Kauluskaija

**Kauluskaija** (*Psittacula krameri*) on kaijalaji, joka on myös suosittu lemmikkilintuna.
Kauluskaijan entinen virallinen nimi oli **aleksanterinkaija**. Muita nimityksiä ovat **kaulanauhapapukaija**, **kaulanauhaparakiitti** ja **sepelpapukaija**.

## Historia
Isokauluskaijoja pidettiin lemmikkeinä jo Aleksanteri Suuren aikaan (356–322 eaa.). Aleksanteri itse oli ihastunut näihin papukaijoihin ja omisti niitä useampia. Siitä tulee lajin nimitys aleksanterinkaija.

## Koko ja ulkonäkö
Kauluskaija on solakka ja pitkäpyrstöinen lintu. Se on väriltään suurimmaksi osaksi vihreä. Niskassa ja selässä on turkoosin vivahteita. Siipien alla on keltaista. Siivet ja pyrstö ovat muuta ruumista tummempia. Koiraan kaulaa kiertää ruusunpunainen, edestä musta rengas, joka ilmestyy sille noin 2–3 vuoden iässä. Naaraalla tätä rengasta ei ole. Nokka on väriltään punainen, jalat ovat harmaat. Poikasen iirikset ovat harmaat ja nokka vaaleamman värinen. Kauluskaija on 40–45&nbsp;cm pitkä alalajista riippuen (pyrstö on noin puolet pituudesta). Siipikärkiväli noin 35&nbsp;cm.

Kauluskaija voidaan jakaa neljään alalajiin: afrikankauluskaija (*Psittacula krameri krameri*), intiankauluskaija (*Psittacula krameri manillensis*), neumanninkauluskaija (*Psittacula krameri borealis*) ja abessiniankauluskaija (*Psittacula krameri parvirostis*)

## Levinneisyys
Kauluskaijan alkuperäinen esiintymisalue sijaitsee Afrikan keskiosassa Sahelin alueen eteläpuolella sekä Intian niemimaalla ja Kaakkois-Aasiassa. Karanneet lemmikit ovat muodostaneet elinvoimaisia kaupunkipopulaatioita, Euroopassa muun muassa Isoon-Britanniaan, Belgiaan, Hollantiin, Saksaan, Ranskan Pariisiin ja Espanjan Barcelonaan, Yhdysvalloissa Floridaan, Kaliforniaan ja Havaijille, sekä Aasiassa muun muassa Israeliin, Japaniin ja Teheraniin. Laji on tavattu luonnossa myös Suomessa, mutta havaintojen perusteella vain yksittäisiä karanneita lemmikkilintuja.

## Elinympäristö
Kauluskaijan alkuperäistä elinympäristöä ovat trooppiset metsät, lauhkean vyöhykkeen metsät, suot ja mangrovealueet ja asutetut seudut. Karanneista lemmikeistä muodostuneet paikalliset populaatiot elävät pääasiassa kaupunkien puistoissa ja puistokaduilla.

## Lisääntyminen
Laji on sukukypsä 2–3-vuotiaana. Pesiminen aloitetaan hyvin varhain, joskus jopa tammikuussa. Naaras munii 3–4 munaa, joita haudotaan 22–26 vrk. Haudonnan aikana koiras syöttää naarasta. Molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten hoitoon.

## Ravinto
Luonnonvaraiset kauluskaijat syövät hedelmiä, vihanneksia, silmuja, pähkinöitä, siemeniä ja marjoja. Suurina parvina ruokaillessaan ne saattavat aiheuttaa vahinkoa viljelyksille.

## Lemmikkinä
Lajin hoito ei eroa juuri lemmikkilintujen perushoidosta. Voidakseen hyvin se tarvitsee omanlajisen tai vähintään samaa sukua olevan lintutoverin, runsaasti tilaa, lajityypillisiä tarpeita tyydyttävän ruokavalion, riittävästi virikkeitä, lintulähtöiset käsittely- ja koulutustavat sekä päivittäistä vapaanaoloa häkistä turvalliseksi tehdyssä sisätilassa.

Kauluskaija on papukaijalajien joukossa harvinaisuus, sillä se ei kuulu mihinkään CITES-liitteeseen: lajilla saa siis käydä kauppaa ja pesittää ilman alkuperätodistusta. Maahantuotaessa sillä on kuitenkin oltava pysyvä tunnistemerkintä ja terveystodistus.

Kauluskaijasta on jalostettu runsaasti värimuunnoksia, ja niistä osaa tavataan myös Suomessa. Näitä ovat esimerkiksi sininen, lutino (keltainen), valkoinen ja harmaa.

## Lähteet
*Lemmikkilinnut Kaijuli Ry
*Suomen Papukaijayhdistys
*Kauluskaija Nemo - Psittacula krameri manillensis

### Viitteet