open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Peltomyyrä

**Peltomyyrä** (*Microtus agrestis*) on jyrsijöihin kuuluva eläinlaji, joka esiintyy yleisenä myös Suomessa.

## Levinneisyys
Peltomyyrä on yleinen koko Euroopassa ja Suomessa. Se on metsämyyrän ohella Suomen yleisimpiä myyrälajeja. Sen katsotaan elävän koko Fennoskandiassa, joskin se mahdollisesti puuttuu Gotlannista, Saarenmaalta, Hiidenmaalta sekä Ahvenanmaalta. Peltomyyriin lasketaan Suomessa joidenkin tutkijoiden mukaan kaksi erillistä kantaa tai alalajia, **etelänpeltomyyrä** (*Microtus agrestis gregarius*) ja **pohjanpeltomyyrä** (*Microtus agrestis agrestis*). Näistä jälkimmäisen arvellaan saapuneen jääkauden jälkeen Norjan rannikolta, edellisen idästä ja etelästä. Sekakantoja tunnetaan paljon. Nämä myyrämuodot tunnistetaan lähinnä yläleuan poskihampaista. Poskihampaiden purupintoja käytetään muutenkin toisilleen läheisten myyrälajien tunnistamiseen.

## Ulkonäkö
Hyvin samannäköisiä lajeja ovat kenttämyyrä ja idänkenttämyyrä. Peltomyyrän tuntomerkkejä ovat harmaanruskea turkin väritys, pienet silmät sekä lyhyet jalat ja häntä. Peltomyyrän korvat ovat kokonaan karvan peitossa. Vatsan puolelta väritys on harmahtava. Peltomyyrällä on jyrsijöille tyypilliset kallon muoto ja hampaat. Myyrät erottuvat helposti hiiristä lyhyemmästä, tylpästä kuonostaan. Häntä on lyhyt, ohut ja karvainen.

## Elintavat
Peltomyyrä viihtyy aukeilla alueilla saaristossa, rantaniityillä, maatalousalueilla, pelloilla, metsän reunoilla ja hakkuualueilla&nbsp;&ndash; kaikkialla, missä on tiheää heinä- ja ruohokasvillisuutta.
Peltomyyrä on sekä yö- että päiväaktiivinen eläin. Se liikkuu pääasiassa kaivamissaan käytävissä ja maan pinnalla muutaman sadan metrin alueella. Se kaivaa käytäviä kuitenkin huomattavasti vähemmän kuin kenttämyyrä. Pidempiä vaelluksia se tekee vain kausittaisesti. Peltomyyrä on puille ja pensaille suurta tuhoa aiheuttava eläin. Talvisaikaan se käyttää lumen alla olevien puiden kuorta ravinnokseen. Peltomyyrä elää yhdestä vuodesta kahteen vuoteen.

## Lisääntyminen
Peltomyyrän lisääntymiskausi ajoittuu toukokuusta syyskuuhun; peltomyyränaaras voi synnyttää 4–6 poikuetta yhden kauden aikana. Poikueen koko vaihtelee yhdestä kymmeneen. Tyypillistä peltomyyrälle on muiden myyrien tapaan runsas lisääntyminen, sillä myyräpopulaatio voi kasvaa yhdessä vuodessa 30–40-kertaiseksi. Kannan lähes eksponentiaalista kasvua seuraa raju kannan väheneminen 3–4 vuoden välein, kun ympäristön kantokyky on saavutettu.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* ARKive  
* Luonnonvarakeskus (Luke): Metinfo – Metsien terveys, myyrät
Sorva

**Sorva** (*Scardinius erythrophthalmus*) on Euroopassa ja Keski-Aasiassa esiintyvä kala. Sorva muistuttaa ulkonäöltään särkeä, mutta sillä on punaiset evät ja keltaiset silmät ja on särkeä leveämpi, lisäksi aikuisten yksilöiden kyljissä on kuparinruskeaa sävyä. Sitä kutsutaan myös "punakontiksi" evien värin takia. Sorva muistuttaa myös jossain määrin säynettä ja turpaa. Sorva kasvaa 15–25 cm:n pituiseksi. Se elää makeassa vedessä ja murtovedessä, erityisesti matalissa ja ruovikkoisissa lahdissa. Se on kaikkiruokainen ja syö erilaisten pohjaeläinten lisäksi vesikasveja. Sorva kutee toukokuun lopussa tai kesäkuussa. Suomessa sen levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Savoon ja Pohjois-Karjalaan asti. 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Luontoportti: Sorva (''Scardinius erythrophthalmus'')
*Luonnontieteellinen keskusmuseo: Scardinius erythrophthalmus
*
*ITIS: Scardinius erythrophthalmus
Seipi

**Seipi** (*Leuciscus leuciscus*) on särkien heimoon kuuluva makeassa vedessä ja murtovedessä elävä kalalaji. Suomessa sitä esiintyy enimmäkseen Itä- ja Pohjois-Suomessa, mutta sitä tavataan myös Suomen rannikkovesissä.  

## Ulkonäkö ja koko
Seipi muistuttaa särkeä mutta on hoikempi ja vähemmän punasävyinen. Lajin silmät ovat vaaleankeltaiset ja kuono lyhyt. Iiriksessä on pieniä tummia pilkkuja. Sen väritys on hailakka. Seivellä on hopeiset kyljet, tumma selkä ja vaalea vatsa, ja vatsaevissä on kellertävän oranssi vivahde. Tavallisesti tummareunaisella kylkiviivalla on 48–53 suomua. Peräevän reuna on kovera, ja nieluhampaat ovat kahdessa rivissä. Seiven ruumis on matala, joten se muistuttaa muodoltaan eniten salakkaa, mutta seiven erottaa salakasta lyhyt, selkäevän mittainen peräevä. Seipi kasvaa 20–25 senttimetrin pituiseksi, mutta enimmillään se voi olla 40 senttimetriä pitkä. Se painaa noin 1,0 kg, ja vanhin tavattu seipi oli 16-vuotias. 

## Lisääntyminen
Se liikkuu parvissa ja nousee varhain keväällä kutemaan jokiin ja puroihin hiekka- tai kivikkopohjalle. Koirailla on kutukyhmyjä koko ruumiissa. Parvet pysyttelevät kutupaikalla pari viikkoa ennen kuin palaavat alajuoksulle. Mätimunia on 3&nbsp;000–27&nbsp;000. Ne ovat suuria (2 mm) ja lasketaan pohjalle. Poikaset ovat yksivuotiaina 6–7 senttimetrin mittaisia, kaksivuotiaina 10–20 senttimetriä. Seipi on kutukypsä 3–4-vuotiaana. 

## Ravinto
Seipi syö vesi- ja ilmahyönteisiä, matoja, pieniä kotiloita, joskus kasvinosia. 

## Kalastus ja käyttö ravintona
Seipi on suosittu kala ongella ja perholla kalastettaessa. Sitä saadaan saaliiksi lisäksi katiskoilla ja tiheillä verkoilla. Seiven liha on vähärasvaista, ja sitä syödään harvoin kalan pienen koon ja kohtalaisen harvinaisen esiintymisen takia.

## Lähteet

* Muus, Bent J. (teksti), Dahlstrøm, Preben (kuvat). *Suomen ja Euroopan sisävesikalat*, suom. ja toim. [[Markku Varjo}}, s. 224. Gummerus 2005 
* 

### Viitteet
Vimpa

**Vimpa** (*Vimba vimba*) on särkien heimoon kuuluva vaelluskala, joka Suomessa elää murtovedessä ja nousee jokiin kutemaan toukokuun alkupuolella.

