open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Animorphs

**Animorphs** on yhdysvaltalaisen K. A. Applegaten kirjoittama nuorten scifi-kirjasarja. Kirjat saavuttivat kotimaassaan suuren suosion niin lasten, nuorten kuin aikuistenkin joukossa. Kirjoja on käännetty muun muassa suomeksi, ruotsiksi, ranskaksi, venäjäksi, saksaksi ja kreikaksi.

Kirjasarjassa viisi yhdysvaltalaista nuorta (Jake, Rachel, Cassie, Marco ja Tobias) kohtaavat kuolevan avaruusolennon andaliitin joka kertoo Maata ja ihmiskuntaa uhkaavasta vaarasta, yeerkeistä. Yeerkit ovat toinen laji, nilviäisiä jotka ryömivät elävän olennon korvaan ja keskushermostoon ottaen isäntäeliön mielen, muistot ja kaiken tämän toiminnan valtaansa. Yeerkit ovat kirjasarjan päävastustaja.

Nuoret saavat kuolevalta avaruusolennolta tehtäväkseen pelastaa Maa. He saavat tältä kyvyn omaksua minkä tahansa eläimen, ihmisen tai avaruusolennon DNA koskettamalla sitä ja siten muuttua kahden tunnin ajaksi kyseiseksi eläimeksi. Nuoret tulevat täten osaksi avaruudellista taistelua tavoitteenaan pelastaa Maa yeerkeiltä.

Sarjan kantavia käsittelyaiheita ovat mm. scifi, sota, sotatrauma, lajien monimuotoisuus, etiikka, oikeudentaju, kauhu, teini-ikä, heteroseksuaalinen rakkaus, huumori ja myötäeläminen sekä empatia toisia eläinlajeja kohtaan.

## Suomennetut teokset

### Megamorphs
* 
* Megamorphs 2: *Dinosaurusten aikaan*. Tekijä K. A. Applegate

## Katso myös
* Luettelo Animorphs-sarjan henkilöistä

## Aiheesta muualla
* Paula Havaste: Houkutteleva metamorfoosi HS.fi. 1.10.2000.
Charles Messier

**Charles Messier** (26. kesäkuuta 1730 Badonviller, Meurthe-et-Moselle, Ranska – 12. huhtikuuta 1817 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen tähtitieteilijä.

Messier syntyi Lorrainessa Badonviller'ssa, mutta hänen nuoruutensa on hämärän peitossa vuoteen 1751 saakka, jolloin hän saapui Pariisiin ja pääsi töihin kuuluisalle tähtitieteilijälle Joseph Nicolas Delislelle. Messier havaitsi 100 mm:n peiliteleskoopilla. Vuonna 1774 Charles Messier julkaisi luettelon 45 syvän taivaan kohteesta, joita ovat muun muassa tähtisumut ja -joukot. Luettelon tarkoituksena oli auttaa komeettojen etsijöitä (kuten häntä itseäänkin) ja muita avaruuden tutkijoita erottamaan toisistaan pysyvät ja muuttuvat taivaankappaleet, sillä silloisten kaukoputkien tarkkuuksilla ne oli helppo sekoittaa toisiinsa. Messier itse löysi uransa aikana 40 tähtisumua ja 13 komeettaa.

Vuonna 1781 Messierin luettelo oli kasvanut 103 kohteeseen. Siihen on lisätty myöhemmin seitsemän kohdetta. Kohteiden koodit M1:stä M110:een ovat käytössä nykypäivänäkin. Messierin luettelo sisältää tärkeimpiä tähtitaivaan kohteita M1 Rapusumusta M110 pieneen Andromedan läheiseen elliptiseen galaksiin. Rapusumun eli ensimmäisen havaitsemansa kohteen Messier havaitsi 28. elokuuta 1758 hieman Härän eteläisen sarven yläpuolella.

Messiermaratonilla tarkoitetaan tapahtumaa, jolloin kaikki Messierin 110 kohdetta pyritään havaitsemaan yhden yön aikana. Useimmiten maraton suoritetaan maaliskuussa sään ollessa taivaan kohteiden tarkkailun kannalta kaikkein suosiollisimmillaan. Suomessa täydellinen messiermaraton ei ole mahdollista, koska jotkut kohteet ovat liian etelässä.

Kuussa oleva Messierin kraatteri ja asteroidi 7359 Messier on nimetty Charles Messierin kunniaksi.
 
Messier kuoli 86 vuoden ikäisenä 12. huhtikuuta 1817.

## Lähteet

## Kirjallisuutta
* 

## Aiheesta muualla

* http://www.seds.org/messier/xtra/history/CMessier.html
Buckinghamin palatsi

**Buckinghamin palatsi** () on Yhdistyneen kuningaskunnan monarkin virallinen asuinpaikka Lontoossa. Ensimmäinen Buckinghamin palatsissa asunut hallitsija oli kuningatar Viktoria.

## Historia
Englannin kuningas Jaakko I istututti nykyisen palatsin paikalle 1600-luvulla mulperipuutarhan kasvattaakseen silkkitoukkia. Hän kuitenkin oli valinnut vääränlaisen lajin eivätkä silkkitoukat menestyneet.

Alun perin palatsin rakennutti Buckinghamin ja Normandian herttua John Sheffield vuonna 1703 itselleen Lontoon asunnokseen. Valmistunutta palatsia kutsuttiin hänen herttuakuntansa mukaisesti *Buckingham House*. Kuningas Yrjö III osti palatsin hänen jälkeläiseltään Sir Charles Sheffieldiltä vuonna 1762. Yrjö III antoi palatsin vaimollensa kuningatar Charlottelle paikaksi kasvattaa heidän lapsiaan läheltä St. Jamesin palatsia. Palatsi tunnettiin sen vuoksi nimellä *Queen's palace*. Kuningas ei itse asunut palatsissa, mutta 14 hänen 15:stä lapsestaan syntyi siellä.

Palatsia on tämän jälkeen uudistettu ja uudelleenrakennettu. Vuonna 1826 Yrjö IV palkkasi John Nashin uudelleensuunnittelemaan palatsin sisätilat. Nash kuitenkin erotettiin palatsin arkkitehdin tehtävistä ennen töiden valmistumista. Yrjö IV itse ei ehtinyt koskaan asua palatsissa, sillä uudistukset saatiin valmiiksi vasta Vilhelm IV:n kaudella. Monet takat, koristeet ja huonekalut on tuotu Yrjö IV:n Brightonin Royal Pavilionista sekä Carlton Housesta hänen kuolemansa jälkeen.

Palatsista tuli viimein kuninkaallisten asuinpaikka 1837 kuningatar Viktorian valtaannousun jälkeen. Palatsin julkisivu rakennettiin vasta Viktorian naitua prinssi Albertin, ja pariskunnan huomattua palatsin liian pieneksi perheelleen ja hoville vuonna 1847. Tämän johdosta rakennettiin Edward Bloren suunnittelema uusi siipi, joka on nykyisin The Mall -kadulle näkyvä julkisivu. Julkisivulla on myös parveke, josta kuningasperhe tervehtii yleisöä juhlatilaisuuksissa.

Viimeinen rakennusvaihe oli kuningas Yrjö V:n aikana 1912, jolloin julkisivua uudistettiin.

Kuninkaallinen hovi sijaitsee edelleen virallisesti St Jamesin palatsissa, johon muun muassa ulkomaiset lähettiläät akkreditoidaan.

## Rakennus
Vuoden 1847 laajennuksen jälkeen palatsissa on 19 tapaamishuonetta, 52 makuuhuonetta, 188 makuuhuonetta henkilökunnalle, 92 toimistoa ja 78 kylpyhuonetta. Yhteensä huoneita on 775. Palatsin julkisivun pituus on 108 metriä. Palatsi ei ole monarkin yksityisomaisuutta, vaan sen ja taidekokoelman omistaa Britannian hallitus.

Palatsin päivittäinen vahdinvaihto on suosittu turistinähtävyys.

