open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pestilence

**Pestilence** on 1980-luvun puolivälissä perustettu hollantilainen death metal -yhtye. 1980-luvun lopulla ilmestyneet kaksi albumia *Malleus Maleficarum* ja *Consuming Impulse* sisälsivät varsin perinteistä death metal -tyyliä, mutta jo kolmannella albumilla *Testimony of the Ancients* (1991) yhtye laajensi ilmaisuaan melodisempaan suuntaan. Viimeiseksi jäänellään albumillaan *Spheres* (1993) yhtye esitteli uuden tyylinsä, joka yhdisti death metalia fuusiojazzin suuntaan; vaikutteina oli muun muassa Allan Holdsworth. *Spheresin* jälkeen levy-yhtiö julkaisi heiltä vielä kokoelmalevyn. 1994 bändi hajosi ja 2008 kokosi rivinsä, muttei kulta-aikojensa kokoonpanoon. Uusi albumi "Resurrection Macabre" julkaistiin maaliskuussa 2009.

## Diskografia
### Studioalbumit
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Levels of Perception (2024)

### Demot
* 
* 

### Kokoelma-albumit
* 

### Livealbumit
* 
* 

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*
Kanteleliitto

**Kanteleliitto ry**  on Suomessa toimiva kanteleharrastusta edistävä ja soittajien, säveltäjien, sovittajien, tutkijoiden ja muiden alasta kiinnostuneiden yhdyssiteenä toimiva yhdistys. 

Kanteleliitto julkaisee *Kantele*-lehteä ja Kantele.net-sivustoa. Lehden ja sivuston päätoimittaja ovat toimineet Ismo Sopanen, Timo Väänänen (2005–2010), Sauli Heikkilä (2011–2012) ja Tuomas Saloniemi (2012–). Liitto järjestää vuosittain Kansainvälisen Kantelekilpailun. 

Kanteleliitto on perustettu vuonna 1977 nimellä *Suomen Kanteleensoittajat r.y.* Nykyinen nimi on otettu käyttöön vuonna 1984.

Liitto jakaa seuraavat tunnustukset:
* Vuoden kantelelevy
* Vuoden yhtye
* Vuoden kantele -tunnustus edellisen vuoden aikana tehdystä merkittävästä kanteleteosta
* Kultakantele tärkeästä elämäntyöstä kanteleen hyväksi

## Vuoden yhtyeet
* 2002 Duo Eija Kankaanranta ja Mervi Yli-Vainio
* 2003 Valvua
* 2004 Kardemimmit
* 2005 Brelo
* 2006 Duo Improbatur
* 2007 Blatentsaine
* 2008 Finn-Kanteleet
* 2009 –
* 2010 –
* 2011 –
* 2012 Duo Eva Alkula ja Tomoya Nakai
* 2013 Duo Laima Jansone ja Pauliina Syrjälä
* 2014 Uma
* 2015 Duo Cecilia
* 2016 Uniruukki
* 2017 Okra Playground
* 2018 Riikka Timonen & Senni Eskelinen
* 2019 Human Cell Signals
* 2020 Zäpämmät

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Kotisivu
Haapavesi Folk Music Festival

**Haapavesi Folk Music Festival** on Haapavedellä vuosittain järjestettävä kansanmusiikki- ja maailmanmusiikkitapahtuma. Festivaali järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1989. Esiintyjiä festivaaleilla on vuosittain 50–60 ja kävijämäärä on 2000-luvulla ollut noin 10&nbsp;000 henkeä. Haapavesi Folk Music Festival kuuluu Finland Festivals -tapahtumiin.

## Yleistä
Festivaalit järjestetään kesä-heinäkuun vaihteessa yleensä kolmipäiväisinä torstaista lauantaihin. Festivaalipaikkana on Haapaveden ammattioppilaitoksen piha-alue eli "Folk-puisto" ja salit, lisäksi konsertteja järjestetään muun muassa Haapaveden kirkossa.

Ensimmäiset Folkit pidettiin Haapaveden opiston takapihalla, josta varsin pian siirryttiin Hotelli Kelo Sompan pihalle. Nykyisellä paikalla Folk-puistossa festivaali on pidetty 1990-luvun lopulta lähtien.

Tapahtumasta on laadittu historiikki "Folkit!" festivaalin 30-vuotisjuhlan kunniaksi vuonna 2018. Juhlakirjan on kirjoittanut Kansanmusiikki-lehden päätoimittaja Sauli Heikkilä.

## Haapavesi Folk ry

Festivaalin järjestää *Haapavesi Folk ry*, joka on voittoa tavoittelematon yleishyödyllinen kulttuuriyhdistys. Yhdistys on perustettu vuonna 1989 festivaalien taustayhdistykseksi. Lisäksi yhdistys järjestää syksyisin ja keväisin viikonlopputapahtumat Kevätfolk ja Syysfolk kursseineen ja konsertteineen, sekä tammi-helmikuussa Haapaveden Wanhan musiikin tapahtuman. 

Yhdistyksen hallituksen puheenjohtajana toimii Mari Rytky. Ohjelmistosta päättää taiteellinen johtaja, harmonikkataiteilija Teija Niku.  

Aiempia taiteellisia johtajia ovat olleet Timo Hannula, Hanna-Mari Ahola, taiteellinen työryhmä Juha-Matti Kurra, Oskari Hannula, Sanna Pirttisalo & Hanna-Mari Ahola sekä työpari Piia Kleemola-Välimäki & Petri Hakala. Aiempia toiminnanjohtajia ovat olleet Tero Palo, Arto Veikkola, Sirpa Lahti, Juha-Matti Kurra, Johannes Helama ja Pirjo Karjalainen.

## Kurssit

Musiikkikasvatus, erityisesti kansanmusiikkiin liittyvät kurssit ovat olleet oleellinen osa toimintaa festivaalien alusta asti. Laajimmat, kesäkurssit, järjestetään vuosittain juuri ennen festivaaleja. Kurssiaiheet liittyvät Suomen ja muiden maiden kansanmusiikkiin. Opetusta annetaan sekä yksilö- että ryhmäopetuksena, ja opettajina toimivat yleensä kansainväliset kansanmusiikin ammattilaiset, jotka usein myös esiintyvät festivaaleilla. Kursseja johtaa festivaalit Haapavedelle ideoinut kapellimestari ja viulunsoiton opettaja Timo Hannula, joka johtaa myös Haapaveden kamariorkesteria (Hako). Kurssit järjestetään Haapaveden opistossa.

## Ohjelmisto
Festivaali on keskittynyt kotimaiseen ja eri maiden kansanmusiikin ytimeen, ja ohjelmisto sisältää runsaasti myös maailmanmusiikkia. Festivaalilla on esimerkiksi vieraillut runsaasti kurkkulaulajia, irlantilaista musiikkia esittäviä yhtyeitä sekä klezmer-taiteilijoita. Ohjelmatarjonnassa on niin ikään usein jazzia, crossoveria ja klassista musiikkia. Esiintyjälistoilla on myös populaarimusiikkia.  

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Haapavesi Folk Music Festival
*Festivaalin Facebook-sivu
Luettelo hevosroduista

**Luettelo hevosroduista** aakkosjärjestyksessä. 1 rodun oikeassa yläkulmassa tarkoittaa, että rotu on kuollut sukupuuttoon

__NOTOC__

## A

## B

## C

## D

## E

## F

## G

## H

## I

## J

## K

## L

## M

## N

## O

## P

## Q

## R

## S

## T

## U

## V

## W

## Y

## Huomautukset
1: rotu on kuollut sukupuuttoon.
Friisiläinen (hevosrotu)

**Friisiläinen** on Friisinmaalta, Alankomaista kotoisin oleva hevosrotu. Se on yksi vanhimmista eurooppalaisista hevosroduista. Se kehitettiin keskiajalla ritareiden ratsuksi, mutta sitä on myöhemmin käytetty vetojuhtana. Nykyään se on ajo- ja ratsuhevonen. Friisiläishevosessa on sekä lämmin- että kylmäverisiä piirteitä, mutta se luetaan yleensä lämminveriseksi hevosroduksi.

