open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Amybeth McNulty

**Amybeth McNulty** (s. 7. marraskuuta 2001 Letterkenny, Donegal, Irlanti) on irlantilaiskanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan Anna Shirleyn roolista CBC:n ja Netflixin draamasarjassa *[[Anna, a lopussa]]* (2017–2019), joka perustui Lucy Maud Montgomeryn vuoden 1908 romaaniin *[[Annan nuoruusvuodet]]*.

## Yksityiselämä
Amybeth McNulty syntyi 7. marraskuuta 2001 irlantilaiselle isälle ja kanadalaiselle äidille. Hän on kotoisin Letterkennystä, Donegalista, Irlannista. Hän on ainoa lapsi ja hän kävi kotikoulua. Hänet valittiin yli 1 800 tytön joukosta pääosaan *[[Anna, a lopussa]]* -sarjaan.

## Ura
McNultyn esiintymiskokemukset alkoivat varhain baletti- ja amatööriesityksillä *[[An Grianán Theatre|An Grianán Theatressa]]* Letterkennyssä ja myöhemmin hän esiintyi kirjailija-säveltäjä Paul Boydin musikaaleissa. Hän esiintyi ensimmäisessä televisiotyössään sarjassa *[[Agatha Raisin]]*, jota seurasi RTÉ One -kanavan sarja *[[Clean Break (televisiosarja)|Clean Break]]*. Vuodesta 2017 vuoteen 2019 hän näytteli Anna Shirleyn roolin CBC:n/Netflixin draamasarjassa *Anna, a lopussa*, joka perustui Lucy Maud Montgomeryn romaaniin *[[Annan nuoruusvuodet|Annan nuoruusvuodet]]*. 

Vuonna 2020 hän sai pääroolin elokuvassa *Maternal*, jonka ohjaa esikoistyönään vuonna 1985 Anna ystävämme -sarjassa Annaa näytellyt Megan Follows.

## Filmografia

### Elokuva

### Televisio

## Palkinnot ja nimitykset
McNulty voitti vuonna 2019 parhaan naispääosan Canadian Screen Awards -palkinnon ja ACTRA Toronto Awards -palkinnon Anna Shirleyn roolista sarjassa *Anna, a lopussa*.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Suomen alle 18-vuotiaiden tyttöjen koripallomaajoukkue

**Suomen alle 18-vuotiaiden tyttöjen koripallomaajoukkue** edustaa Suomea koripallon alle 18-vuotiaiden tyttöjen maaotteluissa. Vuonna 2025 joukkueen päävalmentajana toimii Janne Hänninen.

Suomen tyttöjen U18-joukkue saavutti EM-hopeaa vuonna 2025. Suomi voitti puolivälierissä Montenegron 64–52 ja välierissä Belgian 77–69 mutta hävisi loppuottelussa Espanjalle 72–81. Anna Gardziella valittiin turnauksen tähdistökentälliseen. Vuoden 1979 turnauksessa Suomi sijoittui seitsemänneksi, mikä oli pitkään joukkueen EM-historian paras sijoitus. Tuolloin joukkueessa pelasivat Eero Saarisen valmennuksessa muun muassa Lea Hakala, Terhi Airas ja Reija Vesa. Vuonna 2019 Suomi voitti B-divisioonan ja nousi ylimmälle sarjatasolle. Awak Kuier valittiin tuolloin turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi. Joukkueen päävalmentajana toimi Jussi Laakso. Seuraavissa kisoissa vuonna 2022 Suomi sijoittui A-divisioonassa seitsemänneksi.

## Saavutukset
### EM-turnaushistoria

### Pohjoismaiden mestaruuskilpailut
* kultaa 1989, 1994, 1996, 1998, 2010, 2016, 2017, 2018, 2019, 2021 ja 2024
* hopeaa 1985, 2003, 2007, 2011, 2012, 2014 ja 2023
* pronssia 1987, 1991, 1993, 2004, 2005, 2006, 2008 ja 2009

## Lähteet
* Alle 18-vuotiaiden tyttöjen maajoukkue Suomen Koripalloliitto
* Top 10: Kaikkien aikojen menestyksekkäimmät Suomen juniorimaajoukkueet EM-kisoissa 1968-2015 Suomen Koripalloliitto 15.7.2016

### Viitteet
Tōkamachi

**Tōkamachi** () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Shinanojoen varrella. Kaupungin keskusta on rakentunut vuorten ympäröimään Tōkamachin allaslaaksoon. Etelässä kaupunki rajautuu Naganon prefektuuriin. Tōkamachissa on 51&nbsp;488 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 590,39 neliökilometriä.

Tōkamachi kehittyi Edo-kauden puolivälistä lähtien Aizun daimiokunnan paikallisena hallintokeskuksena. Tärkeä perinteinen elinkeino on tekstiiliteollisuus: vanhastaan kaupunki tunnettiin korkealaatuisten hamppu- ja silkkikankaiden kuten *[[ojiya-chijimi]]n* tuotanto- ja markkinapaikkana. Kaupunkioikeudet Tōkamachi sai vuonna 1954, kun Tōkamachin maaseutukaupunkiin liitettiin kolme kyläkuntaa. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2005, kun siihen yhdistettiin Kawanishin, Matsudain ja Matsunoyaman maaseutukaupungit sekä Nakasaton kyläkunta.  Kaupunkiin kuuluvilla maaseutualueilla viljellään riisin lisäksi muun muassa hirssiä ja mansikoita. Eräs elinkeino on koikarppien kasvatus.
 
Tōkamachi on hyvin runsaslumista seutua, ja kaupunki tunnetaankin vuosittaisesta lumifestivaalistaan. Vuodesta 2000 lähtien Tōkamachissa ja viereisessä Tsunanin maaseutukaupungissa on järjestetty suuri Echigo-Tsumarin taidetriennaali. Kaupungissa sijaitsee Sasayaman arkeologinen kohde, josta löytyneet keramiikkaesineet on valittu Japanin kansallisaarteiksi. Niitä säilytetään Tōkamachin kaupunginmuseossa. Kaupungissa toimii myös useita kuumia lähteitä (*[[onsen]]*), kuten Matsunoyama-onsen. Luonnonnähtävyyksiin lukeutuu Kiyotsun rotko. Osa kaupungin alueesta kuuluu Jōshin’etsu-kōgenin kansallispuistoon. Tōkamachia palvelevat JR Higashi-Nihonin Iiyama-linja ja Hokuetsu kyūkōn Hokuhoku-linja.

## Kuvia

Tiedosto:The outside view of House of Light by James Turrell.jpg|James Turrellin *Valon talo*
Tiedosto:Yotsumiya-jinja Shrine in Tokamachi ac.jpg|Yotsumiya-jinja
Tiedosto:Kiyotsukyo Summer.jpg|Kiyotsun rotko
Tiedosto:Tokamachi Information Hall exterior ac (1).jpg|Tōkamachin kaupunginkirjasto
Tiedosto:Tokamachi Station 20101224 02.jpg|Tōkamachin rautatieasema


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kaupungin internetsivut
Tsubame

**Tsubame** () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin keskiosassa Niigatan tasangolla Shinanojoen ja sen sivuhaaran Nakanokuchin varrella. Tsubamessa on 78&nbsp;923 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 110,96 neliökilometriä.

Tsubame kehittyi historiallisesti Shinanojoen ylityspaikkana ja jokisatamana. Perinteinen elinkeino oli Edo-kaudelta lähtien metallityökalujen ja erilaisten kodinesineiden valmistus. Siitä kehittyi ensimmäisen maailmansodan jälkeen länsimaistyylisten ruokailuvälineiden tuotantoa, joka saavutti sittemmin huomattavan suuren markkinaosuuden: vuonna 1996 jopa 85 prosenttia Japanin vientiin tuotetuista ruokailuvälineistä valmistettiin Tsubamessa. Tuotanto on monipuolistunut käsittämään muunlaisiakin kevyitä metalli- ja muoviesineitä, kuten golftarvikkeita. Kaupunkioikeudet Tsubame sai vuonna 1954, kun Tsubamen maaseutukaupunkiin liitettiin kolme kyläkuntaa. Kaupunki laajeni huomattavasti vuonna 2006, kun siihen yhdistettiin Bunsuin ja Yoshidan maaseutukaupungit. Osin nykyisen kaupungin alueella virtaa Shinanojoen suuri Ōkōzun tulvakanava, jota rakennettiin 1900-luvun alussa 13 vuoden ajan.

