Š

**Š** (**š**) on latinalaisiin aakkosiin muutamissa kielissä lisätty kirjain. Se on muodostettu kirjaimesta *[[s]]* ja hatusta (). Kirjaimen nimi on suomen yleiskielessä *hattu-s*. Kirjaimen äännearvo on suomen kielessä ja tyypillisesti muissakin kielissä ns. suhu-*s* .

## Š suomen kielessä
*Š*-kirjain on lainattu suomen kieleen tšekistä vuonna 1907, jolloin annettiin ensimmäinen suositus sen käytöstä.

*Š*:llä merkitty äänne on suomessa soinniton postalveolaarinen frikatiivi  eli ns. suhu-*s*. Se on suomen harvinaisin äänne, jos ei lasketa sen vielä harvinaisempaa soinnillista paria ž. Suhu-*s*:n asema on suomen äännejärjestelmässä vakiintumaton ja sen ääntämyksenä voi olla myös .. Kirjainyhdistelmä *tš* merkitsee soinnitonta postalveolaarista affrikaattaa . 

*Š* esiintyy vain uudehkoissa lainasanoissa, kuten *[[šaahi]]*, *[[šamaani]]*, *[[šeikki]]* ja *[[šillinki]]*. Koska suhu-*s* saattaa korvautua *s*-äänteellä, on monien sanojen oikeinkirjoituskin on muuttunut vastaavasti (*šekki*, nykyään usein *[[sekki]]*; vanhemman kielenkäytön *tušši*, nykyään pelkästään *tussi*). Joskus *š*:n korvaaminen *s*:llä kuitenkin muuttaa merkityksen, kuten sanoissa *[[paaši]]* – *paasi* sekä *[[šakki]]* – *sakki*.

Kirjainta *š* käytetään myös translitteroitaessa esimerkiksi kyrillisin, arabialaisin tai heprealaisin kirjaimin kirjoitettuja tekstejä. Kyrillisen aakkoston translitterointia koskevan standardin SFS 4900 mukaan kirjainta *[[ш]]* vastaa *š*, kirjainta *[[ч]]* vastaa *tš* ja kirjainta *[[щ]]* vastaa *štš* (kun lähtökieli on venäjä tai ukraina) tai *št* (kun lähtökieli on bulgaria).

Suomeen omaksutuissa lainasanoissa -äänne merkitään usein englannin mukaisella yhdistelmällä *sh* (*shetlanninponi*, *shottilasi*), toisinaan ranskan mukaisella yhdistelmällä *ch* (*charmikas*, *vichyvesi*) ja joskus saksan mukaisella yhdistelmällä *sch* (*schäfer*). Esiintyypä yleiskielessä myös sellainen italian mukaan kirjoitettava sana kuin *cembalo* /tʃembalo/. Kielenhuolto pitää kuitenkin *š*-kirjaimen käyttöä parhaana seuraavista syistä:

* suomessa lähes aina sama foneemi merkitään samalla yhdellä (geminaatta kahdella) kirjaimella ja lähes aina sama kirjain ääntyy samana foneemina, eikä tätä säännönmukaisuutta pitäisi rikkoa -äänteenkään tapauksessa
* sanan sisällä suomen kielen nuorehkoissa lainasanoissa  voi esiintyä sekä yksittäiskonsonanttina että geminaattana, eikä *sh*:sta tai *sch*:sta sanan sisällä voi päätellä, onko kyseessä yksittäiskonsonantti vai geminaatta, mutta *š*:ää käytettäessä geminaatta voidaan erottaa yksittäiskonsonantista kahdentamalla kirjain
* *sh* :n merkkinä suomessa sanan sisällä on huono siksikin, että suomessa sanan sisällä voi esiintyä yhdistelmä *sh*, joka ääntyy , esim. *lipashan on täynnä*, *mieshän on hullu*, *lautashysteria.*

Aakkosjärjestyksen kannalta *š* katsotaan pelkäksi *s*:n muunnelmaksi, joten se aakkostetaan kuten *s*. – Aina näin ei ole ollut, vaan Nykysuomen sanakirjassa *š* oli aakkosjärjestyksen kannalta oma kirjaimensa, joka sijoittui *s*:n ja *t*:n väliin.

