open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Cursed (televisiosarja)

**Cursed** on yhdysvaltalainen fantasiadraamasarja, jonka ovat luoneet Frank Miller ja Tom Wheeler. Televisiosarja sai ensi-iltansa Netflixissä 17. heinäkuuta 2020, ja se perustuu Frank Millerin ja Tom Wheelerin samannimiseen romaaniin. Heinäkuussa 2021 ilmoitettiin, että sarja peruttiin yhden kauden jälkeen.

## Näyttelijät
### Pääosissa

## Vastaanotto
Lucy Mangan *[[The Guardian]]ista* kritisoi käsikirjoitusta ja näyttelijöitä, antaen kaksi tähteä viidestä. *[[Radio Times]]in* Huw Fullerton kritisoi sarjaa "hankalista esityksistä ja näyttelyistä" sanoen, että sarja "ei koskaan tunnu olevan tarpeeksi iso kertoakseen tätä eeppistä tarinaa [...], mutta kaiken kaikkiaan tarinankerronta tekee hyvää työtä esittäen erilaisia, mielenkiintoisia hahmoja kasvavassa väkivaltaisuudessa".

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* ''Cursed'' Netflixissä
Dobby Dobson

**Highland "Dobby" Dobson** (1942 Kingston – 21. heinäkuuta 2020 Florida) oli jamaikalainen reggaelaulaja.

Dobson aloitti levyttämisen varhaisella 1950-luvulla skan ja rocksteadyn aikakaudella. Hän toimi useiden eri kokoonpanojen jäsenenä ja teki yhteistyötä muiden muassa Howard Barrettin, Sonia Pottingerin, Coxsone Doddin sekä Duke Reidin kanssa. Vuonna 1971 Dobson levytti Rupie Edwardsin tuottaman hitin "That Wonderful Sound", jota seurasi Ison-Britannian singlelistoilla menestystä saavuttanut "Endlessly". Dobsonin muihin merkittäviin kappaleisiin kuuluvat "Mexican Divorce" ja "Loving Pauper", joista jälkimmäisestä myös tuli laulajasta itsestään käytetty kutsumanimi.

Dobson aloitti toisen uran tuottajana, jona hän teki yhteistyötä muiden muassa The Meditationsin ja Barrington Levyn kanssa. Vuonna 1979 hän muutti New Yorkiin. Elokuussa 2011 hän sai Order of Distinctionin upseerinarvon. Dobson kuoli sairaalassa Floridassa kärsittyään Alzheimerin taudista ja COVID-19-tartunnasta.

## Lähteet
Etanolimuunnossarja

Etanolikonversio on ylivoimaisesti Suomen ja Euroopan suosituin käyttövoimakonversio, joka mahdollistaa E85-polttoaineen eli bioetanolin käytön bensiini, kaasu- tai hybridiautossa. Konversio maksaa asennettuna noin 500-600 euroa ja on tehtävissä 1-2 tunnissa. Se sopii sekä täysin uuteen että käytettyyn autoon, eikä asennettaessa tehdä mitään pysyviä muutoksia. Suomen tieliikenteessä on yli miljoona autoa, joihin etanolikonversio teknisesti sopii. Euroopassa tehdään vuosittain kymmeniä tuhansia etanolikonversioita ja teknologialla on ajettu jo miljardeja kilometrejä. Konversion myötä tavallinen bensiiniauto on muutettu flexfuelautoksi (FFV), johon voi tankata joustavasti etanolia tai bensiiniä tai kumpaakin niistä, millä tahansa sekoitussuhteella.

### Muunnossarja
Etanolimuunnossarja pitää sisällään tavanomaisesti auton moottoriohjausyksikköön kiinnitettävän ohjainyksikön, etanolianturin ja johtosarjan. Kaikki muunnossarjat eivät kuitenkaan pidä sisällään etanolianturia, koska niiden tekniikka ei tue sitä. Yleensä kuitenkin kaikki kehittyneiksi luokitellut muunnossarjat sisältävät etanolianturin, joka takaa etanolipitoisuuden reaaliaikaisen monitoroinnin ja näin moottorin optimaalisen toiminnan.

## Lähteet
Song to Song

**Song to Song** on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut kokeellinen draamaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Terrence Malick. Sen pääosia esittää muun muassa Michael Fassbender, Ryan Gosling, Rooney Mara ja Natalie Portman.

*Song to Song* sai ensi-iltansa South by Southwest -tapahtumassa 10. maaliskuuta 2017, Yhdysvalloissa 17. maaliskuuta 2017, sekä Suomessa 28. huhtikuuta 2017.

## Näyttelijät

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Viralliset kotisivut 
* 
* 
* 
*
Amiraali Nahimov

**Amiraali Nahimov** (Адмирал Нахимов, *Admiral Nakhimov*) on Vsevolod Pudovkinin ohjaama neuvostoliittolainen elämäkertaelokuva, joka kertoo Krimin sodan sankarista, amiraali Pavel Nahimovista. Elokuva valmistui jo 1946, mutta julkaistiin helmikuussa 1947.

## Juoni
Elokuva sijoittuu Krimin sodan aikaan, vuosiin 1853–1856, ja kuvaa Nahimovin voittoa Turkin laivastosta Sinopen taistelussa, ja hänen sankarikuolemaansa Sevastopolin puolustuksessa. Pudovkin tarkoitti elokuvan historialliseksi henkilökuvaukseksi, mutta Neuvostoliiton sensuurin vaatimuksesta siitä tuli pintapuolinen kuvaus Nahimovista sotasankarina, joka esittää englantilaiset, ranskalaiset ja turkkilaiset täysinä roistoina. Tästä huolimatta elokuvaa pidetään sodanjälkeisen neuvostoelokuvan onnistuneena teoksena.

## Palkinnot
Kuvaajat Anatoli Golovna ja Tamara Lobova saivat vuonna 1947 Locarnon elokuvajuhlilla palkinnon parhaasta kuvauksesta. Vuonna 1946 Pudovkin, Golovna, Lukovski, Krjukov, Diki, Simonov ja Knjazev saivat Stalinin palkinnon elokuvan ansiosta.

## Näyttelijät

## Lähteet
Stiftung Universitäre Fernstudien Schweiz

**Stiftung Universitäre Fernstudien Schweiz**, myös **FernUni Schweiz** tai **Universitäre Fernstudien Schweiz**, on Sveitsin valtakunnallinen etäyliopisto. Oppilaitoksen hallinnollinen keskuspaikka on Brigissä, Valais’n kantonissa. Toimipaikkoja on kaikkiaan kahdeksan eri puolilla ranskan- ja saksankielistä Sveitsiä Bernissä, Fribourgissa, Lausannessa, Natersissa, Schwyzin Pfäffikonissa, Rapperswilissä ja Sionissa. Yliopiston toiminta on Valais’n kantonin vastuulla. FernUni Schweiz on perustettu vuonna 1992. Opiskelijoita on 1&nbsp;900. Yliopistossa on neljä tiedekuntaa, joissa voi opiskella sekä saksaksi että ranskaksi, sekä kaksi osastoa. Osa opinnoista on englanninkielisiä.

## Tiedekunnat
Yliopiston tiedekunnat ja osastot ovat:
* historian tiedekunta (, )
* psykologian tiedekunta (, )
* oikeustieteen tiedekunta (, )
* taloustieteen tiedekunta (, )
* matematiikan osasto (, )
* tekoälyosasto (, ).

## Opiskelijat ja henkilökunta
Vuonna 2020 yliopistossa oli 1&nbsp;905 opiskelijaa. Heistä 66 prosenttia oli naispuolisia ja 51 prosenttia saksankielisiä. Opiskelijoita oli lähes kaikissa Sveitsin kantoneissa, eniten Zürichin kantonissa (16 %). Ulkomaisia opiskelijoita oli kuusi prosenttia.

