous*.

Paavi Pius IX:n kutsumaan kokoukseen osallistui paavin lisäksi 11 patriarkkaa, kuusi arkkipiisparuhtinasta, 49 kardinaalia, 680 arkkipiispaa ja piispaa, 28 apottia ja 29 luostarijärjestöjen johtajaa. Kirkolliskokous mm. dogmatisoi paavin erehtymättömyyden.

Ortodoksinen kirkko ei tunnusta tätä kirkolliskokousta todelliseksi ekumeeniseksi kirkolliskokoukseksi.

Kirkolliskokouksen lopuksi määriteltiin dogmi, jonka mukaan paavi on erehtymätön niissä asioissa, jotka hän on lausunut piispanistuimeltaan *ex cathedra* (lat. istuimelta). Tämä perustuu kolmeen ensimmäisen paavin, Pietarin, aseman määrittävään Raamatun kohtaan (Matteus 16:18–19, Luukas 22:31–32 ja Johannes 21:15–17). 

Käytännössä monet paavit ovat oikeudestaan huolimatta välttäneet antamasta lausuntoja "ex cathedra", koska tämä sitoisi myös heidän seuraajiaan teologisesti tai seuraajien olisi joko uudelleen tulkittava edeltäjiensä päätöksiä tai mahdollisesti jopa tehtävä vastakkaisia päätöksiä, mikä heikentäisi katolisen kirkon perinteen uskottavuutta raamatuntulkinnan rinnalla.

## Katso myös
*Dei Filius

## Lähteet
Schmalkaldenin sota

**Schmalkaldenin sota** käytiin 1546–1555 keisari Kaarle V:n ja Saksan protestanttisten ruhtinaiden muodostaman Schmalkaldenin liiton välillä. Sota päättyi Augsburgin valtiopäivillä 1555 solmittuun Augsburgin uskonrauhaan. Schmalkaldenin sota lasketaan yhdeksi varsinaisista uskonsodista, muut olivat Ranskan hugenottisodat, Alankomaiden vapaussota ja kolmikymmenvuotinen sota Saksassa.

## Tausta

Schmalkaldenin liitto oli perustettu jo vuonna 1531, mutta suora sotilaallinen yhteenotto keisari Kaarle V:n ja liiton välillä vältettiin aina vuoteen 1546 asti. Aikaisemmin italialaissodat ja turkkilaiset olivat Kaarlen suurimmat uhkakuvat, mutta kun 1544 solmittiin Crépyn sopimus Ranskan kuningas Frans I:n kanssa, vapautuivat Kaarlen voimavarat Schmalkaldenin liittoa vastaan. Sopimus myös purki aikaisemman Ranskan ja protestanttien välisen liiton. Myös välirauha turkkilaisten kanssa solmittiin. Lisäksi Kaarlen onnistui solmia salainen liittosopimus protestanttisen Saksin herttua Moritsin kanssa.

## Sotatoimet
Sotatoimet alkoivat kesällä 1546, kun Schmalkaldenin liiton armeija operoi Etelä-Saksassa. Syksyyn mennessä keisari kokosi oman armeijansa ja kohtasi liiton armeijan Ingolstadtissa.

Kun liiton armeija operoi etelässä, Morits otti tilaisuudesta vaarin ja hyökkäsi serkkunsa Saksin vaaliruhtinas Juhana Fredrikin maille. Yllätetty vaaliruhtinas marssi johtamansa liiton armeijan kanssa pohjoiseen lyödäkseen Moritsin ja vallatakseen maansa takaisin. Kaarle V seurasi perässä oman keisarillisen armeijansa kanssa. Keisarin armeija vahvistui nopeasti: ensiksi keisarin veljen arkkiherttua Ferdinandin armeijalla, ja myöhemmin vielä Moritsin armeijalla. Keisari löi liiton armeijan täydellisesti Mühlbergin taistelussa 24. huhtikuuta 1547. Juhana Fredrik jäi vangiksi ja Morits sai tavoittelemansa vaaliruhtinaan arvon ja Juhana Fredrikin maat.

Vaikka Schmalkaldenin liiton armeija olikin murskattu, Kaarle ei saavuttanut lopullista voittoa protestanteista. Protestantit jatkoivat vastarintaa ja Kaarlella ei ollut sotilaallista voimaa tai poliittisia mahdollisuuksia vallata jokaista protestanttien tukikohtaa Saksassa. Augsburgin valtiopäivillä 1548 Kaarle V antoi Augsburgin välituomion kompromissiratkaisuksi. Protestantit eivät osanneet päättää esityksen hyväksymisestä tai hylkäämisestä ja 1552 Morits vaihtoi puolta aloittaessaan Ranskan kuningas Henrik II:n kanssa sodan keisaria vastaan. Keisarin oli 1552 suostuttava Passaun välirauhaan, mutta lopullinen ratkaisu saatiin vasta Augsburgissa 1555.

