Tavu

**Tavu** on puhutun kielen rytmiyksikkö, joka koostuu yhdestä tai (yleensä) enintään muutamasta äänteestä, joista yksi on *tavua muodostava* eli *syllabinen*. Yhdestä tai useammasta tavusta puolestaan muodostuu sanoja. Lapset omaksuvat äidinkielelleen ominaisen tavurakenteen luonnostaan, ja jo pikkulapset osaavat jakaa sanoja tavuihin, mikä ilmenee esimerkiksi painokkaasti puhuttaessa tai huudettaessa: *äi·ti!, Suo·mi, Suo·mi!*.

Kun sanojen tavurakenteeseen halutaan kiinnittää erityistä huomiota, voidaan puhua *tavaamisesta* ja kirjoituksen yhteydessä *tavuttamisesta*. Yleensä tavujen rajoja ei kirjoituksessa tarvitse erikseen merkitä.

Muutamissa kielissä kuten kiinassa lähes kaikki kantasanat ovat yksitavuisia. Myös esimerkiksi englannissa ja ruotsissa yksitavuisia sanoja on huomattavan paljon. Suomen kielessä perussanavartalot ovat tavallisimmin kaksitavuisia, mutta yksitavuisiakin sanoja on jonkin verran. Kolmi- tai useampitavuiset sanat ovat tavallisimmin muiden sanojen johdannaisia.

## Määritelmä ja suhde prosodiaan
Tavu on periaatteessa puheen universaali piirre, mutta sekä tavumäärän että -rajojen hahmotus perustuu vähintään jossakin määrin kielikohtaisiin fonotaktisiin sääntöihin. Universaalisti eli kaikkia kieliä koskevasti tavua on yritetty määritellä niin artikulatorisesti, akustisesti kuin funktionaalisestikin. Artikulatorinen määritelmä voi perustua esim. hengitys- tai artikulaatiorytmiin, akustinen puheen sonoriteettihuippuihin (periaatteessa kuultuun äänenvoimakkuuteen) ja funktionaalinen esim. siihen, että monet runomitat perustuvat säkeen tavumäärän laskentaan.

Tavu liittyy läheisesti prosodian käsitteistä niin painoon, kvantiteettiin kuin intonaatioonkin. Usein sanassa on yhdellä tavulla pääpaino, minkä lisäksi pitkissä sanoissa voi yhdellä tai useammalla tavulla olla sivupaino. Osa tavuista on painottomia. Painollisten ja painottomien tavujen vuorottelusta pitkälti muodostuu kielelle ominainen puherytmi. Tätä luontaista rytmiä voidaan runoudessa sovittaa runomittoihin, joissa yleensä kaksi tai kolme tavua – niistä yksi muita voimakkaampana – muodostaa niin sanotun runojalan. Lauluissa jokainen yksittäinen sävel (nuotti) vastaa tavallisimmin yhtä tavua, mutta joskus sävelkorkeus vaihtuu kesken tavun ja tavua saatetaan venyttää hyvinkin pitkäksi.

## Etymologia
Suomen sana *tavu* on Elias Lönnrotin oppitekoisesti lainaperäisestä *tavata*-verbistä (*e‧si‧merk‧ki*). Kansainvälistä foneettista aakkostoa käytettäessä voidaan yksityiskohtaisemmin merkitä pääpainolliset tavut pienellä rivinylisellä pystyviivalla, sivupainolliset tavut rivinalisella pystyviivalla ja painottomat tavut tavallisella pisteellä ().

## Tavutus suomen kielessä

Suomen kielessä tavun ytimenä toimiva vokaali voi ääntyä lyhyenä tai pitkänä. Lyhyttä vokaalia merkitään suomen oikeinkirjoituksen mukaan yhdellä kirjaimella ja pitkää kahdella. Diftongia eli pitkää vokaalia, jonka aikana äännearvo muuttuu liukuen, merkitään kahdella eri kirjaimella, jotka edustavat äänteen alku- ja loppuarvoa. Suomen kielen diftongit ovat *ai, ei, oi, ui, yi, äi, öi, au, eu, iu, ou, äy, öy, ey, iy, uo, yö* ja *ie*. Jos sanassa esiintyy muunlaisia vokaaliyhdistelmiä, niiden välissä on tavuraja: *ko·m*'e**·**a**, h**i**·**o**·**a**, la**u**·**a**n·tai''.

