ß

**ß** eli **kaksois-s** (  ’ässä-tseta’, *scharfes S*  ’terävä *s*’) on kirjain, joka merkitsee kaksoiskonsonanttia *ss*. Sillä korvataan saksan kielessä kaksi perättäistä *[[s]]*‑kirjainta tietyissä tilanteissa. Aiemmin ß-kirjainta on käytetty muissakin kielissä, muun muassa suomessa. 

ß‑kirjainta ei pidä sekoittaa hieman samannäköiseen kreikkalaiseen pienaakkoseen β (beeta).

## Historia

Kirjain *ß* syntyi goottilaisen, *[[f]]:ää* muistuttavan niin sanotun pitkän *s:n* eli *[[pitkä s|ſ]]*‑kirjaimen sekä *[[z]]*‑kirjaimen typografiseksi sulautumaksi eli ligatuuriksi (ſz → ß), mistä juontuu kirjaimen saksan­kielinen nimi *Eszett*. Vaihto­ehtoisesti *ß:ää* voidaan pitää pitkän *s:n* ja tavallisen eli niin sanotusti pyöreän *s:n* sulautumana (ſs → ß). Keskiajalla saksan kielessä esiintyi rinnatusten soinniton alveolaarinen frikatiivi , jota voitiin merkitä kirjain­yhdistelmällä *ſz* (tai *sz*, kuten vielä nykyäänkin unkarissa), ja soinniton palato­alveolaarinen frikatiivi , jota taas voitiin merkitä kirjain­yhdistelmällä *ſs* (tai *ss*). Myöhemmin saksan  on sulautunut ‑äänteeseen, ja eri kirjain­yhdistelmistä periytyvien ligatuurien erot ovat vain tyylillisiä.

Toiseen maailmansotaan asti saksalaisella kirjapaino­alalla käytettiin enimmäkseen fraktuuratyylisiä tai goottilaisia kirjasinlajeja. Niissä *z* näytti ikään kuin koukulla varustetulta (hieman kuin *[[ȥ]]* tai *[[ʒ]]*), mikä näkyi myös *ß*‑ligatuurin oikean­puoleisen osan muodossa. Jos *ß:ää* käytettiin antiikvatyylisten kirjainten yhteydessä, ligatuurin oikean­puoleinen osa saattoi muistuttaa pikemminkin *s*‑kirjainta. Useimmiten antiikva­kirjasin­lajeista kuitenkin puuttui erityinen *ß*‑ligatuuri, joten sen sijasta voitiin käyttää kirjain­yhdistelmiä *ſz*, *ſs*, *sz* tai *ss*. 

Kun 1800-luvulla antiikvan käyttö vähitellen yleistyi ja samaan aikaan *ſ*‑kirjain alkoi jäädä pois käytöstä, haluttiin *ß:lle* vakiinnuttaa antiikva­muoto. 1870-luvulta alkaen esitettiin useita vaihtoehtoja, jotka enimmäkseen pohjautuivat joko *ſz:aan* tai *ſs:ään*. Vuonna 1903 päädyttiin virallisesti suosittelemaan niin sanottua sulzbachin mallia, jota voi pitää eräänlaisena kompromissina (mallin nimi juontuu siitä, että se muistuttaa itäbaijerilaisessa Sulzbachin kaupungissa 1600-luvulla toimineen kirjan­painajan käyttämää versiota, joka tiettävästi oli myös varhaisin antiikva­tyylinen *ß*). Kaikki kirjasin­lajien suunnittelijat eivät kuitenkaan ole suositukseen tyytyneet, vaan 1900-luvun alkupuolella oli varsin tavallista käyttää mallina fraktuura‑*ſz:aa*, kun taas monissa uudemmissa kirjasin­lajeissa *ß:n* malliksi hahmottuu pikemminkin *ſs*.

## Saksan kielen ß

Saksan kielessä *ss*‑yhdistelmällä tai *ß*‑kirjaimella merkitään soinnitonta alveolaarista sibilanttia  sellaisissa tilanteissa, joissa yksittäisen *s*‑kirjaimen äännearvo olisi soinnillinen  (esimerkiksi *Rosse*  vs. *Rose* , *Weiße*  vs. *Weise* ). 

Vuonna 1996 uudistettujen oikein­kirjoitus­­sääntöjen mukaan *ß*‑kirjainta käytetään soinnittoman s-äänteen merkkinä seuraavissa tilanteissa:

* pitkän painollisen vokaalin jäljessä: *Straße, aßen, aß, Buße, grüßt*
* diftongin jäljessä: *heißen, außen*

Poikkeukset:

* Jos sanan vartalossa seuraa konsonantti, kirjoitetaan s: *Trost, Faust, räuspern, geistig.*

* Tavun lopussa oleva soinniton s kirjoitetaan s:llä, kun toisessa sanamuodossa on soinnillinen s: *(ich) nieste* *(niesen)*; *Gras* *(Gräser)*; *löslich* *(lösen)*; *Aas* *(des Aases).*

