Sigismund Luxemburgilainen

**Sigismund Luxemburgilainen** (saks. *Siegmund* tai *Sigismund von Luxemburg,* lat. *Sigismundus,* tšek. *Zikmund Luxemburský,* unk. *Luxemburgi Zsigmond;* 15. helmikuuta 1368 Nürnberg, Saksan kuningaskunta – 9. joulukuuta 1437 Znojmo, Böömin kuningaskunta) oli Unkarin ja Kroatian kuningas (*[[jure uxoris]]*) viidenkymmenen vuoden ajan, vuosina 1387–1437, Saksan kuningas vuodesta 1410 alkaen, Böömin kuningas vuodesta 1419 lähtien, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija 1433–1437 sekä Brandenburgin vaaliruhtinas vuosina 1378–1388 ja 1411–1415. Hän oli Luxemburg-suvun viimeinen miespuolinen jäsen.

## Perhe ja nuoruus
Sigismund oli keisari Kaarle IV:n ja tämän neljännen puolison Elisabet Pommerilaisen (n. 1347–1393) vanhin poika. Elisabetin vanhemmat olivat Pommerin herttua Bogislaus V (n. 1318–1374) ja Puolan prinsessa Elisabet (1326–1361), Kasimir III:n ja Aldona Liettualaisen tytär.  

Hänellä oli viisi täyssisarusta, joista vanhempi sisar Anne Böömiläinen (1366–1394) avioitui Englannin Rikhard II:n kanssa; vanhempi veli Johannes (1370–1396), Määrin rajakreivi ja Görlitzin herttua, avioitui Albrekt Mecklenburgilaisen tyttären prinsessa Rikardis Katariinan kanssa, ja nuorin sisar Margareeta Böömiläinen (1373–1410) avioitui Nürnbergin linnakreivi Johannes III:n kanssa. Isänsä Kaarle IV:n aiemmista avioliitoista hänellä oli viisi sisaruspuolta, joista Venceslaus (Wenzel IV) oli ennen häntä Saksan ja Böömin kuningas.

Sigismund kasvatettiin velipuolensa Wenzelin lailla kaksikieliseksi. Saksan ja tšekin lisäksi hän sai myöhemmin oppia ranskaa, latinaa, unkaria, italiaa sekä ”slaavia” (luultavasti puolaa). Ilmeisesti koulutukseen jäi kuitenkin aukkoja, sillä huonoa latinantaitoaan arvostelleille Sigismundin kerrotaan myöhemmin todenneen: ”Ego sum rex Romanus et super grammaticam” (’Minä olen roomalaisten kuningas ja kieliopin yläpuolella’).

Kun Wenzeliä kasvatettiin Böömin ja Saksan vallanperijäksi, Sigismundille läänitettiin 1378 Brandenburgin rajakreivikunta.

## Avioliitot ja Unkarin kuninkuus
Sigismund avioitui kaksi kertaa, mutta ei onnistunut saamaan poikaperillistä.   

Koska esikoispoika Wenzeliä suunniteltiin Saksan ja Böömin perilliseksi, Kaarle IV pyrki järjestämään nuoremman poikansa Sigismundin puolisoksi Unkaria ja vuodesta 1370 alkaen myös Puolaa hallitsevan Ludvig I:n tyttären ja perijättären Marian. Ludvigin kuollessa 1382 Unkarin vallanperimys oli kuitenkin yhä epäselvä. Maria kruunattiin Unkarin hallitsijaksi, mutta hänen äitinsä, leskikuningatar Elisabet Bosnialainen ja Maria itsekin vehkeilivät Sigismundia vastaan ja vastustivat avioliiton toteutumista. Alun perin Marian oli suunniteltu perivän Puolan kruunun, mutta se päätyikin hänen nuoremmalle sisarelleen Hedvigille (Jadwiga), joka vuonna 1386 avioitui Liettuan suuriruhtinaan Jagiellon kanssa.   

Kun Unkarissa tuli tietoon, että Elisabet Bosnialainen halusi purkaa Marian kihlauksen Sigismundin kanssa ja naittaa tyttärensä Ranskan kuninkaan veljelle, siellä syttyi sisällissota, sillä osa ylimystöstä kannatti Sigismundia tulevaksi hallitsijakseen. Sigismund panttasi osan Brandenburgin rajakreivikuntaa saadakseen varoja sotaretkeen, saapui 1385 Budaan ja pakotti Marian naimisiin kanssaan. Tämän jälkeen hänen oli kuitenkin paettava Unkarista, missä vuoden 1385 lopussa ylimykset valitsivat kuninkaaksi Ludvig-kuningasvainajan sukulaispojan, Napolin Kaarle Durazzolaisen.  

