Eforos Kymeläinen

**Eforos Kymeläinen** (, ; n. 400–330 eaa.) oli antiikin kreikkalainen historioitsija, joka oli kotoisin Kymestä Aioliista.

## Elämä

Eforos oli *[[Suda]]n* mukaan joko Demofiloksen tai Antiokhoksen poika; koska Plutarkhos mainitsee vain Demofiloksen ja koska myös Eforoksen pojan nimi oli Demofilos, on uskottavinta, että hänen isänsä oli Demofilos. Eforos oli Theopompoksen aikalainen ja eli noin vuonna 408 eaa., vaikka hänen säilyneet katkelmansa toimittanut Meier Marx erehtyi ja piti tätä vuotta syntymäaikana. Eforos eli vielä Aleksanteri Suuren hallituskauden alettua, sillä Klemens Aleksandrialainen kertoo hänen laskeneen herakleidien paluusta vuoteen 333 eaa. yhteensä 735 vuotta. Hänen elämänsä merkittävin kausi sijoittuu siis Filippos II:n aikaan.

Eforos opiskeli retoriikkaa Isokrateen johdolla tämän koulussa Khioksella. Kotikaupunkiinsa palattuaan ja epäonnistuttuaan yhteiskunnallisella uralla hänen isänsä lähetti hänet uudelleen opiskelemaan. Tällä kertaa hän omistautui opinnoille menestyksellisesti ja saavutti mainetta Isokrateen oppilaana yhdessä Theopompoksen kanssa. On viitteitä siitä, että Eforos olisi jopa aloittanut uransa julkisena puhujana, mutta Isokrates kehotti häntä suuntautumaan historiankirjoittamiseen. Isokrates neuvoi rauhallisluonteista Eforosta kirjoittamaan Kreikan varhaisesta historiasta, kun taas tulisieluisemmalle Theopompokselle hän suositteli myöhäisempien aikojen kuvaamista.

Plutarkhoksen mukaan Eforos joutui myöhemmin syytetyksi salaliitosta Aleksanteri Suurta vastaan, mutta onnistui vakuuttavasti puolustautumaan.

Eforoksen poika Demofilos jatkoi historioitsijana isänsä jalanjäljissä. Myöhemmin toimi historioitsija Eforos Kymeläinen nuorempi.

## Teokset

Eforoksen teoksista merkittävimpiä olivat seuraavat; niistä yksikään ei ole säilynyt nykyaikaan:

* *[[Historiai (Eforos)|Historiai]]* (, ”Historiat”) – Eforoksen pääteos, käsitti kolmekymmentä kirjaa ja kattoi noin 750 vuoden ajanjakson. Se alkoi herakleidien paluusta tai – *Sudan* mukaan – Troijan ajoista ja ulottui aina Perinthoksen piiritykseen vuonna 341 eaa. Mukana oli sekä kreikkalaisten että ”barbaarien” historiaa, ja teos oli siten ensimmäinen kreikkalainen yritys laatia yleishistoria.
* *Keksinnöistä* () – Kaksi kirjaa käsittänyt teos keksinnöistä.
* *Paikallinen kokoelma* () – Vaikuttaa olleen lähinnä osa *Historiai*-teoksen viidennestä kirjasta.
* *Sanankäytöstä* () – Teos tyylistä ja kielenkäytöstä. Tämäkin teos on saattanut olla vain osa *Historiai*-teosta.

*Suda* mainitsee vielä joitakin muita teoksia, kuten *Hyvistä ja pahoista* () ja *Yleisluontoisia paradokseja koskevat kirjat* (), joista ei kuitenkaan tiedetä enempää, ja on mahdollista, että nekin ovat olleet pelkkiä otteita tai lyhennelmiä *Historiai*-teoksen osista, jotka myöhemmät kokoajat ovat julkaisseet hänen nimellään.

