open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Videopelivuosi 1985

Tämä artikkeli käsittelee vuoden 1985 videopelijulkaisuja ja videopelimaailman merkittäviä tapahtumia.

## Tapahtumat
* *[[Zzap!64]]*-lehti aloittaa.

### Uusia yhtiöitä
* NovaLogic
* Westwood Studios

## Laitteistojulkaisuja
### Pelikonsolit
* Sega Master System julkaistaan Japanissa

### Tietokoneet
* Amiga 1000
* Atari ST

## Huomattavat julkaisut
* *[[Ghosts ’n Goblins]]*
* *[[Hang-On]]*
* *[[Space Harrier]]*
* *[[Super Mario Bros.]]*

## Palkinnot
### [[Golden Joystick Awards]]
* *[[Way of the Exploding Fist]]* - Game of the Year

## Lähteet
Videopelivuosi 1986

Tämä artikkeli käsittelee vuoden 1986 videopelijulkaisuja ja videopelimaailman merkittäviä tapahtumia.

## Tapahtumat
* Famitsū-lehti aloittaa nimellä *Famicom tsūshin*.

### Uusia yhtiöitä
* Ubi Soft perustetaan (myöhemmin nimetään uudestaan nykyiseen muotoon Ubisoft).
* Bethesda Softworks
* Cinemaware
* Sensible Software

## Laitteistojulkaisuja
### Pelikonsolit
* Atari 7800

### Tietokoneet
* Apple Computer julkaisee Apple IIGS -tietokoneen.

## Huomattavat julkaisut
* *[[Arkanoid]]*
* *[[Bubble Bobble]]*
* *[[Dragon Quest (videopeli)|Dragon Quest]]*
* *[[The Great Escape (videopeli)|The Great Escape]]*
* *[[The Legend of Zelda]]*
* *[[Metroid]]*
* *[[Might and Magic: Book One - Secret of the Inner Sanctum]]*
;Suomalaisia
* *[[Painterboy]]*
* *[[Sanxion]]*
* *[[Uuno Turhapuro muuttaa maalle (videopeli)|Uuno Turhapuro muuttaa maalle]]*

## Palkinnot
### [[Golden Joystick Awards]]
* *[[Gauntlet]]* - Game of the Year
* *[[Sanxion]]* - Best Soundtrack of the Year
Julkisen talouden lainanhoitokulut

**Julkisen talouden lainanhoitokulut** ovat niitä kuluja, joita julkiselle taloudelle, sen keskeisimpänä osana valtiolle, koituu sen velasta eli julkisvelasta. Kulut ovat käytännössä joko korkokuluja tai mahdollisia lyhennyksiä.

Valtionvelan korkokuluihin käytettävän vuosittaisen rahasumman trendi on ollut laskeva vuodesta 1998 lähtien, jolloin korkoihin käytettiin noin 5,5 miljardia euroa. Vuonna 2017 vastaava luku oli noin 1,2 miljardia.

Valtionvelka eroaa merkittävästi yksityisestä velasta, ja siksi sen lyhentäminen on suhteellisen harvinaista. Lyhentämisen sijaan lainoja uusitaan. Valtionvelan korkoihin käytettiin vuonna 1998 noin 25 % valtion verotuloista. Vuonna 2018 vastaava luku oli noin 2,6 %. 

Korkomenojen potentiaalisesta kasvusta ja sen merkityksestä julkiselle taloudelle käydään keskustelua kestävyysvaje-keskustelun ohessa.

## Lainanhoitokulut ja bruttokansantuote

Vuonna 2016 Suomen valtion lainojen hoitokulut olivat arviolta noin 1,6 miljardia euroa. Tämä vastasi noin 2,9 prosenttia Suomen valtion menoarviosta 2016, ja noin 0,7 prosenttia bruttokansantuotteesta. 

Suomen valtion bruttokansantuote kasvoi vuonna 2016 noin 1,6 prosenttia. Näin ollen Suomen yhteiskunnan tuotanto kasvoi tarkasteluvuonna noin 0,9 %-yksikköä enemmän, mitä valtio käytti lainasta aiheutuviin kuluihin.

## Katso myös

* Taloudellinen liikkumavara

## Lähteet
Pentti Karvonen

**Pentti Karvonen** -nimisiä henkilöitä ovat:

* Pentti Karvonen (1931–1996), suomalainen eversti, Jääkäriprikaatin ent. komentaja
* Pentti Karvonen (1931–2022), suomalainen kestävyys- ja estejuoksija
* Pentti Karvonen (s. 1942), suomalainen lääkärinoikeutensa menettänyt lääketieteen lisensiaatti
Pyhälahden kansakoulu

**Pyhälahden kansakoulu** sijaitsee Keiteleen Pyhälahden rannalla Konnevedellä. Koulurakennus valmistui syksyllä 1946. Pyhälahden koulu on viimeinen Konnevedelle perustettu kansakoulu. Koulu on rakennustyyliltään ja -tavaltaan tyypillinen 1930–1940-luvun koulurakennus. Rakennus on kulttuuri- ja rakennushistoriallinen suojelukohde.

Koulun tontilla Pyhälahden hiekkarannan rinteessä on *Hiidenpelloksi* kutsuttu jääkauden jättämä kiviröykkiö, jonka takia tontti oli alun perin rakentamaton. Koulurakennus sijaitsee noin 50 metrin päässä vanhasta perinteisestä Pyhälahden kalatiestä. Koulun järven puoleisessa rinteessä on Pyhälahteen laskeva Pyhäpuro, rantalehto ja luonnonlähde. Keiteleen Pyhälahti on rakennuspaikkana Natura 2000:n järviluonnon suojelualuetta. Vesistö liittyy Kymijoen vesistöön ja Neiturin kanavan kautta Etelä-Konneveden kansallispuistoon.

Pyhälahden kansakoulu aloitti toimintansa supistettuna kouluna vuokrahuoneissa vuonna 1937. Koulurakennus oli tarkoitus rakentaa vuonna 1940, mutta hanke toteutui sotavuosien vuoksi vasta 1946. Pyhälahden kansakoulun rakensivat Matti Paananen, Simo Sirkka ja Kalle Jäppinen. Perustuksen lohkokivet otettiin Kantianvuoresta. Kivilaji on vaaleanharmaata, keskirakeista, selvästi suuntautunutta granodioriittia, jossa esiintyy punertavaa graniittia leikkaavina juonina tai osueina..

Koulurakennus on hirsirakenteinen. Siinä oli alun perin pärekatto. Vuonna 1954 rakennukseen laitettiin tiilikatto ja lautavuoraus. Vuonna 1965 Pyhälahden kansakoulu lakkautettiin ja koulupiiri yhdistettiin Särkisalon koulupiiriin. Koulu toimi tämän jälkeen kylätalona. Koulurakennusta ja pihapiiriä on kunnostettu muun muassa vuosina 1990–1992, 2000–2002 ja 2010. Lähiseudulla ovat muun muassa Navettakino, Riihikahvila, Kalasatama ja hiekkaranta.

Kulttuurihistoriallisesti arvokkaassa hirsirakennuksessa ovat toimineet myöhemmin muun muassa Särkisalon kyläyhdistys, Retkeilykeskus Rantakallio sekä taiteilija Eeva-Liisa Mölsän ateljee. Pyhälahden vanha kansakoulu toimii edelleen mökki- ja retkimatkailijoiden kiintopisteenä sekä leirikouluna elävänä museona.

## Lähteet
Ranskan 1. tykistörykmentti

**1. tykistörykmentti** () on Ranskan maavoimien 1. divisioonaan kuuluva tykistörykmentti. Rykmentti osallistui sekä ensimmäiseen että toiseen maailmansotaan.

