Suomenpystykorva

**Suomenpystykorva** () on punaruskea pienehkö pystykorviin kuuluva metsästyskoirarotu. Se on Suomen kansalliskoira.                       

Suomenpystykorva on levinnyt myös Suomen ulkopuolelle. 2010-luvulla rodun kanta oli yli tuhat yksilöä Suomen lisäksi Ruotsissa ja Venäjällä, ja yli sata koiraa Yhdysvalloissa, Norjassa, Isossa-Britanniassa ja Kanadassa.

2000-luvulla Suomeen on syntynyt vuosittain 600–1000 suomenpystykorvan pentua. Vuonna 2025 suomenpystykorva oli 12. suosituin koirarotu.

## Ulkonäkö
Suomenpystykorva on rakenteeltaan neliömäinen, hyväryhtinen ja kestävä, keskikokoa pienempi pystykorvainen koira. Se on eloisa ja liikkuu nopeasti ja keveästi. Ihannesäkäkorkeus on uroksilla 47 senttimetriä ja nartuilla 42 senttimetriä; kolmen senttimetrin poikkeama ihanteesta sallitaan. Koiran häntä kiertyy selän päälle, korvat ovat pystyt ja silmät hieman vinot ja mantelinmuotoiset. Ruotsinkielisessä rotumääritelmässä on mainittu painoksi urokset 12–13 kg, nartut 7–10 kg; vuonna 2015 hyväksytyssä suomenkielisessä määritelmässä ei ole painoa määritelty. 

Karva on pitkähköä, puolipystyä tai pystyä ja väriltään usein soopeli, joka vaihtelee kellertävästä ruskeanpunaiseen. Punainen väri on rodun huomiota herättävin piirre. Vatsassa, raajojen sisäpinnoilla, rinnassa, leuassa ja hännässä karva on vaaleampaa. Myös pienet valkeat merkit käpälissä tai rinnassa sallitaan. Hännässä ja reisien takaosassa karva on pitkää ja tuuheaa, päässä ja raajoissa lyhyttä. Pohjavilla on pehmeä, tiheä ja vaalea, ei kuitenkaan koskaan valkoinen. Kirsu on musta.

## Luonne ja käyttäytyminen
Rotumääritelmän mukaan suomenpystykorvan kuuluu olla vilkas, rohkea, tarmokas ja peräänantamaton metsästyskoira. Vahvoista metsästysominaisuuksista huolimatta suomenpystykorva kuitenkin pärjää seurakoirana ja lapsiperheessä mainiosti. Suomenpystykorva on erittäin sopeutuvainen, iloinen ja helppohoitoinen koirarotu ja siitä saa aktiivisen kaverin mitä moninaisimpiin harrastuksiin. 

Luonteeltaan alkukantainen koira vaatii muiden pohjoismaisten metsästyspystykorvien tapaan jonkin verran panostusta sosiaalistamiseen, mutta pienellä vaivalla siitä saa avoimesti ympäristöönsä, muihin koiriin ja ihmisiin suhtautuvan lemmikin. Suomenpystykorvia näkee nykyään eniten maalla sekä omakotitaloalueilla.

Suomen kansalliskoira on mielikuvissa yhä hieman menneisyytensä vanki. Ennen vanhaan suomenpystykorvia tavattiin pitää talonvahteina ilman sen kummempaa sosiaalistamista, mistä johtuu niiden maine varautuneina rotuina. Toimipa niitä erityisesti sotien jälkeen useita yksilöitä vartio- ja vartiointiliikkeidenkin koirina kaupungeissamme. Tätä nykyä suomenpystykorvan luonneominaisuudet eivät kuitenkaan eroa muista metsästyspystykorvista. 

Rotu on melko aktiivinen ja se onkin onnellisimmillaan kun saa toistuvasti liikkua perheenjäsenten kanssa. Kaikenlainen yhdessä tekeminen on suomenpystykorvan mieleen ja nykyään rotua näkeekin metsästyksen ja koetoiminnan lisäksi myös muiden perinteisten seurakoirarotujen seassa esimerkiksi agilitykentillä tai hajujälkeä treenaamassa.

