Matti Huhta (poliitikko)

**Matti Aukusti Huhta** (21. tammikuuta 1905 Lapua – 26. lokakuuta 1967 Oulu) oli suomalainen kommunistinen poliitikko, joka toimi Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kansanedustajana vuosina 1945–1948 ja Valtion hinta- ja palkkaneuvoston hintajaoston johtajana vuosina 1946–1949. Hän kuului SKDL:n ja Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) korkeimpiin johtoelimiin, liitto- ja puoluetoimikuntaan.

Ennen uraansa järjestötehtävissä Huhta työskenteli kirvesmiehenä Lapualla, Kemissä ja Oulussa. Etsivä keskuspoliisi kiinnostui Matti Huhdan poliittisesta toiminnasta hänen suorittaessa varusmiespalvelustaan Utin ilmailupataljoonassa vuonna 1926. Tällöin hänen todettiin työskentelevän "epäilyttävien henkilöiden" kanssa. Hän loikkasi Neuvostoliittoon 1930-luvun alussa ja opiskeli vuosina 1931–1935 Leningradissa Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopistossa. Palattuaan maanalaiseen toimintaan Suomeen Huhta jäi marraskuussa 1936 kiinni ja oli vuosina 1937–1944 vangittuna tasavallan suojelulain perusteella poliittisen toimintansa johdosta. Riihimäen vankilassa hän kuului SKP:n vankilaneuvoston korkeimpaan johtoon. ”Huhdan putiikkina” tunnettu johtoryhmä, johon kuuluivat Huhta, Aimo Aaltonen, Ville Pessi ja Kauko Heikkilä, pysyi täysin uskollisena Neuvostoliitolle koko sota-ajan ja otti vapauduttuaan itselleen SKP:n johdon puolueen aloittaessa julkisen toimintansa syksyllä 1944. Maanalaisessa toiminnassa Huhdan peitenimenä oli Kalle Kivinen. Huhta oli vuodenvaihteessa 1943–1944 ilmoittanut Valpolle haluavansa olla sen käytettävissä. Valpo ei kuitenkaan luottanut häneen, vaan tuomion kärsittyään hän jäi edelleen turvasäilöön.

Vapauduttuaan sodan jälkeen Huhta työskenteli aluksi SAK:n valistussihteerinä 1944–1945. Loppuvuodesta 1944 J. K. Paasikivi ehdotti Huhtaa ministeriksi SKP:n Yrjö Leinon sijasta, mutta SKP ei hyväksynyt Huhtaa ministeriksi, sillä tämän puolueenvastainen sodanaikainen salainen toiminta oli tiedossa. Leinosta tuli ministeri. Vuoden 1945 eduskuntavaaleissa Huhta valittiin kansanedustajaksi. Vaalitilaisuudessaan hän muun muassa vaati, että Suomen upseeristo tulisi kokonaan vaihtaa ja kouluttaa uudet upseerit Neuvostoliitossa.

Sotien jälkeisinä säännöstelyn vuosina Huhta joutui hintajaoston puheenjohtajana eli “hintadiktaattorina” allekirjoittamaan useimmat kuluttajahintojen korotukset, mikä lisäsi sekä hänen henkilökohtaista että koko SKDL:n epäsuosiota työväestön parissa. Tämä tarjosi propaganda-aseen sosialidemokraateille, joiden kuuluisan Jo riittää! -kampanjan ensimmäinen tunnus “Jo riittää hinnankorotukset” viittasi nimenomaan Huhtaan. Huhta tuomittiin 19. joulukuuta 1946 Helsingin raastuvanoikeudessa säännöstelyrikoksesta 16&nbsp;000 markan sakkoihin. Hän oli koeajanut rekisteröimätöntä autoa, johon ei ollut hankittu bensiinilupaa. 

Helmikuussa 1950 Huhta erotettiin SKP:stä. Hänen rikkeikseen luettiin Etsivän keskuspoliisin (EK) kanssa 1930-luvun lopulla ja Valpon kanssa jatkosodan aikana tehty yhteistyö, lahjusten ottaminen hintajaostossa sekä epäilyttävät liiketoimet. SKP oli tiennyt Huhdan EK-toiminnasta jo vuodesta 1945, ja tämän vuoksi hänet oli siirretty syrjään puoluetoimikunnasta samana vuonna, mutta rikkeiden ei vielä tuolloin katsottu vaativan erottamista. Puolueen asenne muuttui, kun kansainvälisessä kommunistisessa liikkeessä alettiin suhtautua tiukemmin poikkeamiin Jugoslavian tapahtumien myötä ja metsästää titolaisia pettureita omista riveistä. Erottamisensa jälkeen Huhta sai lähteä muistakin vasemmistojärjestöjen luottamustehtävistä. Puolue määräsi hänen vaimonsa Tyyne Tuomisen ottamaan avioeron hänestä. Vuosina 1947–1949 Huhta oli Konelan toimitusjohtaja, ja vuosina 1950–1958 hän työskenteli puualan liikemiehenä Rovaniemellä ja Kuusamossa. 

Huhta oli naimisissa kolmesti. Puolisot olivat Laura Kallio 1926–1945, Tyyne Tuominen 1945–1954 ja Anna Mari Timonen 1958–1967. SKP:n, SKDL:n ja SNDL:n keskeisiin kaadereihin kuulunut Tuominen otti eron Huhdasta puolueensa käskystä miehen jouduttua epäsuosioon. Tuomista painostettiin muun muassa tovereista eristämällä ja vihjailuilla aviomiehen muista naisista. Matilla ja Lauralla oli kaksi yhteistä lasta. Matilla ja Tyynellä oli yksi yhteinen lapsi. Aikoinaan kirkosta eronnut Huhta oli myöhemmin liittynyt takaisin, sillä näyttävässä kuolinilmoituksessa oli risti.

## Lähteet
*
*Veli-Pekka Leppänen: *Ohranasta oppositioon. Kommunistit Helsingissä 1944–1951*. SKP:n Helsingin piirijärjestö, Helsinki 1994.
* 

### Viitteet