## Historia
Rykmentti jatkaa kuningas Ludvig XIV:n 4. helmikuuta 1671 perustaman kuninkaallisen fusilieerirykmentin () perinteitä. Sen ensimmäisestä patteristosta perustettiin 25. helmikuuta 1720 nimellä Régiment de la Fère päällikkönään (everstinään) N. Pijart

Vuonna 1785 Napoleon Bonaparte astui aliluutnanttina palvelukseen tässä rykmentissä palvellen rykmentissä aina vuoteen 1790. Ranskan vallankumouksen jälkeen vuonna 1791 rykmentin nimen lopusta poistettiin perustajan patronyymi ja sille annettiin järjestysnumeroksi ykkönen () vanhimpana ranskalaisena tykistöyksikkönä. Nimeen lisättiin täsmenne 1794 () erottamaan se ratsastavasta tykistöstä.

Rykmentti oli ainoastaan hallinnollinen organisaatio ja se toimi pattereihin jakaantuneena eri paikoissa. Esimerkiksi 1. lokakuuta 1812 rykmentin patterit oli sijoitettu seuraavasti:
*1., 2., 3., 5., 6., 8., 10., 13., 15., 16., 17., 18., 21. patteri Venäjällä
*4., 9., 11. ja 20. patteri Espanjassa
*14. ja 19. patteri Portugalissa
*12. patteri Strasbourgissa
*22. patteri Mindenissä

## Kokoonpano
Rykmentin kalustona on LRU, COBRA-vastatykistötutkat, SL2A-äänimittausjärjestelmä (), VAB, 120 mm heittimet. lennokit, PVP ja AURELIA ja sen kokoonpano on seuraava:
*esikunta- ja huoltopatteri
*tukipatteri
*3 tulipatteria
*2 COBRA-patteria
*1 prikaatin tulenjohtopatteri
*reserviyksikkö

## Päälliköt
Rykmentin komentajina 1792 - 1815 olivat
*Pierre Abel de Sappel 1. huhtikuuta 1791 - 
*Joseph de Quintin 1. lokakuuta 1792 -
*N. Gillot toukokuu 1793 -
*N. Delpire tammikuu 1794 -
*Jacques Alexandre Francois Allix 13. maaliskuuta 1800 -
*Jacques Alexandre Bernard Law de Lauriston toukokuu 1802 -
*Joséph Marie de Pernetty 16. lokakuuta 1802 - 
*Jean Jacques Desvaux 3. toukokuuta 1804 - 
*Augustine Gabriel d'Aboville 4. huhtikuuta 1805 -
*Sylvain Charles Valée 13. huhtikuuta 1807 -
*Pierre Philibert Gerdy 5. lokakuuta 1809 -
*Armand Joséph Henri Digeon 11. maaliskuuta 1811 -
*Albert Laurent 21. heinäkuuta 1814 -

## Lähteet

*

### Viitteet
Gilmore

**Gilmore** voi tarkoittaa seuraavia:

;Henkilöitä:
* Alan Charles Gilmore (s. 1944), uusiseelantilainen tähtitieteilijä ja professori
* Artis Gilmore (s. 1949), yhdysvaltalainen koripalloilija
* Don Gilmore, yhdysvaltalainen musiikkituottaja
* Gary Gilmore (1940–1977), yhdysvaltalainen rikollinen
* Jared S. Gilmore (s. 2000), yhdysvaltalainen lapsinäyttelijä
* Jim Gilmore (s. 1949), yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko ja Virginian kuvernööri
* John Gilmore (s. 1955) yhdysvaltalainen aktivisti ja ohjelmistokehittäjä
* John Gilmore (1931–1995), yhdysvaltalainen saksofonisti
* Patrick S. Gilmore (1829–1892), amerikanirlantilainen soittokunnanjohtaja ja säveltäjä
* Peter Gilmore (1931–2013), brittiläinen näyttelijä ja laulaja
* Peter H. Gilmore (s. 1958), yhdysvaltlainen satanisti, Saatanan kirkon ylipappi.
* Ruth Wilson Gilmore (s. 1950), yhdysvaltalainen aktivisti, tutkija ja professori
* Stephon Gilmore (s. 1990), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja

;Muita merkityksiä
* 2537 Gilmore, päävyöhykkeen asteroidi
* ''Gilmoren tytöt'', televisiosarja
* *[[Gilmore Girls: Vuosi elämää]]*, televisiosarja
* Gilmore-palkinto,  Irving S. Gilmore Foundationin myöntämä klassisen musiikin palkinto
* ''Happy Gilmore – ammattilainen'', elokuva.
Cellino San Marco

**Cellino San Marco** (vuoteen 1862 *Cellino*, Leccen murteella *Cilinu*) on kunta Etelä-Italiassa Brindisin maakunnassa Apulian alueella. 

## Maantiede
Cellino San Marco sijaitsee Salenton niemimaalla eli Italian ”saappaankorossa” kymmenisen kilometriä Adrianmeren rannikolta sisämaahan. Brindisi sijaitsee maanteitse noin 25 kilometriä Cellino San Marcosta pohjoiseen, Lecce puolestaan noin 30 kilometriä Cellino San Marcosta kaakkoon. Etäisyys Bariin on noin 135 kilometriä. Italian maanjäristysvyöhykkeiden luokituksessa Cellino San Marco kuuluu vyöhykkeeseen 4 (zona 4) eli matalan maanjäristysvaaran alueeseen.

Cellino San Marcon naapurikunnat ovat Brindisi, Campi Salentina (LE = Leccen maakunta), Guagnano (LE), San Donaci, San Pietro Vernotico ja Squinzano (LE). San Donacin ja San Pietro Vernoticon keskustaajamat sijaitsevat aivan Cellino San Marcon keskustaajaman tuntumassa.

Cellino San Marco on alankomaata. Sen maaperä on hedelmällistä ja olosuhteet viininviljelylle, oliivinviljelylle sekä muulle maataloudelle ovat otolliset. Ilmasto on välimerellinen: kesät ovat lämpimiä, tuulisia ja kuivia. Talvet ovat leutoja. Lumisateita saattaa esiintyä toisinaan.

## Historia
Cellino San Marcon alueen merkittävin arkeologinen monumentti on Bosco Li Veli -nimisestä paikasta löydetty niin kutsuttu ”tomba a forno” (”uunia muistuttava hauta”), joka on peräisin eneoliittiselta kaudelta. Vuonna 1948 löydettyä hautaa on vaikea erottaa ympäristöstään. Eneoliittisella kaudella ja pronssikaudella paikkakunnalla on mahdollisesti elänyt primitiivinen väestö, jonka tilalle tuli toista alkuperää oleva väestö, joka perusti nykyisen Cellinon. Keskiajalla alueen huomattavin kylä oli La Mea nykyisen San Donacin rajan tuntumassa. San Marcon kirkko on rakennettu 800-luvulta peräisin olevan kappelin raunioille 1600–1700-luvuilla. Kirkossa on muun muassa barokkia edustava alttari ja hopeinen patsas vuodelta 1819.

1300-luvun alusta aina 1800-luvun alkuun Cellinoa hallitsivat useat feodaaliherrat kuten De Fallosa, Noha, Albrizzi ja Chyurlia. Joachim Murat lopetti feodaalioikeudet vuonna 1806. Risorgimenton eli Italian yhdistymisen aikaan 1800-luvulla Cellinossa perustettiin Nuori Italia -liikkeeseen kuulunut kapinallisryhmä ”La Plebe al Monte Sacro”. Vuonna 1927 Cellino San Marcosta tuli osa tuolloin perustettua Brindisin maakuntaa, sitä ennen se oli kuulunut Leccen maakuntaan.

Cellino San Marcon väkiluku oli vuonna 1861 noin 1&nbsp;200, josta se kasvoi yli 7&nbsp;000 asukkaaseen 1980-luvulle tultaessa. Sen jälkeen väkimäärä on vähentynyt.