Vuoden 2020 alussa yliopistossa oli henkilökuntaa 376, täyspäiväiseksi muutettuna 125 henkilötyövuotta.

## Taloustietoja
Vuonna 2018 yliopiston kulut olivat 19 milj. Sfr. Toiminnan rahoittajat olivat Valais’n kantoni (15 %), muut kantonit (51 %) ja liittovaltio (10 %). Neljännes tuloista (24 %) tuli muualta, lähinnä opiskelumaksuista.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Viralliset sivut  ,
Lyyra Filmi

**Lyyra Filmi** oli vuosina 1910–1922 toiminut suomalainen elokuvavalmistamo, elokuvien maahantuoja ja levittäjä sekä elokuvateatteriketjun omistaja.

## Historia

Lyyra Filmin perusti vuonna 1910 puutavarakaupoilla ja sahamestarina rikastunut Hjalmar V. Pohjanheimo. Aluksi toiminta oli *Lyyra*-nimisten elokuvateatterien ketjun pyörittämistä ja ulkomaisten elokuvien maahantuontia ja levitystä. Oma elokuvanvalmistustoiminta yhtiössä alkoi vuonna 1911. Vuoteen 1919 mennessä lyhytelokuvia valmistui kaikkiaan 30, näiden joukossa ensimmäiset suomalaiset uutiskatsaukset, neljä *Lyyran Viikkolehteä* keväällä 1914. 

Yhtiö hankki elokuvakameran vuonna 1913 ja näytelmäelokuvien valmistustoiminta alkoi myöhemmin samana vuonna . Yhtiön taide-elokuvista vastasi lähinnä teatterinjohtaja Kaarle Halme, ja viihteellisistä lyhytelokuvista vastasivat Pohjanheimon neljä poikaa Adolf Pohjanheimo, Hilarius Pohjanheimo, Asser Pohjanheimo ja Birger Pohjanheimo). Elokuvia valmistui vuosina 1913–1921 kaikkiaan 17 näytelmäelokuvaa, joista kolme viimeistä elokuvaa Hjalmar ohjasi itse. 

1910-luvulla Lyyra Filmi olikin näytelmäelokuvien valmistajana Suomen suurin, ja lyhytelokuvienkin osalta neljänneksi suurin. Lyyran Filmin toiminta loppui vuonna 1922 jolloin Hjalmar myi viimeisen elokuvateatterinsa Erik Estlanderille ja jättäytyi pois alalta. 

Lyyra Filmin koko elokuvatuotanto on tuhoutunut. Yhtiön pääkonttori sijaitsi Helsingissä osoitteessa Erottajankatu 15–17. 

## Elokuvatuotantoa

* Kosto on suloista, 1913
* Nuori luotsi, 1913
* Verettömät, 1913
* Vieraalla maaperällä, 1914
* Käpäsen rakkausseikkailu, 1914
* Nainen, jonkas minulle annoit, 1914
* Salainen perintömääräys, 1914
* Se kolmas, 1914
* Kaksi sankaria, 1914
* Pirteä ja kadonnut kori, 1914
* Tuiskusen kuherruskuukausi, 1914
* Väärennetty osoite, 1914
* Rikosten runtelema, 1915
* Kesä, 1915
* Kilu-Kallen ja Mouku-Franssin kosioretki, 1920
* Sunnuntaimetsästäjät, 1921
* Kun solttu-Juusosta tuli herra, 1921

## Lähteet
Kybersodankäynti

**Kybersodankäynti** on sodankäynnin muoto, jossa sotaa käyvät maat yrittävät vakoilla ja häiritä toistensa internetliikennettä, yleensä hakkeroiden vaikeuttaakseen viestintää, sabotoidakseen sotilaskalustoa ja vuotaakseen valtiosalaisuuksia. Onnistunut kyberhyökkäys voi vahinkojen lisäksi heikentää iskun kohteen taistelutahtoa ja kasvattaa henkistä painetta. Yhä useammalla valtioilla on nykyään kybersodankäynnin joukot, jotka ovat valmiudessa joko puolustamaan maataan kyberhyökkäykseltä tai hyökkäämään toiseen maahan kyberhyökkäyksellä.

## Katso myös
* Naton kyberpuolustuksen osaamiskeskus
* Kyberturvallisuus
* Kyberhyökkäys

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Elli Karu

**Elli Karu** (o.s. Kylmänen, 24. marraskuuta 1886 &ndash; 16. tammikuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen kiertuenäyttelijä.

Karu oli naimisissa elokuvaohjaaja Erkki Karun kanssa vuosina 1915–1935, ja he saivat kaksi lasta.

## Elokuvat
* Sotagulashi Kaiun häiritty kesäloma, 1920
* Ylioppilas Pöllövaaran kihlaus, 1920 

## Lähteet
Park kulturyn metroasema (Sokolnitšeskaja)

**Park kultury** () on Moskovan metron Sokolnitšeskaja-linjan asema. Se sijaitsee asemien Kropotkinskaja ja Frunzenskaja välissä. Asemalta on vaihtomahdollisuus Koltsevaja-linjan asemalle Park kultury. Asema avattiin 15. toukokuuta 1935.

Asemalla tapahtui 29. maaliskuuta 2010 terrori-isku.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Kostamovaara

**Kostamovaara** on suomalainen sukunimi, jota ovat käyttäneet muun muassa seuraavat henkilöt:

* Juha Kostamovaara (s. 1955), suomalainen elektroniikan akatemiaprofessori
* Pasi Kostamovaara (s. 1963), suomalainen kenraaliluutnantti ja Rajavartiolaitoksen päällikkö

Muut merkitykset:

* Kostamovaara, fiktiivinen poliisihahmo televisiosarjassa *[[Kummeli esittää: Kontio & Parmas]]*
Wirecard

**Wirecard** oli saksalainen maksupalveluyhtiö. Sen pääkonttori sijaitsi Aschheimissa. Se oli listattu pörssiin.

Yritystä pidettiin aiemmin yhtenä lupaavimmista saksalaisista rahoitusalan teknologiayhtiöistä. Se ajautui kriisiin, kun paljastui, että taseesta puuttui 1,9 miljardia euroa ja se on joutunut maksukyvyttömyysmenettelyyn. Oletettavasti varoja ei ollut koskaan ollutkaan, vaan kyseessä oli mutkikas huijausjärjestely. Wirecardin yhtiön johdosta on otettu kiinni kaksi hallituksen jäsentä ja entinen toimitusjohtaja Markus Braun. Yrityksen kakkosjohtajalla Jan Marsalekilla oli pääsy salaisiin tietoihin, joita hän on välittänyt väärille henkilöile. Kun Wirecard hakeutui maksukyvyttömyysmenettelyyn, hän katosi, ehkä Kiinaan mutta todennäköisesti Venäjälle.

Tapauksessa on Saksan parlamentin tutkintakomitean kuultavana saksalaisia huippupoliitikkojakin, kuten Angela Merkel, joka lobbasi yritystä Kiinassa vaiheessa jolloin kohu oli jo herännyt. Toinen kuultava on valtiovarainministeri Olaf Scholz, joka on SPD:n kansleriehdokas syksyn 2021 vaaleissa. Kohun keskelle on joutunut Saksan finanssivalvonnasta vastaava viranomainen Bafin.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Olof Thunberg

**Fritz-Olof Thunberg** (21. toukokuuta 1925 Västerås – 24. helmikuuta 2020) oli ruotsalainen näyttelijä, ääninäyttelijä ja elokuvaohjaaja.

