Keeshond

**Keeshond** (), aikaisemmin **hollanninpystykorva**, on keskikokoinen, hollantilainen pystykorvainen koirarotu. Keeshond on yksi viidestä saksanpystykorvarodusta, ja kyseisen määrittelyn mukaan FCI pitää sen kotimaana Saksaa. 

Rotu oli vuonna 2025 Suomen 38. eniten rekisteröity koirarotu. Vuosina 2020–2025 Suomessa syntyi joka vuosi noin 100–200 keeshondia.

## Ulkonäkö

Keeshond on terhakka keskikokoinen pystykorva, jolla on pitkä, erittäin tuuhea, kaksinkertainen turkki, pienet pystyt korvat ja kippurahäntä. Turkin väritys on harmaa eri sävyissään (musta, valkoinen, harmaa / hopea). Pää ja selkä ovat tummemmat kuin raajat, kaulus ja häntä, joiden väri on vaaleamman harmaa. Keeshondin silmiä reunustavat rodulle tyypilliset "silmälasit". Jalat ovat vankkaluustoiset ja kulmaukset kohtuulliset. Säkäkorkeus vaihtelee 43–55&nbsp;cm:n välillä.

## Luonne ja käyttäytyminen
Keeshond on vilkas, eloisa ja uskollinen omistajalleen. Rotu on oppivainen ja melko helppo kouluttaa. Keeshondit ovat kuitenkin luonteeltaan vilkkaita, joten nuoren koiran tapakasvatukseen tulee kiinnittää huomiota. Koiran riistavietti on heikko, joten se on oiva retkeilykaveri luonnonystävälle. Vieraisiin keeshond suhtautuu pidättyväisesti olematta kuitenkaan aggressiivinen, mikä tekee siitä hyvän ilmoittavan vahtikoiran.

Lämpimän turkkinsa vuoksi keeshond ulkoilee mielellään huonollakin säällä, mutta seurallisen luonteensa vuoksi se ei sovellu ulkokoiraksi. Keeshondit viihtyvät perheensä kanssa, kiintyvät vahvasti omistajaansa ja ovat aina valmiita osallistumaan kaikkeen toimintaan.

Nykyisin keeshond toimii lähinnä seura- ja vahtikoirana. Hyvän koulutettavuuden ansiosta se sopii kuitenkin hyvin myös harrastuskoiraksi esimerkiksi tokoon, agilityyn, koiranäyttelyihin tai maastolajeihin. Rodusta löytyy runsaasti toko- ja agilityvalioita.

## Alkuperä

Keeshond on Keski-Euroopasta lähtöisin oleva pystykorvarotu. Keeshondia on alun perin käytetty vahtikoirana Hollannin kanaalien proomuilla ja maatiloilla.

Keeshond mainittiin Alankomaissa ensikerran vuonna 1781. Se oli 1700-luvun lopulla Hollannin isänmaallisen puolueen symbolinen tunnus, kun taas vastaavasti mopsi edusti vastakkaista orangistien (Orania-Nassaun tukijoiden) puoluetta. Yksi syy siihen, miksi keeshond oli päässyt itsevaltiutta vastaan taistelleiden idealistien poliittiseksi tunnukseksi oli sen kuuluisa valppaus. Tuohon aikaan oli muodikasta trimmata keeshond villakoiran tapaan, ja tähän tyyliin trimmattuna siitä löytyy kuvauksia mm. poliittisista pamfleteista ja kaiverretusta lasista. 

Orania-Nassaun palattua valtaan Alankomaissa 1800-luvun alussa keeshond menetti suosionsa ja pysyi pitkään ainoastaan tavallisen kansan rotuna. 1920-luvulla paronitar van Hardenbroek kohosi rodun huomattavimpien kasvattajien joukkoon. Vuonna 1925 hän esitteli kiertolaiselta ostamansa Bart-nimisen uroksensa ensimmäistä kertaa - kyseisestä koirasta tuli sittemmin erinomainen siitosyksilö. Alankomaalaiset tuomarit arvostivat erityisesti yhtä sen jälkeläisistä, Diedrich van Walhalla'a, jopa enemmän kuin sitä itseään. Se oli pienikokoinen, mutta muuten erittäin rotutyypillinen, minkä vuoksi sitä käytettiin jalostukseen paljon. Kaikilla sen jälkeläisillä oli hienot kettumaiset päät, vaikkakin rakenteeltaan ne olivat melko pienikokoisia ja hoikkia.