Tsubamen rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Kugamivuorelle rakennetut Kokujō-jin ja Gogō-anin buddhalaiset temppelit. Ōkōzun kanava tunnetaan sitä reunustavista lukuisista kirsikkapuista. Osa kaupungin alueesta kuuluu Sadon–Yahikon–Yoneyaman puolikansallispuistoon. Tsubamea palvelevat suurnopeusjunayhteys Jōetsu Shinkansen sekä JR Higashi-Nihonin Echigo-linja ja Yahiko-linja.

## Kuvia

Tiedosto:Suwa Jinja (Tsubame City)-2.jpg|Suwa-jinja
Tiedosto:Bunsui Sakura 001 April2020.jpg|Kirsikoita Ōkōzun kanavan varrella
Tiedosto:Tsubame city center area Aerial photograph.1975.jpg|Tsubame vuoden 1975 ilmakuvassa


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kaupungin internetsivut
Jan Allan

**Jan Bertil Allan** (s. 7. marraskuuta 1934 Falun) on ruotsalainen jazztrumpetisti, -pianisti ja -säveltäjä.

Allan varttui Sundbybergissä musikaalisten vanhempien poikana ja aloitti pianonsoiton 5-vuotiaana. Hänen ohjelmistoonsa lapsena kuului klassisia kappaleita. Hän ryhtyi soittamaan myös harmonikkaa ja suuntautui sittemmin jazziin. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1953 ja sai Tukholman yliopistosta vuonna 1956 filosofian maisterin arvon. Vuonna 1952 Allan sai ensimmäisen kerran huomiota voittaessaan pianistina AT-jazzen-kilpailun omalla triollaan. Hän kuitenkin siirtyi trumpettiin, josta tuli nopeasti hänen pääinstrumenttinsa. Hän liittyi trumpetistina Carl-Henrik Norinin orkesteriin vuonna 1955 ja esiintyi usein Nalenissa. Hän pääsi soittamaan myös muiden muassa Lars Gullinin, Arne Domnéruksen, Jan Johanssonin, Georg Riedelin ja Bengt Hallbergin kanssa. Kahden viimeksi mainitun kanssa Allan perusti myöhemmin Trio con Tromba -trion. Hän johti myös kvintettiä saksofonisti Rolf Billbergin kanssa ja teki levytyksiä esimerkiksi Nils Lindbergin kanssa. 

1960-luvulla Allan omistautui opiskelulle. Hän väitteli tohtoriksi hiukkasfysiikassa, mutta jatkoi myös soittamista. LP-julkaisu *Jan Allan -70* sai osakseen kansainvälistä arvostusta ja toi Allanille Grammis- ja Gyllene Skivan -palkinnot. Hän on saanut myös monia muita palkintoja ja tunnustuksia, kuten Jazzriksförbundetin kunniapalkinnon (2008).

## Lähteet
Lippisch P.20

**Lippisch P.20** oli toisen maailmansodan aikainen suunnitelma saksalaisesta hävittäjälentokoneesta. Vuoden 1943 huhtikuulta kantautuva suunnitelma P.20 lentokoneesta oli yritys muuntaa rakettimoottorilla toimiva Me 163 torjuntahävittäjä turbojetillä toimivaksi hävittäjäksi.

Tämä suunnitteluprojekti oli viimeinen, jonka Alexander Lippisch teki työskennellessään Messerschmitt -yritykselle. Lentokone ei koskaan edennyt suunnitteluvaihetta pidemmälle.

## Suunnittelu ja kehitys
P.20 perustui Alexander Lippischin aikaisemmin suunnittelemaan Me 163 hävittäjään, ja olikin ulkoisesti hyvin samankaltainen tämän kanssa, vaikka koneessa oli vain muutamia samoja osia kuin Me 163: ssa.

Runkoa syvennettiin jotta se saataisiin yhteensopivaksi Jumo 004 -turbojetin kanssa. Tämän ilmanottoaukko sijaitsi matalalla koneen nokassa. Siipiä muunneltiin, jotta niihin saataisiin mahtumaan sisäänvedettävät laskutelineet, sekä kaksi siipien juuriin asennettavaa raskasta MK 103 -automaattikanuunaa. Siivissä ei enää tarvittu C-Stoff-polttoainesäiliöitä, mutta pienemmät lentopetrolin säilömiseen tarkoitetut säiliöt saatettiin asentaa.

Ohjaamoa siirrettiin taaemmas sekä ylemmäs jotta saatiin tilaa kahdelle MK 108 -automaattikanuunalle ja nokkapyörälle. Tämän pyörän piti todennäköisesti kääntyä 90°, jotta ilmanottoaukon ilmavirta ei häiriintyisi. Korotettu ohjaamo antoi myös koneelle kaarevamman ulkonäön. Myös koneen pyrstöosaa muunneltiin.

Sellaisenaan Lippisch P.20 oli uusi lentokonemalli, mutta pitäen samalla kiinni Me 163 -mallin pyrstöttömästä konseptista.  

## Tekniset tiedot

* **Miehistö:** 1
* **Pituus:** 5.73 m
* **Kärkiväli:** 9.3 m
* **Suurin nopeus:** 915 km/h
**Aseistus**

* 2 x MK 103 30mm automaattikanuuna

## Katso myös

* Heinkel He 162
* Messerschmitt Me 163 Komet
* Lippisch P.13a
* Lippisch P.15

## Lähteet
Jamie Skeen

**Jamie O’Brien Skeen** (s. 2. toukokuuta 1988 Fayetteville, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen koripalloilija, pelipaikaltaan iso laitahyökkääjä. Hän on pelannut ammattilaisena muun muassa Ranskan, Italian, Israelin, Belgian ja Suomen pääsarjoissa.

## Urheilu-ura

Skeen pelasi yliopistokoripalloa Wake Forest Universityn joukkueessa vuosina 2006–2008 ja VCU:n joukkueessa vuosina 2009–2011. VCU:ssa Skeen pelasi NCAA:n Final Four -turnauksessa vuonna 2011.

Skeen on pelannut ammattilaisena muun muassa Ranskan, Italian, Israelin, Belgian ja Suomen pääsarjoissa sekä kansainvälisissä seurajoukkuekilpailuissa. Syyskuussa 2017 Skeen teki sopimuksen Suomen pääsarjassa pelanneen Kouvojen kanssa. Lokakuussa 2018 Skeen palasi Suomen pääsarjaan, Salon Vilppaan joukkueeseen. Hän voitti Vilppaassa Suomen cup-mestaruuden.

## Lähteet
* Jamie Skeen Suomen Koripalloliitto
* Jamie Skeen College Stats College Basketball at Sports-Reference.com 
* Jamie Skeen Wake Forest University Athletics 
* Jamie Skeen International Stats Basketball-Reference.com 

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Jamie Skeen Basketball Player Profile eurobasket.com 
* Profiili RealGM
Seurapeli

**Seurapeli** on vuonna 2020 ensi-iltansa saanut suomalainen draamakomediaelokuva, jonka on käsikirjoittanut ja ohjannut Jenni Toivoniemi. Se on Toivoniemen ensimmäinen pitkä elokuva. Elokuvan pääosissa näyttelevät Laura Birn, Emmi Parviainen, Paula Vesala, Iida-Maria Heinonen, Eero Milonoff, Christian Hillborg, Samuli Niittymäki sekä Paavo Kinnunen. *Seurapeli* kertoo teini-ikäisinä toisiinsa tutustuneen ystäväporukan viikonlopusta saarihuvilalla, jossa on tarkoitus viettää Mitzin (Parviainen) yllätyssynttäreitä. Mitzi ei kuitenkaan ilahdu yllätyksestä ja tunnelmaa kiristää entisestään paikalle saapuva Veronikan (Birn) ruotsalainen Hollywood-näyttelijä-miesystävä (Hillborg). Mitzin aloitteesta alkaa seurapeli, jonka myötä luovutaan modernista teknologiasta ja ystävien vanhat voimasuhteet ja ihmissuhteet kärjistyvät.

