open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Sanok

**Sanok** on kaupunki Ala-Karpatian voivodikunnassa Kaakkois-Puolassa. Kaupungissa asui vuoden 2019 arvion mukaan 37&nbsp;359 asukasta, ja se on Sanokin piirikunnan pääkaupunki. Vanhakaupunki sijaitsee kukkulalla Sanjoen varrella. Kaupunki sijaitsee valtatie 28 varrella, 327 kilometriä pääkaupungista Varsovasta.

## Historia

Alue mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 981, kun Vladimir Suuri valloitti alueen Kiovan Rusille. Vuonna 1018 alue palautui Puolan hallintaan, kunnes vuonna 1031 Kiovan Rus valloitti sen jälleen. Vuonna 1340 Kasimir III Suuri liitti sen jälleen Puolaan. Se sai Magdeburgin kaupunginoikeudet vuonna 1339.

Vuoden 1339 jälkeen Kasimir III Suuri pysäytti Galitsian ja Volynian ruhtinaskunnan etenemisen ja muodosti Sanokin kunta-alueen 25. huhtikuuta 1366. Kaupunki alkoi kehittyä voimakkaasti ja pian siinä toimi useita eri oikeusasteita.

1600-luvulla alueen kautta kulki tärkeä kauppareitti, joka mahdollisti kaupankäynnin Puolan ja Unkarin välillä. Venäläiset ottivat kaupungin haltuunsa ensimmäisessä maailmansodassa toukokuussa 1915 ja poistuivat pahoin tuhotusta kaupungista heinäkuussa. Puolan tasavallan aikana 1918–1939 kaupungista tuli ukrainalaisten nationalistien keskus Galitsian alueella. Vuonna 1943 muodostettiin Galitsian SS-divisioona, johon liittyi paljon ukrainalaistaustaisia kaupungin asukkaita, koska he pelkäsivät rajan molemmin puolin vaikuttavia vainoajia.

## Talous
Kaupungissa on useita metalliteollisuuden yrityksiä. Kaupungin merkittävimpiä yrityksiä on Autosan, joka valmistaa linja-autoja.   

## Urheilu

Kaupungin merkittävin urheiluseura on KH Sanok, joka voitti jääkiekkossa Puolan mestaruuden 2012. Kaupungissa on III liga Poland -tasolla pelaava jalkapallojoukkue Stal Sanok.

## Ystävyyskaupungit
* Cestas, Ranska
* Drohobytš, Ukraina
* Gyöngyös, Unkari
* Humenné, Slovakia
* Kamianets-Podilskyi, Ukraina
* Reinheim, Saksa
* Östersund, Ruotsi

Lähde:

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* KH Sanokin viralliset verkkosivut  
* Stal Sanokin viralliset verkkosivut 
* Sanokin historiallinen museo
Bill Muckalt

**Bill Muckalt** (s. 15. heinäkuuta 1974 Surrey, Brittiläinen Kolumbia) on kanadalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä.

## Pelaajaura
Ennen ammattilaisuraansa Muckalt pelasi vuodet 1991–1994 juniorisarja BCHL:ssä, joukkueinaan Merritt Centennials ja Kelowna Spartans, ja vuodet 1994–1998 yliopistosarja CCHA:ssa, joukkueenaan Michiganin yliopiston Wolverines. Hän oli voittamassa kahdesti NCAA:n jääkiekkomestaruutta, vuosina 1996 ja 1998. Hänet nimettiin jälkimmäisenä vuonna, viimeisen yliopistokautensa päätteeksi, sekä CCHA:n ensimmäiseen tähdistökentälliseen että NCAA:n läntiseen tähdistökentälliseen. 

Muckalt aloitti ammattilaisuransa kaudella 1998–1999 NHL-seura Vancouver Canucksissa, joka oli varannut hänet vuorolla 221  yhdeksännellä kierroksella. Tulokaskausi jäi pisteiden valossa hänen ammattilaisvuosiensa parhaaksi. Hän sijoittui tulokkaiden pistepörssissä kuudenneksi ja tulokkaiden maalipörssissä kolmanneksi tehtyään 73:ssa ottelussa tehot 16+20=36. Joulukuussa 1999 hän siirtyi kesken kauden 1999–2000 New York Islandersiin osana pelaajakauppaa, jossa Islanders sai hänen lisäkseen hyökkääjä Dave Scatchardin ja maalivahti Kevin Weekesin, ja jossa Canucksiin siirtyivät maalivahti Félix Potvin sekä kaksi varausvuoroa. Tammikuussa 2000 hän sai olkapäävamman, joka piti hänet sivussa koko loppukauden. Kauden 2000–2001 alkupuolella Muckalt oli sivussa yli 20 ottelua niin ikään olkapäävamman vuoksi.

Kesäkuussa 2001 Muckalt siirtyi Ottawa Senatorsiin yhdessä puolustaja Zdeno Cháran ja ensimmäisen kierroksen varausvuoron (jonka Senators käytti varaamalla hyökkääjä Jason Spezzan) kanssa pelaajakaupassa, jossa Islanders hankki hyökkääjä Aleksei Jašinin. Hän pelasi Senatorsissa vain kauden 2001–2002 ja jäi sillä kahdeksaan tehopisteeseen, kaikki syöttöpisteitä. Heinäkuussa 2002 hän teki vapaana pelaajana sopimuksen Minnesota Wildin kanssa, mutta pystyi pelaamaan kaudella 2002–2003 vain kahdeksan runkosarja- sekä viisi pudotuspeliottelua lokakuussa saadun olkapäävamman, uransa kolmannen, vuoksi. Ennen loukkaantumista hän oli aloittanut kauden vahvasti ollen joukkueensa paras pistemies. Kauden 2003–2004 aikana Muckalt pelasi NHL:n sijasta Wildin AHL-farmijoukkueessa Houston Aerosissa. Olkapäävaivat pitivät hänet sivussa myös suurimman osan tuosta kaudesta, joka jäi hänen pelaajauransa viimeiseksi.   

Muckalt pelasi viisi kautta kestäneellä NHL-urallaan 256 ottelua runkosarjassa ja viisi pudotuspeleissä. Tehopisteitä hänelle kertyi runkosarjassa yhteensä 97, 40 maalia ja 57 syöttöpistettä. Pudotuspeleissä hän jäi tehopisteittä.	

## Pelaajauran jälkeen
Muckalt on luonut pelaajauransa jälkeen uraa jääkiekkovalmentajana. Hän on toiminut muun muassa New Mexico Mustangsin päävalmentajana juniorisarja NAHL:ssä sekä Michiganin teknillisen yliopiston joukkueen Huskiesin apulaisvalmentajana yliopistosarja WCHA:ssa.

## Lähteet
NHL-kausi 1979–1980

**NHL-kausi 1979–1980** oli National Hockey Leaguen historian 63. kausi. Sen aikana 21 NHL-joukkuetta  pelasi kukin 80 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti New York Islanders, joka kukisti finaalisarjassa Philadelphia Flyersin otteluvoitoin 4–2. Tämä oli Islandersin seurahistorian ensimmäinen Stanley Cup -mestaruus. 

Kaudella 1979–1980 NHL laajeni käsittämään 21 joukkuetta, kun aiemmin WHA-liigassa pelanneet Quebec Nordiques, Hartford Whalers, Winnipeg Jets ja Edmonton Oilers liittyivät NHL:ään. Edmonton Oilersin mukana NHL:ssä aloitti myös Wayne Gretzky. Hänestä tuli 19 vuoden ja kahden kuukauden ikäisenä nuorin pelaaja, joka on kyennyt tekemään 50 maalia yhden kauden aikana.