## Galleria

Tiedosto:Plan of Buckingham palace.gif|Palatsin edustustilat.
Tiedosto:Buckingham palace.jpg|Buckinghamin palatsi kauempaa kuvattuna.
Tiedosto:Queens.guard.buck.palace.arp.jpg|Buckinghamin palatsin vartijoita.
Tiedosto:Buckingham House 1710.jpeg|Buckingham House vuonna 1710.
Tiedosto:Buckingham Palace engraved by J.Woods after Hablot Browne & R.Garland publ 1837 edited.jpg|Buckinghamin palatsi vuonna 1837.
Tiedosto:1910_Buckingham_Palace.png|Buckinghamin palatsi 1910.
Tiedosto:Buckingham Palace - Royal Standard.jpg|Hallitsijan lippu, Royal Standard palatsin lipputangossa.


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Itä-Aasia

**Itä-Aasia** on maantieteellinen alue Aasiassa, johon kuuluvat Etelä-Korea, Japani, Kiina, Mongolia, Pohjois-Korea ja Taiwan. Itä-Aasian alueella asuu 38&nbsp;prosenttia Aasian ja 22&nbsp;prosenttia koko maailman väestöstä.

## Valtiot

## Erityishallintoalueet

## Katso myös
*Kaukoitä

## Lähteet
ISA

**ISA** () on IBM PC:ssä 1981 esitelty laajennusväylä, joka säilyi käytössä 1990-luvun puoliväliin.

Alkuperäinen väylä oli 8 bittiä leveä rinnakkaisväylä ja kellotaajuudeltaan 4,77 MHz, joka oli synkronissa IBM PC:n 8088-suorittimen kellotaajuuteen. IBM AT esitteli 16-bittisen väylän, joka toimi 6 tai 8 MHz:n taajuudella, jolloin sen käytännön siirtonopeus oli korkeintaan noin 4 MB/s.

ISA-väylä oli aluksi synkronissa suorittimen kelloon, jolloin suorittimien kellotaajuuksien kasvaessa väylän nopeus kasvoi, kunnes jossain vaiheessa ilmeni yhteensopivuusongelmia. Käytännössä kortit toimivat 12–16 MHz taajuuksiin asti. Myöhemmät piirisarjat erottivat ISA-väylän suorittimen kellosta ja se sai signaalinsa eteläsillan kellogeneraattorista. 16-bittisen väylän vakionopeudeksi tuli 8 MHz, jota voi useimmilla emolevyllä nostaa jumppereilla.

8-bittiset ISA-kortit voivat osoittaa 1 MB muistia (jota 8088 tuki) ja käyttivät DMA 1 -linjaa ja jotain kahdeksasta Intel 8259:n  keskeytyslinjasta ja bus masterointia, kortin aloittamia DMA-siirtoja muistiin.
16-bittinen ISA laajensi kortin näkemän muistin 16 MB:iin, mahdollisuuden käyttää neljää eri keskeytyslinjaa ja neljää eri DMA-väylää. ISA-väylän DMA-siirtoja varten on edelleen varattava muisti fyysisen muistin ensimmäisen 16 MB:n alueelta.

ISA tunnettiin erityisen hankalasta konfiguroitavuudestaan. Jokaiselle lisäkortille piti varata oma yksilöllinen IRQ, I/O-osoitteet ja DMA-kanava, niistä vaihtoehdoista joita kukin kortti tuki, siten että ne eivät menneet päällekkäin. Säädöt tehtiin tyypillisesti laajennuskorttien dip-kytkimillä tai jumppereilla.
Microsoft kehitti tämän helpottamiseksi myöhemmin ISA PnP -standardin.

ISA-väylää yritettiin korvata moneen otteeseen. Vuonna 1987 IBM korvasi ISA:n PS/2-koneissaan omalla Micro Channel Architecture -väylällä (MCA) yrityksenä saada PC-arkkitehtuuri ja markkinat haltuunsa lisenssimaksujen avulla. Vastineeksi yhdeksän PC-valmistajaa liittoutui seuraavana vuonna ja esitteli 32-bittisen EISA-väylän. Juuri tämä joukko antoi alkuperäiselle väylälle nimen ISA, "teollisuusstandardin mukainen arkkitehtuuri." IBM oli itse käyttänyt AT-koneissaan väylästä nimeä "I/O Channel."
Kumpikaan standardi ei menestynyt. Myöhemmin ISA-väylän hitauden vuoksi kehitettiin mm. VLB-standardi näytönohjainkortin liittämiseksi 486-koneeseen.

Microsoftin PC 97 -standardi suositteli ISA-laajennuskorttipaikkojen jättämistä kokonaan pois. Myöhemminkin sitä käytettiin kuitenkin sisäisesti, jolloin mm. levykeasema ja sarjaportit näkyivät ISA-väylässä.

## Katso myös
* PCI

## Aiheesta muualla

* Englanninkielisen Wikipedian artikkeli
EISA

**EISA** () oli IBM:n kanssa kilpailevien PC-valmistajien esittelemä väylästandardi joka laajentaa ISA:n 32-bittiseksi. EISA kehitettiin avoimeksi vaihtoehdoksi Micro Channel Architecture -väylälle (MCA), jonka IBM kehitti PS/2-tyyppisiä tietokoneitaan varten.

EISA:n väylän leveys on 32 bittiä ja taajuus 8,33 MHz, joten teoreettinen tiedonsiirtonopeus on korkeintaan 33 megatavua sekunnissa, käytännössä noin 20 MB/s.

## Katso myös
* PCI
* ISA
* VLB

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Micro Channel Architecture

**Micro Channel Architecture** (**MCA**) on IBM:n kehittämä väylätyyppi, jota julkaistiin vuonna 1987 IBM PS/2-tyyppisissä työasemissa. Väylä oli suljettu, kaupallinen ja IBM:n hallitsema, jonka käytöstä IBM vaati lisenssimaksuja. Väylän kehitys alkoi vuonna 1983.

MCA-väylän liitin on pienempi kuin aiemmin laajasti käytössä olleessa ISA-väylässä. Muun muassa tästä syystä MCA-väylä ei ole yhteensopiva aikaisempien laajennuskorttien kanssa.

MCA:ssa oli aikanaan etuja muihin väyliin verrattuna, mutta se ei yleistynyt, osaksi koska IBM vaati väylän käytöstä lisenssimaksuja. Arkkitehtuuri vaati kokonaan uudet laajennuskortit, eikä se ollut taaksepäin yhteensopiva koneen muiden osien kanssa. Vanhat ISA-väyläiset kortit eivät käyneet MCA-kanavaan, joten muut valmistajat eivät mielellään ottaneet MCA:ta kokoonpanoihinsa mukaan. MCA:n katsotaan olleen IBM:n yritys hidastaa IBM-yhteensopivien kloonikoneiden valmistusta. Lopulta kloonikoneiden menestys kuitenkin johti IBM:n itsensä poistumiseen PC-markkinoilta.

MCA on huonosta menestyksestään huolimatta vaikuttanut merkittävästi uusien väylätyyppien suunnitteluun.

MCA oli edistyksellinen verrattuna ISA:an muun muassa 32-bittisyyden vuoksi, ja myös siksi että sovittimissa saattoi olla oma suoritin (esimerkiksi ohjainkortti), joka osasi kommunikoida suoraan muistin kanssa niin, ettei emolevyllä olevan suorittimen tarvinnut osallistua prosessiin. Myös PnP (Plug and Play) on alun perin MCA-väylän ominaisuus, kuten myös ”IRQ sharing”, jolla keskeytysnumerot voitiin jakaa usean laitteen kesken. Samat ominaisuudet ovat nykyisin PCI-väylässä.

Väylä oli käytössä myös eräissä ES/9370- ja IBM RS/6000 -sarjan tietokoneissa.

## Katso myös
* EISA
* PCI

## Lähteet

## Aiheesta muualla
AGP

**AGP** () on laajennuskortti, joka mahdollisti laajakaistaisen yhteyden näytönohjaimen ja tietokoneen emolevyn piirisarjan välille. AGP-portti soveltui erityisesti pelien, 3D-grafiikan ja tieteellisen grafiikan sovelluksiin työasemissa. Intel julkisti AGP-portin i440LX Slot 1 -piirisarjan kanssa 26. elokuuta 1997.

AGP-portin alkuperäinen idea oli mahdollistaa tekstuurien tallettaminen koneen keskusmuistiin ja käyttäminen suoraan sieltä, jolloin näytönohjaimesta voitaisiin tehdä nopea vaikka sillä olisi vain pieni määrä omaa muistia. Näytönohjainpiirit kuitenkin kehittyivät AGP-porttia nopeammin eikä portin nopeus riittänyt alkuperäisen idean mukaiseen käyttöön, joten myöhemmin kaikki näytönohjaimet tallettivat tekstuurinsa omaan muistiinsa, ja käyttivät tekstuureita AGP-portin yli vain kun ohjaimen oma muistikapasiteetti loppui kesken. AGP:n seuraajat ovat vähitellen korvanneet sen pöytätietokoneissa.