## Rauha
Augsburgin uskonrauhassa 1555 päätettiin periaatteeksi "Cuius regio, eius religio", "kenen maa, sen uskonto" ja protestantit saivat siten pitää asemansa. Reformoitujen asemaa ei käsitelty, ja protestanteiksi kääntyneet saivat pitää katoliselta kirkolta läänityksinä saamansa maat. Asiaa puitiin eteenpäin kolmikymmenvuotisessa sodassa.

## Lähteet
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Moukarinheitto

**Moukarinheitto** on yleisurheilulaji, jossa tavoitteena on heittää kädensijalliseen teräsvaijeriin kiinnitettyä metallipalloa mahdollisimman pitkälle.

Miesten moukarinheitto on ollut kesäolympialaisten ohjelmassa vuodesta 1900, naisten moukarinheitto vuodesta 2000.

## Väline ja heittopaikka

Miesten moukari painaa 7,26&nbsp;kg ja naisten 4&nbsp;kg. Moukarin pituus vaijerin kanssa on 117,5–121,5 senttimetriä. Kuulan vähimmäisläpimitta on 110 millimetriä. Ringin läpimitta on 2,135&nbsp;metriä.

## Heittosuoritus

Heittäjä aloittaa suorituksen seisomalla moukariringin takaosassa selkä heittosuuntaan ja pyöräyttää moukaria kahdesti paikallaan seisten. Lantionsa avulla hän tasapainottaa asentoaan. Alkupyöräytysten jälkeen heittäjä pyörähtää tukijalkansa kantapäällä ja päkiällä tavallisesti kolme kertaa ringin poikki, jolloin moukari pyörii vinossa tasossa.

Heittäjä pyrkii antamaan moukarille mahdollisimman korkean lähtönopeuden ojentamalla pyörähdysten aikana käsivartensa suoriksi ja pyörimällä mahdollisimman nopeasti. Moukarin kehänopeus kasvaa aina kahden jalan tukivaiheissa ja hidastuu hiukan yhden jalan tukivaiheissa. Yli 75 metrin heitot edellyttävät lähtönopeutta 27–28 metriä sekunnissa. Viimeisen pyörähdyksen jälkeen heittäjä iskee vapaan jalan maahan ja riuhtaisee käsillään moukarin ilmaan. Hän irrottaa moukarin, kun se on hartioiden korkeudella. Moukari lähtee ihanteellisesti lentoon 42–44 asteen kulmassa. Heiton jälkeen heittäjä vaihtaa nopeasti jalkojensa paikkoja pysyäkseen pystyssä ja ringissä.

## Moukarinheitto arvokilpailuissa

Miesten moukarinheitto on kuulunut olympialaisten lajivalikoimaan vuoden 1900 olympialaisista lähtien. Naisten moukari tuli olympialaisten ohjelmaan vuonna 2000. Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa miesten moukarinheitto on ollut ensimmäisistä MM-kilpailuista alkaen, vuodesta 1983. Naisilla moukarinheitto on ollut MM-laji vuodesta 1999 lähtien. Parhaiten arvokisojen moukarinheittokilpailuissa ovat menestyneet Neuvostoliitto, Yhdysvallat, Puola ja Unkari.

## Maailmanennätykset

### Maailmanennätyksen kehitys
Vain viralliset, IAAF:n vahvistamat maailmanennätykset.

#### Miehet
;Lähde: IAAF

#### Naiset
Vain viralliset, IAAF:n vahvistamat maailmanennätykset.

## Suomen-ennätykset

## Olympiamitalistit

### Miehet

### Naiset

## MM-mitalistit

### Miehet

### Naiset

## Katso myös

* Painonheitto

## Lähteet
Michael Stipe

**John Michael Stipe** (s. 4. tammikuuta 1960 Decatur, Georgia) on yhdysvaltalainen lauluntekijä, laulaja ja vuosina 1980&ndash;2011 toimineen R.E.M.-yhtyeen keulahahmo. Hänet tunnetaan erityisesti yhtyeen alkuaikojen mumisevasta laulutyylistään ("mumbling"), surrealistisista sanoituksistaan sekä poliittisesta aktivismistaan (viimeksi John Kerryn kannattajana Yhdysvaltain presidentinvaaleissa). 

Monissa R.E.M:n kappaleissa Stipe laulaa duettona stemmoja yhdessä Mike Millsin kanssa. *[[Out of Time]]* -levyn "Shiny Happy People" -kappaleen hän laulaa yhdessä The B-52's -yhtyeen Kate Piersonin kanssa.

