Frikatiivi

**Frikatiivi** eli **hankausäänne** on obstruenttinen konsonantti, joka syntyy, kun ääntöväylä puristetaan niin kapeaksi, että sen läpi kulkeva ilmavirta aiheuttaa hankaushälyä. Joskus frikatiivit jaotellaan *spiranteiksi* eli *rakoäänteiksi*, joita äännettäessä ilmavirta kulkee tasaisen ja leveän kapeikon läpi, sekä *sibilanteiksi* eli *kouru-* tai *suhuäänteiksi*, joita äännettäessä ilmavirta kulkee kielen muodostamaa kourumaista väylää pitkin. Suomen kielessä esiintyvät spiranteista  ja . Sibilanteista taas suomen äännejärjestelmään kuuluu varsinaisesti vain soinniton alveolaarinen frikatiivi , mutta sen lisäksi suomen oikeinkirjoituksessa pyritään huomioimaan joissain vierassanoissa tavattavat soinnillinen alveolaarinen frikatiivi , esimerkiksi sanassa *azeri* [ɑzeri], sekä soinniton ja soinnillinen postalveolaarinen frikatiivi  ja , esimerkiksi sanoissa *šakki*  ja *džonkki*  – joista viimeksi mainitussa kirjainyhdistelmä *dž* tarkasti ottaen ääntyy affrikaattana . 

Muissa kielissä frikatiivien kirjo voi olla laajempi. Esimerkiksi v-kirjaimella merkitään usein soinnillista labiodentaalista frikatiivia (esim.  ), joka suomalaisittain kuitenkin helposti hahmottuu puolivokaaliksi (vrt.  ).

Muita frikatiiveja:
*Englannissa, kreikassa, albaniassa, saamelaiskielissä ja arabiassa dentaalifrikatiivit, soinniton  sanassa *thin* ja soinnillinen  sanassa *the*.
*Saksassa, hollannissa, useissa slaavilaisissa kielissä ja monessa muussa  velaarinen frikatiivi [x] (ach-äänne ja ich-äänne) (tai soinnillinen ), ns. *ach-laut*, sanoissa *Bach* [bax] ja *Van Gogh* 
*Arabiassa käytetään nielulla tuotettavia eli faryngaalisia frikatiiveja (tosin joissain murteissa ne ääntyvät epiglottaalisina). Soinniton faryngaaliäänne  esiintyy sanoissa حب ’rakkaus’ ja  حار ’lämmin’. Äänteen soinnillinen vastine  esiintyy sanoissa عين ’nimittää’ ja علم ’neuvoa’.
*Kurkunkannella tuotettavat eli epiglottaaliset frikatiivit  ja  ovat harvinaisia. Tunnetaan vain yksi kieli, Dagestanissa puhuttava agul-kieli, jossa erotellaan faryngaaliäänteet ja epiglottaaliäänteet.
*Japanissa ja monissa espanjan murteissa bilabiaalit, soinnillinen  ja soinniton , esimerkiksi japanin *Fuji* .
*Japanissa ja puolassa palatoalveolaarit, soinnillinen  ja soinniton , esimerkiksi transkriptio *shi* ääntyy .

Kansainvälinen foneettinen aakkosto puhuu glottaalifrikatiivista , vaikka tässä äänteessä ei ole erikseen tuotettua hankaushälyä, vaan artikulaatio on identtinen ympäröivien vokaalien kanssa ja äänne on yksinkertaisesti soinniton. Se on siis soinniton vokaali tai vokaalisiirtymä. Suomen kielessä foneemi  ei kuitenkaan aina ole äännearvoltaan foneettisesti , vaan siinä on joissain tapauksissa heikkoa mutta selvää hankaushälyä, esimerkiksi .

## Suomen kielen vanhat frikatiivit

Suomen kielen murteissa ja vanhemmissa muodoissa on ollut frikatiiveja, joita nykykieli ei enää tunne. Äännehistoriassa oletetaan, että soinnittoman dentaaliklusiilin  astevaihteluvastine, jota nykysuomessa edustaa kirjain *d*, on alkuaan ollut soinnillinen dentaalispirantti . Vanhassa kirjasuomessa sitä merkittiin *d*:llä tai *dh*:lla. Vastaavasti soinnittoman velaariklusiilin  heikkoasteinen vastine oli alkuaan ilmeisesti soinnillinen velaarispirantti , jota merkittiin *g*:llä tai *gh*:lla. Joissain lounaismurteissa on nykyisen kirjakielen *ts*:ää vastannut kahdentunut soinniton dentaalispirantti , jota jotkut 1500- ja 1600-lukujen kirjoittajat merkitsivät *dz*:lla tai *hdh*:lla.

## Affrikaatat

Affrikaatoissa kuuluu täyden sulkeuman jälkeen hankaushälyä, joka muistuttaa foneettisesti frikatiivia, mutta affrikaattoja ei yleensä käsitellä klusiilin ja frikatiivin yhdistelmänä, vaan yksittäisenä äänteenä, joka eroaa klusiilista sulkeuman hitaan avautumisen osalta. Vrt. englannin *ch*  (affrikaatta) ja *sh*  (frikatiivi).

## Lähteet
*
*

### Viitteet