Elokuvan kuvaukset alkoivat heinäkuussa 2019 Villingissä. Elokuvan budjetti oli 1&nbsp;453&nbsp;000 euroa, josta Suomen elokuvasäätiön osuus oli 860&nbsp;000 euroa.

*Seurapeli* sai maailmanensi-iltansa 29. tammikuuta 2020 Göteborgin elokuvajuhlilla, missä se kilpaili fiktioelokuvien kilpasarjassa miljoonan kruunun pääpalkinnosta. Teatteriensi-illan se sai Suomessa 21. elokuuta 2020. Elokuva palkittiin kahdella Jussi-palkinnolla vuoden 2021 gaalassa parhaasta käsikirjoituksesta ja miessivuosasta (Niittymäki). Se sai kaikkiaan kahdeksan ehdokkuutta muun muassa parhaasta elokuvasta, ohjauksesta, naispääosasta (Parviainen) ja naissivuosasta (Heinonen).

## Rooleissa

## Vastaanotto

*[[Helsingin Sanomat|Helsingin Sanomien]]* Leena Virtanen antoi elokuvalle täydet viisi tähteä ja kehui näyttelijöiden, erityisesti Laura Birnin, suoritusta sanoen: ”Näyttämölle astelee maan briljanteimpia näyttelijöitä, jotka pääsevät osoittamaan parhaat taitonsa ja nimenomaan ryhmänä, suhteessa toisiinsa.” Hän nostaa esiin myös elokuvassa käytetyn barokkimusiikin ja sanoo sen olevan ”oivallisesti valittu”.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Virallinen sivusto
* 
* 
* Elokuvan traileri YouTubessa
Douglas Anakin

**Douglas Thomas ”Doug” Anakin** (6. marraskuuta 1930 Chatham, Kanadan dominio, Brittiläinen imperiumi – 25. huhtikuuta 2020) oli kanadalainen rattikelkkailun olympiavoittaja ja ohjaskelkkailija.

Anakin voitti rattikelkkailussa neljän miehen kelkoissa olympiakultaa Innsbruckissa 1964. Hän kilpaili samoissa kisoissa myös ohjaskelkkailun yksilökilpailussa ja oli maansa ohjaskelkkailun merkittävimpiä kehittäjiä. Anakin kuoli 89-vuotiaana 25. huhtikuuta 2020.

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*
Uonuma

**Uonuma** () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Hokurikun alueella Niigatan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin kaakkoisosassa Uonojoen varrella. Kaupunki on rakentunut vuorten ympäröimän Uonuman allaslaakson pohjoisosaan. Idässä se käsittää laajoja alueita Mikunivuorilta ja rajautuu Fukushiman prefektuuriin, kaakossa myös Gunman prefektuuriin. Uonumassa on 35&nbsp;374 asukasta (kesäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 946,76 neliökilometriä.

Uonuma on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen Horinouchin ja Koiden maaseutukaupungit sekä Hirokamin, Irihirosen, Sumonin ja Yunotanin kyläkunnat. Niistä Horinouchi kehittyi Edo-kaudella tekstiilien markkinapaikkana ja yhtenä Mikuni-kaidō-tiereitin postiasemista. Merkittäviä elinkeinoja ovat turismi, *[[Koshihikari]]*-riisin viljely, koristekukkien viljely, maidon tuotanto ja koikarppien kasvatus. Kaupungin alueelle on rakennettu useita patoja ja vesivoimaloita, kuten Oku-Tadamin pato, jonka tekojärvi peitti alleen historiallisen Uedan hopeakaivoksen.

Matkailijoita Uonumaan houkuttelevat esimerkiksi laskettelukeskukset ja kuumat lähteet (*[[onsen]]*), kuten Yunotanin onsen-kylään kuuluvat kylpylät. Eräs luonnonnähtävyys on Oku-Tadamin patojärvi eli Ginzanjärvi. Kaupungissa on säilynyt paikallinen härkätaisteluperinne (*ushi no tsunotsuki*), joka on valittu merkittävän aineettoman kansanperinteen luetteloon. Kaupungin vuoristoiset eteläosat kuuluvat Ozen kansallispuistoon ja Echigo-sanzanin–Tadamin puolikansallispuistoon. Uonumaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Jōetsu-linja ja Tadami-linja.

## Kuvia

Tiedosto:Megurotei Rear View.jpg|Meguro-tei
Tiedosto:西福寺 開山堂 冬 - panoramio.jpg|Saifuku-ji lumessa
Tiedosto:Negoya, Uonuma, Niigata Prefecture 949-7403, Japan - panoramio.jpg|Uonojoki
Tiedosto:Nakaarasawa (Ginzandaira, Uonuma-city, Niigata prefecture).jpg|Ginzan-dairan ylänköä


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kaupungin internetsivut
Riihimäen maauimala

**Riihimäen maauimala** on Riihimäen Harjukylässä, Urheilupuistossa sijaitseva maauimala. Arkkitehtien Yrjö Lindegrenin ja Aulis Blomstedtin suunnittelema maauimala valmistui 1956 ja korvasi Peltosaareen kesällä 1926 avatun uimalan. Ajanmukaisuudessaan ja toteutuksessaan onnistunutta uimalaa tultiin ihmettelemään myös muilta paikkakunnilta. Riihimäen maauimalassa kuvattiin myös uimahyppykohtauksia Spede Pasasen elokuvaan Millipilleri.

Maauimalan yhteyteen valmistui vuonna 1979 arkkitehtien Osmo Lapon ja Jussi Suomalan suunnittelema uimahalli. Maauimalan vieressä sijaitsee myös arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema Vesilinna, joka suunniteltiin niin vesitorniksi kuin näkötorniksikin. Tornin ylätasanteella on kahvila Café Bar Torni, joka on avoinna kesäisin.

Maauimalassa on viisi allasta: kahdeksanrataiset 50 metrin (syvyys 1–2 m) ja 25 metrin altaat (syvyys 2,55–4,7 m), opetusallas (syvyys 58–95 cm), lasten allas (syvyys 34–43 cm) ja liukumäkiallas (syvyys 82 cm). 25 metrin altaan yhteydessä on 10 metrin hyppytorni sekä Wibit-vesitemppurata. 50 metrin altaan matalan pään puolella on sauna. Maauimalassa on myös pukuhuoneet ja katsomo. Käynti maauimalaan tapahtuu nykyisin uimahallin sisäänkäynnin kautta, jossa on myös lipunmyynti ja kahvio. Muutoin uimahalli on suljettu maauimalakauden aikana.

## Lähteet
Riihimäen uimahalli

**Riihimäen uimahalli** on Riihimäen Harjukylässä, Urheilupuistossa sijaitseva uimahalli. Arkkitehtien Osmo Lapon ja Jussi Suomalan suunnittelema uimahalli valmistui vuonna 1979 Riihimäen maauimalan yhteyteen. Riihimäen kaupunki sulki uimahallin remontin vuoksi helmikuussa 2023. Uimahalli avattiin remontin jälkeen yleisölle jälleen 26. helmikuuta 2025. Remontin aikana uimahallin tekniikka ja pinnat uusittiin ja uusien altaiden myötä uimahallista tuli kylpylämäisempi ja esteettömämpi. Remontti maksoi 16,9 miljoonaa euroa.

