Terrorin aika

**Terrorin aika** () eli **hirmuvallan aika** oli Ranskan suuren vallankumouksen radikaalein ja väkivaltaisin vaihe 5. syyskuuta 1793 – 27. heinäkuuta 1794. Yhteishyvän valiokunta toimi silloin käytännössä Ranskan diktatorisena hallituksena, ja tuhansia ihmisiä teloitettiin poliittisista syistä.

## Uhrien määrä ja säätyasema
On arveltu, että terrorin aikana Ranskassa pidätettiin ainakin 300&nbsp;000 ihmistä. Virallisten kuolemantuomioiden perusteella teloitettuja oli 16&nbsp;594. Donald Greerin arvion mukaan lisäksi teloitettiin ilman oikeudenkäyntiä sisällissotien yhteydessä 10&nbsp;000–12&nbsp;000 ihmistä, ja sama määrä kuoli vankiloissa, ja terrorin uhrien kokonaismäärä olisi siten ollut 35&nbsp;000–40&nbsp;000. Lisäksi uudempien tutkimusten mukaan Vendéen kapinoiden ja niiden kukistamisen yhteydessä saattoi kuolla hyvin suuri määrä ihmisiä. Poliittisia puhdistuksia toimeenpantiin sekä Pariisissa että maakunnissa. Aikakautta on leimannut varsinkin teloitusten toimeenpano giljotiinilla. Maakunnissa käytettiin myös julmempia teloituskeinoja. Esimerkiksi Nantesissa toiminut Jean-Baptiste Carrier hukututti yli 2&nbsp;000 ihmistä Loireen. Monet tunnetuimmista terrorin uhreista tuomittiin Pariisin vallankumoustuomioistuimessa.

Vaikka terrorin aika on usein nähty ylempiin yhteiskuntaluokkiin kohdistuneena tuhoamisena, suurin osa uhreista kuului todellisuudessa alempiin säätyihin. Surmatuista 28 prosenttia oli talonpoikia ja 31 prosenttia työläisiä ja käsityöläisiä sekä kaikkiaan 85 prosenttia kolmanteen säätyyn kuuluvia. Aatelisia oli teloitetuista noin kahdeksan prosenttia, Pariisin vallankumoustuomioistuimessa tuomituista aatelisia oli tosin 19 prosenttia. Naisia oli kaikista noin yhdeksän prosenttia.

## Terrorin syyt
Terroriaallon taustalla olivat sekä ulkoisiin sotiin valmistautumisen herättämät vallankumoushallinnon vastaiset kapinat että vallankumoushallinnon sisäiset poliittiset kiistat hallinnon tulevaisuudesta. Kesällä 1793 Ranskan joukot joutuivat perääntymään vallankumoussodassa kaikilla rintamilla ja viholliset – Itävalta, Preussi, Englanti, Espanja ja Sardinia – uhkasivat maata joka suunnalta. Vielä huolestuttavampi oli pian sisällissodaksi muuttuneen Vendéen kapinan ja muiden maakuntien kapinoiden muodostama sisäinen uhka, sillä kapinointi oli levinnyt suurimpaan osaan Ranskan departementeista ja kapinalliset hallitsivat monia suuria kaupunkeja. Myöhemmin on laskettu, että 84 prosenttia terrorin ajan uhreista tuomittiin juuri maaseudulla. Ylivoimaisesti yleisin kuolemantuomion peruste oli kapinallinen kiihotus.

## Tapahtumien kulku

Terrorin ajan alulle on esitetty useita tarkkoja päiviä, joista suurin osa on jälkikäteisiä tulkintoja historiasta. Esimeriksi Otavan Suuri Maailmanhistoria esittää sen alkaneen 5. syyskuuta 1793, jolloin kansalliskonventissa esitettiin vaatimus ”ottaa terrorin päiväjärjestykseen”. 17. syyskuuta säädettiin ”laki epäilyksenalaisista”, joka antoi laajat valtuudet vallankumouksen vastustajien vangitsemiseen ja tuomitsemiseen. Lokakuussa 1793 lähetettiin giljotiiniin girondistien johtajat. Levottomuuksia aiheuttaneet sanskulotit pyrittiin lannistamaan tuhoamalla liikkeen johtajat ja lähettämällä rivijäsenet yleisen asevelvollisuuden perusteella rintamalle tai lahjomalla nämä virkanimityksillä. 

