Liite eli kliitti

**Liite** eli **kliitti** on sellainen morfeemi (merkitystä kantava kielen rakenneyksikkö), joka liittyy foneettisesti sitä edeltävään tai seuraavaan sanaan mutta ei ole leksikaalinen sana eikä taivutuspääte (affiksi). 

## Liitteen käsitteestä ja määritelmästä
Liite voidaan määritellä ainekseksi, joka muistuttaa sanaa mutta ei voi esiintyä yksinään, tai ainekseksi, joka ei ole affiksi eikä leksikaalinen (olioon, toimintaan tai ominaisuuteen viittaava, oman merkityssisällön omaava) sanavartalo. Sanan edellä sijaitsevaa liitettä kutsutaan **prokliitiksi**, sanan lopussa sijaitsevaa **enkliitiksi**.

Affikseista, esimerkiksi taivutuspäätteistä liitteet eroavat siinä, että ne eivät liity sanavartaloon tai sanaan vaan kokonaiseen lausekkeeseen, ja toisin kuin taivutuspäätteet, ne voivat liittyä eri sanaluokkia edustaviin sanoihin. Esimerkiksi englannin *’s* ei siten ole genetiivisijan taivutuspääte vaan liite, koska se liittyy lausekkeen perään, viimeisen sanan sanaluokasta riippumatta: *my friend*'’s** house'' ’ystäväni talo’, ''the lady I met yesterday**’s** offer'' ’naisen, jonka tapasin eilen, tarjous’. 

Liitteet voivat edustaa eri sanaluokkia. [[Suomen kieli|Suomen]] kielessä liitteitä ovat lähinnä **liitepartikkelit**. Englannissa ’olla’-[[Verbi|verbin]] tietyt muodot voivat muuttua liitteiksi eli **kliittistyä:** ''I’**m** (< I am)'' ’minä olen’, ''he’**s** (< he is)'' ’hän on’. Liitteet voivat toimia [[Artikkeli (kielioppi)|artikkeleina]]. Esimerkiksi [[Bulgarian kieli|bulgariassa]] määräistä artikkelia vastaavaa, sanan loppuun liitettävää ainesta voisi nimittää liitteeksi, koska se voi liittyä eriluokkaisiin sanoihin: ''kniga**ta*** ’(se) kirja’, ''hubava'''ta''' kniga'' ’se kiva kirja’, ''moja'''ta''' hubava kniga'' ’minun kiva kirjani’. Samoin liitteet voivat olla [[Konjunktio (kielitiede)|konjunktioita]] (esim. [[Latina|latinan]] ''senatus populus'''que*** ’senaatti **ja** kansa’). Usein kielitieteellisessä kirjallisuudessa esimerkkinä liitteistä käytetään romaanisten kielten kliittistyneitä pronomineja, esim. ranskan ***j’'''ai lu'' ’'''minä''' olen lukenut’, [[Espanjan kieli|espanjan]] ''leyéndo'''tela*** ’lukien **sinulle sitä**’, romanian *Mihai nu-*'l** așteaptă'' ’Mihai ei odota häntä’ [“ei-**häntä** odota”]. Martin Haspelmathin hieman uudelleen muotoilemaan kliitin määritelmään ne eivät tosin sovi.

