Persoonapronomini

**Persoonapronominit** ovat pronomineja, joilla viitataan puhetilanteen osapuoliin (1. persoona eli puhuja ja hänen viiteryhmänsä: *[[minä]], [[Me (persoonapronomini)|me]];* 2. persoona eli puhuteltava ja hänen viiteryhmänsä: *[[sinä]], [[Te (persoonapronomini)|te]]*) tai puheena oleviin henkilöihin (3. persoona: *hän, [[He (persoonapronomini)|he]]*).

## Yleistä
Persoonapronominit voivat esiintyä lauseessa substantiivin tai substantiivilausekkeen edustajina eri tehtävissä, joko itsenäisinä sanoina tai liitteinä. Ns. *pro-drop-*kielissä subjektina oleva persoonapronomini voi jäädä pois, jolloin subjektipersoonaa ilmaistaan pelkästään verbin taivutuksella (esim. latinan **''credo** in unum Deum* ’*'minä uskon** yhteen Jumalaan’). Persoonapronominit muodostavat yleensä suppean, suljetun luokan ja järjestyvät sarjoiksi keskeisten kategorioiden ([[Persoona (kielioppi)|persoonan]] lisäksi tyypillisesti [[Numerus|luvun]] ja [[Suku (kielioppi)|suvun]]) mukaan.

Monikolliset persoonapronominit, etenkin monikon ensimmäisen persoonan (’me’), voivat olla monimerkityksisiä. Lukuisissa Euroopan ulkopuolisissa kielissä – Grambank-tietokannan otoksen kielistä yli puolessa – erotetaan toisistaan inklusiivinen (’minä ja sinä (ja joku muu)’) ja eksklusiivinen ’me’ (’minä ja joku muu, mutta et sinä’).

Persoonapronomineilla voidaan joissakin kielissä ilmaista persoonan ja luvun ohella sukupuolta, sukulaisuus-, ikä- tai arvostussuhteita. Useissa eurooppalaisten tuntemissa sivistyskielissä (esimerkiksi useimmissa [[Indoeurooppalaiset kielet|indoeurooppalaisissa]] ja [[Seemiläiset kielet|seemiläisissä]] kielissä) kolmannen persoonan pronominilla ilmaistaan sukupuolta (esimerkiksi [[Ruotsin kieli|ruotsin]] ''han'' ’hän (miespuolinen]’ / ''hon'' ’hän (naispuolinen)’, [[Englannin kieli|englannin]] ''he / she,'' [[Saksan kieli|saksan]] ''er / sie).'' Maailmanlaajuisesti yleisempää on kuitenkin, että kolmannen persoonan pronominit ovat sukupuolineutraaleja; näin on paitsi [[Suomen kieli|suomessa]] ja sen sukukielissä myös suurimmassa osassa maailman kieliä. Grambank-tietokannan otoksen kielistä sukupuolitettuja kolmannen persoonan pronomineja käyttää 566, kun taas 1804 kielessä pronominit eivät koodaa sukupuolta. Useissa Euroopan kielissä sukupuolitettuja pronomineja on pidetty ongelmana [[Sukupuolineutraali kielenkäyttö|sukupuolineutraalin kielenkäytön]] kannalta, ja niille on etsitty tai kehitetty neutraaleja vaihtoehtoja, esimerkiksi ruotsin ''[[Hen-pronomini|hen]]'' tai englannin yksiköllinen ''they.''