## Elämä R.E.M.-yhtyeen ulkopuolella

R.E.M:n yhtyeen ohessa Stipe on vieraillut monien artistien kuten Natalie Merchantin (entisen tyttöystävänsä) levyillä, pitänyt taidenäyttelyitä ja tuottanut Single Cell -yhtiönsä kautta elokuvia  (mm. *[[Being John Malkovich]]* ja *[[Velvet Goldmine]]*).

## Yksityiselämä

Stipe on Kurt Cobainin ja Courtney Loven tyttären Frances Bean Cobainin kummisetä. Kummitäti on Drew Barrymore.

Stipe on ns. pescovegetaristi (kasvissyöjä, joka syö kalaa muttei muita eläintuotteita).

Stipe on julkisesti kertonut olevansa biseksuaali. 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Victor III

**Victor III** (n. 1026 – 16. syyskuuta 1087) oli paavina 24. huhtikuuta 1086 – 9. toukokuuta 1087. Hänen oikea nimensä oli **Dauferus** ja hänen isänsä oli Beneventon prinssi Landolfo V. 30-vuotiaana Dauferus meni Monte Cassinon luostariin ja muutti nimensä **Desideriukseksi**. Hänestä tuli pian luostarin apotti ja vuonna 1059 Nikolaus II nosti hänet kardinaaliksi.

Desiderius teki monia tärkeitä palveluita paavi Pyhä Gregorius VII:lle, joka kuolinvuoteellaan nimesi Etelä-Italian kardinaaleille Desideriuksen varteenotettavimmaksi seuraajakseen. Hänet valittiin 24. huhtikuuta 1086, mutta oli aidosti vastahakoinen hänelle osoitettua kunniaa kohtaan. Pitkälle venyneen paaviksi vihkimisen jälkeen, joka tapahtui vasta 9. toukokuuta 1087, hän vetäytyi välittömästi Monte Cassinoon. Toscanan kreivitär Matilda houkutteli hänet takaisin Roomaan, mutta oleskelu siellä jäi lyhytaikaiseksi vastapaavi Klemens III ja hänen voimakkaiden kannattajiensa takia. Elokuussa hän piti Beneventossa kirkolliskokouksen, jossa Klemens III julistettiin pannaan, maallikoiden investituura kiellettiin ja sota Afrikassa olevia saraseeneja vastaan julistettiin. Kirkolliskokouksen aikana Victor sairastui ja vetäytyi Monte Cassinoon, jossa hän kuoli syyskuun 16. päivä.

## Lähteet
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Alaluokka

**Alaluokka** voi viitata ainakin seuraaviin asioihin:
* *alaluokka*, *[[työväenluokka]]*, yhteiskunnan ryhmä
* luokkaa alempi jako tieteellisessä jaottelussa, esim. biologiassa
* *alaluokka*, koulun ensimmäiset 2 luokkaa kansakoulussa
Luokka

**Luokka** voi tarkoittaa seuraavia:

* luokka, biologiassa taksonomian taso
* luokka, joukko-opin käsite
* luokka, filosofian käsite
* luokka, olio-ohjelmoinnin käsite
* luokka, opetusryhmä ja opetustila erityisesti peruskoulussa ja toisen asteen koulutuksessa
* *[[Luokka (elokuva)|Luokka]]*, Laurent Cantetin ohjaama ranskalainen elokuva vuodelta 2008
* yhteiskuntaluokka, samassa taloudellisessa ja sosiaalisessa asemassa olevien ihmisten muodostama ryhmä.

## Katso myös

* Wikipedian pääluokat ja
Joseph Merrick

**Joseph Carey Merrick** (5. elokuuta 1862 – 11. huhtikuuta 1890) oli viktoriaanisen ajan Englannissa elänyt mies, joka tunnettiin epämuodostumiensa vuoksi nimellä ”**Elefanttimies**”.

## Elämä
Merrick syntyi Leicesterissä kolmilapsisen perheen esikoisena. Hänessä alkoi näkyä epämuodostumia noin kolmevuotiaana. Hänen äitinsä kuoli pojan ollessa 11- tai 12-vuotias, ja noin 15–16-vuotiaasta alkaen hän asui köyhäintalossa, oli kengänkiillottaja kaduilla ja sai kuulla paljon pilkkaa työssään. Hän vietti suurimman osan elämästään sirkuksen vetonaulana. Myöhemmin hän saavutti rujon ulkomuotonsa vuoksi ihmisten ja jopa kuningatar Viktorian myötätunnon. Epämuodostuneiden ihmisten esitteleminen kuitenkin kiellettiin 1886.

Merrickiä hoitanut lääkäri Frederick Treves otti tämän hoiviinsa vuonna 1886. Siitä alkaen hän eli lahjoitusvarojen varassa, ja Treves saattoi jopa laajentaa sairaalaansa yläluokan runsaan tuen ansiosta. Walesin prinssi Edvard (tuleva kuningas Edvard VII) vieraili tapaamassa Merrickiä ja piti tähän säännöllisesti yhteyttä.