Thunberg varttui Västeråsissa ja kiinnostui teatterista varhain. 15-vuotiaana hän perusti Lars Ekborgin kanssa Scenklubben-harrastajateatteriseuran. Vuosina 1950–1953 hän opiskeli Kuninkaallisen draamateatterin oppilaskoulussa, ja opintojen jälkeen hän sai kiinnityksen Norrköpingin kaupunginteatteriin. 1950-luvun alussa hän tuli tunnetuksi radioesiintyjänä esimerkiksi ohjelmasta *[[Mannen i svart]]*. Thunberg eteni urallaan Tukholman kuuluisimpien teatterien lavoille ja toimi muiden muassa Bamsen sekä Shere Khanin (*[[Viidakkokirja]]*, *[[Viidakkokirja 2]]*) äänenä. Kansainvälisesti tunnetuksi hän tuli esiintymällä urkuri Fredrikin roolissa elokuvassa *[[Talven valoa]]* (1963). Myöhemmällä urallaan Thunberg ohjasi televisioelokuvia.

Thunberg oli ilmastoaktivisti Greta Thunbergin isoisä.

## Rooleja
* *[[Helmiäinen (elokuva)|Helmiäinen]]* (1961) – suutari Holm

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*
Park kulturyn metroasema

**Park kulturyn metroasema** tarkoittaa seuraavia asioita:

*Park kulturyn metroasema (Sokolnitšeskaja), Sokolnitšeskaja-linjan asema (Moskova).
*Park kulturyn metroasema (Koltsevaja), Koltsevaja-linjan asema (Moskova).
*Park kulturyn metroasema (Nižni Novgorodin metro), Avtozavodskaja-linjan asema (Nižni Novgorod).
Väinämö Killinen

**Väinämö Killinen** (29. huhtikuuta 1888 Kuopio – 9. marraskuuta 1941 Tilkan sotilassairaala, Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja insinöörikapteeni.

Killisen vanhemmat olivat Kuopion kuuromykkäin koulun johtaja, kansanedustaja Kustaa Killinen ja Matilda Josefina "Tilda" Lagus. Hän pääsi ylioppilaaksi 1908 ja suoritti diplomiarkkitehtitutkinnon 1915 sekä reservin insinööriupseeritutkinnon 1928. Hänet ylennettiin reservin insinööriluutnantiksi 1928 ja reservin insinöörikapteeniksi 1941. 

Killinen osallistui Suomen sisällissotaan suojeluskuntajoukoissa. Killisen *Aseisiin*-runo julkaistiin kuopiolaisessa aktivistien äänenkannattajassa Savon Jääkärissä 5. tammikuuta 1919 samaan aikaan kun vapaaehtoisia oltiin värväämässä Viron vapaussotaan.

Jatkosodan aikana Killinen palveli merivoimien esikunnassa. Hän kuoli tapaturmaisesti Helsingissä marraskuussa 1941 ja hänet haudattiin Helsinkiin.

Väinämö Killinen oli naimisissa Aino Ester Immosen kanssa. Heidän poikansa oli kommodori, STT:n toimitusjohtaja Kullervo Killinen. Killisen veljiä olivat Tullihallituksen pääjohtaja, ministeri Ilmari Killinen ja Kuopiossa ja Varkaudessa apteekkarina toiminut Kalervo Killinen (1879–1945). Killisen sisar oli oopperalaulaja ja suomentaja Tellervo Laurila. 

## Suunnittelutöitä

* Ukkokoti, Niirala, Kuopio 1917 
* Haapajärven suojeluskuntatalo, Haapajärvi 1929 
* Suomen sodan aikaisen Toivalan taistelun muistomerkki, Toivala, Siilinjärvi 1933 
* Otamon kappeli, Sysmä 1939

## Lähteet
Marcel Landowski

**Marcel Landowski** (18. helmikuuta 1915 Pont-l'Abbé – 24. joulukuuta 1999 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä. Hän pyrki luomaan avantgarden ja konservatiivisen ilmaisun välimaastoon sijoittuvaa musiikkia. Hänen tuotannossaan on Arthur Honeggerin ja Gian Carlo Menottin vaikutteita.

Landowski opiskeli Pariisin konservatoriossa vuosina 1935–1941. Siellä hän sai sävellysopetusta Henri Büsseriltä ja orkesterinjohdon opetusta Philippe Gaubertilta. Lisäksi hän sai ohjausta pianonsoitossa Marguerite Longilta ja orkesterinjohdossa Pierre Monteux'lta. Landowskista tuli merkittävä Ranskan musiikkihallinnon toimija. Hän esimerkiksi perusti Orchestre de Parisin vuonna 1967, kehitti maan konservatoriojärjestelmää vähemmän keskusjohtoiseksi ja toimi Théâtre du Châtelet'n puheenjohtajana 1979–1991. Vuonna 1991 Landowski perusti Musique nouvelle en liberté -seuran. Hänet valittiin vuonna 1975 Académie des Beaux-Artsin jäseneksi, ja vuodesta 1994 hän toimi Institut de Francen rehtorina. Tätä ennen hän oli toiminut vuodesta 1968 Institut de Francen pysyvänä sihteerinä. Vuonna 1987 hän sai Kunnialegioonan komentajan arvon.

Landowski sävelsi paljon näyttämöteoksia, myös oopperoita, joiden teema on usein filosofinen. Näihin kuuluvat *Le ventriloque* (1955), *Le fou* (1955), *Les adieux* (1960), *Montségur* (1985) ja *Galina* (1996). Landowski hyödynsi elektroakustisia keinoja esimerkiksi teoksessa *Le fantôme de l'opéra* (1980). Landowskin merkittäviin teoksiin kuuluvat myös lyyrinen legenda *Le Rive de Nils Halerius*, ensimmäinen sinfonia (*Jean de la peur*) ja *Un enfant appelle* (konsertto sopraanolle, sellolle ja orkesterille, 1979). Landowski jatkoi säveltämistä 1990-luvulle saakka. Osa hänen tuotannostaan on elokuvamusiikkia.

Landowskin isä oli kuvanveistäjä Paul Landowski. Muusikko Manon Landowski on hänen tyttärensä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Hiiri

**Hiiriksi** kutsutaan monia pieniä, etenkin pitkähäntäisiä jyrsijöitä. Vaikka pienikokoisia jyrsijöitä kutsutaan usein hiiriksi ja isoja rotiksi, ei selkeää rajanvetoa ole, eikä niiden jako perustu taksonomiaan. Kaikista jyrsijäheimosta kaksi, hiiret ja rotat (Muridae) sekä myyrät (Cricetidae), sisältävät kuitenkin ylivoimaisesti eniten hiirilajeja. Näistä Muridae on rajoittunut vanhaan ja Cricetidae uuteen maailmaan, ja muissa jyrsijäheimossa on hiiriä sekä uudesta että vanhasta maailmasta.

Laboratoriohiiret ovat yleisiä koe-eläimiä. Villinä elävät hiiret hakeutuvat joskus talvisin sisätiloihin ja voivat aiheuttaa vahinkoa tuhotessaan rakennusta ja saastuttaessaan elintarvikkeita.

Kesyhiirtä pidetään lemmikkieläimenä. Lemmikkihiiriksi kutsutaan myös harvinaisempia egyptin- ja niilinokahiiriä, seeprahiiriä ja natalhiiriä, jotka ovat rotan sukulaisia.

## Lähteet
Berndt Olof Johansson

**Berndt Olof Johansson** (9. elokuuta 1935 Helsinki – 20. huhtikuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen juristi. Hän toimi Tullihallituksen pääjohtajana vuosina 1995–1998.

Johansson kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1953 ja valmistui lainopin kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1960. Hän työskenteli ulkoasianhallinnossa diplomaattina Washingtonissa ja Rio de Janeirossa. Palattuaan Suomeen vuonna 1967 Johansson osallistui kauppapoliittisiin hankkeisiin, muun muassa Nordek-neuvotteluihin.

Vuonna 1970 Johansson siirtyi Teollisuuden keskusliiton kauppapoliittisen osaston johtajaksi ja vuonna 1987 Euroopan vapaakauppajärjestön apulaispääsihteeriksi Geneveen. Vuonna 1995 Johansson nimitettiin Tullihallituksen pääjohtajaksi. Hän jäi eläkkeelle virasta vuonna 1998. 