Runkosarjan pistepörssin voitti Los Angeles Kingsin keskushyökkääjä Marcel Dionne, joka keräsi kauden aikana yhteensä 137 tehopistettä pelaamissaan 80 ottelussa. Myös Wayne Gretzky ylsi 137 tehopisteeseen, mutta hänellä tehtyjä maaleja oli kaksi vähemmän kuin Dionnella. Gretzkylle myönnettiin kauden päätteeksi hänen uransa ensimmäinen Hart Memorial Trophy. Pudotuspeleissä pistepörssin voiton vei New York Islandersin Bryan Trottier. Hän teki 21 pudotuspeliottelussa yhteensä 29 tehopistettä, joista 12 oli maaleja ja 17 syöttöpisteitä. Trottier arvostettiin pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi ja palkittiin Conn Smythe Trophyllä.

## Runkosarja

*Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu.*

### Prince of Wales -konferenssi

### Clarence Campbell -konferenssi

### Runkosarjan pistepörssi
*Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit*

## Pudotuspelit

### Pudotuspelien pistepörssi
*Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit*

## NHL-palkinnot

### Tähdistökentälliset

## Lähteet
FS La Galissonnière (1933)

**La Galissonnière** oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty Roland Michel Barrin de La Galissonnièren mukaan.

## Valmistus

Alus tilattiin 1931 Brestin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 15. joulukuuta 1931. Alus laskettiin vesille 18. marraskuuta 1933 ja valmistui 1. huhtikuuta 1936. Alus oli varustettu Parsons-turbiineilla ja se saavutti Marseillen lähistöllä kahdeksan tunnin koeajoissa 90&nbsp;000 hevosvoimalla 35,42 solmun keskinopeuden.

## Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin tilapäisesti Ranskan Välimeren laivaston () 2. kevyeen laivueeseen, josta se siirrettiin edelleen Toulonissa 2. marraskuuta 1937 muodostettuun 3. risteilijäviirikköön, kun viirikön muut alukset *[[FS Jean de Vienne (1935)|Jean de Vienne]]* ja *[[FS Marseillaise (1935)|Marseillaise]]* valmistuivat. Toisen maailmansodan alkaessa alus partioi Tunisian rannikolla Bizertessä, kunnes alus siirrettiin 18. marraskuuta 1939 Brestiin huollettavaksi. Se palasi palvelukseen 1. maaliskuuta 1940 jatkaen palvelustaan Toulonissa Ranskan kesäkuiseen antautumiseen. Alus osallistui kahdella matkalla 8.-12. maaliskuuta kahden legioonalaispataljoonan ja kolmen Afrikan siirtomaista kootun kevyen rykmentin () kuljettamiseen Pohjois-Afrikasta Marseilleen.

Ranskan antautuessa alus oli viirikkönsä mukana Algerissa. Tammikuusta 1941 alkaen *La Galissonnière* kuului Vichyn Ranskan laivaston Touloniin sijoitettuun avomerilaivastoon. Se ei kuitenkaan polttoainepulan vuoksi osallistunut purjehduksiin lukuun ottamatta 6.-8. marraskuuta 1940 *[[FS Provence (1913)|Provencen]]* siirron suojaamista Pohjois-Afrikan rannikolta Touloniin.

Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan aluksen miehistö upotti 27. marraskuuta 1942 aluksensa Toulonissa Porte de Missiessyn telakka-altaassa no3 estääkseen sen joutumisen saksalaisille tai italialaisille. Italian kuninkaallinen laivasto nosti hylyn 3. maaliskuuta 1943 ja he aloittivat *FR.12:ksi* nimetyn aluksen kunnostamisen. Italian antautuessa korjaustöistä oli tehty noin 60 prosenttia. Saksalaiset miehittivät Toulonissa olevan aluksen, joka vaurioitui 24. marraskuuta Yhdysvaltain lentokoneiden hyökkäyksessä. Alus upposi 18. elokuuta 1944 ilmahyökkäyksessä. Hylky nostettiin ja romutettiin 1952.

## Lähteet
*
*

### Viitteet
FS Georges Leygues (1936)

**Georges Leygues** oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty Georges Leyguesin mukaan.

## Valmistus

Alus tilattiin Ateliers et Chantiers St. Nazairelta, missä köli laskettiin 21. syyskuuta 1933. Alus laskettiin vesille 24. maaliskuuta 1936 ja valmistui 15. marraskuuta 1937.

## Palvelus
Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 4. risteilijäviirikköön, joka kuului Ranskan nopeaan laivasto-osastoon (). Alus tulitti vahingossa Ranskan merivoimien sukellusvenettä *Casabiancaa*. Huhtikuussa 1940 merivoimien uudelleen järjestelyssä valmistauduttaessa Italian sotaan liittymiseen alus siirtyi 24. huhtikuuta Atlantin laivaston mukana Oraniin. 3. ja 4. viirikkö välttivät tuhon Britannian kuninkaallisen laivaston hyökkäyksessä Mers-el-Kebiriin ja ne siirtyivät lopulta Touloniin.

Alus lähti 9. syyskuuta 1940 Toulonista *[[FS Gloire (1935)|Gloiren]]* ja *[[FS Montcalm (1935)|Montcalmin]]* kanssa läpäisten Gibraltarinsalmen kohtaamatta brittiläisiä aluksia. Osasto tankkasi Casablancassa, mistä se jatkoi Dakariin, jonne saavuttiin 14. syyskuuta. Alus lähti samojen alusten kanssa Dakarista 18. syyskuuta kohti Librevilleä, mutta brittiläinen laivasto-osasto esti osaston matkan. *Montcalm* ja *Georges Leygues* pakenivat briteiltä ja ne palasivat Dakariin, jossa alukset avustivat brittien ja Vapaan Ranskan joukkojen hyökkäyksen (operaatio Menace) torjunnassa 23.-25. syyskuuta. *Georges Leygues* sai kaksi osumaa *[[HMAS Australia (D84)|HMAS Australiaan]]* ja se vältti torpedohyökkäyksen.

Lukuun ottamatta kultavarannon siirtoa Casablancaan elokuussa 1941 seuraavina kahtena vuotena aluksen palvelus oli vähäistä. Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikassa ja Saksan miehitettyä Vichyn Ranskan liittyi *Georges Leygues* kuten muutkin ranskalaiset sotalaivat liittoutuneisiin. Alkuvuodesta 1943 alus aloitti Dakarista Atlantin merireittien valvonnan ja 13. huhtikuuta se pysäytti saksalaisen saarronmurtajan *Portlandin*, jonka miehistö upotti aluksensa.

Heinäkuusta lokakuuhun alus oli huollettavana Portlandissa Yhdysvalloissa, missä lentokoneiden vaatimat tilat ja varusteet poistettiin ja alukselle asennettiin lisää ilmatorjunta-aseistusta. Alus palasi Dakariin jatkaen saarronmurtajien etsintää, kunnes kesäkuussa 1944 se osallistui Normandian ja Etelä-Ranskan maihinnousujen tukemiseen. Alus siirtyi 13. syyskuuta 1944 Touloniin. Alus tulitti Italian Rivieran rannikkoa Genovan ympärillä aina maaliskuuhun 1945, mikä oli samalla aluksen viimeinen sotaoperaatio. Alus oli toukokuusta 1945 tammikuuhun 1946 huollettavana Casablancassa.

Alus osallistui Indokiinan sotatoimiin tukien tykkitulellaan maajoukkoja. Se osallistui 1956 Suezin kriisiin, jolloin alus johti Ranskan merivoimien alusten muodostamaa Israelin maavoimia Gazan kaistalla tukenutta tulitukiosastoa. *Georges Leygues* poistettiin palveluksesta 1. toukokuuta 1957 ja myytiin romutettavaksi marraskuussa 1959.