## Ominaisuudet
Friisiläishevoset ovat säkäkorkeudeltaan noin 150–170 senttimetriä, oriit ovat kookkaampia kuin tammat. Kantakirjattavan oriin tulee olla yli 160&nbsp;cm korkea. Friisiläishevosen väri on aina musta, joka tosin saa haalistua auringossa mustanruskean näköiseksi. Valkoiset merkit eivät ole haluttuja ja niistä hyväksytään korkeintaan pieni tähti otsalla. Rotuun syntyy silloin tällöin myös rautiaita, joiden jälkeläisiä ei kuitenkaan hyväksytä. Jouhet ja vuohiskarvat ovat tuuheat ja yleensä hieman kiharat. Friisiläishevonen on kookas ja sopii luonteensa ansiosta monille ratsastajille. Friisiläishevonen omaa yleensä isot ja ilmavat liikkeet. Friisiläisen jalat ja selkä ovat vahvat.

## Historia
Friisiläishevosta on käytetty paljon myös muiden rotujen jalostamiseen: sitä vietiin esimerkiksi Venäjälle orlovravureiden jalostukseen. Runsas käyttö risteysjalostuksessa uhkasi rodun puhtaana säilymistä, ja niinpä vuonna 1879 perustettiin friisiläishevosen kantakirjayhdistys suojelemaan rotua. Friisiläishevosta uhkasi sukupuutto myös useita kertoja 1900-luvulla. Vuonna 1913 jäljellä oli vain kolme puhdasrotuista friisiläistä oritta, ja rotu saatiin pelastettua myös 1960-luvulla, kun traktori syrjäytti friisiläisen maatilatöistä. 

## Käyttö
Friisiläisiä käytetään nykyisin enimmäkseen ratsuina ja ajoon, mutta myös näyttelyhevosina. Friisiläishevosia on käytetty myös ravikilpailuissa. Hienon ja yhtenäisen ulkonäkönsä vuoksi rotu sopii hyvin sirkushevoseksi ja näytöksiin, ja friisiläisillä on yleensä myös komea ravi, mikä tekee niistä näyttäviä ajohevosia ja kouluratsuja. Raskaan luustonsa vuoksi friisiläinen ei sovellu kovin hyvin hyppäämiseen.

## Katso myös
* Luettelo hevosroduista

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Suomen Friisiläishevosyhdistys
*Friisiläishevonen Hevosmaailma.netissä
Haflinger

**Haflinger** (tarkoittaa saksaksi ”haflingilaista”), myös **haflinginhevonen**, on pieni hevosrotu, joka on suosittu ympäri maailmaa. Rotu polveutuu satoja vuosia sitten Etelä-Tirolissa, Itävallassa eläneistä alkuperäisistä alppi- ja vuoristohevosista ja poneista, joita risteytettiin arabianhevosten kanssa. Kaikki nykyiset haflingerit polveutuvat *El Bedavi XXII* -nimisestä arabianhevosoriista. El Bedavi XXII:n pojasta *Foliesta* tuli rodun kantaisä. Nimensä rotu on saanut Haflingin kylästä.

## Ominaisuudet
Haflingerit ovat perusluonteeltaan älykkäitä, ystävällisiä ja yhteistyöhaluisia. Haflinger voi elää vanhaksi ja työskennellä iäkkäänäkin. Haflingerin säkäkorkeus on 135–150&nbsp;senttimetriä eli se voi olla ponikokoinenkin, mutta haflinger katsotaan suomenhevosen tavoin yleisroduksi, ei poniksi. Haflingerin väri on aina liinakko eli rautias vaaleilla jouhilla, pään merkit ovat yleisiä. Haflingerin rakenteen piirteitä ovat pieni pää, älykäs ilme, isot silmät, pienet korvat ja hieman kyömy sivukuva, voimakas kaula, loivat lavat, vahva, syvä runko, melko pitkä selkä ja lihaksikkaat lautaset, voimakas takaosa, vahvat jalat ja erinomaiset kaviot.

## Historia
Haflingerien nimet saavat alkukirjaimensa eri sukulinjojen tunnuksista, jotka ovat A (Anselmo, s. 1926), B (Bolzano, s. 1915), M (Massimo, s. 1927), N (Nibbio, s. 1920), S (Stelvio, s. 1923), ST (Student, s. 1927) ja W (Willi). Kaikki rodun oriit saavat nimen, jonka ensimmäinen kirjain tulee isän nimestä, ja tammojen nimen alkukirjain on vastaavasti emän nimen alkukirjain. Näin tiedetään, mihin sukulinjaan kukin hevonen kuuluu.

Vuosia kestänyt sisäsiitos johti varsin yhtenäiseen rotuun, jonka ominaispiirteet ovat hyvin selkeitä: pieni koko, voimakas rakenne, liinakko väri, kestävyys ja vuoristoroduille tyypillinen varmajalkaisuus. Arabialainen verenperintö näkyy energisinä ja irtonaisina liikkeinä. Hyväluontoinen haflinger on ihanteellinen yleisratsu ja ajohevonen. Ennen teollistumisen aikaa haflingerit olivat suosittuja maataloudessa ja kuormajuhtina. Entisaikaan haflingereita käytettiin raskaaseen työhön vaikeissa vuoristomaastoissa, hevonen kun oli ainoa kulkuväline Alpeilla. Nykypäivän haflingerit ovat enimmäkseen harrastehevosia. Rodun edustajia on viety moniin maihin. Erityisen suosittuja ne ovat Saksassa ja Sveitsissä. Halfinginhevoset ovat hyvin pitkäikäisiä.

## Aiheesta muualla

* Haflinger Hevosmaailma.netissä
Shirehevonen

**Shirehevonen** on kotoisin Yhdistyneestä kuningaskunnasta. Nimi rodulle on tullut maan keskiosissa sijaitsevista maakunnista, joista rodun arvellaan olevan kotoisin (Leicestershire, Staffordshire ja Derbyshire). Rotu polveutuu isoista paikallisista hevosista, joita risteytettiin 1500- ja 1600-luvulla hollantilaisten maahan tuomien flanderinhevosten ja myöhemmin friisiläishevosten ja lämminveristen kanssa.

## Ominaisuudet

Shirehevonen on säkäkorkeudeltaan noin 160–200&nbsp;senttimetriä (tavallisimmin 170–180&nbsp;senttimetriä), joten rotu on maailman kookkain. Maailman korkein hevonen on shirehevonen nimeltään Sampson, joka oli 219&nbsp;senttimetriä korkea ja painoi .

Sallittuja värejä shirehevosilla ovat musta, ruunikko ja kimo. Laajat valkoiset merkit (sabinokirjavuus) ovat hyvin yleisiä. Shirehevosilla on tavallisesti erittäin tuuheat ja silkkiset vuohiskarvat.

Shirellä on uskomaton vetokyky: se voi vetää jopa viiden tonnin painoisia kuormia. Teollistumisen seurauksena tarve isoille, raskaille vetohevosille kuitenkin alkoi vähentyä. Traktorien yleistyessä 1960-luvun alussa shirehevosten määrä väheni uhkaavasti, mutta kehityssuunta muuttui pikkuhiljaa kantakirjan avaamisen satavuotisjuhlien (1978) jälkeen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Suomen Clydesdale- ja Shirehevosyhdistys ry
Chữ Nôm

**Chữ Nôm** (, *rahvaanomainen kirjoitus*) on kiinan kirjoitusjärjestelmään pohjautuva kirjoitusjärjestelmä, jolla kirjoitettiin vietnamia ennen siirtymistä quốc ngữ -järjestelmään 1900-luvun alussa.