== Liitteet suomen kielessä ==
Suomen kielen [[Possessiivisuffiksi|possessiivisuffikseja]] on suomalaisessa kielioppiperinteessä ollut tapana nimittää ”omistusliitteiksi”, koska ne liittyvät taivutuspäätteiden perään ja ainoastaan nominilausekkeen edussanaan, toisin kuin taivutuspäätteet (''näistä hyvistä artikkeleista**si**,'' ei ''*näistä**si** hyvistä**si** artikkeleista**si***). Ne käyttäytyvät kuitenkin enemmän taivutuspäätteen kuin liitteen tapaan: ne eivät voi vapaasti liittyä eri sanaluokkien sanoihin, ja nominatiivimuotoisen substantiivin yhteydessä ne liittyvät sen taivutusvartaloon ''(piirteesi, hevosesi,'' ei ''*piirresi, *hevonensi''). Varsinaisesti liitteinä voidaan suomen yleiskielessä pitää vain '''liitepartikkeleita''', joilla on erityyppisiä tehtäviä. (Murteissa ja puhekielessä voi esiintyä myös kliittistyneitä muotoja [[Persoonapronomini|persoonapronomineista]], esimerkiksi ***m’**oon'' ’**minä** olen’, ''ookko**nä**'' ’oletko **sinä**’.) 

Suomen kielen liitepartikkeleilla on [[lause]]essa samantapaisia tehtäviä kuin muillakin partikkeleilla, mutta ne eivät ole itsenäisiä sanoja vaan liittyvät aina johonkin sanaan. [[Suomen kieli|Suomessa]] on seuraavat liitepartikkelit: ''‑kO'' (''‑ko ~ ‑kö''), ''‑kA'' (''‑ka ~ ‑kä''), ''‑kin'', ''‑kAAn'' (''‑kaan ~ ‑kään''), ''‑pA'' (''‑pa ~ ‑pä''), ''‑hAn'' (''‑han ~ ‑hän'') ja ''‑s''. Liitepartikkelit antavat sanalle sävyä ja painokkuutta, tai ne antavat koko lauseelle eri luonteen. 

Liitepartikkeli saattaa alkuperältään olla itsenäisen sanan [[sananmuoto]], mutta ei ainakaan enää ole sellainen. Useat liitepartikkelit ovat syntyneet [[pronomini|pronomineista]]: esimerkiksi ''‑hAn'' on kehittynyt [[kieliopillinen luku|yksikön]] 3. [[persoona (kielioppi)|persoonan]] pronominista ''hän'', ja ''‑s'' on kehittynyt pronominista ''sinä'' tai ''se''. Liitepartikkelit muistuttavat kuitenkin itsenäisiä sanoja siinä mielessä, että niiden [[Konsonantti|alkukonsonantti]] voi osallistua [[rajageminaatio|rajakahdennukseen]]. Samalla tavalla kuin sanotaan ''älä osta**k k**alaa'', sanotaan myös ''älä osta**kk*'aan*. Sekä itsenäinen sana *kalaa* että liitepartikkeli *‑kaan* osallistuvat rajakahdennukseen.

### Kysymysliite ''‑kO'' (''‑ko ~ ‑kö'')
Liitepartikkeli *‑kO*  merkitsee kysymystä: *Tuleeko hän tänne?* Siksi sitä kutsutaan myös kysymysliitteeksi. Se mukautuu sen sanan vokaalisointuun, johon se liittyy. Takavokaalisissa sanoissa sen äänneasu on *‑ko*,  esimerkiksi *Onko se tullut?* Etuvokaalisissa sanoissa äänneasu on *‑kö*, esimerkiksi *Sekö se oli?* Kysymysliite liittyy tavallisesti lauseen ensimmäisen jäsenen loppuun, mutta voi puheessa esiintyä muuallakin: *Ajatus oli sekö, että aloitetaan kysymyksistä?*. Kysymyspartikkelin vastineita voidaan löytää kaikista itämerensuomalaisista kielistä.

### Liitekonjunktio ''‑kA'' (''‑ka ~ ‑kä'')
Liitekonjunktio *‑kA* mukautuu sen sanan vokaalisointuun, johon se kiinnittyy (takavokaalisissa sanoissa *‑ka*, etuvokaalisissa sanoissa *‑kä*). *‑kA* kiinnittyy tavallisesti lauseen ensimmäisen jäsenen loppuun. Se on tehostava liite, joka liittyy vain harvoihin sanoihin. Se ei muuta isäntäsanansa merkitystä, vaan antaa sille puhekielen sävyn, esimerkiksi sanassa *mitenkä*. Kun *‑kA* liittyy kieltoverbin muotoihin, se vastaa *ja*-sanaa: esimerkiksi *enkä* (= *ja en*), *eikä* (= *ja ei*), *äläkä* (= *ja älä*). Useimmiten se esiintyy yhteydessä *ei – eikä*.