## Lähteet
*
*

### Viitteet
FS Jean de Vienne (1935)

**Jean de Vienne** oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty ranskalaisen 1300-luvulla eläneen ritarin, kenraalin ja amiraalin Jean de Viennen mukaan.

## Valmistus

Alus tilattiin Arsenal de Lorientilta, missä köli laskettiin 20. joulukuuta 1931. Alus laskettiin vesille 31. heinäkuuta 1935 ja valmistui 10. helmikuuta 1937.

## Palvelus
Toisen maailmansodan alkaessa aluksen modernisointi oli juuri päättynyt Toulonissa ja se palasi 3. risteilijäviirikköön Bizerteen. Viirikön tehtävänä oli valvoa Ranskan etuja Pohjois-Afrikassa, mikäli Italia liittyisi sotaan. Ennen Italian sotaan liittymistä viirikön tehtävät olivat rajalliset ja sen tärkein tehtävä oli Ranskan kultavarantojen siirtäminen Halifaxiin Nova Scotiaan joulukuussa 1939. Italian julistettua sodan 10. kesäkuuta 1940 viirikkö osallistui Gibraltarinsalmessa merenkulun valvontaan. Ainoa havainto vihollisesta oli epäonnistunut hyökkäys Italian kuninkaallisen laivaston sukellusvenettä *[[R.Smg. Dandolo]]a* vastaan.

Ranskan antautuessa alus oli Algeriassa ja se vältti tuhon Mers-el-Kébirissä kesäkuussa 1940. Heinäkuussa alus suojasi hävittäjien kanssa *[[FS Strasbourg (1936)|Strasbourgin]]* pakoa, minkä jälkeen se saattoi paenneen aluksen Touloniin. Alus viipyi toimettomana Toulonissa, kunnes se liitettiin maaliskuussa 1941 Ranskan avomerilaivastoon.

Ranskan laivaston upottautuessa Toulonissa alus oli kuivatelakalla. Aluksen päällikkö Mailloux yritti tuhota aluksensa, mutta saksalaisjoukot estivät räjäytykset. Aluksen venttiilit kuitenkin avattiin, jolloin se vajosi pohjaan estäen kuivatelakan porttien avaamisen ja siten estäen telakan käytön. Miehistö myös tuhosi aluksen järjestelmät.

Alus luovutettiin Italian laivastolle, joka nimesi sen *FR.11:ksi*. Hylky nostettiin 18. helmikuuta 1943 ja kunnostus aloitettiin. Italian antautuessa kunnostustöistä oli saatu valmiiksi noin 85 prosenttia. Kesäkuun lopulla alus oli valmiina siirrettäväksi Liguriaan viimeisteltäväksi ja *[[RN Trieste (1926)|Triesten]]* miehistö oli lähetetty Ranskaan vastaanottamaan alusta. Syyskuussa saksalaiset miehittivät aluksen estäen sen siirron.

Liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä 24. marraskuuta 1943 alukseen osui ja se syttyi tuleen. Alus kallistui, kunnes sen kylki osui laituriin. Toulonin vapauduttua elokuussa 1944 aluksen kunnostusta mietittiin, mutta siitä luovuttiin kannattamattomana. Hylky romutettiin.

## Lähteet
*
*

### Viitteet
FS Marseillaise (1935)

**Marseillaise** oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty marseljeesin mukaan.

## Valmistus

Alus tilattiin Ateliers et Chantiers de la Loirelta Nantesista, missä köli laskettiin 23. lokakuuta 1933. Alus laskettiin vesille 17. heinäkuuta 1935 ja valmistui 10. lokakuuta 1937.

## Palvelus
Palvelukseenotettaessa alus liitettiin Välimeren laivueen () 3. risteilijädivisioonaan, jonka muut alukset olivat *La Galissonnière* ja *Jean de Vienne*. Aluksesta tehtiin 1938 divisioonankomentajan kontra-amiraali Decouxin lippulaiva. Münchenin kriisi siirsi divisioonan alusten huollot, mitkä saatiin toteutettua lokakuusta 1938 tammikuuhun 1939. Alus oli 27. tammikuuta - 10. maaliskuuta 1939 sijoitettuna *La Galissonnièren* kanssa Ranskan Länsi-Afrikkaan tukikohtinaan Dakar ja Conakry. Sodanuhkan vuoksi divisioona liitettiin *Emile Bertinin* alaisuuteen koottuun keveään iskuosastoon (), johon se liittyi 13. toukokuuta 1939 Bizertessä.

Maaliskuussa 1940 3. risteilijädivisioona kuljetti kaksi pataljoonaa legioonalaisia ja kolme rykmenttiä Afrikan kevyttä jalkaväkeä () Pohjois-Afrikasta Marseilleen. Kukin risteilijä kuljetti 500-600 miestä kerralla. *Marseillaise* lähti 3. maaliskuuta Oranista ensimmäiselle neljästä matkastaan, joista viimeinen päättyi 10. maaliskuuta. Sotamateriaalin erityisesti lentokoneiden hankinta Yhdysvalloista piti maksaa kullalla, joten kultaa piti kuljettaa Kanadaan ja sieltä edelleen Yhdysvaltoihin. *Marseillaise* ja *Jean de Vienne* kuljettivat marraskuussa 1939 ensimmäisen erän Toulonista Kanadaan. Italian sotaan liittymisuhan vuoksi Ranskan merivoimia järjesteltiin uudelleen, jolloin 3. risteilijädivisioona siirrettiin 30. huhtikuuta Bizerteen Force de Raidiin suojaamaan Ranskan etuja Pohjois-Afrikassa. Divisioonan tehtävänä oli suojata Sisiliansalmessa Aleksandriaan matkanneita taistelulaivoja *Provence*, *Bretagne* ja *Lorraine*. Divisioona palasi 2. toukokuuta Oraniin.

Divisioona siirtyi Oranista kesäkuun alussa kahden hävittäjän saattamana Algeriin. Ranskan antauduttua 4. heinäkuuta 1940 alus palasi viirikkönsä mukana Touloniin. Britannian kuninkaallisen laivaston hyökättyä Mers-el-Kebiriin Saksa antoi luvan uudelleen varustaa tietyn osan Ranskan laivastosta, jolloin *Marseillaise* liitettiin uudelleen 25. syyskuuta Toulonissa muodostettuun Vichyn Ranskan Avomerilaivastoon ().

Alus suojasi 4. marraskuuta 1942 *Jean de Viennen* kanssa *Strasbourgin* Toulonista Hyeresiin, mistä risteilijät palasivat 11. marraskuuta Touloniin. Saksan miehittäessä Vichyn Ranskan aluksen miehistö tuhosi 27. marraskuuta aluksensa Toulonissa. Saksalaisjoukot saapuivat maihinnousuportaille, mutta heitä kiellettiin saapumasta alukselle. He eivät pyrkineet alukselle väkivalloin, vaan seurasivat aluksen hidasta kaatumista laiturilta. Aluksen viimeiset upseerit poistuivat alukselta räjähdysten repiessä aluksen pirstaleiksi ja sytyttäessä tulipaloja, jotka saatiin sammumaan 3. joulukuuta. Upseerit siirrettiin sotavankeuteen. Hylky romutettiin 1946-1947.

## Lähteet
*
*
*

### Viitteet
Amin Askar

**Amin Soleiman Askar**  on norjalainen ammattijalkapalloilija. Hän on syntynyt Somaliassa 1 lokakuuta 1985. Askar pelaa Brannissa, Norjan pääsarjassa.

## Ura
### Fredrikstad FK
Joustavana pelaajana Askar on toiminut mm. puolustajana ja keskikentällä. Vuonna 2009, Askar teki kaksivuotisen sopimuksen Fredrikstadin kanssa.