Chữ Nôm sisältää kiinan merkkien lisäksi vietnamia varten kehitettyjä merkkejä, joissa tavallisesti yhdistyy kaksi kiinan merkkiä, joista toinen osoittaa sanan merkityksen ja toinen vietnamin mukaisen ääntämyksen.

Chữ Nôm kehitettiin noin 1000-luvulla Vietnamissa korvaamaan aiempaa *chu-nho*-kirjoitusta, joka oli yksinkertaisesti kiinan kirjoittamista. Chữ Nôm mahdollisti ensimmäistä kertaa kirjoittamisen vietnamiksi.

Nykyisin Chữ Nôm -kirjoitusta käytetään Vietnamissakin ani harvoin, sillä maa on siirtynyt täysin quốc ngữn käyttöön.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Pikku-uikku

**Pikku-uikku** (*Tachybaptus ruficollis*) on Euroopan pienin uikkulintu. Suomessa se on erittäin vähälukuinen pesimälaji.

## Koko ja ulkonäkö
Pikku-uikku on vesilinnuksi hyvin pieni, ja se voidaaan sekoittaa sorsanpoikaseen. Pituus on 23–29 cm. Ruumis on palleromainen, kaula on erittäin lyhyt ja peräpää hyvin ”tuuhea”. Kesäpuvussa muuten ruskealla linnulla on punainen niska ja kaula, ja suupielessä on silmiinpistävä vaaleankeltainen laikku.

## Levinneisyys
Pikku-uikun pesimäaluetta on Eurooppa, Afrikka ja Aasia Uuteen-Guineaan asti. Euroopan pesimäkanta on 104&nbsp;000&nbsp;– 195&nbsp;000  paria, eniten Saksassa (12&nbsp;000&nbsp;– 19&nbsp;000 paria) ja Ranskassa (12&nbsp;000&nbsp;– 19&nbsp;000 paria). Maailman kannasta noin 15 prosenttia sijoittuu Eurooppaan.

Suomessa pikku-uikku on erittäin vähälukuinen esiintyen siellä täällä Etelä-Suomessa. Suomen pesimäkannaksi on vuosina 2019–2024 arvioitu 10–25 paria. Suomeen saapuu syksyisin tai jo loppukesästä ilmeisesti maan rajojen ulkopuolelta nuoria pikku-uikkuja, minkä takia pesintä voidaan varmistaa vain haudonta-aikaan tai pienten poikasten vaiheessa.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Pikku-uikun arvo on 5&nbsp;899 euroa.

## Elinympäristö
Pikku-uikku pesii yhdyskunnissa rehevän kasvillisuuden keskellä järvien rannoilla. Pikku-uikku ei ole yhtä piilotteleva pesimäaikaan kuin kirjallisuudessa usein kerrotaan. Poikueet voivat olla varsin avoimesti esillä. Siellä missä pesimäjärvi jäätyy, pikku-uikut muuttavat talveksi merenrantaan tai avoveden luo.

## Ravinto
Pikku-uikku on hyvä sukeltaja ja pyydystää ravinnokseen ennen kaikkea kalaa ja vesikasveja.

## Nimi
Tieteellinen nimi *Tachybaptus* tulee kreikan sanoista *takhus* ("nopea") ja *bapto* ("vajota alas").  Lajinimi *ruficollis* tulee latinan sanoista *rufus* ("punainen", "punertava") ja *-collis* ("-niskainen")

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): *Muuttuva pesimälinnusto*. Helsinki: Otava. .
*
*LuontoPortti: Pikku-uikku (''Tachybaptus ruficollis'')
*ITIS: Tachybaptus ruficollis
Silkkiuikku

**Silkkiuikku** (*Podiceps cristatus*) on uikkujen heimoon kuuluva töyhtöpäinen vesilintu.

## Koko ja ulkonäkö
Silkkiuikulla on pitkä kaula ja pitkä, ohut nokka. Kaula ja pää ovat valkeat edestä ja ruskeat takaa. Poskessa on oranssi läikkä ja päässä harja. Soidintanssi on näyttävä. Linnun pituus on 46–51&nbsp;cm, siipien kärkiväli 59–73&nbsp;cm ja paino 1&nbsp;300–2&nbsp;000 grammaa.

Silkkiuikun ääni: kakisteleva ”käk-käk-kä-kä-kä-kä-kä”, käheä parkuna ”köö-köö-köö” ja porsaan huutoa muistuttava röhkinä.

Vanhin suomalainen rengastettu silkkiuikku on ollut 6 vuotta 5 kuukautta 8 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut venäläinen, 19 vuotta 3 kuukautta.

## Levinneisyys
Silkkiuikku pesii Euroopan ja Aasian järvissä ja vähäsuolaisilla merialueilla. Se muuttaa Länsi- ja Etelä-Euroopan rannoille sulan veden perässä. Etelä- ja Keski-Suomessa silkkiuikku on paikoin yleinen, Lapissa harvinainen. Lajin pesimäkanta Suomessa on 31 000–37 000 paria, Euroopan noin 300&nbsp;000, Venäjän 100&nbsp;000–1&nbsp;000&nbsp;000 ja Turkin 1&nbsp;000–10&nbsp;000 paria. 

Silkkiuikku on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi.

## Lisääntyminen
Silkkiuikun pesä on kelluvalla lautalla. Munia on 3–6 kappaletta, ja hautominen kestää 25–29 päivää. Poikasten kuoriuduttua emo ruokkii niitä kaksi viikkoa ja kuljettaa poikasia selässään.

## Ravinto
Silkkiuikku syö kaloja, enimmäkseen särkiä, sekä selkärangattomia kuten etanoita ja kovakuoriaisia.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
;Verkkojulkaisuja
* Laji.fi: Silkkiuikku (''Podiceps cristatus'')
* ITIS: Podiceps cristatus 
* Silkkiuikku Yleisradion viikon luontoäänenä
;Artikkeleita
* Lammi, Esa 1989: Saariston haasteet ja uikkujen vastaukset. Johan Ulfvensin väitöskirjan esittely. - Lintumies 3/1989 s. 124&–126. LYL.
* Ulfvens, Johan 1988: Comparative breeding ecology of the Horned Grebe Podiceps auritus and the Great Crested Grebe Podiceps cristatus: archipelgo versus lake habitats. - Acta Zool. Fennica 183: 1–75.
* Ulfvens, Johan 1989: Offshore breeding in the Great Crested Grebe Podiceps cristatus: two offshore areas examined in relation to an inshore area in western Finland. - Ornis Fennica 66: 112–116.
* Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava. 
*
Sepelhanhi

**Sepelhanhi** (*Branta bernicla*) on pienikokoinen hanhi.

## Koko ja ulkonäkö
Sepelhanhi on pieni ja lyhytnokkainen hanhi, jonka höyhenpeite on mustanruskean ja valkean kirjava. Pää ja rinta mustat, kaulassa valkea sepel. Selkä harmaa, kupeet vaaleanharmahtavat. Alaperä on puhtaan valkoinen ja varsinainen pyrstö hyvin lyhyt. Pyrstön avulla sen voi erottaa mm. merihanhesta ja valkoposkihanhesta.

Pituus on 56–61&nbsp;cm, siipien kärkiväli 115&nbsp;cm, paino 1,0–2,2&nbsp;kg.

Euroopan vanhin rengastettu sepelhanhi on ollut brittiläinen 28 vuoden 8 kuukauden ikäinen lintu.

## Levinneisyys
Sepelhanhi pesii pohjoisilla merenrannoilla ja muuttaa Etelä-Suomen yli talvehtimaan. Pohjois-Amerikassa pesii alalaji *nigricans*, jolla lähes mustat kupeet, Itä-Kanadasta Huippuvuorille vaaleakupeinen alalaji *hrota*. Euroopan pesimäkanta asustaa Huippuvuorilla (noin 5&nbsp;000 paria) ja Venäjällä Kaninin niemimaalla. Euroopassa talvehtii noin 320&nbsp;000 sepelhanhea, joista 300&nbsp;000 on kotoisin Venäjältä, pääosin Taimyrin niemimaalta. Maailmassa arvioidaan olevan noin 570&nbsp;000 yksilöä. Sepelhanhi ei pesi Suomessa.

