Valkoselkätikka

**Valkoselkätikka** (*Dendrocopos leucotos*) on itäinen tikkalaji. Se on Päijät-Hämeen maakuntalintu.

## Koko ja ulkonäkö
Valkoselkätikka on noin 25–28 senttimetriä pitkä ja painaa keskimäärin 90 grammaa. Koiraalla on kirkkaanpunainen päälaki, naaraalla musta. Muutoin sukupuolet ovat samannäköisiä. Alaperä on vaaleanpunertava ja punertava väri jatkuu vatsalle ja kupeisiin vaihettuen ilman jyrkkää värirajaa valkeahkoon vatsaan ja rintaan. Kupeilla on ohuita, tummia pitkittäisviiruja. Selän yläosa on musta. Selän alaosa ja yläperä ovat valkoiset. Siipisulat ovat musta-valko kuvioidut.

Vanhin eurooppalainen rengastettu valkoselkätikka on suomalainen, iältään vähintään 15 vuotta 11 kuukautta.

## Levinneisyys

Valkoselkätikan levinneisyys ulottuu Skandinaviasta ja Itä-Euroopasta Aasian keskiosiin. Suomessa valkoselkätikan levinneisyys on painottunut maan eteläiseen osaan, erityisesti Hämeen, Savon ja Karjalan alueille.

Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 210&nbsp;000&nbsp;– 411&nbsp;000 paria, joista 75 prosenttia Venäjän Euroopan puoleisilla alueilla ja 10 prosenttia Romaniassa. Maailman kanta on noin kolminkertainen Euroopan kantaan verrattuna. Suomen  pesimäkannan arvioitiin EU-raportointikautena 2019–2024 olevan keskimäärin 500 paria.

1800-luvulla valkoselkätikka oli Suomessa melko yleinen pesimälintu, ja sen levinneisyys ulottui etelärannikolta aina Kainuuseen saakka, vaikka yksilömäärät eivät silloinkaan olleet suuria. 1900-luvulla laji taantui voimakkaasti, ja lajin elinalue pieneni huomattavasti. Erityisesti 1950–1980-luvuilla valkoselkätikka katosi monista maakunnista kokonaan. 1980-luvun lopulla sen esiintyminen rajoittui käytännössä Päijät-Hämeen ja Etelä-Savon alueille, ja pesiviä pareja arvioitiin olleen vain 20–30. Jyrkän taantumisen taustalla olivat ennen kaikkea vanhojen lehtimetsien väheneminen, tehometsätalouden yleistymisen myötä lisääntyneet kuusiviljelmät sekä kaskikoivikoiden katoaminen. Alimmillaan tikkakanta oli 1980-luvun ja 1990-luvun vaihteessa, jolloin tikkoja oli vain joitain kymmeniä pareja koko Suomessa.

Vuodesta 1980 vuoteen 2024 valkoselkätikan pesimäkanta on 25-kertaistunut. Runsastumisen takana on useita syitä: aktiiviset suojelutyöt, maanomistajien asennemuutokset, talviruokinta ja talvien leudontuminen sekä Venäjän hoitamattomilta metsäalueilta ajoittain Suomeen vaeltaneet yksilöt. Runsastumisesta huolimatta valkoselkätikan kanta Suomessa on edelleen vaarantunut. Vielä vuonna 2000 laji luokiteltiin äärimmäisen uhanalaiseksi.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Valkoselkätikan arvo on 1&nbsp;695 euroa.