## Š muissa kielissä ja kirjoitusjärjestelmissä

*Š*-kirjainta ynnä muita hatulla eli háčekilla varustettuja latinalaisia kirjaimia käyttivät ensimmäisinä tšekin kielessä uskon- ja kielenuudistaja Jan Husin seuraajat 1400–1500-luvuilla. (Hus itse oli käyttänyt *s*:n päällä pistettä.) Tšekistä *š* levisi lähinnä 1800-luvun ja 1900-luvun alkupuolen aikana lukuisiin tuolloin kehitteillä olleisiin kirjakieliin, etenkin alueelle, jota hyvin karkeasti määritellen ympäröivät Saksa, Välimeri, Mustameri, Venäjä, Pohjoinen jäämeri ja Ruotsi.

Slaavilaisista valtiollisista kielistä *š*-kirjainta käyttävät nykyään tšekin lisäksi ainakin kroaatti, sloveeni ja slovakki sekä, milloin niitä kirjoitetaan latinalaisin kirjaimin, bosnia, montenegro ja serbi. Pienemmistä slaavilaisista kielistä *š*:ää käyttää ainakin sorbi. Sen sijaan puolan kieli ei käytä *š*:ää. Kirjain ei luonnollisesti myöskään esiinny pelkästään kyrillisiä kirjaimia oikeinkirjoituksessaan käyttävissä slaavilaisissa kielissä, mutta sitä käytetään usein näiden kielten latinaistamiseen, esimerkiksi kansainvälisen ISO 9 -standardin mukaan.

Molemmat nykypäivään asti elävinä säilyneet balttilaiset valtiolliset kielet, liettua ja latvia, käyttävät *š*:ää. 1700-luvulla kuolleessa muinaispreussissa kirjainta sen sijaan ei käytetty.

Euroopan ulkopuolella *š*:ää käyttää esimerkiksi bantukieliin kuuluva pohjoissotho.

Kaikki nykyiset itämerensuomalaiset kielet käyttävät *š*-kirjainta (poikkeuksina mahdollisesti meänkieli ja kveeni, jos ne lasketaan suomesta erillisiksi). Huomattava on kuitenkin, että paitsi suomessa myös virossa *š* esiintyy vain lainasanoissa; muissa itämerensuomalaisissa kielissä kuten karjalassa ja liivissä *š* on paljon yleisempi. Ainakin inkeroista on kirjoitettu lisäksi sellaisella aakkostolla, jossa *š*:ää ei ollut: sen sijasta käytettiin 1930-luvulla *ş*:ää. Myös kaikki Suomessa puhuttavat saamelaiskielet – pohjoissaame, inarinsaame ja koltansaame – käyttävät *š*:ää. Sen sijaan suomensukuisista kielistä unkari ei käytä *š*:ää, ei myöskään eteläsaame. Venäjällä puhuttavat suomen etäsukukielet kuten mari ja udmurtti käyttävät kyrillisen aakkoston muunnelmia, joten niissä *š*:ää ei esiinny. Näiden kielten kansanrunous- ynnä muuta aineistoa on kuitenkin julkaistu etenkin Suomessa, Unkarissa ja Saksassa huomattavia määriä käyttäen uralilaista foneettista aakkostoa ja siis myös *š*-kirjainta.

Uralilaisessa foneettisessa aakkostossa *š* on tavallinen suhuäännettä eli sibilanttia merkitsevä kirjain. Suomalaiset tutkijat suosivat vanhastaan vastaavan affrikaatan kirjoittamista yhdistelmällä *tš*, kun taas unkarilaiset käyttävät samaan tarkoitukseen mieluummin *č*-kirjainta (esimerkiksi karjalan kielen sanassa *mettšä* ~ *meččä* ’metsä’).

Uralilainen foneettinen aakkosto ei ole suinkaan ainoa *š*:ää käyttävä kansainvälinen kielitieteellinen merkintätapa, sillä se kuuluu niin sanottuun amerikanistiseen perinteeseen, jonka perustajana pidetään yhdysvaltalaista tutkijaa John Wesley Powellia. Amerikanistiset ja niihin perustuvat merkintätavat, joissa *š*:ää on käytetty usein mutta ei välttämättä aina, ovat olleet yleisiä ainakin Pohjois-Amerikan alkuperäiskansojen kielten, Intian kielten, Kaukasuksen kielten, slaavilaisten kielten, turkinsukuisten kielten ja seemiläisten kielten tutkimuksessa. Amerikanistisen perinteen mukaista *š*:n käyttöä suosivat myös jotkut japanin kielen tutkijat.

