Meemi

**Meemi** ( < , mimesis) on idea, käyttäytymismalli, tyyli tai käyttötapa, joka leviää kulttuurissa henkilöltä toiselle. Se on kulttuurinen ja viestinnällinen kopioituja eli replikaattori. Käsitettä *meemi* käytti ensimmäisenä Richard Dawkins vuonna 1976 kirjassaan *[[Geenin itsekkyys]]*. Esimerkkeinä meemeistä Dawkins luettelee ”sävelmät, ajatukset, hokemat, vaatemuodit, saviruukkujen ja rakennusten kaarten muodot”. Antaessaan keksinnölleen nimeä hän halusi ”substantiivin, johon sisältyy kulttuurin välittymisen yksikön eli *matkimisen* yksikön idea”.

Arvostelijoiden mukaan meemiteorialla eli memetiikalla ei ole tieteellistä pohjaa. Monet tutkijat ovat leimanneet sen näennäistieteeksi, minkä seurauksena meemitutkimuksesta ei ole tullut tiedeyhteisön hyväksymää tutkimusohjelmaa. Meemikäsitteen luonut Dawkins on itse ottanut etäisyyttä hänen ajatuksensa ympärille syntyneeseen memetiikkaan. 

## Meemin luonne

Dawkinsin mukaan sekä geenit että meemit leviävät riippumatta siitä, ovatko ne hyödyllisiä ihmisen kannalta. Molemmat kopioitujat ovat itsekkäitä olioita. Geenit rakentavat eliöitä elatusalustoikseen, ja näiden biologisten rakenteiden menestyksekäs kopioituminen takaa sekoittumattomien geenien siirtymisen sukupolvilta toisille. Myös meemit ovat itsekkäitä olioita, jotka käyttävät ihmisiä oman leviämisensä kulkuneuvoina. Meemit ovat myös sokeita sille, mitä niiden kulkuneuvoille tapahtuu. Susan Blackmoren mukaan meemit ja geenit ovat vain analogisia toisilleen eikä niiden tarvitse toimia toistensa kaltaisesti. Blackmore on myös ehdottanut, että teknologisia meemejä kutsuttaisiin englannin kielen termillä ”temes”.

## Meemi ja darwinismi

*Geenin itsekkyys* -teoksensa jälkeen Dawkins on ottanut etäisyyttä luomaansa käsitteeseen. Teoksessaan *[[The Extended Phenotype]]* (1982) Dawkins myöntää, että meemien kopioitumisprosessi on ilmeisestikin paljon epätarkempi kuin geenien: päinvastoin kuin geenit, meemit saattavat osittain sekoittua toisiinsa. Tämä tekee ajatuksen geenien ja meemien vertailun hankalammaksi. 
 
Filosofi Daniel C. Dennettin mukaan biologinen luonnonvalinta on evoluution prototyyppi. Lähtökohtana on väite, että luonnonvalinta on alustariippumaton algoritminen tapahtumasarja. Juuri alustariippumattomuuden on määrä mahdollistaa luonnonvalintanäkemyksen siirtäminen biologian ulkopuolelle. Dennettin mukaan evolutionaarinen prosessi noudattaa seuraavia perussääntöjä:

# Vaihtelu: vallitsee erilaisten ainesosien ja rakenteiden jatkuva runsaus.
# Kopioituminen: ainesosilla tai rakenteilla on kyky tehdä itsestään kopioita. 
# Differentiaalinen kelpoisuus: jonkin ainesosan tiettynä aikana itsestään tekemien kopioiden määrä vaihtelee sen mukaan, millainen on kyseisen ainesosan ja sen ympäristön kulloinenkin keskinäisvaikutus. 

Matti Kamppisen mukaan voitaisiin myös sanoa, että evoluution kolme perusehtoa ovat muuntelu, periytyminen ja valinta. Meemien suhteen muuntelua aiheuttavat uudet keksinnöt ja yhdistelmät. Koska kopioista on ylitarjontaa, luonnonvalinta seuloo esiin kelpoisimmat. Kulttuurissa meemit kilpailevat Dennettin mukaan pääsystä ihmismieleen.

Susan Blackmore julkaisi vuonna 1999 kirjan *Meemit – kulttuurigeenit*. Teoksen esipuheen kirjoitti Dawkins. 

