Sävellaji

**Sävellaji** on musiikinteoreettinen järjestelmä eli säännöstö, joka kuvastaa sävellyksessä käytettyjä säveliä ja niiden suhdetta toisiinsa. Sävellajiin liittyy läheisesti asteikon käsite. Kappaleen sanotaan olevan esimerkiksi C-duurisävellajissa, kun se käyttää pääasiassa C-duuriasteikon säveliä ja keskittyy C-sävelen ympärille mm. alkamalla siitä ja päättymällä siihen.

Sävellajeihin perustuvaa musiikkia sanotaan tonaaliseksi erotuksena atonaalisesta musiikista, jossa ei ole keskussäveltä. Määritelmää voidaan täsmentää edelleen koskemaan nimenomaan duuri- ja mollisävellajeihin perustuvaa musiikkia eli *duuri-molli-tonaalisuutta*, jolloin jätetään ulkopuolelle modaalinen musiikki, joka sekin perustuu omalla tavallaan keskussäveliin. Arkipuheessa käsite tonaalisuus kuitenkin tarkoittaa nimenomaan duuri-molli-tonaalisuutta. 

Sävellaji voi vaihtua kesken musiikkiteoksen, mitä kutsutaan modulaatioksi.

Sävellaji on olennainen käsite erityisesti tutkittaessa länsimaista barokin, klassismin ja romantiikan ajan musiikkia, populaarimusiikkia ja jazzia, sillä ennen 1600-lukua, 1800-luvun jälkeen ja muualla maailmassa sävelletty musiikki noudattaa osin erilaisia säveljärjestelmiä, esimerkkinä intialaiset *rāgat*. Tämä artikkeli käsitteleekin sävellajia ensisijaisesti klassisen musiikin kannalta.

## Sävellajien, sävelten ja sointuasteiden nimet ja merkintä

#### Sävellajit
Kromaattisessa asteikossa on 12 säveltä, joista jokainen voi toimia sävellajin perussävelenä eli toonikana, jonka mukaan sävellaji nimetään. Sävellajeja on kahta tyyppiä: duuri- ja mollisävellajeja. Näin ollen sävellajeja on yhteensä 24. Enharmoniset vastineet lasketaan tässä yhdeksi sävellajiksi.

Sävellajin nimi muodostuu perussävelestä väliviivalla yhdistettynä duuri- tai mollipäätteeseen; esimerkiksi As-duuri tai f-molli. Suomeksi duurisävellajien perussävel kirjoitetaan isolla kirjaimella, mollien vastaavasti pienellä. Duurisävellajeissa ylennettyjen ja alennettujen sävelten nimissä vain ensimmäinen kirjain kirjoitetaan isolla.

#### Sävelasteet
Sävellajin sävelillä on kullakin oma nimi. Suluissa on vanhat suomenkieliset nimitykset:

# toonika (perussävel)
# supertoonika (teräsävel)
# mediantti (välittäjä)
# subdominantti (leposävel)
# dominantti (huippusävel)
# submediantti (alavälittäjä)
# johtosävel; luonnollisessa mollissa subtoonika

Kahdeksas sävel on jälleen toonika eli ensimmäinen sävel, mutta oktaavia korkeammalla.

#### Sointuasteet
Sointuasteista käytetään pitkälti samoja nimiä kuin sävelasteista. Ne merkitään kuitenkin roomalaisilla numeroilla I–VII. Sointujen käännökset ilmaistaan kenraalibassonumeroilla.

## Duuri ja molli

### Asteikkojen sävelaskelrakenne

Sävellajit pohjautuvat diatoniseen asteikkoon, josta on johdettu duuri- ja molliasteikot. Diatoninen asteikko noudattaa tiettyä koko- ja puolisävelaskelten kaavaa, ja niin tekevät myös duuri- ja molliasteikot. Jokaisessa duuriasteikossa koko- ja puolisävelaskelten järjestys on seuraava: 

1—1—½—1—1—1—½; 

ja luonnollisessa molliasteikossa: 

1—½—1—1—½—1—1.  