### SK Brann
Ennen vuoden 2012 kautta, Amin Askar teki sopimuksen Brannin kanssa.

## Tuloksia

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Amin Askar player info at the official Fredrikstad FK website  
*Amin Askar player info at transfermarkt.de 
* Guardian Football
FS Gloire (1935)

**Gloire** oli Ranskan laivaston La Galissonnière -luokan kevyt risteilijä toisessa maailmansodassa.

## Valmistus

Alus tilattiin Forges et Chantiers de la Girondelta, missä köli laskettiin 13. marraskuuta 1933. Alus laskettiin vesille 28. syyskuuta 1935 ja valmistui 15. marraskuuta 1937.

## Palvelus
Koeajojen päätyttyä alus saapui 18. marraskuuta 1937 Brestiin, josta se jatkoi 1. joulukuuta Ranskan Indokiinaan. Alus palasi Brestiin 16. huhtikuuta 1938. Tammikuussa 1939 alus liitettiin 4. risteilijäviirikköön, jonka mukana se vieraili Britteinsaarilla ja Yhdysvalloissa. Alus oli huollettavana lokakuusta joulukuuhun, jonka jälkeen se lähti *[[FS Dunkerque (1935)|Dunkerquen]]* kanssa Kanadaan kuljettaen Ranskan kultavarantoja sekä paluumatkalla suojasi kanadalaisia joukkoja Eurooppaan kuljettanutta saattuetta.

Ranskan antautuessa kesäkuussa 1940 alus oli Algerissa, josta se palasi Touloniin 4. heinäkuuta. Vapaan Ranskan saavuttamat voitot Tšadissa ja Kamerunissa olivat poliittisesti rasittavia Vichyn hallinnolle ja siten Saksan laivastoesikunta antoi luvan lähettää risteilijäosaston Dakariin. *Gloiren*, *[[FS Montcalm (1935)|Montcalmin]]* ja *[[FS Georges Leygues (1936)|Georges Leygues'n]]* muodostama Force Y läpäisi Gibraltarinsalmen kohtaamatta brittiläisiä sotalaivoja ja ne saapuivat määränpäähänsä 14. syyskuuta. Osasto jatkoi 18. syyskuuta matkaansa Librevilleen, mutta brittiläinen laivasto-osasto pysäytti sen. *Gloire* ei kyennyt konehuoneessa havaittujen ongelmien vuoksi pakenemaan ja se antoi brittien saattaa itsensä Casablancaan.

Alus oli telakalla Casablancassa huhtikuusta heinäkuuhun. Se osallistui 12. syyskuuta 1942 upotetun *Laconian* matkustajien pelastamiseen saapuen alueelle 17. syyskuuta. Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikassa ja Saksan miehittäessä Vichyn alueen alus liittyi Ranskan merivoimien mukana liittoutuneisiin.

Alus modernisoitiin Philadelphiassa, jossa lentokoneiden vaatimat tilat ja laitteet poistettiin sekä aluksen ilmatorjuntaa vahvistettiin. Palelukseen palattuaan alus oli Dakarissa etsien saksalaisia saarronmurtajia Atlantilta, kunnes se siirtyi 16. tammikuuta 1944 Välimerelle.

Helmikuussa alus tuki Anzion maihinnousua tulittaen rannikkokohteita Gaetanlahdella sekä kuljettaen joukkoja Italiaan ja Korsikalle. Oltuaan huollettavana Algerissa 27. huhtikuuta  - 17. kesäkuuta alus osallistui elokuussa Etelä-Ranskan maihinnousuun ampuen lähes 2&nbsp;000 kranaattia 15.-28. elokuuta. Tämän jälkeen alus tuki liittoutuneiden joukkoja ampumalla Ranskan ja Italian Rivieran kohteita sodan päättymiseen saakka lukuun ottamatta joulukuista matkaansa Yhdysvaltoihin.

Sotatoimien päätyttyä alus teki kolme matkaa Indokiinaan ennen kuin se siirrettiin reserviin 1. helmikuuta 1955. Alus romutettiin 2. tammikuuta 1958.

## Lähteet
*
*

### Viitteet
Siina Pylkkä

**Siina Elina Pylkkä** (s. 26. tammikuuta 1984 Helsinki) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pikajuoksija, joka sijoittui pronssille alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2003  4x100 metrin pikaviestissä. Hän edusti Viipurin Urheilijoita ja hänen valmentajanaan toimi Merja Järvinen.

Pylkkä oli mukana voittamassa SM-pronssia pikaviestistä vuonna 2004. Sisäratojen SM-kilpailuista hän saavutti hopeaa 60 metrin juoksusta vuonna 2002.

Ennätyksikseen Pylkkä juoksi 60 metrillä ajan 7,48 vuonna 2002, 100 metrillä ajan 11,76 vuonna 2004 ja 200 metrillä ajan 24,87 vuonna 2001. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2005 jälkeen.

## Lähteet
*

### Viitteet
Elina Korjansalo

**Elina Katariina Korjansalo** (s. 20. helmikuuta 1984 Pori) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pikajuoksija ja pituushyppääjä. Hän edusti vuoteen 2010 saakka Kankaanpään seudun Leiskua ja tämän jälkeen Tampereen Pyrintöä. Korjansalon valmentajana toimi Matti Kero vuoteen 2010 ja tämän jälkeen Pirpa Takki.

Sisäratojen SM-kilpailuista Korjansalo saavutti pronssia 200 metrin juoksusta vuonna 2005. Hän oli mukana joukkueessa, joka sijoittui pronssille 4&nbsp;×&nbsp;100 metrin pikaviestissä alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2003.

Ennätyksikseen Korjansalo juoksi 60 metrillä ajan 7,58 vuonna 2002, 100 metrillä käsiajalla 11,7 ja sähköisellä ajanotolla 11,93 vuonna 2003 sekä 200 metrillä ajan 24,40 vuonna 2001. Pituudessa hänen ennätyksensä on 616cm vuodelta 2008. Virallisiin kilpailuihin Korjansalo ei ole osallistunut vuoden 2013 jälkeen.

## Lähteet
*

### Viitteet
Saku Kuusisto

**Saku Kuusisto** (s. 9. maaliskuuta 1982) on uransa päättänyt suomalainen keihäänheittäjä. Hän edusti Uudenkaupungin Kenttäkarhuja ja hänen valmentajanaan toimi Esa Utriainen. Hän sijoittui pronssille nuorten alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2001 tuloksella 76,98. Kuusisto sai hopeaa alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1999 tuloksella 78,73. Hänen paras tuloksensa miesten keihäällä on 78,40 vuodelta 2001. Virallisiin kilpailuihin Kuusisto ei ole osallistunut vuoden 2010 jälkeen.

## Lähteet
Kibalen kansallispuisto

**Kibalen kansallispuisto** on 776 neliökilometrin laajuinen kansallispuisto Länsi-Ugandassa. Vuonna 1993 perustettu kansallispuisto suojelee alueen sademetsiä. Kibale on tunnettu simpansseistaan, mutta siellä esiintyy myös 12 muuta kädellislajia sekä yli 320 lintulajia. Kansallispuistossa elää nykyisin noin 1&nbsp;450 simpanssia . Kansallispuistoa lähimpänä oleva kaupunki on Fort Portal.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Puiston kotisivut
Kuningatar Elisabetin kansallispuisto

**Kuningatar Elisabethin kansallispuisto** (*Queen Elizabeth National Park*) on 1&nbsp;978 neliökilometrin laajuinen kansallispuisto Ugandan länsiosassa. Kuningatar Elisabet II:n mukaan nimetty puisto on perustettu vuonna 1954. Nykyisin se on Ugandan suosituin safarikohde. Puiston alueella on tavattu noin 95 nisäkäslajia ja 612 lintulajia.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Puiston kotisivut
Teijo Kööpikkä

**Teijo Kaj Kristian Kööpikkä** (s. 7. lokakuuta 1980 Laihia) on suomalainen kuulantyöntäjä, joka sai pronssia kuulantyönnössä alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailussa vuonna 1999 tuloksella 18,01. Kööpikän paras tulos miesten kuulassa on ulkona 18,78 ja sisällä 18,84.