Koska hollantilaisen keeshondin ja saksalaisen grosspitzin väliset erot olivat jo liian suuria, vuonna 1933 Alankomaiden Kennelliitto Raad van Beheer päätti muodostaa keeshondista kokonaan oman rotunsa. Vaaleanharmaa, pienikokoinen yksilö nimeltä Rekel esiteltiin erinomaisena rodunedustajana, ja uusi rotumääritelmä pohjautui siihen. Rotuominaisuudet olivat melko samanlaiset saksalaisen wolfspitzin kanssa - ainoastaan koko määriteltiin maksimissaan 45 cm:iin ja karvapeite "yksivärisen harmaaksi ilman mustia karvankärkiä".

Vielä tuolloin keeshond ja wolfspitz arvosteltiin näyttelyissä erillisinä rotuina. 20 vuoden jälkeen Raad van Beheer kuitenkin päätti lakata rekisteröimästä hollantilaista keeshondia omana rotunaan, koska samoihin pentueisiin oli aina syntynyt sekä keeshondeja että wolfspitzejä. Siitä tuli täten vain keskieurooppalaisen pystykorvan muunnos, joka kuitenkin tunnettiin Alankomaissa edelleen nimellä "keeshond". Keeshond sisällytettiin virallisesti kansainvälisellä tasolla wolfspitzin rotumääritelmään kuitenkin vasta vuonna 1994, jolloin FCI pyysi Verein für Deutsche Spitze -järjestöä (joka oli vastustanut keeshondin luokittelemista erilliseksi roduksi erillisine rotumääritelmineen) jollain tavalla yhdistämään keeshondin wolfspitzin rotumääritelmään. Järjestö eri kuitenkaan ollut asiaan tyytyväinen, koska sen mielestä keeshond oli puhtaasti näyttelykoira, kun taas wolfspitz oli työkoira.

Yhdistyneen kuningaskunnan Kennel Club tunnusti keeshondin vuonna 1925. Carl Hinderer vei rodun Yhdysvaltoihin ja häntä pidetään siellä sen "amerikkalaisena isänä".

### Etymologia
Yleinen teoria on, että isänmaalliset "keezen"-patriootit ja heidän johtajansa Cornelis "Kees" de Gijselaar ovat antaneet nimensä rodulle; viimeksi mainitulla oli usein mukanaan pystykorva. Toisen mukaan *kees* viittaisi köyhälistöön, tarkoittaen lähinnä "yleistä koiraa". Joidenkin mielestä todennäköisin teoria on, että paikallisilla lapsilla oli tapana provosoida laivoissa ja proomuissa vahtineita koiria haukkumaan huutelemalla niille rannoilta "kss, kss".

Muinaisyläsaksaksi *kes* merkitsi "jääkylmää" tai "ikijäässä olevaa jäätikköä"; täten *keeshond* saattoi tarkoittaa "jäästä tullutta koiraa", "kylmästä tullutta koiraa" tai jopa "jäätikkökoiraa". Joidenkin mielestä tämä teoria on patrioottiteoriaa uskottavampi. Sen mukaan ensimmäiset "keeshondit" olivat mahdollisesti pohjoismaisia pystykorvia, joita hollantilaiset merimiehet veivät matkoiltaan kotimaahansa. Mm. harmaannorjanhirvikoiran tai suomenlapinkoiran arvellaan tämän teorian mukaan vaikuttaneen nykyisen keeshondin syntyyn, ja näitä "jäästä tulleita koiria" mahdollisesti risteytettiin Alankomaissa alkuperäisten saksalaisten Rein-joen varren pystykorvien kanssa.