Merkittävin ero duuri- ja molliasteikoissa on asteikon kolmas sävel. Duuriasteikossa se on suuren terssin päässä toonikasta, mollissa pienen.

Oheisesta kuvasta näkyy, miten duuri- ja rinnakkaisen molliasteikon rakenne limittyy.

### Sävelten väliset suhteet
Sävellajin määrityksen kannalta olennaista on käytettyjen sävelten väliset suhteet. Tämä voidaan tehdä tarkastelemalla erikseen horisontaalisesti melodisia linjoja sekä vertikaalisesti sointuja, kuten Aldwell & Schachter (2019) tekevät.

#### Melodiset pyrkimykset
Lähtökohtaisesti toonika aloittaa ja päättää sävellyksen ja muutenkin toimii keskuspisteenä, johon muut sävelet suhteutetaan. Toisin sanoen kaikki muut sävelet pyrkivät kohti toonikaa, ja niiden voidaan sanoa olevan *aktiivisia* verrattuna *vakaaseen* toonikaan. Vakaiksi säveliksi voidaan joissain tapauksissa luokitella myös 3, mediantti ja 5, dominantti. Samannimiset soinnut ovat kuitenkin asia erikseen: dominanttisointu mielletään usein äärimmäisen epävakaaksi ja kohti toonikasointua pyrkiväksi.

Vakaita säveliä ovat siis 1, 3, ja 5, joita kohti niiden väliin jäävät aktiiviset 2, 4, 6 ja 7 pyrkivät. Tämä ilmenee kaikissa tonaalisen musiikin lajeissa aina lastenlauluista suuriin sinfonioihin.  

#### Harmoniset pyrkimykset
Melodialinjat pyrkivät kohti 1. asteen säveltä. Sama ilmiö toistuu harmonian eli sointujen tasolla. 

Länsimaisen harmonian peruskulku on I–V–I. Dominantti-toonika-liikkeessä toteutuu vahvin mahdollinen bassoliike, alaspäinen kvintti 5–1, sekä melodiset liikkeet 7–1 ja 2–1. Jos dominanttisointuun otetaan mukaan vielä septimi, korostuu soinnun dominanttinen pyrkimys kohti toonikaa septimin dissonoivuuden takia entisestään.

II ja IV ovat subdominanttisointuja, ja ne esiintyvät pääasiallisesti ennen dominanttia. Tässä, klassisromanttiseen ohjelmistoon rajatussa kontekstissa ne eivät saa esiintyä dominantin jälkeen.

VI asteen sointu voi johtaa joko subdominantille (II tai IV) tai dominantille (V tai V6). VI–II–V–I on kvinttilaskuisena kulkuna erityisen tehokas. IV6:ssa on alimpana sama sävel kuin VI:ssa, joten yhdellä voi korvata toisen.

III asteen sointua voi käyttää I asteen laajennuksena, esimerkiksi matkalla IV asteelle. Toinen vaihtoehto on edellä mainitun kvinttilaskun pidentäminen kattamaan III asteen: III–VI–II–V–I.

VII asteen sointu toimii vähennetyn laatunsa takia dominanttina duurissa ja harmonisessa mollissa. Luonnollisessa mollissa se on duurisointu ja voi toimia välittäjänä III asteelle ja, esimerkiksi, edelleen kvinttilaskuun: VII–III–VI–II–V–I.

## Etumerkinnät
C-duurissa ja luonnollisessa a-mollissa käytetään vain diatonisen sasteikon säveliä C, D, E, F, G, A ja H, jotka esimerkiksi pianolla soitetaan valkoisilla koskettimilla (elleivät muut sävelet esiinny tilapäisesti muunnesävelinä). Muissa sävellajeissa ainakin osa sävelistä on ylennetty tai alennettu, jotta edellä kuvatut sävelaskelrakenteet toteutuvat. Nuottikirjoituksessa tämä osoitetaan *kiinteillä etumerkinnöillä*, jotka sijoitetaan nuottiviivastolla jokaisen rivin alkuun. Etumerkkejä ovat ylennysmerkit  ja alennusmerkit .