Kööpikkä sairastui 24-vuotiaana selkärankaperäiseen lihasrappeumaan ja lopetti urheilu-uransa. Hän aloitti kilpailemisen uudelleen vuonna 2023 paraurheilijana. Kööpikkä työntää kuulaa paraurheiluluokassa 57. Kööpikkä aloitti kilpailemisen helmikuussa hallikaudella työntämällä Helsingissä luokan uudeksi Suomen ennätykseksi 14,23. Saman vuoden heinäkuussa hän osallistui vammaisurheilun MM-kisoihin Pariisissa ja saavutti kuulantyönnön pronssia omassa luokassaan. Kööpikän tulos 14,80 oli luokan 57 uusi Suomen ennätys. Vuoden 2024 MM-kilpailuissa hän saavutti myös pronssia. Pariisin paralympialaisissa Kööpikkä sijoittui neljänneksi.

Kööpikkä on edustanut Laihian Lujaa ja vuodesta 2023 lähtien Rauman Urheilijoita. Hän on valmentanut muun muassa kuulantyöntäjä Kaisa Kymäläistä ja pikkuveljeään Timo Kööpikkää.

## Lähteet
FS De Grasse (1946)

**De Grasse** (runkonumero C610) oli Ranskan laivaston ilmatorjuntaristeilijä, jonka valmistus alkoi ennen toista maailmansotaa. Se liitettiin lopulta 1956 Ranskan laivastoon ja osallistui Ranskan ydinkokeisiin Mururoalla. Alus oli nimetty Grasetillyn markiisin ja Grassen kreivin François Joseph Paulin mukaan.

## Valmistus
Alus tilattiin 31. joulukuuta 1936 vuoden 1937 hankinnoissa Arsenal de Lorientilta. Tilauksen mukaan aluksen tuli valmistua syyskuussa 1942 kevyenä risteilijänä, jonka aseistukseksi piti tulla yhdeksän 152 millimetrin tykkiä. Köli laskettiin 28. elokuuta 1939. Työt kuitenkin keskeytyivät 3. syyskuuta toisen maailmansodan alkaessa ja jatkuivat 28. syyskuuta käytettävissä olevin resurssein. Saksan edettyä Ranskaan työt keskeytettiin uudelleen 10. kesäkuuta 1940 aluksen ollessa 28 prosenttisesti valmis. Saksalaiset miehittivät Lorientin 28. kesäkuuta, jolloin töitä jatkettiin telakan vapauttamiseksi muuhun käyttöön.

Työt edistyivät hitaasti ja elokuussa 1942 annettiin määräys aluksen muuttamisesta lentotukialukseksi. Liittoutuneet valtasivat telakan 9. toukokuuta 1945, jolloin töitä taas jatkettiin. Alus laskettiin vesille 11. syyskuuta 1946, mutta työt keskeytettiin uudelleen ilmatorjuntaristeilijäsuunnitelmien valmistamiseksi. Lopulta tehtiin päätös aluksen muuttamisesta ja työt pääsivät jatkumaan tammikuussa 1951. Lisäviivettä toi vielä aluksen uppoaminen kesäkuussa 1954. Alus valmistui 3. elokuuta 1956.

## Palvelus
Alus määrättiin korvaamaan *[[FS Georges Leygues (1936)|Georges Leygues]]* laivueen johtoaluksena ja siten se ei osallistunut vuoden 1956 Suezin kriisiin. Alus teki 1962 maailmanympäripurjehduksen. Se muutettiin 1964-1965 Tyynenmeren osaston () komentoalukseksi, jollaisena se oli ydinasekokeissa 1966-1972 Mururoalla ja Fangataufassa.

Alus poistettiin palveluksesta 28. helmikuuta 1973, jonka jälkeen se nimettiin *Q521:ksi*. Alus romutettiin 1975 Italiassa.

## Lähteet
*
*
*

### Viitteet
Jäätelöbaari

**Jäätelöbaari** on paikka, jossa myydään jäätelöä, gelatoa, jääjogurttia ja sorbettia. Jäätelöbaareissa myydään jäätelöä useimmiten kolmessa muodossa: tyypillisesti koneella tehtävänä pehmytjäätelönä eli pehmiksenä, myös kovapakatuksi jäätelöksi kutsuttavana tavallisena jäätelönä sekä gelatona. Tuotteissa on tavallisesti lukuisia makuvaihtoehtoja. Maailman ensimmäinen jäätelöbaari avattiin Yhdysvalloissa vuonna 1776.

*Gelato* on italialainen jäätelö, joka on tavallisesti rasvapitoisuudeltaan puolet tavallista jäätelöä kevyempää ja rakenteeltaan tavallista jäätelöä tasaisempaa. Gelaton myyjät tuottavat jäätelönsä usein itse, eikä sitä myydäkään usein yhdysvaltalaisissa jäätelöbaareissa. *Sorbetti* on hedelmistä, jäästä ja siirapista valmistettu jäätelötuote, johon ei lisätä ollenkaan maitoa tai kermaa. *Jääjogurtti* on pehmeärakenteinen ja vähärasvainen, pehmytjäätelöä muistuttava jäätelötuote. Sekä gelatoa, sorbettia että jääjogurttia myydään vohveleissa, kupeissa, sundaeina ja pirtelöinä. Jotkut jäätelöbaarit saattavat myydä myös jäätelökakkua, jäätelöpatukoita ja muita esipakattuja jäätelömakeisia. Lukuisten jäätelötuotteiden lisäksi monet nykyaikaiset jäätelöbaarit myyvät myös kuumia pikaruokia.

Vaikka jotkut jäätelöbaarit ovat auki ympäri vuoden etenkin lämpimän ilmaston alueilla, monet kylmemmillä alueilla sijaitsevat jäätelöbaarit ovat auki vain lämpimien kuukausien aikana, tavallisesti maaliskuusta marraskuuhun. Merkittävimmissä kaupunkikeskuksissa sijaitsevat jäätelöbaarit ovat usein auki ympäri vuoden ja täydentävät kauppojen jäätelövalikoimia. Jotkut jäätelöbaarit koostuvat vain tilausikkunasta ja ulkona sijaitsevista istumapaikoista, kun taas joissakin saattaa olla sisätilat. Joissakin jäätelöbaareissa on myös autokaistaluukkuja.

## Jäätelöbaarit Suomessa
Valio avasi Suomen ensimmäisen jäätelöbaarin Helsingin Lasipalatsin pohjoispään käytävällä toukokuussa 1936. Valion baareista muodostui ketju, jolla oli Helsingissä 34 ja muualla maassa 25 kahvilaa 1970-luvun alussa. Ketju siirtyi Elannon omistukseen vuonna 1972 ja muuttui jäätelöbaariketjusta HM-kahvilaketjuksi. Nykyisin Suomen suurin jäätelöbaariketju lienee yli 30 toimipisteellä Arla Foodsin omistaman Ingmanin vuonna 1997 perustama, franchising-tyylillä toimiva Spice Ice, joka tekee yhteistyötä muun muassa Robert’s Coffeen ja Filmtownin kanssa.