## Lähteet
Theodor Lennström

**Theodor Lennström** (s. 8. elokuuta 1994 Tukholma, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa National League-joukkue Genève-Servette HC:ssa. 

## Ura
### Seuraura
Lennström on AIK IF:n kasvatti. Kaudella 2011–2012 hän oli joukkueensa tehokkain puolustaja sekä J18 Elitissä tehoilla 3+11=14 että J18 Allsvenskanissa tehoilla 7+8=15, joilla Lennström voitti myös AIK:n sisäisen pistepörssin. Hän voitti myös J18 Allsvenskanin pohjoisen lohkon puolustajien piste- ja maalipörssin. Kaudella 2013–2014 Lennström debytoi AIK:n SHL-joukkueessa, jossa hän sai tililleen 26 runkosarjaottelua tehopistein 1+2=3. Lennström teki SHL-debyyttinsä 28. lokakuuta 2013 Växjö Lakers HC:tä vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 43 sekuntia. SHL-uransa avausmaalin Lennström teki 28. tammikuuta 2014 Örebro HK:ta vastaan. Hänen osumansa ratkaisi AIK:lle 2–1-jatkoaikavoiton ajassa 60.30. Lennström ei saanut kuitenkin peliaikaa kevään Kvalserienissä, jonka päätteeksi joukkue putosi HockeyAllsvenskaniin.

Toukokuussa 2014 Lennström teki AIK:n kanssa vuoden mittaisen ammattilaissopimuksen. Hän pelasi kaudella 2014–2015 Allsvenskanissa 33 runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen ja yhdeksän Kvalserien AS:n ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Kaudeksi 2015–2016 Lennström siirtyi jatkamaan Allsvenskan-pelejään kaksivuotisella sopimuksella BIK Karlskogaan. Kaudella 2016–2017 hän sijoittui tehoilla 11+15=26 koko sarjan puolustajien maalipörssissä toiseksi edellään vain IK Panternin Johan Björk sekä puolustajien pistepörssissä neljänneksi.

Kaudeksi 2017–2018 Lennström siirtyi kaksivuotisella sopimuksella SHL-joukkue Färjestad BK:hon. Hän pelasi ensimmäisellä kokonaisella SHL-kaudellaan 47 runkosarjaottelua tehden myös liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 5+11=16 sekä kolme playoff-ottelua ilman tehopisteitä. Kaudeksi 2019–2020 Lennström siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Frölunda HC:hen. Hän jakoi kolmella osumallaan Mestarien liigan puolustajien maalipörssin voiton viiden muun pelaajan kanssa. Lennström voitti CHL:n mestaruuden. Hänen kautensa jäi kuitenkin 31 runkosarjaottelun mittaiseksi ja päättyi CHL:n finaalin jälkeen leikkaushoitoa vaatineen peukalon murtuman vuoksi helmikuussa 2020.

Huhtikuussa 2020  Lennström teki vuoden mittaisen tulokassopimuksen Edmonton Oilersin kanssa. Heinäkuussa hänen vahvistettiin pelaavan kauden 2020–2021 lainalla Frölundan SHL-joukkueessa.

## Pelityyli
Elite Prospects -sivuston David Enbomin mukaan Lennström on hyökkäävä puolustaja, joka liikkuu jäällä nopeasti ja on erinomainen luistelija. Enbomin mukaan hänellä on hyvä laukaus ja hän on melko hyvä alivoimapelaaja. Enbomin mukaan Lennströmin tulisi kuitenkin kehittää oman puolustuspään pelaamista sekä sijoittumista, jotta hän voisi ulosmitata täyden potentiaalinsa joukkueensa kärkipuolustajana.

## Tilastot

## Lähteet
*
*
*

### Viitteet
Pasquino

**Pasquino** eli **Pasquin** () on hellenistiseltä ajalta peräisin oleva patsas Roomassa lähellä Piazza Navonaa. Se esittää kreikkalaista sankarihahmoa Menelaosta. Nykyiselle paikalleen se sijoitettiin 1500-luvulla. Patsas on tunnetuin niin sanotuista puhuvista patsaista (*statue parlanti*): patsaan tuntumaan on kautta aikojen kiinnitetty pilkkarunoja, joilla on osoitettu tyytymättömyyttä vallanpitäjiä kohtaan.

Patsaan nimestä tulee solvauskirjoitusta tarkoittava sana paskilli.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Pasilan poliisitalo

**Pasilan poliisitalo** on Helsingin Länsi-Pasilassa sijaitseva Helsingin poliisilaitoksen pääpoliisiasema. Se käsittää nykyään kaksi korttelia Pasilankadun varrella: alkuperäinen Pasilan poliisitalo Radiokadun kulmassa on nykyään nimeltään Poliisitalo 1 ja sen laajennusosaksi muutettu entinen Helsingin käräjäoikeuden talo on Poliisitalo 2.

Pasilan vanha poliisitalo on valmistunut vuonna 1982 ja sen on suunnitellut Toivo Korhosen arkkitehtitoimisto. Suunnitteluun osallistui arkkitehti Timo Kannisto. Talon alkuperäinen kerrospinta-ala oli 25&nbsp;800 neliömetriä. Talossa on Suomen suurin poliisivankila.

## Historia

Pasilan poliisitalo (nykyinen Poliisitalo 1) rakennettiin, jotta Helsingin poliisilaitoksen toimintoja voitaisiin keskittää useista hajallaan olleista toimipaikoista ja siirtää pois vanhanaikaisista tiloista Sofiankadulta Sarvikuonon korttelista. Aluksi uusi talo aiottiin rakentaa vain rikospoliisin käyttöön, mutta lopulta sinne päätettiin keskittää myös järjestyspoliisin johto ja hälytystoiminta. Helsingin kaupunginvaltuusto teki päätöksen talon rakentamisesta Länsi-Pasilaan vuonna 1979. Talo otettiin käyttöön toukokuussa 1982, jolloin Helsingin poliisilaitos luopui 1800-luvulta saakka käytössä olleista Aleksanterinkadun tiloista. Myöhemmin Pasilaan keskitettiin lisää toimintoja, kuten Kalliossa Pengerkadulla toiminut II alueosasto vuonna 1995.

Viereisessä korttelissa sijaitseva Poliisitalo 2 oli Helsingin käräjäoikeuden toimipaikkana vuosina 1984–2004, kunnes oikeus muutti Salmisaaren oikeustaloon. Oikeustalo annettiin lisätiloja tarvinneen poliisin käyttöön ja sitä laajennettiin. Alkuperäisen poliisitalon ollessa remontissa vuosina 2010–2012 sen toiminnot olivat entisessä oikeustalossa. Remontin jälkeen vuonna 2012 näihin kahteen rakennukseen siirrettiin kaikki Helsingin poliisin toiminnot Malmin poliisiasemaa lukuun ottamatta. Tuolloin lakkautettiin myös Pienellä Roobertinkadulla sijainnut Keskustan poliisiasema ja Punanotkonkadulla sijainnut Kaartin poliisitalo, joiden toiminnot siirrettiin Pasilaan. Myös Töölön kisahallissa sijainnut juopuneiden säilytyssuoja ja selviämishoitoasema siirrettiin Pasilan poliisitaloon, kun uudet putkatilat valmistuivat vuonna 2021.

Talon edessä olleella pysäköintialueella räjäytettiin 25. elokuuta 1995 vastaisena yönä Pasilan poliisitalon autopommi, joka vaurioitti osaa talon toimistohuoneista. Iskun tekijää ei saatu varmuudella selville eikä siitä nostettu syytteitä ketään vastaan.

## Katso myös
*Pasila (televisiosarja)
*Pasila 2.5 – The Spin-Off

## Lähteet
Brahms: The Boy II

**Brahms: The Boy II** on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva, joka on jatkoa vuoden 2016 *[[The Boy]]* -elokuvalle. Elokuvan on ohjannut William Brent Bell, ja käsikirjoituksesta vastaa Stacey Menear. Elokuvan yhtä pääosaa näyttelee Katie Holmes.

