Ulriika Eleonoora

**Ulrika Eleonoora** nuorempi ( *den yngre*) (23. tammikuuta 1688 Tre Kronor linna, Tukholma – 24. marraskuuta 1741 Wrangelin palatsi, Tukholma) oli Ruotsin hallitseva kuningatar vuosina 1718–1720 ja veljensä Kaarle XII:n seuraaja sekä sijaishallitsija.

Hänen lyhyellä valtakaudellaan Ruotsissa alkoi vapauden aika, kuninkaan yksinvallan sijasta vähitellen lähes kaikki valta keskitettiin valtiopäiville.

## Suku, kasvatus ja nuoruus
Ulrika Eleonora oli kuningas Kaarle XI:n ja kuningatar Ulriika Eleonoora vanhemman nuorin lapsi.

Hän oli äitinsä kuollessa vasta kolmevuotias ja isänsä kuollessa yhdeksänvuotias. Hänen kasvatuksestaan ​​vastasi iäkäs isoäiti, leskikuningatar Hedvig Eleonoora, jonka ahdasmieliset uskonnolliset näkemykset ja terävä kieli eivät olleet nuorelle prinsessalle hyväksi. Vaikka hän sai erittäin hyvän koulutuksen, oli selvää, että sekä hänen isoäitinsä että veljensä, kuningas Kaarle XII, suosivat hänen vanhempaa sisartaan, Hedvig Sofiaa.

Ulrika Eleonoralle opetettiin uskontoa, kieliä ja musiikkia, mutta hän sai tuon ajan aatelistytöille tyypillisesti vain pintapuolista opetusta esimerkiksi historiassa, maantieteessä, hallinnossa ja perustuslaissa. Koulutusta ei siis oltu suunniteltu tulevalle hallitsijalle. Prinsessa oppi myös sekä metsästystä että kalastusta. Hän kävi tiivistä kirjeenvaihtoa vanhemman veljensä Kaarlen kanssa ja pysyi näin ajan tasalla sotaretkistä ja sotatapahtumista toimiessaan tämän sijaihallitsijana. Hänen kotilinnansa Tre Kronor paloi tuhoissa tulipalossa toukokuussa 1697 kun hän oli 9-vuotias ja kuukautta aiemmin kuolleen isän ruumis oli vielä linnassa.

Ulrika Eleonora oli 12-vuotias, kun veli, kuningas Kaarle XII lähti Suureen Pohjan sotaan vuonna 1700. Hedvig Sofian kuoltua isorokkoon vuonna 1708 Ulrika Eleonora alkoi saada merkittävämpää asemaa hovissa. Tätä auttoi se, että hän oli tullut naimaikään ja että kosijoita alkoi ilmestyä eri protestanttisista ruhtinashoveista Euroopasta. Päätös oli Kaarle XII:n käsissä, joka oli Turkissa, mutta prinsessaa itseään kiehtoi eniten Hessen-Kasselin maakreivi Kaarle I:n pojan Friedrichin kosintakirje.

Prinsessa Ulrika eli suurimman osan elämästään muiden varjossa, mutta sisarensa kuoltua vuonna 1708 jälkeen hän alkoi saada huomiota, ja vuonna 1713 hänet valittiin sijaishallitsijaksi. Hän johti maata sillä aikaa kun kuningas Kaarle XII oli ulkomailla. Heti ensimmäisessä istunnossaan hän teki tärkeän päätöksen ja kutsui valtiopäivät koolle. Hän osallistui kuitenkin harvoin valtaneuvoston kokoontumisiin.

Ulrika Eleonora astui politiikkaan 1710-luvulla, kun vanheneva leskikuningatar Hedvig Eleonoora oli käymässä heikoksi, ja prinsessa oli valtakunnan ainoa aikuinen kuningashuoneen jäsen. Kuninkaan ollessa poissa ja vihollisten hyökätessä Ruotsiin joka puolelta valtaneuvosto kutsui ensin koolle komitean kokouksen vuonna 1710 ja sitten täyden parlamentin vuonna 1713. 