## Ulkonäkö ja koko
Vimpa kasvaa korkeintaan 40 senttimetrin pituiseksi ja kilon painoiseksi. Kutuasussa koiraan selkäpuoli on tumman siniharmaa ja vatsa kellertävä. Vimman erottaa lahnasta sen turpeasta nokkamaisesta yläleuasta. Muita vimpaa jonkin verran muistuttavia suomalaisia kalalajeja ovat seipi, siika, sorva, särki, säyne, toutain ja turpa.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Vimpa on eurooppalainen kala, jonka levinneisyys rajoittuu maanosan itäosaan. Esiintymisalue ulottuu Elbestä ja Tonavasta Kaspianmereen lännestä laskeviin jokiin. Itämeren, Kaspianmeren ja Mustanmeren vimpakannat ovat toisistaan erillään, ja Kaspianmeren vimpa luetaankin omaksi alalajikseen. Suomessa vimpa nousee satunnaisesti Perämereenkin laskeviin jokiin, mutta sen vakiintunut levinneisyys ulottuu Isojokeen saakka. Jokien patoaminen rajoittaa sen nousua useisiin jokiin.

Vimpa on aiemmin ollut Suomessa silmälläpidettävä laji, mutta runsastumisen myötä sen luokitus on muutettu vuonna 2010. Kanta romahti 1900-luvun jälkipuolella vesien saastumisen ja jokien patoamisen takia. Esimerkiksi Vantaanjoessa sen elpymiseen ovat vaikuttaneet joen puhdistuminen ja Vanhankaupunginkoskeen tehdyt muutokset. Siellä kutevia vimpoja on useita tuhansia.

Vimman on kerrottu olevan erityisen hanakka karkaamaan liistekatiskasta, kun se on kyennyt päällään ”purastamaan” aukkoja pyydyksen seinään.

## Lähteet
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*RKTL Kala-atlas: Vimpa 
*Luontoportti: Vimpa (''Vimba vimba'')
*Vimba vimba Luonnontieteellinen keskusmuseo.
*
*ITIS: ''Vimba vimba'' 
*
Lahna

**Lahna** (*Abramis brama*) on särkikalojen heimoon kuuluva kalalaji. Se on sukunsa ***Abramis*** ainoa laji.

## Ulkonäkö ja koko
Lahna on muodoltaan litteä ja korkea. Se on väriltään aluksi hopeinen, vanhemmiten kuparinvärinen ja tummanpuhuva. Evät ovat tummanharmaat. Tavallisesti lahna on enintään kilon painoinen, mutta voi kasvaa jopa kuusikiloiseksi. Lahna voi kasvaa 25–50&nbsp;senttimetrin pituiseksi, mutta suurempiakin on.

Lahnan sukuisia ja sitä muistuttavia pienempiä kaloja ovat sulkava ja pasuri. Lahna voi myös risteytyä muiden särkikalojen kanssa. Yleisin risteytymä on särjen ja lahnan välinen särkilahna.

## Levinneisyys
Lahnan levinneisyys sisävesissä kattaa suurimman osan Eurooppaa Adourjoen vesistöstä Petšorajoen vesistöön. Luontaisesti se ei elä Pyreneiden niemimaalta, Adrianmeren valuma-alueella, Italiassa eikä Pohjoismaiden pohjoisosissa, Norjan Bergenin ja Suomen 67 leveyspiirin pohjoispuolelta. Se elää myös Itämeren ja Kaakkois-Euroopan sisämerien rannikoiden murtovesissä.

Lahnaa on istutettu Irlantiin, Espanjaan, Italian koillisosiin, Marmaranmeren valuma-alueelle, Baikaljärveen sekä Ob- ja Jenisein yläjuoksulle.

Suomessa luontainen levinneisyysalue yltää pohjoisessa Oulujoen vesistöön, sen pohjoispuolella kala esiintyy paikoin vesitöihin siirrettynä. Myös muualla Suomessa paikalliset lahnakannat ovat usein siirtoistutusten tuloksia.

## Lisääntyminen ja elintavat
Lahna elää järvissä, matalissa merenlahdissa ja hitaasti virtaavissa joissa ja liikkuu parvissa. Lahnat tulevat sukukypsiksi varsin myöhään, 7–11 vuoden ikäisenä. Se kutee jaksoittain pitkin kevättä ja alkukesää, kun vesi on yli 15-asteista. Kutu tapahtuu matalissa vesissä kasvillisuuden seassa, jossa mäti tarttuu vesikasveihin. Yleensä poikaset kuoriutuvat 8–12 päivän kuluttua.

Lahnan ravintoa poikasena on eläinplankton, mutta aikuisena se syö nilviäisiä ja toukkia. Kun lahna imee ravintoa pohjamudasta, saattaa näyttää, että se seisoisi päällään. Mikäli ravintoa on vähän, voi lahna joutua syömään eläinplanktonia.

## Kalastus ja käyttö

Lahnaa pyydetään kotitarpeiksi useimmiten suurisilmäisillä verkoilla, mutta myös muilla seisovilla pyydyksillä ja mato-ongella. Isokokoista lahnaa arvostetaan ruokakalana varsinkin savustettuna.

Suomessa vapaa-ajankalastajien vuotuinen lahnasaalis on yli 2&nbsp;000 tonnia (2004). Ammattikalastajien lahnasaalis Suomen merialueella oli puolestaan noin 740 tonnia vuonna 2010. Valtaosa tästä saatiin erilaisilla rysillä.

Luonnonvarakeskuksen tilastoinnin mukaan Suomessa kulutettiin kotimaista lahnaa ainoastaan 90 grammaa henkilöä kohden vuonna 2018.

Euroopan-laajuisesti lahnan vuotuinen tilastoitu kokonaissaalis on ollut noin 50&nbsp;000 tonnia, josta puolet Venäjän ja viidennes Kazakstanin saalista.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Luontoportti: Lahna (''Abramis brama'')
*
*ITIS: Abramis brama 
*Lahnan ravintosisältö
Ruutana

**Ruutana** (*Carassius carassius*) on karppikalojen lahkoon ja karppien heimoon (Cyprinidae) kuuluva kalalaji. Ennen ruutana luokiteltiin karpin sukuun *Cyprinus*, mutta nykyään se on luokiteltu omaan sukuunsa *Carassius*, johon kuuluu myös muun muassa kultakala.

## Koko ja ulkonäkö
Ruutanat ovat nuorina tasaisen harmahtavia, mutta vanhetessaan ne saavat kyljilleen kuparin tai kullan hohdon. Ruutanalla on yksi pyöreäreunainen selkäevä, joka sijaitsee lähellä pyrstöä. Suomessa erotetaan kaksi ruutanamuotoa: ”järvi”- ja ”lampiruutana”. Vähähappisissa lammissa ruutanat kasvavat vain 10–15&nbsp;cm pitkiksi ja ovat matalaruumiisia ja isopäisiä. Järvissä ruutanat ovat korkearuumiisia ja pienipäisiä ja kokoa kertyy 1–3&nbsp;kg:n verran.