Metsästyksessä rodun valtteja ovat pettämätön suuntavaisto, hyvä haju- ja kuuloaisti, nopea reagointikyky, kestävyys, metsästysinto ja hyvä yhteistyö metsästäjän kanssa. Se löytää alueen linnut ja muun kohderiistan tehokkaasti ja varmasti.

## Alkuperä

Suomenpystykorva polveutunee pienikokoisista laikoja muistuttaneista koirista. Sen varhaista historiaa ei tunneta, sillä historiallisia lähteitä rodusta ei ole säilynyt juuri lainkaan. Suomensukuiset heimot käyttivät melko pienikokoisia metsästyskoiria jo siirtyessään nykyisille asuinalueilleen. Jonkinlaisen yhtenäisen pystykorvaisen kantarodun muodostumisen arvellaan alkaneen Suomessa jo noin vuoden 100 jälkeen.

Suomenpystykorvan tyyppisiä koiria on käytetty riistan metsästykseen kaikkialla Suomessa jo satoja vuosia. Koiria käytettiin ruoan hankintaan ja turkisriistan metsästykseen. 1800-luvun lopulta on säilynyt kirjallisia tietoja punaturkkisista, haukkuvista metsästyskoirista. 

Suomen kennelklubi perustettiin vuonna 1889. Ensimmäisen ”suomalaisen haukkuvan lintukoiran” rotumerkkiehdotuksen teki metsänhoitaja Hugo Sandberg vuonna 1892. Rotumääritelmä uudistettiin vuonna 1897, jolloin rodun nimeksi vaihtui suomalainen pystykorva. Vaikka suomenpystykorvaa oli käytetty kaiken riistan koirana, jalostuksen tavoitteeksi tuli linnunmetsästys. Päätavoitteeksi asetettiin hyvän, puuhun haukkuvan ja samalla kauniin lintukoiran kehittäminen. 1890-luvulla tyypiltään ja käyttötarkoitukseltaan samanlaisia yksilöitä löytyi lähinnä Itä- ja Pohjois-Suomesta.

Jo vuonna 1915 suomenpystykorva pääsi myös ulkomaalaiseen koirakirjaan, englantilaisen W. E. Masonin teokseen *Dogs of All Nations*, jossa sitä kutsuttiin nimellä *Finnish Pom*. 

Suomenpystykorva on sikäli harvinainen rotu, että se on jalostettu luonnonkannasta ilman risteytyksiä. Vuonna 1979 suomenpystykorva nimettiin Suomen kansalliskoiraksi. Vuonna 2006 suomenpystykorva ja sen venäläinen sisarrotu karjalais-suomalainen laika yhdistettiin samaksi roduksi.

Rodusta on koottu sukutaulut, joissa on yli 78&nbsp;000 koiran tiedot.

### Karjalais-suomalainen laika

Vuosisatojen ajan suomenpystykorvan populaatio oli yltänyt Itä-Suomeen ja venäjänpuoleiseen Karjalaan asti. Venäjän vallankumouksen jälkeen venäläiset rodunedustajat nimettiin karjalais-suomalaisiksi laikoiksi. Karjalais-suomalaisella laikalla oli erittäin kettumainen pää, ja paikallisen legendan mukaan se olisi syntynyt pohjoismaisen koiran ja ketun välisestä risteytyksestä. Väritys saattoi olla punaisen lisäksi joko keltainen (fawn) tai musta. Useilla yksilöillä esiintyi pieniä valkoisia merkkejä pään, rintakehän, raajojen ja hännän alueilla. Laikan säkäkorkeus oli tarkemmin määritelty kuin pystykorvan, 43–45 cm, siinä missä suomalainen rotu saattaa olla useita senttimetrejä yli tai alle kyseisen mittahaarukan. 

Rotu yhdistettiin suomenpystykorvan kanssa samaksi roduksi vuonna 2006. Tämä laajensi suomenpystykorvarodun perimää ja mahdollisti arvokkaan geneettisen vaihtelun lisääntymisen. Suomenpystykorvan ulkomuoto ei kuitenkaan kärsinyt, sillä rodut muistuttivat ulkoisesti toisiaan.

