Jean de La Fontaine

**Jean de La Fontaine** (8. heinäkuuta 1621 Château-Thierry, Champagne, Ranskan kuningaskunta – 13. huhtikuuta 1695 Pariisi, Ranskan kuningaskunta) oli ranskalainen runoilija.  Hänet tunnetaan faabeleistaan eli eläinaiheisista opettavaisista saduistaan, jotka ovat merkittävä osa ranskankielistä kirjallisuutta.

## Suku ja koulutus
Jean de La Fontainen vanhemmat olivat Charles de La Fontaine (1594–1658) ja Françoise Pidoux (1582–1644). Isä oli porvarilliseen säätyyn kuuluva virkamies, jonka titteli oli "Château-Thierryn herttuakunnan vesien ja metsien tarkastaja ja metsästystoimen kapteeni", kustansi pojalleen juristikoulutuksen, jotta myös tämä pääsisi arvostetuksi virkamieheksi. Tulevaa satukirjailijaa ei oikeustiede kuitenkaan kiinnostanut.

## Avioliitto
Isä järjesti 26-vuotiaan poikansa naimisiin vuonna 1647 Marie Héricartin kanssa, joka oli 14-vuotias ja 20&nbsp;000 livren perijätär. Aviopuolisot eivät tulleet toimeen keskenään eikä Jean de La Fontaine asettunut aloilleen. Hän viihtyi paremmin ystäviensä järjestämissä juhlissa sekä korttipöydässä. Ystävät pyysivät häneltä runoja juhliinsa, ja La Fontaine kirjoitti niitä ruokapalkalla. Vaimolleen hän oli kroonisesti uskoton, hänen juorutaan olleen suhteissa aatelisnaisten ja jopa erään abbedissan kanssa. Heille syntyi vuonna 1653 poika, jonka kasvatus ja koulutus jäi kokonaan äidin huoleksi. Lopulta isä hylkäsi perheensä vuonna 1658 ja muutti Pariisiin.

## Virka-ura
Boheemielämästään huolimatta Jean de La Fontaine sai paikan vesi- ja metsähallituksen tarkastajana ja hoiti isältään perimäänsä virkaa 20 vuoden ajan vuosina 1652–1671. Samalla hän hoiti myös perimäänsä maatilaa. 

## Kirjallinen ura Pariisissa
de La Fontaine hylkäsi perheensä sekä virkansa ja muutti Pariisiin 1658. Sieltä löytyi nopeasti varakkaita naisia, jotka tarjosivat boheemirunoilijalle ruokaa ja asunnon. Hän kirjoitti runoja täysihoitoa vastaan. Vuonna 1657 hänestä tuli yksi varakkaan valtiovarainministeri Nicolas Fouquet'n suojateista, kunnes hyväntekijä tuomittiin vankeuteen. Vuosina 1664–1672 hän toimi Orléansin leskiherttuatar Marguerite de Lorrainen kamariherrana Luxembourgin palatsissa aina emäntänsä kuolemaan asti. Vuodesta 1673 lähtien hän oli 20 vuoden ajan madame de La Sablièren talouden jäsen, jonka salonki oli kuuluisa tutkijoiden, filosofien ja kirjailijoiden kohtaamispaikka. 

Boheemielämä jatkui lähes 70-vuotiaaksi, jolloin La Fontaine sairastui. Toivuttuaan sairaudestaan hän katui entistä elämäänsä ja tuli uskonnolliseksi. Hän kirjoitti nyt hymnejä sekä virsiä ja käytti katumuksentekijän karkeaa jouhipaitaa.

La Fontainen onnistui ystävystyä aikansa ylhäisöön kuuluvien kirjailija François de La Rochefoucauldin ja kenraali Louis II Condén kanssa. He ehdottivat kuningas Ludvig XIV:lle, että La Fontaine ansaitsisi paikan Ranskan akatemiassa. Aurinkokuningas ei lämmennyt ajatukselle, sillä hän piti La Fontainen *Contes*-kertomuksia rivoina. Majesteetin mielestä kirjailijan olisi ensiksi tultava järkiinsä, ennen kuin paikkaa akateemikkona voitaisiin harkita. La Fontaine pääsi Ranskan akatemian jäseneksi 63-vuotiaana vasta vuonna 1683 kuninkaan vastustettua siihen saakka kirjailijan epäsovinnaisuutta ja epäuskonnollisuutta. Akatemian kokouksissa hän lähinnä nukkui.

Vaikka La Fontaine ei koskaan saavuttanut kuningas Ludvig XIV:n suosiota, hänellä oli monia hyväntekijöitä hovissa ja aateliston parissa. Hän liikkui kirkonmiesten, lääkäreiden, taiteilijoiden, muusikoiden ja näyttelijöiden keskuudessa. Mutta erityisesti kirjallisuuspiireissä hän viihtyi. Hänen läheisiä siteitään näytelmäkirjailija Molièreen, runoilija Nicholas Boileauhun ja  näytelmäkirjailija Jean Racineen on liioiteltu, mutta hän varmasti laski heidät ystäviensä ja tuttaviensa joukkoon, samoin kuin François de La Rochefoucauldin, madame de Sévignén, madame de La Fayetten ja monia vähemmän tunnettuja kirjailijoita.