Lampiruutanan ja järviruutanan eroaville ruumiinmuodoille on pyritty löytämään selityksiä. Ruutanan uskotaan kasvattavan korkeuttaan, kun saalistusriski on suuri. Pienissä lammissa ei ole petokaloja, joten ruumiinmuoto jää matalaksi. Toinen varsin ilmeinen tekijä on ravintotilanne. Pienissä lammissa kalat kääpiöityvät ravinnonpuutteen vuoksi.

Karpin ja ruutanan erottaminen on joskus hankalaa, mutta ruutanalla ei ole viiksiä, kuten karpilla. Toinen tuntomerkki on suun muoto. Karpin suu on torvimainen, ruutanalla suu on eteen- tai jopa hieman ylöspäin suuntautunut. Ruutana muistuttaa myös hopearuutanaa. Hopearuutanasta ruutanan erottaa paitsi värin, myös hieman pienempien suomujen perusteella.

Termi lutakala lienee syntynyt viittauksena lutakoissa elävään lampiruutanaan.

## Alkuperä
Ruutanaa elää Länsi-Euroopasta aina Siperian Lenajoen vesistöalueelle saakka. Euroopassa se elää kaikkialla aivan pohjoisinta ja eteläisintä kolkkaa lukuun ottamatta. Suomessa ruutana elää kaikkialla rannikolla ja sisävesissä, joissakin vähähappisissa lammissa ainoana kalalajina. Pohjoisimmat ruutanat löytyvät Suomessa Sodankylän ja Kittilän seudulta.

## Vesiolot ja ravinto
Ruutana on kaikkiruokainen kala. Tärkeimmäksi ravinnoksi on kuitenkin osoittautunut surviaissääskien toukat. Ruutanalle kelpaa eläinplankton, hyönteisten toukat, kalojen mäti (jopa ahvenen mäti, jonka muut kalat yleensä jättävät rauhaan) ja jopa kalanpoikaset.

Laji tulee toimeen kaikenlaisissa elinympäristöissä, jopa pohjaan jäätyvissä lammikoissa, jotka ovat hapettomia monien talvikuukausien ajan. Parhaiten ruutana elää kuitenkin lämpimissä ja rehevissä vesissä. Hapettomissa vesissä ruutanan selviytymisen selittää kyky tuottaa energiaa alkoholikäymisellä.

Verestään ruutanat erittävät alkoholin kidusten kautta veteen. Syyskuun lopulla maksan paino koko kalan painosta voi olla jopa 15&nbsp;prosenttia.

Ruutana suosii syvyydeltään yli viisimetrisiä vesiä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* [Keskisuomalainen](http://www.ksml.fi/uutiset/keski-suomi/luontokuvat/kalat/ruutana(23706).ece)
* LuontoPortti: Ruutana (''Carassius carassius'')
* ITIS: Carassius carassius 
* Pherobase: Semiochemicals of Carassius carassius, the Crucian carp
Salakka

**Salakka** (*Alburnus alburnus*) on makeassa vedessä ja murtovedessä elävä hopeankirkas särkien heimon kalalaji. 

## Ulkonäkö ja elintavat
Salakka on tavallisesti 10–15&nbsp;cm pitkä, painoa on harvoin yli 40&nbsp;g. Väriltään se on kiiltävän hopea. Se liikkuu parvissa lähellä vedenpintaa. Salakka syö hyönteisiä veden pinnalta sekä eläinplanktonia. Salakka muistuttaa jossain määrin Suomessa esiintyvistä kalalajeista allikkosalakkaa, muikkua ja seipiä. 

## Levinneisyys
Salakka esiintyy luonnostaan suuressa osassa Eurooppaa Pyreneiden, Alppien, Kaukasuksen ja Kaspianmeren pohjoispuolella, ei kuitenkaan Irlannissa ja suurimmassa osassa Englantia. Idässä levinneisyys jatkuu Ural- ja Embajokien vesistöihin saakka. Italiassa, Espanjassa ja Portugalissa salakka elää istutettuna.

Suomen sisävesissä salakkaa esiintyy miltei koko maassa Lapin pohjoisosaa ja Kuusamon aluetta lukuun ottamatta.

## Lisääntyminen
Salakan kutuaika vaihtelee samassakin vesistössä siten, että se saattaa jaksottua kolmeenkin eri ajanjaksoon. Useimmiten kuulee mainittavan kutuajoiksi toukokuun loppu, juhannuksen seutu sekä noin heinäkuun toinen viikko. Kutuaikaan koirailla on päässä ja kyljissä pieniä kutukyhmyjä, jotka tekevät ihon karkeaksi. Kutupaikan pohja on kova, kivikkoa tai soraa. Kutu tapahtuu kollektiivisesti ns. parvikutuna, missä kalat eivät muodosta pareja tai reviirejä. Parvi kutee lähellä soraista kutualustaa, johon mäti takertuu.

## Kalastus ja käyttö
Ruokakalana salakkaa ei arvosteta, mutta täkykalaksi se kelpaa hyvin. Salakan suomut ovat tiukassa verrattuna moniin muihin täkyinä käytettäviin kaloihin, joten sitä voi käyttää hyvin myös vetouistelussa. Salakka soveltuu syötiksi myös onkeen, jolloin saaliiksi saadaan pääasiassa suuria ahvenia.

Aikoinaan salakan suomuista on valmistettu keinotekoisten helmien päällystämiseen käytettyä ainetta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Kun salakka kutee. Tuokiokuva Keski-Suomesta, Suomen Kuvalehti, 23.08.1924, nro 34, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Turpa

**Turpa** (*Squalius cephalus,* ent*. Leuciscus cephalus*) on eurooppalainen sisävesien särkikala. Suomessa se esiintyy vain etelä- ja lounaisrannikon murtovesissä sekä niihin laskevissa joissa.

## Ulkonäkö

Turpa on leveäotsainen, suurisuinen ja lihavan oloinen särkikala. Lähinnä se muistuttaa säynettä (*Leuciscus idus*) ja seipiä (*Leuciscus leuciscus*), mutta myös sorva (*Scardinius erythrophthalmus*), särki (*Rutilus rutilus*), toutain (*Aspius aspius*) ja vimpa (*Vimba vimba*) ovat melko samannäköisiä lajeja. Leveänlitteän pään ohella sen erottavat kuitenkin suuremmat ja tummareunaisemmat suomut, joita kylkiviivalle mahtuu vain 44–46 (säyneellä 55–61, seipillä tästä väliltä). Turvan vatsa- ja peräevät ovat punertavat tai kellertävät, rintaevät keltaiset, selkä- ja pyrstöevät tumman harmaat. Vatsaevien etureuna on selkäevän etureunan etupuolella.

## Levinneisyys

Turvan levinneisyys Euroopan sisävesissä ulottuu Britteinsaarilta ja Välimereltä Uralille ja pohjoisessa Ruotsin ja Suomen eteläosiin. Suomessa turpaa ei kuitenkaan tavata järvissä, vaan ainoastaan Itämeren rannikkovesissä ja siihen laskevissa joissa, joihin kala nousee kutemaan. Levinneisyys ulottuu Kaakkois-Suomesta Kokemäenjoelle. Se suosii sameita ja reheviä jokia.

## Elintavat
Turpa kutee touko-kesäkuussa yleensä sora- tai hiekkapohjaisilla alueilla, kasvillisuuden seassa. Turpa kasvaa Suomessa suhteellisen hitaasti, viidessä vuodessa vain 14-senttisiksi. Se voi elää yli 20-vuotiaaksi ja saavuttaa usean kilon painon. Suomen 2000-luvun ennätysturpa oli 3,27-kiloinen Kymijoesta virvelillä saatu kala.