Kaarle Durazzolainen joutui vain muutaman viikon hallittuaan leskikuningatar Elisabetin järjestämän salamurhan uhriksi. Seurasi sekasorron aika, joka huipentui kuningatar Elisabetin murhaan ja kuningatar Marian vankeuteen. Sigismund onnistui lopulta neuvottelemaan puolisonsa vapaaksi, ja 31. maaliskuuta 1387 hänet kruunattiin Unkarin kuninkaaksi Székesfehérvárissa, Unkarin kuninkaiden perinteisessä kruunauskaupungissa. Avioliitto Marian kanssa päättyi traagisesti, kun ensimmäistä lastaan odottanut Maria ratsastellessaan Budan kukkuloilla 17. toukokuuta 1395 putosi hevosen selästä, sai keskenmenon ja kuoli. Myös lapsi menehtyi. Tämä aiheutti syvän perintökriisin, koska Sigismund hallitsi Unkaria vaimonsa oikeudella, ja vaikka hän onnistui säilyttämään valtansa, kriisi kesti hänen toiseen avioliittoonsa asti.  

Vuonna 1403 Sigismundin ja Unkarin ylimysten väliset kiistat huipentuivat siihen, että Sigismund joutui vähäksi aikaa vastustajiensa vangiksi. Hajottaakseen ylimysten liittouman Sigismund solmi vuonna 1405 toisen avioliiton Barbara Celjeläisen (1392–1451) kanssa, joka oli nykyisen Slovenian alueella hallinneen Celjen kreivi Herman II:n (1360-luku –1435) ja kreivitär Anna von Schaunbergin nuorin tytär. Tästäkin avioliitosta syntyi vain yksi lapsi, tytär Elisabet Luxemburgilainen (1409–1442), josta tuli Unkarin, Saksan ja Böömin Albrekt II:n kuningatarpuoliso ja Unkarin kuningatar omalla oikeudellaan.   

Avioliitto ei ollut täysin sopusointuinen: vuonna 1419 Sigismund sai kuulla juoruja Barbaran uskottomuudesta ja karkotti tämän tyttärineen joksikin aikaa luotaan. (Juorut saattoivat johtua vihamiesten juonittelusta, ja Barbaran rakastajaksi epäiltiin ilmeisesti Riian piispaa Johannes Wallenrodea, joka oleskeli Unkarin hovissa Saksalaisen ritarikunnan edustajana.) Barbara ja Elisabet saivat lopulta palata kuninkaanlinnaan, mikä ilmeisesti oli paljolti pienen Elisabetin ansiota, joka oli isälleen hyvin läheinen. Vielä ennen kuolemaansa Sigismund antoi vangita Barbaran Pozsonyn linnaan, sillä oli kuullut tämän punovan juonia estääkseen vävynsä, Elisabetin puolison Albrektin vallanperimyksen.  

## Saksan ja Böömin hallitsijana
Saksassa Sigismundin velipuolen Wenzelin hallinto ajautui 1390-luvulla kriisiin. Vaaliruhtinaiden painostuksesta Wenzel joutui nimittämään itselleen ”sijaisen”. Tähän tehtävään hän valitsi Sigismundin, joka ei kuitenkaan ollut Saksassa paikalla. Osan vaaliruhtinaista tuekseen saanut Ruprecht Pfalzilainen valittiin kuninkaaksi Wenzelin tilalle 1400, mutta hänen valtansa jäi heikoksi.

Ruprechtin kuoltua 1410 kaksi vaaliruhtinasta syyskuussa 1410 suostui kannattamaan Sigismundin valintaa. Kolmannen, ratkaisevan äänen antoi Sigismund itse Brandenburgin vaaliruhtinaana. Tähän hänellä ei kuitenkaan olisi ollut oikeutta, sillä hän oli aiemmin luovuttanut osan Brandenburgista serkulleen Jost (Jodok) Määriläiselle. Jost puolestaan oli sopinut Wenzelin kanssa, että Wenzelistä tulisi keisari ja Jostista Saksan kuningas, ja 1. lokakuuta 1410 viisi vaaliruhtinasta valitsi Jostin kuninkaaksi. Tilanne ratkesi Jostin kuolemaan tammikuussa 1411. Nyt Sigismund valittiin Saksan kuninkaaksi, ja hänet ja Barbara Celjeläinen kruunattiin 8. marraskuuta 1414 Aachenissa. Vanhemman velipuolensa Wenzelin kuoltua vuonna 1419 hän peri myös Böömin kuninkuuden.

