open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Skábmagovat-elokuvajuhla

**Skábmagovat-elokuvajuhla** on Inarissa järjestettävä alkuperäiskansojen elokuvajuhla, jonka taiteellisena johtajana toimii Jorma Lehtola. Festivaalin järjestävät Saamelaistaiteen tukiyhdistys, Alkuperäiskansojen elokuvakeskus Skábma, Yle Sámi Radio, Saamelaismuseo ja luontokeskus Siida sekä Inarin kunta. Elokuvajuhlien yhteydessä jaetaan myös Skábmagovat-palkinto, joka on tunnustus saamelaisen kulttuurin ja yhteisön eteen tehdystä työstä.

Festivaalin aikana elokuvia esitetään kolmessa paikassa: saamelaiskulttuurikeskus Sajoksessa, saamelaismuseo Siidassa sekä Revontuliteatterissa. Revontuliteatteri on täysin lumesta rakennettu yleensä noin 200-paikkainen ulkoilmateatteri. Festivaalin järjestävät tarjoavat porontaljaeristeet lumi-istuinten päälle.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Kuismavaara

**Kuismavaara** on vaara Joensuun kunnassa, noin 11 kilometriä Enon kirkonkylästä. Kuismavaaralla sijaitsee myös Kuismajoki. Alueella on myös paljon kesäasuntoja. Kuismavaara sijaitsee Kuismassa.
Intianriippukaija

**Intianriippukaija** (*Loriculus vernalis*) on Aasian etelä- ja kaakkoisosissa elävä kaija. Sen elinympäristö ulottuu Lounais- ja Etelä-Intiasta Itä-Nepaliin, Etelä-Kiinaan ja Indokiinaan, ei kuitenkaan Malakan niemimaalle; lisäksi se elää Andamaaneilla, Nikobaareilla ja Merguisaarilla. Sen holotyypin kuvaili Anders Sparrman Assamin Cacharista 1787.

## Ulkonäkö ja koko
Intianriippukaija kasvaa 13 cm pitkäksi ja painaa aikuisena noin 28 grammaa. Se on yleisväriltään vihreä. Nokka on punainen  ja silmä ovat valkoiset. Yläperä on punainen ja koiraalla on kurkussa sininen läikkä, joka puuttuu naaraalta. 

## Lähteet
Jaavanriippukaija

**Jaavanriippukaija** (*Loriculus pusillus*) on Indonesian Jaavalla ja Balilla elävä kaija. Sen holotyypin kuvaili George Robert Gray 1859.

## Ulkonäkö ja koko
Jaavanriippukaija kasvaa 12 cm pitkäksi ja painaa aikuisena noin 25–30 grammaa. Se on yleisväriltään kellanvihreä. Nokka on oranssinpunainen ja silmät ovat keltavalkoiset. Yläperä on punainen ja koiraalla on kurkussa oranssi läikkä, joka puuttuu naaraalta. 

## Lähteet
MLD

**MLD** voi tarkoittaa seuraavia:

* Maniac Latin Disciples, hispaaninen katujengi Chicagossa, Illinoisissa
* Metakromaattinen leukodystrofia, geenivirheen aiheuttama aivojen valkean aineen surkastumishäiriö
* Multicast Listener Discovery, IPv6-tietokoneverkkojen protokolla ryhmälähetysvastaanottajien havaitsemiseen
Malakanriippukaija

**Malakanriippukaija** (*Loriculus galgulus*) on Kaakkois-Aasiassa elävä kaijalaji. Sen levinneisyysaluetta ovat Malakan niemimaa, Singapore, Sumatra ja Borneo sekä näitä ympäröivät pikkusaaret. Lajia tavataan myös Länsi-Jaavalla, mutta kanta on mahdollisesti lähtöisin sinne siirretyistä linnuista. Carl von Linné kuvaili lajin holotyypin Malakalta vuonna 1758.

## Ulkonäkö ja koko
Malakanriippukaija kasvaa 12 cm pitkäksi ja painaa aikuisena noin 28 grammaa. Se on yleisväriltään vihreä. Nokka on musta ja silmät ovat tummanruskeat. Yläperä on punainen ja koiraalla on kurkussa punainen läikkä, jota ei ole naaraalla. Koiraan päälaella on tummansininen läikkä, naaraalla läikkä on aivan pieni tai sitä ei ole ollenkaan.

## Lähteet
Kaisla (veneet)

**Kaisla** on kotkalaisen Oy Kaisla-Veneet Ab veneveistämön venemerkki. Kaisla-veneet valmistetaan lujitekuidusta käsin laminoimalla. Veneitä on valmistettu vuodesta 1986 lähtien. Kaisla-veneitä valmistetaan nykyään viitenä eri mallina.

## Lähteet
*Kaisla-veneiden kotisivu  Victorius.fi
Floresinriippukaija

**Floresinriippukaija** (*Loriculus flosculus*) on Pienillä Sundasaarilla sijaitsevan Floresin kotoperäinen uhanalainen kaija. Sen holotyypin kuvaili Alfred Russel Wallace Floresilta 1864.

## Ulkonäkö ja koko
Floresinriippukaija kasvaa 12 cm pitkäksi. Se on yleisväriltään vihreä. Nokka ja silmä ovat oranssinpunaiset. Yläperä on punainen ja koiraalla on kurkussa pitkulainen punainen läikkä, joka puuttuu naaraalta. 

## Lähteet
Disney Wonder

**Disney Wonder** on Disney Cruise Line -varustamon omistama risteilyalus. Se on rakennettu Fincantieri - Cantieri Navali Italiani S.p.A -yhtiön telakalla Margherassa Italiassa ja se teki neitsytmatkansa 1. lokakuuta 1999. Laiva rakennettiin kahdessa osassa eri telakoilla, joissa valmistuneet puolikkaat yhdistettiin toisiinsa hitsaamalla. Disney Wonder on järjestyksessä toinen Disney Cruise Linen omistama risteilyalus noin vuotta aikaisemmin valmistuneen Disney Magicin lisäksi.

## Risteilyt ja kohteet
Disney Wonderin kotisatama on sen valmistumisesta lähtien ollut Floridan Port Canaveral, mistä se on tehnyt kolmen ja neljän yön risteilyjä Bahaman pääkaupunkiin Nassauhun sekä The Walt Disney Companylle kuuluvalle Castaway Cay -nimiselle yksityissaarelle. Disney Cruise Linen laivoja varten Port Canaveraliin rakennettu Disney Cruise Line Terminal sijaitsee John F. Kennedyn avaruuskeskuksen ja Cape Canaveral Air Force Stationin naapurissa.

Kesällä 2010 risteilyt suuntaavat Bahaman lisäksi myös Pohjois-Amerikann eteläisimmässä kärjessä sijaitsevaan Key Westiin. Kun Disney Dream valmistuu, Disney Wonderin kotisatama tulee olemaan Kalifornian Los Angeles vähintään vuoteen 2014 asti. Lisäksi sen on suunniteltu tekevän seitsemän yön risteilyjä Kanadan Vancouverista Alaskaan 2011 toukokuusta alkaen.

## Sisustus ja varustelu

Noin puolentoista vuoden välein tapahtuvan kuivatelakoinnin aikana laivassa on tehty huoltojen lisäksi runsaasti uudistuksia, joista viimeisimpiä Freeportissa, Bahamalla lokakuussa 2009 rakennettu Outlook Cafe -niminen näköalabaari.