Vuosina 1901–1996 voimassa olleiden oikeinkirjoitussääntöjen mukaan kirjoitettiin *ß* niissä tapauksissa kuin nykyisinkin. Lisäksi *ß* kirjoitettiin *ss*:n sijaan myös sanan ja sananosan loppuun: *Kuß, kußecht, Paß, Paßbild.* Näin tehtiin myös sananvartalon lopussa, kun seuraava kirjain oli konsonantti: *(du) mußt, (es) paßt, wäßrig, unvergeßne, Rößl.*

Sveitsissä ja Liechtensteinissa *ß:stä* on luovuttu kokonaan, ja sen asemesta käytetään aina *ss*‑yhdistelmää (vaikka tällöin eräiden sanojen ääntämysero ei ilmene kirjoitusasusta: Masse  ’massa, joukko’ vs. Maße  ’määrät, mitat’). Sen sijaan Saksassa ja Itävallassa *ß* korvataan *ss*-yhdistelmällä vain poikkeus­tapauksissa (jos *ß:n* kirjoittaminen on esimerkiksi teknisesti mahdotonta). Aakkostettaessa *ß* joka tapauksessa vastaa yhdistelmää *ss*.

## Suomen kielen ß

Myös suomen kielessä on aiemmin käytetty ß-kirjainta kaksoiskonsonantin ss merkkinä.

Nykysuomen aakkosjärjestyksessä ß aakkostetaan kuten ss.

## Suuraakkonen &#x1E9E;

Kun antiikva‑*ß* vahvistettiin osaksi saksan oikein­kirjoitusta, kysymys kirjaimen suuraakkosellisesta muodosta jätettiin avoimeksi. Perinteisessä fraktuura­tyylissä suuraakkosellista versiota ei lainkaan tarvittu, sillä *ß*‑kirjain ei voi esiintyä sanan alussa, eikä fraktuuralla kirjoitettaessa suuraakkosia käytetä muualla kuin sanojen alussa. 

Antiikvatyylissä sen sijaan koko sana voidaan toisinaan kirjoittaa suuraakkosin. Tällöin *ß* korvataan virallisten ohjeiden mukaan kirjain­yhdistelmällä *SS* (esimerkiksi *Weiß* → *WEISS*). Vaihto­ehtoisesti on käytetty myös perinteikästä yhdistelmää *SZ* (*WEISZ*). Etenkin erisnimessä esiintyvä *ß* kuitenkin helposti koetaan elimelliseksi osaksi oikeaa kirjoitusasua, ja koska *ß* on pienaakkoseksi varsin kookas, sitä on toisinaan voitu epävirallisesti käyttää ikään kuin suuraakkosena (*WEIß*). Esimerkiksi yritysten logoja tai ihmisten hautakiviä varten *ß:lle* on myös voitu varta vasten suunnitella kirjainmuoto, joka paremmin istuu suuraakkosten joukkoon, mutta käytännössä tällainen vaihtoehto on ollut mahdollinen vain erityis­tapauksissa.

Yli 130 vuoden keskustelujen jälkeen *ß:n* iso vastine otti merkittävän askelen kohti vakiinnuttamista, kun se 27. kesäkuuta 2008 hyväksyttiin kansain­väliseen ISO 10646 ‑merkistöön (jonka rinnakkais­versio tunnetaan nimellä Unicode). Uudistus ei ainakaan välittömästi vaikuta saksan kielen virallisiin oikein­kirjoitus­ohjeisiin, mutta se antaa ihmisille mahdollisuuden käyttää *ß:n* suuraakkosellista muotoa, jos he kokevat sen virallista *SS*‑yhdistelmää sopivammaksi.

 () oppaassa (*Amtliches Regelwerk der deutschen Rechtschreibung*) vuodelta 2024 annetaan ymmärtää, että *ß:n* suuraakkonen on ensisijainen vaihtoehto *SS*-kirjainyhdistelmän sijasta, tosin molemmat sallitaan.

## Tietotekninen käyttö

Kirjain *ß* ei sisälly lainkaan alkuperäiseen 7-bittiseen ASCII-merkistöön (josta puuttuvat myös vokaalimerkit *[[ä]]*, *[[ö]]* ja *[[ü]]*), mutta sen 8-bittisessä Latin 1 (ISO 8859-1) ‑laajennuksessa pienen *ß:n* koodiarvo on DF (223). Unicode-merkistössä pienen *ß:n* tunnus on U+00DF ja ison U+1E9E. HTML-koodissa pieni *ß* voidaan tuottaa nimiviittauksella `&amp;szlig;` tai Unicode-tunnukseen perustuvalla numeerisella merkkiviittauksella. Myös isoon *ß*-kirjaimeen (&#x1E9E;) voidaan periaatteessa viitata Unicode-tunnuksen avulla, mutta merkki näkyy oikein ainoastaan, jos se sisältyy käytössä olevaan kirjasin­lajiin.

## Lähteet

## Aiheesta muualla