## Elinympäristö
Arktisten alueiden rannat ja tundra. Vetiset luhdat ja suot. Muuttoaikoina tavataan meri- ja järvialueilla. Kevätmuutto tapahtuu toukokuussa, jolloin Suomenlahden yli muuttaa muutamassa päivässä lähes koko Euroopassa talvehtinut populaatio. Syysmuutto tapahtuu pitemmän ajan kuluessa syys-lokakuussa, eikä kevätmuuttoon verrattavaa massatapahtumaa esiinny.

## Lisääntyminen
Pesä on maassa, usein lammen rannalla. Sepelhanhi tekee 3–5 munaa, joita naaras hautoo 24–26 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia ja ne ovat lentokykyisiä noin 40 vuorokauden kuluttua kuoriutumisestaan. Parisuhde on monivuotinen, ja pari on hyvin pesäpaikkauskollinen. Sukukypsä 3-vuotiaana.

## Ravinto
Pesimäalueilla laiduntaa ruohoa, sammalta ja jäkälää, sekä puolisukeltaa vesikasveja ja -hyönteisiä. Talvehtimisalueilla etenkin *Zostera*-suvun lajien juuret, korret ja lehdet ovat sepelhanhen suosiossa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Hottola, Petri 1984: Sepelhanhen *Branta bernicla nigricans* -rotu ensi kertaa Suomessa. - Lintumies 3.1984 s. 102–105. LYL.
* Rosendahl, Leo & Saarinen, Eino 1980: Havainto sepelhanhiparven levähtämisestä Hirvensalmen Puulavedellä. - Lintumies 4.1980 s. 181. LYL.
* Wiss, Kai & Andersson, Göran 1979: Prutgäss *Branta bernicla* kolliderade med färja. - Ornis Fennica 56:172.
*
*LuontoPortti: Sepelhanhi (''Branta bernicla'')
*ITIS: Branta bernicla 
*Lisätietoa sepelhanhesta
Isokoskelo

**Isokoskelo** (*Mergus merganser*) on iso vesilintu, joka muistuttaa ruumiinmuodoltaan vähän silkkiuikkua.

## Koko ja ulkonäkö
Uikkumainen mustavalkea vartalo, pitkähkö kaula ja pitkänomainen pää. Koiraalla tummanvihreä pää, naaraalla punertava hapsottava takatukka. Nuoret koiraat ovat samanvärisiä kuin naaraat. Pituus 70&nbsp;cm, siipien kärkiväli 95&nbsp;cm, paino 1–2&nbsp;kg. Ääni on karheaa korinaa.

Vanhin suomalainen rengastettu isokoskelo on ollut 12 vuotta 6 kuukautta 13 päivää vanha. Euroopan vanhin oli sveitsiläinen 14 vuotta ja 10 kuukautta vanha isokoskelo.

## Levinneisyys
Isokoskelon pesimisalueita ovat Eurooppa, Pohjois-Aasia ja Pohjois-Amerikka. Euroopan pesimäkanta on 46&nbsp;000–62&nbsp;000 paria, joista 2&nbsp;700 Britanniassa. Venäjällä pesii 10&nbsp;000–20&nbsp;000 paria. Suomessa isokoskelo pesii koko maassa. Vuonna 2024 Suomen kannaksi arvioitiin 35 000–44 000 paria. Suomen kanta on taantunut ja vuonna 2010 laji luokiteltiin silmälläpidettäväksi. Vuonna 2015 isokoskelo luokiteltiin Suomessa jo vaarantuneeksi, mutta vuoden 2019 uhanalaisuusarvioinnissa se palautettiin silmälläpidettäväksi. Vuoden 2024 kannanarviossa isokoskelon kannan arvioitiin kääntyneen kasvuun Suomessa viime vuosien aikana.

Pohjoisimmat pesijät muuttavat vähän etelämmäksi järvien jäätyessä. Suomen koskelot muuttavat tyypillisesti Etelä-Ruotsiin ja Tanskaan, lauhoina talvina ne jäävät Lounais-Suomen saaristoon.

## Elinympäristö
Isokoskelon tyypillistä elinympäristöä ovat järvet, joet ja merenrannat.

## Lisääntyminen

Pesii puunkolossa, rakennuksen tai kiven alla, katajikossa tai pöntössä. Naaras munii toukokuussa 8–12 kellahtavaa munaa ja hautoo niitä 32–35 vuorokautta. Poikaset kuoriutuvat lähes samanaikaisesti ja seuraavat heti emoaan lähimpään vesistöön, joka saattaa olla jopa kilometrin päässä pesästä. Isokoskelo puolustaa poikuettaan moniin muihin vesilintuihin verrattuna sangen tehokkaasti, ja se kantaa pieniä poikasia selässään, joskus useitakin samaan aikaan.

## Ravinto
Isokoskelo on kokosukeltaja, joka syö pikkukaloja, simpukoita ja äyriäisiä. Isokoskelot saalistavat ryhmänä siten, että esimerkiksi emo poikasineen ui viuhkamaisena muodostelmana kohti lahden tai poukaman pohjukkaa, ajaen edellään pikkukalaparvea. Lähellä rantaa kalaparvi kerääntyy yhteen, jolloin koskelot hyökkäävät ruokailemaan. Syksyllä ja keväällä voi nähdä aikuisten koskeloiden tekevän samoin, jopa kymmenien lintujen ryhminä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*LuontoPortti: Isokoskelo (''Mergus merganser'')
*ITIS: Mergus merganser
Tukkakoskelo

**Tukkakoskelo** (*Mergus serrator*) on silkkiuikun muotoinen pörröpäinen vesilintu. Sen vanha kansanomainen nimi oli *pikkukoskelo*.

## Koko ja ulkonäkö

Tukkakoskelolla on hapsottava pään höyhenpeite ja pitkä punainen nokka. Koiraan pää on mustanvihreä, naaraan ruosteenruskea. Koiraan kaula on valkea, rinta ruosteenruskea, selkä musta ja vatsapuoli vaalea. Naaraan vartalo on harmaa. Nuoret ja talvipukuiset koiraat muistuttavat väriltään naaraita. Pituus on 52–62&nbsp;cm, siipien kärkiväli 83&nbsp;cm, paino 700&nbsp;–&nbsp;1&nbsp;400&nbsp;g. Lennossa erottuu siivellä valkea siipilaikku, jonka poikki kulkee kaksi kapeaa tummaa juovaa (koiras) tai yksi (naaras), mikä on läheltä havaittuna hyvä tuntomerkki isokoskeloon verrattuna. Naaraan ääni on samantapaista karheaa korinaa kuin isokoskelon.

Vanhin suomalainen rengastettu tukkakoskelo on ollut 10 vuotta 11 kuukautta 29 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen 21 vuotta 3 kuukautta vanha tukkakoskelo.

## Levinneisyys
Tukkakoskelo pesii lähinnä järvi- ja jokivarsilla Pohjois-Amerikassa, Grönlannissa, Euroopassa ja Aasiassa. Suomessa tukkakoskeloita tavataan sekä merialueella että sisämaan vesistöissä. Pohjanmaalla ja Lapissa se on yleisempi kuin isokoskelo.
Tukkakoskelon pesimäkanta Suomessa on vuoden 2024 arvion mukaan 30&nbsp;000–37 000 paria. Pohjoismaiden ja Siperian linnut talvehtivat etelämpänä, amerikkalaiset linnut muuttavat rannikolle. Euroopassa pesii 60&nbsp;000–85&nbsp;000 paria, joista 2&nbsp;150 paria Britanniassa. Venäjän kanta on 5&nbsp;000–10&nbsp;000 paria.