Turvan ravintoa ovat ensisijaisesti hyönteistoukat, kotilot, pienet simpukat ja madot, mutta se syö myös vesikasveja.

## Kalastus ja käyttö
Turpaa ei pidetä hyvänä ruokakalana, mutta se on suosittu onkikala varsinkin Keski-Euroopassa, riittävän suuri ja vahva vastus urheilukalastajalle.

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*Luontoportti: Turpa (''Leuciscus cephalus'')
*Luonnontieteellinen keskusmuseo: Squalius cephalus
*
*ITIS: Leuciscus cephalus
Toutain

**Toutain** (*Leuciscus aspius*) on särkikaloihin kuuluva petokala, joka elää Suomessa harvinaisena. Se on Pirkanmaan maakuntakala.

## Kuvaus
Toutain kasvaa 40–100 senttimetriä pitkäksi ja 1–3&nbsp;kiloa painavaksi, joskus kuitenkin jopa 12-kiloiseksi. Väriltään toutain on hopeanhohtoinen ja sen vatsapuolen evät ovat kellertävät. Pyrstö on suuri, siniharmaa ja sen lovi on syvä. Toutaimen suu on iso, leuat jykevät ja alaleuan kärjessä on kyhmy, joka sopii yläleuan loveen. Toutain elää makeassa vedessä ja murtovedessä. Se syö lähinnä kaloja ja kutee toukokuussa.

## Levinneisyys
Toutaimen päälevinneisyysaluetta on Itä- ja Kaakkois-Eurooppa. Sitä tavataan Elbe-joelta Uralille, Araljärvelle ja Tonavan vesistöön. Pohjoismaissa toutainta tavataan Suomen lisäksi Norjassa Glomma-joen vesistössä ja Etelä-Ruotsin joissakin vesistöissä. Ilmastollisista syistä toutainta ei tavata luontaisesti 62. leveysasteen pohjoispuolella, yhtä pohjoisessa kuin Suomessa sitä esiintyy vain Volgan sivujoen Kaman alueella.

Suomessa toutain on varsin harvinainen. Sitä on tavattu alun perin Kokemäenjoen ja Kymijoen alajuoksuilla ja niihin liittyvissä vesistöissä. Kymijoen alueelta se hävisi sukupuuttoon vesistön likaantumisen ja rakentamisen vuoksi 1960-luvulla ja Kokemäenjoen alueellakin kanta oli heikoimmillaan perin vähissä. 1980-luvulla aloitettiin toutaimenpoikasten kasvatus luonnonravintolammikoissa ja niistä toutainta on levitetty istutuksin useisiin eteläsuomalaisiin vesiin. Toutaimen verkkosaaliit Kokemäenjoen vesistössä ovat tämän myötä kasvaneet ja esim. Uudenmaan Hiidenvedessä ja Lohjanjärvessäkin on jo havaittu luontaisesti lisääntyviä toutaimia.

Nimi toutain on peräisin Kymenlaaksosta. Tähän kalaan viittaavat Kouvolan ja Loviisan rajalla sijaitsevan Teutjärven ja siihen laskevan Teutjoen nimet.

## Lähteet
Järvitaimen

**Järvitaimen** on taimenen (*Salmo trutta*) ekologinen muoto, joka on sopeutunut elämään makeassa vedessä koko elinkiertonsa ajan, ja tekee syönnösvaelluksen syntymäjoesta tai -purosta järveen. Järvitaimen, meritaimen ja purotaimen ovat kaikki saman lajin eri ekologisia muotoja, jotka näyttävät ulkonäöltäänkin osin erilaisilta,  mutta joiden pääasiallinen erottava tekijä on se, että ne aikuistuvat pääsääntöisesti erilaisissa elinympäristöissä. Saman vesistön taimenmuodot voivat kuitenkin lisääntyä keskenään, ja vaellukselle lähtevien taimenten osuus määräytyy perinnöllisten tekijöiden lisäksi ympäristöolosuhteiden perusteella. 

Kututaimenet vaeltavat järvistä jokiin tai puroihin loppukesällä tai alkusyksystä. Järvitaimen naaras tulee sukukypsäksi noin kahden kilon painoisena, pohjoissuomessa naaraat alkavat lisääntyä 1-2 kilon painoisina ja koiraat noin kilon painoisina.

## Järvitaimen Suomessa
Suomessa alkuperäisiä, omavaraisia järvitaimenkantoja on noin 30, joista 24 on luokiteltu uhanalaisiksi. Yli puolta näistä kannoista tuetaan istutuksin. Järvitaimenen uhanalaisuuden pääsyyt ovat kutualueille nousun estymiset, metsäojitukset, jokien ja purojen perkaamiset, vesistöjen likaantuminen ja kalastus. 

Järvitaimenkantoja tuetaan poikasistutuksin ja lisääntymisalueita parantamalla. Vuoden 2016 jälkeen kalastustarpeisiin istuteut järvitaimenet ovat kalastuslain mukaisesti rasvaeväleikattuja, jotta ne voidaan erottaa luonnontaimenista. Leveyspiirin 64°00´&nbsp;N eteläpuolella rasvaevällinen taimen on kokonaan rauhoitettu, poislukien puroja ja lmapia, johon ei ole veallusyhteyttä järveltä tai mereltä. Leveyspiirin 67°00´&nbsp;N  pohjoispuolella rasvaevällisen taimenen alamitta on 50&nbsp;cm ja muualla rasvaevällisen taimenen alamitta on vähintään 60&nbsp;cm.

## Lähteet
* 
* https://www.luke.fi/fi/luonnonvaratieto/tiedetta-ja-tietoa/kalalajit/kaikki-kalalajit/taimen

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Euroopankampela

**Euroopankampela** (*Platichthys flesus*) tai **kampela** eli **maariankala** on oikeasilmäkampeloiden (Pleuronectidae) heimoon kuuluva litteä kalalaji, jonka vatsa on useimmiten vasemmalla kyljellä ja selkä (silmät) oikealla kyljellä. Euroopankampela elää meri- ja murtovedessä yleensä mutaisella merenpohjalla enintään noin 50 metrin syvyydessä. Suomessa sitä tavataan eniten Porin ja Porvoon välisellä merialueella, mutta myös Utsjoen Pulmankijärvessä. Itämeressä elää myös kolme muuta kampelalajia: hieta-, puna- ja piikkikampela.

## Ulkonäkö ja koko
Euroopankampela kasvaa tavallisesti 50 senttimetrin, enintään 60 senttimetrin mittaiseksi. Suurin julkaistu paino on ollut 2,9 kilogrammaa. Vanhin Suomen rannikolla tavattu euroopankampela oli 16-vuotias ja maan painavin 1,3 kilogramman painoinen.

## Elinympäristö ja levinneisyys
Euroopankampeloita voi elää sekä makeassa, murto- että merivedessä. Tyypillisesti ne elävät lähellä pohjaa 1–100 metrin syvyydessä. 

Euroopankampeloita tavataan Atlantin itäosassa, Länsi-Euroopasta Vienanmerelle ja Välimerelle sekä Mustallemerelle asti. Kala on kulkeutunut ihmisen mukana, luultavasti painolastivesissä, Pohjois-Amerikkaan ja Iraniin.