AGP-portteja on erityyppisiä ja niiden nopeudet emolevyltä näytönohjaimelle päin ovat:
* 1X - 266 Mt/s
* 2X - 533 Mt/s
* 4X - 1,066 Gt/s
* 8X - 2,133 Gt/s

## Katso myös
* väylä
* PCI Express
* PCI-X
* PCI
* ISA
* EISA
* VLB

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Petoeläimet

**Petoeläimet** (Carnivora) on nisäkäslahko, johon kuuluu noin 270 lajia. Suurin osa petoeläinten lahkon lajeista on lihansyöjiä, osa kaikkiruokaisia, kuten karhut, ja osa pääasiassa kasvinsyöjiä, kuten isopanda.

Nykyiset petoeläimet jakautuvat kahteen kehityslinjaan: koiramaisten petoeläinten Caniformia- ja kissamaisten Feliformia-alalahkoihin, joissa puolestaan on kaikkiaan 15 heimoa. Pussieläimiin kuuluvat pussipedot eivät kuulu sanan varsinaisessa merkityksessä petoeläimiin. Aikaisempi petoeläinten jako luokitteli ne alalahkoihin *maapetoeläimet* (Fissipedia) ja *eväjalkaiset* (Pinnipedia). Eväjalkaiset eli hylje-eläimet on nykyisin kolmen heimon luonnollinen mutta luokittelematon ryhmä Caniformia-alalahkon sisällä.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Petoeläimet ovat levinneet kaikille suurimmille maa-alueille, pois lukien Australia, jossa tavataan vain mahdollisesti ihmisen tuomaa dingoa, ja kaikille valtamerille. Petoeläimiä elää lähes kaikenlaisissa maanpäällisissä ympäristöissä ja monissa vesiympäristöissä. Niitä tavataan metsissä, aavikoilla, vuorilla, ruohoalueilla, pensasaroilla, tundralla ja avoimella jäätiköllä. Vedessä eläviä lajeja tavataan makeavetisissä joissa ja järvissä sekä merenrannikoilla ja avoimella valtamerellä.

## Alalahkot ja heimot
; Alalahko Caniformia
*Koiraeläimet (Canidae)
*Karhut (Ursidae)
*Kultapandat (Ailuridae)
*Puolikarhut (Procyonidae)
*Haisunäädät (Mephitidae)
*Näätäeläimet (Mustelidae)
*Mursut (Odobenidae)
*Korvahylkeet (Otariidae)
*Hylkeet (Phocidae)

;Alalahko Feliformia
*Madagaskarin petoeläimet (Eupleridae)
*Kissaeläimet (Felidae)
*Mangustit (Herpestidae)
*Hyeenat (Hyaenidae)
*Afrikanpalmunäädät (Nandiniidae)
*Sivettieläimet (Viverridae)

## Katso myös
*Luettelo petoeläimistä
*Luettelo Suomen petoeläinlajeista

## Lähteet
IBM PS/2

**PS/2** (**Personal System/2**) on IBM-yhtiön 1980-luvulla valmistama mikrotietokonemallisto, jonka erikoisuutena oli Micro Channel Architecture -väylä (MCA) ja VGA-näyttö. 

Malliston jokaisessa koneessa oli hiirelle ja näppäimistölle ns. PS/2-liitännät, jotka otettiin käyttöön muidenkin valmistajien koneissa. Koneessa käytetty 3,5″ levykeasema, 16550-UART ja 72-pinniset SIMM-muistimoduulit yleistyivät markkinoilla laitteen julkaisun jälkeen.

PS/2-mallistoon kuului kolme sarjaa, 85-, 95- sekä 8600-sarjat.

Mallia 8530 oli saatavilla sekä 8088- että 80286-suorittimella (286). 8088-suorittimella varustetussa mallissa ei ollut kiintolevyä, vaan kaksi 3,5"-levykeasemaa. 80286-mallissa oli vähintään 20 MB kiintolevy sekä 3,5" 1,44 MB -levykeasema. ISA-väylä oli käytössä malleissa 25, 30, 35 ja 40. Mallissa 8550 oli jo mikrokanavaväylä (MCA), ja siinä oli 1 MB muistia, joka oli laajennettavissa 2 MB asti.

PS/2-mallistot eivät rajoitu vain pöytäkoneisiin, mukana oli myös muutama kannettava kuten ISA-väyläinen L40SX (8040) ja erikoiset, raahattavat 8573-mallit P70 (386) ja P75 (486). Painoa L40SX:llä oli 3,5 kg, P70:llä noin 10 kg ja P75:llä noin 15 kg. Molemmat oli varustettu MCA-väylällä sekä oranssilla plasmanäytöllä.

Suuresta painostaan huolimatta P7x-koneissa ei ollut akkuja, osasyynä paljon virtaa kuluttava ESDI- tai SCSI-levy sekä plasmaruutu. P70:ssä oli kaksi sovitinpaikkaa, P75:ssä viisi.

95-sarjaa alettiin markkinoida nimensä mukaan vuoden 1995 tienoilla. Tässä sarjassa kaikki mallit olivat MCA-väyläisiä.

8600-sarjalla tarkoitettiin palvelimia.

## Mallit

Julkaisussa mallit olivat: 30, 50, 60 ja 80.

Halvempi 25 malli saapui myöhemmin.

### 30
8530-021:
* Intel 8086
* 640 KB RAM
* ISA-väylä
* 2 kpl 720 KB 3,5" levykeasemia
* MCGA-näyttö
* lisävarusteena 20 MB kiintolevy
* DOS 3.3

### 50
8550-021:
* Intel 80286
* 1 MB RAM
* MCA-väylä
* 1 kpl 1,44 MB 3,5" levykeasemia
* VGA-näyttö
* 20 MB kiintolevy
* DOS 3.3 / OS/2

### 60
8560-041:
* Intel 80286
* 1 MB RAM
* MCA-väylä
* 1 kpl 1,44 MB 3,5" levykeasemia
* VGA-näyttö
* 80 MB kiintolevy
* DOS 3.3 / OS/2

### 80
8560-041:
* Intel 80386
* 1-2 MB RAM
* MCA-väylä
* 1 kpl 1,44 MB 3,5" levykeasemia
* VGA-näyttö
* 80 MB kiintolevy
* DOS 3.3 / OS/2

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Hyönteissyöjät

**Hyönteissyöjät** (Insectivora) on tieteellisessä luokittelussa aiemmin käytössä ollut nisäkäslahko. Lahkoon laskettiin kuuluvaksi esimerkiksi päästäiset, siilit ja almikit. Tutkimusten perusteella todettiin hyönteissyöjien olevan polyfyleettinen ja siitä erotettiin 1990–2000-luvuilla kolme uutta lahkoa, minkä seurauksena hyönteissyöjien lahko jäi tyhjäksi ja näin hyödyttömäksi. Uudet lahkot ovat: Afrosoricida (tanrekit, kultamyyrät), Soricomorpha (almikit, jättiläispäästäiset, päästäiset, maamyyrät) ja Erinaceomorpha (siilit). Aiemmin myös tupaijat, hyppypäästäiset ja kaguaanit luettiin hyönteissyöjiin, mutta ne oli erotettu omiksi lahkoikseen jo 1980-luvulle mennessä.

## Suomessa tavatut hyönteissyöjälajit
Suomessa tavattavista nisäkkäistä seuraavat kahdeksan lajia luettiin aiemmin hyönteissyöjien lahkoon:

### [[Päästäiset]] (Soricidae)
*Vaivaispäästäinen (*Sorex minutus*)
*Metsäpäästäinen (*Sorex araneus*)
*Kääpiöpäästäinen (*Sorex minutissimus*)
*Korpipäästäinen (*Sorex isodon*)
*Idänpäästäinen (*Sorex caecutiens*)
*Vesipäästäinen (*Neomys fodiens*)

### [[Maamyyrät]] eli kontiaiset (Talpidae)
*Kontiainen eli maamyyrä (*Talpa europaea*)

### [[Siilit]] (Erinaceidae)
* Siili (*Erinaceus europaeus*)

## Lähteet
Kontiainen

**Kontiainen** eli aiemmalta nimeltään **maamyyrä** (*Talpa europaea*) on pääasiassa maan alla elävä nisäkäs. Se ei ole läheistä sukua myyrille, jotka ovat jyrsijöitä. Sekaannusten välttämiseksi Kielitoimisto suosittaa nykyään kontiainen-nimen käyttöä maamyyrän sijasta.