Vahvistaakseen asemaansa Sigismund kutsui 1414 koolle Konstanzin kirkolliskokouksen lopettaakseen katolista kirkkoa pitkään riivanneen hajaannuksen, ns. suuren skisman. Paavinvallan hajaannuksen ohella *(causa unionis)* kokouksen asialistalla olivat kirkon uudistaminen *(causa reformationis)* sekä Böömissä Jan Husin ympärille syntyneen protestanttiliikkeen tukahduttaminen *(causa fidei).* Kun vastapaavi Johannes XXIII oli otettu viralta toukokuussa 1415, Sigismund käytännössä asettui kirkolliskokouksen johtoon, syrjäytti molemmat kilpailevat paavit, Gregorius XII:n ja Benedictus XIII:n, ja alisti myös mahtavimman vastustajansa, Itävallan Fredrik IV Habsburgilaisen. Uudeksi paaviksi valittiin lopulta 1417 Martinus V.

Uskonpuhdistaja Jan Hus tuomittiin kerettiläisenä ja poltettiin roviolla Konstanzissa 6. heinäkuuta 1415, Sigismundin itsensä läsnäollessa. Böömissä puhkesi hussilaisten kapina, jota Wenzel ei onnistunut kukistamaan. Wenzelin kuoltua 1419 Sigismund joutui itse lähtemään hussilaisia vastaan, ja vaikka hän heinäkuussa 1420 onnistui järjestämään itselleen ”hätäkruunauksen” Böömin kuninkaaksi, hän ei onnistunut saamaan kapinoivaa Böömiä hallintaansa, ja hussilaisia vastaan käydyt sodat herättivät myös vaaliruhtinaiden vastustusta. Samaan aikaan valtaansa laajentava Osmanien valtakunta alkoi uhata Unkaria.

1430-luvun alussa katolinen kirkko alkoi myöntyä ajatukseen neuvotteluista hussilaisten kanssa, ja Sigismund ajoi voimakkaasti uuden kirkolliskokouksen järjestämistä Baselissa. Hän otti välittäjänroolin Baselin kirkolliskokouksen ja paavi Eugenius IV:n välillä,  päämääränään kirkon uudistuminen sekä lännen ja idän kirkkojen yhdistyminen uhkaavaa turkkilaisvaaraa vastaan. Syksyllä 1431 Sigismund lähti Italiaan, ja 25. marraskuuta hänet kruunattiin Milanossa Lombardian rautakruunulla. Kun hän vuoden 1433 alussa oli onnistunut estämään kirkolliskokouksen erottamasta paavi Eugeniusta, tämä lopulta kruunasi hänet 31. toukokuuta 1433 keisariksi.

Böömissä maltillisten protestanttiylimysten tukemat katolilaiset onnistuivat toukokuun 1434 lopulla saamaan ratkaisevan voiton radikaaleista hussilaisista, ja vuonna 1436 Sigismund sai lopulta tunnustuksen vallalleen Jihlavan maapäivillä. 23. elokuuta 1436 hän saapui juhlasaatossa Prahaan, mutta ei ehtinyt enää vakiinnuttaa valtaansa Böömissä, vaan saavutettuaan osmaneista merkittävän voiton kuoli joulukuun alussa 1437 Etelä-Määrin Znojmossa.

## Perintö
Kuolinvuoteelleen Sigismund kutsui tyttärensä Elisabet Luxemburgilaisen ja tämän puolison Albrekt II:n. Hänen pyynnöstään Böömin säädyt hyväksyivät Elisabetin ja Albrektin vallanperimyksen mutta varasivat itselleen oikeuden virallisiin kuninkaanvaaleihin. Hautajaisten jälkeen Elisabet ja Albrekt matkustivat Pozsonyiin tapaamaan Unkarin ylimyksiä. Nämä pyysivät, että pariskunta asuisi Unkarissa ja että kuningaskunnan raja Itävallan kanssa säilyisi ennallaan. Myöhemmin valtiopäivillä päätettiin, että Albrekt, joka valittiin, koska hän oli Elisabetin puoliso, saisi hallita vain "hänen suostumuksellaan ja hyväksynnällään". Pariskunta hyväksyi ehdot 18. joulukuuta 1437, ja heidät valittiin Unkarin kuninkaaksi ja kuningattareksi. Myöhemmin Elisabet väitti, että hänen suvereniteettinsa ei perustunut vain hänen isänsä, vaan myös kansan tahtoon.

Jo eläessään antamansa määräyksen mukaisesti Sigismund haudattiin Nagyváradiin (nyk. Oradea, Romania) kuningas Ladislaus I Pyhän haudan viereen, joka oli tuon ajan täydellisen hallitsijan, soturin ja kristityn ihanne ja jota Sigismund kunnioitti syvästi.

## Lähteet