Suomessa euroopankampelaa tavataan Itämeressä. Lapin Pulmankijärvessä on erillinen esiintymä. Kalat ovat todennäköisesti kulkeutuneet sinne Tenojoen kautta Jäämereltä.

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut euroopankampelan elinvoimaiseksi. Suomessa euroopankampela on luokiteltu silmälläpidettäväksi vuodesta 2019 lähtien.

On havaittu, että eteläisellä Itämerellä elää euroopankampela ja vähäsuolaisilla alueilla oma kampelalaji, itämerenkampela. Sen oletetaan lajiutuneen muutaman tuhannen vuoden aikana.

## Ravinto ja elintavat
Euroopankampela käyttää ravinnokseen simpukoita ja pohjaeläimiä, muun muassa kilkkejä ja katkoja. Se imee ne torvimaisella suullaan jopa viiden senttimetrin syvyisestä pohjaliejusta. Tavallisesti euroopankampelan suolesta löytyy pelkästään simpukoita, harvemmin kilkkejä ja katkoja. Yleensä euroopankampela ruokailee yöaikaan. Sukukypsyyden euroopankampela saavuttaa toisen ja kolmannen ikävuotensa välillä, koiraat yleensä naaraita aikaisemmin. Ne viettävät pääosan vuodesta lähellä rantaa, usein jokisuissa, mutta aikuiset muuttavat talveksi syvempiin vesiin, missä ne kutevat keväällä. Kuoriutuneet toukkamaiset pikkupoikaset siirtyvät rantaveteen kasvamaan.

## Pyydystys ja käyttö
Euroopankampelaa pyydystetään pohjasta verkolla ja ongella. Se on eräs sukelluskalastuskilpailujen pääkaloja.

Liikakalastuksen välttämiseksi WWF ei suosittele ostamaan troolaamalla pyydettyä euroopankampelaa vaan ostamaan mieluummin suomalaisia, vähintään 25 senttimetrin mittaisia yksilöitä, koska näin isot ovat todennäköisesti jo ehtineet lisääntyä.  

Euroopankampelaa voi valmistaa ruoaksi muun muassa savustamalla tai uunissa paistamalla.

## Lähteet
* Seaslug.org 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Kampelan ravintosisältö
* UniProt: Taxonomy - Platichthys flesus 
* PheroBase: Semiochemicals of Platichthys flesus, the European flounder
Meritaimen

**Meritaimen** (*Salmo trutta* morpha  *trutta*) on taimenen ekologinen muoto, joka lisääntyy makeissa virtavesissä, mutta vaeltaa mereen kasvamaan ja viettää siellä suuren osan elämästään. Meritaimen on siis vaelluskala, ja se muistuttaa paljon lohta niin elintavoiltaan ja ulkonäöltään. Meritaimen esiintyy alkuperäisenä Pohjois- ja Länsi-Euroopan joissa ja merissä. Suomessa on Itämereen laskevissa joissa jäljellä enää vain kymmenen meritaimenkantaa.

Meritaimen lisääntyy joissa ja puroissa. Kutuaika on myöhään syksyllä syys-marraskuussa. Syntymänsä jälkeen taimen kasvaa yleensä keskimäärin kaksi vuotta virtaavassa vedessä. Tämän jälkeen se vaeltaa mereen, josta palaa yhden-kolmen vuoden kuluttua kutemaan kotijokeensa. Merivaelluksen aikana taimen kasvaa nopeasti, ja käyttää ravinnokseen pieniä kaloja, Itämeressä kolmipiikkiä, silakkaa ja kilohailia. Kudun jälkeen se lähtee uudelle syönnösvaellukselle mereen tai kuolee.

## Suomen meritaimenkannat

Meritaimenjokien määrä on vähentynyt Suomessa huomattavasti perkausten, vesivoimalaitosten, vedenlaadun huononemisen ja liiallisen pyynnin takia. Nykyään on kuitenkin alettu ymmärtää aiemmin tehdyt virheet ja taimenjokia ollaan ennallistamassa lähemmäs luonnollista tilaansa, jossa ne aiemmin ovat olleet. Kuitenkin esimerkiksi Itämereen Torniojoesta vaeltavalla taimenkannalla on melkoisia vaikeuksia selvitä kutemaan edes yhden kerran elämässään merellä sekä joessa tapahtuvan tehokkaan pyynnin takia.

Suomenlahteen laskeva Inkoon Ingarskilanjoki oli vuonna 2006 ainoa Suomen rannikon joki, jossa taimenen poikastuotanto oli nousussa. Ingarskilanjoen taimenkannan alkuperästä on vaihtelevia mielipiteitä, mutta sitä on tutkittu muun muassa DNA-analyysein.

Suomessa on viljelyssä viisi eri meritaimenkantaa:
* Iijoki (IJO)
* Ingarskilanjoki (ING)
* Isojoki (ISO)
* Lestijoki (LES)
* Tornionjoki, keskijuoksu (TOM)
* Tornionjoki, yhdistelmä (TOR)

## Lähteet
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos, Viljelykantarekisteri: Ingarskilanjoki 
* Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos, Viljelykantarekisteri: Isojoki 
* Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos, Viljelykantarekisteri: Lestijoki 
* Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen taimenen emokalastojen geneettinen monimuotoisuus mikrosatelliittianalyysien perusteella
Kuore

**Kuore**  eli **norssi** (*Osmerus eperlanus*) on pienehkö sisä- ja murtovesien kala, joka kuuluu lohikaloja muistuttavien kuorekalojen lahkoon.  Kuore on läpikuultava, vihertävän kellertävä ja kyljistään hopeanhohtoinen kala, jolla on suuri, terävähampainen suu ja lohikalojen tapaan rasvaevä selkäpuolella lähellä pyrstöä. 

## Kuvaus

Kuore on hoikka ja taaksepäin suippeneva kalalaji. Se on 7–20 senttimetriä pitkä ja painaa yleensä 10–100 grammaa. Suurimmat yksilöt ovat 30-senttisiä ja voivat painaa 300 grammaa. Kuoreella on rasvaevä, ja sen suu on melko suuri. Alaleuka on yläleukaa selvästi pidempi, ja leuoissa on pitkiä teräviä hampaita. Kylkiviiva on epätäydellinen ja päättyy jo rintaevän etupuolella.

Suomut ovat läpinäkyviä ja irtoavat helposti. Ihossa on vain vähän pigmenttejä, minkä takia kuoreet näyttävät läpinäkyviltä. Pienestä järvikuoreesta voi ihon läpi erottaa jopa kylkiluut ja sisäelimet. Kalan selkä on sinivihreä, ja erityisesti järvikuore on sinertävä myös yleisväritykseltään.

Kuoreen tuntomerkkeihin kuuluu myös voimakas tuoretta kurkkua muistuttava tuoksu.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Merikuoreen levinneisyysalueisiin kuuluvat Vienanmeri, Barentsinmeri, Itämeri, Pohjanmeri sekä Pohjois-Atlantin rannikko Garonnen suistoalueelle saakka. Sitä tavataan myös Britannian ympärillä sekä Irlannin läntisellä rannikolla. Järvikuoretta esiintyy puolestaan Pohjanmeren, Itämeren, Vienanmeren ja Barentsinmeren rannikon joissa ja järvissä. Levinneisyysalueen pohjoisraja on noin 68:nnella leveyspiirillä.