Vuoden 1794 alkupuolella Yhteishyvän valiokuntaa johtanut Maximilien Robespierren ryhmä eliminoi puhdistuksilla sekä maltilliset että äärivasemmistolaiset vastustajansa, Dantonin ja Hébertin kannattajat. Valiokunta antoi 10. kesäkuuta prairialkuun 22. päivän lakina tunnetun säädöksen, jolla syytetyiltä kiellettiin julkinen oikeudenkäynti ja oikeus asianajajaan sekä määrättiin oikeusistuimet tuomitsemaan kaikki syyllisiksi todetut kuolemaan. Seuraavat seitsemän viikkoa tunnetaan ”suurena terrorina”, jonka aikana teloitettiin noin 1&nbsp;400 ihmistä. Terrorin ajan katsotaan päättyneen Robespierren kukistumiseen thermidorin vallankaappauksessa 27. heinäkuuta 1794. Hänet ja hänen merkittävimmät apurinsa teloitettiin seuraavana päivänä place de la Révolutionilla (nykyinen place de la Concorde). 

Maanlaajuisesti teloituksia pantiin toimeen eniten joulukuussa 1793 ja tammikuussa 1794 – lähes puolet kaikista virallisista kuolematuomioista annettiin näiden kahden kuukauden aikana – mutta Pariisissa oli tuolloin vielä suhteellisen hiljaista ja huippu saavutettiin vasta kesällä 1794. Pelkästään place du Trône-Renversée -aukiolla (*Kaadetun valtaistuimen aukio*, aiempi *Valtaistuinaukio*) eli nykyisellä place de Nationilla teloitettiin  14. kesäkuuta – 27. heinäkuuta 1794 giljotiinilla yli 1&nbsp;300 ihmistä. Tämän jälkeen giljotiini siirrettin takaisin place de la Révolutionille. Se oli aiemmin ollut usealla muullakin Pariisin aukiolla.

## Tunnettuja terrorin aikana teloitettuja

*Adam Philippe de Custine, kenraali (28. elokuuta 1793)
*Marie Antoinette, entinen kuningatar (16. lokakuuta 1793)
*Jacques Pierre Brissot, girondistijohtaja (31. lokakuuta 1793)
*Pierre Vergniaud, girondistijohtaja (31. lokakuuta 1793)
*Philippe Égalité, Orléans-suvun päämies (6. marraskuuta 1793)
*Madame Roland, girondistijohtaja (8. marraskuuta 1793)
*Jean Sylvain Bailly, tähtitieteilijä ja alkuvaiheen vallankumousjohtaja (12. marraskuuta 1793)
*Madame du Barry, entinen Ludvig XV:n rakastajatar (8. joulukuuta 1793)
*Nicolas Luckner, marsalkka (4. tammikuuta 1794)
*Jacques Hébert, jakobiini- ja sanskulottijohtaja (24. maaliskuuta 1794)
*Georges Jacques Danton, jakobiinijohtaja (5. huhtikuuta 1794)
*Camille Desmoulins, lehtimies, jakobiinivaikuttaja (5. huhtikuuta 1794)
*Fabre d’Églantine, näytelmäkirjailija, jakobiinijohtaja (5. huhtikuuta 1794)
*Antoine Lavoisier, kemisti (8. toukokuuta 1794)
*prinsessa Elisabet, Ludvig XVI:n sisar (10. toukokuuta 1794)
*Cécile Renault, Maximilien Robespierren murhayrityksestä epäilty (17. kesäkuuta 1794)
*Alexandre de Beauharnais, kenraali, Joséphine de Beauharnais’n ensimmäinen aviomies (23. heinäkuuta 1794)
*André Chénier, runoilija (25. heinäkuuta 1794)

Vankilassa itsemurhan tehneitä tai epäselvissä oloissa kuolleita olivat muun muassa filosofi ja poliitikko Nicolas de Condorcet, kardinaali ja entinen pääministeri Étienne Charles de Loménie de Brienne sekä kansanjohtaja Jacques Roux.

## Lähteet