## Muuta
Tunnettuja Cellino San Marcossa syntyneitä tai asuneita henkilöitä ovat muun muassa Albano Carrisi (s. 1943), Franco Carrisi (s. 1947), Ylenia Carrisi (1970–1993), Yari Carrisi (s. 1973) ja Cristèl Carrisi (s. 1985) sekä ensin mainitun ex-puolisot Romina Power ja Loredana Lecciso (s. 1972). Muita paikkakuntaan liittyviä henkilöitä ovat muun muassa poliitikko Antonio De Viti De Marco (1858–1943) ja filologi Raffaele Spongano (1904–2004).

Cellino San Marcon asukkaita kutsutaan adjektiivilla *cellinesi* (monikko).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Temple Sinai (Oakland)

**Temple Sinai** on reformijuutalainen synagoga Oaklandissa Yhdysvalloissa. Vuonna 2006 aloitettiin laajennusprojekti, johon seurakunnan jäsenet lahjoittivat yli 12 miljoonaa dollaria. Työt aloitettiin 2008 ja uusi kappeli valmistui kesällä 2010.

## Lähteet
Porfobilinogeenisyntaasi

**Porfobilinogeenisyntaasi** eli **aminolevulinaattidehydrataasi** on lyaaseihin kuuluva entsyymi. Entsyymin substraattina toimii aminolevuliinihappo ja tuotteena muodostuu porfobilinogeenia. Porfobilinogeenia esiintyy niin esi- kuin aitotumaisissakin soluissa ja se on tärkeä entsyymi porfyriinien kuten hemin ja klorofyllin biosynteesissä. Porfobilinogeenisyntaasin EC-numero on EC 4.2.1.24.

## Rakenne ja toiminta
Porfobilinogeenisyntaasia esiintyy useissa eliöissä. Ihmisellä se on aktiivinen erityisesti punasoluissa. Eri eliöiden entsyymit poikkeavat toisistaan kineettisten parametrien, metallikationivaatimusten ja pH-stabiiliuden suhteen. Rakenteeltaan porfobilinogeenisyntaasi on tyypillisesti joko kuudesta alayksiköstä koostuva heksameeri tai kahdeksasta alayksiköstä koostuva oktameeri. Näistä oktameeri on tyypillisempi ja katalyyttisesti aktiivisempi. Entsyymi on siis niin kutsuttu morfeeiini. Toimiakseen porfobilinogeenisyntaasi tarvitsee kahdenarvoisen metallikationin, joka on joko sinkki tai magnesium. Ihmisen entsyymi käyttää sinkkiä. Sinkistä riippuvaiset porfobilinogeenisyntaasit ovat hyvin herkkiä lyijyn aiheuttamalle inhibiitiolle. Lyijy sitoutuu entsyymissä sinkin tilalle, mutta ei toimi samalla tavoin katalyyttisesti aktiivisena metallina. Lyijymyrkytyksen aiheuttama anemia ja virtsan aminolevuliinihapon pitoisuuden nousu johtuu porfobilinogeenisyntaasin toiminnan estymisestä.
:

Porfobilinogeenisyntaasin katalysoiman reaktion mekanismille on esitetty useita vaihtoehtoja. Yhteistä niille on, että ensimmäisessä vaiheessa muodostuu aminolevuliinihapon ketonin karbonyyliryhmän ja entsyymin aktiivisen kohdan lysiiniaminohapon välille imiini eli niin kutsuttu Schiffin emäs. Erään esitetyn mekanismin mukaan seuraavassa vaiheessa emäksinen aminohappo deprotonoi toisen aminolevuliinihapon ketoniryhmän viereisen hiiliatomin, jolloin muodostuu enolaatti-ioni. Tämä enolaatti-ioni on nukleofiilinen ja reagoi elektrofiilisen imiinin kanssa additioreaktiolla. Seuraavassa vaiheessa tapahtuu protoninsiirto ja entsyymin ja substraatin välinen aminosidos protonoituu ja muodostuu ammoniumioni. Tämä välituote hajoaa aldolikondensaatioreaktion mukaisesti ja muodostuva välivaihe irtoaa entsyymistä. Muodostuva tuote sisältää nukleofiilisen aminoryhmän ja elektrofiilisen ketoniryhmän ja välituote syklisoituu molekyylinsisäisellä kondensaatioreaktiolla. Näin muodostuneesta yhdisteestä syntyy porfobilinogeenia protoninsiirtojen seurauksena.
:

Eräässä porfyriatyypissä akuutissa kongenitaalisessa porfyriassa porfobilinogeenisyntaasin aktiivisuus on vähäinen tai entsyymiä ei muodostu. Tämä johtaa virtsan aminolevuliinihapon ja koproporfyrinogeeni III:n pitoisuuden kasvamiseen. Sairaus periytyy autosomien välityksellä ja oireet ovat samankaltaisia akuutin intermittentin porfyrian kanssa.

## Lähteet
Reviisori

**Reviisori** () on Nikolai Gogolin 1836 kirjoittama näytelmä, jonka teemoja ovat muun muassa valta ja korruptio 1800-luvun Venäjällä. Tarinassa huhutaan reviisorin eli julkisten laitosten tarkastajan olevan tulossa Pietarista pieneen maaseutukaupunkiin kierrokselle, ja kaupunginpäällikkö rupeaa tämän vuoksi kuumeisesti järjestelemään kaupungin rempallaan olevia asioita vierailua varten.  

Näytelmä herätti kohua taantumuksellisissa piireissä ja herkkätunteinen Gogol pakeni moneksi vuodeksi ulkomaille. Reviisoria pidetään Kuolleitten sielujen ohella Gogolin pääteoksena. Molemmat teokset kuvaavat satiirisen realistisesti mitättömien, mutta elämässään menestyneiden poroporvarien itsekylläistä maailmaa. On kyseenalaista pyrkikö kirjailija sosiaaliseen kritiikkiin, mutta hän vaikutti siihen, että venäläinen kirjallisuus muuttui entistä yhteiskunnallisemmaksi.

Tarinan mottona on: "Ei pidä peiliä syyttää, jos naama on vino." Sensuuri kielsi näytelmän aluksi, mutta se pääsi vuonna 1836 ensi-iltaan tsaarin erikoisluvalla.

## Suomennokset
* *Reviisori: huvinäytelmä viidessä näytöksessä*. Suom. August Hjelt. Jyväskylä: Länkelä, 1882.
* *Reviisori: viisinäytöksinen huvinäytelmä*. Suom. Eino ja Jalo Kalima. WSOY, 1922. (Werner Söderström oy:n näytelmäsarja; n:o 63.)
* *Reviisori*. Suom. Eino ja Jalo Kalima; *Päällysviitta*. Suom. Juhani Konkka. WSOY, 1965. (Kirjallisuutta kouluille; 27).
* *Reviisori; Päällysviitta*. Suom. Eino ja Jalo Kalima. Porvoo; WS, 1969 – WSOY, 1975 (Kirjallisuutta kouluille.). . – WSOY, 1975 (Taskukirjasto; 164.). . – WSOY, 1982 (Koulun peruskirjasto; 43.). ..
* *Reviisori: viisinäytöksinen näytelmä*. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1952.
* *Valitut teokset. 2*. Toim. Juhani Konkka, suom. Juhani Konkka, Eino Kalima & Jalo Kalima. WSOY, 1959. – WSOY, 1966. – WSOY, 1994. . (sis: *Reviissori, Kuolleet sielut*)
* *[[Venäläistä klassillista kirjallisuutta]]*. Toim. Urho Ruhanen. Leningrad: Kirja, 1934 (sis Gogol: *Reviisori*, suomentaneet Eino ja Jalo Kalima)

## Lähteet
Ristasara

**Ristasara** eli **lännenhernesara** (*Carex demissa*) on sarakasvien heimoon kuuluva kasvilaji. Ristasaraa on aiemmin pidetty pitkään hernesaran (*Carex viridula*) alalajina, mutta nykyisin ristasara on kuitenkin tulkittu omaksi lajikseen. Ristasara voidaan jakaa kahteen alalajiin, lännenristasara (*Carex demissa* subsp. *demissa*) sekä makaronesianristasara (*Carex demissa* subsp. *cedercreutzii*), joista Suomessa tavataan nimialalajia lännenristasaraa.

