Mansikkapunkki

**Mansikkapunkki** (*Phytonemus pallidus*) kuuluu mansikan hankalimpiin tuhoeläimiin. Se kuuluu tappipunkkien (*Tarsonemidae*) heimoon. Laji käyttää ravinnokseen kasvin lehtisoluista imemiään nesteitä.

## Ulkonäkö ja koko
Mansikkapunkki on yksi pienimmistä punkkilajeista. Lajin naaras on pituudeltaan vain noin 0,25&nbsp;mm. Se on muodoltaan litteänsoikea, väriltään vaalean ruskehtava, kiiltäväpintainen ja lähes karvaton. Mansikkapunkkikoiras on noin 0,2&nbsp;mm pitkä eli noin 75&nbsp;% naaraan koosta ja väriltään hieman kirkkaamman keltainen kuin naaras. Mansikkapunkin elinkiertoon kuuluvat muna-, toukka-, nuoruus- eli nymfi- ja aikuisasteet. Mansikkapunkin munat ovat noin 0,125&nbsp;mm pitkiä ja 0,075&nbsp;mm leveitä, ja muodoltaan ne ovat soikeita, väriltään vaalean kuultavia ja pinnaltaan sileitä. Toukkavaiheet ovat noin 0,15&nbsp;mm pitkiä, väriltään valkoisia ja niille kehittyy neljäs raajapari vasta toukkavaiheen loppupuolella. Toukilla on lisäksi erityinen kolmiomainen uloke ruumiin takaosassa.

## Elinympäristö
Mansikkapunkit elävät nuorten, vielä avautumattomien lehtien poimuissa. Ne leviävät taimesta toiseen yleensä rönsyjä pitkin.

Mansikkapunkki viihtyy lämpimissä (yli 20&nbsp;°C) ja kosteissa olosuhteissa (suhteellinen ilmankosteus 80−90 prosenttia). Mansikkakasvustossa mansikkapunkkinaaraat talvehtivat syvällä kasvin tyviosissa kasvupisteen läheisyydessä, mutta sen sijaan koiraat pystyvät talvehtimaan vain erityisen leutoina talvina.

Laji on tavattu ensimmäisen kerran 1800-luvun lopulla New Yorkissa. Nykyisin se on levinnyt Pohjois-Amerikan lisäksi Euraasiaan.

## Lisääntyminen
Naaraat voivat lisääntyä partenogeneettisesti, ilman koiraita. Munat kuoriutuvat 3–7 päivän kuluttua, toukkavaihe kestää 1–4 päivää ja kotelovaihe 2–7 päivää, joten koko sukupolven kehittymiseen kuluu 1–3 viikkoa.

Naaras munii kerrallaan yleensä 30–40 munaa. Sukupolvet seuraavat toisiaan niin nopeasti, että punkkien määrä voi kasvaa 150-kertaiseksi alkukesästä elokuun alkuun mennessä.

## Mansikkapunkin torjunta
Mansikkapunkin tehokkaana torjunta-aineena sai aikaisemmin käyttää endosulfaania, mutta se on ollut käyttökiellossa vuodesta 2001 alkaen. Mansikkapunkin ehkäisyn kannalta ensisijaista on mansikkaviljelmää perustettaessa terveiden, mansikkapunkkivapaiden taimien käyttö. Lämminvesikäsittelyllä voidaan tuhota kasvustossa jo ilmeneviä mansikkapunkkitartuntoja. Viljelykierto on hyvä suunnitella siten, että uutta mansikkalohkoa ei perusteta heti vanhan lohkon paikalle. Suositeltava on ainakin kolmen vuoden viljelykierto muilla kasvilajeilla mansikkalohkolle ennen uutta istutusta. Väliviljelykasvit vähentävät sekä mansikkapunkin että myös monien muiden tuholaisten esiintymistä. Mansikkapunkin biologinen torjunta perustuu Suomessa tällä hetkellä ripsiäispetopunkin (*Amblyseius cucumeris*) hyödyntämiseen lajin saalistajana.

Kemiallisessa torjunnassa voidaan käyttää metiokarbia ja kinometionaattia mansikkapunkkia vastaan, mutta niiden torjuntateho on parhaimmillaan vain noin 80–90 prosenttia. Mansikkapunkki on tuholaisena hankala torjuttava erityisesti sen nopean lisääntymiskyvyn ja kasvuston vaikean saavutettavuuden vuoksi.

## Luokittelu
Mansikkapunkki ja syklaamipunkki on luokiteltu toisinaan eri lajeiksi, joskus saman lajin alalajeiksi ja joskus synonyymeiksi.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Ötökkätieto: Mansikkapunkki (''Phytonemus pallidus'')
* Laji.fi: Phytonemus pallidus
* Himanen, Sari: Mansikkapunkin biologinen torjunta petopunkkien avulla. Kirjallisuusraportti Marjaosaamiskeskus, Ekologisen ympäristötieteen laitos, Kuopion yliopisto, 2002 
* Fauna Europaea: ''Phytonemus pallidus''  
* University of Florida: ''Phytonemus pallidus''