Omana lisäyksenään teoriaan Blackmore esittää, että ihmisaivojen suuri koko on meemien tuottama. Arvostelijoiden mukaan tällainen lamarckilainen väite on ongelmallinen ja nurinkurinenkin, sillä yleisen näkemyksen mukaan biologinen muuntelu tuottaa rakenteita, jotka tietyissä olosuhteissa saattavat osoittautua kulttuurisesti tai memeettisesti käyttökelpoisiksi. Lisäksi aivojen nykyinen koko oli saavutettu jo paljon ennen meemien runsastumista. 

Blackmore kuvaa meemiä käyttäytymisohjeena jossa ”meemit varastoituvat aivoihin (tai muihin kohteisiin) ja siirtyvät eteenpäin jäljittelyn kautta”. Dennett kuitenkin korostaa, että on tärkeää olla samastamatta meemiä mihinkään tiettyyn aivorakenteeseen, 

Blackmoren mielestä meemin käsitteeseen liittyvät seuraavat ongelmat: meemiä ei voi ilmaista täsmällisenä yksikkönä, meemien kopioitumisen ja tallentamisen mekanismi on tuntematon ja memeettinen evoluutio on lamarckilaista.

## Kompleksiset tietorakenteet

Dawkins ja Dennett luettelevat esimerkkejä meemeistä: 
* sävelmät, ajatukset, hokemat, vaatemuodit, saviruukkujen ja rakennusten kaarten muodot.
* holvikaari, pyörä, vaatteiden käyttö, verikosto, suorakulmio, aakkoset, kalenteri, *Odysseia*, kalkyyli, šakki, perspektiivi, luonnonvalinta, impressionismi, *Greensleeves*, dekonstruktionismi. 

Esimerkkeinä luetteloidut meemit eivät kaikki ole mitään yksinkertaisia ideoita vaan kompleksisia tietorakenteita, joita yhdistää vain se, että ne ”kopioituvat luotettavasti ja hedelmällisesti”. Tämä luonnehdinta on ongelmallinen, sillä esimerkiksi *Odysseia* ei suullisessa kulttuurissa suinkaan kopioitunut luotettavasti. Sitä paitsi *Odysseia* on liian laaja jäljittelyn kohteeksi tai yksiköksi. Vastaavasti voitaisiin kysyä, kumpi on varsinainen meemi, Beethovenin 5. sinfonia kokonaisuudessaan vai sen monenlaisessa käytössä oleva alkumotiivi.

Voidaan myös kysyä, miksi toiset tietorakenteet ovat tarttuvia, toiset taas eivät: ”Miksi on helpompi hyräillä laulelmaa *On neidolla punapaula* yhden ainoan kuulemiskerran jälkeen kuin melodiaa Arnold Schönbergin teoksesta *Pierrot Lunaire*?” Voidaan myös kysyä, miksi monet meemit tuottavat lukuisia ”lapsia” mutta eivät ”lastenlapsia”, kun taas toiset meemit kopioituvat sukupolvelta toiselle.

## Kopioitumis- ja tallennusmekanismi

Geenit on koodattu DNA:han ja ne monistuvat tarkasti pitkin iturataa sukupolvesta toiseen. Memetiikka on alusta pitäen rakentunut geeni–meemi-analogialle. Näin ollen on oikeutettua kysyä: Mikä on ”X” analogiassa ”geeni : DNA = meemi : X” ? On esitetty, että ”X” = kompleksinen aivorakenne tai aivoihin tallentunut ohjesarja, ohjelma tai resepti, meemin genotyyppi, joka tuottaa meemin ilmiasun eli sen, miten meemi maailmassa ilmenee ja ympäristöönsä vaikuttaa. Dennett varoittaa samastamasta meemejä aivorakenteisiin – eihän geeniäkään samaisteta DNA:han.

Blackmore on tässä asiassa sallivampi: ”Käytän jatkossa termiä 'meemi' viittaamaan erotuksetta kaikentyyppiseen memeettiseen informaatioon, mukaan luettuna ajatukset, aivorakenteet joihin ajatukset paikallistuvat, käyttäytymistavat joita nämä aivorakenteet tuottavat ja niiden toisinnot kirjoissa, resepteissä, kartoissa ja nuoteiksi kirjoitetussa musiikissa.” Tämä tarkoittaa samalla geeni–meemi-analogiasta luopumista, mikä onkin viisasta mutta samalla on omiaan vähentämään memetiikan omaleimaisuutta kulttuurisen muutoksen selittimenä. Meemeiltä puuttuu DNA:han vertautuva digitaalinen koodi, ja sikäli kuin meemeillä on genotyyppi, se ei ole lainkaan yhtä kiintoisa tai merkityksellinen kuin ilmiasu eli ne ominaisuudet jotka edesauttavat meemin kopioitumista, tarttuvuutta ja menestystä. 