Ristasara kuuluu lisäksi niin sanottuun "keltasararyhmään", jonka lajit risteytyvät helposti keskenään. Laji muistuttaakin paljolti keltasaran (*Carex flava*) ja hernesaran (*Carex viridula*) risteymää (*Carex* × *subviridula*), mutta tuo risteymä on kuitenkin steriili toisin kuin ristasara, joka on lisääntymiskykyinen.

Ristasara on melko matalakasvuinen ja sen varsi on usein S-kirjaimenmuotoisesti kaartuva. Sen lehdet ovat sileitä ja 3–4 mm leveitä. Ristasara on erilaistähkäinen saralaji, ja sen kukintona oleva tähkistö koostuu tavallisesti yhdestä vaaleanruskehtavasta hedetähkästä sekä muutamasta vihertävänvärisestä emitähkästä. Hedetähkä on ohut ja sijaitsee varressa ylinnä, selvästi erillään emitähkistä. Emitähkiä on tavallisesti kahdesta neljään kappaletta ja ne sijaitsevat kiinni varressa melko harvassa. Emikukat ovat kolmiluottisia. Tähkäsuomut ovat väriltään kalvaanruskeita sekä muodoltaan kulmikkaita, ja pullakot ovat kulmikkaita sekä lyhyen suuodan omaavia.

Ristasaraa kasvaa monenlaisilla kosteilla ihmisvaikutteisilla paikoilla, kuten ojanpenkereillä, metsäteiden reunoilla sekä metsäisillä levikepaikoilla. Suomessa ristasaraa tavataan lähinnä Ahvenanmaalla, minkä lisäksi Varsinais-Suomesta sekä muualta eteläisestä Suomesta on monia, osin vanhoja havaintoja. Ruotsissa ristasaraa tavataan lähinnä maan eteläosissa.

Ristasaran tieteellisen nimen lajinimi *demissa* tarkoittaa latinaksi matalaa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Laji.fi: Ristasara (''Carex demissa'')
* Kasviatlas 2018: Ristasaran (''Carex demissa'') levinneisyys Suomessa
* JSTOR Global Plants: ''Carex demissa'' 
* Integrated Taxonomic Information System (ITIS): ''Carex demissa'' 
* Global Biodiversity Information Facility (GBIF): ''Carex demissa''
Keltasararyhmä

"**Keltasararyhmä**" on taksonomisesti epävirallinen lähisukuisten saralajien muodostama lajiryhmä, johon kuuluvien taksonien tulkinta lajeiksi ja alalajeiksi tai muunnoksiksi ei ole kaikilta osin täysin selkeää. Keltasararyhmään kuuluvat lajit risteytyvät helposti keskenään, minkä myötä lajien ja alalajien tai muunnoksien erottaminen on hankalaa. Risteymät muistuttavat vaihtelevassa määrin vanhempiaan ja ovat useimmiten steriilejä eli niiden pullakoihin ei kehity lisääntymiskykyistä pähkylää. Etenkin keltasaran ja hernesaran väliset risteymät ovat tavallisia näiden kasvaessa samalla alueella. Hernesaran kolmea alalajia on joskus pidetty kutakin omana lajinaan, ja ristasara on aiemmin tulkittu myös hernesaran alalajiksi. Lajiryhmän lajeilla on eroja muun muassa pullakoiden suuodan pituudessa.

## Keltasararyhmään kuuluvat lajit sekä niiden alalajit tai muunnokset
* *[[ristasara|Carex demissa]]* – ristasara eli lännenhernesara
** ''Carex demissa'' ssp. ''demissa'' – lännenristasara
** ''Carex demissa'' ssp. ''cedercreutzii'' – makaronesianristasara
* *[[keltasara|Carex flava]]* – keltasara
* *[[nokkasara|Carex lepidocarpa]]* – nokkasara
** ''Carex lepidocarpa'' ssp. ''lepidocarpa'' – etelännokkasara
** ''Carex lepidocarpa'' ssp. ''jemtlandica'' – kuusamonnokkasara
* *[[hernesara|Carex viridula]]* – hernesara 
** ''Carex viridula'' var. ''bergrothii'' – lettohernesara eli pikkunokkasara
** ''Carex viridula'' var. ''viridula'' – rantahernesara eli hernesara
** ''Carex viridula'' var. ''pulchella'' – sirohernesara
* (*[[hostinsara|Carex hostiana]]* – hostinsara)
Alfa Romeo Alfetta GTV

**Alfa Romeo Alfetta GT/GTV** on Alfa Romeon vuosina 1974–1987 valmistama coupé-korinen automalli, joka perustuu nimensä mukaisesti Alfa Romeo Alfettaan. Se korvasi edeltäneen 105/115-sarjan, ja seuraajiksi tulivat vuonna 1994 uudet GTV- ja Spider-mallit. Vuosina 1978–1979 autoa myytiin Pohjois-Amerikassa nimellä **Alfa Romeo Sprint Veloce**.

Alfa Romeo Alfetta GT esiteltiin vuonna 1974, kaksi vuotta sedan-korista Alfettaa myöhemmin. Coupé perustui sedanin lyhennetylle alustalle, mutta sen kori oli muotoiltu virtaviivaisemmin, ja ilmanvastuskerroin oli 0,39. Kaikki mittarit kierroslukumittaria lukuun ottamatta oli sijoitettu keskelle kojelautaa, mikä sai osakseen arvostelua. Alkuperäinen moottori oli 1,8-litrainen (122&nbsp;hv).

Vuonna 1976 1,8-litrainen moottori poistui, ja uuden malliston muodostivat 1,6-litrainen (109&nbsp;hv) GT ja 2,0-litrainen (122&nbsp;hv) GTV 2000. Vuonna 1979 esiteltiin GTV 2000 Turbodelta -malli, jossa 2,0&nbsp;litran moottorin teho oli nostettu turboahtamalla 175 hevosvoimaan.

Mallia uudistettiin seuraavana vuonna, jolloin se sai muun muassa uudet nykyaikaisemmat muovipuskurit. Kritisoitua mittaristoasettelua muutettiin siten, että kaikki mittarit oli nyt tavalliseen tapaan sijoitettu kuljettajan eteen.

Malliston huipulle esiteltiin vuonna 1981 GTV6, jossa oli Alfa 6 -mallin 2,5-litrainen (160&nbsp;hv) V6-moottori varustettuna Bosch L-Jetronic -ruiskutusjärjestelmällä. Ulkoisesti GTV6-mallin tunnistaa konepellin kohoumasta. Vuosina 1984–1985 valmistettiin lisäksi 212 kappaletta 3,0-litraisella V6:lla (174&nbsp;hv) varustettua versiota kilpa-autoluokitusta varten. 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Ida B. Wells

**Ida Bell Wells-Barnett**, paremmin tunnettu nimellä **Ida B. Wells** (16. heinäkuuta 1862 Holly Springs, Mississippi – 25. maaliskuuta 1931 Chicago, Illinois), oli yhdysvaltalainen kansalaisoikeusaktivisti ja toimittaja. Wells oli yksi NAACP:n perustajajäsenistä. Hän vastusti erityisesti lynkkauksia.

## Elämä

Ida B. Wells syntyi Mississipissä heinäkuussa 1862, noin kuusi kuukautta ennen kuin Emancipation Proclamation vapautti hänen vanhempansa orjuudesta. Hänen vanhempansa kuolivat 1878 keltakuumeeseen. Sen jälkeen tuolloin 16-vuotias Wells alkoi toimia opettajana. Vuosien 1882 ja 1883 välillä hän muutti Memphisiin, Tennesseehen, toimiakseen siellä opettajana. Vuonna 1883 matkustaessaan junalla Wells määrättiin istumaan tupakointivaunuun, jossa mustien oli määrä istua. Wells ei totellut, vaan haastoi junayhtiön oikeuteen. Wells voitti paikallisessa oikeudessa, mutta korkein oikeus kumosi päätöksen. Hänet erotettiin opettajan työstä 1891, koska hän vastusti äänekkäästi koulujen rotuerottelua.