## Ulkonäkö ja koko
 
Kontiaisen vartalo on sylinterimäinen. Eläin on 12–16&nbsp;cm pitkä ja painaa 70–130 grammaa, naaraat ovat tyypillisesti pienempiä kuin koiraat. Sen silmät ovat pienet ja korva vain pieni poimu nahassa. Turkki on musta ja kiiltävä, mutta eturaajat ovat karvattomat. Tunnelien kaivamiseen käytetyt eturaajat ja niiden kynnet ovat lapiomaiset.

## Elintavat
Kontiaiset elävät maan alla käytävissä, joiden suulla on kartion muotoinen multakeko, kun taas vesimyyrä tekee käytäviensä suuaukoille epäsäännöllisen muotoisia multaläjiä. Kontiaiset elävät tavallista lyhyemmässä vuorokausisyklissä; ne nukkuvat neljä tuntia ja valvovat sitten neljä tuntia.

Kontiaiset saavat vuodessa 1–2 pesuetta. Kontiaisilla voi olla useita parittelukumppaneita. Poikasia syntyy kerralla 3–8, ja ne lähtevät pesästä noin 33 päivän ikäisinä.

## Ravinto
Kontiainen käyttää ravinnokseen selkärangattomia eläimiä, kuten kastematoja ja hyönteisiä. Toisinaan se syö myös liskoja ja pieniä käärmeitä. Se ei syö kasveja toisin kuin myyrät. Ravintoa tulee vastaan tunneleita kaivaessa. Kontiainen varastoi kastematoja puremalla niiltä pään poikki, jolloin madot eivät enää pääse pakoon.

## Levinneisyys
Kontiainen on levinnyt suureen osaan Eurooppaa. Suomessa sitä tavataan maan eteläosissa. Venäjällä sen levinneisyysalue ulottuu aina Ob- ja Irtyš-joelle asti. Laji puuttuu muun muassa Irlannista, Kreikasta ja Portugalista sekä useimmilta Välimeren saarilta.

## Kontiainen ja ihminen

Tuhohyönteisten toukkien syöjänä kontiaisesta on suoranaista hyötyä ihmisille. Sen kaivamista käytävistä on myös hyötyä sadevesien imeyttämisessä maahan ja maan kuohkeuttamisessa. Toisaalta pienten taimien juuret voivat kuivua jos sattuvat maanalaisen käytävän kohdalle. Varsinaiset myyrät voivat myös liikkua kontiaisen käytäviä pitkin ja jyrsiä kasvien juuria.

Koska kontiainen on rauhoitettu Suomessa, sitä ei saa tappaa, pyydystää eikä muutoin tahallaan häiritä. Tapetun tai vahingoitetun yksilön ohjeellinen korvausarvo on 17 euroa.

### Laji kulttuurissa
Tšekkiläisen Zdeněk Milerin luoma Myyrä (Krtek) on tunnettu lastenkirjojen ja piirroselokuvien sankari (*Kun Myyrä sai housut*, *Myyrä eväsretkellä*). Myös ''Kaislikossa suhisee'' -kirjan myyrä on itse asiassa kontiainen.

*[[Ihmeneloset]]*-sarjakuvan maanalaisen valtakunnan hallitsijan Myyrämiehen nimi juontuu myös kontiaisesta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* The Mammal Society / The Mole
Kääpiöpäästäinen

**Kääpiöpäästäinen** (*Sorex minutissimus*) on pohjoisessa Euraasiassa esiintyvä, päästäisten heimoon kuuluva nisäkäs. Se on Suomen pienikokoisin nisäkäs ja rauhoitettu luonnonsuojelulain nojalla.

## Ulkonäkö ja koko
Kääpiöpäästäinen on neljä senttimetriä pitkä ja sen hännän pituus on 2,5&nbsp;cm. Kääpiöpäästäiset painavat 1,5–4 grammaa. Talveksi kääpiöpäästäinen kutistuu – jopa sen luuston ja aivojen massa vähenee, jotta energian kulutus pienenisi.

Kesäisin kääpiöpäästäisten selkä on suklaanruskea ja talvisin harmaanruskea. Vatsa on vaaleanharmaa, ja väriraja on jyrkkä.

## Levinneisyys
Kääpiöpäästäinen on hyönteissyöjä, ja sitä esiintyy lähes koko Suomessa, Koillis-Ruotsissa ja pieniltä osin Norjassa. Itään päin sen levinneisyysalue jatkuu läpi Venäjän Euroopan-puoleisen osan ja Siperian Sahalinille ja Japanin Hokkaidon saarelle asti.

## Elintavat
Kääpiöpäästäiset viihtyvät mustikkatyypin metsissä, sekä hakkuilla että kangasmaastossa. Talvisin ne pyrkivät ihmisasutuksen turviin – itse asiassa lajin ensimmäinen löytö Suomesta on tiettävästi ruokakomerosta. Laji syö luonnossa enimmäkseen hyönteisiä Kääpiöpäästäisillä on huono näköaisti, mutta hyvä kuuloaisti.

Kääpiöpäästäisellä on tavallisesti kesäisin kaksi pesuetta, ja niissä on viitisen poikasta.

## Lähteet
Vesipäästäinen

**Vesipäästäinen** (*Neomys fodiens*) on Suomessa rauhoitettu nisäkäs.

Lajin tieteellinen nimi muodostuu kreikan kielen sanoista *neo* (*minä uin*) ja *mus* (*hiiri*). Tieteellinen lajinimi, *fodiens* tarkoittaa *kaivavaa*. Vesipäästäinen on Suomen ainoa myrkyllinen nisäkäs.

## Levinneisyys
Vesipäästäinen on levinnyt laajalle Euraasiassa. Sitä tavataan Atlantin rannikolta Siperian taigalle ja tundralta Välimerelle sekä Sisä-Aasian aroille saakka. Vesipäästäinen esiintyy koko Fennoskandiassa. Sitä ei kuitenkaan tavata Pyreneiden eteläpuolelta eikä Balkanilta.

## Tuntomerkit

Vesipäästäisen ruumiinpituus on 6,3–9,6 senttiä, häntä 4,7–8,2 senttiä ja paino 8–23&nbsp;g.
Vesipäästäisen selkä on musta ja vatsa valkoinen tai harmaankirjava, väriraja on jyrkkä. 
Rakenteeltaan vesipäästäinen on sopeutunut vesielämään.

## Elintavat
Vesipäästäinen viihtyy kaikenlaisissa vesissä, järvissä, joissa ja pikku puroissa. Hyvin nopeajuoksuisia virtoja se karttaa. Vesipäästäinen on sopeutunut hyvin vesielämään. Se kelluu kuin korkki, ui nopeasti ja sukeltaa taitavasti. Koska sen ilmava turkki tekee sen hyvin kelluvaksi, sen on ennen sukellusta hypähdettävä hieman veden pinnan yläpuolelle. Vesipäästäinen liikkuu myös maalla ja kaivaa maanalaisia käytäviä rantatörmään. Vesipäästäinen on paikkauskollinen, joskin asuinvesistön jäätyminen tai muu mullistus voi aikaansaada muuton uuteen ympäristöön.

## Ravinto
Vesipäästäinen saalistaa veden alla, veden pinnalla ja kuivalla maalla. Sen ravintoa ovat hyönteiset ja niiden toukat, madot, kotilot sekä hämähäkkieläimet. Saalislistalta löytyvät myös pikkukalat, kalanmäti sekä sammakot ja pikkunisäkkäät. Vesipäästäisen sylki on myrkyllistä. Myrkky on niin voimakasta, että sen kerrotaan aiheuttavan sammakon kuoleman muutamassa minuutissa. (*Huom. Ulkomaisissa artikkeleissa todetaan vain että vesipäästäisen myrkky lamaannuttaa sammakon lihaksistoa, mutta sen tappavuudesta ei sanota mitään.*) Vesipäästäinen on Suomen ainoa myrkyllinen nisäkäs.