Merrick nukkui yleensä istuma-asennossa pystyäkseen hengittämään. Hän kuoli 11. huhtikuuta 1890 laskettuaan päänsä tyynylle, jolloin hänen niskansa murtui.

## Sairaus
Merrickin uskotaan kärsineen Proteus-oireyhtymästä, joka on perinnöllinen epämuodostumia aiheuttava sairaus. Tämä diagnoosi tehtiin vasta 1970-luvulla. Merrickin elinaikana lääkärit uskoivat hänen sairastavan elefantiaasia eli elefanttitautia. Merrickin luurankoa säilytetään Royal London Hospitalissa.

Tutkijat ovat selvittäneet Proteus-oireyhtymästä kärsivien geenimuutoksia ja geenimutaation osuutta taudin syntyyn. Yhdysvaltalaisen National Genome Research -instituutin tutkijat löysivät sairastuneissa kudoksissa mutaation geenissä AKT1. Tutkijoiden tarkoituksena on varmistaa vielä Merrickin jäännöksistä, sairastiko hän Proteus-sairautta.

## Filmatisoinnit
David Lynch on ohjannut Merrickin elämään löyhästi perustuvan elokuvan *[[Elefanttimies (elokuva)|Elefanttimies]]* (1980), jossa häntä näyttelee John Hurt.

## Muuta
Yhdysvaltalainen progressive metal -yhtye Mastodon on omistanut kappaleet ”Elephant Man”, ”Joseph Merrick” ja ”Pendulous Skin” Merrickille.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Elephant Man , Rotten.com
* The Elephant Man's Bones Reveal Mystery , About.com / Rare Diseases
* The Curse of Elephant Man , Discovery Healt
Super Mario Bros.: Lost Levels

**Super Mario Bros.: The Lost Levels** (alkup. nimi **Super Mario Bros. 2**) on Nintendon kehittämä ja julkaisema tasohyppely. Peli on julkaistu vuonna  Nintendo Entertainment Systemille Japanissa. Peli julkaistiin Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa ensimmäisen kerran vuonna 1993 *[[Super Mario All-Stars]]* -kokoelman mukana. Peli julkaistiin myös Game Boy Colorille yhdessä alkuperäisen *Super Mario Bros.* -pelin kanssa nimellä *[[Super Mario Bros. Deluxe]]*, joka toimi myös lähtökohtana *Super Mario Advance* -uudelleenjulkaisusarjalle. Peli kuuluu *[[Mario (pelisarja)|Mario]]*-sarjaan.

Teknisesti *Lost Levels* on lähes identtinen ensimmäisen *[[Super Mario Bros.]]* -pelin kanssa, mutta sen kentät ovat aiempaa haastavammat. Tämän vuoksi Nintendo ei alun perin halunnut julkaista peliä Yhdysvalloissa. Lost Levels esitteli vain kolme uutta hahmoa: lentävän version pahamaineisesta Blooper-vihollisesta (*naamio* alkuperäisessä *Bergsala Oy:n* käännöksessä) sekä punaisen nopeammin liikkuvan version piraijakasvista (Piranha Plant) ja uusimmissa Mario-peleissä paluun tehneen *myrkkysienen* (Poison Mushroom), joka on Mario-pelien *taikasienen* (Magic Mushroom) vastakohta. Kun myrkkysieneen törmää, Super Mario muuttuu tavalliseksi Marioksi, tavallinen Mario puolestaan kuolee.

Edeltäjästään eroten uimakentissä tapaa normaalisti maan päällä liikkuvia vihollisia ja pyöriviä tulipallotankoja esiintyy normaaleissa tasoissa (eikä ainoastaan linnoissa). Lisäksi pelissä oli uutena asiana puhaltavat lehtimyrskyt, jotka vaikeuttavat liikkumista radalla. Erona alkuperäiseen *Super Mario Bros.* -peliin oli myös se, että peliä ei voi pelata kaksinpelinä. Pelissä on vain yksinpeli, jossa pelaaja saa valita, pelaako Mariolla vai Luigilla. Toisin kuin alkuperäisessä Super Mario Bros. -pelissä, hahmoilla on eroa: esimerkiksi Luigi hyppää korkeammalle kuin Mario, mutta pysähtyy hitaammin.

Juonellisesti peli on suora jatkumo edellisestä Mario-pelistä *Super Mario Bros*. Mariolle hävittyään Bowser sieppaa jälleen prinsessa Peachin. Peli julkaistiin Japanissa nimellä Super Mario Bros. 2, mutta Yhdysvalloissa julkaistu Super Mario Bros. 2 on täysin eri peli. Myös länsimainen SMB2 on myöhemmin julkaistu Japanissa nimellä *Super Mario USA*.