Wells alkoi kirjoittaa sanomalehtiin vuonna 1887. Hän vastusti kirjoituksissaan varsinkin lynkkauksia. Aiheesta tuli hänelle erityisen tärkeä, kun kolme mustaa ruokakauppiasta, jotka olivat myös Wellsin ystäviä, lynkattiin vuonna 1892. Wells piti aiheesta luentoja paitsi Yhdysvalloissa, myös Euroopassa. Wells meni naimisiin lakimies ja toimittaja Ferdinand L. Barnettin kanssa vuonna 1893 ja jatkoi aktivismia yhdessä miehensä kanssa. Wells kuoli 25. maaliskuuta 1931. Sitä ennen hän ehti kirjoittaa omaelämäkertansa *Crusade for Justice: The Autobiography of Ida B. Wells*, jonka toimitti hänen tyttärensä Alfreda M. Duster.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Seija Toro

**Seija Toro** on suomalainen diplomaatti ja ulkoasiainneuvos. Toro on koulutukseltaan filosofian kandidaatti. Hän on ollut 1. syyskuuta 2016 alkaen ulkoasiainministeriöstä käsin kiertävän suurlähettilään ja Suomen Sahelin erityisedustajan tehtävässä. Sitä ennen hän oli Suomen suurlähettiläs Maputossa Mosambikissa 1. marraskuuta 2013 lähtien. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1989. 

Toro on työskennellyt aikaisemmin muun muassa Unicefin Costa Rican ja Kuuban-maapäällikkönä, Pohjoismaiden ja Suomen johtokuntaedustajana Latinalaisen Amerikan kehityspankissa Washingtonissa sekä ulkoministeriössä aluepäällikkönä Afrikan ja Lähi-idän osastolla sekä Suomen edustustoissa Lusakassa, Roomassa ja YK-edustustossa New Yorkissa.

## Lähteet
Riitta Korpivaara

**Marja Riitta Korpivaara** (s. 1958) on suomalainen diplomaatti. Hän on Suomen Latvian suurlähettiäs Riiassa vuodesta 2018 alkaen. Korpivaara siirtyi lähettilääksi ulkoministeriön kehittämis- ja työhyvinvointipäällikkön tehtävästä.

Korpivaara oli 2011–2014 Suomen suurlähettiläs Nigeriassa, jonne hän siirtyi Brysselistä. Hän aloitti ulkoministeriön palveluksessa vuonna 1980 ja siirtyi diplomaattiuralle vuonna 1995. Suomen edustustoissa Korpivaara on työskennellyt Brysselin lisäksi Alger’ssa, Bukarestissa, Moskovassa sekä varapääkonsulina pääkonsulaateissa New Yorkissa ja Pietarissa. Ministeriössä hän on työskennellyt oikeudellisella, poliittisella ja kauppapoliittisella osastolla, protokollaosastolla sekä koulutuspäällikkönä.

Korpivaara oli Suomen Brysselin suurlähetystön kakkosvirkamiehenä elokuusta 2008–2011. 1980-luvulla hän työskenteli suurlähetystöissä Algeriassa ja Romaniassa sekä Moskovassa. Hän palasi Suomeen 2000-luvun alussa ja on työskennellyt ministeriön poliittisella osastolla asevalvontayksikössä ja sen jälkeen hallinnollisella osastolla koulutuspäällikkönä.

## Lähteet
Helve

**Helpeet** ovat heinäkasveilla (*Poaceae*) tavattavia, kutakin tähkylän yksittäistä kukkaa suojaavia pieniä suomuja, joita on tavallisesti kaksi. Kaksittain olevista helpeistä voidaan erottaa alempana oleva ulkohelve ja ylempänä oleva sisähelve. Sisähelve on hieman lähempänä kukan lisääntymisosia ja jää osittain ulkohelpeen sisään. Helpeissä, tavallisesti ulkohelpeessä, voi olla myös lajista riippuen vaihtelevankokoinen vihne. Helpeet ovat siis tähkylän kunkin kukan suojuslehtiä samaan tapaan kuin kaleet ovat kokonaisten tähkylöiden suojuslehtiä. Joidenkin heinien hedelmän, jyvän, kypsyessä helpeet jäävät ympäröimään sitä akanoina.

## Lähteet
* 

### Viitteet
Fálironlahti

**Fálironlahti** (), antiikin **Faleroninlahti**, on lahti Saroninlahden pohjoisosassa Egeanmeressä Kreikassa. Sen länsipuolella sijaitsee Pireuksen niemi.

Lahti on saanut nimensä antiikin ajan Faleronin kaupungista, joka sijaitsi sen rannalla. Se oli yksi antiikin Ateenan satamista. Nykyisin lahden rannalla sijaitsevat muun muassa Palaió Fáliro lahden itärannalla, Néo Fáliro ja Kallithéa pohjoisrannalla sekä Pireus länsirannalla. Palaió Fálirossa lahden rannalla on suuri Floísvoksen marina, Néo Fálirossa Rauhan ja ystävyyden stadion ja Pireuksessa Mikrolímanon satama eli antiikin Munikhian satama sekä Zean satama. Lahden pohjoisosaan laskee Kifisós-joki.

## Aiheesta muualla
Faleron

**Faleron** (, ), joskus myös *Faleros* (), oli antiikin aikainen Aiantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen *asty*-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin. Faleron oli antiikin Ateenan satama Pireuksen ohella.

## Maantiede

Faleron sijaitsi Saroninlahden rannalla noin 20 stadionia eli noin 4 kilometriä Ateenan kaupungista etelälounaaseen nykyisten Palaió Fáliron, Néo Fáliron, Moscháton ja Kallithéan alueella. Alue on noin kolme kilometriä itään Pireuksesta. Kaupungin keskusta on ollut Palaió Fáliron eli ”Vanhan Faleronin” alueella lähellä nykyistä Pyhän Georgioksen (*Ágios Geórgios*) kirkkoa.  Pireuksen ja Faleronin välissä sijaitsee Faleroninlahti eli nykyinen Fálironlahti.

## Historia

Faleron oli Ateenan varhaisin kauppa- ja sotasatama jo mykeneläiseltä kaudelta lähtien. Se oli osa Pireuksen alueen neljän vanhan kylän Tetrakomoi-nimistä liittoa Pireuksen, Ksypeten ja Thymaitadain demosten ohella. Näillä demoksilla oli yhteinen Herakleen pyhäkkö. Perinteen mukaan Tetrakomoi oli yksi Kekropsin ajan Attikan kahdestatoista vanhasta kaupungista (*polis*) tai kylästä (*kōmē*), jotka Theseus myytin mukaan yhdisti (*[[synoikismos]]*) Ateenaksi.

Faleronin demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli alun perin yhdeksän edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Hellenistisellä kaudella fyleissä ja demoksissa tapahtuneiden muutosten seurauksena demoksella oli myöhemmin 13 bule-edustajaa.

Klassisella kaudella Faleronin sataman merkitys väheni, kun Pireuksesta tuli kaupungin pääsatama 400-luvun alkupuolella eaa. Kun niin kutsutut Pitkät muurit rakennettiin 400-luvulla eaa. suojaamaan Ateenan yhteyttä merelle, Ateenan ja Faleronin välille rakennettiin erillinen muuri, niin kutsuttu Faleronin muuri, joka oli kolmesta muurista eteläisin.

Faleron oli suurikokoinen demos, ja sen väkiluvuksi on arvioitu suurimmillaan noin  henkeä. Kaupungista oli kotoisin muun muassa filosofi Demetrios Faleronlainen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä *Falēreus* (). 

