Lea Joutseno

**Lea Ruth Margit Joutseno** (ent. **Jönsson**, ) oli suomalainen elokuva­näyttelijä ja -käsikirjoittaja sekä kielen­kääntäjä. Hän tuli kuuluisaksi 1940-luvun vaaleana ja älykkäänä elokuva­komediennena sekä ohjaaja Valentin Vaalan luotto­näyttelijänä. Hänen räiskyvänpirteä ja suora­sukainen luonteensa loi viihdettä toisen maailman­sodan, vaaran vuosien ja pula-ajan suomalaisille. Joutseno tulkitsi elo­kuvissaan flapper-hahmoja, moderneja ja optimistisia nais­tyyppejä.

Elokuvauransa ohella Joutseno toimi Suomi-Filmin vakituisena kääntäjänä. Uransa lopulla hän suomensi useita Disney-elo­kuvia. Joutseno kuului Helena Karan, Eija Karipään ja Regina Linnanheimon ohella niihin harvoihin suomalaisiin elokuvatähtiin, joilla ei ollut teatteritaustaa. Joutseno koki yksityis­elämässään paljon epä­onnea ja jäi kahdesti leskeksi.

## Varhaisvaiheet
Lea Joutseno syntyi Ernst Gunnar Rafael Jönssonin ja Jenny Emilia Haapasen perheeseen. Ernst Joutseno työskenteli kirjapainoalalla ja harrasti vapaa-aikanaan aktiivisesti musiikkia. Joutsenon musikaaliseen sukuun kuului myös Ernst Joutsenon sisar Astrid, joka teki uran pianistina. Lea Joutsenolla oli kaksi nuorempaa sisarusta, Maj-Lis ja Kullervo. Perhe asui alkuun Helsingissä ja myöhemmin Savonlinnassa. Jenny Haapasen kuoltua Lea muutti Poriin iso­äitinsä hoiviin. Hän kirjoitti yli­oppilaaksi Helsingissä. Hän suunnitteli ryhtyvänsä hammaslääkäriksi, mutta siihen kouluttautuminen osoittautui taloudellisesti mahdottomaksi. Niinpä kieli­taitoinen Joutseno päätyi kielen­kääntäjäksi Suomi-Filmiin. Hän osasi suomen ja ruotsin lisäksi saksaa, englantia ja ranskaa.

## Ura

Lea Joutseno näytteli nais­pää­osan yhdeksässä elo­kuvassa vuosina 1941–1948. Useimmat olivat komedioita ja kahta lukuun ottamatta Valentin Vaalan ohjaamia. Miesosissa nähtiin usein Tauno Majuri ja Tapio Nurkka.

### Ensimmäiset roolit
Joutsenon ensimmäinen kuvaus­kokemus oli Suomi-Filmillä tee­mainoksessa, ja hän kuvaili kokemusta myöhemmin seuraavasti: ”Olin niin vihreä ja hoopo ja jännittynyt, etten muista siellä studiossa edes kameraa nähneeni – –”. Joutsenon varsinainen elo­kuva­ura alkoi vaatimattomilla sivu­osilla Vaalan elo­kuvissa. Ensimmäisen roolinsa hän sai sattumalta vuonna 1937, kun Vaala etsi konttori­neitiä elokuvaan *[[Juurakon Hulda (vuoden 1937 elokuva)|Juurakon Hulda]]*. Hänen mielestään Joutsenolla sattui töissä olemaan yllään juuri osaan sopiva kävely­puku. Joutseno ei ollut näyttelijän­kyvyistään vakuuttunut eikä aluksi tahtonut rooleja, mutta Vaala onnistui suostuttelemaan hänet elokuva­kameroiden eteen ja vähitellen suurempiin tehtäviin.

Vuonna 1939 valmistuneessa elo­kuvassa *[[Rikas tyttö]]* Joutsenolla oli ensimmäinen ”todellinen rooli”; hän teki merkittävän sivu­osan seura­piiri­neito Leana, ja hänen suorituksensa vei arvostelijoiden huomion. Talvisodan aikana Joutseno jatkoi kääntäjäntyötään ja välirauhan tultua teki sivuroolit parissa Ilmari Unhon komediassa.

### Suomi-Filmin tähtikomedienne
Ensimmäinen pääosa Joutsenon uralla oli Leilan rooli Vaalan komediassa *[[Morsian yllättää]]* huhti­kuussa 1941. Sekä yleisö että kriitikot olivat tyytyväisiä Joutsenon suoritukseen. Hänen puhetyylinsä ja olemuksensa olivat luonnollisia vailla teatraalisuuden häivääkään. Hilja Valtosen romaaniin pohjautuvassa *[[Varaventtiili]]ssä* (1942) hän näytteli Pohjan­maalle muuttavaa savolais­opettajaa. Kriitikot kiittelivät hänen suoritustaan hyväksi muutoin melko latteaksi luonnehtimassaan teoksessa. Samana vuonna ensi-iltansa saanut *[[Hopeakihlajaiset]]* ei myöskään ollut arvostelu­menestys, eikä Joutseno itsekään pitänyt Railin roolistaan. Marraskuussa 1942 Joutseno vieraili Saksassa suomalaisen elokuvaretkikunnan mukana. Matkan kohteina olivat elokuvastudiot Berliinissä, Münchenissä ja Wienissä. Joutseno arvosti etenkin saksalaisten elo­kuva­näyttelijöiden ensi­luokkaisia ty­öoloja sota-ajan keskelläkin.