Pelissä on ensimmäisen pelin tapaan kahdeksan maailmaa, sekä salaiset A-D -maailmat, jotka pelaaja saa avattua pelaamalla pelin läpi kahdeksan kertaa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Castor (tähti)

**Castor** (α Geminorum) on kuudesta komponentista muodostuva tähti Kaksosten tähdistössä. Castor ja Pollux ovat saaneet nimensä kreikkalaisen taruston kaksosten, Kastorin (lat. Castor) ja Polydeukeen (lat. Pollux) mukaan. Castor kuuluu Castorin liikkuvaan tähtiryhmään, jossa on myös mm. Vega ja Fomalhaut.

Viimeistään vuonna 1718 huomattiin, että Castor on itse asiassa kaksoistähti. Saattaa olla, että Cassini oli havainnut tämän jo vuonna 1678. Castorin tähtijärjestelmässä on kuusi jäsentä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Henrik III

**Henrik III** on ollut useiden hallitsijoiden nimenä:

* Henrik III (940–989), Baijerin herttua
* Henrik III (1017–1056), Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari ja Saksan kuningas
* Henrik III Leijona (1129–1195), Saksin herttua
* Henrik III (1207–1272), Englannin kuningas
* Henrik III (1379–1406), Kastilian ja Leónin kuningas
* Henrik III (1551–1589), Ranskan ja lyhyesti myös Puolan kuningas
* Henrik III (1553–1610), Ranskan kuningas Henrik IV:n hallitsijanimi Navarran kuninkaana
Öljyntorjunta-alus Halli

**Öljyntorjunta-alus Halli** (kylkinumero 899) on Suomen ympäristöministeriön öljyntorjunta-alus, jonka miehittää operoinnista vastaava Rannikkolaivasto. Alusta käytetään öljyntorjuntatehtävien lisäksi huolto- ja kuljetustehtäviin. 

## Suunnittelu
Alus on 61,5 metriä pitkä. Sen leveys on 12,8 ja syväys 4 metriä. Aluksen uppouma on 2&nbsp;100 tonnia. Aluksen voimanlähteenä on kaksi 975 kilowatin moottoria, joiden avulla se saavuttaa 11 solmun maksiminopeuden. Alus on luokiteltu jääkulkuluokkaan 1A. Aluksella on neljäntoista hengen miehistö.

Alus kykenee keräämään öljyä 40 metrin leveydeltä ja sen tankkeihin mahtuu 1&nbsp;400 kuutiota kerättyä materiaalia.

## Palvelus
Syksyllä 2010 alus peruskorjattiin STX Finlandin Helsingin telakalla, jossa uudistettiin aluksen sähköjärjestelmä, apukoneet, hätägeneraattori, koneistovalvonta, öljynkeräys- ja merenkulkujärjestelmät sekä majoitustilat. Alus palasi valmiuteen kesäksi 2011.

## Tietoja
*Valmistunut vuonna 1987, Hollmingin Rauman telakalla.
*Pituus 61,5 metriä 
*Leveys 12,4 m
*Syväys 4,0 m 
*Uppoama 1&nbsp;400 tonnia 
*Maksiminopeus 12 solmua 
*Jäissäajokyky 60 cm / 4 kn 
*DP-paikallaanpitojärjestelmä 
*Miehistö 11+12

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Öljyntorjunta-alus Hallin sisätiloja Finnan sivuilla
*Halli harjoittelee öljyntorjuntaa Virossa (Merivoimat 21.5.2018)
Pehr Brandell

**Pehr Brandell** (1. tammikuuta 1781 Piitime — 4. toukokuuta 1841 Ullånger) oli lukijalaisliikkeeseen kuulunut ruotsalainen pappi. 

## Elämä
Brandell lähti kotoaan 19-vuotiaana isänsä kuoltua. Hän teki töikseen postin kantoa, kunnes pestautui rengiksi. Vuonna 1802 hän koki ensimmäisen herätyksen eräässä tanssitilaisuudessa, jonka jälkeen hän alkoi varoitella tansseista myös tovereitaan. Vuonna 1806 hän kirjautui Piitimen triviaalikouluun. Rahavaikeuksien takia hän oli lopettaa koulun, mutta sai koulun rehtorilta taloudellista apua. 

Brandell vihittiin papiksi vuonna 1812 Högsjöhön. Vuonna 1817 hänet siirrettiin papiksi Noraan, jossa hän toimi yli 20 vuotta. Hän koki hengellisen murroksen todennäköisesti ensimmäisinä pappisvuosinaan. Ångermanlandissa tapahtui vuosina 1819–1823 lukijalaisuuden nopea leviäminen. Herätys kasvoi voimakkaasti ja laajeni. Brandellin saarnoja ei ole säilynyt jälkipolville, sillä hän ei kirjoittanut saarnojaan. Juuri Noran kirkosta, jossa Brandell vaikutti, tuli Ångermanlannin keskeisin pyhäkkö. Noran kirkkoon mahtui yli 2&nbsp;000 sanankuulijaa, ja kirkko tuli usein Brandellin saarnatessa ääriään myöten täyteen, kaukaakin tulleista kuulijoista.