## Altaat ja palvelut
Uimahallissa on kahdeksan allasta: kahdeksanratainen iso allas (syvyys 1,2–3,8 m), opetusallas (syvyys 0,6–0,9 m), lasten allas (syvyys 0,25 m), poreallas (syvyys 0,9 m), jumppa-allas (syvyys 1,25 m), kylmäallas, lämmin allas sekä ensimmäisen tilaussaunan yhteydessä oleva nostopohjallinen allas (syvyys 0-1,7 m). Ison altaan toisessa lyhyessä päädyssä on kolmen metrin pituinen hyppytorni sekä ponnahduslauta. Allastilassa on myös 50 metrin pituinen vesiliukumäki. Lämmin allas on sijoitettu ulkoilmaan katoksen alle ja siinä on kolme hierontapistettä.

Uimahallissa on erilliset pukuhuoneet ja suihkutilat miehille ja naisille. Suihkutilojen yhteydessä on isompi kuumasauna, pienempi lämminsauna sekä höyrysauna. Uimahallissa on kaksi tilaussaunaa, joista isommassa on pukuhuoneen ja nostopohjallisen uima-altaan lisäksi myös keittiötila ja oleskelualue. Allaskerroksessa on myös erillinen tilattava sauna, joka on suunniteltu erityisesti liikuntarajoitteisille ihmisille, joille yleiset pesu- ja saunatilat ovat hankalia käyttää, ja jonka lauteiden korkeus on säädettävissä. Uimalassa on myös kuntosali  ja lipunmyynnin yhteydessä toimii myös kahvio.

## Taideteokset
Uimahallin allasosaston betoniseinällä on yhdysvaltalaisen taiteilijan Howard Smithin sinisävyinen sukellusta kuvaava seinämaalaus vuodelta 1979 sekä Seppo Tammisen taideteos Suklaus vuodelta 2004. Howard Smithin seinämaalaus restauroitiin 2020-luvun remontin yhteydessä. Uimalan kahviossa on kuvanveistäjä Risto Salosen lasitaideteos Suomalainen teema vuodelta 1979.

## Lähteet
Reita Faria

**Reita Faria** (s. 23. elokuuta 1943 Bombay) on intialainen lääkäri, entinen malli ja missi. Hän voitti Miss Maailma -kilpailun ensimmäisenä aasialaisena naisena vuonna 1966.

Faria syntyi goalaiseen perheeseen Bombayssa. Hän voitti Miss Bombay- ja Eve’s Weekly Miss India -kilpailut ennen Miss Maailma -voittoa. Missivuotensa päätyttyä Faria sai lukuisia elokuva- ja mallintyötarjouksia, mutta hän kieltäytyi ja suoritti lääkärinopintonsa loppuun.

Faria on ollut naimisissa irlantilaisen tohtori David Powellin kanssa vuodesta 1971. Pari asuu Dublinissa, ja heillä on kaksi tytärtä ja viisi lastenlasta.

## Lähteet
Amerikan hauskimmat kotivideot

**Amerikan hauskimmat kotivideot** () on televisioyhtiö ABC:n esittämä yhdysvaltalainen televisio-ohjelma. Sitä on esitetty vuodesta 1989 lähtien.

Ohjelmassa esitetään katsojien lähettämiä kotivideoita, joista studioyleisö valitsee parhaan. Jakson voittaja saa 10&nbsp;000 dollarin palkinnon ja seuraavan kierroksen voittaja 100&nbsp;000 dollaria. Kauden lopussa pääpalkinnon voittaja saa matkapaketin.

Ohjelman idea on peräisin japanilaisesta viihdeohjelmasta, jonka lopussa näytettiin kotivideoita ja pyydettiin julkisuuden henkilöitä valitsemaan niistä hauskimmat.

Vuosina 1989–1997 ohjelmaa juonsi Bob Saget. Daisy Fuentes ja John Fugelsang juonsivat sitä yhdessä vuosina 1998–1999. Vuonna 2000 ohjelma oli tauolla, minkä jälkeen sitä alkoi juontaa Tom Bergeron, ja vuodesta 2015 lähtien sitä on juontanut Alfonso Ribeiro.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Viralliset kotisivut
Marc E. Platt

**Marc E. Platt** (s. 14. huhtikuuta 1957 Pikesville, Maryland) on yhdysvaltalainen tuottaja.

## Valikoitu filmografia tuottajana

* *[[Pimeä nousee (elokuva)|Pimeä nousee]]* (2007)
* *[[Wanted (vuoden 2008 elokuva)|Wanted]]* (2008)
* *[[Rachel Getting Married]]* (2008)
* *[[Nine (elokuva)|Nine]]* (2009)
* *[[Pari kyttää]]* (2010)
* *[[Scott Pilgrim vastaan maailma]]* (2010)
* *[[Charlie St. Cloud]]* (2010)
* *[[Drive (elokuva)|Drive]]* (2011)
* *[[2 Guns]]* (2013)
* *[[Talvinen tarina (elokuva)|Talvinen tarina]]* (2014)

* *[[Lost River (elokuva)|Lost River]]* (2014)
* *[[Ricki and the Flash]]* (2015)
* *[[Vakoojien silta]]* (2015)
* *[[La La Land (elokuva)|La La Land]]* (2016)
* *[[Nainen junassa (vuoden 2016 elokuva)|Nainen junassa]]* (2016)
* *[[Billy Lynn’s Long Halftime Walk]]* (2016)
* *[[Maija Poppasen paluu]]* (2018)
* *[[Aladdin (vuoden 2019 elokuva)|Aladdin]]* (vastaava tuottaja, 2019)
* *[[Dear Evan Hansen]]* (2021)
* *[[Pieni merenneito (vuoden 2023 elokuva)|Pieni merenneito]]* (2023)

## Aiheesta muualla
*
M/T Nunnalahti

**M/T Nunnalahti** oli suomalainen Neste Oy:n tankkilaiva, joka valmistui 1957. Laiva oli tankkilaivana vuoteen 1976 saakka, tämän jälkeen se oli viljavarastona vuoteen 1987 saakka. Laiva romutettiin 1988.

Nunnalahti valmistui lokakuussa 1957 Krimpen a/d Ijssel, Van der Giessen de Noordin telakalta Alankomaissa. Laivan vetoisuus oli 18&nbsp;287 kuollutpainotonnia, pituus 163,15 metriä, leveys 21,53 metriä ja syväys 9,13 metriä. Koneteho oli 7&nbsp;185 hevosvoimaa.

Marraskuussa 1961 Nunnalahti pelasti kaksi englantilaisen Clan Keith-laivan miehistöön kuulunutta kaatuneesta pelastusveneestä Cap Bonin edustalla. 8. joulukuuta 1966 Batumista Naantaliin matkalla ollut Nunnalahti pelasti 19 Aigeian merellä uponneen kreikkalaisen autolautan S/S Heraklionin matkustajiin kuulunutta. Nunnalahti ajoi lumipyryssä karille 3. tammikuuta 1970 Reposaaren edustalla Kumpelinkarilla. Öljyvuodon saanut laiva saatiin irroitettua ja se jatkoi matkaansa Tahkoluotoon. Vuotta myöhemmin 27. tammikuuta 1971 Nunnalahti sai pohjakosketuksen Kotkan lähellä, jolloin öljyä pääsi mereen.