## Lisääntyminen
Levinneisyysalueen pohjoisosissa pariutumisaika on huhti–toukokuussa. Suomessa laji poikii yleensä kahdesti: ensimmäinen poikue on touko–heinäkuussa ja toinen myöhemmin kesällä. Poikueessa on 3–10 yksilöä. Heinillä pehmustettu pesä on kasvuston suojassa tai maanalaisessa kolossa. Noin puolet poikasista kuolee ennen kahden kuukauden ikää ja vain 20–30&nbsp;% selviytyy seuraavaan vuoteen, eli lisääntymisikään, saakka.

## Katso myös
* Luettelo myrkyllisistä nisäkkäistä

## Lähteet
Mustapäästäinen

**Mustapäästäinen** eli **korpipäästäinen** (*Sorex isodon*) on lähinnä Pohjois-Aasiassa elävä päästäislaji. Lajia tavataan myös Suomessa, jossa se on rauhoitettu. Mustapäästäinen on läheistä sukua Kiinassa elävälle taigapäästäiselle (*Sorex sinalis*), jonka kanssa se luokiteltiin aiemmin samaan lajiin.

## Ulkonäkö ja koko
Selkäpuoleltaan mustapäästäinen on hieman tummemman ruskea kuin tavallinen metsäpäästäinen, joskus lähes musta. Sen väri vaihtelee vuodenajoittain: Talvella selkä on miltei musta, kesällä tummanruskea. Vatsapuoli on vaaleampi, harmaanruskea kesällä, mutta jopa kellanruskea talvella. Selän ja vatsan väriraja on epäselvä. Muiden päästäisten tavoin mustapäästäiselläkin on pitkulainen kuono. Sen voi joskus tunnistaa voimakkaasta ominaishajustaan.

Mustapäästäinen voi kasvaa jopa 8&nbsp;cm pitkäksi, lisäksi hännän pituus on noin viisi senttiä, joten se on toiseksi suurin Suomessa elävistä päästäislajeista. Yksilön paino vaihtelee 10 gramman molemmin puolin.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Mustapäästäisen levinneisyysalue ulottuu Fennoskandiasta Venäjän ja Siperian poikki Kiinaan ja Sahalinille asti. Se elää metsissä ja jokilaaksoissa. Se suosii paksumultaisia alueita, josta löytyy kastematoja. Suomessa lajia esiintyy maan itä- ja keskiosissa. Sitä tavataan rämeillä ja puronvarsilla ryteiköissä, mutta myös kulttuuriympäristöissä.

## Lisääntyminen ja elintavat
Mustapäästäisemo synnyttää kerralla 5–8 poikasta. Ne talvehtivat keskenkasvuisina, tulevat keväällä sukukypsiksi, lisääntyvät ja lopulta kuolevat noin puolitoistavuotiaina. Yksi kuolinsyy on hampaiden kuluminen loppuun. Ravintoon kuuluu kastematoja ja kärpäsentoukkia.

## Lähteet
Vaivaispäästäinen

**Vaivaispäästäinen** (*Sorex minutus*) on Suomessa rauhoitettu nisäkäs.

## Levinneisyys
Vaivaispäästäinen on levinnyt suureen osaan Eurooppaa ja sitä tavataan myös Irlannissa ja Gotlannissa.

## Tuntomerkit
Vaivaispäästäinen on metsäpäästäistä hieman vaaleampi ja sillä on selvästi pienempi ruumis, vain 4,2–6,4 senttiä ja paino 2–7,5 grammaa.
Vaivaispäästäisen hännän tyvi on lyhytkarvainen. Nuorten yksilöiden häntä on karvainen ja erikoisesti keskiosasta miltei tuuhea.

## Elintavat
Vaivaispäästäinen esiintyy yleisenä rehevissä kuusimetsissä ja lehdoissa, kosteissa rantametsissä, rantaniityillä sekä peltojen laidoilla korkeissa heinikoissa. Suomessa tehdyissä pyynneissä parhaalla biotoopilla kosteissa koivuvaltaisissa tiheiköissä vaivaispäästäisiä on ollut peräti 37&nbsp;% pyydetyistä pikkunisäkkäistä.

## Ravinto
Vaivaispäästäinen syö eri selkärangattomia, kuten hämähäkkejä ja kovakuoriaisia. Se on myös taitava uimari ja kiipeilijä.

## Lähteet
Idänpäästäinen

**Idänpäästäinen** (*Sorex caecutiens*) on Euraasiassa esiintyvä päästäislaji.

Suomessa idänpäästäisiä on maan itä- ja pohjoisosissa ja se on rauhoitettu laji.

## Koko ja ulkonäkö
Idänpäästäisen pään ja vartalon pituus on 44–70&nbsp;mm, hännän pituus 31–45&nbsp;mm ja paino 3–8 grammaa. Hännän sivuilla on selvä väriraja ja hännän päässä on pieni tummahko tupsu. Idänpäästäinen on usein helppo tunnistaa sen saippuamaisesta ominaistuoksusta.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Idänpäästäistä tavataan taiga- ja tundravyöhykkeellä, joka ulottuu Pohjois-Ruotsista Suomen yli Siperiaan, Mongoliaan ja Koreaan, sekä Sahalinin ja Hokkaidōn saarilla. Se elää yleisimmin taigan havu-, seka- ja lehtimetsissä, mutta sitä on tavattu myös puronvarsien vaivaiskoivikoissa tundralla. Se suosii kosteita ympäristöjä kuten paksusammalisia korpimetsiä ja välttää viljelysmaita.

## Ravinto
Idänpäästäinen syö hyönteisiä kuten esimerkiksi ruskomäntypistiäisiä (*Neodiprion sertifer*), hämähäkkejä ja matoja. Koska se tarvitsee vähemmän ruokaa kuin isommat päästäiset, se pärjää karummilla alueilla.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Laji.fi: Idänpäästäinen (''Sorex caecutiens'')
*ITIS: Sorex caecutiens 
*Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Sorex caecutiens
Ripsisiippa

**Ripsisiippa** (*Myotis nattereri*) on Euroopassa elävä lepakko, joka kuuluu siippojen heimoon.

## Levinneisyys
Ripsisiipan levinneisyysalue ulottuu Afrikan pohjoisrannalta (Marokosta ja Algeriasta) Euroopan halki Suomen ja Ruotsin eteläosiin, Venäjän länsiosiin ja Kaukasukselle ja Iraniin asti.

Ripsisiippa on harvinainen laji Suomessa ja sitä on tavattu aivan eteläisimmästä Suomesta noin 30 kertaa. Se elää todennäköisesti Suomessa kuitenkin säännöllisesti. Ripsisiippoja on kuitenkin niin vähän, ettei niitä havaita usein. Sen saattaa sekoittaa helposti vesisiippaan tai viiksisiippoihin. Ripsisiippa elää erilaisissa perinneympäristöissä eli puistojen, pihamaiden ja puutarhojen läheisyydessä.

Sen on nähty talvehtivan Turussa ja Virolahdella, mutta lisääntymisestä Suomessa ei ole todisteita.

## Tuntomerkit
Ripsisiipan turkki on päältä harmaanruskea, alapuolelta hyvinkin vaalea ja väriraja on kaulan sivuilla jyrkkä. Lajille nimen antaneet ripsimäiset karvat kasvavat sen häntäräpylässä. Ripsisiippa on 40–50&nbsp;mm pitkä ja siipien kärkiväli on 245–300&nbsp;mm. Painoa sillä on 7–12 grammaa. Korvan pituus on 14–18&nbsp;mm ja käsivarren pituus 36–43&nbsp;mm.

## Elintavat
Ripsisiipan elintavat ovat jokseenkin samanlaiset kuin muilla siipoilla. Se on taitava, mutta hidas lentäjä ja saalistaa hämärässä usein puiden oksistoissa, kivimuurien lähettyvillä tai kivisiltojen alla. Valoisan ajan ripsisiippa viettää linnun- tai lepakonpöntöissä, rakennuksissa tai puunkoloissa. Talvihorros kestää yleensä syyskuusta toukokuun loppuun. Ripsisiipat horrostavat tavallisesti yksin.