Brandellin apulainen, pastori Pehr Eric Bylund kirjoittaa vuosista 1823–1826 seuraavaa: *”Silloin hänen luonaan virtasi lakkaamatta autuutta etsiviä ihmisiä. Useita päiviä aamusta iltaan jonotti ihmisiä, jotka vanginvartijan tavoin kysyivät: Mitä minun pitäisi tehdä jne.”*

Lapin Mariana tunnettu lappalaisnainen löysi elävän uskon juuri Brandellin avulla. Lars Levi Laestadius tapasi Lapin Marian Åselessa vuonna 1844. Laestadius ei todennäköisesti tavannut Brandellia ennen tämän kuolemaa.

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Pehr Brandell (in English)

### Kirjallisuutta

* Gunnar Wikmark: *Pehr Brandell och läseriet i Ångermaland under förra hälften av 1800-talet*. Prästmötesavhandling. Svenska kyrkans diakoninstyrelses bokförlag. Stockholm. Örnsköldsvik 1952. Ågrens Boktruckeri Aktiebolag. 688 sivua. 
* Gunnar Wikmark: *Pehr Brandell och brandellianerna*. En kyrklig linje i 1800-talets norrlandsläseri. Svenska Kyrkans diakonistyrelses bokförlag. Stockholm. 1960. 46 sivua. Populaarinen lyhennelmä edellisestä teoksesta.
* Therese Brandell: *Pehr Brandell*. En lefnadsteckning. Uppsala 1912.
* Therese Brandell: *Släkten Brandell*. Några genealogiska och biografiska anteckningar. Uppsala 1912.
*Uuras Saarnivaara, *He elivät Jumalan voimassa*. Kolmas osa. Ev. lut. Herätysseura, 1975.
Eskimo-aleuttilaiset kielet

**Eskimo-aleuttilaiset kielet** on kielikunta, jonka kieliä puhutaan Grönlannissa, Kanadassa, Alaskassa ja Itä-Siperiassa. Yhteensä eskimo-aleuttilaisilla kielillä on noin 150 000 puhujaa. Suurin yksittäinen kieli on grönlanti (54 000 puhujaa). Näiden kielten tutkimusta nimitetään eskimologiaksi.

Eskimo-aleuttilaisia kieliä on yritetty luokitella samaan luokkaan monien muiden kielikuntien kanssa kuten esim. indoeurooppalaiset, uralilaiset ja tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet.

## Luokittelu
Eskimo-aleuttilaiset kielet koostuvat kahdesta kieliryhmästä, jotka ovat eskimokielet ja aleuttilaiset kielet. Tarkempi kielten luokittelu on alla.

**[[Eskimokielet]]**
* Inuiittikielet
** grönlanti (inuit, kalaallisut)
** inuktitut
** inupiaq
** inuvialuktun
* Jupikkikielet
** alaskanjupik
** alutiiq (aleuttienjupik, tyynenmerenjupik)
** naukaninjupik
** siperianjupik
** sireniki
'''Aleuttilaiset kielet
* aleutti

## Lähteet
Athanasios Suuri

**Athanasios Suuri** eli **Athanasios Aleksandrialainen** (joskus *Atanasios*; ; noin 298–373) oli kreikkalainen kirkkoisä ja Aleksandrian patriarkka. Hän puolusti voimakkaasti oppia Pojan ja Pyhän Hengen olemuksen yhteydestä Isään. Athanasios on yksi kuuluisimmista alkukristillisen ajan suurista kirkkoisistä, joka kunnostautui erityisesti areiolaisuutta vastaan käydyssä kiistelyssä.

Ortodoksinen kirkko on antanut Athanasiokselle lisänimen Ortodoksisuuden isä, ja kirkko kunnioittaa Athanasiosta hänen kirkollisena muistopäivänään 18. tammikuuta.

## Elämä

Athanasios osallistui Aleksandrian piispan Aleksandroksen sihteerinä Nikean ensimmäiseen yleiseen eli ekumeeniseen kirkolliskokoukseen ja herätti huomiota erinomaisella väittelytaidollaan. Vuonna 328 Aleksandros kuoli ja Athanasios valittiin hänen seuraajakseen. Muutaman vuoden päästä keisari Konstantinus määräsi että areiolaiset on otettava takaisin kirkon yhteyteen, mutta Athanasios kieltäytyi. Siitä seuranneiden levottomuuksien vuoksi Konstantinus karkotti Athanasioksen Egyptistä ja hänet lähetettiin Trierin piispaksi.