Nunnalahti siirtyi joulukuussa 1976 Valtion viljavarastolle ja se hinattiin Turusta Naantaliin viljavarastoksi elokuussa 1977. Nunnalahti poistettiin laivarekisteristä 1977 ja rekisteröitiin koneettomaksi proomuksi. Nunnalahti lähti Naantalista 23. joulukuuta 1987 hinauksessa romutettavaksi Turkkiin Aliagaan. Laiva karkasi Ranskan rannikolla joksikin aikaa hinauksesta mutta saapui lopulta 15. maaliskuuta 1988 Aliagaan romuttamolle.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* M/T Nunnalahti, Merimieskuvia.net
Luettelo suomalaisten kommunistien salanimistä

**Luettelo suomalaisten kommunistien salanimistä** sisältää Suomen kommunistisessa liikkeessä vaikuttaneiden henkilöiden pseudonyymit. Salanimiä käytettiin Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) maanalaisella eli illegaalisella kaudella vuosina 1918–1944, jolloin puolueen toiminta Suomessa oli kielletty. SKP:n (ja nuorisoliiton) jäsenten ohella luettelo sisältää joitakin henkilöitä, jotka toimivat puolueen johtamissa joukkojärjestöissä tai olivat muuten läheisesti tekemisissä joko maanalaisen tai Neuvostoliitossa toimineen organisaation kanssa. Luettelo ei sisällä suomalaisissa lehdissä käytettyjä nimimerkkejä, mutta osa kommunisteista käytti puoluenimeä myös kirjoituksissaan. Luettelo ei sisällä viranomaisten peitenimiä, joita henkilöt eivät itse käyttäneet.

Peitenimillä suojauduttiin ilmiantoja vastaan ja niitä käytettiin muun muassa kirjeenvaihdossa sekä Neuvostoliitossa ja Ruotsissa järjestetyissä puoluekokouksissa ja -opinnoissa. Ulkomaille siirryttiin usein väärennettyjen henkilöllisyysasiakirjojen turvin. Oikeat henkilöllisyydet salattiin myös toisilta kommunisteilta. SKP:n Suomessa tehdyssä maanalaisessa työssä käytettiin nopeasti vaihtuvia (usein yksiosaisia) salanimiä, jotka saattoivat myös siirtyä henkilöltä toiselle. Neuvostoliitossa käytetyt puoluenimet olivat pysyvämpiä, ja niitä käytettiin oikeiden nimien tapaan, mutta nimiä muutettiin yleensä toimipaikan ja aseman vaihtuessa. Sisällissodassa johtavissa asemissa toimineet eivät yleensä käyttäneet puoluenimiä, mutta hekin käyttivät salanimiä kirjeissä ja väärennettyjä asiakirjoja Neuvostoliiton ulkopuolella liikkuessaan.

Kominternissä ja sen kansainvälisessä Lenin-koulussa suosittiin salanimiä, joiden kääntäminen kyrillisille kirjaimille sujui ilman (suomen äänteistä tai venäjän sukupuoliperusteisista nimikäytänteistä johtuneita) sekaannuksia. Opiskelijat saivat usein ruotsalaisperäisiä nimiä. Osa nimistä oli sekakielisiä tai täysin keksittyjä kansallisuuden päättelemisen vaikeuttamiseksi. Venäjänkielisiä nimiä käytettiin toisen maailmansodan aikana.

SKP:n julkisella kaudella peitenimiä käyttivät kansainvälisille nuorisofestivaaleille 1950-luvun alussa osallistuneet urheilijat, jotka pyrkivät välttämään Työväen Urheiluliiton osallistumisesta langettamia kilpailukieltoja.

Luettelo on järjestetty aakkosittain salanimen mukaan, kaksiosaiset sukunimiosan perusteella. Käyttö-sarakkeessa esitetyn tarkoituksen lisäksi nimiä on voitu käyttää myös muissa yhteyksissä. Luettelosta on jätetty pois ne lähteissä mainitut nimet, joiden käyttäjästä ei ole varmuutta.

## Katso myös
*Luettelo Suomen Kommunistisen Puolueen johtoelinten jäsenistä

## Lähteet
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

### Viitteet
Pintovan laivasto

**Pintovan laivasto** oli 50:stä suomalaisesta jaalasta, kaljaasista ja jahdista sekä noin 50:stä moottoroidusta pienaluksesta koostunut laivasto, jonka Neuvostoliitto vaati välirauhan solmimisen jälkeen lokakuussa 1944 käyttöönsä Virossa toimineiden neuvostojoukkojen huoltokuljetuksia varten. Välirauhansopimuksen ehtojen mukaan aluksia ei tullut käyttää sotatoimiin ja suomalaisten oli varustettava ne miehistöllä sekä kymmenen päivän muonavaroilla ja polttoaineella. Laivasto kuljetti marraskuun puoliväliin 1944 saakka Neuvostoliiton tarvikkeita Hangon ja Viron rannikon välillä. Tämän jälkeen aluksille palvelleet kotiutettiin. 

Pintovan laivaston aluksista menetettiin 13, ja 53 henkeä alusten miehistöstä kuoli. Saksalaiset sukellusveneet upottivat neljä kaljaasia niiden ollessa matkalla Hangosta Viroon. Kaljaasien miehiston kohtalo jäi epäselväksi. 

## Pintovan laivaston alustappiot
* Jahti *Alexandra* (36 brt) sekä kaljaasit *Leda* (64 brt), *Rauha* (44 brt) ja *Urho* (39 brt) tuhoutuivat Viron rannikolla 5. lokakuuta 1944.

* Kaljaasi *Amanda* (40 brt) tuhoutui Viron rannikolla 6. lokakuuta 1944.

* Jahti *Leo*  (46 brt) tuhoutui Viron rannikolla 7. lokakuuta 1944.

* Jahdit *Svea* (28 brt) ja *Sovinto*  (34 brt) tuhoutuivat Viron rannikolla 9. lokakuuta 1944.

* Kaljaasi *Dan*  (47 brt) tuhoutui Viron rannikolla 12. lokakuuta 1944.

* Kaljaasi *Endla*  (68 brt) tuhoutui Viron rannikolla 15. lokakuuta 1944.

* Kaljaasi *Sundsvall* (52 brt) tuhoutui Viron rannikolla 19. lokakuuta 1944.

* Kaljaasi *Linnea* (40 brt) tuhoutui Viron rannikolla 24. lokakuuta 1944. 

## Lähteet
LazarBeam

**Lannan Neville Eacott** (s. 14. joulukuuta 1994) on australialainen tubettaja ja livestriimaaja, joka tunnetaan internetissä käyttäjänimellään **LazarBeam**.

## Ura
Ennen Youtube-uraansa Eacott työskenteli perheensä rakennusfirmassa jätettyään lukion kesken. Hän aloitti Youtube-videoiden tekemisen julkaisemalla palveluun videoita hidastetuista räjähdyksistä. Videoiden teko loppui hetkellisesti, kun Eacottin kuvausvälineet varastettiin.

Eacott loi nykyisen Youtube-kanavansa, *LazarBeam*in, tammikuussa 2015 ja on saavuttanut nykyhetkeen mennessä kanavalleen yli 21 miljoonaa tilaajaa. Alkuaikoina videot koostuivat useimmiten pelivideoista, ja noin viiden kuukauden jälkeen Eacottin kanavalle oli kertynyt yli 50&nbsp;000 tilaajaa. Vuonna 2018 Eacottin kanava tuli tunnetuksi *[[Fortnite]]*-pelivideoiden kautta, ja hänen kanavalleen kertyi ainoastaan kahdessa kuukaudessa kolme miljoonaa uutta tilaajaa.

Ensimmäisen julkaistun *Fortnite*-videon jälkeen Eacott keskittyi pitkään samanlaisten videoiden tekoon. Elokuussa 2019 Eacott aloitti *[[Minecraft]]*-videosarjan, koska hän koki *Fortniten* tuolloin uuden kauden turhauttavaksi. Nykyisin hän tekee satunnaisia pelivideoita sekä videosarjoja. Eacott omistaa myös toisen Youtube-kanavan, *LazarLazarin*, jolle hän julkaisee videoita harvemmin.

## Perhe
Eacottin perheeseen kuuluu tiettävästi ainakin hänen kaksi veljeään, sisko sekä isä. Hänen siskonsa Tannar on myös tubettaja. Eacottin isä on sen sijaan esiintynyt hänen vanhoilla videoillaan.

## Filmografia
Eacott esiintyy itsenään elokuvassa *Free Guy*. Hänellä on myös tuntematon sivurooli elokuvassa *Lazer Team*.

## Lähteet
Ayase

**Ayase** () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Sagamiharan ylängöllä. Ayasessa on 84&nbsp;317 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 22,14 neliökilometriä.