## Tietokoneissa
Jotta kirjoitusmerkkiä voisi käyttää tietokoneessa, sen täytyy sisältyä järjestelmän tuntemaan merkistöön. Nykyaikaiset tietokonejärjestelmät yleensä käyttävät kattavaa Unicode-merkistöä, mutta siirrettäessä tekstiä tietokoneesta toiseen (esimerkiksi sähköpostitse) välittäjänä voi yhä toimia jokin toisenlaista merkistöä käyttävä järjestelmä tai ohjelmisto. Jos merkistökoodaukset matkan varrella sekaantuvat, merkki näkyy vastaanottajalle väärin.

Koska Länsi-Euroopassa ja Suomessa perinteisesti käytetty ISO 8859-1 -merkistö (joka tunnetaan epävirallisesti myös nimellä Latin-1) ei sisällä *š*-kirjainta, sen korvikkeena usein käytetään yhdistelmää *sh* tai joskus pelkkää *s*-kirjainta. Latin-1:n korvaajaksi kehitetty ISO 8859-15 -merkistö (Latin-9) sisältää muun muassa kirjaimet *Š* ja *š*, *[[Ž]]* ja *ž* sekä euron merkin *[[€]]*.

Tietokoneella *Š* ja *š* voidaan kirjoittaa vaihtelevin tavoin käyttöjärjestelmästä ja näppäinasettelusta riippuen. Mikäli käytössä on laajennettu suomalainen näppäimistö, merkit voidaan helpoimmin kirjoittaa erityisen tarkenäppäimen avulla. Hattu saadaan aikaiseksi pitämällä alhaalla [AltGr]-näppäintä samalla, kun painetaan pystyheittomerkin (****) näppäintä (joka sijaitsee [Ä]-näppäimen oikealla puolella). Hattu ei heti tule näkyviin, sillä järjestelmä jää odottamaan seuraavaa näppäilyä, jolla kirjoittaja ilmaisee, mihin kirjaimeen hatun on määrä liittyä. – Samalla tavalla toimii jo vanhempaan näppäimistöstandardiin kuulunut tildetarke, joka saadaan esimerkiksi *ñ*-kirjainta varten [Å]-näppäimen oikealla puolella olevasta [**¨**]-näppäimestä [AltGr]-näppäimen avulla.

Windows-käyttöjärjestelmässä *š* voidaan kirjoittaa Merkistö-apuohjelman (Character Map, charmap.exe) avulla. Monissa Windowsin versioissa ja ohjelmissa toimivat niin sanotut Alt-koodit *š* = [Alt]·[0][1][5][4] ja *Š* = [Alt]·[0][1][3][8]. Tällöin pidetään pohjassa [Alt]-näppäintä samaan aikaan, kun kirjoitetaan nelinumeroinen koodi näppäimistön erillisellä numerosormiolla ([Num Lock] -valinnan on oltava käytössä). Kirjain tulee näkyviin, kun koodi on näppäilty ja [Alt] vapautetaan.

Linux-pohjaisissa käyttöjärjestelmissä joillakin näppäimistöasetteluilla *š*:n voi kirjoittaa näppäinyhdistelmällä, pitämällä alhaalla [AltGr]-näppäintä samalla, kun painetaan [S]-näppäintä. Useimmat suomenkieliset Linux-järjestelmät käyttävät kuitenkin jo monikielistä näppäimistöasettelua, jossa tämä näppäinyhdistelmä tuottaakin merkin *[[ß]]*. Tässä tapauksessa *š* kirjoitetaan tarkenäppäimen avulla kuten ylempänä kuvailtiin. GNOME-työpöytäympäristöä käyttävissä järjestelmissä merkit voidaan tuottaa myös näppäilemällä ensin [Ctrl]·[Shift]·[U] ja sen jälkeen Unicode-merkistön mukainen heksadesimaalinen koodi. Tällöin ison *Š*:n koodi on 0160 ja pienen *š*:n 0161.

HTML-sivuille *Š* ja *š* voidaan kirjoittaa myös käyttäen merkki- tai nimiviittauksia.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kirjaimet š ja ž suomen kielen oikeinkirjoituksessa
* Uusi suomalainen monikielinen näppäimistöasettelu