Konstantinuksen kuoltua 337 Athanasios palasi Aleksadriaan. Paavi Julius kutsui hänet kuitenkin pian Roomaan, jottei hän aiheuttaisi kaupungissa jälleen levottomuuksia. Hän palasi Aleksandriaan uudelleen 346 juhlasaatossa, mutta joutui pakenemaan kaupungista kymmenen vuotta myöhemmin syttyneissä levottomuuksissa areiolaisten kanssa. Athanasios vetäytyi erämaahan, jossa hän vaelsi erakkoyhteisöstä toiseen kymmenen vuoden ajan.

Pakonsa aikana Athanasios kirjoitti useita kirjeitä Nikean uskontunnustuksen puolesta. Hän yritti palata Aleksandriaan kahdesti joutuen molemmilla kerroilla poistumaan kaupungista. Vuonna 366 Athanasios saapui kuudennen kerran Aleksandriaan, ja hän sai pitää siellä piispanvirkansa kuolemaansa 373 saakka.

## Teokset

Athanasioksen yksi suurimmista kirjallisista töistä on erämaaisä Antonios Suuren pyhimyselämäkerran *[[Antonios Suuren elämä]]* kirjoittaminen. Athanasios tutustui Antoniokseen oleskellessaan erämaaluostareissa. Elämäkerta käännettiin useille kielille ja se on aikakautensa merkittävimpiä hengellisiä klassikoita.

Athanasioksen teoksiin lukeutuu myös muun muassa teos *[[Inkarnaatiosta]]*. Athanasioksen uskontunnustus on nimetty Athanasioksen mukaan. Se on kuitenkin todellisuudessa läntistä alkuperää ja latinankielinen.

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Kirjallisuutta
### Suomennetut teokset

* 
*
* 

## Aiheesta muualla

* Pyhä Athanasios Suuri. *Ortodoksi.net*.
* Pyhän Athanasios Suuren synaksario  Ort.fi
* Saint Athanasius: ''On the Incarnation'' 
*
Basileios

**Basileios** () on kreikkalainen nimi. Se on johdettu kreikan sanasta *[[basileus]]*, joka tarkoittaa kuningasta. Tätä nimeä kantoivat muun muassa:

* Basileios Suuri (n. 330–379), kreikkalainen itäisen kirkon kirkkoisä
* Basileios I (811–886), Bysantin keisari 867–886
* Basileios II Bulgaroktonos (958-1025), Bysantin keisari 976–1025.
Kolmas osapuoli

**Kolmas osapuoli** tarkoittaa tahoa, joka on kahden osapuolen välisessä suhteessa ulkopuolinen, mutta kuitenkin jotenkin osallistuu siihen. Esimerkiksi yksityishenkilö voi ostaa joltain valmistajalta laitteen. Tällöin ostaja ja valmistaja ovat kaksi ensimmäistä osapuolta. Monien laitteiden valmistajat myyvät niihin erikseen myös valmistamiaan lisävarusteita. Laitteen ostaja voi kuitenkin päättää ostaa lisävarusteen joltain muulta valmistajalta. Tämä valmistaja on kolmas osapuoli. 

## Videopeleissä
Videopeleissä kolmannella osapuolella (englanniksi *3rd party*) tarkoitetaan jonkun muun kuin varsinaisen lisenssiomistajan valmistamaa tuotetta. Käsite on tuttu videopeleissä jossa johonkin pelisarjaan tehdään peli joka poikkeaa sen pääasiallisesta genrestä. Tällöin peliyhtiö tai julkaisija yleensä lisensoi tuotteen ulkopuoliselle kehittäjälle joka on yleensä erikoistunut tietyn genren peleihin.

Esimerkiksi LucasArtsin *Tähtien sota* -pelit (*[[Star Wars: Jedi Knight (pelisarja)|Jedi Knight]]* -pelisarja) on kehittänyt Raven Software. 3rd Party käsitteen alakäsitteenä voidaan pitää 2nd Partyä, joka on periaatteessa julkaisijan tai lisenssinomistajan alaisuudessa toimiva, mutta silti erillinen kehittäjä. Kuten LucasArtsin *[[Star Wars: Rogue Squadron (pelisarja)|Rogue Squadron]]*-avaruuslentopelit ovat sen sisäisen ryhmän, Factor 5:n kehittämiä.
## Lähteet
*
Modaus

**Modaus** (, lyhennetty sanasta *modifying*) on laitteistojen tai ohjelmistojen muokkaamista siten, että saavutetaan ominaisuuksia tai toimintoja, joita alkuperäinen valmistaja ei ole suunnitellut. Autojen modaamista kutsutaan myös tuningiksi eli *tuunaukseksi*.