## Käyttäytyminen
Kuoreiden kutuvaellus alkaa syys-lokakuussa, jolloin sukukypsät yksilöt kerääntyvät jokien suistoalueille talvehtimaan. Jokivaellus alkaa maalis-huhtikuussa lämpötilan noustua yli 4–6 asteen. Kuoreet kerääntyvät silloin kutemaan virtavesiin tai järvien mataliin kivi- ja sorapohjaisiin rantavesiin. Järvikuore kutee ensimmäisen kerran 1–2-vuotiaana ja merikuore 2–3-vuotiaana. Järvikuoreet ja suuri osa merikuoreista lisääntyy vain kerran elämässään.

12-senttisessä kuoreessa on noin 10&nbsp;000 mätimunaa, kun taas 20–senttisessä yksilössä munia on noin 30&nbsp;000. Mätimunan halkaisija on 0,6–0,9 millimetriä. Munat takertuvat voimakkaasti ja kiinnittyvät pohjaan eräänlaisen varren avulla. Munat kuoriutuvat 20–35 päivän kuluessa.

Kuoreet käyttää ravinnokseen lähes yksinomaan eläinplanktonia, vaikka satunnaisesti se saattaa syödä myös joitain pieniä pohjaeläimiä, kuten massiäyriäisiä, hyönteistoukkia ja joskus kalanpoikasia.

## Kalastus

Kuore on merkittävin Suomessa sisävesi- ja rannikkokalastuksen sivusaaliina saatavista kalalajeista. Kuoretta kalastetaan nuotalla ja troolilla sekä harvoin pilkkimällä. Kalan liha on valkoista ja kiinteää ja varsin maukasta. Maku muistuttaa kuhaa. Mäti on keltaista ja pienirakeista. Kuore tunnetaan myös kurkkua muistuttavasta hajustaan. 

Kudun aikana kuoretta on helppo kalastaa lipolla.

## Lähteet
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*RKTL Kala-atlas: Kuore
Bioanalyytikko

**Bioanalyytikko** tai myös **laboratoriohoitaja** työskentelee muun muassa terveyskeskuksen, sairaalan tai yksityisen tervydenhoidon laboratoriossa sekä entistä enemmän myös yliopistojen ja erilaisten tutkimuslaitosten laboratorioissa. 

Koulutus annetaan ammattikorkeakouluissa. Tutkinto on laajuudeltaan 210 opintopisteen arvoinen ja tutkinnon suorittaminen kestää noin 3,5 vuotta. Tukinto on bioanalyytikko (AMK). Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto Valvira myöntää anomukseta bioanalyytikoille oikeuden käyttää laboratoriohoitajan laillistettavaa ammattinimikettä tutkinnon suorittamisen jälkeen. 

Bioanalyytikon toimenkuvaan kuuluvat muun muassa näytteenotto, potilaiden ohjaus ja analytiikka sekä analytiikan laadunarviointi. Bioanalyytikko voi työskennellä useilla eri erikoisaloilla. Näitä ovat esimerkiksi kliininen kemia, hematologia, verensiirtotoiminta, vierianalytiikka, mikrobiologia, molekyyligenetiikka, fysiologia, neurofysiologia sekä patologia.

Suomen Bioanalyytikkoliitto ry on alan ammatillinen edunvalvoja ja se kuuluu Tehy ry:hyn. 

## Lähteet

## Kirjallisuutta
*Hako, Pekka (toim.): *Laboratoriotyön muistoja*. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2008. .

## Aiheesta muualla
*Suomen Bioanalyytikkoliitto ry
*Laboratoriohoitajan ammattikuvaus työvoimatoimiston sivuilla
*Bioanalytiikan koulutusohjelma (Opintopolku)
Filippos III

**Filippos III Arridaios** (noin 352 eaa. – 25. joulukuuta 317 eaa.) oli Makedonian kuningas 10. kesäkuuta 323 eaa. – 25. joulukuuta 317 eaa. Hän oli Filippos II:n ja tämän thessalialaisen vaimon Filinnan poika, ja Aleksanteri Suuren velipuoli.

Filippos oli ilmeisesti mielisairas, mutta armeija valitsi hänet kuitenkin kuninkaaksi Aleksanteri Suuren kuoltua vuonna 323 eaa. Vuotta myöhemmin Aleksanterin vastasyntyneestä pojasta Aleksanteri IV:stä tehtiin myös kuningas. Kummatkin kuninkaat olivat virallisena hallitsijana vallassa. Olympias murhaututti Filippoksen vuonna 317 eaa.

Hallitsijoina toimivat:
* Perdikkas (323 eaa. – 321 eaa.)
* Antipatros (321 eaa. – 319 eaa.)
* Polyperkhon (319 eaa. – 316 eaa.)

## Aiheesta muualla

* Livius.org – Arridaeus  
* Wiki Classical Dictionary – Arrhidaeus  
* Archeology – Not Philip II of Macedon Filippos II:n luultu ruumis saattaakin olla Filippos III:en
Aleksanteri IV

**Aleksanteri IV Aigos** (323–309 eaa.) oli Aleksanteri Suuren ja Roksanen postuumisti syntynyt poika ja Makedonian nimellinen kuningas vuosina 323–309 eaa. 

Aleksanteri hallitsi yhdessä Aleksanteri Suuren veljen Filippos III:n kanssa. Molemmat kuninkaat olivat virallisia hallitsijoita. Olympias murhautti Filippoksen vuonna 317 eaa.

Hallitsijoina toimivat:
* Perdikkas (323–321 eaa.),
* Antipatros (321–319 eaa.),
* Polyperkhon (319–316 eaa.),
* Kassandros (316–309 eaa.)

Kassandros antoi murhata Aleksanterin ennen kuin hänestä tuli täysi-ikäinen.
Luettelo Makedonian kuninkaista

Tämä on luettelo historiallisen **Makedonian kuninkaista**. 

Makedoniaa hallitsivat aluksi Argeadien hallitsijasukuun kuuluneet kuninkaat. Kuninkaat väittivät sukunsa olevan lähtöisin myyttisestä Herakleesta Argoksen Temenidien hallitsijasuvun kautta. Kuningas Aleksanteri I sai osallistua Olympian kisoihin, koska hänet laskettiin kreikkalaiseksi. 

Vaikka kuninkaaksi valittiinkin aina hallitsijasuvun jäsen, kuninkaalla ei ollut paljon valtaa, vaan hänen valtansa perustui makedonialaisten aristokraattien tukeen. Kuninkaan valta kasvoi aristokraattien kustannuksella Filippos II:n aikana, ja Aleksanteri Suuren aikana se kasvoi entisestään.

Makedonian kuninkailla oli yleensä useita vaimoja, ehkä siksi että tarjolla olisi aina ollut kruununperillisiä. Kuninkaan kuollessa hänen vanhimmalla aikuisella pojallaan oli yleensä etuoikeus kruunuun. Kuningas valittiin kuitenkin kansankokouksessa, johon osallistuivat asepalvelukseen kykenevät miespuoliset makedonialaiset. Kokous valitsi kuninkaan argeadien suvun keskuudesta. Jos kuninkaalla ei ollut täysi-ikäisiä poikia, valittiin kruununperilliselle yleensä holhooja (), joka myös toimi sijaishallitsijana kuninkaan sijasta. Sijaishallitsija oli yleensä kuninkaan sukulainen.