### Varustelu
* neljä uima-allasta
* koripallokenttä
* kuntoilukeskus ja kylpylä
* juoksurata
* teattereita
* matkamuistomyymälöitä
* useita ravintoloita
* yökerhoja ja baareja

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* MarineTraffic.com - Disney Wonder
* More Disney Cruise Line Announcements Coming  - Frontado, Jonathan, Disney Wonder blog, Disney Cruise Line, 5. lokakuuta 2009 
* Disney Cruise Line - Disney Wonder
Lumessakahlaajat

__NOTOC__
**Lumessakahlaajat** on Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus-yhtyeen kolmas single albumilta Rajaportti. Single sisältää nimikkokappaleen lisäksi live-version kappaleesta "Kova maa" Provinssirockista vuodelta 2002 sekä kappaleen "Tie", jota on aikaisemmin esittänyt ainakin Sakari Kuosmanen.

Kappale debytoi Suomen virallisen singlelistan ykkösenä, ja se pysyi listalla yhteensä 9 viikkoa.

## Kappaleet
# 
# 
# 

## Kokoonpano
* Jari Huttunen – rytmikitara (kappaleissa 2 ja 3)
* Jarkko Petosalmi – rytmikitara
* Seppo Pohjolainen – rummut, taustalaulu
* Timo Rautiainen – laulu, kitara
* Nils Ursin – basso, urut (kappaleessa 1)
* Jarkko Martikainen – laulu, kitara (kappaleessa 2), tuotanto

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Lumessakahlaajat discogs.com -sivustolla
Peyton Place – vihan tyyssija

**Peyton Place – vihan tyyssija**, myös nimellä **Vihan tyyssija**, (*Peyton Place*) on Mark Robsonin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 1957. Elokuva pohjautuu Grace Metaliousin bestseller-teokseen *[[Kaupunki nimeltä Peyton Place]]*.  Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Uudessa Englannissa sijaitsevaan Peyton Placen kaupunkiin toisen maailmansodan aikana. Elokuvan päähenkilöinä ovat Lana Turnerin näyttelemä Constance MacKenzie ja hänen avioton tyttärensä Allison, jota näyttelee Diane Varsi. Elokuva sai yhdeksän Oscar-ehdokkuutta seitsemässä eri kategoriassa, mutta ei voittanut yhtään. Kirjan ja elokuvan pohjalta syntyi myöhemmin televisiosarja *[[Peyton Place (televisiosarja)|Peyton Place]]*.

## Roolit

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*
OLW

**OLW** voi tarkoittaa seuraavia:

* OLW, ruotsalainen yritys
* Office Live Workspace
* 
* 
* Our Lady of Walsingham
Tirlittan

**Tirlittan – orpotyttö ihmisten ihmemaassa** on Oiva Paloheimon kirjoittama lastenkirja vuodelta 1953. Kirjan perusteella on toteutettu useita teatterinäytelmiä, televisiotaltiointi ja elokuva.

Kirja kertoo Tirlittan-nimisestä pikkutytöstä, joka on menettänyt perheensä. Oiva Paloheimo oli itse jäänyt lapsena orvoksi ja käsitteli orpouden teemaa useissa muissakin teoksissaan.

## Juoni
Kultatukkainen Tirlittan jää ”orpolapseksi” kun ukkonen iski hänen kotitalonsa taivaan tuuliin: ”*Äidin pohjoiseen vei tuuli jäinen, isä lensi kauas etelään, ukkonen kun iski uhmapäinen, siskot myös ja veljet se vei mennessään.*” Tirlittan itse lensi kanavaan. Hänelle on jäänyt vain okariinapilli käteen ja pyjama päälle ja sekin väärin päin. 

Tirlittan menee torille ja nälissään varastaa tomaatin. Poliisit veivät hänet kammarille jossa Tirlittan tiedusteli että: ”Milloin minut hirtetään?”. Ystävällisen poliisin avulla hän pakeni ja löysi itsensä luuvaloa sairastavan rouvan luota. Sytytettyään vanhan rouvan talon vahingossa tuleen, ja siinä sivussa parannettuaan rouvan luuvalon, hän pakeni jälleen. Etsiessään perhettään Tirlittan aiheutti kommelluksia säännöllisesti siellä ja täällä missä kulkikin. Myöhemmin Tirlittan liittyi sirkukseen, jossa hän ilmoittautui trapetsitaiteilijaksi. Kesken nuorallakävelyn hän havaitsi isänsä yleisössä, tarkkaavaisuus herpaantui ja hän putosi ja joutui sairaalaan. Onnettomuus teki Tirlittanista kuuluisan ja perhe saatiin sen ansiosta jälleen kokoon. Luuvalosta parantunut rouva rakennutti Tirlittanille uuden kodin tuhoutuneen tilalle.

Koko tarinan läpi Tirlittan keskustelee säännöllisesti ”taivaan isän kanssa” ja televisiotaltioinnin lopussa Tirlittan toteaakin, että: ”Voi kyllä että te sitten olette hienoja rouvia ja hienoja poliiseja ja kyllä te teitte minulle ihmeen. Mutta minähän olenkin taivaan isän lemmikki!”.

## Muuta
Maunu Kurkvaara ohjasi kirjan pohjalta elokuvan *[[Tirlittan (elokuva)|Tirlittan]]* vuonna 1958. Nimiroolissa näytteli Tarja Airaksinen. Paloheimo itse ei pitänyt elokuvasovituksesta.

Kirjan pohjalta on tehty vuonna 1961 lyhyt musiikkinäytelmä, jonka musiikin sävelsi Ahti Sonninen. Yleisradio esitti vuonna 1969 näytelmästä Maija-Liisa Sutisen ohjaaman televisioversion, jossa Tirlittania näytteli Jaana Saarinen.

Suomen Kirjailijaliitto on vuodesta 1993 jakanut Tirlittan-palkinto-nimistä tunnustusta suomenkieliselle lasten- ja nuortenkirjallisuudelle.

## Lähteet
Markku Peltoniemi (jalkapalloilija)

**Markku Peltoniemi** (s. 8. helmikuuta 1948 Helsinki) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Peltoniemi toimi pelaajauransa jälkeen Helsingin Jalkapalloklubin miesten edustusjoukkueen joukkueenjohtajana.

Keskikentällä pelannut Peltoniemi edusti juniorivuosista alkaen Helsingin Jalkapalloklubia. Seuran edustusjoukkueessa hän pelasi mestaruussarjaa 1965–1975. Peltoniemi voitti HJK:ssa Suomen mestaruuden 1973 ja Suomen Cupin 1966. Lisäksi hän voitti kaksi SM-hopeaa ja kolme SM-pronssia. Vuosina 1976–1979 Peltoniemi pelasi vielä Helsingin Palloseurassa 1. ja 2. divisioonassa. Kaikkiaan hänelle kertyi uran aikana 141 pääsarjatason ottelua. Nuoruudessaan Peltoniemi pelasi myös viisi poikien maaottelua.

Pelaajauran jälkeen Peltoniemestä tuli HJK:n joukkueenjohtaja. Hän on toiminut tehtävässä vuodesta 1980 lähtien. Tuona aikana hänelle on kertynyt yli 1&nbsp;000 ottelua ja HJK on voittanut muun muassa 17 mestaruutta. Peltoniemi valittiin Veikkausliigan 20-vuotistähdistöjoukkueen joukkueenjohtajaksi vuonna 2009.

Hänet nimettiin Helsingin Jalkapalloklubin Hall of Fameen vuonna 2007 ansioistaan seuran hyväksi ja Veikkausliigan legendaksi vuonna 2011. Captain’s Ballin Peltoniemi sai vuonna 2014.

## Lähteet
Peluri

**Peluri** (, *Igrok*; op. 24) on nelinäytöksinen ooppera, jota Sergei Prokofjev alkoi säveltää vuonna 1915. Libreton siihen teki säveltäjä Fjodor Dostojevskin romaanin pohjalta. Teos esitettiin ensimmäistä kertaa 29. huhtikuuta 1929 Brysselin Théâtre de la Monnaiessa Corneil de Thoranin johdolla. 

