Étienne Pivert de Senancour

**Étienne Pivert de Sénancour** (16. marraskuuta 1770 Pariisi, Ranskan kuningaskunta – 10. kesäkuuta 1846 Saint-Cloud, Heinäkuun monarkia) oli ranskalainen kirjailija. 

Hänen isänsä oli kuninkaan neuvonantaja ja vuokrienkerääjä Claude-Laurent Pivert. Hän aloitti pappiskoulutuksen Ermenonvillen läheisyydessä ennen kuin hänet lähetettiin Collège de la Marcheen.

Hän lähti vuonna 1789 Euroopan Grand Tour -kiertomatkalle, mutta joutui sairastumisen vuoksi keskeyttämään matkan Sveitsissä Fribourgissa, missä hän avioitui vuonna 1790 Marie-Françoise Daguet'n kanssa ja heille syntyi kaksi lasta: Eulalie (1791), josta tuli kirjailija ja Florian-Julien (1793). Avioliitto ei ollut onnellinen,  vaimo kieltäytyi seuraamasta puolisoaan Alppien erämaihin ja puoliso kuoli jo vuonna 1800. Toisten tietojen mukaan Senancour'n isä halusi hänen aloittavan pappiskoulutuksen Saint-Sulpicen seminaarissa, mutta hän pakeni äitinsä avulla Sveitsiin vuonna 1789. 

Hänen nimensä merkittiin emigranttien listalle Ranskan vallankumouksen jälkeen, eikä hän palannut Ranskaan ennen vuotta 1803. 

Sénancour oli luonteenlaadultaan melankolinen ja elämän katkeroittama. Hän ihaili Rousseaun ajatuksia, ja häntäkin kiehtoi Alppien kauneus, ja hän kirjoitti *Réveries sur la nature primitive de l'homme* (1799) ja kirjemuotoisen romaanin tai pikemminkin tunnustuksen *Obermann* (1804), maineikkaimman teoksensa, jonka Goethen "*[[Nuoren Wertherin kärsimykset]]*" ja Chateaubriandin "*Renén*" sukuinen sankari ilmentää sitä elämäänkyllästyneisyyttä ja luontohaaveilua, joka oli leimallista vallankumouksen tienoilla sekä herätti romantiikan ajan kirjailijoitten ja heidän lukijoittensa mielenkiinnon 30 vuotta myöhemmin.

*Obermann* osoittaa filosofi Jean-Jacques Rousseaun vaikutuksen, joka koki ihmisluonnon sivilisaation edistyksen vääristämänä. Kirjan sankaria, Sveitsin vuoristossa asuvaa erakkoa, vaivaavat melankolia ja tehottomuuden tunne. Romaani jätettiin huomiotta ensimmäisen ilmestymisensä aikaan, mutta se julkaistiin uudelleen vuonna 1833. Kriitikko Charles Augustin Sainte-Beuve kirjoitti johdannon, jossa hän kutsui sitä "yhdeksi tämän vuosisadan totuudenmukaisimmista kirjoista", sillä se kuvaa epäonnistunutta neroutta ja turhautunutta herkkyyttä, joka on "eksynyt autiomaahan".

Ranskaan palattuaan Sénancour jatkoi kirjoittamista. Vuoden 1815 Bourbon-restauraation jälkeen hän eli enemmän tai vähemmän erakkona kirjoittaen sanomalehtiin ja aikakauslehtiin. Vuonna 1827 hänen teoksensa *Résumé de l’histoire des traditions morales et religieuses* (1825; ”Yhteenveto moraalisten ja uskonnollisten perinteiden historiasta”) tuomittiin jumalanpilkaksi, ja hänet tuomittiin 300 frangin sakkoihin ja vankeuteen, vaikka tuomio kumottiinkin valituksen jälkeen.

Hänen kirjoituksensa pysyivät lähes tuntemattomina vuoteen 1830 saakka, mutta romantiikan läpimurron jälkeen ja kun kirjallisuuskriitikko Charles Augustin Sainte-Beuve ja kirjailija George Sand olivat kiinnittäneet häneen huomiota, hänen maineensa kasvoi ja hän sai hallitukselta eläkkeen. Hän julkaisi tuolloin esikoisteoksestaan uudistetun painoksen nimellä *Réveries* (1833) ja teokselle *Obermann* jatkon *Isabelle* (1833). Kriittisen laitoksen *Obermannista* julkaisi vuosina 1912–1913 Gustave Michaut.

## Perintö
Vuosina 1848–1854 Franz Liszt sävelsi Senancourin kuuluisimman teoksen innoittamana *Vallée d'Obermannin*, kappaleen pianolle sarjassa *Première année: Suisse*, teoksessa *œuvre Années de pèlerinage* (Vaellusvuodet). 

## Teokset
* *De l’amour*, 1805
* *Lettres sur Bonaparte, Chateaubriand*, 1814
* *Libres meditations d’un solitaire inconnu*, 1819
* *Résumé de l’histoire des traditions morales*, 1825
* *Observations sur le génie du Christianisme et les écrits de M. de Bonald*, 1826
* *Réveries*, 1833 
* *Isabelle*, 1833

## Lähteet

## Aiheesta muualla