## Elinympäristö
Tukkakoskelot elävät avoimessa järvi- tai merimaisemassa. Ne sukeltavat kokonaan veden alle, joten ne voivat hakea ruokaa melko syvästäkin vedestä.

## Lisääntyminen

Tukkakoskelo tekee pesänsä kivenkoloon tai pensaiden alle. Munia tulee 4–14 kpl, ja niitä haudotaan kuukauden verran. Pesintä on melko myöhäinen, sillä muninta tapahtuu touko–kesäkuun vaihteen tienoilta alkaen. Poikaset seuraavat emoaan heti vesistöön. Tukkakoskeloille myös rakennetaan maahan asetettavia ”pönttöjä”.

## Ravinto
Tukkakoskelo syö kaloja, sammakoita ja vedessä eläviä selkärangattomia. Se on kokosukeltaja.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*Tukkakoskelon ääntä Macaulay Library
Härkälintu

**Härkälintu** (*Podiceps grisegena*) on isokokoinen vesilintu, joka muistuttaa hieman silkkiuikkua. Lajin nimesi Pieter Boddaert 1783.

## Koko ja ulkonäkö

Uikkumainen vartalonmuoto, pitkähkö kaula, tukeva pitkä nokka. Tummanharmaa vartalo, punertavanruskea kaula, vaalea poski ja kurkku, musta päälaki. Silkkiuikusta erottuu punaisen kaulavärin ja sileän pään takia (ei töyhtöä). Jalat ovat kiinni hyvin takana, mikä auttaa uimista mutta haittaa kuivalla maalla kävelyä. Pituus 40–46&nbsp;cm, siipien kärkiväli 80–85&nbsp;cm, paino 500–800&nbsp;g. Ääni soidinaikana voimakkaita mylväisyjä ”ua-ääks”.

Vanhin suomalainen rengastettu härkälintu on ollut vähintään kahden vuoden, kahden kuukauden ja kahden päivän ikäinen.

## Levinneisyys
Härkälintu pesii Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan luoteisosien järvillä, ja muuttaa talveksi meren rannalle sulan veden ääreen, Suomesta Tanskaan ja Pohjanmeren rannoille. Suomessa vähälukuinen pesimälaji ympäri Suomea, pääosin suojaisilla järvillä. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 2 500–3 800 paria. Euroopassa pesii 15 600–29 300 paria, Venäjällä 6 500–13 000 ja Turkissa 220–380 paria.

Härkälintu on luokiteltu Suomessa silmälläpidettäväksi.

## Elinympäristö
Järvissä, ei niin rehevissä kuin silkkiuikku.

## Lisääntyminen
Pesä vesirajassa tai kelluvalla lautalla. Kahdesta viiteen munaa, joita emot hautovat runsaat kolme viikkoa. Raidalliset poikaset saavat usein kyydin emolinnun selässä. Poikaset oppivat lentämään kolmen ja puolen kuukauden ikäisinä. Lintu tulee sukukypsäksi kaksivuotiaana.

## Ravinto
Härkälintu on hyvä uimari ja sukeltaja, ja pyydystää vesihyönteisiä, sammakoita ja kaloja ruoakseen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Luontotuvan lintuopas: härkälintu 
* Fjeldså, J. 1982: Pohjois-Euroopan härkälintujen nokan ja leuan anatomian alueellisesta muuntelusta ja sen adaptiivisesta merkityksestä. - Ornis Fennica 59:84-98.
* Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Heslsinki: Otava. 
*
*LuontoPortti: Härkälintu (''Podiceps grisegena'')
*ITIS: Podiceps grisegena
Lapasotka

**Lapasotka** (*Aythya marila*) on pieni kokonaan sukeltava sorsalintu. 

## Koko ja ulkonäkö
Koiraalla on hyvin tumma pää, joka kiiltää valossa vihreänsävyisenä, tumma rinta ja kaula, valkea vatsa ja harmaa selkä, sininen nokka ja keltaiset silmät. Naaras muistuttaa tukkasotkaa, mutta nokan tyvessä on usein enemmän valkeaa, poskella usein selvempää vaaleaa kuviointia ja selässä harmaa ”huurteinen” väritys.
Pituus on 40–51 cm, siipien kärkiväli 75&nbsp;cm ja paino noin 700 – 1&nbsp;300&nbsp;g.

Vanhin suomalainen rengastettu lapasotka on ollut 13 vuotta 1 kuukautta 16 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin lapasotka.

## Levinneisyys
Euroopassa lapasotkien pesimäkannan arvioidaan olevan 134 000 – 178 000 paria. Suomessa pesii 100 – 200 paria, joista merialueilla pesiviä on noin 50 paria ja Lapin tunturilammilla pesiviä 50 – 150 paria. Lapasotka on muuttolintu, joka talvehtii Itämeren eteläosissa, Pohjanmerellä ja osa kannasta jopa Välimerellä.

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Lapasotkan ohjeellinen arvo on vuonna 2002 annetun asetuksen mukaan 2018&nbsp;€.

## Elinympäristö
Joet ja kesäisin järvet ja suot ja talvisin rannikolliset lahdet, estuaarit, laguunit ja sisämaan järvet. Pesimäaluetta ovat järvet, suot ja Pohjanlahden saaristo. Muuttaa talveksi avomeren tuntumaan.

## Lisääntyminen
Pesä on maassa lähellä rantaa, joskus harvoissa yhdyskunnissa. Vihertävänruskeita munia on 6–13, naaras hautoo noin 4 viikkoa ja poikaset ovat lentokykyisiä seitsemän viikon ikäisinä.

## Ravinto
Talvisin nilviäiset, simpukat, osterit ja etanat sekä kesäisin kasveja kuten vitat, sellerit, sarat ja ruohot sekä hyönteisiä ja äyriäisiä.

## Nimi
Tieteellinen nimi *Aythya* (kreik. *aithuia*) viittaa tunnistamattomaan merilintuun, jonka mm. Aristoteles mainitsee.  Lajinimi *marila* tulee kreikan sanasta *marile*, joka tarkoittaa hiilipölyä tai hiillosta. 

## Lähteet
* Hildén, Olavi 1964: Retkeilijän lintuopas. Otava. Malmö Grafiska AB.
*
### Viitteet

## Aiheesta muualla
*
*LuontoPortti: Lapasotka (''Aythya marila'')
*ITIS: Aythya marila
Punasotka

**Punasotka** (*Aythya ferina*) on keskikokoinen sorsalintu.

## Koko ja ulkonäkö
Punasotka on yleensä noin 42–49&nbsp;cm pitkä ja painaa noin 700–970&nbsp;g. Varsinkin naaraan ja nuoren koiraan tunnistaa matalasta otsasta ja isosta nokasta. Lento on muiden sotkien tapaan suoraviivaista ja nopeaa, mutta siipijuova ei erotu yhtä selvästi kuin tukka- tai lapasotkalla. Koiraan pää on punaruskea, mustassa nokassa on harmaa kärki ja punainen silmä. Sen vartalo on vaaleanharmaa. Naaraalla on vaalea silmärengas ja vaihtelevan vaalea naama. Nuoret urokset muistuttavat loppukesästä naarasta, mutta silmärengas puuttuu.

Vanhin suomalainen rengastettu punasotka on ollut 11 vuotta 1 kuukautta ja 16 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 23 vuotta ja 2 kuukautta vanha sotka.

## Levinneisyys

Punasotkan pesimäalue ulottuu Euroopasta Pohjois-Aasian itäosiin. Se on muuttolintu, ja sen talvehtimisalue ulottuu Länsi- ja Etelä-Euroopasta sekä Pohjois-Afrikasta Kaakkois-Aasiaan ja Japaniin. Maailman pesimäkannasta 35 prosentin on arvioitu olevan Euroopassa. Euroopan unionin alueella lajin pesimäkannaksi vuosina 2013–2018 arvioitiin 28&nbsp;500 – 55&nbsp;000 paria, eniten Tšekissä (7&nbsp;000 – 14&nbsp;000 paria) ja Romaniassa (3&nbsp;100 – 12&nbsp;300 paria). Vuonna 2021 koko maailman kannan kooksi arvioitiin 760&nbsp;000 – 790&nbsp;000 aikuista yksilöä. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on luokitellut lajin maailmanlaajuisesti vaarantuneeksi vuodesta 2012 lähtien. Sitä ennen laji luokiteltiin elinvoimaiseksi.