Siihen mennessä tilanne oli pahentunut entisestään. Venäläiset valloittivat Suomen isovihassa, Stettin oli menetetty, ja tieto Kaarle XII:n joutumisesta turkkilaisten vangiksi Benderin kalabaliikin jälkeen oli saavuttanut Ruotsin. Tyytymättömyys ja sotaväsymys levisivät. Valtaneuvosto pyrki rauhaan ja halusi nimittää Ulrika Eleonoran valtionhoitajaksi. Marraskuussa 1713 Ulrika Eleonora kutsuttiin valtaneuvoston jäseneksi. Ajatus hänen nimittämisestään valtionhoitajaksi ja yhdistäväksi voimaksi syntyi, kun säädyt eivät päässeet sopimukseen. Tämän taustalla oli luultavasti tarkoitus varmistaa hänelle kruununperimys kuninkaan kuoleman sattuessa. Kansliapresidentti Arvid Horn kuitenkin vastusti aloitetta, ja samaan aikaan saapui kuninkaan tiukka kirjallinen kielto pitää valtiopäiviä.

Marraskuun lopussa 1715 Kaarle XII saapui Stralsundiin, joka oli vielä tuolloin Ruotsin hallussa. Hän kutsui sinne myös Hessenin perintökreivi Friedrichin, joka teki häneen hyvän vaikutuksen. Kaarle antoi Fredrikille hyväksyntänsä avioliitolle Ulrika Eleonoran kanssa, minkä jälkeen Fredrik nimitettin korkeisiin asemiin Ruotsin armeijassa.

## Avioliitto
Perintökreivi Fredrik von Hessen-Kassel (kuningas Fredrik I) kosi häntä jo vuonna 1710, mutta häitä vietettiin vasta vuonna 1715. Vanhempi sisar, prinsessa Hedvig Sofia oli kuollut vuonna 1708, jättäen jälkeensä vain yhden lapsen, Holstein-Gottorpin herttua Karl Fredrikin. Avioliitto perintökreivi Fredrikin ja kuninkaan ainoan elossa olevan sisaren Ulrika Eleonoran välillä antaisi Fredrikille hyvät perusteet Ruotsin kruunun saavuttamisesta tulevaisuudessa.

Avioliittosuunnitelman alullepanija oli kenraali Conrad Ranck, joka lähetettiin Hollannin hallituksen asioissa Tukholmaan vuonna 1710. Hän otti yhteyttä prinsessan uskottuun Emerentia von Dübeniin ja myös itse Ulriika Eleonooraan. Tuolloin 22-vuotias prinsessa suhtautui Fredrikin lähentymiseen myönteisesti. Koska päätös ei kuitenkaan ollut hänen käsissään, hän halusi asian käsiteltävän varoen. Hän onnistui suostuttelemaan leskikuningatar Hedvig Eleonooran kirjoittamaan Kaarle XII:lle Turkkiin asiasta, samalla kun itse esitteli tilanteensa yksityiskohtaisessa kirjeessä veljelleen. Avioliittoneuvottelut pitkittyivät kuitenkin monista syistä. Ne saatiin päätökseen vasta syksyllä 1714, kun Kaarle XII oli palannut Ruotsiin. Avioliittosopimuksen vahvistamisen yhteydessä Stralsundissa maaliskuussa 1715 Kaarle XII ja maakreivi Kaarle I solmivat sopimuksen, jonka mukaan Hessen-Kassel antaisi joukkoja Kaarle XII:n palvelukseen tietyin ehdoin. Perintöprinssi Fredrik otettiin juhlallisesti vastaan ​​Tukholmassa, jossa kihlaus julkistettiin prinsessan syntymäpäivänä 23. tammikuuta.

Prinsessa Ulrika Eleonora avioitui perintökreivi Friedrich von Hessen-Kasselin kanssa 24. maaliskuuta 1715 Tukholman kuninkaanlinnassa. Kuningatar sai kaksi keskenmenoa vuonna 1715 ja vuonna 1718, avioliitto oli lapseton. 

Aluksi Ulrika Eleonoran ja Fredrikin avioliitto oli onnellinen. Prinsessa rakasti aviomiestään ja hyödynsi mielellään tämän poliittisia juonittelujaan. Ulrika Eleonoran kannalta kyse oli ennen kaikkea Ruotsin kruununperimyksestä. Kaarle XII oli naimaton ja lapseton. Perimysjärjestyksen mukaan kruunun olisi pitänyt mennä naimattomalle prinsessalle, mutta sellaista ei ollut. Lähimpänä valtaistuinta oli tuolloin Ulrika Eleonoran ja hänen vanhemman sisarensa Hedvig Sofian poika, Holstein-Gottorpin herttua Kaarle Fredrik, joista kummallakaan ei ollut ilmeistä perimysoikeutta. Kuningas itse ei ottanut kantaa asiaan. Ulrika Eleonoraa ja Fredrikiä huolestuttivat eniten se, että Kaarle XII oli korottanut holsteinilaisen paronin Georg Heinrich von Görtzin oikeaksi kädekseen, jonka katsottiin ajavan entisen kotimaansa ja herttua Kaarle Fredrikin etuja kaikessa. Ulrika Eleonora tapasi veljensä vain kahdesti tämän palattua Ruotsiin, vuosina 1716 ja 1718.

