Theodor Adorno

**Theodor Ludwig Wiesengrund Adorno** (11. syyskuuta 1903 Frankfurt am Main – 6. elokuuta 1969 Visp) oli saksalainen sosiologi, filosofi, musiikkitieteilijä ja säveltäjä, joka tunnetaan hänen massakulttuuriin ja kulttuurituotantoon suuntaamastaan kritiikistä. Adorno kuului niin kutsuttuun Frankfurtin koulukuntaan, jonka muita jäseniä olivat muun muassa Max Horkheimer, Herbert Marcuse ja Jürgen Habermas. Ryhmä kritisoi perinteisiä yhteiskuntatieteen menetelmiä.

## Teoria

Adornon teorioihin on vaikuttanut pääasiassa Max Weberin lumouksen haihtumisen arvostelu, Georg Lukácsin hegeliläinen tulkinta marxilaisuudesta sekä Walter Benjaminin historianfilosofia. Adornon (ja muun Frankfurtin koulukunnan) mukaan edistynyt kapitalismi oli onnistunut sisällyttämään tai lopettamaan voimat, jotka kykenisivät romahduttamaan sen, ja että vallankumouksellinen hetki, jolloin se olisi voitu muuttaa sosialismiksi oli mennyt ohi. Teoksessaan *Negative Dialektik* (1966) hän toteaa, että filosofia on edelleen tarpeellista koska tämän asian ymmärtämisen aika meni ohi. Adornon mukaan kapitalismi oli vakiintunut yhä voimakkaammin, koska se hyökkäsi vallankumouksellisen tietoisuuden objektiiviseen perustaan ja koska se hävitti individualismin, joka oli ollut kriittisen tietoisuuden perusta.

Adorno näki kulttuuriteollisuuden alueena, jossa kriittiset taipumukset ja mahdollisuudet eliminoitiin. Hänen mukaansa kulttuuriteollisuus manipuloi väestöä tuottaessaan ja levittäessään kulttuuritavaroita joukkotiedotusvälineiden kautta. Populaarikulttuuri oli yksi syistä, joiden vuoksi ihmiset muuttuivat passiiviseksi. Populaarikulttuurin kuluttamisen kautta saatavilla olevat ”helpot nautinnot” tekivät ihmisistä tottelevaisia ja tyytyväisiä, huolimatta siitä miten huonoissa taloudellisissa oloissa he elivät. Vaihtelu kulttuurihyödykkeiden välillä saa ne näyttämään erilaisilta, vaikka ne ovatkin vain saman teeman muunnelmia. Adornon mukaan ”samaa asiaa tarjotaan kaikille kulutushyödykkeiden standardoidun tuotannon kautta”, mutta tämä peitetään ”maun manipuloinnilla ja virallisen kulttuurin teeskentelemällä individualismilla”. Adorno kutsui tätä ilmiötä ”pseudo-yksilöllistämiseksi” ja ”aina-samaksi”.

Adornon taidefilosofia perustuu taideteoksen yksittäisluonteen ja sisällöttömyyden, ”ei-identtisyyden” ja ”partikulaariuden” puolustamiseen. Hän sai vaikutteita Immanuel Kantilta, Georg Wilhelm Friedrich Hegeliltä, Sigmund Freudilta ja Karl Marxilta. Taidefilosofiassaan hän asettuu kaikkia taiteelle annettuja sisältöjä vastaan. Modernissa maailmassa taide voi toimia itsenäisesti, olla vain taidetta. Tähän sen hänestä tulee myös pyrkiä. Adornon taiteenfilosofinen teos *[[Esteettinen teoria]]* (1970) ilmestyi postuumisti.

## Sävellykset ja musiikin tutkimus

17-vuotiaana Adorno sävelsi kuusi tutkielmaa ja seuraavana vuonna (1921) jousikvarteton. Vuonna 1925 Theodor Adorno pääsi opiskelemaan Alban Bergin johdolla. 

Suomessa jotkut muistavat Adornon parhaiten hänen Jean Sibeliuksen musiikkiin kohdistamastaan arvostelusta. Adornon kriittisyys Sibeliusta kohtaan juontuu siitä, ettei Sibelius edustanut aikansa taidemusiikin kehityksen uusimpia tyylejä, vaan oli viimeinen kansallisromantikko. Adornon mielipiteisiin vaikutti myös Sibeliuksen suosio natsi-Saksassa. Suomessa Adornon teilauksen on väitetty jarruttaneen Sibeliuksen vastaanottoa saksankielisessä Euroopassa. Tosiasiassa vain harva eurooppalainen musiikinkuuntelija on koskaan kuullutkaan Adornon Sibelius-kritiikistä.  Sibeliustalon johtaja Antti Vihinen teki väitöskirjansa aiheesta "Theodor W. Adornon Sibelius-kritiikin poliittinen ulottuvuus".

## Katso myös
* Autoritaarinen persoonallisuus

## Lähteet

 

## Kirjallisuutta

### Suomennetut teokset
* 
* 
* 
* 
* Adorno, Theodor W.: Kasvatus Auschwitzin jälkeen. (Ertziehung nach Auschwitz. Radioesitelmä 1966). Suom. R. & E. Sironen & T. Uusitupa. Teoksessa J. Koivisto, M. Mäki & T. Uusitupa (toim.) *Mitä on valistus?* s. 223–241. Vastapaino 1995, 2007. 
* Adorno, Theodor W.: *Näkökulmia uuteen oikeistoradikalismiin.* ((Aspekte des neuen Rechtsradikalismus. Ein Vortrag, 1967.) Suomentanut sauli Havu) Tampere: Vastapaino, 2020. 
* Adorno, Theodor W.: Minima Moralia — Ajatuksia särjetystä elämästä. ((Minima Moralia. Reflexionen aus dem beschädigten Leben, 1949.) Suomentanut Raija Sironen & Erkki Vainikkala) Tampere: Vastapaino, 2024. 

### Muuta kirjallisuutta
* 
* 
* 
* 

## Aiheesta muualla

* Helmut Diekmannin kirjoitus Adornon Sibelius-kritiikkiä käsittelevästä väitöskirjasta.
* Reiners, Ilona: Kirjeitä maanpaosta, Adornon ja Benjaminin kirjeenvaihto 1928–1940. *Niin & näin* 1/1998, s. 61–66.
* Enroth, Petteri: Adorno, Theodor. Ensyklopedia Logos.