Aleksei Aleksandrovitš Romanov

**Aleksei Aleksandrovitš Romanov** () ; (14. tammikuuta [J: 2 tammikuuta] 1850 Talvipalatsi, Pietari, Venäjän keisarikunta – 14. marraskuuta 1908 Pariisi, Ranskan kolmas tasavalta) oli venäläinen aatelinen, suuriruhtinas ja Romanov-suvun jäsen, amiraali vuodesta 1888 sekä Venäjän valtakunnanneuvoston jäsen vuodesta 1881 lähtien. Hän teki mittavan uran laivastossa, hän oli Keisarillisen laivaston ja merivoimien päällikkö sekä amiraliteettineuvoston puheenjohtaja vuosina 1881–1905.

## Suku
Hän oli Venäjän keisari Aleksanteri II:n ja keisarinna Maria Aleksandrovnan neljänneksi vanhin poika. Hänellä oli seitsemän sisarusta, joita olivat Nikolai Aleksandrovitš, Aleksanteri III, Maria Aleksandrovna Romanova, Vladimir Aleksandrovitš Romanov, Sergei Aleksandrovitš Romanov ja Pavel Aleksandrovitš Romanov. Hänen veljenpoikansa oli Nikolai II. 

## Koulutus ja laivasto-ura
Romanovia koulutettiin laivastouralle 7-vuotiaasta asti: talvisin oli teoreettista opiskelua, kesällä harjoittelua merikadettina sota-aluksilla. Vuodesta 1858–1860 lähtien hän purjehti Itämeren laivaston laivoilla opettajansa, amiraali Konstantin Nikolajevitš Posjetin alaisuudessa jahti *Standardilla* ja jahti *Zabavalla*. Vuonna 1870 hän teki merimatkan Pietarista Arkangeliin ja palasi Kronstadtiin korvetti *Varjaginilla. Vuosina* 1871–1873 hän teki pitkän merimatkan fregatti *Svetlanalla* Yhdysvaltojen, Japanin ja Kiinan rannoille ja palasi Pietariin maitse Siperian kautta. Vuodesta 1873 lähtien hän oli Kaartin miehistön komentaja; vuosina 1874–1877 hän komensi fregatti Svetlanaa. Hän osallistui Venäjän ja Turkin sotaan vuosina 1877–1878 ja johti kaikkia Tonavan merivoimien komentokeskuksia. Ponttoonien saattamisesta osmanien asemien ohi ja venäläisten joukkojen onnistuneen ylityksen varmistamisesta hänelle myönnettiin Pyhän Yrjön ritarikunnan 4. asteen arvomerkki.

Vuodenvaihteessa 1871–1872 hän teki pitkän valtiovierailun Yhdysvaltoihin. Tämä oli ensimmäinen kerta kun Venäjän keisariperheen jäsen kävi Yhdysvalloissa, ja presidentti Ulysses S. Grant halusi Romanovin saavan miellyttävän kuvan Yhdysvalloista. Niinpä hänelle järjestettiin monenlaisia viihdykkeitä, kuten ylellinen puhvelinmetsästysretki Buffalo Billin ja kenraali George Armstrong Custerin seurassa. Vuonna 1872 hän vieraili Japanissa, ja matkan varrellä hän pysähtyi myös Etelä-Amerikassa ja Afrikassa.

Vuonna 1873 Romanovista tehtiin laivaston ylipäällikkö. Hän uusi tarmokkaasti kalustoa ja satamia. Hän kiinnitti ensisijaista huomiota laivaston laivaston vahvistamiseen ja sen tukikohtajärjestelmän parantamiseen. Hänen johtajuutensa aikana Venäjän keisarikunnan laivastolle luotiin valtamerikelpoinen panssarilaivasto, joka oli alusten lukumäärällä mitattuna maailman kolmanneksi suurin brittiläisen ja ranskalaisen jälkeen. Laivanrakennushankkeita Kaukoidän tarpeisiin toteutettiin vuosina 1882, 1890 ja 1898–1902, jolloin yli 25 laivueen taistelulaivaa ja yli 20 risteilijää rakennettiin. Satamia perustettiin tai varustettiin uudelleen: Sevastopol, Aleksanteri III Libaussa (nykyinen Liepāja, Latvia) ja Port Arthur (nykyinen Lüshunkou, Kiinan kansantasavalta) sekä lisäsi tukikohtien määrää ja laajensi Kronstadtin, Vladivostokin ja Sevastopolin kuivatelakoita. 