## Lähteet
Isomaasirkku

**Isomaasirkku** (*Geospiza magnirostris*) on darwininsirkkuihin kuuluva varpuslintulaji. Sitä tavataan vain Galápagossaarilla Etelä-Amerikassa.

## Koko ja ulkonäkö

Isomaasirkun pituus on 16 senttiä ja paino 35 grammaa. Se on darwininsirkuista suurin. Lisäksi sen nokka on leveämpi, kuin muilla lajeilla. Muiden maasirkkujen tapaan lajin koiraat ovat täysin mustia, kun taas naaraat ovat ruskeita ja juovikkaita.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Isomaasirkku on endeeminen Ecuadorin Galápagossaarilla. Sen asuinsaaria ovat Wolf, Darwin, Pinta, Marchena, Genovesa, Santa Fe, Daphne Major, Santa Cruz, Pinzón, Rábida, Santiago, Fernandina ja Isabela. Se on yhä melko runsas osassa levinneisyysaluetta. Lajin levinneisyys kattaa 7400 neliökilometriä.

Elinympäristöä ovat kuivat metsät ja pensaikot alankomailla ja siirtymävyöhykkeellä.

## Elintavat
Isomaasirkku ruokailee maassa. Sen pääravintoa ovat siemenet, mutta syö myös niveljalkaisia ja *[[Opuntia]]*-kaktuksen hedelmiä. Tärkein ravintolähde ovat *Tribulus cistoides* -kasvin puiset siemenet. Toisinaan se syö myös muiden lintujen munia. Suuren nokkansa ansiosta se pystyy murskaamaan ja syömään isompia ja kovempia siemeniä kuin muut Galápagossaarten sirkut.

Isomaasirkku lisääntyy muiden darwininsirkkujen tavoin yleensä opportunistisesti. Ne munivat yleensä silloin kun sateita ja ravintoa on runsaasti. Isomaasirkkupari on yleensä yksiavioinen ja pitää itsellään pientä reviiriä. Pari rakentaa pensaaseen tai kaktukseen pienen, kupolinmuotoisen pesän. Pesässä on keskimäärin kolme munaa, joita haudotaan noin 12 viikkoa. Vanhemmat ruokkivat poikasia pääasiassa hyönteisillä. Poikaset jättävät pesänsä noin kaksiviikkoisina.

## Lähteet
Sinfonia nro 5 (Arnold)

Malcolm Arnold sävelsi **viidennen [[sinfonia]]nsa** Cheltenham Festival Societyn tilauksesta. Teoksen esitti ensimmäistä kertaa 3. heinäkuuta 1961 Cheltenhamin festivaalilla säveltäjän johtama Hallé-orkesteri. Säveltäjän mukaan sinfoniassa soivat nuorena kuolleiden ystävien – Jack Thurstonin, Dennis Brainin, David Paltenghin ja Gerard Hoffnungin – muistot.

Sinfonia koostuu neljästä osasta:

# Tempestuoso
# Andante con moto – Adagio
# Con fuoco
# Risoluto – Lento

## Lähteet
Sinfonia nro 1 (Schumann)

Robert Schumannin **ensimmäinen [[sinfonia]]** B-duurissa (op. 38) tunnetaan lisänimellä *Kevät* (*Frühling*). Se esitettiin ensimmäistä kertaa Mendelssohnin johdolla Leipzigin Gewandhausissa 31. maaliskuuta 1841. Säveltäjää inspiroi Adolf Böttgerin runo.

## Osat
# Andante un poco maestoso – Allegro molto vivace 
# Larghetto – attacca:
# Scherzo. Molto vivace
# Allegro animato e grazioso

## Kokoonpano
* 2 huilua
* 2 oboea
* 2 klarinettia
* 2 fagottia
* 4 käyrätorvea
* 2 trumpettia
* 3 pasuunaa
* patarummut
* triangeli
* jouset

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* IMSLP: Symphony No.1, Op.38 (Schumann, Robert) (nuotteja
Paalupaikka Stroker

**Paalupaikka Stroker** (*Stroker Ace*) on Hal Needhamin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1983. Se perustuu William Neelyn ja Robert K. Ottumin romaaniin *Stand on It* ja sen päähenkilönä on Burt Reynoldsin näyttelemä kilpa-autoilija Stroker Ace. Reynolds tapasi kuvausten aikana tulevan aviopuolisonsa Loni Andersonin.

## Roolit

## Arvioita
*[[Video-opas|Video-oppaassa]]* vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa ”jopa Reynolds-skaalan alittavana kohelluksena” ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.

## Lähteet
Kinderszenen

***Kinderszenen*** (op. 15) on kokoelma Robert Schumannin pianolle säveltämiä kappaleita vuodelta 1838. Teos liittyy lapsuuteen, mutta kuvaa sitä aikuisen nostalgisesta näkökulmasta eikä siis ole suunnattu lapsille toisin kuin esimerkiksi *[[Album für die Jugend]]* (op. 68).

## Kappaleet
# Von fremden Ländern und Menschen (G-duuri) 
# Kuriose Geschichte (D-duuri)
# Hasche-Mann (H-molli)
# Bittendes Kind (D-duuri)
# Glückes genug (D-duuri)
# Wichtige Begebenheit (A-duuri)
# Träumerei (F-duuri)
# Am Kamin (F-duuri)
# Ritter vom Steckenpferd (C-duuri)
# Fast zu ernst (Gis-molli)
# Fürchtenmachen (E-molli)
# Kind im Einschlummern (E-molli)
# Der Dichter spricht (G-duuri)

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* IMSLP: Kinderszenen, Op.15 (Schumann, Robert) (nuotteja)
Taneli Heikka

**Taneli Heikka** (s. 1971) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija. Hän on Avaja Open -nimisen yrityksen toimitusjohtaja. Hän työskenteli 2008–2010 Alma Mediassa Helsingin toimituksen esimiehenä. Toimittajana hän on erikoistunut politiikan uutisointiin. Hänen isänsä on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Espoon hiippakunnan piispana toiminut Mikko Heikka. 

Heikka on työskennellyt Aamulehdessä eri tehtävissä Helsingissä, Tampereella ja kirjeenvaihtajana Intiassa. Hän suoritti Master of Arts -tutkinnon Lontoossa 2004, ja kävi Aamulehden akatemia -koulutuksen vuosina 1997–1998. 1990-luvulla hän toimi Etsijä-lehden päätoimittajana yhdessä Marianne Heikkilän ja Jari Jolkkosen kanssa. Heille myönnettiin vuonna 1995 evankelisluterilaisen kirkon tiedonvälityspalkinto.

Talvella 2009 WSOY julkaisi Katja Boxbergin kanssa kirjoitetun pamflettikirjan *[[Lumedemokratia]]*. Kirjassa kritisoidaan suomalaista poliittista kulttuuria, jossa asioista päätetään kabineteissa. Äänestäjillä ei ole vaihtoehtoja, koska puolueet eivät erotu toisistaan. Nuhteita saavat myös "hampaaton oppositio, kritiikitön media, olematon älymystö, matala ostovoima sekä kilpailun ja innovaatioiden puute". Kirjoittajat kritisoivat esimerkiksi Lex Nokian valmisteluprosessia. Heikan mukaan asia oli jo valmiiksi päätetty kun hallitus toi sen eduskuntaan, eivätkä kansalaiset päässeet missään vaiheessa osalliseksi keskusteluun.

Vuonna 2014 Heikka valmistelee väitöskirjaansa digitaalisesta demokratiasta Washington DC:ssä American Universityn vierailevana tutkijana.