## Käyttötarkoitus

Suomenpystykorvan tehtävä on etsiä riista maastosta ja osoittaa sen sijainti metsästäjälle haukkumalla. Suomenpystykorvalla metsästetään kaikenlaista riistaa pienpedoista aina hirviin ja jopa karhuihin saakka. Esimerkiksi vuonna 2018 suomenpystykorva Illansuun Kustaa voitti kaikkien hirvikoirarotujen välisen pohjoismaiden mestaruuden. Suomenpystykorva haukkuu ja noutaa sorsia ja hanhia, mutta sitä käytetään ensisijaisesti pääosin metsäkanalintujen metsästykseen, missä se onkin koetulosten perusteella paras kaikista lintua haukkuvista roduista. 

Suomenpystykorva noutaa myös mielellään veteen ammuttua riistaa. Haukullaan koira ilmaisee riistan sijainnin metsästäjälle ja pyrkii pitämään linnun puussa. Suomenpystykorva on tarkkavainuinen, ja se voi seurata lintuja pitkiäkin matkoja vaikeassa maastossa.  Suomenpystykorvalla on erinomainen riistavietti, jonka ansiosta siitä on helppo kasvattaa hyvä lintukoira, hirvikoira tai metsästyskoira pienpetojen pyyntiin.

## Terveys
Suomenpystykorvaa voidaan pitää perusterveenä koirarotuna. Rodun keskimääräinen elinikä on noin 10–12 vuotta, kun tarkastellaan vuosina 2010–2026 kuolleita rodun edustajia. Tyypillisimmät kuolinsyyt ovat vanhuus, syöpäsairaudet ja tapaturmat. Rodun merkittävimmät terveysongelmat ovat patellaluksaatio, muutamat silmäsairaudet, epilepsia, diabetes ja purentavirheet. 

Periytyvistä sairauksista epilepsiaa tulee nykyään ilmi muutamalla yksilöllä vuodessa. Suomenpystykorvan epilepsia on saatu hyvin kuriin epilepsian vastustamisohjelmalla sekä epi-luvun käyttöönotolla vuonna 2002. Epi-luku lasketaan kullekin koiralle sen sukutaulussa esiintyneiden sairaustapausten perusteella. 

Rodulla esiintyy jonkun verran patellaluksaatiota ja silmäsairauksia. Vuosina 2010–2025 tutkituista suomenpystykorvista 6 %:lla esiintyi eriasteista patellaluksaatiota. Silmäsairauksista tavallisimpia ovat ylimääräiset ripset (distichiasis), kaihi ja PHTVL/PHPV (sikiöaikaisen verisuonijäänteen aiheuttama silmän kehityshäiriö). Suomenpystykorva kuuluu myös Suomen Kennelliiton perinnöllisten vikojen ja sairauksien vastustamisohjelmaan PEVISAan polvi- ja silmäsairauksien osalta. Jalostukseen käytettävillä koirilla tulee olla silmä- ja polvitarkastuslausunto ennen toista astutusta. Perinnöllistä kaihia, PRA:ta (verkkokalvon etenevä surkastuminen) tai PHTVL/PHPV-sairauden asteita 3–6 sairastavan koiran jälkeläisiä ei rekisteröidä. Polvilumpioiden osalta rekisteröinnin raja-arvo on polvilumpioluksaation aste 1.

Suomenpystykorva on keskimääräistä koirarotua sisäsiittoisempi. Geenitutkimuksessa kaikkein vähiten sisäsiittoisia koiria olivat sekarotuiset, joiden jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,037. Serkusten jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on 0,0625 ja täyssisarusten jälkeläisellä tämä luku on 0,25. Suomenpystykorvan jälkeläisen sisäsiittoisuusluku on vielä korkeampi: 0,285, kun taas keskimääräisen koirarodun sisäsiittoisuus on 0,249. Yleisellä tasolla sisäsiittoisuus heikentää rodun elinvoimaa ja lisää sairastavuutta.

## Katso myös

* Pohjanpystykorva

## Lähteet
*
*Suomen Kennelliitto
*Suomen Pystykorvajärjestö
*KoiraNet-jalostustietojärjestelmä

### Viitteet

## Aiheesta muualla