Kiinteässä etumerkinnässä etumerkit kirjoitetaan aina samaan järjestykseen. Ylennysten kirjoittaminen aloitetaan fis:stä ja alennusten kirjoittaminen aloitetaan b:stä. Järjestyksen lisäksi myös niiden sijoitus nuottiviivastolla on vakiintunut, esimerkiksi fis sijoitetaan G-avaimella aina ylimmälle viivalle eikä alimpaan väliin.

Duuri- ja mollisävellajiparit, joilla on keskenään sama etumerkintä (esim. C ja a), ovat nimeltään rinnakkaissävellajeja. Niiden perussävelten välillä on aina pieni terssi siten, että duuri on ylempänä ja molli alempana. Tämä ilmenee myös solmisaationimissä la–ti–do-kulussa. 

Duuri- ja mollisävellajit, joilla on sama perussävel, mutta eri etumerkintä (esim. C ja c), ovat nimeltään muunnossävellajeja.

### Luettelo duuri- ja mollisävellajeista

#### Ylennysmerkkiset sävellajit

Ylennysmerkkiset sävellajit muodostavat sarjan, jossa jokaisen sävellajin perussävel on sama kuin edellisen viides sävel eli dominantti. Toisin sanoen jokainen uusi sävellaji on edellistä kvintin korkeammalla. Jokaisessa sävellajissa on yksi ylennetty sävel enemmän kuin edellisessä. Ne ovat:   

* G-duuri ja e-molli: yksi ylennys: fis;
* D-duuri ja h-molli: kaksi ylennystä: fis ja cis;
* A-duuri ja fis-molli: kolme ylennystä: fis, cis ja gis;
* E-duuri ja cis-molli: neljä ylennystä: fis, cis, gis ja dis;
* H-duuri ja gis-molli: viisi ylennystä: fis, cis, gis, dis ja ais;
* Fis-duuri ja dis-molli: kuusi ylennystä: fis, cis, gis, dis, ais ja eis;
* Cis-duuri ja ais-molli: seitsemän ylennystä: kaikki sävelet ylennettyjä.

#### Alennusmerkkiset sävellajit
Vastaavanlaisen sarjan muodostavat myös alennusmerkkiset sävellajit. Tällöin kuitenkin jokaisen sävellajin perussävel on sama kuin edellisen neljäs sävel eli subdominantti. Toisin sanoen jokainen uusi sävellaji on edellistä kvintin matalammalla. Ne ovat:

* F-duuri ja d-molli: yksi alennus: b;
* B-duuri ja g-molli: kaksi alennusta: b ja es;
* Es-duuri ja c-molli: kolme alennusta: b, es ja as;
* As-duuri ja f-molli: neljä alennusta: b, es, as ja des;
* Des-duuri ja b-molli: viisi alennusta: b, es, as, des ja ges;
* Ges-duuri ja es-molli: kuusi alennusta: b, es, as, des, ges ja ces;
* Ces-duuri ja as-molli: seitsemän alennusta: kaikki sävelet alennettuja.

B tarkoittaa alennettua H:ta.

#### Kaksoisylennykset ja -alennukset
Yllä olevia sarjoja voitaisiin jatkaa pidemmällekin, mutta tällöin osa sävelistä jouduttaisiin ylennetämään tai alennetamaan kaksinkertaisesti; esimerkiksi Gis-duurissa olisi kaksinkertaisesti ylennetty sävel fisis ja des-mollissa kaksoisalennettu sävel bb. 

Käytännössä tällaisia sävellajeja esiintyy vain sävellyksen keskellä tilapäisesti modulaatioiden seurauksena. Yleensä ne korvataan niitä enharmonisesti vastaavilla sävellajeilla, esimerkiksi Gis-duuri As-duurilla ja des-molli cis-mollilla.

