Veriplasma

**Veriplasma** tai vain **plasma** on veren kellertävä nestemäinen osa, josta puuttuvat verisolut.

Plasmaa saadaan, kun verinäytteen hyytyminen estetään lisäämällä siihen sopivaa antikoagulanttia, kuten EDTA:a, sitraattisuoloja, hepariinia tai hirudiinia. Sitten näyte lingotaan näyteastiassa sentrifuugilla. Tällöin näyte jakautuu näyteastian pohjalle sakaksi, jossa ovat verisolut, ja nestemäiseksi plasmaksi. Plasma otetaan talteen ja siitä voidaan esimerkiksi mitata joidenkin aineiden pitoisuuksia. Niiden poiketessa normaalipitoisuuksista eli viitearvoista, voidaan henkilöllä, jolta verinäyte on otettu, ehkä todeta jokin sairaus. Kokeita voidaan tehdä myös veriseerumille, joka on muuten sama asia kuin veriplasma, mutta seerumin annetaan hyytyä täysin ennen sentrifugointia. Seerumista puuttuvat siksi jotkin hyytymistekijät, kuten fibrinogeeni. Plasmaa kerätään myös luovutetusta verestä tai erikseen (katso hemafereesi), jotta siitä voidaan eristää eri proteiineja, kuten vaikkapa hyytymistekijöitä verenvuototautien hoitoon.
## Koostumus
Monilla nisäkkäillä veren tilavuudesta yli 50 prosenttia on plasmaa. Ihmisillä tämä osuus on 55 prosenttia. Ihmisten plasman tilavuudesta on noin 91 prosenttia vettä ja 7 prosenttia proteiineja. Proteiineja on normaalisti 5.5–8.9 milligrammaa per desilitra plasmaa. Tästä massasta noin 60 prosenttia on albumiinia, 36 prosenttia erilaisia globuliineja (kuten hemoglobiineja, myoglobiinia ja vasta-aineita) ja 4 prosenttia fibrinogeeniä. Plasmassa on ioneita, kuten kalsiumia, natriumia ja kaliumia. Siinä on myös monia aineenvaihduntatuotteita, joista isoimman pitoisuuden omaavat glukoosi (verensokeri), kolesteroli, melaniinit, urea ja ATP, joista kunkin pitoisuus on noin 3–5 millimoolia per litra plasmaa. Plasmassa on muitakin aineenvaihduntatuotteita, kuten hormoneita. Esimerkkejä ovat tyreotropiini, testosteroni ja estradioli. Plasmassa on lisäksi jäämiä DNA:sta, RNA:sta, viruksista, bakteereista ja muista mikrobeista.

Vaikka plasmassa ei määritelmän mukaan ole verisoluja, jää plasmanäytteisiin käytännössä usein hieman verisoluihin kuuluvia verihiutaleita. Niitä on usein noin 3&nbsp;000–4&nbsp;000 per mikrolitra. Lisäksi on olemassa verihiutalerikasta plasmaa (PRP), jota käytetään tiettyjen vammojen parantumisen nopeuttamiseen. Tällaiseen on plasman lisäksi eri sentrifugointitekniikoin kerrytetty noin 2,5–8 kertaa enemmän hiutaleita, kuin mitä on käsittelemättömässä veressä. Veressä on 50&nbsp;000 – 450&nbsp;000 hiutaletta mikrolitrassa.

## Väri
Normaalisti plasman väri vaihtelee heikon keltaisesta tummankeltaiseksi. Keltaisuus johtuu bilirubiinista, karotenoideista, hemoglobiineista ja transferriineistä. Plasma voi poikkeustapauksissa olla oranssia, vihreää tai ruskeaa. Vihreys voi johtua esimerkiksi keruloplasmiinista tai sulfonamideja kehossa muodostavista lääkkeistä, jotka johtavat sulfhemoglobiinin muodostumiseen. Tummanruskea tai -punertava väri voi johtua hemolyysistä, jossa hajonneista punasoluista vapautuu tumman värin antavaa methemoglobiinia. Plasma voi myös olla läpinäkyvää tai sameaa. Sameus johtuu yleensä plasman suuresta lipidipitoisuudesta, kuten kolesterolista ja triglyserideistä.

## Plasman edut diagnostiikassa
Kaikkia kokeita ei voida tehdä veriplasmalle, eikä kaikkia veriseerumille. Vaikka jokin koe voitaisiin tehdä kummalla tahansa, voi toisen käyttö olla käytännöllisempää. Plasman ja seerumin lisäksi jotkin mittaukset voidaan tai on pakko tehdä suoraan verestä, kuten verisolujen lukumäärien laskeminen virtaussytometrialla.

## Lähteet

## Aiheesta muualla