### Fokuspartikkelit ''‑kin'' ja ''‑kAAn'' (''‑kaan ~ ‑kään'')
‑kin on fokuspartikkeli, joka voi liittyä melkein mihin sanaan tahansa ja merkitsee tavallisesti samaa kuin ’myös, myöskään, sittenkin, edes’. Se voi sijaita muuallakin kuin lauseen ensimmäisessä lausekkeessa, mutta se esiintyy vain kerran samassa lauseessa: *Minäkin kävin kotona. Minä kävinkin kotona. Minä kävin kotonakin.* Substantiiveihin liitettynä partikkeli ilmaisee rinnasteista fokusta (kuten aiemmin mainittu X, niin myös tämä Y‑*kin*); verbeihin liitettynä partikkeli taas ilmaisee kontrastiivista fokusta (sen sijaan että X teki A, niin tässä tapauksessa Y teki-*kin* B). Fokuspartikkelia *‑kin* käytetään vain sellaisissa lauseissa, jotka ovat sisällykseltään myöntäviä. Muutamiin sanoihin *‑kin* kuuluu kiinteänä osana, kuten *jokin, jossakin, kumpikin, ainakin, kuitenkin* ja *sittenkin*. Aikaisempi äänneasu on todennäköisesti ollut *‑ik*, jossa on soinnillinen palataalispirantti, ja partikkelilla on vastineita kaikissa itämerensuomalaisissa kielissä.

Myös *‑kAAn* on  fokuspartikkeli, ja se vastaa *‑kin*-partikkelia sisällykseltään kieltävissä tai epäilevissä lauseissa. Kuten *‑kin*, myös *‑kAAn* voi sijaita muuallakin kuin lauseen ensimmäisessä lausekkeessa ja se esiintyy vain kerran samassa lauseessa: *Et ollutkaan kotona. Et ollut kotonakaan*. Ainoa verbi, johon *‑kAAn* ei voi liittyä, on kieltoverbi. *‑kAAn* mukautuu sen sanan vokaalisointuun, johon se kiinnittyy: takavokaalisissa sanoissa *‑kaan*, etuvokaalisissa sanoissa *‑kään*. Runokielessä on tunnettu myös asut *‑kahan ~ ‑kähän*, kansanrunoissa *‑kana ~ ‑känä* . Kiinteitä ja vakiintuneita yhtymiä, joissa käytetään *‑kAAn*-partikkelia, on paljon. Ne käsitetään eri sanoiksi. Esimerkkejä: *kukaan, mikään, ainakaan, koskaan, kuitenkaan, ollenkaan*. Merkitys on tällöin melkein sama kuin itsenäisellä adverbilla. 

*‑kin* ja *‑kAAn* kiinnittyvät yleensä yhdyssanan loppuun. Kuitenkin ne voivat genetiivialkuisissa *(i)nen*-yhdysadjektiiveissa kiinnittyä joko sanan loppuun tai määriteosan perään: *toisenlaisiakin ~ toisenkinlaisia, muunlaisiakin ~ muunkinlaisia, tämänkertainenkaan ~ tämänkäänkertainen*. *‑kin* ja *‑kaan* -partikkeleilla on tarkahko vastineensa mordvassa.