Vuosina 1943–1946 valmistui neljän vauhdikkaan ja yleisöä hyvin vetäneen komedian rypäs; niiden käsi­kirjoitukset syntyivät Lea Joutsenon, ohjaaja Vaalan ja kirjailija Kersti Bergrothin eli Tetin yhteis­työnä. Huhti­kuussa 1943 valkokankaille tuli niin ikään Valtosen aiheeseen perustuva *[[Neiti Tuittupää]]*, jossa Joutsenolla oli nimi­osa. Arvostelijoiden mielestä hänen rooli­suorituksestaan elämälleen suuntaa hakevana Anna Tipuli Pusuna puuttui aiemmista elo­kuvista tuttu pirteys. Seuraavana syksynä sai ensi-iltansa *[[Tositarkoituksella (vuoden 1943 elokuva)|Tosi­tarkoituksella]]*, jossa Joutseno oli ensi kerran mukana myös käsi­kirjoittajana. Hän näytteli Anjaa, ministerin tytärtä, joka lähtee maa­talous­palvelukseen. Komedia syntyy ajalle tuttuun tapaan rooli­hahmojen sijoittamisesta näille mahdollisimman outoon ympäristöön. Hellyttävän hepsan­keikan osa oli Joutsenolle itselleen mieluinen. Elo­kuvan vastaan­otto oli nuivahko, eräät pitivät sitä jopa talkoo­aatteen halventamisena. Kriitikot antoivat Joutsenon rooli­suorituksesta kuitenkin kiitettävän arvion.

Jatko­sodan jälkeen loka­kuussa 1944 astui ensi-iltoihin *[[Dynamiittityttö]]*. Siitä tuli sekä yleisö- että arvostelu­menestys. Joutseno palkittiin osastaan Marjana parhaan nais­pääosan Jussi-patsaalla. Seuraavan vuoden Joutseno-uutuus oli ihmis­suhdekomedia *[[Vuokrasulhanen]]*. Kriitikot luonnehtivat Joutsenoa ”armoitetuksi komedienneksi”. Myös elo­kuvaa pidettiin onnistuneena, joskaan se ei yltänyt *Dynamiitti­tytön* tasolle. Vuoden 1946 Joutseno-komedia oli *[[Viikon tyttö]]*. Keski­luokkaisia opettajattaria ja tasokkaita seura­piirinaisia näytellyt Joutseno sai tulkittavakseen niin sanotun työläis­naisen roolin. Vasta­näyttelijänä hänellä oli Tauno Palo. Elokuva sai aikalais­kriitikoilta heikohkot arviot.

### Elokuvauran loppu
Joutsenon joutsenlaulu näyttelijänä oli vauhdikas elo­kuva­hupailu *[[Kilroy sen teki]]* maalis­kuussa 1948. Kiittäviä sekä kehnoja arvioita saanut teos pysyi kasassa lähinnä Joutsenon ansiosta. Vuonna 1948 Joutseno ja Vaala saivat Jussi-palkinnon parhaasta käsi­kirjoituksesta elo­kuvassa *[[Ihmiset suviyössä (vuoden 1948 elokuva)|Ihmiset suvi­yössä]]*. Joutseno muisteli filmitähtivuosiaan lämmöllä, vaikka julkisuus oli joskus häiritsevääkin ja elokuvien tekoon oli kulunut monta kesää. ”Kyllä se Vaala minua vielä pitkään vikitteli filmeihinsä, vaikka olin jo *Viikon tytön* jälkeen päättänyt, etten enää näyttele. – – Pidän tästä [kääntäjän] työstä enkä koskaan ollut teatterinäyttelijätär – – joten en minä voinut oikeastaan ajatella elokuvatyötä sen jälkeen kun Suomi-Filmi joutui tilanteen pakosta antamaan lopputilit kuukausipalkkaisille näyttelijöilleen”, Joutseno muisteli vuonna 1967.

Elo­kuva­uransa jälkeen Joutseno jatkoi päivä­työtään kielen­kääntäjänä ja käytti tässä yhteydessä avio­nimeään Ingo. Hän suomensi muun muassa Disney-animaatioita ja työskenteli usein 14–16&nbsp;tuntia päivässä. Hänelle annettiin Jussi-kunnia­kirja kääntäjän­työstä vuonna 1973.

## Yksityiselämä
Ensimmäisen avio­liittoon johtaneen rakkautensa Lea Joutseno kohtasi työ­paikallaan. Hän avioitui Suomi-Filmin toimisto­päällikkö Jaakko Huttusen kanssa vuonna 1937. Huttunen kuoli runsaat puoli vuotta häiden jälkeen. Joutsenon toinen puoliso oli Keijo Pikku­mäki, jonka kanssa hän avioitui 1946. Paris­kunta asui Vaasassa. Myös tämä avio­liitto päättyi lyhyeen, kun Pikku­mäki kuoli tapa­turmaisesti samana vuonna. Lea Joutseno koukkasi Ruotsin kautta takaisin Helsinkiin. Vuonna 1956 hän avioitui rakennus­mestari Torsten Adolf Ingon kanssa.

Ihmisenä Lea Joutseno oli paljolti elo­kuva­hahmojensa kaltainen: sana­valmis, vilkas ja iloinen. Hän kuoli äkilliseen sairaus­kohtaukseen 66-vuotiaana juhannusaattona 1977. Lea Joutseno on haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.

## Filmografia

;Animaatiosuomennokset

## Lähteet

* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Elävä muisti: Tee­mainos vuodelta 1935 (Joutseno tupakoiva nainen oikealla)
* Elävä muisti: Jussi-palkintojen jako 1945
* Lea Joutseno – moderni nainen
* 
*