## Juoni

Perheen äiti Liza ja hänen poikansa Jude joutuvat ryöstön uhreiksi naamioituneiden miesten tunkeutuessa heidän kotiinsa. Murtovarkaat kolkkaavat Lizan ja Jude joutuu todistamaan äitinsä pahoinpitelyn. Liza kuitenkin selviää. Jude traumatisoituu ryöstöstä pahoin, ja lopettaa puhumisen. Hän käyttää vihkoa kommunikoidessaan vanhempiensa kanssa. Myös Liza kärsii painajaisista. Perhe päättää muuttaa Lontoosta Heelshiren kartanon vierastaloon. Tässä vaiheessa he eivät tiedä kartanon karmeasta historiasta.

Kun perhe on tutustumassa Heelshiren maihin, Jude lähtee yksin läheiseen metsään ja huomaa maasta pilkistävän nuken käden. Hän alkaa kaivaa maata ja löytää lapsenkokoisen posliininuken, jonka hän ottaa mukaansa. Jude aikoo pitää nuken ja puhdistaa sen kotonaan. Nukkea riisuttaessa, sen taskusta putoaa paperi, jossa on sääntöjä (esimerkiksi nukelle pitää antaa ruokaa, eikä vieraita sallita). Juden vanhemmat eivät halua hyväksyä nuken laatimia sääntöjä, jolloin talossa alkaa tapahtua kummia. Myöhemmin Jude alkaa puhua nukelle, mikä saa vanhemmat iloisiksi. Nukke kertoo nimekseen Brahms. Brahms käskee Juden olemaan kanssaan ikuisesti.

## Rooleissa

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Elokuvan traileri
* Elokuvan arvostelu IndieWiressä
Kaksi ruumista rannalla

**Kaksi ruumista rannalla** on suomalainen eri elokuvagenrejä läpikäyvä lyhytelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2019. 

Elokuva alkaa nordic noir -henkisesti kuolleella vaalealla naisella rannalla. Ruumis henkäisee ja herää eloon, ja alkaa puoli-alastomana etsimään syyllistä nykytilaansa. 

Elokuva sai Tampereen elokuvajuhlilla vuonna 2019 kunniamaininnan parhaan fiktion sarjassa. Elokuva voitti parhaan lyhytelokuvan Jussi-palkinnon 2020. Elokuva on nähtävissä Yle Areenassa. 

## Näyttelijät
* Laura Birn, nuorempi nainen
* Rea Mauranen, vanhempi nainen
* Tommi Korpela, astronautti
* Antti Holma, sotaelokuvan sotilas, baarimikko
* Lauri Tilkanen, sotaelokuvan sotilas (Mäkkynen)
* Jarkko Lahti, sotaelokuvan sotilas (Saarinen)
* Lauri Maijala, sivullinen tarkkailijamies
* Pekka Strang, scifibaarin asiakas
* Kaarina Hazard, poliisipäällikkö

## Lähteet
Myōkō

**Myōkō** () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin lounaisosassa Sekijoen varrella. Pohjoisessa kaupungin alue ulottuu Takadan tasangolle, etelä- ja länsiosat nousevat Kubikin massiiville ja siihen kuuluvalle Myōkōvuorelle, jolta kaupunki on saanut nimensä. Etelässä kaupunki rajautuu Naganon prefektuuriin. Myōkōssa on 31&nbsp;590 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 445,63 neliökilometriä.

Myōkōn entinen nimi on *Arai*: kaupunki vaihtoi nimensä vuonna 2005, kun siihen liitettiin Myōkōkōgenin maaseutukaupunki ja Myōkōn kyläkunta. Arai kehittyi Edo-kaudella Echigon ja Shinanon provinssit toisiinsa liittäneen Hokkoku-kaidō-tiereitin postiasemana. Araissa Hokkoku-kaidōsta erkani Iiyaman suuntaan johtanut tie. 1930-luvulta lähtien kaupungissa on toiminut kemianteollisuutta, nykyisin myös elektroniikka- ja hienomekaanista teollisuutta sekä hiihtovälineiden valmistusta. Maaseutualueilla viljellään riisiä, vihanneksia ja tupakkaa. 

Myōkō on suosittu matkailukohde, jonne turisteja houkuttelevat kauniit luonnonalueet, loma- ja laskettelukeskukset sekä kuumat lähteet (*[[onsen]]*). Osa kaupungin alueesta kuuluu Myōkōn–Togakushi-renzanin kansallispuistoon. Kuumia lähteitä ovat esimerkiksi Akakura-onsen, Seki-onsen ja Tsubame-onsen. Kaupungin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluu Sekiyama-jinjan šintolainen pyhäkkö, joka tunnetaan tulifestivaalistaan. Myōkōta palvelee Echigo Tokimeki -rautateiden Myōkō Haneuma Line.

## Kuvia

Tiedosto:Niigata prefectural road 125.JPG|Arain kaupunkikuvaa
Tiedosto:妙高パインバレーから妙高山 20130709 - panoramio.jpg|Näkymä Myōkōvuorelle
Tiedosto:Naena Falls 1.jpg|Naenan vesiputous
Tiedosto:Lotte-Arai-Resort1.JPG|Lotte Arai Resort
Tiedosto:Myoukoukogen station.JPG|Myōkō-kōgenin rautatieasema


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kaupungin internetsivut
Arai

**Arai** voi tarkoittaa:

## Maantiede
* Arai, nykyinen Myōkō, Japanin kaupunki Niigatan prefektuurissa
* Arai, Japanin entinen maaseutukaupunki Shizuokan prefektuurissa

## Henkilöt
* Arai Hakuseki (1657–1725), japanilainen kungfutselainen oppinut, virkamies ja kirjailija
* Chizuru Arai (s. 1993), japanilainen judoka, olympiavoittaja ja maailmanmestari
* Hirooki Arai (s. 1988), japanilainen kilpakävelijä
* Kōzō Arai (s. 1959), japanilainen jalkapalloilija
* Ryōhei Arai (s. 1991), japanilainen keihäänheittäjä
* Shigeo Arai (1906–1944), japanilainen uimari ja olympiavoittaja
* Toshihiro Arai (s. 1966), japanilainen rallikuljettaja
* Yoshiko Arai (s. 1949), japanilainen viulisti.

## Muita merkityksiä
* Arai Helmet, japanilainen moottoriurheilukypärien valmistaja
* 5070 Arai, päävyöhykkeen asteroidi.
Ojiya

**Ojiya** () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Shinanojoen varrella. Ojiyassa on 34&nbsp;795 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 155,19 neliökilometriä.

Ojiya kehittyi Edo-kaudella yhtenä Mikuni-kaidō-tiereitin postiasemista. Sieltä johti tie myös Takadan daimiokunnan hopeakaivoksille, ja se sijaitsi tärkeän Shinanojoen vesireitin varrella. Paikkakunta oli kuuluisa *[[Ojiya-chijimi]]*-kankaan kudonnasta, joka alkoi 1600-luvun loppupuolella. Muita perinteisiä elinkeinoja ovat kynttilöiden valmistus ja koikarppien kasvatus. Toisen maailmansodan jälkeen kaupunkiin on sijoittunut myös elintarvike- ja koneteollisuutta sekä puolijohteiden tuotantoa. Kaupunkioikeudet Ojiya sai kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1954.

Ojiyan rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Uonuma-jinjan šintolainen pyhäkkö ja Jigen-jin buddhalainen temppeli, joka tunnetaan kytköksestään Boshin-sotaan. Funaokan puisto on suosittu kirsikankukkien katselupaikka. Kaupungissa on säilynyt paikallinen härkätaisteluperinne (*ushi no tsunotsuki*). Ojiyaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Jōetsu-linja ja Iiyama-linja.