## Lisääntyminen
Ripsisiipat pariutuvat syksyllä ja kokoontuvat lisääntymisyhdyskuntiin toukokuussa. Ripsisiippanaaras synnyttää ainoan poikasensa heinäkuussa. Se imettää poikasta kuuden viikon ajan. Poikanen oppii lentämään suunnilleen kolmeviikkoisena. Lisääntymisyhdyskunnat ovat usein melko pieniä, mutta Ruotsistakin tunnetaan joitakin kymmenien naaraiden yhteiskuntia.

## Uhanalaisuus
Ripsisiippa kuuluu Suomessa erittäin uhanalaisiin lajeihin ja on rauhoitettu. Sen laskennallinen arvo on 1177 euroa.
Ripsisiipan vähenemisen todennäköisiä syitä ovat lahoavan puuaineksen, kuolleiden tai kuolevien puiden sekä oksien, laho- ja kolopuiden väheneminen sekä häirintä ja liikenne.

## Lähteet
* 
* 

### Viitteet
Pohjanlepakko

**Pohjanlepakko** (*Eptesicus nilssonii*), aiemmin *pohjan yölepakko*, on maailman pohjoisin lepakkolaji, jota tavataan napapiirin pohjoispuolellakin. Pohjanlepakko on Suomen yleisin lepakkolaji.

## Levinneisyys
Pohjanlepakon levinneisyysalueeseen kuuluvat Suomi, Norja ja Ruotsi, sekä suuri osa koillista Eurooppaa, Keski-Eurooppa laikuttaisemmin ja edelleen itään halki Aasian Tyynellemerelle asti. Suomessa pohjanlepakoita on tavattu ulkosaaristosta aina Utsjoen Kevolla ja Enontekiöllä Käsivarressa. Pohjoisessa levinneisyys on tosin hyvin laikuttainen. Pääosin levinneisyyden pohjoisrajana on 69. leveyspiiri.

## Ulkonäkö ja koko
Pohjanlepakon pituus ilman häntää on 48–70&nbsp;mm. Siipien kärkiväli on 23,5 ja 28&nbsp;cm välillä. Eläin painaa noin 8–24 grammaa. Kullanhohtoiset selkäkarvat ovat lajin erityistuntomerkki. Myös selvä väriraja tumman niskan ja vaalean kurkun välillä auttaa tunnistamisessa.

## Elinympäristö
Pohjanlepakko on alun perin metsä-, viljely- ja vuoristoseutujen sekä asutuskeskusten laji, mutta Pohjolassa se on sopeutunut muihinkin elinympäristöihin. Pohjanlepakon päivä- ja talvehtimispiilot ovat useimmiten rakennuksissa. Näin ollen pohjanlepakko on levinneisyydeltään ja kannan tiheydeltään tiukasti sidoksissa ihmiseen.

## Lisääntyminen ja elintavat
Pohjanlepakko parittelee syksyllä ja synnyttää kesä–heinäkuun vaihteessa 1–2 poikasta. Se on horroksessa yleensä lokakuusta huhtikuuhun. Sen elinikä on enimmillään 14–15 vuotta.

Aktiivisena aikanaan se viettää päivät puunkoloissa, luolissa ja rakennuksissa. Yöt ovat sen saalistusaikaa. Pohjanlepakko saalistaa 5–20 metrin korkeudella, pääosin puiden läheisyydessä. Pohjanlepakon ruokalistalle kuuluvat monenlaiset hyönteiset vaihdellen sääskistä kovakuoriaisiin, perhosiin, varsinkin yökkösiin, sekä korentoihin.

## Lähteet
Kimolepakko

**Kimolepakko** (*Vespertilio murinus*) on lepakko, joka kuuluu siippojen heimoon.

## Ulkonäkö ja koko
Kimolepakko on musta tai tummanharmaa, selkäkarvat ovat hopeakärkiset. Sen siipiväli on 25–30&nbsp;cm ja paino 8–20 grammaa. Nuoren pohjanlepakon voi sekoittaa kimolepakkoon; eroa on lepakoiden korvien muodossa.

## Levinneisyys
Kimolepakkoa esiintyy Keski- ja Länsi-Euroopassa ja Aasiassa.  Suomessa se on harvinainen, muuttava laji. 
Virossa se on yleinen. Se talvehtii kaupungeissa ja kylissä yleensä ihmisen tekemissä rakennuksissa. Kesäksi kimolepakot muuttavat maaseudulle, missä on avarammat saalistustilat. Sielläkin se hakee päivälepopaikaksi yleensä jonkun rakennuksen. Suomen ensimmäinen kimolepakko rengastettiin Korkeasaaren Villieläinsairaalassa syyskuussa 2015.

## Ravinto
Kimolepakko syö pieniä lentäviä hyönteisiä kuten sääskiä ja kirvoja.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Korvayökkö

**Korvayökkö** (*Plecotus auritus*)  on isokorvainen lepakkolaji.

## Ulkonäkö ja koko
Korvayökkö on 4,1–5,4 cm pitkä, painaa 5–12 grammaa ja sen siipien kärkiväli on 22–28&nbsp;cm. Se on väritykseltään harmaa.
Korvayökön tunnistaa helpoimmin suurista, tyvestä yhtyneistä korvistaan, joiden pituus on noin 2/3 ruumiin pituudesta. Ne erottuvat lentävän lepakon siluetistakin. 
Korvayökön korvat ovat sopeutuma, jonka avulla se pystyy saalistamaan yökkösiä ja kehrääjiä.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Korvayökön levinneisyysalue ulottuu lähes koko Eurooppaan Pohjoismaiden pohjoisosia ja Välimerenmaiden eteläosia lukuun ottamatta. Aasiassa elävät lepakot, jotka aiemmin luettiin samaan lajiin, on nyt erotettu omiksi lajeikseen *[[P. ognevi]]* ja *[[P. sacrimontis]]*.
Korvayökköä tavataan uhanalaisena Suomessa Etelä-Suomesta Vaasan korkeudelle saakka.

Korvayökkö viihtyy hyvin kaupunkien ja kartanoiden puistoissa, joista se löytää päiväpiilonsa vanhoista kivirakennuksista ja puunkoloista. Korvayököt piilottelevat myös linnunpöntöissä.

## Elintavat
Korvayökölle on ominaista sen kolibrimainen lentotapa, paikoillaan tapahtuva lento. Muutenkin korvayökkö on erittäin taitava lentäjä. 
Korvayökkö saalistaa usein – muista lepakoista poiketen – lentäen ylöspäin tutkien näin puunrungon tarkasti.

Korvayökkö horrostaa syyskuulta toukokuulle. Horrostaessaan se kääntää korvansa usein siipien suojaan.

Korvayökkö on kausilisääntyjä, joka parittelee loppukesällä tai alkusyksyllä.
Tiineysajan on arvioitu kestävän 45–90 vuorokautta. Lepakot lisääntyvät hitaasti, sillä ne saavat yhden, harvoin kaksi poikasta kesäkuussa. Lepakonpoikaset syntyvät useiden naaraiden perustamiin yhdyskuntiin.

## Lähteet
Isolepakko

**Isolepakko** (*Nyctalus noctula*) on lepakkolaji. Se on Euroopan suurimpia lepakkolajeja.

## Ulkonäkö ja koko
Isolepakon väri on lämpimän ruskea. Sen pään ja vartalon yhteispituus on 62–80&nbsp;mm, siipien kärkiväli 32–40&nbsp;cm ja paino 19–40 grammaa.

## Levinneisyys
Isolepakoita elää Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Afrikassa. Sen levinneisyyden pohjoisraja on 60° pohjoista leveyttä.   Isolepakko muuttaa talveksi lämpimämpään ilmastoon. Suomessa isolepakoita tavataan maan lounaisosassa lähes vuosittain muuttoaikana.

## Elintavat
Isolepakot elävät alavilla mailla ja ylätasangoilla, lehti- ja sekametsissä, puistoissa ja puiden reunustamilla kaduilla. Ne elävät puiden onkaloissa ja talvehtivat niissä. Kesäisin lepakkonaaraat muodostavat 20–60 yksilön yhteisöjä ja koiraat viettävät yksinäistä elämää. Isolepakot aloittavat saalistuksen auringonlaskun jälkeen. Ensin ne saalistavat korkealla lentäen ristiin rastiin ja laskeutuvat lähemmäksi maan pintaa vasta yön tullen. Talvisin koiraat ja naaraat talvehtivat yhdessä suurina laumoina, useita satoja, jopa tuhat yksilöä yhdessä. Isolepakot saavat kaksi poikasta kerran vuodessa ja voivat elää korkeintaan kahdeksan vuotta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Isolepakon ääninäyte (mp3-muodossa)
Viiksisiippa

**Viiksisiippa** (*Myotis mystacinus*) on Euroopassa elävä siippalaji.

## Ulkonäkö ja koko
Viiksisiippa kuuluu kapeasiipisiin lepakkolajeihin. Sen erottaminen isoviiksisiipasta on todella vaikeaa.

