G

**G** (**g**) on latinalaisen kirjaimiston ja myös suomen aakkosten seitsemäs kirjain. G-kirjaimen nimi on suomen kielessä *gee* ja äännearvo joko  tai .

Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista G-kirjainta vastaa gamma (Γ, γ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan Г (г).

## Historiaa
*G*-kirjain on roomalainen lisäys latinalaiseen aakkostoon. Koska etruskissa ei ollut soinnillisia klusiileja, etruskit olivat omaksuneet tavan käyttää kreikan gammasta (*Γ*) juontuvaa *[[C]]*-kirjainta ensisijaisena *k*:n merkkinä, mikä tapa periytyi roomalaisille. Latinassa kuitenkin oli myös [ɡ], jolle ei näin ollut omaa kirjainta.

Alkuaan roomalaiset käyttivät *C*-kirjainta sekä *k*- että *g*-äänteen merkitsemiseen, mikä on tuottanut nykypäiviin asti ulottuvaa epäselvyyttä. Esimerkiksi nimi *Gaius* kirjoitettiin CAIVS, mistä syystä myöhemmissä eurooppalaisissa kielissä esiintyy yhä nimenä *Kai*, *Kaius*. Yleisimmän tarinan mukaan myöhäisellä kolmannella esiajanlaskuisella vuosisadalla vapautettu orja Spurius Carvilius Ruga lisäsi aakkostoon *G*:n täydentämällä *C*:tä tarkeviivalla. Myös Appius Claudius Caecus on mainittu G:n keksijäksi. Aakkosjärjestyksessä uusi kirjain sijoitettiin *F*:n perään siitä aiemmin poistetun *Ζ*:n (kreikan *[[zeeta]]*) tilalle. *C* jäi latinaan ensisijaiseksi *k*:n merkiksi.

Toisen selityksen mukaan *G* on kehittynytkin zeetasta. Se sijaitsi kreikan aakkostossa kohdalla, johon *G* myöhemmin tuli. Zeetan tarkoittamalle äänteelle ei latinassa ollut käyttöä. Kirjoitusasultaan eräät zeetan ja gamman muodot muistuttivat kulmikasta *C*-kirjainta. Kun zeeta, gamma ja myös kappa muistuttivat toisiaan, niitä käytettiin sekaisin *g*- ja *k*-äänteen merkkeinä. Myöhemmin gammasta kehittynyt *C*-kirjain vakiintui *k*-äänteen merkiksi ja zeetasta kehittynyt *G*-kirjain *g*-äänteen merkiksi. Kapasta kehittynyt *K*-kirjain jäi vain rajattuun käyttöön.

*C*:n ja *G*:n samankaltaisuus mahdollisti aiempien kaiverrusten korjailemisen.

## Typografiset muodot

Pienestä g:stä on olemassa kaksi varianttia: avonainen ja umpinainen.

## G suomen kielessä
*G*-kirjain esiintyy suomessa tuoreissa lainasanoissa ja slangisanoissa soinnillisen velaariklusiilin eli -äänteen merkkinä. *G*:n ääntämyksessä on vaihtelua ja se saattaa ääntyä myös puolisoinnillisena tai soinnittomana (*g ~ ɢ ~ k*).

Kirjainyhdistelmä *ng* merkitsee suomen kielessä velaarista nasaalia  eli ns. äng-äännettä. Suomen kielessä se esiintyy pääasiassa *nk*-yhdistelmän astevaihteluparina heikossa asteessa, esimerkiksi sanassa *kengät* (lausutaan *keŋŋät*). Joissakin lainasanoissa esiintyy myös yhdistelmä *gn*, joka tavallisimmin lausutaan *ŋn*, esimerkiksi sanoissa *magneetti* ja *signaali*.

Vanhassa kirjasuomessa g-kirjaimella tai yhdistelmällä *gh* merkittiin myös frikatiiviäännettä  esimerkiksi sanoissa *wlgos* (*ulos*), *jalghan* tai *jalan* (*jalan*) ja *lugun* (*luvun*). Tämä äänne esiintyi suomen kielessä vielä tuohon aikaan *k*:n astevaihteluparina heikossa asteessa, ja se muistutti heikosti äännettyä g:tä. Jo 1700-luvulle tultaessa tämä äänne kuitenkin hävisi suomen kielestä kadoten useimmissa tapauksissa kokonaan, mutta eräissä tapauksissa sen vastineena on nykyisin *v* tai *j*. Vain Rauman seudun murteissa ɣ säilyi 1900-luvun alkuun asti. Suomen oikeinkirjoituksessa *g* kuitenkin säilyi 1800-luvun alkupuolelle saakka, jolloin kirjoitettiin esimerkiksi *sugun* (*suvun*).