## Kuvia

Tiedosto:Ojiya city Teramachi Street ac.jpg|Ojiyan keskustaa
Tiedosto:2006 Ojiya balloon festival night 006.jpg|Ojiyan kuumailmapallofestivaali
Tiedosto:Ojiya city Chago River ac (1).jpg|Chagojoki Ojiyassa
Tiedosto:Uonuma Shrine.JPG|Uonuma-jinja


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kaupungin internetsivut
Philippe Gaubert

**Philippe Gaubert** (5. heinäkuuta 1879 Cahors – 8. heinäkuuta 1941 Pariisi) oli ranskalainen huilisti, säveltäjä ja kapellimestari.

Gaubert aloitti lapsena huilunsoiton opiskelun yksityisesti Paul Taffanelin johdolla ja siirtyi Taffanelin mukana Pariisiin tämän saatua työpaikan Pariisin konservatoriosta vuonna 1893. Gaubert sai vuonna 1894 konservatorion ensipalkinnon huilunsoitossa. Hän pääsi jo teini-ikäisenä ensihuilistiksi Pariisin oopperaan ja Orchestre de la Société des concerts du Conservatoireen. Hän sai myös sävellysopetusta Raoul Pugnolta ja pääsi Orchestre de la Société des Concerts du Conservatoiren apulaiskapellimestariksi vuonna 1904. Vuonna 1905 hän sijoittui Prix de Rome -jaossa toiseksi. Gaubert palveli Ranskaa ensimmäisessä maailmansodassa, taisteli Verdunin taistelussa ja sai Croix de Guerren. Päästyään armeijasta kroonisen bronkiitin perusteella Gaubert palasi Pariisin konservatorioon, jossa aloitti työskentelyn huilunsoiton professorina. Hän teki ensimmäiset äänityksensä vuosina 1918–1919. Nämä ovat myös ainoat äänitteet, joilla Gaubert on soittanut huilusolistina. Kapellimestarina hän teki levytyksiä 1930-luvun loppuun saakka.

Gaubert sai vuonna 1920 nimityksen Pariisin oopperan musiikilliseksi johtajaksi. Huilunsoiton opettajana konservatoriossa häntä seurasi Marcel Moyse. Vuonna 1930 hän sai Vincent d'Indylta vapaaksi jääneen paikan orkesterinjohtoluokan opettajana. Tässä tehtävässä hän toimi, kunnes häntä seurasi Charles Münch vuonna 1938. Gaubert työskenteli opettajana myös École normale de musique de Parisissa. Hän johti Pariisin oopperaa vielä kun se evakuoitiin kesäkuussa 1940 Cahorsiin, josta se palasi Pariisiin kesän lopussa.

Gaubert kuoli aivoverenkiertohäiriöön tunteja ennen kuin hänen olisi ollut määrä johtaa oman balettinsa *Le chevalier et la demoiselle* kantaesitys. Hän sävelsi myös monia kappaleita huiluohjelmistoon, lauluja, oopperoita ja orkesterimusiikkia.

## Lähteet
Phyllis Somerville

**Phyllis Jeanne Somerville** (12. joulukuuta 1943 Iowa City, Iowa – 16. heinäkuuta 2020 New York City, New York) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja televisionäyttelijä.

Somerville esitti merkittävimpiä roolejaan elokuvissa *Little Children* (2006), *[[Benjamin Buttonin uskomaton elämä]]* (2008), *Surviving Family* (2012), *[[Viimeistä päivää]]* (2010–2013), *Outsiders* (2016–2017) ja *[[Tähtitytöt]]* (2019). Hän esiintyi lisäksi pienissä sivurooleissa muun muassa sarjoissa *[[Kova laki]]*, *[[Sinkkuelämää]]*, *[[Sopranos]]* ja *[[House of Cards (televisiosarja)|House of Cards]]*. 

## Yksityiselämä
Phyllis Somerville syntyi Iowa Cityssa, Iowassa Lefa Maryn (1918–2011) ja pastori Paul Somervillen (1919–1995) perheeseen vuonna 1943. Perheen isä saarnasi eri paikoissa, joten perhe muutti hänen kanssaan eri paikkakunnille, kunnes he asettuivat lopulta Crescoon, Iowaan. Siellä Somervillen äiti työskenteli kirjastonhoitajana ja Phyllis itse opiskeli lukiossa. Opiskeluaikanaan hän harrasti cheerleadingia, draamaa ja musiikkia sekä klarinetin soittamista. Perheeseen kuuluivat Phyllisin lisäksi veljet Bruce (myös näyttelijä), Paul (1947–2005) ja patologi Stephen. 

Somerville opiskeli ensin Morningside Collegessa ja siirtyi sitten Pohjois-Iowan yliopistoon opiskelemaan teatteriopintoja. Hän suoritti englannin kielen tutkinnon vuonna 1966. Yliopistossa hän näytteli eri näytelmissä, kuten *The Visitissa*, *[[Elektra (Sofokles)|Elektrassa]]* ja *[[Macbeth|Macbethissa]]*. Hänen ensimmäinen palkkatyönsä viihdyttäjänä tapahtui yliopiston kesäloman aikana Buckskin Joe -huvipuistossa. 

Somerville asui New Yorkissa. Hän kuoli luonnollisiin syihin heinäkuussa vuonna 2020, ollessaan 76-vuotias.  

## Teatteri
Somerville teki debyyttiroolinsa Broadwaylla Wilmana vuonna 1974 esitetyssä musikaalissa *Over Here!*, joka sai parhaan musikaalin Tony-ehdokkuuden. Seuraavana vuonna hän esiintyi noidan roolissa musikaalissa *The Journey of Snow White*. Muita hänen roolitöitään olivat muun muassa osat näytelmissä *Once in a Lifetime* (1978), *´night Mother* (1983), *Traveler in the Dark* (1984), *The Sum of Us* (1990), *The Spitfire Grill* (2001), *Happiness* (2009) ja *I Remember Mama* (2014).

## Palkinnot
Somerville palkittiin Golden Door Film Festival -tapahtumassa vuonna 2012 parhaan naissivuosaroolin palkinnolla elokuvasta *Surviving Family* sekä Long Island International Film Expo -festivaaleilla vuonna 2016 parhaan naissivuosaroolin palkinnolla elokuvasta *Stuff*.

## Filmografia

### Elokuvaroolit

### Televisio

### Podcastit

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Peltoinlahdentie

**Peltoinlahdentie** Savitaipaleella Etelä-Karjalassa on Savitaipaleen kirkonkylän halki kulkeva pääkatu. Sen varrella on kirkko, vieressään kunnantalo ja näiden vastapuolella kellotapuli. 

Peltoinlahdentie on noin kahden kilometrin pituinen ja alkaa Mikkelintieltä (vt 13), Savitaipaleen ABC-huoltoaseman kohdalta, ja kulkee Savitaipaleen keskustaan. Katu päättyy tällä nimellä Partakoskentien ja Käpykujan risteykseen, josta jatkuu eteenpäin Savitaipaleentienä.

## Rakennuksia kadun varrella

* Savitaipaleen ABC-asema
* Savitaipaleen paloasema. Samassa rakennuksessa on myös Savitaipaleen kirjasto.
* Savitaipaleen kirkko

## Poikkikadut lännestä itään
* Mikkelintie (Valtatie 13)
* Myllypiha (etelään)
* Seuratie (pohjoiseen)
* Myllymäki (kaakkoon)
* Kiesiläntie (luoteeseen)
* Maitolantie (pohjoiseen) ja Torikatu (etelään)
* Kuolimontie (pohjoiseen) ja Kievarintie (etelään)
* Nikkarintie (pohjoiseen)
* Kaijanlahdentie (koilliseen)
* Kirkkotie (lounaaseen)
* Kivikk'harjuntie (lounaaseen)
* Partakoskentie (Seututie 409) (pohjoiseen) ja Käpykuja (etelään). Samasta risteyksestä jatkuu eteenpäin Savitaipaleentie (Seututie 409), joka päättyy Mikkelintielle. 