Alukset oli luokiteltu seuraavasti: ''Peresvet''-luokka, ''Borodino''-luokka, ''Petropavlovsk''-luokka ja *[[Navarin (1891)|Navarin]]* taistelulaiva. Koska suuriruhtinas jätti teknisen puolen kokonaan laivastoinsinööri Aleksei Nikolajevitš Kryloville, tämä osoitti, että näistä saavutuksista huolimatta suuriruhtinaan toiminnassa oli vakavia puutteita. Strategista suunnittelua ei ollut, eikä aluksia rakennettu niiden laivastossa tarkoitetun roolin mukaisesti. Oli liikaa erityyppisiä aluksia, jotka suunniteltiin pääasiassa kopioimalla ulkomaisten laivastojen aluksia, ja siksi ne olivat teknologisesti 6–7 vuotta vanhoja vesille laskettaessa. Niiden panssarit ja varusteet olivat usein riittämättömiä. Suuriruhtinas Aleksei Aleksandrovitš näyttää tulleen tietoiseksi joistakin näistä puutteista. Hän päätti hankkia lisää yhden tyyppisiä taistelulaivoja ja suunnitella ne ulkomailla Venäjän laivaston tarpeisiin. Vaikka hän oli Britannian laivaston ihailija, uudet taistelulaivat oli suunniteltu Ranskassa ja niiden suunnittelu oli huonoa. Määritellessään *Petropavlovks*-luokan taistelulaivan suunnittelun taktisia ja teknisiä vaatimuksia laivaston pääesikunta oletti, että Saksa olisi Venäjän todennäköisin vastustaja tulevassa sodassa ja että näin ollen Itämeri olisi tuleva sotatoimialue. Tämä selittää alusten suhteellisen matalan laitavaran ja keulakannen puuttumisen. Haittapuolia olivat tykkitornien heikko tuliteho ja torpedotykiston huono suojaus. 

Uudet *Borodino*-luokan taistelulaivat olivat rungoltaan kapenevia vesilinjan yläpuolella ja epävakaita, ja niiden painopiste oli korkealla. Haitat osoittautuivat kohtalokkaiksi Venäjän keisarilliselle laivastolle. *Navarin* taistelualuksessa oli matala laitavara, mikä johti sen huonoon merikelpoisuuteen. Lisäksi Navarinin käyttöönottohetkellä sen päätykistö oli jo vanhentunut. Näitä puutteita korjattiin seuraavassa erillisessä projektissa – taistelulaiva *[[Sisoi Veliki|Sisoi Velikissa]].*

## Uran loppu ja viimeiset vuodet

Kun Venäjä hävisi Tsushiman meritaistelun Japania vastaan vuonna 1905, häntä pidettiin syyllisenä ja hänet erotettiin virastaan. Väkijoukko oli kivittänyt hänen palatsinsa ikkunoita rikki oli jo vuonna 1904 ja häntä syytettiin rahan tuhlaamisesta rakastajattarensa avoimesti balettinäyttämöllä käyttämiin jalokiviin sekä keisari Vilhelm II:n mukaan välirahan ottamisesta taistelulaivatilauksista. Hän oli tunnettu naistenmies ja vietti paljon aikaa ulkomailla varsinkin Ranskan Rivieralla, missä hän saattoi elää rakastamaansa vapaata ja helppoa elämää. Tämä ei ollut mahdollista Venäjällä, missä hänen monia naissuhteitaan ja villiä elämäänsä ei olisi siedetty.

Hän vietti loppuelämänsä Pariisissa vuodesta 1906 lähtien jo vuonna 1897 hankkimassaan yksityispalatsissa avenue Gabriel 38:ssa harrastaen mieliasioitaan taiteita ja muotia, pitäen talonsa avoimena kirjailijoille, taiteilijoille ja varsinkin näyttelijättärille sekä osallistumalla vakiovieraana ensi-iltoihin. 

Suuriruhtinas Aleksei Aleksandrovitš Romanov kuoli kaksi vuotta myöhemmin 58-vuotiaana keuhkokuumeeseen marraskuussa 1908 Pariisissa. Hänet haudattiin Pietariin vastavalmistuneeseen Suuriruhtinaalliseen hautamausoleumiin Pietari-Paavalin katedraalin viereen.