Tämän lisäksi g-kirjainta on aikoinaan käytetty *ng*-yhdistelmässä k-äänteen merkkinä kuten sanassa *hengi* (*henki*), ja *j*-äänteen merkkinä kuten sanassa *welgilleni* (*veljilleni*). 

## G muissa kielissä
*G*-kirjain on eri kielissä saanut muita äännearvoja historiallisen kehityksen aikana tapahtuneiden äänteenmuutosten vuoksi.

Romaanisissa kielissä lienee palatalisaation myötä jo vulgaarilatinassa tunnettu *G*:n äänneasuna etuvokaalien (*i, e*) edellä postalveolaarinen affrikaatta [dʒ], joka edelleen esiintyy italiassa. Ranskassa äänne on yksinkertaistunut frikatiiviksi [ʒ], ja vielä pidemmälle se on kehittynyt espanjassa ja portugalissa, joissa se on menettänyt soinnillisuutensa ja takaistunut jälleen velaariseksi, [x], amerikanespanjan murteissa jopa [h]. Kaikki nämä kirjoitetaan näissä kielissä edelleen *G*-kirjaimella. Erikseen on huomattava lukuisat digrafit, esimerkiksi italiassa ja romaniassa kirjoitetaan *gh* [ɡ]-äänteen esiintyessä etuvokaalien edellä, ja italiassa esiintyvät lisäksi digrafit *gl* [ʎ] ja *gn* [ɲ], joissa *G* toimii ikään kuin palataalisuuden tarkkeena.

Germaanisista kielistä englannissa *G*:n ääntämys etuvokaalien (*e*, *i*) edellä vaihtelee sanan alkuperän mukaan. Germaanisperäisissä sanoissa se ääntyy yleensä soinnillisena velaariklusiilina [ɡ], esimerkiksi sanoissa *get* ja *give*, mutta latinasta tai kreikasta lainatuissa sanoissa sitä vastaa affrikaatta [d͡ʒ], esimerkiksi *general*, *magic*. Saksassa *G* on yleensä [ɡ] paitsi sanan lopussa, missä se ääntyy murteittain joko soinnitontuneena [k] tai soinnittomana palataalisena frikatiivina [ç]; ranskan lainasanoissa esiintyy kuitenkin myös [ʒ]-ääntämystä. Hollannissa ja afrikaansissa G on historiallisesti muuttunut klusiilista frikatiiviksi, yleensä soinnilliseksi velaarifrikatiiviksi [ɣ], joka sanan lopussa soinnitontuu [x]:ksi. Muita muutoksia ovat ruotsin G:n puolivokaalinen äänneasu [j] myöhemmän, erillisen palatalisaation myötä, sekä soinniton [k] islannissa.

Kelttiläisistä kielistä iirissä G voi merkitä paitsi [ɡ]:tä myös soinnillista velaarifrikatiivia [ɣ] lenision myötä. Kymrissä [ɡ]:n lenisio on johtanut katoon. Balttilaisissa, slaavilaisissa ja uralilaisissa kielissä (ks. kuitenkin ”G suomen kielessä” yllä) sekä albaniassa *G* on muuten aina [ɡ] (mahdollisesti palataalistuneena), mutta albania käyttää digrafia *gj* ja unkari digrafia *gy* osoittamaan soinnillista palataaliklusiilia [ɟ].

Euroopan kieliin kuuluvasta arabian murteessa maltassa *G* on [ɡ], mutta digrafilla *għ* osoitetaan vokaalin faryngalisaatiota. Edelleen erillään tulee pitää ne tapaukset, joissa *G*:lle on asetettu eroava äännearvo jo kielen kirjoitusjärjestelmää luotaessa, esim. fidžin velaarinen nasaali [ŋ].

## Muita esitystapoja

## G-kirjaimen merkityksiä
### Pienen g:n merkityksiä
* g on gramma, massan yksikkö.
* g tarkoittaa putoamiskiihtyvyyttä (normaaliputoamiskiihtyvys *g<sub>n</sub>* = 9,80665 m/s&sup2;).

### Ison G:n merkityksiä
* G (giga-) on SI-järjestelmässä etuliite, joka tarkoittaa miljardikertaista (109).
* G on konduktanssi eli resistanssin käänteisluku.
* G on gaussi eli magneettivuon tiheyden vanhentunut yksikkö (1 G = 0,1 mT).
* G on gravitaatiovakio (G = 6,67259 &times; 10-11 Nm&sup2;/kg&sup2;).
* G on painovoima (*G* = *mg*, jossa *m* on massa ja *g* putoamiskiihtyvyys).
* G on perinnöllisyystieteessä DNA:n ja RNA:n rakenneosan guaniinin lyhenne.
* G on biokemiassa proteiinien rakenneosan glysiinin yksikirjaiminen lyhenne.
* G on musiikissa C-duuriasteikon viides sävel.
* G ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Gabonia.

## Lähteet

## Aiheesta muualla