Jean de La Fontaine kuoli 73-vuotiaana huhtikuussa 1696. Hänet on haudattu Pariisin Père-Lachaisen hautausmaalle. Hänen viereensä on haudattu näytelmäkirjailija Molière.
## Kirjallinen tuotanto

Kuuluisuutensa La Fontaine saavutti aluksi *Contes*-kertomuksillaan. Ne ovat saaneet merkittäviä vaikutteita italialaiselta kirjailija ja runoilija Giovanni Boccacciolta. Häneen vaikuttivat monet 1500- ja 1600-luvun ranskalaiset kirjailijat, kuten François Rabelais, Clément Marot, François de Malherbe, Honoré d’Urfé ja Vincent Voiture. Klassisen antiikin kirjailijoista, jotka hän tunsi parhaiten, olivat kreikkalaiset Homeros, Platon ja Plutarkhos – joita hän melko varmasti luki käännöksinä – sekä roomalaiset Terentius, Vergilius, Horatius ja Ovidius. 

Giovanni Boccaccio, Niccolò Machiavelli, Ludovico Ariosto ja Torquato Tasso olivat hänen suosikkejaan italialaisessa kirjallisuudessa. La Fontaine ei ollut romantikko; hänen teoksiensa sisältö ja maku muodostuvat vähemmän hänen elämänkokemuksistaan ​​kuin hänen omaksumastaan monimuotoisesta kirjallisesta perinnöstä, jota hän käytti maineensa luomiseen.

La Fontaine sai innoituksen runomuotoisiin, vertauskuvallisiin eläinsatuihinsa eli faabeleihin ja arkielämän kertomuksiinsa Aisopokselta ja Horatiukselta. Siitä huolimatta ne ovat Ranskan kirjallisuuden merkkiteoksia. La Fontainen merkitys etymologisessa mielessä on merkittävä: esimerkiksi sanonta "karhunpalvelus", hyvää tarkoittava teko joka vahingoittaa autettavaa, on peräisin eräästä La Fontainen kertomuksesta, jossa ystävällinen karhu auttaa hätistämään puutarhurin nenältä kärpästä kivenmurikan avulla.

Ensimmäinen 124 sadun kokoelma *Fables Choisies* ("Eläinsatuja") ilmestyi 31. maaliskuuta 1668, ja se oli viisaasti omistettu "Monsieur dauphinille" eli Ranskan kruununperilliselle, tulevalle Ludvig XV:lle, kuningas Ludvig XIV:n kuusivuotiaalle pojanpojalle. Tarinat ovat joka suhteessa ensiluokkaisia: täysin virheettömiä, tasapainoisia, oivallisesti riimitettyjä, luonnollisia ja sujuvia, lystikkäitä, nokkelia, viisaita – ja ehdottoman ranskalaisia. Niistä tuli heti menestys. Vielä nykyäänkin osa ranskalaisista osaa *Eläinsatuja* ulkoa sivukaupalla. Satuja käytettin Versailles'n linnan puistoon perustetussa labyrintissa kruununperillisen kasvatukseen, jossa oli 39 erilaista suihkulähdettä sekä eläinveistosta kutakin opetusetappia varten.

Toinen satukokoelma, joka oli omistettu kuninkaan viralliselle rakastajattarelle, madame de Montespanille, julkaistiin vuonna 1678. Lisää satuja julkaistiin myöhemmin, ja pelkästään kirjailijan elinaikana niitä julkaistiin noin 40 kappaletta. Vuonna 1747 Jean-Baptiste Oudry sai niistä inspiraatiota maalauksiinsa Ludvig XV:n pojan, kruununperijä Louis'n eli dauphinin asuntoon.

Vuonna 1669 La Fontaine julkaisi teoksen *Les Amours de Psyché et de Cupid,* joka oli omistettu yhdelle hänen suojelijoistaan, Bouillonin herttuatar Marie-Anne Mancinille. Tämä runollinen teos oli myös tekosyy juhlistaa kuninkaan tekemiä jatkuvia rakennustöitä ja muita hankkeita Versailles'n palatsissa ja siten ansaita hänen suosionsa. "Monarkkimme nauttii palatsien rakentamisesta: tämä on kuninkaan arvoista",  La Fontaine kirjoitti.

Saduissaan de La Fontaine osoittaa ihmisluonnon olevan alttiina erilaisille heikkouksille. Hän ei kuitenkaan kauhistele sitä, vaan haluaa nauraa inhimillisille heikkouksille, paikoitellen hieman ilkeästikin.

La Fontaine julkaisi koko elämänsä ajan tasaisin väliajoin uusia eläinsatuja; viimeinen ilmestyi vuonna 1693. 

## Perintö
*Eläinsadut* ovat edelleen osa jokaisen ranskalaisen kulttuuria aina koululaisista kirjailijoihin kuin André Gide, Paul Valéry ja Jean Giraudoux, jotka ovat antaneet uutta loistoa La Fontainen maineelle 1900-luvulla.

La Fontainen kuoleman 300-vuotismerkkipäivää ja *Eläinsatuja* juhlistava postimerkkisarja julkaistiin Ranskassa vuonna 1995.

## Suomennettuja teoksia
* 
* 

## Lähteet
* Grimberg, Carl: *Kansojen historia*, osa 14: "Aurinkokuninkaan aikakausi". WSOY 1982. 

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Jean de La Fontainen teoksia Gutenberg-projektissa