Tavu voi muodostua pelkästä vokaalistakin, mutta usein tavun alussa on [[konsonantti]]: ***k*'o·**m**e·a, u·**p**e·a, aa·**m**u, **m**ai·**t**o*. Konsonantti voi esiintyä myös tavun lopussa: *ko·me·a**t**, sää**s**·tö**t***. Sanan (tai yhdyssanan osan) sisällä kahden vokaalin välissä esiintyvä konsonantti aloittaa aina uuden tavun, ja jos konsonantteja on monta peräkkäin, niistä viimeinen aloittaa uuden tavun: *sää**s**·**t**ää, ke**rs**·**k**u·a*. Vain [[vierassana|vierassanoissa]] tavu voi alkaa konsonanttiyhtymällä: ***tr**ak·to·ri, **spr**int·te·ri, kon·**str**uk·ti·o* (myös *konst·**r**uk·ti·o*). Jos kaksi samaa konsonanttia on peräkkäin, niiden välissä on tavuraja: *a**t**·**t**ri·buu**t**·**t**i*.

=== Perussäännöt ===

Tiivistäen suomalaisissa sanoissa tavuraja on siis:

* aina vokaalia edeltävän konsonantin edessä: *ta·**lo**, ta·**lo**s·**ta**, ta·**loo**n, kau·**pu**n·**ki**, kau·**pu**n·**kii**n, kau·**pu**n·**gi**s·**sa**·**ki**n, Pent·**ti**, Pen·**ti**n, Pen·**ti**l·**le**
* kahden eri vokaalin välissä, kun ne eivät edusta diftongia: *tutust*'u**·**a**, s**e**·**a**ssa, la**u**·**a**ntai, l**i**·**a*'n.*
Säännöt kuitenkin pätevät vain vanhoihin suomalaisiin sanoihin, ts. joko kantakielestä perittyihin tai riittävän kauan sitten lainattuihin.

### Oikeinkirjoituksen erikoistapauksia

* Sanaa ei suositella jakamaan eri riveille kahden vokaalin välistä, vaikka nämä kuuluisivat eri tavuihin; mieluummin: *tutus·tua, seas·sa, lauan·tai, lian*). Poikkeuksena ovat yhdysosarajat, joilta tavutus on aina sallittua ja jopa suositeltavaa.
* Sanan tai yhdyssanan osan ensimmäistä tai viimeistä kirjainta ei eroteta omalle rivilleen, vaikka se sinänsä edustaisi kokonaista tavua: *aloi·tus* (ei **a·loitus*), *alue* (ei **a·lue*, **alu·e*), *kansan·edustaja* (ei **kansane·dustaja), valtio·mies* (ei **valti·omies*).

* Jos yhdyssana halutaan jakaa kahdelle riville, se on yleensä mielekkäintä tehdä yhdyssanan osien rajalla: *kirja·kauppa, kansan·edustaja, vast·edes, par·aikaa* (kuitenkin *ell·ei* tai *el·lei*, *joll·ei* tai *jol·lei*). Tällöin ei haittaa, vaikka jako tapahtuisi kahden vokaalin välistä: *tie·alue*.

* Vierasperäisiä yhdyssanoja voidaan jakaa tunnistettavien osien välistä: *demo·kratia, mikro·skooppi, typo·grafia*. Jos osien välinen raja on hämärtynyt, voidaan jakaa myös suomalaisittain ääntämyksen perusteella: *demok·ratia*, *mikros·kooppi*.

* Jos sitaattilainassa kirjainyhdistelmä edustaa yhtä äännettä, sitä ei tule hajottaa: *Por·sche* (ei **Porsc·he*, **Pors·che*), *Goe·the* (ei **Go·ethe*, **Goet·he*), *Smi·thin* (ei **Smit·hin*).

## Katso myös

* Avotavu
* Umpitavu

## Lähteet

* 

* 

* 

* VISK = 

### Viitteet

## Kirjallisuutta

*