## Lähteet
https://savitaipale.karttatiimi.fi/mobile

### Viitteet
Lauri Itämies

**Lauri Henrik Itämies**, entinen **Östman** (31. heinäkuuta 1916 Rauma – 28. heinäkuuta 2002 Rauma) oli virkamies, joka sai ensimmäisenä Suomessa ylikamreerin arvonimen, vuonna 1979.

Rauman kaupunginkamreerina toiminut Itämies julkaisi sota-ajan muistelmansa vuonna 2000.

## Julkaisuja
* *Hirvei jahtamass*, 1992 (äänikasetti)
* *Summan vänrikki: res. vänr., sittemmin Jumalan ja ylipäällikön armosta res. luutn. (myöhemmin vielä jopa res. yliluutn) Lauri Henrik Itämies yh:ssa, sodassa ja hospitaalissa armon vuosina 1939–40: jäljestäpäin paperille pantua reissun varrelta*, 2000

## Lähteet
Cava de’ Tirreni

**Cava de' Tirreni** on kunta Campanian alueella Etelä-Italiassa noin 40 kilometriä Napolista kaakkoon. Merkittäviä elinkeinoja ovat matkailu ja teollisuus.

## Maantiede ja ilmasto
Cava de' Tirreni sijaitsee lähellä Tyrrhenanmerta viitisen kilometriä Amalfin rannikolta sisämaahan. Cava de' Tirrenin ja meren välissä sijaitsee Vietri sul Maren kunta. Salerno on välittömästi kaakossa. Alueella vallitsee välimerenilmasto kuumine kesineen ja leutoine talvineen. Vuorten ympäröimä Cava de' Tirreni on ilmastoltaan rannikkoa sateisempi.

## Historia
Cava de' Tirrenin alueen ensimmäiset asukkaat olivat etruskeihin kuulunut tyrrheenien heimo. Rooman valtakunnan aikana roomalainen aatelisto suosi aluetta virkistyskohteena. Varhaiskeskiaikana, joka Italian historiassa käsittää ajanjakson Rooman luhistumisesta toisen vuosituhannen taitteeseen, Cavan alue oli langobardien hallitseman Salernon kaupungin alaisuudessa ja se kuului Beneventon ruhtinaskuntaan. Toisen vuosituhannen alussa Cavaan perustettiin apottiluostari Abbazia territoriale della Santissima Trinità di Cava de' Tirreni, josta kehittyi yksi eteläisen Italian hengellisen elämän keskuksista. Paavi Bonifatius IX kohotti Cavan kaupungiksi 7. elokuuta 1394. Kaupungin viralliseksi nimeksi annettiin Cava, ja se muutettiin nykyiseen muotoonsa 1860-luvulla. Myöhäiskeskiaikana Cavan kaupalliseksi keskustaksi alkoi muotoutua Borgo Scacciaventi.

Matkailijat alkoivat suosia Cavaa noin vuodesta 1700 alkaen ja 1800-luvulla napolilaiset taidemaalarit innostuivat paikkakunnan vehreistä maisemista. Kaupungin maine matkailukohteena kasvoi vähitellen, ja ensimmäisen maailmansodan jälkeen sitä kutsuttiin termillä "Stazione di Soggiorno e Turismo". Liittoutuneet miehittivät Salernon seudun syyskuussa 1943 Operaatio Avalanchen yhteydessä.

Lokakuussa 1954 poikkeuksellisen voimakkaat sateet aiheuttivat tulvakatastrofin, jossa kuoli kymmeniä Cava de' Tirrenin asukkaita ja kaikkiaan 318 ihmistä Amalfin rannikkoseudulla. Irpinian maanjäristys marraskuussa 1980 vahingoitti myös Cava de' Tirreniä.

Cava de' Tirrenin merkittävin kirkko on 1500-luvulla rakennettu Duomo di Cava de' Tirreni. Kaupungin historiallisessa ydinkeskustassa on mittava katettujen jalkakäytävien verkosto. 1400- ja 1700-luvun taloja on paljon, ja barokki on laajalti edustettuna. Aukioista mainittakoon Piazza San Francesco.

## Talous ja liikenne
Cava de' Tirrenin keskeisiä elinkeinoja ovat matkailu, keraaminen teollisuus, tekstiiliteollisuus ja elintarviketeollisuus. Myös maatalous on edelleen tärkeä. Cava de' Tirrenin rautatieasema, Stazione di Cava dei Tirreni, on rataosuudella Napoli–Salerno 44,6 kilometriä Napolin päärautatieasemalta. Keskeinen moottoritieyhteys on Autostrada A 3 (Napoli–Salerno).

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Cava de' Tirreni, Campania, Italia — Sunrise, Sunset, and Daylength
Kultalakkirilli

**Kultalakkirilli** (*Sterrhoptilus dennistouni*) eli aiemmalta nimeltään **kruunutimali** on rilleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.

## Koko ja ulkonäkö
Kultalakkirilli voi kasvaa noin 14 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Kultalakkirillin päälaki ja kurkku ovat väriltään keltaiset ja rinta sekä vatsa valkoiset. Linnun selkä ja siivet ovat harmahtavan vihreät.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Kultalakkirilli elää Luzonin saarella Filippiinit pohjoisosassa. Lajin elinympäristöä ovat alankojen ainavihannat metsät ja niiden reunamaiden heinikot. Kultalakkirilli rakentaa kuppimaisen pesän pensaaseen ja naaras munii kaksi munaa. Linnun pesimäkausi on huhtikuulta heinäkuulle. Kultalakkirilli luokitellaan silmälläpidettäväksi ja sen kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen maatalouden ja kaivostoiminnan vuoksi.

## Lähteet
Neosudanilainen tyyli

**Neosudanilainen** (usein myös *neosahelilainen*) **tyyli** on Länsi-Sudanin perinteisestä saviarkkitehtuurista vaikutteita ottanut rakennustyyli, jota sovellettiin varsinkin Ranskan Länsi-Afrikassa maailmansotien välisenä aikana.

Ranskan siirtomaavallan Afrikkaan pystyttämät rakennukset edustivat 1900-luvun vaihteeseen saakka eurooppalaisia tyylisuuntauksia. Pohjois-Afrikassa sovellettiin paikallisiin vaikutteisiin perustunutta uusmaurilaista tyyliä. Saharan eteläpuolista Afrikkaa varten syntyi 1900-luvun alussa neosudanilainen tyyli, jonka esikuvia olivat Länsi-Sudanin savirakennukset, varsinkin moskeijat ja varakkaiden kauppiaiden kaupunkitalot. Vaikutteista tärkein oli uudelleen pystytetty Djennén suurmoskeija. Tyylisuunnan ideologisen taustan muodosti ranskalaisen kolonialismin siirtyminen afrikkalaisten sulauttamispolitiikasta yhteistoiminnan periaatteeseen. Afrikkalainen kulttuuriperintö tunnustettiin, mutta siihen suhtauduttiin paternalistisen holhoavasti.

Neosudanilainen tyyli oli eurooppalainen luomus. Sen kasvualustan muodostivat Ranskan siirtomaanäyttelyiden afrikkalaiset paviljongit. Arkkitehdeistä tärkein oli Tangerissa asunut ranskalainen François Cornilleau, jonka Ranskan Länsi-Afrikan hallinto kutsui palvelukseensa. Rakennuksissa käytettiin saven asemasta betonia ja metallirakenteita, mutta ne viimeisteltiin usein okralla luomaan vaikutelmaa savannin väreistä. Toisinaan varsin mielikuvitukselliset sudanilaiset piirteet rajoittuvat julkisivun muotoihin ja koristeluun, kun taas sisätilat suunniteltiin vastaamaan rakennuksen käyttötarkoitusta.