Suomessa punasotkaa tavataan enimmäkseen eteläisessä Suomessa mutta jossain määrin myös pohjoisempana. Punasotkan Suomen-kanta on romahtanut. Vuodesta 1980 vuoteen 2024 sen kanta on pienentynyt 96 prosentilla.

Vuonna 2010 lajin uhanalaisuusluokka muutettiin elinvoimaisesta vaarantuneeksi.. Vuonna 2015 uhanalaisuusluokaksi muutettiin erittäin uhanalainen ja vuonna 2019 äärimmäisen uhanalainen.

## Elinympäristö
Punasotka viihtyy parhaiten ruohostorantaisilla lintujärvillä ja merenlahdilla. Niukkaruohostoisilla järvillä ja merenlahdilla vain harvakseltaan. Saaristomeren sisäsaaristossa pesii pieni kanta lokkiluodoilla. Punasotkat karttavat pieniä vesistöjä.

## Lisääntyminen
Punasotka rakentaa pesänsä tulvaniitylle, saraikkoon tai muualle veden partaalle. Pesä on yleensä ruokokeon päällä, joskus myös kelluspesä tai piisamin pesän päällä.

Naaras munii toukokuussa 4–16 harmaanvihreää munaa, joita se hautoo 22–28 vuorokautta. Poikaset itsenäistyvät tultuaan lentokykyisiksi noin 7–9 viikon ikäisenä.

## Ravinto
Punasotka hankkii ravintonsa sukeltamalla pohjasta kotiloita, simpukoita ja muuta vastaavaa sekä vesikasvien siemeniä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Suomen lintu-opas 2005, WSOY Pertti Koskimies
*
*BirdLife Suomi: Punasotka, vuoden lintu 2018
*LuontoPortti: Punasotka (''Aythya ferina'')
*ITIS: Aythya ferina
Lapasorsa

**Lapasorsa** (*Spatula clypeata*) on sorsalintu.

## Koko ja ulkonäkö

Lapasorsa on yleensä noin 44–52 cm pitkä ja painaa  490–740 grammaa. Sen siipien kärkiväli on 73–82 cm. Lapasorsa on keskikokoinen ja lyhytkaulainen sorsa. Sillä on hyvin suuri ja voimakas nokka, minkä takia lintu näyttää etupainoiselta sen uidessa ja lentäessä. Juhlapukuisella koiraalla on vihreä pää, valkoinen rinta, punaruskeat kupeet ja vatsa, vaaleansiniset siiven yläpeitinhöyhenet sekä vihreä siipipeili, jonka etureuna on valkoinen. Naaras on väriltään ruskeankirjava. Se muistuttaa höyhenpuvultaan sinisorsaa, mutta sillä on tummanruskea vatsa ja sinertävänharmaat siiven yläpeitinhöyhenet. Lisäksi lapasorsalla on himmeän vihreänharmaa siipipeili, jossa ei ole valkeaa takareunaa. Sulkasatoinen koiras muistuttaa naarasta, mutta erityisesti sen kupeet ja vatsa ovat ruosteensävyiset. Lisäksi koiraan pää on tummempi ja sen siiven yläpeitinhöyhenet säilyvät sinisenä. Nuoret linnut muistuttavat vanhaa naarasta, mutta niiden päälaki ja kaulan takaosa ovat tummemmat sekä vatsa hieman vaaleampi.

Vanhin suomalainen rengastettu lapasorsa on ollut 9 vuotta 9 kuukautta 23 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut venäläinen 20 vuotta 4 kuukautta vanha sorsa.

## Levinneisyys
Lapasorsaa tavataan pesivänä Euroopassa, Keski- ja Pohjois-Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Talvehtivana sitä esiintyy Afrikassa, Etelä- ja Itä-Aasiassa, Väli-Amerikassa sekä Etelä-Amerikan luoteisosissa. Sen populaatioksi arvioidaan 5,5–6,0 miljoonaa yksilöä. Lapasorsa on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Suomessa lapasorsaa tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Levinneisyys keskittyy maan etelä- ja keskiosiin. Suomen lapasorsakannaksi arvioitiin 1990-luvun lopulla noin 11&nbsp;000 paria. Vuonna 2024 kannaksi arvioitiin noin 9 300 paria.

## Elinympäristö

Lapasorsa viihtyy matalissa ja rehevissä järvissä, joissa on tiheää ja suojaavaa kasvillisuutta. Se voi pesiä myös soilla, joissa on riittävästi avovettä. Harvalukuisena lapasorsa pesii myös saariston heinäisillä saarilla, erityisesti lokkiyhdyskunnissa.

## Lisääntyminen
Lapasorsa rakentaa pesänsä tiheän ruohokasvillisuuden suojaan luhtaniityllä tai muualla maassa, yleensä lähellä vettä. Naaras munii toukokuussa 9–11 vaaleanruskeaa munaa, joita se hautoo 22–28 vuorokautta. Poikasten lentokyvyn oppiminen kestää noin 40–45 päivää. Useiden muiden sorsalajien tapaan myös lapasorsan poikaset ovat pesäpakoisia, eli ne etsivät ravintonsa jo varhaisessa vaiheessa itse, mutta pysyttelevät silti tiiviinä poikueena naaraan seurassa.

## Ravinto

Lapasorsan pääasiallista ravintoa ovat erilaiset nilviäiset, äyriäiset, hyönteiset ja muut pieneläimet sekä vesikasvien siemenet. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan lapasorsat söivät 97-prosenttisesti eläinravintoa: kotiloita, surviaissääskien toukkia, vesisiiroja ja vesiperhosia. Kasvisravintona ne suosivat pikkulimaskaa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*LuontoPortti: Lapasorsa (''Anas clypeata'')
*ITIS: Anas clypeata
Heinätavi

**Heinätavi** (*Spatula querquedula*, syn. *Anas querquedula*) on sorsien heimoon kuuluva lintulaji.

## Koko ja ulkonäkö

Heinätavi on 37–41 cm pitkä ja sen siipiväli on 53–59 cm. Juhlapukuisella koiraalla on ruskea pää ja silmän edestä pitkälle niskaan kulkeva valkoinen juova. Rinta on ruskea ja muodostaa selvän rajan valkoisen vatsan kanssa. Siivet ovat päältä vaaleanharmaat ja niissä on kaksi leveää valkeaa juovaa. Naaras on ruskeankirjava. Sillä on vaalea silmäkulmanjuova sekä vaalea täplä nokan tyvellä. Lisäksi kurkku on beigenvalkea.

Koiraan soidinääni on nariseva "krrrr", hieman kuin kamman pärisyttäminen. Naaran ääni on hiljainen, nenäsointinen, lyhyt kaakatus, joka on melko tavimainen.

## Levinneisyys
Heinätavia tavataan pesivänä suuressa osassa Eurooppaa sekä Aasian keski- ja itäosissa Tyynenmeren rannikolle saakka. Talvehtimisalueet sijaitsevat Afrikassa sekä Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Heinätavin kokonaiskannaksi arvioidaan 2,6–2,8 miljoonaa yksilöä.