### Kiistanalainen alkuperämaa
Rodun nimitys on tuottanut jonkin verran ongelmia: Saksassa sitä kutsutaan nimeltä *wolfspitz* ja jopa FCI lukee sen saksanpystykorvan kokomuunnokseksi, vaikka sen alkuperämaa on Alankomaat. Toiset pitävät wolfspitziä erillisenä rotuna ja väittävät sen olevan keeshondin kantarotu. Esimerkiksi eurasierin sanotaan olevan samojedinkoiran, chow chow'n ja wolfspitzin, eikä keeshondin, risteytyksen tulos.

Alankomaissa kaikki saksanpystykorvat tunnetaan nimellä *keeshond*: *grote Keeshond* tarkoittaa sekä grosspitziä (musta ja valkoinen) että wolfspitziä (sudenharmaa); *middenslag Keeshond* mittelspitziä; *kleine Keeshond* kleinspitziä; *dwergkeeshond* pomeraniania/zwergspitziä. Joidenkin mielestä se, että FCI pitää wolfspitzin/keeshondin kotimaana virallisesti Saksaa tarkoittaa, että sitä tulisi kasvattaa kaikissa FCI:n alaisissa maissa saksalaisen rotumääritelmän mukaan. 

Desmond Morriksen mukaan wolfspitz on hieman keeshondia kookkaampi, noin 27–32 kg. Lisäksi joidenkin lähteiden mukaan wolfspitzin pää on kettumaisempi, kun taas keeshondin pyöreämpi; jälkimmäinen tunnetaan termillä "omenapää". Wolfspitziin verrattuna keeshondilla on myös erittäin lyhyt selkä, matala rakenne, paksut raajat, korkea hännän kanto ja runsas karvapeite. 

Joidenkin lähteiden mukaan keeshondin ja wolfspitzin väliset erot sekä ulkonäössä että luonteessa ovat niin suuria, että ne ovat jo käytännössä kaksi eri rotua. Wolfspitz on muinaista alkuperää oleva maatilojen vahtikoira, joka tarvitsee paljon vapautta ja on erittäin luonnonläheinen; jo sen nimestä voi päätellä kuinka vanha rotu on kyseessä. Keeshond alkoi eriytyä wolfspitzistä merkittävästi sen jälkeen, kun sen kasvattajat alkoivat jalostaa sitä yhä enenevissä määrin näyttely- ja seurakoiraksi ja erityisesti ulkonäköä painottaen. Wolfspitzejä kasvattaneen Irene Weitz'n mielestä wolfspitz tulisi säilyttää ennen kaikkea vahti- ja työkoirana. Keeshond oli jo 1950-1960-luvulla luonteeltaan rauhallisempi ja siltä myös yleensä puuttui wolfspitzille ominainen terävyys. 

Vuonna 1992 Verein für Deutsche Spitze'n silloinen puheenjohtaja Peter Günther kertoi käyneensä läpi vanhoja valokuvia wolfspitzeistä, joilla oli hänen mukaansa kohtalaisen pitkät raajat, hoikka rakenne ja yksivärinen harmaa karvapeite (joka johtui karvapeitteen kohtuullisemmasta rakenteesta). Hän vertasi niitä nykyajan "wolfspitziin" (keeshondiin), jolle tyypillisiä ominaisuuksia olivat neliömäinen rakenne, jyrkempi otsa, lyhyempi kuono, runsaampi karvapeite ja tumman- ja hopeanharmaa väritys selkeine tummempine merkkeineen. Vuonna 1994 tuomari Peter Machetanz ilmaisi kantansa keeshondeihin sanomalla, että hän ei halunnut terveen, tehokkaan ja käytännöllisen wolfspitzin muuttuvan näyttelykoiraksi. Hänen mukaansa parin aiemman vuosikymmenen aikana wolfspitzin tyyppi oli selkeästi muuttunut Saksan ulkopuolisissa maissa. 