### Tekstilaitokset

Eforoksen teosten katkelmat, joiden määrä olisi luultavasti huomattavasti suurempi, jos Diodoros Sisilialainen olisi aina maininnut lähteensä, keräsi ensimmäisenä Meier Marx (Karlsruhe, 1815, 8vo.). Hän julkaisi myöhemmin lisäyksiä C. A. H. Friedemannin ja C. G. Seeboden teoksessa *Miscellanea critica* (2.4, s. 754 jne.). Ne sisältyvät myös Karl ja Theodor Müllerin teokseen *Fragmenta historicorum Graecorum* (s. 234–277, Pariisi, 1841, 8vo.). Molemmat toimittajat ovat liittäneet editioihinsa kriittiset tutkielmat Eforoksen elämästä ja kirjoituksista.

## Arviontia

Mitä tulee Eforoksen luonteeseen historioitsijana, meillä on runsaasti todisteita siitä, että hän pyrki yksinkertaisen ja vilpittömän luonteensa mukaisesti esittämään uskollisen kuvauksen niistä tapahtumista, joista hän kertoi. Hän osoitti järkevyyttä siinä, ettei yrittänyt kirjoittaa historiaa ajalta ennen herakleidien paluuta. Kuitenkin myös tätä myöhempi historia oli yhä suuresti sekoittunut taruihin ja myyttisiin perinteisiin, ja hänen yrityksensä löytää alkuperäinen historiallinen kertomus karsimalla pois se, mitä hän piti myyttisenä tai tarumaisena, epäonnistuivat useimmissa tapauksissa pahoin ja olivat toisinaan jopa järjettömiä ja lapsellisia. Hän käytti kyllä eräänlaista kritiikkiä, mutta se ei vastaa todellisen historioitsijan otetta, ja toisinaan hän jopa pakotti lähteensä tukemaan omia näkemyksiään.

Varhaisempien aikojen osalta Eforos näyttää suosineen logografeja eeppisten runoilijoiden sijaan, vaikkei jättänyt jälkimmäisiäkään täysin huomiotta. Myös historian myöhemmissä osissa, joissa Eforoksella oli käytettävissään sellaisia oppaita kuin Herodotos, Thukydides ja Ksenofon, hänen kertomuksensa poikkesivat niin selvästi näistä suurista edeltäjistä – ja asioissa, joissa nämä olisivat ansainneet luottamuksen – ettei Eforosta voida pitää varmana ja luotettavana historiallisena lähteenä.

Ankarin Eforoksen kriitikoista oli Timaios, joka ei jättänyt käyttämättä tilaisuutta päästä huomauttamaan hänen epätarkkuuksistaan. Useat kirjailijat, kuten filosofit Aleksinos ja Straton, kirjoittivat myös erillisiä teoksia Eforosta vastaan. Porfyrios syyttää Eforosta jatkuvasta plagioinnista, mutta tämä syytös on epäilemättä suuresti liioiteltu, sillä säilyneissä katkelmissa ei ole havaittavissa viitteitä plagioinnista, vaan usein Eforos jopa kiistää edeltäjiensä väitteitä. Polybios kehuu Eforosta meri­sodankäynnin tuntemuksesta, mutta lisää, että hän oli täysin tietämätön maasodankäynnistä. Strabon tunnustaa hänen ansionsa toteamalla, että hän erotti historiallisen aineksen maantieteellisestä. Maantieteellisen osuuden suhteen hän ei tyytynyt pelkkiin nimiluetteloihin, vaan sisällytti siihen tutkielmia kansojen alkuperästä, valtiojärjestyksistä ja tavoista, ja monet meille säilyneet maantieteelliset katkelmat sisältävät eläviä ja kauniita kuvauksia.

Mitä Eforoksen tyyliin tulee, se on sellainen kuin Isokrateen oppilaalta voisi odottaa: selkeä, kirkas ja huolellisesti hiottu, mutta samalla lavea ja vailla voimaa ja energiaa, niin ettei Eforos yllä opettajansa tasolle.

## Lähteet