Françoise Hardy

**Françoise Madeleine Hardy** (17. tammikuuta 1944 Pariisi, Ranska – 11. kesäkuuta 2024) oli ranskalainen laulaja, lauluntekijä, näyttelijä ja malli. Hän lauloi ranskan ohella myös englanniksi, italiaksi, espanjaksi ja saksaksi. 1960-luvun alussa käynnistyneen musiikkiuransa rinnalla Hardy aloitti menestyksekkään malliuran tuolloisen poikaystävänsä valokuvaaja Jean-Marie Périerin tuella. Hardy saavutti mallin urallaan ajattoman ja arvostetun tyyli-ikonin aseman. Hardy näytteli muun muassa elokuvissa *[[Grand Prix (elokuva)|Grand Prix]]* (1966) ja *[[Kuula sydämessä]]* (1966).

## Elämä ja ura
Françoise Hardy syntyi Pariisissa ja eli lapsuutensa ja varhaisnuoruutensa kaupungin 9. arrondissementissa. Hänellä on yksi nuorempi sisar, Michelle. Perheen vanhemmat elivät erillään eikä isä ei ollut juurikaan tekemisissä perheen kanssa tai auttanut taloudellisesti. Hardy sai ensimmäisen kitaransa 16-vuotiaana syntymäpäivälahjaksi ja myös hyvän koulumenestyksen ansiosta. Hän alkoi hyvin pian tehdä omia kappaleitaan ja käydä koe-esiintymisissä.

Hardy solmi levytyssopimuksen Disques Voguen kanssa marraskuussa 1961 ja julkaisi esikoissinglensä ”Oh oh chéri” vuonna 1962. B-puolen laulu ”Tous les garçons et les filles” oli huikea menestys, ja levyä myytiin lopulta yli kaksi miljoonaa kappaletta. Laulut julkaistiin samana vuonna myös EP-levyllä. Hardyn ensimmäinen LP, hittikappaleen mukaan nimetty *Tous les garçons et les filles* julkaistiin myös vuonna 1962. Vuonna 1963 Hardy edusti Eurovision laulukilpailussa Monacoa ja sijoittui viidenneksi laululla ”L’amour s’en va”. Samana vuonna hän sai Académie Charles-Cros’n Grand Prix du Disque -palkinnon.

Valokuvaaja Jean-Marie Perier teki hänestä valokuvauksella popkulttuurin suunnannäyttäjän, joka sai muotimaailman huomion; Hardy työskenteli sittemmin muun muassa Paco Rabannen, Chanelin ja Yves Saint-Laurentin kanssa. Vuosina 1962–1968 Hardy julkaisi kymmenen albumia ja kiersi Eurooppaa intensiivisesti. Vuonna 1965 Hardy esiintyi myös valkokankaalla elokuvassa *Une Balle au Cœur*, joka sai kriitikoilta kiitosta.

Hardysta tuli 1960-luvulla nopeasti yé-yé-tyylin johtava ja näkyvin hahmo ja samalla ranskalaisen musiikin eturivin tähti ja maan musiikkiviennin ykkösnimi. Hardy saavutti nopeasti lukuisia nimekkäitä ihailijoita kuten Bob Dylan, Miles Davis, Mick Jagger, David Bowie, Brian Jones, George Harrison, Keith Richards, Paul McCartney ja John Lennon. 

Vuonna 1970 Hardy julkaisi saksankielisen albumin *Träume* faneilleen Sveitsissä ja Saksassa. Vuonna 1971 ilmestyi hänen kypsymisensä ilmentymä, albumi *La Question*, joka oli tehty yhteistyössä brasilialaisen kitaristin Tucan kanssa. Vaikka levy ei ollut kaupallinen menestys, Hardy piti sitä parhaana teoksenaan ja se vaikutti moniin tuleviin artisteihin. Seuraavaksi hän työskenteli brittiläisen tuottaja Tony Coxin kanssa ja teki englanninkielisen *If You Listen* -albumin vuonna 1971 ja kantrivaikutteisen *Et Si Je m’en Vais Avant Toi* -albumin vuonna 1972. 

Vuonna 1974 julkaistu *Message Personnel* tehtiin yhteistyössä Serge Gainsbourgin ja Michel Bergerin kanssa. Levy julkaistiin myös Yhdysvalloissa Warner Brosin kautta. Hän julkaisi myös *Entr’Acte* -albumin ennen kuin vetäytyi pariksi vuodeksi äitiyden pariin. Silti hän äänitti Jean-Michel Jarren kappaleen Claude Lelouchin elokuvaan *Si C’était à Refaire*. Albumista *Star* (1977) tuli arvostettu menestys, joka palautti Hardyn ranskalaisen popin eturiviin. Sitä seurasi menestysalbumi: *J’Écoute de la Musique Saoule* (1978).

1980-luvulla Hardy keskittyi enemmän äitiyteen, mutta hänen albuminsa *Gin Tonic* (1980) ja *À Suivre* (1982) olivat menestysalbumeja. Näistä jälkimmäinen sisälsi hitit ”Tamalou” ja ”Villégiature”.  Vuonna 1988 hän julkaisi albumin *Décalage*, jonka ilmoitettiin olevan hänen viimeinen levytyksensä. Se koostui hänen sanoituksistaan, jotka oli sävelletty mm. Etienne Dahon ja Dutroncin toimesta. Albumia pidetään nykyisin yhtenä hänen hienoimmistaan, mutta aikanaan se sai vain maltillista kiitosta. 