Viiksisiippa on saanut nimensä ylähuulen pitkistä viiksimäisistä tuntokarvoista. Sen varmin tuntomerkki on takajalan ulkosyrjässä varpaisiin ulottuva räpylä. Isoviiksisiippa kuitenkin jakaa tämän tuntomerkin ja nämä kaksi lajia voi erottaa toisistaan ainoastaan koiraan peniksen muodosta tai hampaista. Vesisiipalla räpylä ulottuu nilkkaan ja jalka on suhteessa huomattavasti isompi. Siipan koko ja väri vaihtelevat huomattavasti; selkäpuolella yleisiä sävyjä ovat melkein yksivärinen musta tai punaruskea. Vatsapuoli on vaalean- tai tummanharmaa. Korvat on mustanruskeat ja erittäin huomattavasti tummemmat kuin toisilla siippalajeilla. Eteenpäin taivutetut korvat yltävät 2–4&nbsp;mm kuonon kärjen ulkopuolelle. Ruumiin pituus on noin 3,5–4,8 senttimetriä.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Viiksisiippaa tavataan miltei koko Euroopassa; se puuttuu vain osasta Iberian niemimaata ja Islannista, Skotlannista, Tanskasta sekä Fennoskandian pohjoisosista. Suomessa se on yleinen, ja sitä tavataan Vaasa–Kuopio-linjalle asti.

Viiksisiippa elää niittymailla ja muilla avoimilla alueilla, kuten asutuksen lähellä ja vesistöjen varsilla. Se saalistaa aukkopaikoissa, metsäteiden päällä ja metsänreunoissa, mutta hakeutuu toisinaan myös avoimemmille alueille.
Viiksisiippa lähtee saalistamaan jo varhain hämärän tullessa ja viettää suurimman osan yötä ulkona. Keväällä ja syksyllä se on liikkeellä erikoisesti myös päiväsaikaan. Yleensä lajilla on kuitenkin kaksi aktiivisuushuippua; toinen auringonlaskun jälkeen ja toinen ennen auringonnousua. Viiksisiipan lento päiväpiilosta saalistusalueelle eroaa tavallisesta pyyntilennosta, joka on tasaista, suunnilleen samalla korkeudella tapahtuvaa.

Viiksisiipan lentokorkeus vaihtelee, vaikka lento onkin suoraviivaista. Viiksisiipalla tunnetaan jopa 2&nbsp;000&nbsp;km:n vaelluksia. Talvihorroksen siippa viettää luolissa, kaivoskäytävissä, ladoissa ja kellareissa.

## Elintavat
Viiksisiippa käyttää ravinnokseen pieniä lentäviä hyönteisiä.

Viiksisiipan pariutuminen tapahtuu tavallisesti syksyllä tai talvihorroksen aikana. Naaraat voivat keräytyä suuriksi naaras- ja poikasyhdyskunniksi, joissa on satoja eläimiä ja joissa ne synnyttävät yhden poikasen kesä–heinäkuussa, jolloin ruokaa on runsaimmin tarjolla.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Viiksisiipan ääninäyte (mp3-muodossa)
Jäniseläimet

**Jäniseläimet** (Lagomorpha) on nisäkkäiden lahko. Jäniseläimet ovat pieniä kasvinsyöjiä. Lahko käsittää kolme heimoa, jänikset (Leporidae), piiskujänikset eli pikat (Ochotonidae) ja sukupuuttoon kuolleen Prolagidae-heimon, joka sisältää sardinianpikan ja sen esihistorialliset sukulaiset. Näistä jäniksillä on tyypillisesti pitkät korvat ja isot voimakkaat takajalat, piiskujäniksillä ei. Aiemmin jäniseläimiä pidettiin jyrsijöiden alalahkona.

Suomessa esiintyy luonnonvaraisena kaksi jänisten heimoon kuuluvaa lajia, metsäjänis ja rusakko. Lisäksi kaniinia tavataan nykyään villiintyneenä pääkaupunkiseudulla ja Turussa.

## Evoluutio
Jäniseläimet muistuttavat joiltakin ominaisuuksiltaan jyrsijöitä (Rodentia), ja 1900-luvun alkupuolelle saakka niitä pidettiinkin jyrsijöiden alalahkona. Nykyään ne luokitellaan omaksi lahkokseen. Välillä oli yleisenä käsityksenä, että ne ovat vain etäistä sukua jyrsijöille ja että yhtäläisyydet ovat pinnallisia.

Jäniseläinten evoluutiohistoriaa ei edelleenkään tunneta kovin hyvin. Viime aikoihin saakka oltiin yleisesti sitä mieltä, että ne polveutuisivat Itä-Aasiassa paleoseenikaudella ja eoseenikauden alussa eläneestä *[[Eyrymylus]]*-suvusta. Fossiilien tarkempi tutkimus viittaa kuitenkin siihen, että ne ovat *[[Angaloidea]]*-heimon eli mimotonidien jälkeläisiä, kun taas *Eurymylus* olisi läheisempää sukua jyrsijöille, joskaan ei niiden suora esi-isä. 

Jänisten heimon vanhimmat tunnetut edustajat elivät eoseenikauden lopulla ja levisivät nopeasti kaikkialle pohjoiselle pallonpuoliskolle. Niiden takaraajat kehittyivät vähitellen yhä pidemmiksi, kunnes niiden hyppivä käynti tuli nykyisen kaltaiseksi. Piiskujänikset ilmaantuivat myöhemmin, oligoseenikaudella Itä-Aasiassa.

## Tyypillisiä piirteitä

Jäniseläimet eroavat jyrsijöistä seuraavasti:
* niillä on neljä viiltohammasta yläleuassa, jyrsijöillä vain kaksi.
* ne ovat lähes yksinomaan kasvinsyöjiä, kun taas monet jyrsijät syövät sekä lihaa että kasveja.

Jyrsijöitä ne muistuttavat kuitenkin siinä, että niiden hampaat kasvavat koko elinajan, minkä vuoksi niiden on jatkuvasti pureksittava jotakin, jotteivät hampaat kasvaisi liian pitkiksi.

## Luokittelu
* Jäniseläimet (Lagomorpha)
** Jänikset (Leporidae)
*** Kääpiökaniinit (*Brachylagus*)
*** Bushmannijänikset (*Bunolagus*)
*** Vuohikaniinit (*Caprolagus*) 
*** Jänikset eli varsinaiset jänikset (*Lepus*)
*** Sumatrankaniinit (*Nesolagus*)
*** Kaniinit *(Oryctolagus)*
*** Riukiunkaniinit *(Pentalagus)*
*** Bunyorokaniinit (*Poelagus*)
*** Kalliokaniinit (*Pronolagus*) 
*** Tulivuorikaniinit *(Romerolagus)*
*** Pumpulihäntäkaniinit (*Sylvilagus*)
** Piiskujänikset eli pikat (Ochotonidae)
*** Pikat (*Ochotona*)
** † Prolagidae
*** † Sardinianpikat (*Prolagus*)

## Katso myös

* Luettelo jäniseläimistä

## Lähteet
Oopiumisodat

**Oopiumisodat** käytiin 1800-luvulla pääasiassa Britannian ja Kiinan välillä, mutta toisessa oopiumisodassa myös Ranska oli aktiivisesti mukana Britannian puolella. Sotien syynä oli Englannin Itä-Intian kauppakomppanian 1800-luvulla harjoittama oopiumin salakuljetus Kiinan markkinoille.