Vuonna 2015 Heikka kirjoitti pakolaisten olevan uusi Nokia, ja kuvaili ”uusien synnyttyäjien” olevan lottovoitto Suomelle.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Tiina Raevaara: Trollaaminen on helppoa, todellinen vaikuttaminen hankalaa. Tarinoita tieteestä 31.3.2015.
Album für die Jugend

**Album für die Jugend** (op. 68) on Robert Schumannin omille lapsilleen säveltämä pianokappaleiden sarja vuodelta 1848. Kaikkiaan kappaleita on 43 kahdessa eri kirjassa. Toisen kirjan kappaleet ovat haastavampia kuin ensimmäisen. Kappale 32, *Sheherazade*, on kokoelman pisin, noin neljä minuuttia kestävä.

## Kappaleet
# Melodie 
# Soldatenmarsch 
# Trällerliedchen 
# Ein Choral 
# Stückchen 
# Armes Waisenkind 
# Jägerliedchen 
# Wilder Reiter 
# Volksliedchen
# Fröhlicher Landmann, von der Arbeit zurückkehrend
# Sizilianisch
# Knecht Ruprecht
# Mai, lieber Mai
# Kleine Studie
# Frühlingsgesang
# Erster Verlust
# Kleiner Morgenwanderer
# Schnitterliedchen
# Kleine Romanze Tästä kappaleesta alkaa toinen kirja.
# Ländliches Lied
# ***
# Rundgesang
# Reiterstück
# Ernteliedchen
# Nachklänge aus dem Theater
# ***
# Kanonisches Liedchen
# Erinnerung
# Fremder Mann
# ***
# Kriegslied
# Sheherazade
# Weinlesezeit – fröhliche Zeit!
# Thema
# Mignon
# Lied italienischer Marinari
# Matrosenlied
# Winterzeit I
# Winterzeit II
# Kleine Fuge
# Nordisches Lied
# Figurierter Choral
# Sylvesterlied

## Lähteet
Kreisleriana

**Kreisleriana** (op. 16) on kahdeksan fantasiaa pianolle käsittävä sarja, jonka Robert Schumann sävelsi neljässä päivässä huhtikuussa 1838. Hän omisti teoksensa Frédéric Chopinille.

Schumann sanoi vain saksalaisten voivan ymmärtää teoksensa nimen. Kreisler on E. T. A. Hoffmannin luoma hahmo.

## Osat
# Äußerst bewegt
# Sehr innig und nicht zu rasch 
# Sehr aufgeregt 
# Sehr langsam 
# Sehr lebhaft 
# Sehr langsam 
# Sehr rasch 
# Schnell und spielend 

## Lähteet
Matti Rutanen

**Matti Rutanen** eli **Rutas-Matti** () oli Saarijärven Mahlulla 1930-1960-luvuilla vaikuttanut ITE-taiteilija. 

Matti Rutanen syntyi 22.2.1888 Hankasalmella torppari Carl (Kalle) Juhonpoika Rutaselle ja Matilda Rutaselle. Kotoaan hän lähti 12-vuotiaana ja toimi vuosia sekalaisissa työtehtävissä. Hänen kerrotaan työskennelleen muun muassa Jyväskylässä aseseppänä. Sisällissotaan Rutanen osallistui valkoisten puolella. 
.
Sodan jälkeen hän asettui Saarijärven Mahlulle asesepäksi ja kalastajaksi. Vuonna 1937 hän sai kertomuksiensa mukaan näyn, jossa Jumala vaati häntä rakentamaan kunniakseen patsaan. Maapallopatsaan varsinainen rakentaminen alkoi vuonna 1950. Projekti vei suuren osan Rutas-Matin ajasta ja lähestulkoon kaikki hänen rahansa. Patsasta rakentaessaan Rutas-Matti sai elantonsa pääasiassa metsästyksellä ja kalastuksella. Lisäksi hän sai pientä valtion eläkettä. Patsaan rakentaminen oli Matille onnellista aikaa, sillä hän koki tekevänsä ihmiskunnalle suuren palveluksen teoksellaan. 

Patsaan valmistuttua Rutanen rakensi tontilleen niin sanotun ”kuningattaren tuvan”, joka oli tarkoitettu Englannin kuningatar Elisabetille. Rutanen oli kutsunut kuningattaren Maapallopatsaan paljastustilaisuuteen kunniavieraaksi keväällä 1955, ja kutsuja oli lähetetty myös YK:lle. Tilaisuutta ei kuitenkaan koskaan järjestetty, sillä kutsutut eivät vastanneet kutsuihin. Rutanen totesikin myöhemmin, että Jumala oli vihkinyt patsaan, jolloin maallisen juhlan järjestäminen oli siltä osin turhaa.

Hän oli seurallinen, mutta eli ilman perhettä ja puolisoa. Vaikka Rutasen naisseikkailuista kerrotaan monia tarinoita, jäivät haaveet vaimon saannista vain haaveiksi. Rutas-Matti muutti vasta viimeisinä vuosinaan asumaan vaimollensa rakentamaan alatupaan, 20 vuotta sen rakentamisen jälkeen.

Matti Rutanen kuoli Jyväskylän Keskussairaalassa sydänkohtaukseen 6.10.1964. Hän oli tällöin 76-vuotias. Hänet on haudattu Saarijärven Kolkanlahden hautausmaalle. 

## Lähteet

*Koskinen Lauri (toim.) 1994 - Mahlun Mäkilöillä
*Rutanen Päivi 2007 - Itse Tehty Jumala - Rutas-Matin roolit kyläoriginellina, ITE-taiteilijana ja profeettana (pro gradu, Turun yliopisto)

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Ylen Elävä arkisto: Rutas-Matti, mies maailmanrauhan asialla
Pikkupääkampela

**Pikkupääkampela** (*Microstomus kitt*) on oikeasilmäkampeloiden heimoon kuuluva kalalaji, joka elää Pohjois-Atlantilla.

Pikkupääkampelan pohjaväri on lämpimän ruskea, siinä on mahonginruskeita epäsäännöllisiä kuvioita ja keltaisia ja vihreitä läikkiä. Se kasvaa tyypillisesti 25-35 cm pitkäksi, joskus jopa 45 cm pitkäksi. Kalan leveys on noin kolmasosa tai puolet sen pituudesta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Musiikkia lapsille

***Musiikkia lapsille*** (; op. 65) on Sergei Prokofjevin vuonna 1935 säveltämä kahdentoista helpon pianokappaleen sarja. Sen esitti ensimmäistä kertaa säveltäjä itse Moskovassa 11. huhtikuuta 1936. Teos oli ensimmäisiä, jotka Prokofjev sävelsi palattuaan ulkomailta Neuvostoliittoon.

## Lähteet
Taban Air

**Taban Air** (pers. **تابان ایر**)  oli iranilainen lentoyhtiö, jonka perusti yhtiön toimitusjohtajana toiminut Asghar Abdollahpour vuonna 2004. Lentoyhtiöllä oli 16 kohdetta ja sen laivastoon kuului seitsemän konetta. Taban Airin solmukohtina toimivat Mašhadin kansainvälinen lentoasema ja Mehrabadin kansainvälinen lentoasema Teheranissa.

Yhtiö menetti toimilupansa 24.1.2010.

## Historia

Taban Air perustettiin vuonna 2004 ja se sai toimiluvan vuonna 2006, jolloin se aloitti lentonsa. Taban Air työllisti noin 450 henkilöä. Lentoyhtiö joutui lopettamaan toimintansa 24. tammikuuta 2010, kun sen toimilupa evättiin Taban Airin lentoa 6437 kohdanneen onnettomuuden vuoksi.

## Kohteet

Taban Airilla oli 16 kohdetta, joihin se liikennöi säännöllisesti.