## Luettelo englanninkielisten maiden jäätelöbaariketjuista

* Baskin-Robbins
* Ben & Jerry’s
* Bruster’s Ice Cream
* Carvel
* Ciao Bella Gelato Company
* Cold Stone Creamery
* Debra T’s Cafe & Ice Cream
* Farrell’s
* Friendly’s
* Häagen-Dazs
* Sedutto’s
* Serendipity
* Shake Shack
* Spice Ice
* Swensens

## Lähteet
Floreana

**Floreana** on Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva 173 km² laajuinen saari Tyynessä valtameressä. Saari tunnetaan myös nimellä *Santa Maria*. Tuliperäistä alkuperää olevalla saarella ei kuitenkaan ole enää vulkaanista toimintaa. Floreanan maaperä on rikas ja saari tunnetaan värikkäästä asutushistoriastaan.  Saarella on noin 140 asukasta. Saaren eläimistöön kuuluvat muun muassa merileguaani, galapagosinmerileijona, sinijalkasuula ja galapagosinpingviini.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Saksanpihlaja

**Saksanpihlaja** (*Aria edulis*, syn. *Sorbus aria*) on kesävihanta puulaji lapapihlajien suvussa ja ruusukasvien heimossa. Se on tyyppilaji suvussa *Aria*, joka on aiemmin luokiteltu pihlajien (*Sorbus*) alasuvuksi. Laji kestää hyvin varjostusta ja ilmansaasteita, ja sitä käytetään yleisesti koristepuuna.

## Kuvaus

Saksanpihlaja on pienehkö puu ja kasvaa yleensä noin 4–12 metriä korkeaksi, joskus tosin yli 20-metriseksikin. Puun runko on yleensä pysty ja latvus leveän kartiomainen tai munanmuotoinen.

Lehdet ovat yksinkertaisia ja 8–12 senttimetriä pitkiä. Ne ovat vuorottaisia ja muodoltaan puikeita tai soikeita ja toissahaisesti sahalaitaisia. Ne ovat päältä kiiltävän tummanvihreitä ja alapinnalta valkonukkaisia. Lehdet ovat sulkasuonisia ja niissä on 10–14 suoniparia. Saksanpihlaja on kesävihanta ja lehtien syysväritys on ruskea.

Kukinta ajoittuu touko-kesäkuuhun ja hedelmät kypsyvät syys-lokakuussa. Kukinto on 8–15 senttimetriä leveä kertotasohuiskilo. 10–15 millimetriä leveät kukat ovat kaksineuvoisia ja hyönteispölytteisiä. Kukan teriö on valkoinen ja siinä on viisi terälehteä. Pienet pitkulaiset punaiset hedelmät ovat 8–15 millimetriä pitkiä.

## Levinneisyys
Saksanpihlaja esiintyy laajalla alueella Keski- ja Etelä-Euroopassa sekä Luoteis-Afrikassa merenpinnantasolta 1700 metriin. Levinneisyysalueensa eteläosissa se kasvaa vuoristoissa. Laji viihtyy kalkkipitoisilla maaperillä.

## Käyttö
Saksanpihlajaa käytetään lähinnä Euroopassa koristepuuna pihoissa ja puistoissa sekä katupuuna. Suomessa se menestyy vain maan eteläosassa. Siitä on olemassa useita viljelylajikkeita. Hedelmät ovat syötäviä ja niistä on myös valmistettu hilloja. Myös puuainesta on käytetty, mutta puun pieni koko rajoittaa sen hyödyllisyyttä.

## Lähteet
* 
* 

### Viitteet
North Seymour

**North Seymour** on pieni, Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva saari Tyynessämeressä, suuremman Baltran saaren pohjoispuolella. 1,9 neliökilometrin laajuinen kuiva saari on asumaton, ja sen kasvillisuuteen kuuluvat muun muassa kaktukset ja Palo santo -puut. Saaren eläimistöön kuuluvat muun muassa sinijalkasuula, fregattilinnut ja merileijonat. North Seymourilla vierailee säännöllisesti Galapagosin risteilyille ja sukellusretkille osallistuvia matkailijoita.

Saarelle siirrettiin 1930-luvun alussa maaleguaaneja turvaan Baltralta. Ne lisääntyivät hyvin ja niitä on nykyisin noin 2500.


North Seymour Island in the Galapagos about to land on shore photo by Alvaro Sevilla Design.JPG|**North Seymour** 
North Seymour Island in the Galapagos.JPG|**North Seymour** 
The beach at North Seymour Island in the Galapagos.jpeg|**North Seymour**
A Galapagos Land Iguana on the North Seymour Island in the Galapagos photo by Alvaro Sevilla Design.JPG| **North Seymour**
Blue footed Booby on North Seymour Island Galapagos photo by Alvaro Sevilla Design.JPG| **North Seymour**
At the beach in North Seymour Island Galapagos photo by Alvaro Sevilla Design.JPG| **North Seymour**


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Juha Aarnio (yleisurheilija)

**Juha Uolevi Aarnio** (s. 19. huhtikuuta 1978) on suomalainen keihäänheittäjä, joka edusti Raision Kuulaa. Häntä valmensi Antti Aarnio. Hän sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1997 ennätystuloksellaan 77,60. 

## Lähteet
Bartolomé

**Bartolomé** on pieni Ecuadorin Galápagossaariin kuuluva saari Tyynessämeressä, Santiagon saaren itäpuolella. Tuliperäisen ja karun saaren eläimistöön kuuluvat muun muassa galapagosinpingviini, galapagosinhiirihaukka, merileguaani, merileijonat ja merikilpikonnat. Bartolomén vesillä esiintyy myös vasarahaita.

Saarelle saavutaan pieneen lahteen, jossa sijaitsee saaren tunnusmerkkeihin kuuluva laavapurkauksen, ja purkauksessa purkautuneen laavan räjähdyksen seurauksena syntynyt *Pinnacle rock*.

Bartolomé on nimetty brittiläisen merisotilaan Bartholomew Sulivanin etunimen mukaan. Hän osallistui HMS ''Beaglen'' tutkimusmatkaan aliluutnanttina ja kartoittajana.

## Lähteet
Satu Verho

**Satu Maarit Verho** (o.s. **Järvenpää**, s. 25. syyskuuta 1978) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kiekonheittäjä, joka edusti Parkanon Urheilijoita. Häntä valmensi Pentti Järvenpää. Hän sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1997 tuloksella 51,48. Hänen ennätyksensä on 52,54 vuodelta 1999. Hänen veljensä on keihäänheittäjä Tero Järvenpää.

Nykyään Verho toimii äidinkielen opettajana. 

Satu Verhon puoliso Ilmari Verho kilpaili moukarinheittäjänä, ja heidän tyttärensä Ilona Verho on edustanut moukarinheitossa Suomea nuorten arvokilpailuissa.

## Lähteet
Timo Makkonen (seiväshyppääjä)

**Timo Heikki Makkonen** (s. 28. kesäkuuta 1977) on uransa päättänyt suomalainen seiväshyppääjä, joka edusti Vantaan Salamoita. Hänen valmentajansa oli Leo Makkonen. Makkonen sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1995 tuloksella 545. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1995 tuloksella 550, joka on myös hänen ennätyksensä. Seiväshypyssä Makkonen on kisannut viimeisen kerran vuonna 2003.

## Lähteet
*
Adult Video News

**Adult Video News**, yleensä lyhennetty **AVN**, on yhdysvaltalainen lehti, joka käsittelee aikuisviihdeteollisuutta. Lehti sisältää arvosteluita uusista aikuisviihdejulkaisuista ja se seuraa alan kehitystä. Lehdestä noin 80 prosenttia on mainoksia, ja se on suunnattu aikuisviihteen jälleenmyyjille.

AVN myös sponsoroi vuosittaista tapahtumaa Las Vegasissa sekä myöntää Oscar-palkintojen perusteella kehitettyjä AVN Awardseja.