## Elinympäristö
Valkoselkätikka on suomalaisen metsälinnuston vaateliaimpia lajeja, ja se tarvitsee reviirilleen paljon lahoa lehtipuuta. Valkoselkätikan parasta elinympäristöä ovat vanhat lehtipuuvaltaiset metsät, joissa on kuollutta ja kuolevaa puuta. Reviiri voi olla useiden neliökilometrien laajuinen, jonka sisällä lintu käyttää ruokailuun useita erillisiä metsiköitä. Hyviä ruokailupaikkoja voi olla pellonreunojen ja rantojen lehtipuuvyöhykkeissä. Valkoselkätikka pystyy myös hyödyntämään avohakkuille jätettyjä säästöpuita ja pökkelöitä ruokailupaikkoina. Hyvänä lentäjänä valkoselkätikka kestää elinympäristöjen pirstoutumista ja hyödyntämään reviirillä olevia pieniäkin hyviä alueita. Valoisat reunavyöhykkeet toisaalta ovat mieleisiä eräille tikan ravintohyönteisistä. Nykyaikana sopivat elinympäristöt ovat kuitenkin monesti liian harvassa ja niitä uhkaavat hakkuut ja metsänraivaukset. Valkoselkätikkaa voisi metsän- ja esim. rantatontin hoidossa auttaa jättämällä kuolleet ja kuolevat puut kaatamatta. Sekä rajaamalla käsittelyn ulkopuolelle lehtipuuvaltaisia alueita, jotka monesti muutoinkin ovat taloudellisesti vähä-arvoisia. Jos vanhaa lehtimetsää on laajempi alue, niin maanomistajalle olisi taloudellisesti kannattavaa selvittää Etelä-Suomen metsien monimuotoisuus ohjelman METSO:n tarjoamat mahdollisuudet. Metsän myynti suojeluun on usein rahallisesti hakkuuta kannattavampaa ja valkoselkätikan esiintyminen voi tällöin olla lisäarvo. Valkoselkätikka kaivertaa pesäkolonsa käytännössä aina lehtipuuhun. Pesäpuu voi olla kuollut tai vielä elävä. 

## Lisääntyminen

Muninta alkaa huhtikuun lopulla. Valkoisia munia on tavallisesti 3–5, ja molemmat emot hautovat niitä. Poikaset lähtevät pesästä noin neljän viikon ikäisinä.

## Ravinto
Valkoselkätikan pääasiallinen ravinto ovat kuolleessa ja kuolevassa puussa elävät hyönteisten toukat, erityisesti sarvijäärien, kaarnakuoriaisten ja runkohaapsasen toukat. Erityisen tärkeitä nämä ovat talviaikaan. Kesäaikaan valkoselkätikka syö myös muita puunrungoilla ja lehvästössä liikkuvia hyönteisiä. Talvikaudella valkoselkätikka saattaa tulla pihapiiriin lintujen ruokintapaikalle ja syö mielellään linnuille tarkoitettuja talimakkaroita ja muuta rasvaa.

## Katso myös
* Lintujen suojelu
* Luettelo Suomessa pesivistä tikkalinnuista

## Lähteet

## Kirjallisuutta
Kimmo Martiskainen & Kimmo Taskinen, *[[Valkoselkätikka (kirja)|Valkoselkätikka]]*, Moreeni 2011 

## Aiheesta muualla
* Myller, Michael 1989: Valkoselkätikkametsät suojeluun. – Lintumies 6.1989 s.&nbsp;263. LYL.
* Pakarinen, Raimo, Nyberg, Matti & Alanko, Tapio 1989: Valkoselkätikkapoikue kuoli lyijymyrkytykseen. –&nbsp;Lintumies 5.1989 s.&nbsp;216–218. LYL.
* Reinikainen, Kari 1992: Tikkasotaa. – Lintumies 3.1992 s.&nbsp;96–97. LYL.
* Sarkanen, Sauli 1974: Valkoselkätikan *Dendrocopos leucotos* pesimäbiologiasta. – Lintumies 3–4.1974 s.&nbsp;77–84. SLY.
* Tiainen, Juha 1988: Valkoselkätikka – uhanalainen. – Lintumies 5.1988 s.&nbsp;218–221. LYL.
* Tiainen, Juha & Alanko, Tapio 1989: Valkoselkätikan esiintyminen ja pesimätulos Suomessa 1989. – Lintumies 6.1989 s.&nbsp;268–273. LYL.
* Virkkala, Raimo, Alanko, Tapio & Laine, Timo 1992: Valkoselkätikan esiintyminen ja pesintä Suomessa vuosina 1990–91. – Lintumies 3.1992 s.&nbsp;88–95. LYL.
* Metsähallituksen sivu valkoselkätikasta 
* 
*Ääntä, Äänen metadata Macaulay Library