## Laivasto

Kaikkia Taban Airin koneita operoi toinen lentoyhtiö. Taban Airilla oli laivastossaan viisi Tupolev Tu-154M -konetta ennen lennon 6437 onnettomuutta, jolloin yksi Tupolev Tu-154M -koneista tuhoutui lentäjän yritettyä hätälaskua Mašhadiin siinä onnistumatta. Taban Airin BAe 146 -koneiden keski-ikä oli helmikuussa 2010 20,1 vuotta.

## Aiheesta muualla
*Taban Airin virallinen kotisivu  
*Taban Airin virallinen kotisivu  
*Kuvia Taban Airin koneista - Airliners.net

### Lähteet
Lentolaivue 22

**Lentolaivue 22** oli Suomen ilmavoimien hävittäjälentolaivue, joka perustettiin talvisodan aikana lentorykmentti 2:n alaisuuteen. Laivue osallistui talvisodan ilmasotatoimiin, ja se lakkautettiin sodan jälkeen keväällä 1940.

## Perustaminen ja toiminta talvisodassa
Laivueen perustamiskäsky annettiin 10. tammikuuta 1940. Laivueen komentajaksi määrättiin 16. tammikuuta kapteeni Erkki Heinilä, joka sai tehtäväkseen koota laivueen henkilöstön muun muassa täydennysyksiköistä sekä ulkomaalaisista vapaaehtoisista. Laivueelle oli varattu kalustoksi Yhdysvalloista ostetut Brewster B-239 -hävittäjät, jotka olivat kokoonpantavina Saabin Trollhättanin tehtailla Ruotsissa. Lentävän ja  teknisen henkilöstön suhteen valmis, vielä ilman lentokalustoa ollut laivue tukeutui Hollolan Pyhäniemen Vesijärven jäälle auratulle lentokentälle. Laivueeseen muodostettiin 23. helmikuuta 1940 1. lentue, jonka päälliköksi määrättiin luutnantti Aulis Bremer. Ensimmäiset neljä Brewsteria saapuivat laivueelle 1. maaliskuuta. Koneita ehti saapua laivueelle vielä ennen sotatoimien loppumista kaksi lisää. Laivue teki talvisodassa yhden tuloksettoman sotalennon. Laivueelle oli lisäksi sodan loppuvaiheessa alistettu Hurricane-hävittäjäkoneita Englannista noutanut Osasto Räty.
 
Talvisodan jälkeen laivue siirtyi Helsinki-Malmin lentoasemalle. Laivueen henkilöstö siirrettiin 9. huhtikuuta 1940 lentorykmentti 3:een perustettavan lentolaivue 32:n rungoksi. Laivueen lentokalusto luovutettiin 19. huhtikuuta 1940 lentolaivue 24:lle.

## Lähteet
* 
* 
* 
* 

### Viitteet
Hiiriä ja ihmisiä (vuoden 1939 elokuva)

**Hiiriä ja ihmisiä** (*Of Mice and Men*) on John Steinbeckin samannimiseen romaaniin pohjautuva elokuva vuodelta 1939. Elokuvan ohjasi Lewis Milestone. Elokuva ei saanut neljästä ehdokkuudestaan huolimatta yhtään Oscaria.

## Roolit

## Lähteet
Pesäpallon Ykkössarja 1983

**Pesäpallon ykkössarja 1983** oli Ykköspesiksen kolmas kausi. Sotkamon Jymy voitti sarjan ja sen ohella Mestaruussarjaan nousivat myös Kouvolan Pallonlyöjät ja Haminan Palloilijat.

## Runkosarja

### Pohjoislohko

### Etelälohko

## Loppusarja

### Noususarja

Sotkamo, Kouvola ja Hamina nousivat mestaruussarjaan.

### Putoamissarja

Sarjasta putosivat Halsuan Toivo, Jyväskylän Lohi ja Kauhajoen Karhu. Sarjaan nousivat suomensarjan lohkovoittajat Helsinki-Pesis, Vähänkyrön Viesti ja Muhoksen Pallo-Salamat.

## Lähteet

* http://mrasilainen.com/sarjat/ottelut/M_1-sarja_1981-2008.xls
Mandir

**Mandir** on hindulaisuuden temppeli. Se on yleensä pyhitetty jollekin jumalalle, ja keskeisellä paikalla on tämän jumalan kuva eli *marti*. Pääjumalan lisäksi temppelissä kunnioitetaan yleensä myös muita tähän liittyviä jumalia.  Temppelin seinissä ja muissa osissa on kuvia, jotka kertovat jumalan elämänvaiheista ja niihin liittyvistä tapahtumista. Paikoin on myös temppelialueita, joissa kullekin jumalalle on rakennettu oma temppelinsä. Rakennukset edustavat koristeellista ja kirkkaita värejä suosivaa eteläintialaista dravidatyyliä. 

Mandireita alettiin rakentaa noin 2000 vuotta sitten, kun bhakti eli henkilöityneille jumalille antautuminen yleistyi. Ne on usein rakennettu kivestä. Vanhimmat temppelit on kaiverrettu kallioon.

Kaikkien temppelien keskeinen arkkitehtuuri on samanlainen. Jumalan kuva *[[murti]]* on sijoitettu nelikulmaiselle korokkeelle. Sen yläpuolella nousee pyramidimainen, Meru-vuorta kuvaava kupoli. Tämä osa on kaikkein pyhin, ja siellä bramiinit suorittavat rituaalit. Keskeisen torni ympärillä on kolmelta sivulta avoin, pilarien kannattelema halli. Sinne uskovaiset kerääntyvät osallistuman rituaaleihin. Siellä suoritetaan myös uskonnolliset tanssit. Keskushallin ympärillä on pihamaa, joka voi olla avoin tai muurien suojaama. Pihamaalle tullaan portin eli *gopuramin* kautta.  Hindulaisten temppelin pääalttaria kutsutaan kohtutaloksi. Kohtutalo on omistettu temppelissä ensisijaisesti palvottavalle jumaluudelle. Muille hindulaisuuden jumalille on pyhitetty sivualttareita.

Intian pohjoisosassa monia hindutemppeleitä tuhottiin islamin valta-aikana, joten etelässä on jäljellä enemmän vanhoja mandireita.

Hindutemppeliin saavuttaessa kengät jätetään ulkopuolelle. Bramiinit, eli hindulaiset ylimmän kastin papit suorittavat temppelissä jumalten antaumuksellista palvontaa päivittäin.
## Lähteet

## Aiheesta muualla
Tuulikki Petäjäniemi

**Leena Tuulikki Petäjäniemi** (s. 24. syyskuuta 1942 Tampere) on suomalainen entinen kokoomuksen kansanedustaja (1979–1987) ja tasa-arvovaltuutettu (1991–1994). Hän on myös toiminut Elinkeinoelämän valtuuskunnan johtajana (1995–1999). Petäjäniemi on ollut Ylen Aamu-TV:n Jälkiviisaiden vakiokeskustelija. Nykyisin hän toimii yritys- ja yhteisökonsulttina.

Tuulikki Petäjäniemi valmistui ylioppilaaksi Kalevan yhteiskoulusta vuonna 1961, oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1966 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1969. Hän toimi asianajajana Tampereella vuosina 1970–1974, oikeusneuvosmiehenä Tampereen raastuvanoikeudessa vuosina 1974–1987 ja eri tehtävissä Yhdyspankissa vuosina 1987–1991. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1978 ja 1982 presidentinvaaleissa. Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä Petäjäniemi oli vuosina 1977–1984. 

Vuosina 2007–2008 Petäjäniemi toimi Jokelan koulusurmia selvittäneen tutkintaryhmän puheenjohtajana. 