## Yksityiselämä ja jälkeläiset
Joidenkin lähteiden mukaan hän meni morganaattiseen avioliittoon kruununperillinen, tsesarevitš Alexandrin opintojenohjaajan, runoilija Vasili Žukovskin tyttären kanssa. Häntä kahdeksan vuotta vanhemman hovineito Aleksandra Vasiljevna Žukovskajan (1842–1899) kanssa hänellä oli ainakin suhde vuosina 1869–1870. 

Jos avioliitto todella solmittiin, sitä ei virallisesti tunnustettu, koska keisarin lupaa ei oltu pyydetty ja koska aatelittoman Aleksandran isä oli avioton, maanomistajan ja turkkilaisen orjan poika. Žukovskaja karkotettiin ulkomaille ja 19-vuotias Aleksei lähetettiin kesällä 1871 kahden vuoden maailmanympäryspurjehdukselle. Heille syntyi marraskuussa Salzburgissa poika, kreivi Aleksei Aleksejevitš Žukovski-Beljevski (1871–1930/1932, teloitettiin Tbilisissä), joka avioitui vuonna 1894 ruhtinatar Maria Petrovna Trubetskoin (1872–1954) ruhtinas Sergei Petrovitš Trubetskoin veljentyttären kanssa. Heille syntyi neljä lasta, joiden jälkeen kreivi Aleksei asui yksin Baden Badenissa vuosina 1904–1914. Keisari tunnusti että poika oli suuriruhtinas Aleksein, mutta häntä ei julistettu aviolapseksi ja hänelle myönnettiin vuonna 1884 kreivin arvo ja nimi. Aleksandra Vasiljevna jäi ulkomaille, jossa hän avioitui ja keisari Aleksanteri III maksoi hänelle eläkettä.

Toinen merkittävä nainen hänen elämässään oli Zinaida Dmitrijevna Skobeleva (1856–1899), jonka kanssa hän oli läheinen vuosina 1880–1899 aina tämän kuolemaan asti, huolimatta tämän aviomiehen, oman serkkunsa Leuchtenbergin herttua Jevgeni (Eugen) Maksimilianovitš Romanovskin vastalauseista. Zinaidan kuoleman jälkeen leskiherttua asui serkkunsa Aleksein elättämänä tämän palatsissa.  

Noin vuosi Zinaida Dmitrijevnan kuoleman jälkeen kesäkuussa 1899 kurkkusyöpään, suuriruhtinaan uutena rakastajattarena oli ranskalainen tanssijatar Elisabeta Balletta, joka oli liittynyt keisarillisen Mihailovski-teatterin ranskalaiseen tanssiryhmään ensitanssijattarena.  

Vuodesta 1871 lähtien hän asui Pietarissa Palatsirantakadulla talossa numero 30. Vuonna 1885 hän muutti hänelle vuosina 1882–1885 rakennettuun 9 000 m² suuruiseen palatsiin Moikan rantakadulle numeroon 122, jonka oli suunnitellut suuriruhtinaan pyynnöstä ranskalaiseen linnatyyliin sekä eklektisesti useisiin tyyleihin arkkitehti Maksimilian von Messmacher. Rakastajatar Elisabeta Ballettaa varten rakennutettiin palatsiin myöhemmin oma siipirakennus.

Hänen kuolemansa jälkeen palatsin perivät hänen veljensä Vladimir ja Pavel sekä veljenpoikansa Mihail Aleksandrovitš. Uudet omistajat vuokrasivat tyhjän palatsin ja viereisen puutarhan ja orangerian. Esimerkiksi Saksan suurlähetystö käytti sitä 18 kuukauden ajan.

Lokakuun vallankumouksen jälkeen palatsi toimi pioneeripalatsina ja autokouluna, ja piirityksen aikana siellä sijaitsi varasto, ja vuoteen 2005 mennessä rakennus oli huonossa kunnossa. Korjauksen jälkeen rakennus on toiminut vuodesta 2006–2008 lähtien Pietarin musiikkitalona.

## Populaarikulttuurissa
Lucky Luke sarjakuva-albumissa vuodelta 1973/1975 nimeltä *Suuriruhtinas (Le Grand Duc)*, esiintyy venäläinen suuriruhtinas Leonid, joka osallistuu mm. puhvelinmetsästykseen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Buffalo Bill Entertains a Russian Grand Duke, 1872