Identiteettipolitiikka

**Identiteettipolitiikka** on poliittisen ryhmän muodostamista rodun, sukupuolen, etnisen ryhmän, seksuaalisuuden tai muun vastaavan ominaisuuden mukaan, ei poliittisen ideologian tai taloudellisten etujen perusteella.

Identiteettipoliittisen liikkeen jäsenistö voi koostua esimerkiksi etnisesti, rodullisesti tai uskonnollisesti yhtenäisestä ryhmästä. Identiteettipolitiikalle on tyypillistä jaottelu esimerkiksi mustiin ja valkoisiin, oikeaan ja väärään uskontoon tai hyväksyttävään ja torjuttavaan seksuaaliseen suuntautumiseen. Identiteettipoliittisessa toiminassa on usein kyse siitä, että ryhmän jäsenet eivät koe saaneensa tunnustusta yhteiskunnassa ryhmänä. 

Useat sodat ovat identiteettiryhmien välisiä yhteenottoja. Tämä sisältää eri kansallisuuksien tai eri aatteiden väliset sodat. Menneisyyden sodissa oli silti usein kyse valtion edun ajamisesta. Nykyisin identiteetin innoittama poliittinen liikehdintä pohjautuu ihmisten luokitteluun jonkin ryhmän jäseneksi. Se liittyy myös globalisaatioon. Ajatusten välittäminen on helpottunut uuden tekniikan takia, eikä lukutaidottomuuskaan ole enää esteenä ajatusten liikkumiselle.

Identiteettipolitiikka on Yhdysvalloissa perinteisesti hallinnut demokraatteja enemmän kuin republikaaneja. Myöhemmin republikaanitkin ovat ryhtyneet suuntautumaan sen mukaan.

## Kritiikki
Toimittaja Jani Parkkarin mukaan Yhdysvalloissa kaikkia koskevat ongelmat jäävät ratkaisematta, koska jokainen katsoo kuuluvansa sorrettuun vähemmistöön, Donald Trumpin edustamat valkoisetkin, ja näihin keskittyvä tunnepohjainen identiteettipolitiikka syrjäyttää rationaalisemmat kysymykset. Poliitikko Bernie Sanders toivoi maan pääsevän identiteettipolitiikasta eteenpäin. 

Jarkko Tontin mukaan yksi identiteettipolitiikan vaarallisimmista seurauksista on ilmaisunvapauden kaventuminen. Taiteessa ilmiö näkyy kulttuurisen omimisen käsitteessä. Enemmistön tai oikeastaan minkään toisen identiteettiryhmän edustajalla ei ole sen mukaan oikeutta esittää vähemmistöjen edustajia teoksissaan.

Filosofi Susan Neiman kritisoi vuonna 2023 ilmestyneessä Left Is Not Woke -teoksessaan identiteettipolitiikkaa ja kuvaa, kuinka historiankirjoitus on siirtynyt sankareiden korostamisesta uhrien aseman korostamiseen. Alun perin muutos oli moraalinen korjaus, mutta se on sittemmin vääristynyt liioitelluksi uhrina olemisen ihannoinniksi. Neiman kritisoi ”woke-politiikan” taustaoletuksia, jotka hänen mukaansa ovat ristiriidassa vasemmiston perinteisten arvojen — universalismin, oikeuden ja vallan erottamisen sekä edistysuskon — kanssa. Neiman varoittaa erityisesti tribalismista, joka hänen mielestään heikentää vasemmiston kykyä edistää tavoitteitaan ja vastustaa äärioikeistoa.

Helen Pluckrose ja James A. Lindsay kirjoittavat teoksessa *[[Cynical Theories]],* että identiteettipolitiikka sai alkunsa postmodernin teorian neljännestä vaiheesta, johon kuului yksilön häivyttäminen ja ryhmätaustan korostaminen. Yksilöiden sijaan piti korostaa ryhmäidentiteettiä tiedon, arvojen ja diskurssien tuottajana. Etuoikeutettuun ryhmään kuulumaton ihminen löysi oman identiteettinsä jostain marginaaliryhmästä. Henkilöä kutsutaan nimellä ''woke'', kun hän tiedostaa, että kaikkialla vaikuttava, tiedettä hyväkseen käyttävä ja diskursseihin kätkeytynyt vallankäyttö sortaa vähemmistöjä tarjotessaan oman näkökulmansa objektiivisena totuutena. Kirjoittajien kritiikin mukaan identiteettipolitiikka on ristiriidassa länsimaisen liberalismin kanssa, joka korostaa yksilön arvoa ja ensisijaisuutta.

Tietokirjailija ja aktivisti Jonathan Rauchin vastaväitteen mukaan on paitsi pahaa ja hajottavaa identiteettipolitiikkaa, myös hyvää ja yhdistävää.

## Suomessa

Elinkeinoelämän valtuuskunta tutki suomalaisten identiteettejä vuonna 2021 tehdyssä arvo- ja asennekyselyssä. Tekijöiden mukaan tutkimus ei antanut viitteitä suurista identiteettiin liittyvistä tai identiteettipoliittisista jännitteistä, joskaan kyselyn luokittelut eivät kattaneet identiteettiluokitteluja erityisen laajasti. Väestöryhmien väliset identiteettierot olivat tutkimuksen mukaan melko vähäisiä. Tutkimuksen tekijöiden mukaan suomalaiset kuitenkin tunnistavat identiteetteihin liittyviä ristiriitoja eri ryhmien asemassa: enemmistöt ovat etuoikeutettuja ja vähemmistöihin koetaan kohdistuvan syrjintää. 

Yhteiskunnallisten tai kulttuuristen rakenteiden suosimiksi väestöryhmiksi koettiin Evan tutkimuksessa etenkin kaupunkilaiset (67 %), valkoihoiset (65 %), miehet (57 %) ja suomenkieliset (50 %). Syrjityiksi ryhmiksi arvioitiin vammaiset (75 % arvioi aseman syrjityksi), saamelaiset ja romanit (73 %), tummaihoiset, maahanmuuttajat ja turvapaikanhakijat (63–68 %), sukupuolivähemmistöt (60 %), ylipainoiset (57 %), maaseudulla asuvat (56 %), seksuaalivähemmistöt (54 %) ja ikääntyneet (51 %). Sen sijaan miesten ja naisten aseman sukupuolet näkivät eri tavoin. Naisista 47 % koki naisten aseman syrjityksi, mutta miehistä vain 26 prosenttia. Ihonväriä piti oman identiteettinsä osatekijöistä keskimääräistä tärkeämpänä perussuomalaisten kannattajat (56 %), Liike Nytin (54 %) äänestäjät sekä ammattikoulun käyneet (49 %). Liike Nytin kohdalla tulos on suuntaa antava ryhmän pienen koon ja vähäisen vastaajamäärän vuoksi. Näiden väestöryhmien suhtautuminen maahanmuuttoon sisältää tutkimuksen tekijöiden mukaan myös identiteettipoliittisia aineksia.

## Lähteet
* 
* 

### Viitteet

## Kirjallisuutta
* 

## Aiheesta muualla
* Identity politics. *Stanford Encyclopedia of Philosophy* 16.7.2002.