### Harmoninen molli
Harmonisessa mollissa 7. sävel ylennetään. Tätä ei kuitenkaan osoiteta nuottien alkuun merkityssä kiinteässä etumerkinnässä, vaan tarvittava ylennys- tai palautusmerkki sijoitetaan joka kerta sitä tarvittaessa välittömästi nuotin eteen ikään kuin kyseessä olisi tilapäinen muunnesävel.

### Etumerkintöjen kirjoitus muilla avaimilla

Ainoastaan tenoriavaimella ylennysmerkit kirjoitetaan eri tavalla, joka näkyy oheisesta kuvasta. Siinä fis sijoitetaan toiseksi alimmalle viivalle ja ylennysmerkeistä muodostuu nouseva kuvio. Kaikilla muilla avaimilla ylennys- ja alennusmerkit tulevat samankaltaiseen, laskevaan muotoon. Tenoriavaimen ylennysmerkkien kanssa on tehtävä näin, koska diskanttiavaimen kuvion kanssa tila käytännössä loppuu kesken, ja sävelten sijainti tenoriavaimella käytännössä estää diskanttiavaimen kuvion käytön ylennyksille. Fis voitaisiin periaatteessa kirjoittaa viivaston päälle, jolloin kuvio alkaisi samalla tavalla kuin kolmella muulla nuottiavaimella. Ongelmaksi muodostuisi kuitenkim kolmas etumerkki, gis, joka menisi samaa kuviota noudatettaessa ensimmäiselle yläapuviivalle. On sanomattakin selvää, että gis on kirjoitettava oktaavia alemmas, toiseen väliin. Koska yksinään viivaston päällä fis voisi näyttää kömpelöltä, myös fis kirjoitetaan oktaavia alemmas, toiselle viivalle, jolloin saadaan samanlainen puolisuunnikkaan muotoinen kuvio, joka on ennestään alennusmerkeillä.

### Muut etumerkinnät
Säveltäjä Béla Bartók käyttää *[[Mikrokosmos (Bartók)|Mikrokosmos]]*-pianokokoelmassaan runsaasti poikkeuksellisia etumerkintöjä, jotka eivät edusta vakiintuneita käytäntöjä tai sävellajeja.

## Kvinttiympyrä

Eri sävellajeja ja niiden etumerkintöjä voidaan havainnollistaa kvinttiympyrän avulla. Siinä ne on sijoitettu ympyrän kehälle siten, että ylimpänä on C-duuri ja a-molli, joissa ei ole etumerkkejä. Siitä myötäpäivään kierrettäessä seuraavan sävellajin perussävel on aina sama kuin edellisen viides eli huippusävel, vastapäivään kierrettäessä taas sama kuin edellisen neljäs sävel. Tällöin korotusmerkkiset sävellajit sijoittuvat ympyrän oikealle, alennusmerkkiset taas vasemmalle puoliskolle, kummatkin etumerkkien lukumäärän mukaisessa järjestyksessä: mitä enemmän sävellajissa on etumerkkejä, sitä kauemmas se sijoittuu ympyrän korkeimmasta kohdasta. Alimpana ovat toisiaan enharmonisesti vastaavat Fis- ja Ges-duurit sekä dis- ja es-mollit, joissa etumerkkejä on kuusi.

## Sävellajiajattelun historiaa
Vielä 1900-luvun alkupuolella ajateltiin finalistisesti, että 12 sävelen sävelasteikko on täydellinen asteikko, jota kohti kaikki asteikot pyrkivät. Muissa kulttuureissa esiintyneet asteikot kuten pentatoninen asteikko nähtiin vajaina tai puutteellisina. Esimerkiksi Kalevalan runomitta on nuotinnoksesta päätellen ajateltu vajaaksi G-duuriksi.

Tonaalisuuden ihannointi johtui luultavasti luonnontieteisiin liittyvän ajattelutavan vaikutuksesta. Sävellajin täydellisyyttä on pyritty selittämään fysiikalla, ihmisen fysiologialla ja psykologialla.

Eri sävellajien luonteita on kuvattu ajan saattossa useaan otteeseen.