Suomessa heinätavin levinneisyys painottuu Etelä- ja Keski-Suomeen. Heinätavi on Suomessa taantuva laji. Vuoden 2010 uhanalaisuusarvioinnissa heinätavi luokiteltiin Suomessa vaarantuneeksi, kun se aiemmin oli luokiteltu elinvoimaiseksi. Vuosina 2019–2024 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin keskimäärin 580 paria. Taantumisen syyksi epäillään muun muassa elinympäristöjen muutosta sekä metsästystä Suomen ulkopuolella. Lajin elinvoimaisuuden vaarantumisesta johtuen heinätavi on rauhoitettu Suomessa Ahvenanmaan alueella. Maailmanlaajuisesti heinätavi on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi.

## Elinympäristö
Heinätavi on pesimäympäristönsä suhteen vaatelias. Se elää rehevillä järvillä ja runsaskasvustoisimmilla merenlahdilla.

## Lisääntyminen
Heinätavi rakentaa pesänsä ruoikkoon tai sarojen, kortteiden ja muun kasvillisuuden kätköön. Naaras munii touko-kesäkuussa 8–10 kellertävää munaa ja hautoo niitä noin 22 vuorokautta. Heinätavin poikaset oppivat lentämään 5–7 viikon ikäisinä. Poikaset ovat monien muiden sorsalintujen tapaan pesäpakoisia, eli ne etsivät jo varhain itse oman ravintonsa, vaikka kulkevatkin poikueena naaraan seurassa.

## Ravinto
Heinätavi käyttää ravinnokseen veden pikkueläimiä ja vesikasvien siemeniä. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan heinätavit söivät 99-prosenttisesti eläinravintoa: kotiloita, surviaissääskien toukkia, vesisiiroja ja vesimittareita.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Heinätavi LuontoPortti -sivustolla
* 
*ITIS: Anas querquedula
Mustalintu

**Mustalintu** (*Melanitta nigra*) on keskikokoinen musta sorsalintu. Sen vanha kansanomainen nimi oli *meriteeri*.

## Koko ja ulkonäkö

Mustalintu on 44–54&nbsp;cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 70–84&nbsp;cm. Mustalintukoiraan höyhenpuku on musta, mutta käsisulat ovat vaaleat. Nokka on sivuilta musta ja keskeltä keltainen, ja siinä on pieni kyhmy. Naaras on väriltään likaisenruskea. Sen niska ja päälaki ovat tummanruskeat, mutta posket vaaleammat. Nokka on kokotumma eikä siinä ole kyhmyä. Nuoret yksilöt muistuttavat naarasta, mutta niillä on vaaleampi, ruskeanvalkea vatsa ja niiden puku on ruskeammanvärinen, ei niin harmaa kuin vanhoilla naarailla.

Vanhin suomalainen rengastettu mustalintu on ollut 8 vuotta ja 3 päivää vanha. Euroopan vanhin oli islantilainen 16 vuotta ja 9 kuukautta vanha lintu.

## Levinneisyys
Mustalinnun lisääntymisaluetta ovat Euroopan ja Aasian pohjoisimmat osat. Se talvehtii Euroopan länsiosissa ja Luoteis-Afrikan rannikolla. Sen maailmanlaajuiseksi kannaksi arvioidaan 1,6 miljoonaa yksilöä. Maailmanlaajuisesti mustalintu on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Suomessa mustalintua tavataan pesivänä pääasiassa Oulun pohjoispuolella, ja etelämpänä pesinnät ovat hyvin poikkeuksellisia. Suomen mustalintukanta väheni 1900-luvun alusta 1970-luvulle. Vähenemisen syitä olivat ainakin metsästys ja talvehtimisalueiden öljytuhot. 1990-luvun lopulla Suomen mustalintukannaksi arvioitiin noin 1&nbsp;500 paria. Vuonna 2024 kannaksi arvioitiin yhtä lailla 1 500 paria. Vuoden 2010 uhanalaisuusarvioinnissa mustalintu luokiteltiin Suomessa elinvoimaiseksi, kun vielä vuoden 2000 arvioinnissa se oli luokiteltu silmälläpidettäväksi.

Suomen mustalinnut talvehtivat Itämeren etelä- ja itäosissa sekä Pohjanmerellä. Vanhojen koiraiden syysmuutto tapahtuu jo kesäkuun lopulla ja heinäkuussa. Naaraat ja nuoret yksilöt muuttavat pääosin elo-lokakuussa. Pieni määrä mustalintuja talvehtii Suomessakin Ahvenanmaan vesillä.

## Elinympäristö
Mustalintua tavataan pesimäaikaan järvillä, joilla ja lammilla. Muuttoaikoina sitä tavataan myös merialueilla.

## Lisääntyminen
Mustalintu munii maahan rannan lähelle tehtyyn pesään yleensä touko–heinäkuussa 6–10 munaa, joita naaras hautoo 27–31 vuorokautta. Poikaset ovat lentokykyisiä 6–7 viikon ikäisinä.

## Ravinto
Mustalintu käyttää ravinnokseen nilviäisiä ja hyönteisiä, erityisesti vesihyönteisten toukkia. Myös erilaiset vesikasvit muodostavat osansa mustalinnun ravinnosta. Mustalintu voi syödä myös jopa marjoja.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*LuontoPortti: Mustalintu (''Melanitta nigra'')
*ITIS: Melanitta nigra
Harmaasorsa

**Harmaasorsa** (*Mareca strepera*, syn. *Anas strepera*) on harmaan sävyinen sorsalintu.

## Koko ja ulkonäkö

Harmaasorsan pituus vaihtelee yleensä noin 45–55 cm välillä. Hyvänä tuntomerkkinä toimii vatsassa sijaitseva valkoinen soikio, joka näkyy erittäin hyvin lennossa. Juhlapukuinen koiras on harmaanruskea, alaperä on musta ja sisimmissä kyynärsulissa on valkeaa. Nuoren yksilön tai naaraan voi sekoittaa sinisorsaan, mutta harmaasorsa on sirompi muodoltaan, vatsassa on selvä valkea laikku ja harmaasorsalla ei ole tummaa siipipeiliä.

Vanhin suomalainen rengastettu harmaasorsa on ollut 2 vuotta 10 kuukautta 16 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen, 22 vuotta 4 kuukautta.

## Levinneisyys
Harmaasorsaa tavataan pesivänä Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Keski- ja Itä-Aasiassa. Lisäksi sitä esiintyy talvehtivana Meksikossa, Pohjois- ja Itä-Afrikassa, Lähi-idässä ja Etelä-Aasiassa. Sen maailmanlaajuiseksi kannaksi arvioidaan 3,2–3,8 miljoonaa yksilöä. Harmaasorsa on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Suomessa harmaasorsa esiintyy levinneisyysalueensa pohjoisrajoilla. Suomen ensimmäinen havainto on vuodelta 1973. Lajin esiintyminen keskittyy maan eteläosiin ja Oulun seudulle. 1980-luvun lopulla Suomen harmaasorsakannaksi arvioitiin noin 20 paria. Laji on runsastunut, ja vuonna 2024 Suomessa arvioitiin pesivän 950–1&nbsp;700 harmaasorsaparia.

## Elinympäristö

Harmaasorsa elää pääasiassa rannikon rehevillä merenlahdilla ja tulvaniityillä. Suurin osa pareista pesii merellä pienillä saarilla tai luodoilla. Jotkin parit pesivät lokkien yhdyskunnissa. Myös sisämaan lintujärvillä asuu joitakin pareja. 

## Lisääntyminen
Harmaasorsa rakentaa pesänsä ruohokasvillisuuden tai pensaan suojaamaan paikkaan. Naaras munii touko-kesäkuussa 8–12 valkeankellertävää munaa, joita se hautoo 24–28 vuorokautta. Harmaasorsan poikaset ovat lentokykyisiä 7–8 viikon ikäisinä. Poikaset ovat pesäpakoisia, eli etsivät jo varhain itse oman ravintonsa vaikka pysyvätkin tiiviinä poikueena emon seurassa.