## Teokset
* 
* 
## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
* Tuulikki Petäjäniemen yrityksen sivusto
Indokiinankaija

**Indokiinankaija** (*Psittacula roseata*) on kaakkoisaasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue ulottuu Intian koillisosista Myanmariin, Thaimaahan ja Indokiinaan. Sen holotyypin kuvaili Biswamoy Biswas Gunjongista Assamista 1951. Jotkut lähteet luettelevat sen muiden pienikokoisten *[[Kaijat (suku)|Psittacula]]*-kaijojen kanssa *Himalayapsitta*-sukuun. Sillä on kaksi alalajia: *H.r. roseata* ja *H.r. juneae.*

## Ulkonäkö
Indokiinankaija on noin 30 senttimetriä pitkä nokasta kapean ja pitkän pyrstön kärkeen. Se painaa noin 85-90 grammaa. 

Höyhenpuvultaan indokiinankaija on pääasiassa vihreä. Vatsapuolen vihreä on kellertävämpi ja vaaleampi kuin selkäpuolen. Sukupuolet ovat aikuisina eri näköiset. Koiraan pää on hempeän vaaleanpunainen, joka muuttuu sinertäväksi niskaa kohti ja sillä on voimakas tumma kaulanauha. Koiraalla on tummanpunainen siipilaikku. Naaraan pää on violetinharmaa ja voimakkaan kaulanauhan sijaan sen päätä kehystää kellertävämpi höyhenys. Naaraan tummanpunainen siipilaikku on pienempi kuin koirailla.

Silmät ovat aikuisilla vaaleat. Nokka on koiraalla oranssimpi, naaraalla kellertävä. Jalat harmaat. 

Nuorilla on vihreä pää, lyhyempi pyrstö, tummat silmät ja tummanpunainen siipilaikku puuttuu kokonaan.

Alalaji *H.r. juneae* on nimilajia kellertävämpi ja sen punainen siipilaikku on isompi.

Laji muistuttaa ulkonäöltään eniten luumupääkaijaa. Lajit erottaa aikuisena pään väristä ja kuvioista.

* Luumupääkaijakoiras: Pään väri voimakas, otsalta pinkki, takaraivoa kohti violetihtava.
* Indokiinankaijakoiras: Pään väri hailakampi, enemmän pastellinsävyinen.
* Luumupääkaijanaaras: Pään väri tumma, kaulalla selkeämpirajainen keltainen kaulus. 
* Indokiinankaijanaaras: Pään väri haaleampi, keltainen kaulus hyvin sumea tai puuttuu.

## Lähteet
Keralankaija

**Keralankaija** (*Psittacula columboides*) on Lounais-Intian Länsi-Ghattien vuoristossa tavattava kaija. Sen holotyypin kuvaili Nicholas Aylward Vigors Aneichardiista, entisestä Travancoresta 1830. Joissain lähteissä se luetaan uuteen *Nicopsitta*-sukuun.    

## Ulkonäkö
Keralankaija on nokasta pitkän pyrstön kärkeen noin 38 senttimetriä pitkä.    

Selkäpuolelta lintu on turkoosin tumman vihertävä. Vatsapuolelta se on enemmän harmahtava, etenkin päästä. Kaulalla sillä on molemmilla sukupuolilla paksu, musta kaulanauha, lisäksi koiraalla on kaulanauhassaan turkoosia. Nokka on paras tuntomerkki aikuisen linnun sukupuolen määrittämiseen: naaraalla se on musta, koiraalla punainen. Nuorilla linnuilla nokka on ruskehtava sukupuoleen katsomatta.    

## Elintavat
Se elää vuorenrinteillä ainavihannissa lehtimetsissä, mutta varsinkin levinneisyysalueen reunoilla sitä tapaa myös kuivemmissa metsissä luumupääkaijan seurassa. Keralankaija viihtyy pienissä parvissa, jotka ovat meluisia: äänet ovat kimeitä ja kaksitavuisia huutoja. Sen ravintoon kuuluvat silmut, mesi, siitepöly, marjat ja hedelmät, etenkin viikunat. Keralankaijat hyödyntävät metsien laitamien viljelmät ja herkuttelevat viljapelloilla ja hedelmätarhoilla. Se munii vuoraamattomaan puunkoloon.    

## Lähteet
* Harrison C. & Greensmith A., Koko maailman linnut, Helsinki Media 1995, 416 s.

### Viitteet
Luumupääkaija

**Luumupääkaija** (*Psittacula cyanocephala*) on eteläaasialainen kaija, jonka esiintymisalue käsittää koko Intian niemimaan ja Sri Lankan sekä osia Pakistanista, Nepalista ja Bhutanista. Sen holotyypin kuvaili Carl von Linné Gingistä Tamil Nadusta 1766. Birdlife Suomi pitää lajia vielä suvussa *Psittacula*, johon se on perinteisesti kuulunut, mutta Birdlife International on siirtänyt lajin muutaman muun sukulaislajin ohella uuteen *Himalayapsitta*-sukuun. Lajia on joskus kutsuttu myös luumupääpapukaijaksi.

Outokaija (*Psittacula* *intermedia*) lueteltiin vuoden 1992 suomenkielisessä lintujen lajiluettelossa omana lajinaan, mutta vuoden 2006 lajiluettelosta se puuttui. Outokaijan status omana lajinaan on ollut kiistanalainen, ja sitä pidetään himalajankaijan ja luumupääkaijan hybridinä. 

Luumupääkaija on eloisa papukaija, joka viihtyy pienissä parvissa. Se ääntelee lyhyin, kimein ja kirkuvin huudoin, jotka ovat kuitenkin varsin sointuvia. Luumupääkaijan elinympäristöä on lämpimät rinnemetsät ja metsäiset tasangot. Se suosii metsänreunoja viljelysten lähellä, missä se voi poiketa syömään riisiä ja muita viljoja. Luumupääkaija on hyvin valpas ruokaillessaankin. Siementen lisäksi ravintoon kuuluvat kukkien mesi, marjat ja hedelmät, etenkin viikunat. Linnut kerääntyvät levolle öisin suuriksi parviksi, mutta pesimäaikana parit nukkuvat pesissään ja vartioivat sitä tarkasti. Pesä sijaitsee puussa ontossa oksassa tai vanhassa tikankolossa. 

## Koko ja ulkonäkö

Luumupääkaija on suurimmaksi osaksi vihreä papukaijalintu. Sukupuolet ovat eri näköiset. Koiraan pää on huomattavan kirkkaanvärinen: pinkki otsalta ja violetti niskaa kohti. Koiraalla on lisäksi purppuranpunainen hartialaikku siivessä ja keltainen pyrstöntyvi. Naaras on himmeämmän värinen: sen pää on harmaanvioletti ja kaulanauha kellertävä, purppura hartialaikku puuttuu. Lajille kertyy pituutta 33 cm, josta yli puolet on kapeaa pyrstöä ja sen paino on noin 66-80 grammaa.

Laji on hyvin samannäköinen indokiinankaijan kanssa, mutta luumupääkaijalla molempien sukupuolien, mutta varsinkin koiraiden, pään väritys on voimakkaampi-

## Lemmikkinä
Luumupääkaija ei ole kovin yleinen lemmikki Suomessa. Eteläisemmässä Euroopassa sitä pidetään enemmän ulkona aviaariolintuna, kuin sisällä seuralemmikkinä.

Luumupääkaijan hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.

Laji kuuluu CITES II/B-liitteeseen, jonka vuoksi lajilla kauppaa käytäessä on yksilöllä oltava vähintään lintuun liitettävä alkuperätodistus. Myös lajia pesittäessä on molemmilla vanhemmilla oltava alkuperätodistukset.