Ayase oli aiemmin maatalousvaltaista alueitta Hikichi-, Mekujiri- ja Tadejokien varrella. Siellä viljeltiin riisiä, vihanneksia ja vesimeloneja sekä tuotettiin sianlihaa. Maaseutukaupunki Ayasesta tehtiin vuonna 1945. Toisen maailmansodan jälkeen sen koillisosaan, aiemman keisarillisen Japanin laivaston lentotukikohdan paikalle, sijoitettiin Yhdysvaltain laivaston Atsugin lentotukikohta, joka vie nykyisin kaupungin alueesta noin kuudesosan. Sodan jälkeen Ayase on kaupungistunut ja teollistunut voimakkaasti osana Suur-Tokiota. Jäljelle jääneillä maaseutumaisilla alueilla harjoitetaan edelleen maanviljelyä. Kaupunkioikeudet Ayase sai vuonna 1978.

## Kuvia

Tiedosto:Choryuji (Ayase) 02.jpg|Chōryū-ji
Tiedosto:Ayase City Library.jpg|Ayasen kaupunginkirjasto


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kaupungin internetsivut
Rafael Roos

**Gustav Rafael Roos** (9. huhtikuuta 1895 Kotka – 26. syyskuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen teollisuusvalokuvaaja, joka tuli tunnetuksi tehdastiloista otetuista valokuvistaan. Hänen puolisonsa on Ingrid Granit.

Roos opiskeli insinööriksi Teknillisessä korkeakoulussa, mutta opinnot katkesivat valokuvausharrastuyksen astuessa etualalle. Roos perusti 1928 teollisuus- ja arkkitehtuurikuvauksiin erikoistuneen *Foto Roos*-ateljeen Helsinkiin, ateljee toimi aluksi Bulevardin varrella ja sitten Rautatientorin varrella Mikonkatu 15 B:ssä lähes 50 vuoden ajan. Ateljeen asiakkaina oli suomalaisia paperi-, metalli-, voimala-, elintarvike- ja kaivosteollisuuden yrityksiä ja Roos teki myös lyhytelokuvia asiakkailleen. Roos palkittiin Grand Prix -palkinnolla Brysselin valokuvanäyttelyssä 1935 ja kultamitalilla Pariisin valokuvanäyttelyssä 1937.

Roos oli vuonna 1924 valmistuneen Polyteekkarifilmi-dokumenttielokuvan käsikirjoittajana, kuvaajana ja leikkaajana. Hän ohjasi, tuotti ja kuvasi 1950-luvulla kymmenen lyhytelokuvaa, muun muassa 1953 valmistuneen lyhytelokuvan Kemijokea tutkitaan ja 1956 valmistuneen lyhytelokuvan Vanhaa ja uutta Kuusamoa. Roos oli kuvaajana elokuvissa Helsingin kuuluisin liikemies (1934) ja Dollari-miljoona (1942) sekä valokuvaajana elokuvissa Kyllä kaikki selviää (1926), Kun isä tahtoo... (1935) ja Sininen varjo (1933).

Rafael Roosin poika oli dokumenttivalokuvaaja ja journalisti K. G. Roos. 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* R. Roos : Muuan pääsiäismatka saaristoon, Suomen Kuvalehti, 14.04.1928, nro 16, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rüütle järv

**Rüütle järv** (myös **Annemõisa paisjärv, Rüütle paisjärv**) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnan Osulan ja Lilli-Annen kylissä sijaitseva padottu järviallas. Vironkielessä sana *pais* on suomeksi *pato*.

## Maantietoa
Järvi on 600 metriä pitkä, 240 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 8,0 hehtaaria. Se on muodostettu kahden metsäisen mäen väliin rakennetulla maapadolla, joka katkaisee Parisuu oja virtauksen. Tekojärvi sijaitsee Parisuu ojan jokilaaksossa ja sen rannat ovat peltomaata tai niittyä. Rannoilla on myös kuuden tilan rakennuksia ja järvelle johtaa maapadolla kulkeva kylätie. Järvi on saareton, sen keskisyvyys on 2,5 metriä ja syvänteessä on neljä metriä vettä. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.

## Vesistösuhteita
Rüütle järv kuuluu Parisuu ojan valuma-alueeseen, sillä tekojärvi on ojan läpivirtausjärvi. Siihen tulee myös idästä pieni oja ja pohjoisesta kanavamaiseksi kaivettu Lagjaoja. Järven valuma-alueen pinta-ala on 27,8 neliökilometriä. Tekojärven laskuoja on 730 metriä pitkä Parisuu oja, joka on Võhandu jõen sivu-uoma. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

## Huomautuksia

## Lähteet
Hossein Amini

**Hossein Amini** (; s. 18. tammikuuta 1966 Tehran) on iranilaissyntyinen brittiläinen käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja. Amini on työskennellyt käsikirjoittajana 1990-luvun alkupuolelta asti. Hän sai parhaan sovitetun käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden elokuvasta *[[Kyyhkyn siivet]]* (1997). Amini tunnetaan myös käsikirjoitustyöstään elokuvassa *[[Drive (elokuva)|Drive]]* (2011). Hän teki debyyttinsä ohjaajana elokuvallaan *[[The Two Faces of January]]* (2014), jonka hän myös käsikirjoitti.

## Aiheesta muualla
*
Ebina

**Ebina** () on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Kanagawan prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keskiosassa Sagamiharan ylängöllä ja Sagamin tasangolla. Kaupungin länsirajalla virtaa Sagamijoki. Ebinassa on 135&nbsp;431 asukasta (heinäkuussa 2020) ja sen pinta-ala on 26,59 neliökilometriä.

Asutus Ebinan alueella on vanhaa: siellä sijaitsivat muinoin Sagamin provinssin pääkaupunki (*kokufu*) ja Sagamin provinssitemppeli, Sagami Kokubun-ji, jonka alkuperäisistä rakennuksista on jäljellä raunioita. Seudulla viljeltiin aiemmin riisiä, nykyisin siellä harjoitetaan myös vihannesten, hedelmien ja koristekukkien kasvihuoneviljelyä. 1900-luvun loppupuolelta lähtien Ebina on kaupungistunut ja teollistunut nopeasti osana Suur-Tokiota. Kaupunkioikeudet Ebinalle myönnettiin vuonna 1971.

Ebinan rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat esimerkiksi Ryūhō-jin buddhalainen temppeli ja Sagami Kokubun-jin uudelleenrakennetut osat. Kaupungissa toimii paikallismuseo Ebina-shi onkokan. Ebinaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Sagami-linja, Odakyū-rautateiden Odawara-linja ja Sagami-rautateiden päälinja.

## Kuvia

Tiedosto:Sagami-kokubunji hondou.JPG|Sagami Kokubun-jin temppeli
Tiedosto:Ebina City Central Library ac (1).jpg|Ebinan keskuskirjasto
Tiedosto:Ebinashi onkokan.JPG|Museo *Ebina-shi onkokan*
Tiedosto:Ebina Station.jpg|Ebinan rautatieasema


## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kaupungin internetsivut
Hans-Jochen Vogel

**Hans-Jochen Vogel** (3. helmikuuta 1926 Göttingen – 26. heinäkuuta 2020 München) oli saksalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko.

Vogel opiskeli oikeustiedettä, kunnes joutui asepalvelukseen toisessa maailmansodassa. Hän jatkoi opiskelua sodan jälkeen, sai tohtorinarvon vuonna 1952 ja työskenteli Baijerissa juristina ennen poliittista uraansa. Vogel kuului sosiaalidemokraatteihin vuodesta 1950. Hän toimi Münchenin pormestarina vuosina 1960–1972 ja isännöi tässä asemassa vuoden 1972 kesäolympialaisia. Vuonna 1972 hän sai nimityksen Länsi-Saksan rakennus- ja kaupunkisuunnitteluministeriksi, ja vuosina 1974–1981 hän toimi oikeusministerinä. Vuonna 1981 Vogel toimi muutaman kuukauden ajan Berliinin pormestarina. Hän oli sosiaalidemokraattien liittokansleriehdokkaana vuonna 1983, mutta hävisi Helmut Kohlille. Vuosina 1987–1991 hän toimi puolueensa puheenjohtajana.