Irene Weitz listasi, että aiemmin wolfspitz oli kevytluustoisempi, pitkäraajaisempi, karvapeitteeltään hyvin tuuhea kuitenkin ilman liioiteltua pituutta ja runsautta. Hänen mukaansa rotu muuttuisi ns. "chow"-tyypiksi, mikäli jalostus jatkuisi samansuuntaisena - jo 1960-luvun Englannissa wolfspitzit alun perin omaan maahansa tuonut rouva Wingfield-Digby varoitti kyseisen tyyppisestä jalostuksesta. Weitz huomasi osallistuessaan omilla wolfspitzeillään näyttelyihin, kuinka suuri ero saksalaisella ja hollantilaisella rodulla olikaan keskenään: keeshond oli neliömäinen, tanakkaraajainen, rauhallisempi, jopa apaattisempi; Weitz'n mukaan sitä voisi "melkein kuvailla luonteen puutokseksi". 

1990-luvulla pohjoismaisten kasvattajien aloitteesta FCI:n oli alunperin tarkoitus määritellä keeshond hollantilaiseksi roduksi, mutta alankomaalainen pystykorvajärjestö ei ollut lainkaan tietoinen asiasta, vaikka se olisi vaikuttanut suoraan heihin. Vuonna 1996 Skandinaviasta lähtenyt aloite tunnustaa keeshond täysin omaksi FCI-rodukseen johti International Keeshond Association -järjestön perustamiseen, mihin saksalaiset pystykorvaharrastajat vastasivat perustamalla International Wolfsspitz Association -järjestön. Peter Machetanz kehoitti *Der Deutsche Spitz* -lehdessä kaikkia pystykorvajärjestöjä jotka "haluavat wolfspitzin säilyvän terveenä, vilkkaana ja eloisana perhekoirana" osallistumaan wolfspitzien kansainväliseen järjestöön. Lopulta keeshondista ei muodostettu wolfspitzistä erillistä rotua, mutta vielä vuonna 1998 Ruotsin keeshond-järjestö piti niiden välistä eroa merkittävänä ja koulutti näyttelytuomarit tunnistamaan tyyppien väliset erot.  

FCI perusteli keeshondin ja wolfspitzin luokittelua samaksi roduksi sillä, että ne olivat keskenään samankaltaisia ja niillä oli yhteinen alkuperä, joka johtui sekä yhteisestä kantarodusta että säännöllisistä keskinäisistä risteymistä. Yhteisen rotumääritelmän myötä wolfspitzin suurinta sallittua säkäkorkeutta alennettiin 60 cm:stä 58 cm:iin ja wolfspitzille tyypillisen kettumaisen pään lisäksi myös hieman pyöreämpi keeshond-tyyppinen pää hyväksyttiin.   

1990-luvun lopulla Gerda Kastl kuvaili näkemäänsä FCI:n maailmannäyttelyssä Puerto Ricossa, todeten että myös Yhdysvalloissa oli eroavia mielipiteitä siitä miltä keeshondin/wolfspitzin tulisi näyttää. Kyseisessä näyttelyssä moderneilla yksilöillä oli pyöreä pää, suuret silmät, erittäin korkea hännänasento ja beigenkeltainen karvapeite; paikalla oli kuitenkin myös tavallista keeshondia useita cm:jä korkeampi narttu, joka vastasi suuresti FCI:n rotumääritelmää rakenteensa, karvapeitteensä ja ilmeensä osalta.

Joidenkin harrastajien mielestä nykyajan keeshondista ei olisi wolfspitzin alkuperäiseen tehtävään työkoiraksi vahtimaan pihoja - mm. sen karvapeite on liian runsas ja  takakulmaukset epäkäytännölliset. Kasvattajat, pennun ostajat ja tuomarit kuitenkin seuraavat nykyistä näyttelymuotia, jossa liioitellut piirteet korostuvat yhä entisestään. Keeshond-piireissä matador-jalostus on myös nykyisin yleistä, koska iso osa kasvattajista haluaa käyttää samoja jalostusuroksia.