## Lähteet
Božidar Bandović

**Božidar Bandović** (, s. 30. elokuuta 1969) on serbialainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. 

## Ura pelaajana

Bandović pelasi nuoruusvuotensa FK Sutjeska Nikšićissä, mutta varsinaisen ammattilaisuransa hän aloitti yhdysvaltalaisessa St. Louis Steamersissa 1986. Seuran lopetettua toimintansa 1988 Bandović palasi Jugoslaviaan ja edusti neljä kauden ajan FK Sutjeskaa. Vuonna 1992 hän siirtyi suurseura Belgradin Punaiseen tähteen, jossa pelasi kaksi kauden ajan. Peliaika jäi kuitenkin varsin vähäiseksi ja 1994 hän jatkoi uraansa kreikkalaisessa Ethnikosissa. Hän edusti uransa loppuvuodet eri seuroja Kreikassa pelaten myös Olympiakosissa ja PAOK Thessalonikissa.

### Meriitit pelaajana

* Jugoslavian cup: 1993
* Kreikan-mestaruus: 1998

## Ura valmentajana

Peliuransa jälkeen Bandović on toiminut scouttina Olympiakosin organisaatiossa. Syyskuussa 2009 hän nousi lyhyeksi aikaa seuran vastuuvalmentajaksi Temur Ketsbaian potkujen jälkeen  kunnes Zico otti seuran valmmenusvastuun.

Brasilialaisvalmentaja sai kuitenkin potkut jo tammikuussa 2010 ja Bandovićista tuli seuran uusi päävalmentaja Andreas Niniadisin toimiessa hänen kakkosvalmentajanaan. Hänen johdollaan seura sijoittui lopulta Kreikan liigassa viidenneksi.

Joulukuun alussa 2010 Bandović siirtyi AO Kerkyran peräsimeen. Hänen johdollaan pääsarjaan noussut seura sijoittui lopulta sijalle 12 ja varmisti sarjapaikkansa kahdeksan pisteen turvin. Kausi 2011/12 lähti käyntiin surkeasti ja Bandović erosi sarjan hännillä majailleen seuran peräsimestä marraskuussa 2011.

Tammikuussa 2012 Bandović allekirjoitti kauden loppuun ulottuvan sopimuksen AEL Larissan kanssa. Pesti jäi kuitenkin vain kolmen ottelun mittaiseksi. Heinäkuussa 2012 serbialainen jatkoi uraansa Azerbaidžanin valioliigassa pelaavan FK Bakun päävalmentajana. Seura sijoittui hänen johdollaan liigassa viidenneksi ja putosi maan cupista välierissä. Kauden jälkeen Bandović jätti seuran.

## Lähteet
Harmaapääkaija

**Harmaapääkaija** (*Psittacula finschii*) on kaakkoisaasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue ulottuu Intian koillisosista Etelä-Kiinaan ja Indokiinaan. 

Aikaisemmin lajia pidettiin himalajankaijan alalajina. Suomenkielisessa lajiluettelossa se sai oman nimensä vuonna 2006.

Sen holotyypin kuvaili Allan Octavian Hume Kollidoosta Myanmarista 1874. Hume nimesi lajin Otto Finschin kunniaksi.

## Ulkonäkö
Laji muistuttaa muitakin *[[Kaijat (suku)|Psittacula]]*-kaijoja: se on pienehkö papukaija, joka on suurimmaksi osaksi vihreä. Sillä on pitkä, kärkeä kohti kapeneva pyrstö, joka muodostaa yli puolet linnun kokonaispituudesta. Pää on tumman violetin harmaa, nokan alta lähtee tumma kaulanauha, joka menee koko pään ympäri. Nokka keltaoranssi, jalat harmaat. Laji muistuttaa paljon himalajankaijaa, jonka alalajina sitä pitkään pidettiin. 

Sukupuolet ovat hieman eri väriset: aikuisilla koirailla on pieni tummanpunainen siipilaikku, aikuisilta naarailta se puuttuu lähes aina. Lisäksi naaraiden pyrstö on hieman lyhyempi.

Nuoret ovat väriltään aikuisia haaleampia etenkin pään värityksen suhteen, ja niillä on lyhyempi pyrstö.

Laji muistuttaa paljon himalajankaijaa, ja nuorten sanotaan olevan niin samannäköisiä, ettei lajeja voi toisistaan nuorena erottaa.

Harmaapääkaijan perusväri on kellertävämpi kuin himalajankaijalla, jonka perusväri taittaa hieman siniseen. Harmaapääkaijalla on niskallaan kirkkaamman sininen alue kuin vastaava himalajankaijalla. Lajit elävät eri alueilla, himalajankaija enemmän lännessä, harmaapääkaija idässä. Himalajankaija Itäisestä Afganistanista Pohjois-Intiaan, Assamiin Brahmaputran pohjoispuolelle, Nepaliin. Harmaapääkaija Eteläinen Assam, Burma, Pohjois-Thaimaa, Laos, Vietnam ja Pohjoinen Yunnan, Lounais-Kiina.

## Lähteet
Himalajankaija

**Himalajankaija** (*Psittacula himalayana*) on aasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue ulottuu Afganistanista ja Länsi-Pakistanista Himalajan kautta Pohjois-Intiaan, Nepaliin, Bhutaniin ja Assamiin. Aikaisemmin harmaapääkaijaa pidettiin sen alalajina. Sen holotyypin kuvaili René-Primevère Lesson Himalajan laaksoista 1832.

Nykyään himalajankaijalla ei ole alalajeja. Harmaapääkaijaa pidettiin aiemmin himalajankaijan alalajina.

Outokaija (*Psittacula* *intermedia*) lueteltiin vuoden 1992 suomenkielisessä lintujen lajiluettelossa omana lajinaan, mutta vuoden 2006 lajiluettelosta se puuttui. Outokaijan status omana lajinaan on ollut kiistanalainen, ja sitä pidetään himalajankaijan ja luumupääkaijan hybridinä.

## Ulkonäkö
Himalajankaija on noin 40 senttimetriä pitkä nokasta pitkän pyrstön kärkeen ja painaa noin 125 grammaa.

Laji muistuttaa muitakin *Psittacula*-kaijoja: se on pienehkö papukaija, joka on suurimmaksi osaksi vihreä. Sillä on pitkä, kärkeä kohti kapeneva pyrstö, joka muodostaa yli puolet linnun kokonaispituudesta. Pää on tumman violetin harmaa, nokan alta lähtee tumma kaulanauha, joka menee koko pään ympäri. Nokka keltaoranssi, jalat harmaat.

Sukupuolet ovat hieman eri väriset: aikuisilla koirailla on pieni tummanpunainen siipilaikku, aikuisilta naarailta se puuttuu. Lisäksi naaraiden pyrstö on hieman lyhyempi. 

Nuoret ovat väriltään aikuisia haaleampia etenkin pään värityksen suhteen, ja niillä on lyhyempi pyrstö.

Laji muistuttaa paljon harmaapääkaijaa, ja nuorten sanotaan olevan niin samannäköisiä, ettei lajeja voi toisistaan nuorena erottaa. 

Himalajankaijan perusväri ei ole niin kellertävä kuin harmaapääkaijalla, ja himalajankaijan pää on hieman sinertävämpi. Harmaapääkaijalla on niskallaan kirkkaamman sininen alue, kuin himalajankaijalla. Lajit elävät eri alueilla, himalajankaija enemmän lännessä, harmaapääkaija idässä. Himalajankaija Itäisestä Afganistanista Pohjois-Intiaan, Assamiin Brahmaputran pohjoispuolelle, Nepaliin. Harmaapääkaija eteläinen Assam, Burma, Pohjois-Thaimaa, Laos, Vietnam ja pohjoinen Yunnan, Lounais-Kiina.

## Lähteet
Mauritiuksenkaija

**Mauritiuksenkaija** (*Psittacula eques*, myös *Psittacula echo*) on Mauritiuksen saarella kotoperäisenä esiintyvä uhanalainen kaijalaji. Lajin holotyypin kuvailivat Newtonin veljekset Mauritiukselta vuonna 1876. Joskus se luetaan sukuun *Alexandrinus*.