Hardyn eläköityminen jäi lyhyeksi, kun hän vuonna 1992 levytti dueton ”Si Ça Fait Mal” Alain Lubranon kanssa AIDS-avustusalbumille *Urgence*. Hän levytti kappaleen myöhemmin uudelleen singlenä. Vuonna 1995 Hardy teki levytyssopimuksen Virgin Recordsin kanssa. Vuonna 1996 ilmestyi *Le Danger*, joka teki hänestä – 52-vuotiaana – suositun pop-artistin myös Isossa-Britanniassa. Portisheadin inspiroimana hän loi modernia indie-popia. Levy sai suosiota ja Hardy esiintyi BBC:llä ja osallistui myös Malcolm McLarenin ja Blur-yhtyeen äänityksiin.

Vuonna 2000 Hardy julkaisi Virginin kautta albumin *Clair Obscur*, joka sisälsi kappaleita muun muassa Django Reinhardtilta, Eric Claptonilta ja Don Everlyltä. Vuoden 2000 albumilla  *Clair Obscur*, oli myös arvostettuja duettoja, kuten  duetto ”I’ll Be Seeing You” yhdessä Iggy Popin kanssa, sekä ”Puisque Vous Partez en Voyage” Dutroncin kanssa. Vuonna 2004 ilmestyi *Tant de Belles Choses*, jolla soittivat muun muassa hänen poikansa Thomas Dutronc sekä Perry Blake. Hardy julkaisi vielä *Parenthèses*-duettialbumin (2006) ja omaelämäkertansa *Le Désespoir des Singes et Autres Bagatelles* (2008), josta tuli bestseller.

Vuonna 2010 ilmestyi *La Pluie Sans Parapluie*, jolle Hardy kirjoitti kaikki sanoitukset. Se oli intiimimpi ja herkempi kuin hänen aiempi tuotantonsa. Vuonna 2012 Hardy juhli 50-vuotista taiteilijauraansa julkaisemalla 27. studioalbuminsa *L’Amour fou*, jota hän piti tuolloin viimeisenä levynään. Hän sairasti tuolloin imusolmukesyöpää. Paranemisen aikana hän ei aikonut enää äänittää – kunnes kuuli suomalaisen Poets of the Fall -yhtyeen kappaleen ”Sleep”. Hän soitti sen tuottaja Erick Benzille, joka inspiroitui ja lähetti hänelle omia sävellyksiään. Vuonna 2018 julkaistiin Hardyn viimeinen albumi *Personne d’autre*. Vuoteen 2021 mennessä syöpähoidot olivat vieneet häneltä laulukyvyn. Françoise Hardy kuoli kesäkuussa 2024. 

## Yksityiselämä
Françoise Hardy avioitui pitkäaikaisen miesystävänsä Jacques Dutroncin kanssa 30. maaliskuuta vuonna 1981. Parilla oli jo entuudestaan poika Thomas, joka oli syntynyt vuonna 1973.

Françoise Hardy kuoli 11. kesäkuuta 2024. Hän oli sairastanut syöpää kaksikymmentä vuotta.

## Diskografia
### Studioalbumit
* *Tous les garçons et les filles* (1962); Yhdysvalloissa nimellä *The ”Yeh-Yeh” Girl from Paris!* (1965)
* *Le premier bonheur du jour* (1963)
* *Françoise Hardy canta per voi in italiano* (1963)
* *Mon amie la rose* (1964)
* *In Deutschland* (1965)
* *L’Amitié* (1965)
* *Françoise Hardy Sings in English* (1966)
* *La maison où j’ai grandi* (1966)
* *Ma jeunesse fout le camp...* (1967)
* *En anglais* (1968)
* *Comment te dire adieu* (1968)
* *One-Nine-Seven-Zero* (1969)
* *Träume* (1970)
* *Soleil* (1970)
* *La question (1971)*
* *4th English Album* (1971)
* *Et si je m’en vais avant toi* (1972)
* *Message personnel* (1973)
* *Entr’acte* (1974)
* *Star* (1977)
* *J’écoute de la musique saoûle* (1978)
* *Gin Tonic* (1980)
* *À suivre* (1981)
* *Quelqu’un qui s’en va* (1982)
* *Décalages* (1988)
* *Le danger* (1996)
* *Clair-obscur* (2000)
* *Tant de belles choses* (2004)
* *(Parenthèses...)* (2006)
* *La pluie sans parapluie* (2010)
* *L’Amour fou* (2012)
* *Personne d’autre* (2018)

### Kokoelma-albumit
* *Françoise* (1970)
* *Françoise in Italian* (1970)
* *Frag’ Den Abenwind* (2001)
* *Midnight Blues: Paris, London, 1968–72* (2013)

## Lähteet

## Kirjallisuutta
* Hardy, Françoise: *The Despair of Monkeys and Other Trifles*: Françoise Hardyn omaelämäkerta. Englanninkielinen käännös Jon E. Graham, Yhdysvallat, Feral House, 2018. (Alkuperäinen teos: *Le Désespoir des singes... et autres bagatelles*. Ranska, Éditions Robert Laffont, 2008)

## Aiheesta muualla

* Viralliset sivut