Oopiumi oli brittiläisen Intian tärkein tulonlähde ja ajatus globaalin kaupan rajoittamisesta oli liikaa Englannille, joka teollistuvana valtiona hyötyi tuotteidensa maailmanlaajuisesta leviämisestä. Oopiumisodissa kyse ei ollut yksin oopiumin saamisesta Kiinan markkinoille vaan myös siitä, että Kiina pakotettiin pitämään rajansa avoimina brittiläisille tuotteille yleensäkin. Kiina halusi suojella markkinoitaan ja rajoittaa ulkomaalaisten kauppiaitten osuutta niillä, ja oopiumi vain tarjosi syyn tähän, koska se oli tärkein brittiläinen tuontituote. Kun Kiina vuonna 1885 sai oopiumikaupan neuvotelluksi uusiksi niin, että maan hallitus sai kasvatetuksi osuuttaan tuotosta, sillä ei enää ollut vaikeuksia hyväksyä kansainvälistä huumekauppaa.

Britannia oli ensimmäisenä teollistunut valtio, joka tuotti massatuotteita liukuhihnalla muualle kaupattavaksi, ja toisaalta sillä oli uudenaikaiset asevoimat. Kiina sen sijaan oli Qing-dynastian vastaisten kapinoiden ja sisäisten erimielisyyksien heikentämä.

Oopiumisodissa oopiumi ja siitä käytävän kaupan salliminen Kiinassa oli osasyy sotiin eikä suinkaan ainoa tekijä. Britannia hallitsi tuolloin Intiaa, jossa oopiumia tuotettiin, ja sen oli havaittu käyvän hyvin kaupaksi Kiinassa. Britannia kaipasi lisätuloja Kiinasta, sillä kauppa oli alijäämäistä ennen ensimmäistä oopiumisotaa eikä toivotulla tasolla oopiumisotien välissä.

* Ensimmäinen oopiumisota (1839–1842)
* Toinen oopiumisota (1856–1860)

Britannia sai Kiinalta huomattavia myönnytyksiä oopiumisotien seurauksena. Kenties merkittävimmäksi jäi ensimmäisessä oopiumisodassa saatu Hongkong. Toinen oopiumisota taas toi kaikille ulkomaille merkittävästi valtaa Kiinassa.

Intialaisen oopiumin vienti Kiinaan loppui vasta ensimmäisen maailmansodan edellä, kun maat vuonna 1906 sopivat kaupan asteittaisesta vähentämisestä.

## Katso myös
* Kansainvälinen oopiumisopimus
* Hongkongin historia

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Luettelo shakin suomenmestareista

Luettelo shakin SM-turnausten mitalisteista.

## Henkilökohtaiset SM-turnaukset
### Yleinen sarja, mitalistit

#### Eniten Suomen mestaruuksia

### Naisten sarja, mitalistit

#### Eniten naisten Suomen mestaruuksia

## Suomen kirjesahkin mestari

# Antti Ojanen (1950-1951)
# Jaako Päivarinta (1954-1956)
# Jaako Päivarinta -  Antti Ojanen (1955-1956)
# Arno Kaasalainen - Erkki Nyström (1958-1959)
# Arno Sauso (1960-1961)
# Göran Lågland (1961-1962)
# Göran Lågland (1962-1963)
# Göran Lågland (1963-1964)
# Arno Sauso (1964-1965)
# Leo Hällström (1965-1966)
# Armas Björqvist (1966-1967)
# Usko Koskinen (1967-1968)
# Aarne Ruotanen (1968-1969)
# Unto Venäläinen (1969-1970)
# Olavi Lampela (1970-1971)
# Unto Venäläinen (1971-1972)
# Arne Ruotanen (1972-1973)
# Juhani Sorri (1973-1974)
# Kalevi Kaunonen (1974-1975)
# Pertti Lehikoinen (1975-1976)
# Pekka Nikkanen (1976-1977)
# Erkki Havansi (1977-1978)
# Olli Koskinen (1978-1979)
# Timothy Binham (1979-1980)
# Jouni Yrjöla (1980-1981)
# Jorma Paavilainen (1981-1982)
# Jyrki Auvinen (1982-1983)
# Olavi Airas (1983-1984)
# Kari Tikkanen (1984-1985)
# Veijo Mäki (1985-1986)
# Auvo Kujala (1986-1987)
# Mika Ebeling (1987-1988)
# Hannu Salokangas (1988-1989)
# Seppo Rastas (1989-1990)
# Tero Kokkila (1990-1991)
# Reijo Hiltunen (1991-1992)
# Asko Linna (1992-1993)
# Kimmo Välkesalmi (1993-1994)
# Asko Linna (1994-1995)
# Juri Mannermaa (1995-1996)
# Veli-Matti Huuskonen (1996-1997)
# Heikki Pigg (1997-1998)
# Bo Jäderholm (1998-1999)
# Pentti Lehtinen (2000-2001)
# Matti Kuuskonen (2000-2001)
# Taisto Koskela (2001-2002)
# Pekka Asomäki (2001-2002)
# Bo Jäderholm (2001-2003)
# Bo Jäderholm (2002-2004)
# Jyrki Lehtosaari 2003-2005)
# Sakari Pesonen (2004-2006)  
# Pauli Aulaskari (2006-2007)  
# Pertti Peuraniemi (2000-2002)
# Bo Jäderholm (2002-2004)
# Taisto Koskela (2003-2005)
# Ville Ketola - Bo Jäderholm (2004-2006)
# Alpo Vornanen (2005-2007)   
# Auno Siikaluoma (2007-2008)  
# Olof Strengell (2008-2010)  
# Pentti Lehtinen (2009-2010)  



## Lähteet
*Shakki.net

### Viitteet
ICANN

**ICANN** () on voittoa tavoittelematon organisaatio, joka hallinnoi Internetin käyttämiä ylätason verkkotunnuksia. ICANN perustettiin 18. syyskuuta 1998. Järjestö on yhdysvaltalainen, mutta sen hallintoa on pyritty kansainvälistämään. Tunisiassa vunna 2005 kokoontunut YK:n tietoyhteiskuntakokous päätti kuitenkin säilyttää osoitteiden hallinnan edelleen ICANN-järjestöllä.

ICANN ylläpitää verkkotunnuksiin liittyvän hallinnon lisäksi myös Internet Assigned Numbers Authoritya eli IANAa. IANAn tehtäviin kuuluu hallinnoida esimerkiksi IPv4- ja IPv6-osoitteiden jakamista maailmanlaajuisesti.

## Katso myös
* Luettelo Internetin maatunnuksista

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Virallinen sivusto
Kovo

**Kovo** voi tarkoittaa seuraavia asioita:
* KOVO, Radioasema Utahissa Yhdysvalloissa
* Korean lentopalloyhdistys, *Korea Volleyball Federation*
* North Vernonin lentokenttä, ICAO-koodi KOVO
* Paikka Kongon demokraattisessa tasavallassa
CNN

**CNN** (ääntyy engl. muk. [si:ennen])  eli **Cable News Network** on Ted Turnerin vuonna 1980 perustama kaapelitelevisioyhtiö, jonka nykyinen omistaja on Warner Bros. Discovery. CNN on perustamisestaan lähtien esittänyt ympärivuorokautista uutistarjontaa. Yhtiön päämaja sijaitsee Atlantassa Yhdysvalloissa. CNN:n sisarkanavia ovat muun muassa  kaapelitelevisiokanavat HLN ja TBS.

Kesäkuussa 2008 CNN-kanava oli katseltavissa yli 93 miljoonassa yhdysvaltalaisessa kotitaloudessa. Maailmanlaajuisesti CNN:n ohjelmistoa levitetään CNN Internationalin kautta, joka tavoittaa yli puolitoista miljardia ihmistä 212 maassa.

## Historia
CNN:n ensimmäinen lähetys nähtiin sunnuntaina 1. kesäkuuta 1980. Lähetyksen aloitti Ted Turner, jonka jälkeen nähtiin kanavan ensimmäinen uutislähetys, jonka ankkureina toimivat aviopari David Walker ja Lois Hart.

CNN on laajentanut historiansa aikana tavoitettavuuttaan muun muassa kaapeli- ja satelliittiverkoissa, perustanut useita Internetsivuja sekä laajentanut tavoitettavuuttaan jopa radioverkon avulla. Yhtiöllä on yhteensä 36 toimistoa, joista kymmenen sijaitsee Yhdysvalloissa ja loput 26 ovat sijoittuneet ympäri maailmaa.

Vuonna 2004 CNN:n johtoon nousi Jonathan Klein, joka toimii myös nykyään kanavan toimitusjohtajana. CNN:n teräväpiirtoversio CNN HD aloitti toimintansa 1. syyskuuta 2007.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* CNN:n virallinen kotisivu