## Ulkonäkö
Mauritiuksenkaija on noin 42 senttimetriä pitkä nokasta pitkän pyrstön kärkeen. Se painaa noin 170-190 grammaa.

Suurimmaksi osaksi mauritiuksenkaija on vihreä. Koiras ja naaras ovat aikuisena eri väriset.

Aikuisella koiraalla on kaulallaan musta-vaaleanpunainen kaulanauha. Koirailla on punainen ylänokka. 

Naaraalta tämä huomattava kaulanauha puuttuu, mutta sillä on silti kaulallaan himmeämpi kaulanauha. Naaraan nokka on musta.

Nuoret muistuttavat naaraita, mutta molemmilla sukupuolilla on nuorena vaaleanpunertava nokka.

## Uhanalaisuus
Laji on hävinnyt Réunionilta jo satoja vuosia sitten. Laji oli sukupuuton partaalla myös Mauritiuksella, mutta laajojen suojelutoimien ja siirtoistutusten ansiosta sen kanta on kasvanut vuodesta 1996 moninkertaiseksi. Vuonna 1996 mauritiuksenkaijoja oli enää 23 yksilöä, kun niitä vuonna 2019 oli arviolta 750. 

## Lähteet
Nikobaarienkaija

**Nikobaarienkaija** (*Psittacula caniceps*) on Nikobaarien saariryhmän kotoperäinen kaija. Sen holotyypin kuvaili Edward Blyth Nikobaareilta 1846.

## Lähteet
Pitkäpyrstökaija

**Pitkäpyrstökaija** (*Psittacula longicauda*) on kaakkoisaasialainen kaijalaji, jonka esiintymisalue käsittää Borneon, Sumatran, Malakan niemimaan kärjen, Andamaanit, Nikobaarit sekä näitä saaria ympäröivät pienemmät saaret. Laji on vaarantunut, koska sen levinneisyysalueen metsiä on kaadettu runsaasti ja sitä pyydystetään häkkilinnuksi.

Sen holotyypin kuvaili Pieter Boddaert Malakasta 1783. Sitä on kutsuttu myös nimellä pitkäpyrstöpapukaija. Jotkut lähteet lukevat sen uuteen sukuun *Belocercus*. Sillä on viisi alalajia: *B.l. longicauda, B.l. defontainei, B.l. modesta, B.l. tytleri* ja *B.l. nicobarica.*

## Ulkonäkö

Pitkäpyrstökaija on saanut nimensä erittäin pitkästä pyrstöstään, joka on kapea ja kattaa jopa 2/3 linnun kokonaispituudesta. Linnulle tulee pituutta nokasta pyrstön kärkeen noin 42 senttimetriä ja se painaa noin 125 grammaa.

Suurimmaksi osaksi pitkäpyrstökaija on väriltään vihreä. Sillä on punaiset kasvot ja kurkullaan mustat "viikset" ja otsa on vihreä. Sukupuolierot ovat aikuisilla selvät: naaraan kasvojen värit ovat hailakammat ja naaraalla on musta nokka. Koiraan ylänokka on punaoranssi. Poikasilla on sukupuoleen katsomatta tumma nokka, tummat silmät ja haaleat ja vihertävät kasvojen kuvioinnit.

## Lähteet
Proteins@home

**Proteins@home** (*proteins at home*) oli hajautetun laskennan projekti BOINC-alustalle. Projekti aloitettiin vuoden 2006 marraskuussa École polytechniquessa, Ranskassa.

## Aiheesta muualla
*Proteins@home
Punarintakaija

**Punarintakaija** (*Psittacula alexandri*) on kaakkoisaasialainen kaija, jonka laaja esiintymisalue ulottuu Himalajan alarinteiltä Intian pohjoisosista ja Nepalista Etelä-Kiinaan ja Hainaniin sekä Indokiinaan. Eri alalajeja elää myös Indonesian Jaavalla, Balilla, Etelä-Borneossa, sekä Andamaaneilla ja eräillä pienemmillä saarilla. Lajista tunnetaan kaikkiaan kahdeksan alalajia. Sen holotyypin kuvaili Carl von Linné Jaavalta 1758. Punarintakaijaa on joskus myös kutsuttu rusorintapapukaijaksi, ja alalajia *P. a. fasciataa* partapapukaijaksi.

## Ulkonäkö
Punarintakaija on noin 33 senttimetrin mittainen, josta lähes yli puolet on kärkeä kohti kapenevaa pyrstöä. Lintu painaa noin 150-160 grammaa.

Nimensä mukaan linnulla on punainen tai punertava rinta. Sen pää on harmaa, sinertävä tai violettiin taittava. Leualla sillä on musta "parta". Muuten lintu on erilaisia vihreän sävyjä. Kuten muillakin *Psittacula*-kaijojen aikuisilla yksilöillä, aikuiset ovat hieman eri väriset: nokka on aikuisilla koirailla punainen tai oranssi, naarailla kokonaan musta. Aikuisilla on vaaleat silmät.

Poikasten ja nuorten väri on huomattavan erilainen: niiltä puuttuu kokonaan rinnan punainen: niiden rinta on vihreä. Nuorten pään väri on rusehtavaan taittava ja leuan partakuvio ei ole väriltään niin syvän musta kuin aikuisilla, etenkään mitä nuorempi lintu on. Nokan väri on naaras- ja koiraspoikasilla sama, tumman oranssinruskea. Poikasilla on tummat silmät. Aikuistuvilla linnuilla silmätkin kirkastuvat ja nokkakin voi saada sukupuolelle ominaista väriä, ennen kuin lintu alkaa saada punaista rintaansa. Punainen tulee rintaan sulkasatojen myötä, joten punaista rintaa kehittävien nuorten lintujen rinta saattaa olla sulkasadon aikana ja sulkasatojen välissä punaviher-laikukas.

## Lemmikkinä
Punarintakaijaa pidetään lemmikkinä Suomessakin, mutta se ei ole läheskään niin yleinen lemmikki kuin kauluskaija.

Lajin hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.

Laji kuuluu CITES II/B -liitteeseen, jolloin sillä tulee vankeudessa olla yksilöön yhdistettävissä oleva alkuperätodistus. Ilman alkuperätodistusta tai siihen verrattavia papereita linnun myyminen, pesittäminen ja kaupallinen esilläpito esim. kotieläinpihalla on kiellettyä.

## Lähteet

* World Parrot Trust: Red-breasted parakeet
Srilankankaija

**Srilankankaija** (*Psittacula calthorpae*), myös *P. calthropae,* joskus  *Nicopsitta calthrapae*, on Sri Lankan kotoperäinen kaija. Lajin aiempi nimi oli **ceyloninkaija**, nykyisen nimensä srilankankaija se sai vuonna 2006.

Sen holotyypin kuvaili Edward Blyth Ceylonista 1849. Sillä ei ole alalajeja.

## Ulkonäkö
Srilankankaija on noin 29 senttimetriä pitkä nokasta pitkän pyrstön kärkeen. Se painaa noin 100 grammaa.

Srilankankaija on harmaan, vihreän ja sinisen kirjavoima lintu. Sillä on vihreä vartalo ja kaulanauha, tummanharmaa pää, musta kaulus ja sininen pyrstö. Linnun siivissä on vihreän eri sävyjä. Sukupuolilla on pieniä värieroja, kuten useimmilla ''Psittacula''-kaijoilla: koiraalla on punainen, keltakärkinen nokka, naaraalla musta. Koiraalla on vihreää hieman myös kasvoillaan.

Aikuisilla on kellertävät silmät, nuorilla tummat. Nuorilla on oranssi nokka sukupuoleen katsomatta.

## Lähteet