Ulrika Eleonoran ja Fredrikin välinen kirjeenvaihto paljastaa, että pariskunta kuvitteli tulevaisuutensa Ruotsin valtionhoitajana. Toiveena oli, että Ulrika Eleonora perisi kruunun Kaarle XII:lta ja jakaisi sitten vallan Fredrikin kanssa.

## Kruununperimys ja kuningatar

Keväällä 1718 Kaarle XII päätti vastoin Fredrikin tahtoa hyökätä Norjaan toisen kerran. Prinssipuoliso antoi Ulrika Eleonoralle ohjeet siitä, mitä tehdä, jos kuningas kuolisi. Kun Kaarle XII ammuttiin 30. marraskuuta 1718, Fredrik lähetti adjutanttinsa André Sicren viestinviejäksi Ulrika Eleonoran luo Tukholmaan. Hän lähetti myös upseerijoukon pidättämään Georg Heinrich von Görtzin, joka oli matkalla päämajaan.

Ulrika Eleonora toimi nopeasti puolisonsa ohjeiden mukaisesti. Hän kutsui koolle läsnä olevat valtaherrat ja ilmoitti heille, että oli ottanut kruunun vastaan ​​perimysoikeutensa nojalla. Yllättyneet valtaneuvokset kunnioittivat häntä aluksi kuningattarenaan, mutta alkoivat pian muuttaa mieltään. 

Kaarle XII:n kuoltua vuonna 1718 hänelle ei ollut itseoikeutettua kruununperijää, mutta kaksi mahdollista ehdokasta kuitenkin löytyi. Toinen heistä oli Ulrikan puoliso Fredrik von Hessen-Kassel ja toinen sisar Hedvig Sofian poika, Holstein-Gottorpin herttua Kaarle Fredrik, jota tuki holsteinilainen puolue. Kuningaskunnassa oli kolme ryhmää. Jotkut kannattivat Holstein-Gottorpin herttuaa, mutta tämä ryhmä eliminoitiin väliaikaisesti sen johtajien, ennen kaikkea Görtzin vangitsemisen myötä, kun taas herttua itse pysyi päättämättömänä. Ylin sotilasjohto, jota tuolloin usein pidettiin erillisenä luokkana, tuki Ulrika Eleonoraa ja Fredrikiä. Kolmas ryhmä koostui pääasiassa valtaneuvostosta ja muusta aatelistosta, jotka vaativat kuninkaan vallan rajoittamista. Vaikutusvaltainen upseerikunta kieltäytyi ottamasta kantaa Ulrika Eleonoran toiveista huolimatta, mutta tämä onnistui saamaan valtiopäivät koolle vuoden 1719 alkuun mennessä.

Tämän jälkeen Ulriika Eleonoora ilmoitti nousseensa valtaistuimelle. Valtiopäivät suostuivat tunnustamaan Ulriika Eleonooran hallitsijaksi sillä ehdolla, että tämä hyväksyi hallitusmuodon, joka vähentäisi tuntuvasti kuninkaan valtaa. Säädyt vahvistivat Ulriika Eleonooran valinnan hallitsijaksi 23. tammikuuta 1719. Hänet kruunattiin Uppsalan tuomiokirkossa 17. maaliskuuta 1719  arvonimellä ”Sveriges, Götes och Vendes konung” eli Ruotsin, gööttien ja vendien kuningas.

Hallitsevana kuningattarena Ulriika Eleonoora hoiti tehtävänsä tunnollisesti, mutta hänet oli kasvatettu absolutismin hengessä, eikä hän pystynyt sopeutumaan uusien säätyjen hallintoon. Hän oli itsepäinen, ja hänen sympatiansa ja antipatiansa olivat hyvin voimakkaita. Hänellä oli niin vakava riita kansliapresidentti Arvid Hornin kanssa, että tämä erosi. Ulriika Eleonooran osuus ulkopolitiikassa oli pieni. Suuri Pohjan sota oli loppunut ja Uudenkaupungin rauhassa, vuonna 1721 tehtiin suuria alueluovutuksia valtakunnan etelä- ja itäosissa mm. Viro, Liivinmaa, Inkeri sekä osia Käkisalmesta ja Viipurin läänistä liitettiin Venäjään ja Preussi sai haltuunsa osia Ruotsin Pommerista.