## Memeettinen evoluutio

Meemien siirtymistä yksilöstä toiseen on verrattu biologisessa analogiassa virusten leviämiseen. Viruksethan levittävät geneettistä informaatiota. Ihmisen käyttäytymisen muuttuminen on kuitenkin monimutkainen asia eivätkä kaikki ”meemiviruksen” saaneet muuta käyttäytymistään samalla tavalla. Memeettinen evoluutio on lamarckilaista. Meemi monistuu yksilöiden kesken verkostomaisesti. Meemit siirtyvät suurelta osin ihmislasten oppimisprosessin tärkeän elementin eli matkimisen kautta, mutta ne voivat siirtyä myös oivaltamisen avulla. Uskontotieteilijä Pascal Boyerin mukaan kulttuurin siirtyminen ei muistuta meemien monistumista geenien tavoin identtisinä, vaan siirtymäprosessi näyttää kuin itsestään synnyttävän poikkeuksellisen runsaasti outoja muunnelmia.

Biologinen evoluutio on hidasta, mutta kulttuurin kehittyminen on nopeaa ja kiihtyvää, tiedonvarastoinnin ansioista kjasautuvaa. Ohjaamattoman ja suuntaamattoman memeettisen evoluution nopeus tekee siitä samalla sekaista ja jopa kaoottista. Miten sellaisesta voisi syntyä toimivia rakenteita? Biologinen evoluutio on säilyttävää ja vailla päämäärää. Kulttuurievoluutio voi olla hyvinkin nopeasti ja jyrkästi muuttuvaa, ja periaatteessa sillä voi olla ihmisten tahtoon perustuva päämäärä.

## Meemi ja merkki

Meemiä on usein pidetty turhana käsitteenä. On huomautettu, että darwinilainen evoluutio ei ole ainoa vaihtoehto. Virolainen biosemiootikko Kalevi Kull (2000) pitää meemiä rappeutuneena merkkinä ja tarjoaa Darwinia edeltävää baerilaista kehitysoppia semioottiseksi eli merkkiopilliseksi viitekehykseksi. Tunnetumpi on Charles S. Peircen pragmatismin evolutionaarinen luonne. Niinpä esimerkiksi Deacon (1998) ja Kilpinen (2008) pitävät peirceläistä merkkiä täydellisempänä kuin meemiä.

## Meemipleksi

Yhteinen etu kerää tietyt meemit yhdeksi joukoksi. Tällainen yhdessä kopioituva meemiryhmä, *meemipleksi* (tai meemikompleksi), muodostaa itsejärjestyvän ja itsesuojelevan rakenteen. Meemipleksi ottaa vastaan yhteensopivia uusia meemejä ja vieroksuu yhteensopimattomia. Meemipleksia ei voi suoraan rinnastaa geenejä sisältävään kromosomiin, koska meemien ei tarvitse olla niin riippuvaisia kuulumisesta yhdessä kopioituvaan ryhmään kuten taas biologisesta materiasta koostuvilla geeneillä on useimmiten laita. 

### Mieli

Kulttuurissa meemit kilpailevat pääsystä ihmismieleen, sillä Dennettin mukaan ihmismielen kapasiteetti on rajallinen. Tässä siis tuskin on kysymys aivojen muistikapasiteetista vaan pikemminkin ihmismielen rajallisesta vastaanottavuudesta. Dennettin mielestä ”riippumaton mieli” on myytti. Arvostelijat ovat kysyneet: jos ihmismieli on vain meemirakennelma vailla omia ominaisuuksia, kuinka selittää subjektiiviset tuntemukset? Dennett on todennutkin, että ihmismieli on ”hyvin suuressa määrin” (ei siis kokonaan) meemien luomusta.

## Arvostelua

Memetiikkaan kriittisesti suhtautuvien tutkijoiden mukaan meemiteorialla ei ole tieteellistä pohjaa. Heidän mukaansa yhteisötieteet tulevat paremmin toimeen ilman sitä. Luis Benitez-Bribiesca nimittää memetiikkaa näennäistieteelliseksi uskonopiksi sekä "vaaralliseksi ajatukseksi, joka uhkaa tietoisuuden ja kulttuurillisen kehityksen vakavasti otettavaa tutkimusta." Hän huomauttaa, etteivät kulttuuriyksiköt kanna sisällään DNA:ta vastaavaa rakennetta eikä meemien kopioituminen eli idean kulkeutuminen aivoista toisiin ole vakaa prosessi.
  