## Argeadien hallitsijasuku

 Sijaishallitsijat ja valtionhoitajat

## Argeadien jälkeiset kuninkaat

## Huomautukset

## Lähteet
* 
* 
* 
*  
* 
* 
* 
* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Si

**Si** tarkoittaa seuraavia:

* kansainvälinen yksikköjärjestelmä, SI, ranskan sanoista *le système international d’unités*, maailman yleisin mittayksikköjärjestelmä
* Kansainväliset situationistit, Situationist international, SI, poliittinen ryhmittymä
* pii, kemiallinen merkki Si, alkuaine
* si, myös ti, solmisaatiossa duuriasteikon seitsemäs sävel; myös H-sävelen nimi varsinkin romaanisissa kielissä.
* Sì, Gigliola Cinquettin kappale vuodelta 1974
* 
* Siviili- eli yksityisoikeuden lyhenne
* 
* 
* Sosialistinen internationaali, sosiaalidemokraattisten puolueiden yhteistyöjärjestö
* henkilöitä:
** Si Griffis, oik. *Silas Seth Griffis* (1883–1950), kanadalainen jääkiekkoilija
** Si Tianfeng (s. 1984), kiinalainen kävelijä.
Small talk

**Small talk** tai **smalltalk** on epämuodollista keskustelua, jonka tarkoituksena on tehdä sosiaalisesta tilanteesta osapuolille sujuvampi ja miellyttävämpi. Tarkoituksena small talkissa ei ole välittää tietoa, ottaa kantaa tai edistää asioita. Puheenaiheet ovat arkisia ja vähämerkityksisiä  ja voivat käsitellä esimerkiksi säätä, urheilua tai päivän uutisia. Small talk edeltää usein siirtymistä varsinaiseen asiaan. 

## Lähteet
Arvonimi

**Arvonimi** eli **titulatuuri** voidaan antaa ansioituneelle henkilölle, joka on kunnostautunut hallitsijan palveluksessa tai muuten teoillaan tai sanoillaan edistänyt yhteistä hyvää. Arvonimet voivat olla perinnöllisiä, jolloin puhutaan aatelista, tai henkilökohtaisia virka-aatelin arvonimiä. 

Hallitsijoilla on usein kymmeniä, ellei satoja arvonimiä, jotka protokollan mukaan kirjoitetaan virallisiin asiakirjoihin aina hallitsijan nimen jälkeen. Hallitsijoiden arvonimien merkitys on perustunut siihen, että niissä on lueteltu ne alueet, joita asianomaisen monarkin on katsottu hallitsevan. Esimerkiksi Venäjän keisarit ovat käyttäneet seuraavia arvonimiä:

*Koko Venäjän, [[Moskova]]n, [[Kiova]]n, [[Vladimir]]in ja [[Novgorod]]in [[Keisari]] ja [[itsevaltias]], [[Kazan|Kasanin]], [[Astrakan]]in, [[Puola]]n, [[Siperia]]n ja [[Tauria|Taurian Kersonessoksen]] [[Tsaari]], [[Pihkova]]n herra ja [[Smolensk]]in, [[Liettua]]n, [[Volhynia]]n, [[Podolia]]n ja [[Suomen suuriruhtinas]], [[Viro]]n, [[Liivinmaa]]n, [[Kuurinmaa]]n ja [[Zemgale|Semgallen]]in, [[Samogitia]]n, [[Białystok]]in, [[Karjala]]n, [[Tver]]in, [[Jugoria]]n, [[Permi]]n, [[Vjatka]]n, [[Bulgaria]]n ja muiden maiden [[ruhtinas]], [[Nižni Novgorod]]in, [[Tšernigov]]in, [[Rjazan]]in, [[Polotsk]]in, [[Rostov]]in, [[Jaroslav]]in, [[Belozersk|Beloje Ozero]]n, [[Udoran piiri|Udorian]], [[Obdoria]]n, [[Vitebsk]]in ja [[Mstsislau|Mstislavin]] ja koko pohjoisen alueen herra ja [[suuriruhtinas]], [[Kaukasian Iberia|Iberia]]n, [[Kartalinia]]n, [[Georgia]]n ja [[Kabardi-Balkaria|Kabarinia]]n ja [[Armenia]]n herra ja hallitsija, [[Tšerkessit|Tšerkessien]] ja vuoristoruhtinaiden ym. Perintöruhtinas ja Hallitsija, [[Norja]]n perillinen, [[Schleswig-Holstein]]in, [[Dithmarschen]]in ja [[Oldenburg]]in [[herttua]] jne. jne.*. Monissa asiakirjoissa tosin käytettiin lyhempää, ainoastaan Venäjään, Puolaan ja Suomeen viittaavaa arvonimiluetteloa.

Ruotsin nykyinen kuningas Kaarle XVI Kustaa puolestaan lopetti vuosisatoja vanhan perinteen ja valitsi arvonimekseen yksinkertaisesti *Kaarle XVI Kustaa, Ruotsin kuningas* (*"Carl XVI Gustaf, Sveriges konung"*).

## Arvonimet Suomessa
:*Katso artikkeleja*
:* &ensp;Arvonimet Suomessa
:* &ensp;Luettelo Suomessa itsenäisyyden aikana myönnetyistä arvonimistä

## Katso myös
*Rankijärjestelmä – Pietari Suuren käyttöön ottama arvotaulukko

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Mutu

**Mutu** (*Phoxinus phoxinus*) on särkien heimoon (Leuciscidae) kuuluva pienikokoinen kalalaji.

## Kuvaus
Mutu on muodoltaa matala ja paksu, ja sen pää on tylppä. Väriltään mutu on kellertävän ruskea tai vihertävä. Sillä on kyljissään 12–15 tummahkon täplän muodostama rivi ja päästä pyrstöön yltävä kellertävä juova.  Mutu muistuttaa ulkonäöltään lohikalojen poikasia, mutta niistä poiketen sillä ei ole rasvaevää.

Mutu on tavallisesti 5–8&nbsp;cm pitkä. Suomen dokumentoidusti suurin mutu oli 12,3&nbsp;cm pitkä kala, joka pyydystettiin Pellon Isosta-Kielisenjärvestä toukokuussa 2004.

Kutuaikaan koiraat erottaa naaraista siitä, että koiraat muuttuvat vihreämmiksi ja niille tulee kirkkaan punaisia laikkuja suun alueelle ja vatsapuolen evien juurelle. Naaraat voivat elää yli 10&nbsp;vuoden ikäiseksi, kun taas koiraiden ei tiedetä elävän kuin korkeintaan 5–7 vuotiaiksi.

Mutujen elimistö tuottaa niin sanottua kauhuainetta. Kun mutu joutuu petokalan saaliiksi, veteen vapautuva kauhuaine saa parven muut kalat pakenemaan. Kauhuainetta muodostuu eniten kesällä ja vähiten talvella.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Mutu on euraasialainen laji, jota esiintyy Britteinsaarilta ja Itä-Espanjasta Siperian itäosiin saakka. Suomessa mutuja on eniten Pohjois-Suomen hiekka- ja sorapohjaisissa virroissa. Liian rehevät vesistöt eivät mudulle kelpaa, sillä niissä ei ole tarpeeksi hapekasta vettä. Mutu on myös herkkä liialle happamuudelle, joten sitä esiintyy vain puhtaissa vesissä.