Ulriika Eleonoora oli kuitenkin aikonut hallita yhdessä miehensä kanssa, mihin valtiopäivät eivät suostuneet ja vastustivat ajatusta voimakkaasti. Vuoden 1720 valtiopäivillä Ulriika Eleonoora luopui kruunusta prinssipuolisonsa Hessen-Kasselin perintökreivi Fredrikin hyväksi. 

## Kruunusta luopuminen

Maaliskuussa 1720, kun Ulrika Eleonoora luovutti kruununsa prinssipuolisolleen Fredrik I:lle, tämä luovutti osan valtaa valtiopäiville. Tämä päätti ajanjakson, jota kutsutaan itsevaltiuden ajaksi. Fredrikin matkustaessa ulkomaille vuonna 1731 ja sairastaessa vuonna 1738 Ulriika Eleonoora palasi jälleen sijaishallitsijaksi.

Toukokuussa 1720 viimeistelty uusi hallitusmuoto muutti valtaneuvoston ja valtionhoitajan välistä suhdetta. Valtaneuvosten määrää vähennettiin ja kaikki käsitellyt asiat oli päätettävä äänestämällä. Kuninkaan oikeutta nimittää virkamiehiä rajoitettiin. Ulrika Eleonora oli harjoittanut laajamittaista aatelointia, mikä nyt estettiin. Valtionhoitajan julistukseen lisättiin lauseke, joka vapautti säädyt uskollisuudenvalastaan, jos kuningas rikkoi julistuksensa tai loukkasi hallitusmuotoa.

Ulriika Eleonoran poliittinen vaikutusvalta ei päättynyt hänen kruunusta luopumiseensa. Hän inhosi sisarenpoikaansa Kaarle Fredrikiä, mikä osaltaan kärjisti 1720-luvun sisäpoliittisia jännitteitä, ja hänellä oli myös osuutta suunnitelmiin laajentaa kuninkaan valtaa vuoden 1723 valtiopäivillä. 

Ulrika luopui kruunusta lähinnä puolisonsa takia, sillä tämä oli koko ajan neuvonut Ulrikaa hänen ollessaan hallitsijana. Ulrika rakasti aviomiestään, mutta tämä lähinnä nai Ulrikan vain siksi, että tällä oli valtaa, ja että Ulrika pystyisi saattamaan Fredrikinkin johtavaan asemaan. Hän vieraantui yhä enemmän aviomiehestään, pääasiassa tämän avoimesti esillä olevan suhteen Hedvig Tauben kanssa ja irstaan ​​elämäntavan seurauksena. Ulrika oli uskonnollinen, ja kuningattarena olemisen jälkeen hän ryhtyi hyväntekeväisyystyöhön. Hän oli myös kiinnostunut kirjallisuudesta, taiteista, koruista ja rahojen keräämisestä. Hänen numismatiikka-kokoelmansa muodostaa perustan Kungliga Myntkabinettin kokoelmille.

Kuningatar Ulriika Eleonoora kuoli isorokkoon 53-vuotiaana marraskuussa 1741 Wrangelin palatsissa Tukholmassa. Hänet on haudattu Riddarholmin kirkkoon Karoliiniseen hautakuoriin Tukholmassa veljensä ja 10 vuotta myöhemmin kuolleen puolisonsa vierelle.

## Perintö
Ulriika Eleonooran mukaan on nimetty Ullanlinnan () kaupunginosa Helsingissä, jossa sijaitsevat myös Ullanlinnanmäki, Ulriikaporin- eli Ullanlinnankatu sekä Ullankatu. Samassa kaupunginosassa on myös Ullanpuistikko osoitteessa Muukalaiskatu 8.

Hänelle nimetty Ulriikan Eleonoran kirkko rakennettiin vuosina 1724–1727 Helsingin tuomiokirkon edessä olevalle aukiolle, jossa se oli vuoteen 1827 saakka. 

## Lähteet

## Aiheesta muualla