Myös semiootikot, kuten Terrence Deacon ja Kalevi Kull ovat kritisoineet meemikäsitettä. He pitävät sen käsitystä merkistä liian yksinkertaistettuna. 

Mary Midgley on kritisoinut memetiikkaa erinäisistä syistä: 

Henry Jenkins, Joshua Green ja Sam Ford ovat kirjassaan *Spreadable Media* (2013) kritisoineet Dawkinsin meemiajatusta kirjoittaen, että "vaikka meemiajatus on mukaansatempaava, se ei välttämättä selitä riittävästi, miten merkitykset kiertävät osallistuvan kulttuurin keinoin." Kirjoittajat arvostelevat muitakin memetiikan malleja, erityisesti sellaisia, jotka kuvailevat meemejä itsestään replikoituvina, koska nämä eivät ota huomioon sitä tosiseikkaa, että "kulttuuri on ihmisten tuote, joka replikoituu ihmisten aktiivisen toiminnan kautta."

Kuten muutkin arvostelijat, Maria Kronfeldner on moittinut memetiikkaa siitä, että se perustuu virheelliseen geenivertaukseen. Hän kutsuu sitä "melko turhaksi päätelmäksi", joka on pelkkää jo hankitun tiedon toistoa tuomatta siihen tarpeellista lisätietoa.

## Internet-meemi

Internet-ilmiöitä nimitetään usein meemeiksi tai tarkemmin sanottuna ”internet-meemeiksi”. Kulttuuristen meemien tapaan myös nettimeemit muuttuvat siirtyessään ihmiseltä toiselle.

## Katso myös
* Kopio
* Mimesis

## Lähteet
* Kappale ”Memes, The New Replicators” Richard Dawkinsin kirjasta ''Geenin itsekkyys''. 
* Benítez Bribiesca, Luis: Memetics. A dangerous idea. *Interciencia* 26 (#1), 2001, 29–31. Venezuela: Asociación Interciencia. ISSN 0378-1844. Verkkoversio 
* 
* Brodie, Richard: *Virus of the mind. The new science of the meme.* Seattle, Washington: Integral Press, 1996. 
* 
* Coyne, Jerry A.: The self-centred meme. *Nature* 398 (29 Apr. 1999), 767–768. 
* 
* 
* Dawkins, Richard: *The blind watchmaker.* Harlow: Longman, 1986.
* 
* Deacon, Terrence: The trouble with memes (and what to do about it). *Semiotic Review of Books* 10 (#3), 1-3. Verkkoversio
* Delius, Juan: Of mind memes and brain bugs, a natural history of culture. *The Nature of Culture* (toim. Walter Koch), 26–79. Bochum: Studienverlag, 1989.
* Dennett, Daniel C.: Memes and the Exploitation of Imagination. *Journal of Aesthetics and Art Criticism* 48 (2), 1990, 127–35.
* Dennett, Daniel: *Darwin’s Dangerous Idea.* Allen Lane: Penguin Press, 1995.
* Niiniluoto, Ilkka: Kulttuurievoluutio. Teoksessa 
* Holdcroft, David & Lewis, Harry: Memes, minds and evolution. *Philosophy* 75, 2000, 161–182.  
* Kamppinen, Matti: Meemit, aika ja ikuisuus – näkökulmia uskontojen ajalliseen sitkeyteen. *Tieteessä tapahtuu* 8/2002, 62–68. Verkkoversio 
* Kilpinen, Erkki: Memes versus signs: On the use of meaning concepts about nature and culture. *Semiotica* 171, 2008, 215–237.
* Kull, Kalevi: Copy versus translate, meme versus sign: development of biological textuality. *European Journal for Semiotic Studies* 12 (#1), 2000, 101–120. Verkkoversio
* Maynard Smith, J.: *Did Darwin Get it Right? Essays on Games, Sex and Evolution.* Harmondsworth: Penguin, 1993.
* Orr, H. Allen: Dennett's dangerous idea. *Evolution* 50 (1), 1996, 467–472. 
* Portin, Petter: Biologinen evoluutio ja kulttuurin kehitys. *Tieteessä tapahtuu* 1/2004. Verkkoversio 
* 
* Wilson, E. O.: *Consilience. The Unity Of Knowledge.* London: Little, Brown & Co., 1998.

### Viitteet
 
## Aiheesta muualla