Tyylisuuntaa sovellettiin varsinkin Ranskan Länsi-Afrikan kaupunkien julkisissa rakennuksissa ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana. Esimerkkejä alueen pääkaupungista Dakarista ovat Sandagan torihalli, Médinan poliklinikka, Dantecin sairaalan vanha synnytyslaitos, Malik Syn koulu, ”sudanilais-bysanttilainen” katedraali sekä alun perin hallituspalatsiksi pystytetty IFAN:in afrikkalaisen taiteen museo. Entisessä Ranskan Sudanissa tyylin edustajia ovat Bamakon kauppakamari, kaupungintalo ja keskustori Marché rose sekä Office du Nigerin hallintorakennukset Ségoussa. Burkina Fasossa neosudanilaista tyyliä edustaa Bobo-Dioulasson rautatieasema.

Neosudanilainen tyyli jäi pois muodista toisen maailmansodan jälkeen, jolloin siirryttiin koristeista riisuttuun modernistiseen kansainväliseen tyyliin. Länsisudanilainen muotokieli ja värimaailma palasi arkkitehtuuriin postmodernismin myötä 1980-luvulla varsinkin ranskalaisten suunnittelemissa Dakarin ja Niameyn julkisissa rakennuksissa. Bamakossa savirakennuksista ovat saaneet innoituksensa Malin kansallismuseo ja Länsi-Afrikan valtioiden keskuspankin tornitalo.

## Lähteet
Sado

**Sado** voi tarkoittaa:

## Maantiede
* Sado, Japanin saari Japaninmeressä Honshūn pohjoispuolella
* Sado, Sadon saaren käsittävä Japanin kaupunki Niigatan prefektuurissa
* Sadon provinssi, Japanin entinen provinssi 
* Sado, Portugalin joki

## Henkilöt
* Sado (1735–1762), korealainen Joseon-dynastian kruununprinssi
* Yutaka Sado (s. 1961), japanilainen kapellimestari

## Muuta
* *[[Sado (1942)|Sado]]*, keisarillisen Japanin laivaston Etorofu-luokan saattaja
* *sadō* eli Japanilainen teetaide
Sado (saari)

**Sado** ( tai *Sadogashima*) on Japanin saari Japaninmeressä Honshūn pohjoispuolella. Se sijaitsee noin 35 kilometrin päässä Honshūn rannikolta. Saaren pinta-ala on 854,30 neliökilometriä, ja se on vinoon kännetyn H-kirjaimen muotoinen: sen muodostaa kaksi vuorijonoa, joiden väliin jää viljava Kuninakan tasanko. Saaren korkein kohta on 1&nbsp;172 metriin kohoava Kinpokuvuori. Hallinnollisesti saari muodostaa Sadon kaupungin, joka kuuluu Niigatan prefektuuriin. Saaren väkiluku on toisen maailmansodan jälkeen laskenut nopeasti noin 120&nbsp;000 hengestä 65&nbsp;000:een vuonna 2009.

Sadon kultakaivokset on Uneascon maailmanperintökohde vuodesta 2024.

## Kuvia

Tiedosto:Sadogashima Island Relief Map, SRTM-1.jpg|Sadon reliefikartta
Tiedosto:Utagawa Kuniyoshi Nichiren in the snow.jpg|*[[Nichiren]] lumessa Sadon saaren Tsukaharassa*, Kuniyoshin puupiirros 
Tiedosto:Meoto-iwa (Sado) 20170416.jpg|Meoto-iwa


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Sado (Niigata)

**Sado** () on Japanin kaupunki, joka käsittää Sadon saaren Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Sado sijaitsee Japaninmeressä Niigatan luoteispuolella. Saaren muodostavat Ōsado- ja Kosadovuoret, joiden välissä levittäytyy Kuninakan tasanko. Sadossa on 53&nbsp;477 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 855,61 neliökilometriä.

Sadon kaupunki perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen kaikki Sadon saarella sijainneet kunnat: Ryōtsun kaupunki, Aikawan, Hamochin, Hatanon, Kanain, Manon, Ogin ja Sawatan maaseutukaupungit sekä Akadomarin ja Niibon kyläkunnat. Samalla Sadon piirikunta lakkautettiin. Historiallisesti Sado tunnettiin syrjäisen sijaintinsa vuoksi karkotuspaikkana, jonne lähetettiin maanpakoon muun muassa munkki Nichiren, keisari Juntoku ja näytelmäkirjailija Zeami Motokiyo. Edo-kaudella saarella toimi Sadon kultakaivos. Merkittäviä elinkeinoja ovat riisin, hedelmien, vihannesten ja siitakesienten viljely, kalastus ja osterien vesiviljely. Kaupungissa tuotetaan myös misoa.

Matkailijoita Sadoon houkuttelevat esimerkiksi kauniit luonnonalueet ja saaren kulttuuriperintö, kuten nō-teatteri. Osa kaupungin alueesta kuuluu Sadon–Yahikon–Yoneyaman puolikansallispuistoon. Sado tunnetaan myös japaniniibiksen esiintymisalueena. Ryōtsun satamaan on Niigatasta säännöllinen lauttayhteys.

## Kuvia

Tiedosto:矢島経島たらい舟 - panoramio.jpg|*Taraibune*-paljuvene
Tiedosto:Sado bugyousyo.JPG|Sado bugyōsho
Tiedosto:Seikuro house.jpg|Historiallinen Seikurōn talo
Tiedosto:Tabi miyage dai nishū, Yuki no akebono (Sado Ogi minato) by Kawase Hasui.jpg|Ogin satama Kawase Hasuin puupiirroksessa *Tabi miyage dai-nishū*
Tiedosto:善知鳥神社 相川祭り (132782263).jpeg|Uton pyhäkön festivaali


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kaupungin internetsivut
Paperitarinoita

**Paperitarinoita** () on Parovoz-studion vuonna 2015 luoma lasten animaatiosarja. Sarja kertoo Anselmi-hirven ja Kop-kop -tikan seikkailuista Paperimaassa. Kaikki animaatiosarjassa on tehty paperista ja jokaisessa jaksossa on askarteluohje, jonka avulla katsojat voivat tehdä sarjan hahmoja tarvikkeinaan vain paperia, pahvia, sakset ja liimaa. Sarjassa on 78 jaksoa. Paperitarinat on suunnattu 3-6-vuotiaille.

## Äänirooleissa

**Suomenkieliset äänet**

* Petri Hanttu - kertoja

### Laulut

* Joonathan Kettunen

Käännös: Fiable Oy

Studio: Uptempo

## Aiheesta muualla
*https://www.amazon.com/Paper-Tales/dp/B071KMJDJX
*https://parovoz.tv/en/crafts
*https://yle.fi/aihe/artikkeli/2018/10/17/paperitarinoiden-paperisankarit-pulmien-parissa
Antti Wettervik

**Antti Wettervik** (8. kesäkuuta 1922 Somero – 4. helmikuuta 1997 Tampere) oli yritysjohtaja, joka sai Eino Rajamäen kanssa ensimmäisenä Suomessa yrittäjäneuvoksen arvonimen, vuonna 1990.

Wettervik suoritti kauppaoppilaitoksen Tampereella ja toimi sen jälkeen Tampereen Meijeriliikkeen ja Leipurien Tukun palveluksessa, eläkkeelle hän jäi 1987. Jatkosotaan Wettervik, joka oli sotilasarvoltaan luutnantti, osallistui komppanian vääpelinä ja joukkueenjohtajana. Wettervik oli Pirkanmaan Yrittäjät -yhdistyksen puheenjohtaja 1967–1984 ja sen jälkeen yhdistyksen kunniajäsen. Yhdistys perusti hänen nimeään kantavan rahaston vuonna 1986, Tampereen palkinnon Wettervik sai vuonna 1988. Wettervik oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen 1977–1984 ja hänellä oli myös useita muita alueellisia ja valtakunnallisia luottamustehtäviä. 

## Lähteet