Useissa Euroopan kielissä monikollisen persoonapronominin avulla ilmaistaan kohteliaisuutta tai arvostusta. Tästä esimerkkejä ovat **teitittely** eli ’te’-pronominin (esim. suomen ''te,'' ruotsin ''ni,'' [[Ranskan kieli|ranskan]] ''vous'') käyttäminen yhtä henkilöä puhuteltaessa sekä ns. **majesteetin monikko** ''(pluralis maiestatis,'' [[Kuninkaallinen me|kuninkaallinen ''me'']]'')'' eli hallitsijoiden itsestään käyttämä ’me’. Esimerkiksi [[Suomen rikoslaki]] alkaa seuraavasti:
:''Me Aleksander Kolmas, Jumalan Armosta, koko Venäjänmaan Keisari ja Itsevaltias, Puolanmaan Zsaari, Suomen Suuriruhtinas, y.m., y.m., y.m. Teemme tiettäväksi: Suomenmaan Valtiosäätyjen alamaisesta esityksestä tahdomme Me täten armosta vahvistaa seuraavan rikoslain Suomen Suuriruhtinaanmaalle, jonka voimaanpanemisesta, niinkuin myöskin rangaistusten täytäntöönpanosta erityinen asetus annetaan:'' 
Kohteliaisuutta tai kunnioitusta ilmaisevia puhuttelupronomineja voi syntyä myös muista puhuttelumuodoista (esimerkiksi [[Espanjan kieli|espanjan]] ''usted'' sanoista ''vuestra merced'' ’teidän armonne’ tai [[Unkarin kieli|unkarin]] vanhanaikainen, murteellinen ''kend'' muodosta ''kegyelmed'' ’(sinun) armosi’).

==Persoonapronominit suomen kielessä==

[[Suomen kieli|Suomen]] yleiskielessä persoonapronomineja on kuusi, kolmea persoonaa ja kahta numerusta kohti. Näistä 1. ja 2. persoonan pronomineja voidaan nimittää **puheaktipronomineiksi**: ne viittaavat keskustelun osanottajien rooleihin.

Persoonapronomini omistajana vaatii yleiskielessä omistetun merkitsemistä [[Possessiivisuffiksi|possessiivisuffiksilla]]: ''(minun) auto**ni**, hänen auto**nsa**.''

Suomen murteissa ja puhekielessä persoonapronomineista esiintyy erilaisia variantteja. 1. ja 2. persoonan lyhytvokaaliset ''mä'' ja ''sä'' ovat nykyään laajalevikkisiä ja viime aikoina puhekielessä yleistyneet. Muotoja ''mie'' ja ''sie'' on perinteisesti käytetty [[Peräpohjalaiset murteet|peräpohjalais]]- ja [[Kaakkoismurteet|kaakkoismurteissa]] sekä [[Hämäläismurteet|hämäläismurteiden]] kaakkois- ja [[Savolaismurteet|savolaismurteiden]] eteläosassa, muotoja ''mnä(ä)'' ja ''snä(ä)'' etenkin Varsinais-Suomessa, muotoja ''mää'' ja ''sää'' erityisesti Varsinais-Suomen pohjoisosassa ja Satakunnassa. Tornionjokilaakson ja Ruijan murteissa on käytetty myös muotoja ''mi'' ja ''si.'' Yleiskielen mukaiset ''minä'' ja ''sinä'' esiintyvät lyhyempien muotojen rinnalla lähes kaikkialla paitsi Varsinais-Suomessa sekä kaakkois- ja peräpohjalaismurteiden ''mie''-alueilla. ''Me-, te-'' ja ''he-''pronominien vastineina ovat [[Itämurteet|itämurteissa]] tyypillisesti ''myö, työ'' ja ''hyö''.

Useimmissa suomen murteissa ja puhekielessä kolmannen persoonan pronominien ''hän'' ja ''he'' tilalla käytetään paljolti [[Demonstratiivipronomini|demonstratiivipronomineja]] ''se'' ja ''ne.'' Laajimmin ''hän'' ja ''he'' esiintyvät **logoforisina** pronomineina eli viittaamassa henkilöön, jonka puheita tai ajatuksia selostetaan (''Anja muute kirjotti ni se vaa puhu et **hän** vois järjestää jotkut pikkujoulut **heillä**),'' tai viittaamassa henkilöön tai muuhun kohteeseen, jota jotenkin vähätellään (''kum meilä ei ool lammasta ollu on vielä nyttiin niitä villoja, mitä niistä lampaista van ei oot tullut tehtyy **heistä*' mittää’ ’eikä vietyy*). Yleiskielen normi, jonka mukaan *hän/he*-pronomineilla viitataan ihmiseen, *se/ne*-pronomineilla eläimeen tai elottomiin kohteisiin, on 1800-luvulla nykysuomen kirjakieltä luotaessa tehty keinotekoinen ratkaisu.

## Lähteet

## Aiheesta muualla