## Aiheesta muualla
* ''Adult Video Newsin'' viralliset sivut
Kaukasian taistelut

**Kaukasian taistelut** olivat toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taisteluiden sarja Kaukasuksen hallinnasta. Taistelut alkoivat virallisesti vuonna 1942 ja päättyivät Neuvostoliiton voittoon vuonna 1944. Sodan jälkeen Neuvostoliitto painoi mitalin 870&nbsp;000 sotilaalle, jotka puolustivat Kaukasusta sodan aikana.

Saksa aloitti heinäkuussa 1942 operaatio Edelweissin, jonka tavoitteena oli valloittaa Azerbaidžanin öljykentät Kaukasuksella. Wehrmacht valloitti Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin, Mozdokin ja Novorossijskin kaupungit lyhyessä ajassa 11. syyskuuta mennessä. Puna-armeija pysäytti saksalaisten etenemisen Tšetšeniassa *Pohjois-Kaukasian strategisessa puolustusoperaatiossa*, joka kesti joulukuuhun saakka. Tammikuussa 1943 puna-armeija suoritti vastahyökkäyksen, jossa vallattiin 12. helmikuuta mennessä uudelleen Stavropolin, Maikopin, Krasnodarin ja Mozdokin kaupungit sekä Novorossijsk 16. syyskuuta mennessä. Lokakuuhun mennessä puna-armeija oli ajanut saksalaiset pois Tamanin niemimaalta. Vuonna 1944 puna-armeija valtasi Krimin alueen ja Sevastopolin takaisin toukokuuhun mennessä. Saksalaiset oli ajettu lopullisesti pois Kaukasukselta 12. toukokuuta 1944 mennessä.

## Aiheesta muualla
NHL-kausi 1978–1979

**NHL-kausi 1978–1979** oli National Hockey Leaguen historian 62. kausi. Sen aikana 17 NHL-joukkuetta  pelasi kukin 80 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Montreal Canadiens, joka kukisti finaalisarjassa New York Rangersin otteluvoitoin 4–1. Tämä oli NHL:n olemassaolon aikana Montreal Canadiensin 21. ja seuran koko historian 22. Stanley Cup -mestaruus. 

Kaudeksi 1978–1979 Cleveland Barons ja Minnesota North Stars yhdistyivät yhdeksi NHL-joukkueeksi. Yhdistyneen joukkueen nimeksi jäi Minnesota North Stars. Runkosarjan pistepörssin ja plus/miinus-tilaston voitti New York Islandersin Bryan Trottier, joka keräsi kauden aikana yhteensä 134 tehopistettä pelaamissaan 76 ottelussa. Art Ross Trophyn lisäksi Trottierille myönnettiin Hart Memorial Trophy, ja hänet valittiin liigan . Eniten maaleja runkosarjassa teki Islanders-hyökkääjä Mike Bossy, jonka tehotilastoon kertyi kaikkiaan 69 maalia. Pudotuspeleissä pistepörssin voiton vei Montreal Canadiensin keskushyökkääjä Jacques Lemaire. Hän teki 16 pudotuspeliottelussa yhteensä 23 tehopistettä, joista 11 oli maaleja ja 12 syöttöpisteitä. Pudotuspelien arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Lemairen tavoin Canadiensia edustanut Bob Gainey, joka palkittiin Conn Smythe Trophyllä.

## Runkosarja

*Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu.* 

### Prince of Wales -konferenssi

### Clarence Campbell -konferenssi

### Runkosarjan pistepörssi
*Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit*

## Pudotuspelit

### Pudotuspelien pistepörssi
*Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit*

## NHL-palkinnot

### Tähdistökentälliset

## Lähteet
Jarkko Heimonen

**Jarkko Tapani Heimonen**  (s. 6. maaliskuuta 1972 Saarijärvi) on suomalainen keihäänheittäjä, joka edusti lähes koko uransa ajan Äänekosken Urheilijoita ja urheilu-uransa loppuvaiheessa myös Laukaan Urheilijoita. Häntä valmensi Markku Heimonen. Heimonen sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1991 tuloksella 75 metriä voittaen pronssille sijoittuneen  Aki Parviaisen. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1990 hän sijoittui pronssille tuloksella 72,30 Tommi Viskarin voittaessa tuloksella 73,88.

Miesten keihäässä Heimosen ennätys on 78,02 vuodelta 1995.

## Lähteet
*
GMT (täsmennyssivu)

**GMT** voi tarkoittaa seuraavia:
* Greenwichin aika, aikajärjestelmä
* Generic Mapping Tools, kartanpiirto- ja visualisointiohjelma
* Global Membership Team, (Lionsklubien) jäsenohjelma
* Giant Magellan Telescope
Johannes Kerälä

**Pekka Johannes Kerälä** (s. 1. helmikuuta 1972 Hämeenlinna) on uransa päättänyt suomalainen kiekonheittäjä, joka edusti Hämeenlinnan Tarmoa. Häntä valmensi Matti Kerälä. Kerälä sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 1991. Hänen ennätyksensä miesten kiekossa on 58,24 vuodelta 1993. Virallisiin kilpailuihin Kerälä ei ole osallistunut vuoden 2002 jälkeen.

## Lähteet
*
Raymond Salles

**Raymond Julien Salles** (18. heinäkuuta 1920 Pariisi &ndash; 15. kesäkuuta 1996 Créteil) oli ranskalainen soutaja ja olympiavoittaja. Hän kilpaili Helsingin olympialaisissa 1952 perämiehellisissä kaksikoissa, joista Ranskan joukkue voitti kultaa. 

## Lähteet

* Sallesin profiili sports-reference.com -sivustolla
Olli-Pekka Mattila

**Olli-Pekka Mattila** (s. 15. maaliskuuta 1970 Pori) on uransa lopettanut suomalainen seiväshyppääjä, joka edusti Äänekosken Urheilijoita. Häntä valmensivat Kimmo Mattila ja Risto Koskinen. Mattila sijoittui pronssille alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1989 tuloksella 525. Sisäratojen SM-kilpailuista hän saavutti seiväshypyn pronssia vuonna 1994. Mattilan ennätys on 530 vuodelta 1990. Kilpauransa hän lopetti vuonna 1999.

## Lähteet
*
Johan Rasmussen

**Johan Ivar Rasmussen** (s. 18. heinäkuuta 1970 Borås) on ruotsalainen entinen mäkihyppääjä. Hän edusti seuratasolla örnsköldsvikiläistä IF Friska Viljoria.

Rasmussen kilpaili maailmancupissa vuosina 1990&ndash;1996 ja oli henkilökohtaisessa kisassa parhaimmillaan 12. sijalla, jolle hän ylsi kahdesti. Hän osallistui kolmiin MM-kisoihin, mutta ei päässyt kertaakaan 30 parhaan joukkoon. Rasmussen sijoittui vuoden 1994 olympialaisissa 41:nneksi suurmäessä ja hyppäsi myös joukkuemäessä, jossa Ruotsi oli kymmenes.

## Lähteet
Arto Kuusisto

**Arto Tapani Kuusisto** (s. 1. maaliskuuta 1969 Perniö) on suomalainen estejuoksija. Hän edusti urallaan Lohjan Kisa-Veikkoja, Perniön Urheilijoita ja Turun Urheiluliittoa. Häntä valmensi Matti Kuusisto ja Tauno Iso-Tryykäri. 

Kuusisto voitti pronssia alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1987 ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1988 ajalla 8.46,42.

Kalevan kisoissa Kuusisto saavutti hopeaa vuosina 1990 ja 1991 ja pronssia vuosina 1988, 1989 ja 1992. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän saavutti 3 000 metrin juoksussa pronssia 1991. Maastojuoksun SM-kilpailuissa hän saavutti lyhyellä matkalla pronssia 1992 ja lyhyen matkan joukkuekilpailussa kultaa 1994 ja pronssia 1993. Hänen ennätyksensä 3&nbsp;000 metrin estejuoksussa on 8.31,95 vuodelta 1993.