### Sävypartikkelit ''‑pA, ‑hAn'' ja ''‑s''

#### ''‑pA'' (''‑pa ~ ‑pä'')
*‑pA* on sävypartikkeli, merkitystä tehostava liite, jolla on inttävä tai vahvistava merkitys. Se mukautuu sen sanan vokaalisointuun, johon se kiinnittyy: takavokaalisissa sanoissa *‑pa*, etuvokaalisissa *‑pä*. Partikkeli *‑pA* voi kiinnittyä melkein mihin sanaan tahansa, ja tavallisesti tämä sana on lauseen ensimmäinen jäsen : *Mattipa sen teki. Senpä Matti teki. Tekipä Matti sen.* *‑pA* kuuluu myös osana sanoihin *jopa, vieläpä, jospa* ja *kunpa*, mutta niissä se on katsottava johtimeksi eikä liitepartikkeliksi. 

*‑pA*-partikkelia voi käyttää tilanteissa, jossa se vahvistaa vastakohtaista merkitystä, esimerkiksi *Minä menen ensin – Minäpäs. ~ Etpäs*. Kun *‑pA* liittyy verbiin, lausuma voi merkitä päivittelyä tai toivomusta (*Onpa täällä kuuma! Saisipa ruokaa!*), tai se saa ehdottavan sävyn: *Kokeilkaapa vaikka näitä*. *‑pA* sävyttää koko lausumaa eikä vain sitä sanaa, johon se on kiinnittynyt, mutta se esiintyy tavallisesti päälauseessa. Epäsymmetrisissä vuorovaikutustilanteissa *‑pA* esiintyy sosiaalisesti katsoen ylhäältä alaspäin. Ikä-, ammatti- tms. hierarkiassa ylempänä oleva käyttää partikkelia kehotuksensa merkitsemiseen sellaiseksi, että sen voi toteuttaa ongelmitta.

#### ''‑hAn'' (''‑han ~ ‑hän'')
*‑hAn* on sävypartikkeli, joka on merkitykseltään tavallisesti lieventävä. *‑hAn* mukautuu sen sanan vokaalisointuun, johon se kiinnittyy (takavokaalisissa sanoissa *‑han*, etuvokaalisissa *‑hän*). Partikkeli voi kiinnittyä melkein mihin sanaan tahansa, mutta tavallisesti se liittyy lauseen ensimmäisen jäsenen loppuun: *Menehän siitä*. Ilmoituslauseissa sillä usein on merkitys "kuten arvelinkin" tai "kuten oli odotettavissa", kuten lauseessa *Tuossahan se on*. *‑hAn*-partikkelia käytetään myös kysymyksissä ja käskyissä. Kysymyslauseissa *‑hAn* tekee kysymyksen kohteliaammaksi, vähemmän vastausta tiukkaavaksi, esimerkiksi *Onkohan herra Salo tavattavissa?* Käskylauseissa se pehmentää käskyn äärimmäisyyttä, kuten lauseessa *Tulehan tänne*. *‑hAn* voi antaa lauseelle myös edellä sanottua selittävän luonteen, kuten *Hän tuntee minut, onhan hän minun opettajani*. Väitelauseessa *‑hAn* merkitsee lauseen sisältämän väitteen tunnetuksi, itsestään selväksi tosiasiaksi. Toisaalta lause voi ilmaista hämmästystä tai äkillistä oivallusta, esimerkiksi *Mikkohan se siinä*. *‑hAn* sävyttää koko lausumaa, ei vain sitä yhtä sanaa, johon se on kiinnittynyt. Se esiintyy usein lauseissa, jotka vaikuttavat sivulauseilta. Suomen ja karjalan aunukselaismurteiden ulkopuolella *‑hAn* tavataan vain vepsässä.