Vuosina 2001–2004 Vogel istui Kansallisen etiikkaneuvoston jäsenenä. Vuodesta 2006 hän asui vaimonsa Liselotten kanssa vanhainkodissa Münchenissä. Vuonna 2014 hän julkisti tiedon sairastamastaan Parkinsonin taudista.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Postojnanluola

**Postojnanluola** () on noin 24 120 metriä pitkä ja 115 metriä syvä karstiluolasysteemi Slovenian länsiosassa Postojnan kunnassa. Se on maan toiseksi pisin luolasysteemi. Luolaston tavanomainen lämpötila on noin kahdeksan celsiusastetta. Siitä noin 5,3 kilometrin osuus on myös turistien vierailtavissa. Luolien läpi virtaa Pivkajoki. Sinne asennettiin sähkövalaistus vuonna 1884. Luolan pituuden uskottiin olevan noin 20 570 metriä ennen kesäkuuta 2015, jolloin ryhmä luolasukeltajia löysi vedenalaisia käytäviä, joiden yhteispituus oli noin 3,5 kilometriä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Viralliset verkkosivut
Jerry Dodgion

**Jerry Dodgion** (29. elokuuta 1932 Richmond, Kalifornia – 17. helmikuuta 2023 Queens, New York) oli yhdysvaltalainen jazzsaksofonisti ja -huilisti.

Dodgion liittyi vuonna 1958 Red Norvon kvintettiin, jonka jäsenenä oli vuoteen 1961. Tänä aikana kokoonpano teki yhteistyötä muiden muassa Frank Sinatran ja Benny Goodmanin kanssa. Dodgion osallistui Goodmanin Neuvostoliitossa tekemällä kiertueelle. 1960–1970-luvuilla hän oli Thad Jonesin ja Mel Lewisin orkesterin jäsen. Dodgion ei johtanut omia levytyssessioita, mutta hän oli kysytty sideman big bandeissa, pienemmissä jazzkokoonpanoissa ja studiotyössä. Hänen yhteistyökumppaneihinsa kuuluivat mainittujen ohella muiden muassa Gerald Wilson, Benny Carter, Oliver Nelson, Herbie Hancock, Duke Pearson, Count Basie ja Marian McPartland.

Dodgion oli kahdenkymmenen vuoden ajan naimisissa muusikko Dottie Dodgionin kanssa, mutta pariskunta erosi.

## Lähteet
Ivan Mažuranić

**Ivan Mažuranić** (1814–1890) oli kroatialainen runoilija ja valtiomies. Hän oli 1873–1880 Kroatian baanina. Hän osallistui merkittävällä tavalla illyrialaiseen liikkeeseen ja on kirjoittanut eeppis-kansallisen runoelman *Smrt Smail-Age-Čengići* ('Smail-Aga-Čengićin kuolema', 1857), joka on eteläslaavilaisen kirjallisuuden merkittävimpiä runotuotteita. Mažuranić on myös onnistuneella tavalla täydentänyt Ivan Gundulićin eeposta *Osman* sepittämällä siihen kadonneitten tilalle kaksi viimeistä laulua ja julkaissut saksalais-kroatialaisen sanakirjan (1842).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Jimmy Knepper

**James Minter "Jimmy" Knepper** (22. marraskuuta 1927 Los Angeles – 14. kesäkuuta 2003 Triadelphia) oli yhdysvaltalainen jazzpasunisti.

Knepper varttui Los Angelesissa, aloitti pasuunansoiton 9-vuotiaana ja siirtyi ammattimuusikoksi 15-vuotiaana. Hän tuli tunnetuksi soitostaan Charles Mingusin kokoonpanoissa vuosina 1957–1962. 1940–1950-luvuilla Knepper työskenteli myös Freddie Slackin, Roy Porterin, Charlie Spivakin, Charlie Barnetin, Woody Hermanin ja Claude Thornhillin big bandeissa. Vuonna 1959 hän soitti Stan Kentonin kanssa. Vuonna 1960 hän kiersi Afrikassa Herbie Mannin ja vuonna 1962 Neuvostoliitossa Benny Goodmanin kanssa.

12. lokakuuta 1962 Knepper joutui Charles Mingusin tekemän pahoinpitelyn uhriksi. Hän menetti yhden hampaan, minkä lisäksi pasuuna vahingoittui ja seurauksena oli äänialan ylimmän oktaavin menettäminen. Mingus sai teostaan ehdollisen tuomion. Knepper soitti vuosina 1968–1974 Thad Jonesin ja Mel Lewisin orkesterissa. Hän työskenteli 1960–1970-luvuilla myös Gil Evansin ja Lee Konitzin kanssa. Vuonna 1977 Knepper palasi Mingusin yhtyeeseen, jossa soitti, kunnes Mingus kuoli vuonna 1979. 1980-luvulla hän työskenteli Mingus Dynasty -yhtyeessä ja American Jazz Orchestrassa. Hän kiersi paljon Euroopassa 1980–1990-luvuilla.

Knepper levytti välillä kokoonpanon johtajana, esimerkiksi albumin *Cunningbird*, joka toi hänelle vuonna 1980 Grammy-ehdokkuuden. Knepperillä oli vaimo Maxine ja tytär. Hän kuoli tyttärensä kotona 75-vuotiaana Parkinsonin taudin komplikaatiohin.

## Lähteet
Paratilapia

**Paratilapia** on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan Afrikasta:

* *[[Paratilapia polleni]]* Bleeker, 1868 – Isotähtitilapia
* *[[Paratilapia toddi]]* Boulenger, 1905

## Lähteet
Lippisch P.09

**Lippisch P.09** on toisen maailmansodan aikainen, suunnitteluasteelle jäänyt saksalainen hävittäjäsarja. Projektisarjasta oli vastuussa Rudolf Rentel.

## Suunnittelu
Vuonna 1941 Professori Rudolf Rentel laitettiin vastuuseen P.09-projektista.

#### Ensimmäinen malli (raskas hävittäjä)
Projektin ensimmäinen P.09-malli kantautuu vuoden 1941 lokakuulta ja malliltaan se oli perinteiseen Lippischin tyyliin pyrstötön. Koneen runko oli lyhyt ja sen siipien juuriin oli asennettu turbojetit, mahdollisesti Jumo&nbsp;004&nbsp;-mallia. Siipien nuolikulma oli noin 33°. Koneessa oli myös yksi suuri evä sivuperäsimineen. Koneen kaksi laskutelinettä oli asennettu aivan moottorien viereen, ja ne vetäytyivät taaksepäin siipien sisälle. Kolmannen laskutelineen asentamisen sijaan evän pohja muotoiltiin niin, että se kykeni toimimaan myös kannuksena. Ohjaamo sijaitsi lähellä rungon etuosaa antaen pilotille näkymän nokan ylitse. Aseistuksena tuli toimia neljä konekivääriä tai kanuunaa, jotka sijaitsivat ohjaamon alapuolella. Projekti keskeytettiin aikaisessa suunnitteluvaiheessa.

#### Toinen malli (maataistelukone/kevyt pommikone)
Projektiin kuului myös toinen P.09-malli, joka suunniteltiin vuonna 1942. Tämä malli erosi ulkonäöltään huomattavasti edeltäjästään, mutta suurin ero kuitenkin oli turbojettien tilalla toimivat rakettimoottorit; nämä olivat HWK&nbsp;509&nbsp;-mallia. Nämä moottorit oli asennettu rungon takaosaan. Koneessa oli deltasiipi ja moottorien sijaitseminen rungon sisällä mahdollisti myös pienemmän kärkivälin.