## Rakennukset ja löydökset

Faleronista on jäänyt vain vähän antiikin aikaisia jäänteitä, ja myös alueen rantaviiva on muuttunut hyvin paljon antiikin ajoista. Merkittävimmät löydökset ovat suuria kivenlohkareita, joita on löydetty pitkältä matkalta sisämaasta merelle asti. Ne ovat todennäköisesti Faleronin muurin osia.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Fáliro

**Fáliro** (, ) voi viitata seuraaviin paikkoihin Ateenan metropolialueella Kreikassa:

* Faleron, antiikin aikainen kaupunki ja antiikin Ateenan satama
* Néo Fáliro (”Uusi Faleron”), Pireuksen kaupunginosa
* Palaió Fáliro (”Vanha Faleron”), kaupunki ja kunta antiikin Faleronin paikalla
* Fáliron metroasema, Ateenan metron asema Néo Fálirossa

## Katso myös

* Fálironlahti, lahti Saroninlahdessa Fáliron edustalla
Néo Fáliro

**Néo Fáliro** () on kaupunginosa Pireuksen kaupungissa Ateenan metropolialueella Kreikassa. Se sijaitsee kaupungin itäosassa Saroninlahteen kuuluvan Fálironlahden rannalla. Kaupunginosan nimi, suomeksi ”Uusi Faleron”, viittaa alueella sijainneeseen antiikin aikaiseen Faleronin kaupunkiin, joka oli antiikin Ateenan satamia.

Néo Fálirossa sijaitsevat muun muassa Olympiakoksen kotikenttä Karaïskákis-stadion sekä urheilustadion ja monitoimiareena Rauhan ja ystävyyden stadion. Kaupunginosassa sijaitsee myös Ateenan metron Fáliron metroasema. Kifisós-joki laskee Fálironlahteen Néo Fáliron ja sen itäpuolisen Moscháton rajalla.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
El Jemin amfiteatteri

**El Jemin amfiteatteri** on roomalainen amfiteatteri nykyisessä El Jemin kaupungissa Tunisiassa. Se on yksi suurimpia roomalaisia amfiteattereita, ja se rakennettiin Thysdruksen kaupunkiin. Se jäi kuitenkin keskeneräiseksi, kun Maximinus Thrax kukisti vuonna 238 kaupungissa alkaneen kapinan.

## Historia
Roomalaiset perustivat 46 eaa. Thysdruksen kaupungin nykyisen Tunisian alueella. Se kukoisti erityisesti 100- ja 200-luvuilla jaa., jolloin siitä tuli oliiviöljytuotannon keskuksia.

Amfiteatterin rakentaminen aloitettiin todennäköisesti Septimius Severuksen aikana (hallitsi 193–211). Sitä ei kuitenkaan saatu ikinä valmiiksi, vaikka siellä ehdittiinkin järjestää näytöksiä. 

Thysdruksessa alkoi vuonna 238 kapina, koska kaupunkilaiset pitivät verotusta liian korkeana. Paikalliset julistivat Gordianuksen uudeksi keisariksi Maximinus Thraxin tilalle. Maximinus tukahdutti kapinan muutamassa viikossa, ja Gordianus teki itsemurhan hänen poikansa kuoltua taistelukentällä. Tapahtuma heikensi myös Thysdruksen kaupungin asemaa, eikä itse amfiteatteria pystytty rakentamaan loppuun asti.

Amfiteatteri pystyi koskemattomana aina 1600-luvun lopulle asti, jolloin sen kiviä alettiin ensimmäisen kerran käyttää rakennusmateriaalina. Sitä myös pommitettiin 1690-luvulla, kun Tunisin beyn Mohamed Bey El Mouradin joukot ajoivat sieltä pois sinne linnoittautuneita kapinallisia.

Amfiteatteri valittiin 1979 Unescon maailmanperintöluetteloon.

## Arkkitehtuuri

El Jemin amfiteatterilla ei ole perustuksia, ja se seisoo vapaasti alustallaan. Amfiteatteri on rakennettu kokonaan kivilohkareista. Se on yksi suurimmista roomalaisten rakennuttamista amfiteattereista. Soikeanmuotoisen rakennuksen pidempi halkaisija on 148 metriä ja lyhempi 122 metriä pitkä.

Amfiteatterin julkisivussa on kolme päällekkäistä arkadia, joiden pylväät edustavat joko korinttilaista tyyliä tai yhdistelmätyyliä. Amfiteatterin sisätiloissa on säilynyt lähes kaikki istuinrivien tukirakennelmat sekä podiumin muuri ja itse areena.

Amfiteatterin kellaritila on 65 metriä pitkä. Sitä reunustaa kaksi galleriaa, joissa on huoneitta, joissa pidettiin villieläimiä ja joissa oli gladiaattoreiden tiloja.

## Lähteet
*
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Pyhän Ursulan kilta (Turku)

**Pyhän Ursulan kilta** oli yksi kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Pyhälle Ursulalle ja 11 000 neitsyelle. Ainoa maininta killasta on vasta vuodelta 1547, mutta se on luultavasti ollut toiminnassa jo 1400-luvulla. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.

Killan arvellaan sijainneen Vanhan Suurtorin varrella, nykyisen Katedralskolanin paikalla. Keskiajan lopulla Pyhän Ursulan kiltatalo oli ilmeisesti näyttävä kivitalo. Kiltojen lakkauttamisen jälkeen kuningas Kustaa Vaasa otti Ursulan kiltatalon kruunulle ja myi sen porvari Erik Kränkille 4. syyskuuta 1547.

Killan jäsenluetteloa tai sääntöjä ei ole säilynyt. Juhani Rinne on kuitenkin arvellut, että killan jäsenet olisivat Kolmen kuninkaan killan tavoin olleet lähinnä ylintä papistoa ja rälssiä. Rinteen mielestä killalla saattoi olla myös kasvatuksellinen tarkoitus, koska Pyhä Ursula oli etenkin nuorten neitojen ja naispuolisten opiskelijoiden suojelija.

Kilta ylläpiti Turun tuomiokirkossa Pyhälle Ursulalle ja 11 000 neitsyelle omistettua alttaria, joka perustettiin vuonna 1455. Juhani Rinne on tulkinnut alttarin sijainneen ensin tuomiokirkon tornin eteläpuolisessa kappelissa, mistä alttari siirrettiin 1470-luvulla Pyhän Ristin kuoriin. Kappelin katossa on yhä Pyhää Ursulaa esittävä maalaus.

## Katso myös
* Suomen keskiaikaiset killat

## Lähteet
*
*

### Viitteet
Jouko Heinonen

**Jouko Heinonen** (14. marraskuuta 1946 Lahti – 30. maaliskuuta 2010 Lahti) oli suomalainen museonjohtaja ja museoneuvos. Hän toimi muun muassa Lahden kaupunginmuseon johtajana ja taidekeskus Retretin toimitusjohtajana ja taiteellisena johtajana.

## Elämä
Heinonen syntyi Lahdessa 1946. Hän luki 1965 ylioppilaaksi Lahden Lyseosta ja opiskeli sen jälkeen Helsingin yliopistossa, josta valmistui 1972 filosofian kandidaatiksi. Tohtoriksi hän väitteli 1999.

Heinonen nimettiin 1973 Lahden kaupunginmuseon johtajaksi. Hän toimi tehtävässä vuoden 2006 loppuun asti. Heinonen vaikutti museonjohtajana 1970- ja 1980-luvuilla voimakkaasti museoalan ja -lainsäädännön kehitykseen. Taidekeskus Retretin toimitusjohtajana ja taiteellisena johtajana hän toimi 1988–1991.

