J

**J** (**j**) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten kymmenes kirjain. *J*-kirjaimen nimi on suomen kielessä *jii* ja äännearvo .

Kyrillisessä kirjaimistossa latinalaista *J*-kirjainta vastaavat Й (й) ja kyrillinen Ј (ј). Kreikkalaisessa kirjaimistossa sillä ei ole suoraa vastinetta.

## Historiaa
*J* ei alkuaan kuulunut kreikkalaiseen, etruskien eikä latinalaiseen kirjaimistoon. Foinikialaisessa ja sitä varhaisemmissa seemiläisissä kirjoitusjärjestelmissä aina varhaisimpaan tunnettuun edeltäjään kantasiinailaiseen kirjoitukseen oli kyllä kirjoitusmerkki *j*-äänteelle: ulkoasultaan pikemmin poikkiviivallista *Z*:aa tai *Y*:tä muistuttava *jōd* (kirjaimen foinikialainen nimi). Kreikkalaiset kuitenkin omaksuivat sen ensisijaisesti vokaalin *i* kirjoitusmerkiksi, joka tosin vokaalin edellä ääntyi [j].

Tämän seurauksena niin kreikassa, etruskissa kuin latinassakin *I*-kirjaimella merkittiin sekä *i*-vokaalia että *j*-konsonanttia (tai puolivokaalia). Keskiajalla *J*-mäistä *I*:n muotoa käytettiin kyllä ajoittain eri tarkoituksiin, mm. kauno- tai kursiivikirjoitusmuotona tai kirjoitettaessa roomalaisia numeroita osoittamaan lukusanan loppua: *XIJ* = *XII* = 12. Erillistä äänettä osoittavaksi kirjaimeksi *J* vakiintui vasta aivan keskiajan lopulla, noin 1500-luvulla.

Nykyään kirjoitetaan kuitenkin yleensä *J*:llä myös sellaiset roomalaiset nimet, joissa tämä äänne esiintyy, esimerkiksi Juvenalis (alkujaan Iuvenalis).

## J suomen kielessä
Vielä suomen kirjakieltä luotaessa 1500-luvulla *I*–*J*-ero ei ollut vakiintunut, joten Mikael Agricolan kielessä *j*-äänteen yleisin kirjoitusasu oli *I*: *ia* ’ja’, *iotca* ’jotka’, *kiria* ’kirja’. Harvemmin hän käytti *J*:tä tai *IJ*:tä (*Jumala*, *tyhije* ’tyhjä’) sekä sisällä sanassa *Y*:tä (*söyan* ’syöjän’), *G*:tä tai *GH*:ta (*welgilleni* ’veljilleni’, *wäighy* ’väijyy’). Toisaalta *J*-kirjain tai *IJ*-yhdistelmä saattoivat esiintyä *i*:n merkkinä etenkin *i*-loppuisten diftongien tapauksessa (*taijuan* ’tajuan’, *etteij* ’ettei’), joskus muulloinkin (*jstupi* ’istuu’; luetaan [istupi]).

Nykysuomessa *J*-kirjaimella merkitään soinnillista palataalista puolivokaalia , mikä on siis myös kirjaimen alkuperäinen äännearvo latinalaisessa kirjoitusjärjestelmässä aina siitä asti, kun kirjainta on käytetty. Yleiskielessä *j*-äänne esiintyy vain lyhyenä, mutta murteittain se geminaatioilmiöiden kuten yleisgeminaation vuoksi voi esiintyä myös pitkänä (*jj*, esim. *ajjaa*).

## J muissa kielissä
Useissa eurooppalaisissa kielissä *J* äännetään samoin kuin suomessakin. Näin on kaikissa latinalaisin kirjaimin kirjoitetuissa slaavilaisissa ja uralilaisissa kielissä (esim. puolassa, tšekissä; unkarissa, virossa), balttilaisissa kielissä (liettuassa ja latviassa), albaniassa sekä maltassa.

Baskissa puolivokaalinen [j] on *J*:n yksi mahdollinen ääntämys soinnittoman frikatiivin [x] tai [ʝ] (puolivokaalisen *j*:n vahvempihälyinen frikatiivimuunnelma) ja soinnillisen palataaliklusiilin [ɟ] ohella. 

Äänteenmuutosten seurauksena kuitenkin alkuperäinen *j*-äänne on voinut kielittäin muuttua, ja kun kirjoitusasu on pysynyt ennallaan, *J*-kirjaimen äännearvo on muuttunut. Esimerkiksi romaanisissa kielissä *J*, milloin sitä ylipäänsä käytetään – italiassa ei – on aina jotakin muuta kuin [j]. Ranskassa, portugalissa ja romaniassa *se* osoittaa soinnillista postalveolaarista sibilanttia [], espanjassa soinnitonta velaarista tai uvulaarista frikatiivia [] ~ [χ] ja katalaanissa joko sibilanttia [] tai soinnillista postalveolaarista affrikaattaa [d͡ʒ].

Germaaniset kielet jakautuvat *J*:n käytöltään kahtia. Manterella puhuttavissa saksassa, hollannissa (ja afrikaansissa) ja pohjoismaisissa kielissä kuten ruotsissa samoin kuin islannissa *J* on [j], mutta englannissa se on yleisimmin soinnillinen postalveolaarinen affrikaatta [d͡ʒ]. Kaikissa näistä kielistä voi sitaattilainoissa esiintyä muitakin ääntämistapoja.

Kelttiläisissä kielissä *J*-kirjain ei ole (omaperäisessä sanastossa) käytössä.

Turkissa *J* on soinnillinen postalveolaarinen sibilanttia [].

## Muita esitystapoja

## J-kirjaimen merkityksiä

### Pienen j:n merkityksiä
* j on fysiikassa ja matematiikassa joskus imaginaariyksikön symboli. Yleensä käytetään i-kirjainta.
* j merkitsee matematiikassa y-akselin suuntaista yksikkövektoria.

### Ison J:n merkityksiä
* J on SI-järjestelmässä energian yksikkö joule.
* J on hitausmomentin tunnus (usein myös I).
* J on aikoinaan ollut I:n ohella jodin kemiallinen merkki. Nykyisin jodin merkkinä käytetään yksinomaan I:tä.
* J ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Japania.
* J tarkoittaa pelikorteissa jätkää.

## Lähteet

* Lehikoinen, Laila & Lieko, Silva 2009: *Kirjasuomen kehitys*. Uudistettu laitos. Helsingin yliopiston suomen kielen laitos.

### Viitteet

## Aiheesta muualla