Koneen laskutelineinä toimivat kaksi jalasta, jotka vetäytyivät rungon sisään, sekä yksi pyrstörengas. Kone oli aseistettu neljällä MG&nbsp;151/20&nbsp;-lentokonekiväärillä, joista kaksi sijaitsi nokassa molemmin puolin rungon alaosaa jättäen tilaa niiden väliin pienelle pommiruumalle, jonne mahtui yksi 500&nbsp;kg pommi, tai 1000&nbsp;kg pommi pommiruuman ollessa auki. Toiset kaksi periskoopilla tähdättävää konekivääriä sijaitsivat koneen pyrstössä mahdollistaen tulituksen myös taaksepäin. Ohjaamo sijaitsi aivan lentokoneen nokassa antaen pilotille hyvän näkymän alapuolelle. Kuten edeltäjänsäkin, tämä projekti keskeytettiin aikaisessa suunnitteluvaiheessa.

## Tekniset tiedot

### '''1.Malli'''

* **Miehistö:** 1
* **Pituus:** 7,1 m
* **Korkeus:** 3,25 m
* **Kärkiväli:** 11,6 m

#### '''Aseistus'''

* 4 x konekivääri tai kanuuna

### '''2.Malli'''

* **Miehistö:** 1
* **Pituus:** 7,4 m
* **Korkeus:** 3,25 m
* **Kärkiväli:** 10 m

#### Aseistus

* 4 x 20 mm MG151/20 lentokonekivääri
* 1 x 500 kg tai 1 x 1000 kg pommi

#### Suoritusarvot

* **Suurin nopeus:** 850 km/h
* **Lentomatka:** 3000 km
* **Lakikorkeus:** 12 000 m

## Katso myös

* Lippisch P.13a
* Lippisch P.15
* Lippisch P.20
* Luettelo saksalaisista lentokoneprojekteista, 1939–1945

## Lähteet
* https://www.nurflugel.com/Nurflugel/Lippisch_Nurflugels/lippisch_nurflugels.html

### Viitteet
Italo Gariboldi

**Italo Gariboldi** (20. huhtikuuta 1879 Lodi – 9. helmikuuta 1970 Rooma) oli italialainen kenraali, joka toimi komentajana toisessa maailmansodassa. Hän komensi Italian Pohjois-Afrikan-joukkoja helmikuusta heinäkuuhun 1941 ja toimi samalla Libyan kenraalikuvernöörinä, sekä Neuvostoliiton alueella sotineita italialaisjoukkoja vuosina 1942–1943.

## Ura
Gariboldi aloitti sotilasuransa Italian jalkaväessä vuonna 1898. Hän osallistui vuosien 1911–1912 Italian–Turkin sotaan ja vuosina 1915–1918 esikuntaupseerina ensimmäiseen maailmansotaan. Hänestä tuli 1926 jalkaväkirykmentin ja 1931 jalkaväkiprikaatin komentaja sekä jalkaväki- ja ratsuväkiakatemian johtaja. Hänet ylennettiin 1918 everstiksi ja 1931 prikaatikenraaliksi. Gariboldi oli vuodesta 1935 Italian sotaneuvoston jäsen. Italian–Etiopian sodassa 1935–1936 hän komensi Sabauda-jalkaväkidivisioonaa, joka valtasi Etiopian pääkaupungin Addis Abeban toukokuussa 1936. Sen jälkeen hän toimi Addis Abeban sotilaskuvernöörinä ja Italian Itä-Afrikan varakuninkaan esikuntapäällikkönä. Gariboldi haavoittui varakuningas Rodolfo Grazianin salamurhayrityksen yhteydessä helmikuussa 1937.

Vuonna 1938 Gariboldi nimitettiin armeijakunnan komentajaksi Triesteen ja seuraavana vuonna Italian 5. armeijan komentajaksi Pohjois-Afrikkaan, missä tehtävässä hän jatkoi Italian liityttyä kesäkuussa 1940 toiseen maailmansotaan. Toista kahdesta Libyaan sijoitetusta italialaisesta armeijasta komentaneesta Gariboldista tuli heinäkuussa 1940 Italian Pohjois-Afrikan joukkojen ylipäällikön, marsalkka Grazianin varakomentaja. Gariboldi osallistui tappiolliseksi kääntyneeseen Italian hyökkäykseen Egyptiin.

Liittoutuneiden vallattua vastahyökkäyksellä Kyrenaikan Gariboldi nimitettiin 11. helmikuuta 1941 Grazianin tilalle Pohjois-Afrikan joukkojen ylipäälliköksi ja 25. maaliskuuta myös Libyan kenraalikuvernööriksi. Gariboldi vastusti avukseen lähetetyn saksalaisen kenraali Erwin Rommelin päätöstä aloittaa uusi hyökkäys Kyrenaikaan ja Egyptiin. Gariboldi vapautettiin 19. heinäkuuta 1941 komentajuudesta ja kutsuttiin takaisin reserviin, jolloin hänen seuraajakseen tuli kenraali Ettore Bastico.

Keväällä 1942 Gariboldi nimitettiin komentamaan Italian 8. armeijaa, joka osallistui Saksan sotaretkeen Neuvostoliitossa. Hän menetti puolet armeijastaan tappiollisessa Stalingradin taistelussa. Jäljelle jääneet joukot vetäytyivät Homeliin, mistä ne lähetettiin takaisin Italiaan. Saksan johtaja Adolf Hitler myönsi Gariboldille huhtikuussa 1943 rautaristin ritariristin.

Gariboldi oli Padovassa Italian irtautuessa sodasta. Saksalaiset vangitsivat hänet syyskuussa 1943 ja luovuttivat hänet Italian sosiaalisen tasavallan hallinnolle, jonka tuomioistuin tuomitsi hänet vuonna 1944 valtiopetoksesta kymmeneksi vuodeksi vankeuteen. Hän vapautui sodan lopulla.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Thore Jederby

**Thore Jederby** (15. lokakuuta 1913 Tukholma – 10. tammikuuta 1984 Tukholma) oli ruotsalainen jazzkontrabasisti sekä levy- ja radiotuottaja.

Jederby opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa. Hän soitti vuosina 1934–1938 Arne Hülphersin ja vuosina 1938–1946 Thore Ehrlingin big bandeissa. Jederby aloitti vuonna 1936 studioyhtye Swing Swingersin johtamisen. Hän johti myös muita yhtyeitä, kuten toisen maailmansodan jälkeen bopkokoonpanoa. Myöhemmällä urallaan hän tuotti radio-ohjelmia ja uusia LP-versioita aiemmista 78rpm-levyistä. Vuodesta 1977 Jederby työskenteli toimikunnassa, joka paneutui ruotsalaiseen jazzhistoriaan.

## Lähteet
Sõmerpalu järv

**Sõmerpalu järv** (myös **Sõmerpalu veskijärv, Sõmerpalu veehoidla**) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnassa Sõmerpalun kylässä sijaitseva padottu järviallas. Viron kielessä *veski* taikoittaa vesimyllyä ja *veehoidla* veden varastoallasta.

## Maantietoa
Tekojärvi on 850 metriä pitkä, 550 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 10,3 hehtaaria. Se on muodostettu patoamalla ojan uoma 130 metriä pitkällä maapadolla. Vesi on noussut täyttäen peltoaukealla sijainneet ojan pääuoma ja sen neljän sivu-uoman painaumat. Vesialueen leveys ei seuraa annettua leveyttä vaan se on leveimmillään vain 150 metriä leveä. Siinä ei ole saaria ja sen suurin syvyys on vain kaksi metriä. Järvellä on neljä tilaa ja sen rantaan tulee vain maapadolla kulkeva tie. Rantaviivan pituus on 2,7 kilometriä.

## Vesistösuhteita
Sõmerpalu järv kuuluu Võhandu jõen valuma-alueeseen. Siihen tulee vain yksi pitempi oja ja sen laskuoja yhtyy Võhandu jõgeen 400 metrin jälkeen. Järven valuma-alueen pinta-ala on 3,5 neliökilometriä. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.

## Huomautuksia

## Lähteet