Koska keeshond ja wolfspitz esitetään samassa rotukehässä, ajan myötä jompi kumpi tyyppi väistämättä harvinaistuu. Asiaan vaikuttaa paljon se minkä tyypin tuomari valitsee ja tekeekö hän valintansa rotumääritelmän vai henkilökohtaisten mieltymysten perusteella. Toisinaan muut kuin saksalaiset tuomarit eivät edes tiedä miltä perinteinen wolfspitz todella näyttää, koska kansainvälisissä näyttelyissä näkyy paljon enemmän keeshond-tyyppiä. Irene Weitzin mukaan wolfspitzillä ei ole liiallisen runsasta, karkeaa karvapeitettä, kun taas usein mm. Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa kasvatetuilla keeshondeilla on massiivinen, äärimmäisen runsas karvapeite; näistä jälkimmäinen on se, joka yleensä tekee näyttelykehässä vaikutuksen ja saa huomiota osakseen. Se onkin puhtaasti näyttelykoira, jolla ei ole lainkaan työkoiran ominaisuuksia ja jota voisi kutsua melko kömpelöksi.

## Turkinhoito

Keeshondin pitkä ja tuuhea turkki vaatii säännöllistä hoitoa, mutta ei ole aivan niin vaativa hoitaa kuin ensi näkemältä luulisi. Jos koiraa hoidetaan hyvin ja se saa laadukasta ruokaa ja riittävästi liikuntaa, turkki pysyy kohtuullisella vaivalla kauniina. Turkki tulee kuitenkin harjata säännöllisesti noin kerran viikossa perusteellisesti pohjaa myöten. Pentujen turkki takkuuntuu helposti, ja se pitäisikin harjata lähes päivittäin. Keeshond pestään tarvittaessa, yleensä 3–4 kertaa vuodessa.

## Terveys
Rodun keskimääräinen elinikä on noin 10 vuotta, kun tarkastellaan vuosina 2011–2025 kuolleita rodun edustajia. Tyypillisimmät kuolinsyyt ovat vanhuus, syöpäsairaudet, tapaturmat sekä luuston ja nivelien sairaudet. Keeshondin merkittävimmät luuston terveysongelmat ovat lonkkaniveldysplasia, patellaluksaatio, kyynärniveldysplasia ja polven eturistisidevauriot. Lisäksi rodulla esiintyy iho-ongelmia, atopiaa ja allergioita.

Eriasteista patellaluksaatiota esiintyy noin 5 %:lla rodun edustajista, kun tarkastellaan vuosina 2015–2025 tutkittuja keeshondeja. Patellaluksaatio saattaa vaatia leikkaushoitoa. Rodulla esiintyy myös eturistisidevaurioita. 

Noin 60 %:lla keeshondeista on terveet lonkat (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikolla A tai B), kun taas kohtalaista tai vaikeaa lonkkaniveldysplasiaa esiintyy 5 %:lla rodun edustajista (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikolla D tai E). Eriasteista kyynärniveldysplasiaa esiintyy jopa 16 %:lla rodun edustajista.

Keeshondit ovat yhtä sisäsiittoisia koirarotuja kuin muutkin. Geenitutkimuksessa vähiten sisäsiittoinen koirarotu oli sekarotuinen ja sen jälkeläisen sisäsiittoisuusluku oli 0,037. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625 ja täyssisarusten jälkeläisellä luku on 0,25, mikä on melkein sama kuin keskimääräisellä rotukoiralla. Keeshondin jälkeläisen luku oli 0,28. Yleisellä tasolla sisäsiittoisuus lisää sairastavuutta ja heikentää rodun elinvoimaa.

## Katso myös
*Eurasier
*Chow chow
*Mittelspitz
*Samojedinkoira

## Lähteet
*Suomen Keeshond ry.
*Dog Owner's Guide
*Eurasier-kerho

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Rotumääritelmä 
* Kuvitettu artikkeli turkinhoidosta
* Esittelysivu Koirat.comissa