Urheilu-uransa jälkeen Kuusisto on toiminut muun muassa Suomen Urheiluliiton ja Suomen Olympiakomitean talousjohtajana. Syyskuussa 2023 Kuusisto aloitti Huippu-urheilun instituutti Kihun toimitusjohtajana.

Koulutukseltaan Kuusisto on kauppatieteiden maisteri.

## Lähteet
Tasawaqin kieli

**Tasawaqin kieli** on songhaikielten pohjoisryhmään kuuluva kieli, jota puhutaan Nigerin Ingallissa. Sen puhujia arvioidaan olevan 2&nbsp;000–10&nbsp;000 henkeä tai erään arvion mukaan noin 8&nbsp;000.

Tasawaq on Ingallin keidaskylän pääkieli. Sitä puhuvat myös kylästä peräisin olevat Teguidda-n-Tessoumtin suolalouhosten kausityöläiset. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sen puhujat käyttävät itsestään nimityksiä *ingalkoyyu* (yksikössä *ingalumboro*) ja *bingali*. Kirjallisuudessa tasawaqin kieltä kutsutaan myös nimellä *ingelsi* tai *ingelshi*, ja sen puhujista käytetään nimitystä *issawaghan*.

Virallisesti Ingallin asukkaita pidetään tuaregeina tai songhaina. Äidinkielensä tasawaqin lisäksi he osaavat ympäröivän paimentolaisväestön puhumaa tuaregia sekä vähemmässä määrin alueen kauppa- ja hallintokielenä toimivaa hausaa. Äidinkieli on tärkeä identiteettitekijä ja suhtautuminen siihen on positiivista. Eräät tutkijat pitävät kuitenkin sen asemaa uhattuna.

Tuaregin etelämurre tamajeq on vaikuttanut voimakkaasti tasawaqin kielioppiin ja sanastoon. Kielessä on jonkin verran myös arabian ja hausan vaikutusta. Toisinaan sitä on muiden pohjoisten songhaikielten tavoin pidetty songhain ja tuaregin ”sekakielenä”. Maarten Kossmannin mukaan tähän ei ole perusteita, sillä tasawaqin perusrakenne on selvästi ominainen songhaikielille. Se myös poikkeaa huomattavasti muista lähialueen sukukielistä, Abalakin seudulla puhuttavasta tagdalista (tabarogista) ja varsinkin Malin Ménakan piirin tadaksahakista. Tasawaqissa näyttää olevan näistä kielistä vähiten tuaregivaikutusta.

## Lähteet
Jarkko Kinnunen (keihäänheittäjä)

**Jarkko Jorma Juhani Kinnunen** (21. huhtikuuta 1970 Äänekoski – 23. helmikuuta 2019) oli suomalainen keihäänheittäjä, joka edusti Äänekosken Urheilijoita.

Kinnunen sijoittui hopealle alle 20-vuotiaiden Euroopan mestaruuskilpailuissa 1989 tuloksella 74,44. Kalevan kisoissa Kinnunen sijoittui parhaimmillaan viidenneksi vuonna 1990.

Hänen valmentajinaan toimivat niin ikään keihäänheittäjinä tunnetut isä Jorma Kinnunen ja veli Kimmo Kinnunen. Hänen ennätyksensä miesten keihäällä on 79,70 vuodelta 1990. 

Kinnunen kuoli pitkäaikaisen alkoholismin aiheuttamiin komplikaatioihin 23. helmikuuta 2019.

## Lähteet
Grigori Tšuhrai

**Grigori Naumovitš Tšuhrai** (, 23. toukokuuta 1921 Melitopol, Ukraina (Mahnovštšyna) – 28. lokakuuta 2001 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Häntä pidetään yhtenä Hruštšovin suojasään ajan tärkeimmistä ohjaajista.

Tšuhrai palveli laskuvarjojoukoissa toisessa maailmansodassa haavoittuen viisi kertaa. Sodan päättymisen jälkeen hän opiskeli elokuva-alaa VGIK:ssä Mihail Rommin ja Sergei Jutkevitšin johdolla. Tšuhrai päätti opintonsa vuonna 1953 ja toimi ennen omia ohjaustöitään muun muassa apulaisohjaajana.

Vuonna 1956 valmistui ensimmäinen oma elokuva Tyttö ja vanki (*Sorok pervyi*), uusintaversio Jakov Protazanovin Venäjän sisällissotaan sijoittuvasta tarinasta. Valkoisen upseerin ja punaisen naistarkk'ampujan rakkaustarina nosti Tšuhrain heti kansainväliseen kuuluisuuteen ja elokuva palkittiin muun muassa Cannesin elokuvajuhlilla.

Rohkeasti vaikeisiin aiheisiin tarttunut Tšuhrai ohjasi seuraavaksi tunnetuimman elokuvansa Vain neljä päivää (*Ballada o soldate* 1959). Se on tarina nuoresta sotilaasta, joka saa toisen maailmansodan aikana lyhyen loman ja pyrkii kohti kotiaan tapaamaan äitiään. Elokuva sai jälleen osakseen kansainvälistä tunnustusta ja oli muun muassa Oscar-ehdokkaana parhaasta alkuperäiskäsikirjoituksesta.

Myös seuraavalla elokuvalla Tšuhrai jatkoi vaikeiden aiheiden parissa. Vuonna 1961 valmistunut Kirkas taivas (*Tšistoje nebo*) käsitteli toisen maailmansodan jälkeisiä Stalinin poliittisia vainoja. Tarinan keskiössä on vangiksi jäänyt ja sodan jälkeen kotimaahansa palaava taistelulentäjä, joka leimataan maanpetturiksi. 

Vuonna 1965 valmistunut Oli kerran ukko ja akka (*Žili-byli starik so staruhoi*) oli vielä esillä Cannesissa, mutta myöhemmillä elokuvillaan Tšuhrai ei juuri saanut kansainvälistä näkyvyyttä. Tšuhrai keskittyi opettajan tehtäviin VGIK:ssä ja luovan johtajan töihin Mosfilmin kokeellisen elokuvan yksikössä. Kun vuonna 1971 valmistunut toisesta maailmansodasta kertova dokumentti Muisto (*Pamjat*) ei miellyttänyt neuvostohallintoa, saatiin seuraavaa elokuvaa odotella vuosia. Viimeiset fiktiiviset elokuvansa Tšuhrai ohjasi vasta 1970-luvun lopulla. Vielä vuonna 1984 hän oli työstämässä dokumenttia elokuvaohjaaja Mark Donskoista.

Grigori Tšuhrain poika Pavel Tšuhrai on myös tunnettu elokuvaohjaaja.

## Filmografia
* *Ja nautšu vas metštat...* (1984), dokumentti
* Elämä on ihanaa (*La Vita è bella* 1979)
* *Trjasina* (1978) 
* Muisto (*Pamjat* 1971), dokumentti
* *People!* (1966) 
* Oli kerran ukko ja akka (*Žili-byli starik so staruhoi* 1965)
* Kirkas taivas (*Tšistoje nebo* 1961)
* Vain neljä päivää (*Ballada o soldate* 1959), myös nimellä Balladi sotilaasta
* Tyttö ja vanki (*Sorok pervyi* 1956)

## Lähteet
Furin kieli

**Furin kieli** on furien puhuma nilosaharalaisten furkielten ryhmään kuuluva kieli. Vuonna 1983 sillä arvioitiin olleen noin 500&nbsp;000 puhujaa Sudanin Darfurissa ja 1&nbsp;800 lähialueilla Tšadissa.

Furin ainoa lähisukukieli on amdang, jota kutsutaan myös *mimiksi*. Kielen murre-erot ovat melko vähäisiä. Kaupungeissa osa fureista on siirtynyt käyttämään arabiaa.

## Lähteet