## Ravinto
Harmaasorsan pääasiallista ravintoa ovat siemenet, silmut ja myös muut kasvinosat. Poikaset syövät myös veden pikkueläimiä ensimmäisien elinviikkojensa aikana.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Suomen Lajitietokeskus: Harmaasorsa – ''Anas strepera''
* 
* LuontoPortti: Harmaasorsa (''Mareca strepera'')
*ITIS: Anas strepera
Jouhisorsa

**Jouhisorsa** (*Anas acuta*) on sorsalintu.

## Koko ja ulkonäkö
Jouhisorsanaaras on n. 55&nbsp;cm pitkä. Pitkästä pyrstöstä johtuen koiraan pituus on 70–75&nbsp;cm. Muodoltaan jouhisorsa on hoikka ja pitkäkaulainen. Juhlapukuisella koiraalla on suklaanruskea pää, harmaa ruumis, valkea kaula ja rinta sekä pitkät pyrstöjouhet. Nokka on yksivärisen siniharmaa. Naaras ja nuori sekä eklipsipukuinen koiras muistuttavat muita puolisukeltajasorsia, mutta ovat tasaisemman vaaleanruskeita ilman selviä tumman ja vaalean vaihteluita. Solakka ja pitkäkaulainen muoto on hyvä tuntomerkki.

Vanhin suomalainen rengastettu jouhisorsa on ollut 10 vuotta 2 kuukautta ja 1 päivää vanha. Euroopan vanhin oli hollantilainen, 27 vuotta ja 5 kuukautta vanha sorsa.

## Levinneisyys
Jouhisorsia esiintyy aina Ahvenanmaan saaristosta pohjoisimpaan Lappiin. Etelä-Suomessa se on pesivänä harvinainen. Vuonna 2024 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin 8&nbsp;800&nbsp;– 12&nbsp;000 paria. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 155&nbsp;000&nbsp;– 201&nbsp;000 paria, joista 93 prosenttia Venäjän Euroopan puoleisella alueella. Maailmanlaajuisesti jouhisorsia arvioidaan olevan 4,7–4,8 miljoonaa aikuista yksilöä.

## Elinympäristö

Jouhisorsa esiintyy yleisesti kesäisin avoimilla alueilla kuten preerioilla, maatiloilla, tundrilla ja lähellä vettä sekä muuttoaikoina ja talvisin rantahetteiköillä, marskimailla, järvillä ja tulvivilla pelloilla.

Suomessa jouhisorsat viihtyvät Lapin aapasoilla sekä Perämeren rannoilla ja saaristoissa. Maan eteläosissa jouhisorsia voi tavata myös harvalukuisena hyviltä lintujärviltä.

## Lisääntyminen
Jouhisorsa rakentaa pesänsä avoimeen paikkaan pintakasvillisuuden suojaan suolle tai niitylle, ulkoluodoilla myös pensaan alle. Naaras munii huhti-elokuussa 7–10 vaaleanvihreää munaa ja hautoo niitä 22–23 vuorokautta. Jouhisorsan poikaset oppivat lentämään noin seitsemän viikon ikäisinä. Poikaset ovat pesäpakoisia, eli ne etsivät hyvin varhain itse oman ravintonsa, vaikka kulkevatkin poikueena naaraan seurassa.

## Ravinto

Jouhisorsan pääasiallista ravintoa ovat vesikasvien osat, nilviäiset ja vesihyönteiset. Suomessa rehevillä vesillä tehdyn tutkimuksen mukaan jouhisorsat söivät puolet eläin- ja puolet kasvisravintoa. Eläimistä sille maistuivat kotilot, vesisiirat, korentojen toukat ja simpukat. Kasvisravintoa olivat viljat ja pikkulimaska.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Suomen lintu-opas 2005, WSOY Pertti Koskimies
*
*LuontoPortti: Jouhisorsa (''Anas acuta'')
*ITIS: Anas acuta
Ristisorsa

**Ristisorsa** (*Tadorna tadorna*) on värikäs sorsalintu.

## Koko ja ulkonäkö
Ristisorsan höyhenpuku on laajalti valkoinen. Sillä on tummanvihreä pää, punainen nokka, leveä, rinnan yli kulkeva ruskea vyö sekä mustat hartiat, siipisulat, pyrstön kärki ja keskivatsa. Jalat ovat vanhoilla yksilöillä vaaleanpunertavat ja nuorilla harmahtavat. Vanhan koiraslinnun värit ovat kirkkaammat, punainen otsakyhmy suurempi ja itse lintu on naarasta kookkaampi. Nuori lintu on alta valkea, päältä, niskasta ja päästä ruskeanharmaa, eikä sillä ole punaruskeaa rintavyötä ja mustaa vatsalaikkua.

Ristisorsa on 55–67&nbsp;cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 100–135&nbsp;cm. Äänekäs, varsinkin naaraan voimakas rallatus kuuluu kauas.

Vanhin suomalainen rengastettu ristisorsa on ollut 6 vuotta 11 kuukautta 11 päivää vanha. Vanhin brittiläinen on elänyt 16-vuotiaaksi.

## Levinneisyys
Ristisorsaa tavataan pesivänä Euroopassa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Lisäksi sitä esiintyy talvehtivana Pohjois-Afrikassa ja Etelä- ja Itä-Aasiassa. Sen maailmanlaajuiseksi kannaksi arvioidaan 580&nbsp;000–710&nbsp;000 yksilöä, ja sen kannankehitys on runsastuva. Maailmanlaajuisesti ristisorsa on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Suomessa ristisorsa pesii rannikolla ja saaristossa. Pesimäkanta on vahvin Ahvenanmaan matalilla, niukkakasvustoisilla saarilla, rannikolla Porin ja Hangon välissä sekä Hailuodossa. Suomessa pesii 220–300 paria.

Ristisorsaa tavattiin pesivänä Lounais-Suomessa jo 1800-luvulla. Se kuitenkin hävisi Suomen pesimälajistosta vuosisadan lopulla taantuen koko Itämeren alueella. Suomen pesimälajistoon ristisorsa palasi 1960-luvulla, minkä jälkeen se on Suomessa hiljalleen runsastunut. Vuoden 2010 uhanalaisuustarkastelussa ristisorsa on kuitenkin luokiteltu Suomessa alueellisesti vaarantuneeksi.

Ristisorsa on lyhyen matkan muuttaja. Ristisorsat kerääntyvät eri puolilta Eurooppaa kesällä suuriksi parviksi Pohjanmeren rannikolle Vattimerelle sulkasadon ajaksi. Suomessa pesivät ristisorsat talvehtivat Länsi-Euroopan rannikolla.

## Elinympäristö
Ristisorsat pesivät merenrannikolla ja suurissa järvissä ja joissa. Ne ruokailevat matalassa vedessä, rantaniityillä ja pelloilla, ja voivat ruokailumatkoilla olla kaukanakin vedestä. Suomessa ristisorsa pesii rannikolla suosien hiekkarantaisia lahdelmia ja jokien suistoja. Sisämaassa sitä tavataan Suomessa harvoin.

## Lisääntyminen
Ristisorsa pesii maankolossa, rakennuksen alla tai pensaikossa, yleensä veden läheisyydessä. Naaras munii toukokuussa yleensä 6–11 kermanvalkeaa munaa, joita se hautoo kuukauden. Koiras jää toisinaan naaraan ja poikasten seuraan. Poikueet saattavat joskus yhdistyä suurparviksi. Poikaset saavuttavat lentokyvyn 45–50 vuorokauden ikäisinä.

## Ravinto
Ristisorsa käyttää ravinnokseen pikkueläimiä kuten nilviäisiä ja äyriäisiä sekä levää ja vesikasvien siemeniä. Ristisorsa ruokailee rantavedessä, joko uiden kuten puolisukeltajasorsat, tai kahlaamalla ja työntämällä päänsä kokonaan veden alle. Toisinaan voi nähdä sen sotkevan räpylöillään mutaa, jolloin saaliseläimet nousevat pintaan.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*LuontoPortti: Ristisorsa (''Tadorna tadorna'')
*ITIS: Tadorna tadorna