#### ''‑s''
*‑s* on sävypartikkeli, joka on nykykielessä myös luettava liitepartikkelien joukkoon. Sitäkin käytetään jonkinlaisena lieventävänä, pehmentävänä liitteenä kysymyksissä ja käskyissä, ja se antaa usein tuttavallisen sävyn: *Sinäkös siellä olet? Mitäs tämä on? Tulepas tänne.* Kysymyksissä s-partikkeli tuo lausumaan lisämerkityksen "oikein" tai "oikeastaan": *paljonkos kello on*? Verbeillä *‑s* voi liittyä imperatiivin yksikön ja monikon 2. persoonan esiintymiin (*tules, tulkaas*) ja passiivin preesensiin, jolloin se tulee passiivin loppu-n:n tilalle (*mennääs*). Se voidaan liittää myös useimpiin kysymyssanoihin (esimerkiksi *mitäs, missäs*), mutta ei aina suoraan, kuten sanassa *miksikäs*. Lisäksi *‑s* esiintyy partikkelissa *ettäs*. Partikkeli *‑s* liittyy tavallisesti lauseen ensimmäisen jäsenen loppuun ja esiintyy tavallisesti päälauseessa. Se sävyttää koko lausumaa, ei vain sitä sanaa, johon se on kiinnittynyt. 
Partikkeli *‑s* sisältyy myös eräisiin leksikaalistumiin: *eikös, entäs, kerrankos*.

### Liitepartikkelien yhdistelmät
Samaan sananmuotoon voi liittyä useampi liitepartikkeli peräkkäin. Liitteet muodostavat näin yhtymiä, joista tavallisimmat ovat *‑kOhAn, ‑kOs, ‑pAhAn* ja *‑pAs*, esimerkiksi: *Kukakohan sen sanoi? Meinaakos noi lähteä? Eipähän tule riitaa. Olipas äkäinen!* Eräissä tapauksissa *‑s* ja *‑hAn*-partikkelien edellä voi esiintyä *‑kO*-partikkelin sijasta *‑kA*, kuten *keneksikäs ~ keneksikös, mitenkähän ~ mitenköhän*. 

Ensimmäisenä jäsenenä olevat liitepartikkelit *‑kO, ‑pA* ja *‑kA* kuuluvat samaan morfotaktiseen asemaan, eivätkä ne yleensä voi esiintyä samassa sanassa. Samalla tavoin toisiaan hylkiviä ovat niiden perään sijoittuvat *‑hAn* ja *‑s*. Kuitenkin, jos sana on leksikaalistunut, siihen voi liittyä toinen samaan morfotaktiseen asemaan kuuluva liitepartikkeli: *mitenkä-pä*. 

Fokuspartikkelina toimivat *‑kin* ja *‑kAAn* sijoittuvat normaalisti muiden liitepartikkeleiden edelle. Mitkään *kin-* tai *kAAn*-partikkelin sisältävät yhtymät eivät kuitenkaan ole yleisiä, ja osa niistä esiintyy pelkästään joissain murteissa. Tavallisimpia ovat  *‑kin + ‑hAn, ‑kin + ‑kO, ‑kAAn + ‑kO*, esimerkiksi *rahatkinhan, nekinhän, kesälläkinkö, sitäkäänkö*. Silloin kun *‑kin* ja *‑kO* esiintyvät yhdessä, niillä voi olla myös päinvastainen järjestys: *kesälläkökin, hänkökin*.

### Leksikaalistumat
Kun loppuliitteellisessä sanassa liitepartikkeli on pakollinen osa, tai merkitys on vakiintunut, siitä on tullut eri sana. Silloin puhutaan leksikaalistumisesta. 
Suuri osa niistä on pronomineja, adverbeja tai partikkeleita. Esimerkiksi vakiintuneita sanoja ovat *etenkin, jotenkin, ainakin, kerrankin, sittenkin; kumminkaan, koskaan, milloinkaan; kunhan, tottahan; jopa, vaikkapa, vieläpä.* Monet vakiintuneet *‑kin* ja *‑kAAn* ‑sanat ovat pareja, esimerkiksi *ainakin ~ ainakaan, kuitenkin ~ kuitenkaan, tietenkin ~ tietenkään, varsinkin ~ varsinkaan*. 

## Lähteet
*

*

*

### Viitteet