## Laitteistojen modaus
DVD-soittimia ja pelikonsoleita modataan usein aluekoodijärjestelmän ohittamiseksi; tällöin laitteessa on mahdollista käyttää muilta alueilta hankittuja levyjä ja pelejä. Osa pelikonsolimodauksista mahdollistaa myös laittomasti kopioitujen pelien pelaamisen. Modatuilla laitteilla voidaan käyttää emulaattoreilla esimerkiksi muille alustoille tarkoitettuja tuotteita. Elektroniikan omatoiminen modaaminen ei ole laitonta, mutta se rikkoo usein tuotteen käyttöehtosopimusta ja vähintäänkin aiheuttaa takuun raukeamisen.

Tietokoneiden modauskulttuuriin kuuluu muun muassa koteloiden maalaaminen, valojen ja ikkunoiden asentaminen koteloon sekä koneen suorituskyvyn parantaminen ylikellottamalla ja erilaisia lisäjäähdyttimiä asentamalla.

## Autot ja moottoripyörät

Autoista ja moottoripyöristä pyritään muokkamaan usein näyttävämpiä kuin tehdastuotetut. Autoihin voidaan vaihtaa esimerkiksi etu- ja takapuskurit sekä erilaisia listoja ja maalauksia.

## Videopelien modaus
Ensimmäisiä modauskulttuuria synnyttäneitä videopelejä olivat id Softwaren *[[Doom]]* ja *[[Quake]]*, mutta ahkerimmin modausta on harrastettu *[[Half-Life]]n* pohjalta. Yksi *Half-Lifen* modi, terrorismin vastaiseen sotaan sijoittuva *[[Counter-Strike]]*, saavutti niin suuren suosion, että Valve Corporation teki siitä kaupallisen julkaisun. Modauskulttuuri jatkaa elämäänsä nykyäänkin lukuisten faniprojektien tukemana lukemattomissa peleissä.

*[[Half-Life 2|Half-Life 2:n]]* Source-pelimoottorilla on tehty paljon pelejä, esimerkiksi *[[Counter-Strike:  Source]]* ja *[[Black Mesa (videopeli)|Black Mesa]]*

** -pelin modien tekemisestä on tullut joillekin maksava työ.

*The Forgotten City* on *[[The Elder Scrolls V: Skyrim]]in* modi, joka on julkaistu itsenäisenä pelinä ammattimaisesti tehdyn ääninäyttelyn kanssa ja laajennetulla käsikirjoituksella. Alkuperäinen modi vaati sen tekijältä  aikaa kun taas itsenäisen peliversion on tehnyt kolmen hengen ryhmä.

Eräissä modeissa on epäilty olevan mukana haittaohjelmia. Steam-palvelusta on poistettu eräitä modeja, mutta varsinaisia haittaohjelmia näistä ei ole löytynyt. Eräs modi on tehnyt kiusaa henkilöille, joista sen tekijä ei pidä.

## Tietokoneiden modaus

Tietokoneen modauksessa tietokoneesta yritetään saada ulkoisesti näyttävämmän näköinen muokkaamalla sen koteloa. Yleisimpiä modaustapoja ovat erilaisten valojen (kuten katodivaloputkien ja LED-valojen) asentaminen ja tietokoneen kotelon maalaus sekä ikkunan asentaminen kotelon sivupaneeliin. Modifionti on varsin arvostettua LAN-tapahtumia kiertävien keskuudessa. Tietokonetta voidaan modata myös hiljaisempaan ja yksinkertaisempaan suuntaan näyttävien tehostemuokkausten ynnä muiden sellaisten sijaan.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Tero Laukkasen tutkimus Modding Scenes (Tampereen yliopiston Hypermedialaboratorio)
Kōji Kondō

**Kōji Kondō** () (s. 13. elokuuta 1961, Nagoya) on japanilainen säveltäjä, joka on tullut tunnetuksi lukuisista videopelisävellyksistään, jotka kaikki ovat olleet Nintendon peleihin. Kondō loi alkuperäisen *[[Mario (pelisarja)|Super Mario]]* -tunnusmusiikin, joka lukeutuu maailman tunnetuimpiin videopelimusiikkeihin. Kondō toimii edelleen aktiivisesti videopelien säveltämisessä ja hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat *[[The Legend of Zelda (pelisarja)|The Legend of Zelda]]* -pelien musiikit.

Kōji Kondō pitäytyy sävellyksissään japanilaisen musiikkikulttuurin rajoissa toisin kuin monet muut japanilaiset videopelimusiikin säveltäjät, joiden tuotokset kuulostavat usein paljon länsimaisemmilta.

## Aiheesta muualla

* 
* Kōji Kondōn profiili Square Enix Music Onlinessa  
* Kōji Kondō Last.fm:ssä 
*