## Kirkkosävellajit

Duurin ja mollin ohella puhutaan kirkkosävellajeista, jotka olivat yleisiä keskiajan ja renessanssin musiikissa. Nämä pohjautuvat myös diatoniseen asteikkoon, mutta perussäveleksi on valittu diatonisesta asteikosta kussakin eri sävel. Duuriasteikko on diatonisen asteikon *jooninen* moodi, ja molli *aiolinen*.

## Viritysjärjestelmän vaikutus sävellajiin

Diatoninen asteikko voidaan määritellä myös sävelten taajuuksien suhteiden avulla. Ns. puhtaasti viritetyssä duuriasteikossa taajuuksien suhteet ovat 24 : 27 : 30 : 32 : 36: 40 : 45 : 48. Täten asteikkoon kuuluu kolme duurikolmisointua, joiden pohjasävelinä ovat asteikon ensimmäinen, neljäs ja viides sävel; niissä kaikissa suhdeluvut ovat 4 : 5 : 6.

Useimmissa länsimaisen musiikin soittimissa käytetään tasavireistä asteikkoa, jossa taajuuksien suhteet poikkeavat näistä hieman. Monet ovat sitä mieltä, että tasavireisellä asteikolla soitettuina eri sävellajeilla ei ole erityispiirteitä tunnelman tai muiden musiikillisten ominaisuuksiensa suhteen. Joissakin vaihtoehtoisissa viritysjärjestelmissä sävellajeilla on selviä omia erityispiirteitä.

## Transponointi

Musiikkikappaleiden sävellajeja joudutaan usein muuttamaan laulajien tarpeisiin, sillä sävellajin tulee sisältää laulajalle sopivia säveliä. Sävellajin muuttamista matalammaksi tai korkeammaksi kutsutaan transponoinniksi. Kappaleen alkuperäisesittäjä on voinut olla korkeaäänisempi ja korkeiden sävelien laulaminen osoittautuu vaikeaksi tai kappaleen alkuperäisesittäjä on ollut matalaäänisempi ja matalien sävelien laulaminen osoittautuu vaikeaksi. Sopraanolle sopivat sävelet C4-G5, altolle A3-C5, tenorille C3-G4 ja bassolle G2-C4. Laulajien vahvuusalueista voi esimerkiksi päätellä, että sopraanolle ja tenorille sopivat samat C- ja G-säveliä sisältävät sävellajit, mutta sopraano vain laulaa saman sävellajin oktaavia ylempää kuin tenori ja tenori vastaavasti oktaavia alempaa kuin sopraano. Oktaavin verran korottamisesta käytetään merkintää *8va* ja oktaavin verran alentamisesta merkintöjä  *8va bassa* tai *8vb*.

## Yleisimmät sävellajit

Spotify-musiikkipalvelun yli 30 miljoonasta musiikkikappaleesta tehdyn analyysin mukaan G-duuri on yleisin sävellaji. Toiseksi yleisin sävellaji on (etumerkitön) C-duuri. Mollisävellajit ovat duurisävellajeja harvinaisempia ja niistä yleisin on a-molli (C-duurin rinnakkaismolli). Toiseksi yleisin mollisävellaji on e-molli (G-duurin rinnakkaismolli). Kitaran ja pianon yleisyys soittimina läntisessä nykymusiikissa vaikuttanevat niille soveltuvien sävellajien valintaan. Samaisen sivuston mukaan kaikkein harvimmin käytetyt sävellajit ovat dis-/es-molli, gis-/as-molli sekä cis-molli, jotka ensin mainitusta alkaen ovat kolmella alimmalla sijalla yleisyysluokituksessa. Harvimmin käytetyt duurisävellajit ovat Es-duuri (es-mollin muunnosduuri), joka on kaikista sävellajeista viidenneksi harvinaisin,  H-/Ces-duuri (gis-/as-mollin rinnakkaisduuri), joka on kymmenenneksi harvinaisin sekä Fis-/Ges-duuri (dis-/es-mollin rinnakkaisduuri), joka on 11:nneksi harvinaisin kaikista sävellajeista.

## Lähteet

* 
* 
* 
* 
* 
* 

### Viitteet