Stabijhoun

**Stabijhoun**, aiemmin **stabyhoun**, on harvinainen, Alankomaista kotoisin oleva koirarotu. Se kuuluu FCI:n roturyhmään 7 eli kanakoiriin. Rodun alkuperäinen käyttötarkoitus on seisova lintukoira, mutta nykyään stabijhoun toimii lähes yksinomaan seura- ja harrastuskoirana.

Rotu ei ihan yltänyt vuonna 2025 sadan suosituimman koirarodun joukkoon Suomessa. Vuosina 2020–2025 Suomessa syntyi joka vuosi vajaa sata stabijhounia.

## Ulkonäkö

Stabijhoun on ruumiinrakenteeltaan vankka, korkeuttaan pidempi koira. Ihannesäkäkorkeus on uroksilla 53 cm ja nartuilla 50 cm. Karva on pitkää ja suoraa, korkeintaan hieman aaltoilevaa. Karva ei koskaan saisi olla kiharaa erotukseksi muuten samantyyppisestä rodusta wetterhounista. Päässä karva on lyhyempää. Sallittuja pohjavärejä on kolme: musta, oranssi ja ruskea valkoisin merkein. Valkoisessa värissä voi myös olla pisteitä tai pieniä pilkkuja, mutta kolmivärisyys ei ole sallittua.

Koiran korvat ovat päänmyötäisesti riippuvat, melko pitkät ja alas kiinnittyneet. Ne ovat yläosastaan hapsuttuneet, mutta hapsut lyhenevät korvan kärkeä kohti eivätkä ulotu kärjen yli. Häntä on pitkä ja riippuva. Pohjaväriltään mustilla koirilla kirsu on musta, ruskeilla koirilla ruskea. Silmät ovat aina ruskeat, mustilla koirilla tummanruskeat. Stabijhounin purenta on leikkaava.

## Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on luonteeltaan ystävällinen, rauhallinen, hieman itsepäinen ja kärsivällinen. Stabijhoun on myös älykäs ja miellyttämisenhaluinen. Se kiintyy omistajaansa ja on tarvittaessa hyvä vahtikoira.

Stabijhoun on aktiivinen koira, joka on kuitenkin sisätiloissa rauhallinen kunhan saa päivittäin riittävästi tekemistä. Se sopii monenlaiseen harrastustoimintaan.

## Alkuperä

Rotu polveutuu 1500-luvulla Ranskasta Alankomaihin tuoduista pitkäkarvaisista seisojista. Alankomaissa sitä alettiin kasvattaa Länsi-Friisinmaalla maan pohjoisosissa. Ensimmäiset kirjalliset maininnat rodusta ovat 1800-luvulta. Viralliseksi roduksi se hyväksyttiin kotimaassaan vuonna 1942. Nykyään Alankomaissa on noin 4&nbsp;000 stabijhounia, mutta muualla maailmassa rotu on harvinainen.

Stabijhounin ensisijainen käyttötarkoitus oli pienriistan ja lintujen metsästys, mutta sitä käytettiin myös monenlaisissa muissa tehtävissä. Stabijhoun oli usein maatilan ainoa koira, joten sen toimenkuva oli laaja vahtikoirasta tuhoeläinten torjujaan. Metsästyskoirana stabijhoun on sekä seisoja että pehmeäsuinen noutaja. Sillä on hyvä hajuaisti, ja se osaa työskennellä myös vedessä. 

## Terveys
Rodun keskimääräinen elinikä on noin yhdeksän vuotta, kun tarkastellaan vuosina 2011–2025 kuolleita rodun edustajia. Tyypillisimmät kuolinsyyt ovat vanhuus, syöpäsairaudet sekä luuston ja nivelten sairaudet. Stabijhounin tyypillisimmät terveysongelmat ovat lonkkaniveldysplasia, kyynärniveldysplasia, selkäongelmat ja SRMA.

Luuston sairauksista huolestuttavin on lonkkaniveldysplasia. Vain noin 63 %:lla stabijhouneista on terveet lonkat (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikolla A tai B), kun taas kohtalaista tai vaikeaa lonkkaniveldysplasiaa esiintyy 7 %:lla rodun edustajista (Suomen Kennelliiton arvosteluasteikolla D tai E). Eriasteista kyynärniveldysplasiaa esiintyy jopa 16 %:lla rodun edustajista. Stabijhounin PEVISA-ohjelmassa on pakollinen lonkkakuvauslausunto ja kyynärkuvauslausunto.

Retrogeeni 2-FGF4 (CDDY) aiheuttaa välilevyjen varhaista rappeutumista, mikä tekee niistä alttiita vaurioille. Pitkälle edennyt rappeutuminen johtaa välilevyjen kalkkeutumiseen, joita voidaan nähdä röntgenkuvista. Välilevyntyrä voi pahimmillaan johtaa halvaantumiseen ja eutanasiaan. Periytyminen on vallitsevaa, joten välilevysairauden riski kasvaa jo yhden geenikopion myötä. Valtaosa stabijhouneista on heterostygootteja eli kantaa yhtä kopiota 12-FGF4 retrogeenistä.

Steroidiresponsiivinen meningiitti-arteriitti (SRMA) tarkoittaa aivokalvon immuunivälitteistä tulehdusta. Oireet vastaavat normaalin aivokalvontulehduksen oireita, yleisimpinä niskan kipu ja jäykkyys. Virallinen diagnoosi tehdään selkäydinnestenäytteen perusteella. Rodun parista tiedetään jonkun verran SRMA-tapauksia.

Stabijhounit ovat keskimääräistä rotukoiraa sisäsiittoisempia. Geenitutkimuksessa vähiten sisäsiittoinen koirarotu oli sekarotuinen ja sen jälkeläisen sisäsiittoisuusluku oli 0,04. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625 ja täyssisarusten jälkeläisellä luku on 0,25, mikä on melkein sama kuin keskimääräisellä rotukoiralla. Stabijhounin jälkeläisen luku on peräti 0,34. Yleisellä tasolla sisäsiittoisuus lisää sairastavuutta ja heikentää rodun elinvoimaa.

## Katso myös

* Wetterhoun

## Lähteet
*Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, luettu 5.4.2007)
*History of the Stabyhoun Breed  (American Stabyhoun Association) 
*Suomen Stabijhoun ry
*KoiraNet-jalostustietojärjestelmä

### Viitteet

## Aiheesta muualla

*Saksanseisojakerho  – stabijhounin rotujärjestö Suomessa
*Nederlandse Vereniging voor Stabij- en Wetterhounen 
*Kennelliiton rotumääritelmä
*Jalostuksen tavoiteohjelma 2006–2010 (Saksanseisojakerho, luettu 5.4.2007)