Heinonen siirtyi vuonna 2007 virkavapaalle Lahden kaupunginmuseosta ja toimi Lahden kaupungin sivistystoimialan projektinjohtajana. Hän irtisanoitui tehtävästä tammikuussa 2010 ja oli aikeissa jäädä eläkkeelle elokuun alussa. Heinonen kuitenkin kuoli vaikeaan sairauteen maaliskuussa.

## Tunnustukset
Presidentti Tarja Halonen myönsi 2003 Heinoselle museoneuvoksen arvon. Vuonna 1999 hän oli saanut sekä Lahti- että Päijät-Häme-mitalin.

Lahden kaupunginmuseossa paljastettiin vuonna 2011 Satu Loukkolan tekemä Heinosta esittävä muotokuvaveistos.

## Lähteet
Videopelivuosi 1987

Tämä artikkeli käsittelee vuoden 1987 videopelijulkaisuja ja videopelimaailman merkittäviä tapahtumia.

## Tapahtumat

* Suomalainen C-lehti aloittaa.

### Uusia yhtiöitä
* Maxis perustetaan.
* Natsume

## Laitteistojulkaisuja
### Pelikonsolit
* PC Engine julkaistaan japanissa.
* Atari XEGS

### Tietokoneet
* Amiga 500
* Sharp X68000

## Huomattavat julkaisut
* *[[Contra (videopeli)|Contra]]*
* *[[Delta (videopeli)|Delta]]*
* *[[Digital Devil Story: Megami Tensei]]* (*[[Megami Tensei]]* -pelisarjan ensimmäinen julkaisu)
* *[[Dungeon Master]]*
* *[[Final Fantasy (videopeli)|Final Fantasy]]*
* *[[Mega Man]]*
* *[[Metal Gear]]*
* *[[Leisure Suit Larry in the Land of the Lounge Lizards]]*
* *[[Nero 2000]]*
* *[[Octapolis]]*
* *[[Phantasy Star (videopeli)|Phantasy Star]]*
* *[[Sid Meier’s Pirates!]]*
* *[[Zarch]]*
Vuoden teatteri

**Vuoden teatteri -palkinto** on tunnustus, jota Suomen Teatterit ry on jakanut vuodesta 1997 ansioituneelle alan toimijalle. Vuodesta 2021 lähtien palkinto on jaettu joka toinen vuosi.

## Palkitut
* 1996 Svenska Teatern
* 1997 Tampereen Teatteri
* 1999 KOM-teatteri
* 2001 Wasa Teater
* 2003 Kajaanin Kaupunginteatteri
* 2005 Q-teatteri
* 2007 Tanssiteatteri Minimi
* 2009 Teatteri Avoimet Ovet
* 2010 Unga Teatern
* 2011 Espoon kaupunginteatteri
* 2012 Suomen Kansallisteatteri
* 2013 Teatteri Jurkka
* 2014 Teatteri Viirus
* 2015 Seinäjoen kaupunginteatteri
* 2016 Teatteri Telakka
* 2017 Riihimäen teatteri
* 2018 Zodiak
* 2019 ANTI – Contemporary Art Festival
* 2020 Flow Productions
* 2021 Suomen Kansallisooppera ja -baletti
* 2023 Red Nose Company
* 2025 Espoon kaupunginteatteri

## Lähteet
* Piskuinen taistelija Riihimäeltä valittiin Vuoden teatteriksi, Yle.fi/uutiset 27.3.2017 (Luettelon lähde vuoteen 2017)

### Viitteet
Tank (kolikkopeli)

**Tank** on Kee Gamesin kehittämä ja julkaisema kolikkopeli, joka julkaistiin 1974. Pelissä kaksi pelaajaa ohjaa tankkia sokkelossa tavoitteena tuhota vastustajan tankki ampumalla.

Pelille tehtiin neljä jatko-osaa: *Tank II* (1974), *Tank III* (1975), *Tank 8* (1976) ja *Ultra Tank* (1978).

Peli oli hetken yksi parhaiten myyneistä videopeleistä Yhdysvalloissa.

Pelin sanotaan pelastaneen Atari konkurssilta ja sen suosio mahdollisti jakelijoiden yksinoikeussopimuksien hylkäämisen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
*
Ituluikka

**Ituluikka** (*Eleocharis vivipara*) on pilliluikkien sukuun kuuluva kasvilaji. Sitä kutsutaan myös nimellä **tupsuneulaheinä**, joka on hieman harhaanjohtava nimi, sillä laji ei kuulu heinäkasvien (Poaceae) heimoon, vaan sarakasvien (Cyperaceae) heimoon.

Ituluikan varret ovat poikkileikkaukseltaan leveän soikeita ja se muistuttaa ulkonäöltään paljolti muita luikkia. Ituluikan voi sekoittaa muun muassa *[[Eleocharis microcarpa]]*, *[[Eleocharis brittonii]]* tai *[[Eleocharis baldwinii]]* -lajeihin. Ituluikka muodostaa usein tiheitä kasvustoja lähestulkoon pelkästään kasvullisesti. Ituluikka voi kasvupaikastaan riippuen yhteyttää joko C<sub>3</sub>- tai C<sub>4</sub>-metabolian kautta.

Ituluikka kasvaa erilaisilla kosteilla, hiekka- tai turvepohjaisilla paikoilla, kuten järvien rannoilla, ojissa, kosteikoilla sekä marskimailla. Ituluikkaa tavataan luontaisena Yhdysvaltojen eteläosissa, kuten Floridassa, Virginiassa ja Texasissa. Suomessa ituluikkaa ei tavata luonnonvaraisena.

Ituluikkaa käytetään akvaariokasvina ja siitä on myynnissä eri lajikkeita tähän tarkoitukseen.

## Lähteet
Seppo Alahonko

**Seppo Juhani Alahonko** (s. 27. maaliskuuta 1947 Hongonjoki) on suomalainen everstiluutnantti ja filosofian maisteri, joka toimi muun muassa opettajana Maanpuolustuskorkeakoulussa ja Taistelukoulussa sekä YK-tehtävissä. 

## Henkilöhistoria ja sotilasura
Alahonko syntyi Jussi Alahongon ja Anna Saaren perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1978 on Ritva Vesasto.

Alahonko tuli ylioppilaaksi Honkajoen yhteiskoulusta 1967 ja suoritti Kadettikoulun 1971 ja Sotakorkeakoulun 1981. Hän toimi opetusupseerina Porin prikaatissa 1968 ja 1971–1972 ja Reserviupseerikoulussa 1972–1973. Uudenmaan jääkäripataljoonassa hän oli komppanian varapäällikkö 1973–1975 ja komppanianpäällikkö 1976–1979. YKSV2-joukko-osastossa Alahonko toimi komppanian varapäällikkönä 1975, UNTSO:n tarkkailija hän oli 1986–1987. Hän oli toimistoupseeri Länsi-Uudenmaan sotilaspiirin esikunnassa 1981–1984 ja toimistopäällikkö Helsingin sotilaspiirin esikunnassa 1984–1986. Pääesikunnassa Alahonko työskenteli toimistoesiupseerina 1987–1989 ja opiskeli sitten Cambridgessa 1989–1991. Hän toimi Taistelukoulun opettajana 1991–1993 ja Maanpuolustuskorkeakoulussa opettajana 1993 ja ainelaitoksen johtajana 1996. Jääkäriprikaatin esikuntapäällikkö Alahonko oli 1993–1996 ja komentajan sijainen 1996. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta viimeksi mainittuna vuonna. Sotilasuran jälkeen Alahonko toimi konsulttina vuodesta 1997. 

Alahonko ylennettiin vänrikiksi 1968, luutnantiksi 1971, yliluutnantiksi 1974, kapteeniksi 1979, majuriksi 1984 ja everstiluutnantiksi 1991.  

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Timo Soini riemastui ex-upseerin eläinlahjasta - "Tässä meitä on kaksi luupäätä vierekkäin" Iltasanomat, 10.2.2015. (Viitattu 27.3.2017)
Markku Lahti (museonjohtaja)

**Markku Ilmari Lahti** (19. joulukuuta 1947 Jyväskylä – 14. syyskuuta 2021 Tampere) oli suomalainen museonjohtaja, joka johti Alvar Aalto -museota 38 vuoden ajan.

Hänet valittiin museon ensimmäiseksi johtajaksi 1973. Museo oli perustettu 1966. Alvar Aallon suunnittelema uusi museorakennus valmistui 1973. Museo oli yksityisen yhdistyksen ylläpitämä vuoteen 1979, jolloin se siirtyi Jyväskylän kaupungin omistukseen. Alvar Aallon syntymän 100-vuotisjuhlavuonna 1998 museon ja Alvar Aalto -säätiön toiminnat yhdistettiin säätiön hallintaan. Markku Lahti toimi myös säätiön johtajana aina vuoteen 2011, jolloin hän jäi eläkkeelle. 

Lahti loi Jyväskylään kansainvälisen Aalto-tietämyksen keskuksen. Siellä on kokoelmia, näyttelyitä, tutkimusta ja symposiumeja. Ensimmäinen Aalto-symposium järjestettiin  vuonna 1979.

## Lähteet
Suomen keskiaikaiset killat

Keskiajan Suomessa **[[kiltalaitos|killat]]** olivat tietyn pyhimyksen kultin ympärille rakentunutta paikallisyhdistystä. Kiltoja toimi sekä kaupungeissa että maaseudulla, Suomen alueella erityisesti Turussa ja Satakunnassa. Useimmista killoista on säilynyt vain yksittäisiä tietoja, ja ainoastaan Ahvenanmaan Pyhän Knuutin killan sinetti on säilynyt. Kiltoja on todennäköisesti ollut enemmän kuin lähteet kertovat. Kirjallisia tietoja on säilynyt kaupunkikilloista Turussa, Porvoossa, Ulvilassa ja Viipurissa, sekä maaseutukilloista Ahvenanmaalla sekä Satakunnassa. Kaikkiaan Suomen keskiajalta tunnetaan 17–18 kiltaa. Kaikkiaan Ruotsin valtakunnan kaupungeissa toimi keskiajalla noin sata kiltaa. Vanhin maininta killasta Suomessa on vuodelta 1347 ja koskee Ulvilan Pyhän Kerttulin (Gertrud) kiltaa. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.

## Maaseutukillat

Ahvenanmaalla toimi keskiajalla Pyhälle Knuutille omistettu kilta. Sen tarkkaa sijaintia ei tiedetä, mutta kilta on saattanut olla Finströmin kirkon viereiselle Gilleshagen-nimisellä alueella. Kilta on mahdollisesti perustettu jo 1200-luvulla, ja sen sinetti on ainoa Suomessa säilynyt kiltasinetti.

Kaikkein eniten mainintoja maaseutukilloista on Satakunnasta, josta tunnetaan kaikkiaan kuusi kiltaa, Huittisten Sammun kilta, Kokemäen kilta, Koiviston kilta, Suosmeren kilta, Euran kilta ja Nakkilan Villilän kilta (maininta 1492). Varsinais-Suomen maaseudulta tunnetaan ainoastaan Kemiön kilta.

## Kaupunkikillat
### Turun killat

Turussa toimi keskiajalla ainakin kuusi kiltaa. Nämä olivat Luostarikorttelissa sijainnut Pyhän Nikolauksen kilta (mainittu 1355), Kerttulinmäellä sijainnut Pyhän Kerttulin kilta (mainittu 1439), Kirkkokorttelissa tai Vartiovuorenmäen juuressa sijainnut Kolmen kuninkaan kilta (perustettu 1449), Kirkkokorttelissa sijainnut Pyhän Erasmuksen kilta (mainittu 1466), Luostarikorttelissa sijainnut Pyhän Annan kilta (mainittu 1491) ja Suurtorin varrella sijainnut Pyhän Ursulan kilta (mainittu 1537).

### Porvoon kilta

Porvoosta on lähdemaininta killasta, jonka suojeluspyhimys on tuntematon.

### Ulvilan killat

Ulvilasta tunnetaan kaksi tai kolme kiltaa: Pyhän Gertrudin kilta (maininta 1347), Pyhän Olavin kilta sekä Ulvilan kilta, joka saattaa myös olla jompikumpi edellisistä.

### Viipurin kilta

Viipurista on säilynyt maininta Pyhän Hengen killasta (mainittu 1485).

## Lähteet
*
* 
*

### Viitteet
Universal Monsters

__NOTOC__
**Universal Monsters** on suomalaisen rockyhtyeen The 69 Eyesin 11. studioalbumi. Se julkaistiin 22. huhtikuuta 2016 levymerkillä Nuclear Blast.

Albumi ylsi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen listan toiseksi ja pysyi listalla yhteensä 6 viikkoa.

## Vastaanotto
*[[Soundi]]n* Henri Eerola antoi albumille kaksi tähteä viidestä. Hän piti hittien ja muiden kappaleiden välistä tasoeroa suurena, ja vertasi sitä tunnelmalliselta keveydeltään vuoden 1999 *[[Wasting the Dawn]]* -albumiin.

## Kappaleet
* Kaikki sanoitukset Jyrki 69.
* Kaikki sävellykset Bazie ja Jyrki 69, ellei toisin mainita.
* Kaikki sovitukset The 69 Eyes ja Johnny Lee Michaels, ellei toisin mainita.
#
#
#
#
#
#
#
#
#
#(sov. Johnny Lee Michaels)
#

## Kokoonpano
### The 69 Eyes
* Jyrki 69 – Laulu
* Bazie – Kitara ja taustalaulu
* Timo-Timo – Kitara
* Archzie – Bassokitara
* Jussi 69 – Rummut
### Vierailijat
* Johnny Lee Michaels – Kosketinsoittimet, ohjelmointi ja taustalaulu
* Archie Cruz, Johnny Cruz, Kimmo Härmä ja Irma Agiashvili – Taustalaulu
* Thierry Boucanier

## Arvostelut
* Helsingin Sanomat: 
* Inferno: 
* Soundi: 
* V2.fi: 

## Lähteet
Kolmen kuninkaan kilta (Turku)

**Kolmen kuninkaan kilta** oli tärkein kuudesta tunnetusta keskiajalla Turussa toimineesta killasta. Se oli omistettu Raamatun Uudessa testamentissa mainituille kolmelle itämaan tietäjälle. Piispa Maunu Tavast perusti killan vuonna 1449. Katoliseen kirkkoon sidoksissa ollut kiltalaitos lakkautettiin Ruotsissa Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1544 ja kiltojen omaisuus takavarikoitiin kruunulle.

Kolmen kuninkaan killan on arveltu sijainneen joko Kirkkokorttelissa tuomiokirkon luoteispuolella tai Luostarikorttelissa Vartiovuorenmäen juuressa. Killan omistukset siirtyivät kiltojen lakkauttamisen jälkeen kuningas Kustaa Vaasalle, joka myi Kolmen kuninkaan kiltatalon pormestari Hannu Kyrölle vuonna 1556.

Kolmen kuninkaan kilta on ainoa Suomen killoista, jonka jäsenluettelo on säilynyt. Luettelossa on 52 nimeä, tosin jotkin henkilöt on merkitty kahteen kertaan heidän arvoasemansa muututtua. Kaikki killan jäsenet ovat olleet yläluokkaisia: korkeinta papistoa, rälssiä, pormestareita ja raatimiehiä. Huomattavan monella killan jäsenellä on ollut maisterintutkinto jostakin Euroopan yliopistosta. Maunu Tavastin lisäksi killan jäseniä olivat muun muassa tuomiorovasti ja myöhemmin piispa Olavi Maununpoika, kaniikki ja myöhemmin piispa Lauri Suurpää ja tuomiorovasti Paavali Scheel.

## Katso myös
* Suomen keskiaikaiset killat

## Lähteet
* 
* 

### Viitteet