## Ravinto ja elintavat
Mudut elävät muutaman kymmenen yksilön kokoisissa parvissa, jotka ovat suuren osan ajastaan piilossa kivien ja uppopuiden suojissa. Kesäisin mudut liikkuvat lähellä pintaa ja rantaa, talvella puolestaan syvemmällä. Niiden pääravintoa ovat planktonäyriäiset. Planktonin lisäksi mudut syövät surviaissääskien toukkia ja vähäisemmissä määrin muita hyönteisiä, kotiloita, levää ja joskus muiden kalojen mätiä ja pikkupoikasia. Vesilintuja leivällä ruokkiva mökkiläinen saa helposti ruokavieraakseen myös mutuparven.

## Lisääntyminen
Elinpaikka vaikuttaa siihen, milloin mutu saavuttaa sukukypsyyden. Keski-Euroopassa mudut ovat sukukypsiä kahden vuoden ikäisiä, Keski-Suomessa 3–4-vuotiaina ja Lapissa 5–6-vuotiaina. Kutuaika kestää toukokuusta heinäkuun puoleen väliin. Kesän aikana naaras tuottaa 500–1&nbsp;100 mätimunaa, jotka naaras laskee kolmessa tai neljässä erässä. Halkaisijaltaan noin 1,3&nbsp;mm kokoiset mätimunat tarrautuvat vesikasveihin, soraan ja kiviin. Mätimunat kehittyvät poikasiksi vähän yli viikon aikana.

## Käyttö
Mudun liha maistuu hyvälle, mutta sitä ei käytetä ruokakalana, koska se on niin pieni. Sen sijaan sitä käytetään syöttikalana etenkin taimenen, nieriän ja ahvenen täkyonginnassa.

## Erityistä
Mutu toimi koe-eläimenä useissa itävaltalaisen biologin Karl von Frischin klassisissa kokeissa. Niissä muun muassa tutkittiin kalojen kuuloa ja löydettiin ihosta erittyvät varoitusaineet. Von Frisch huomasi myös, että sokeatkin kalat muuttuivat tummemmiksi päivisin. Hän arveli, että kaloilla on jonkinlainen sisäinen kello, joka nyttemmin on paikannettu käpyrauhaseen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Tsaari

**Tsaari** on muutamissa slaavilaisissa maissa käytetty hallitsijan arvonimi. Nimi johtuu latinan sanasta *[[Caesar (arvonimi)|caesar]]*.

Arvonimi on ollut virallisessa käytössä:
* Bulgariassa vuosina 913–1018, 1185–1422 ja 1908–1946
* Serbiassa vuosina 1346–1371
* Venäjällä 1547–1721; eräiden Venäjän keisarikuntaan kuuluneiden alueiden osalta myöhemminkin vuoteen 1917 saakka.

Tsaarin puolison tai keisarinnan arvonimi on *tsarina* (). Kruununperillinen on *tsesarevitš* (), poika *tsarevitš* () ja tyttö *tsarevna* ().

## Venäjän tsaarit

Venäjän hallitsijalle arvonimi omaksuttiin Bysantista sen jälkeen, kun Venäjä julistautui kolmanneksi Roomaksi ja Itä-Rooman perinteen jatkajaksi. Moskovan suuriruhtinas Iivana III otti käyttöön arvonimen "kaikkien venäläisten, koko Venäjänmaan tsaari".

Terminä tsaari jäi slaavilaisen kulttuuripiirin sanaksi, kun saksalainen kielialue käytti muotoa *Kaiser* ja muissa Euroopan kielissä käytettiin eri kantasanasta *[[imperator]]* johdettuja sanamuotoja.

Pietari I:n laajennettua ja länsimaistettua Venäjää 1700-luvun alussa Venäjä nousi suurvallaksi ja keisarikunnan hallitsija Pietari Suuri julistettiin Isänmaan Isäksi ja Koko Venäjänmaan Keisariksi  (*Vserossijski Imperator*). Arvonimi ”tsaari” säilyi ennallaan, mutta ei koko Venäjän keisarikunnan, vaan lukuisten muiden siihen kuuluneiden alueiden hallitsijan nimenä. Näitä olivat muun muassa Kasanin tsaari, Astrakanin tsaari, Siperian tsaari, Taurian Kersoneson tsaari muiden arvonimien ohessa. Matti Klingen mukaan Venäjän imperiumin keisari oli Suomen suuriruhtinaskunnan hallitsija nimenomaan keisarin arvonimellä, kun taas venäläisille hän oli ja on edelleen puhekielessä tsaari.

Amerikkalaisen historioitsija ja Romanovien tuntija Robert K. Massien mukaan Nikolai II käytti arvonimenään juuri tsaaria siksi, että hän piti sitä venäläisempänä.

Venäjän hallitsijoista onkin syytä puhua Venäjän keisareina Pietari Suuren jälkeen, koska juuri Pietari liitti Venäjän länsimaisuuteen ja eurooppalaiseen kulttuuriperintöön luomalla virka-asteikon *[[tabel o rangah]]* ja Ruotsin mallista mukaillun aluehallinnon. Venäläisen rahvaan näkökulmasta termien ”keisari” ja ”tsaari” välillä ei käytännössä ollut eroa. Suomalaisessa historiankirjoituksessa on käytetty yleisesti kumpaakin nimitystä.

## Katso myös
* Venäjän keisari
* Venäjän hallitsijat 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Säyne

**Säyne** eli **säynävä**, myös *säynäs* tai *säynäjä* (*Leuciscus idus*), on suhteellisen suuri särkikaloihin kuuluva kalalaji. Se muistuttaa särkeä, mutta on tätä isompi, pienempisuomuinen ja keltasilmäinen.

## Koko ja ulkonäkö
Säyne on suurikokoinen särkikalaksi: tavallisesti se kasvaa 40–50 cm pitkäksi ja painaa puolesta yli kahteen kiloon. Suurella kalalla kyljet ovat vaalean messinginsävyiset, pienellä hopeiset. Silmät ovat keltaiset, vatsapuolen evät punaiset tai punertavat. Särjestä säyneen erottaa myös suomujen koko ja määrä: säyneen kylkiviivalla on 55-61 suomua, särjellä 42-45.
Yleisvaikutelma kalasta on hieman pullea ja tanakka, tukevapyrstöinen.

Kymmenessä vuodessa säyne kasvaa noin kilon painoiseksi. Suurin Suomesta saatu säyne, joka painoi 4,13 kilogrammaa, kalastettiin Kemijoesta vuonna 2015. Latviasta saatiin vuonna 1989 Lubāns-järvestä 5,5-kiloinen säyne.

## Levinneisyys
Säyne on pohjoisen Euraasian sisävesikala, jonka levinneisyys ylettyy Itä-Siperian Lenajoelta Reinin vesistöön Länsi-Euroopassa. Alppien ja Pyreneiden eteläpuolelta tai Skandinavian tunturialueilta sitä ei luonnollisesti tavata. Säynettä on kuitenkin istutettu Britanniaan ja Pohjois-Italiaan.

Suomessa säyne esiintyy lähes koko maassa pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta. Tyypillisesti sitä tavataan suurissa reittivesien järvissä, toisaalta virtaavissa vesissä. Se elää myös Itämeressä koko Suomen rannikkoalueella. Säyneitä on myös siirretty vesialueelta toiselle.

## Ravinto, lisääntyminen ja elintavat
Säyneet syövät monenlaisia pohjaeläimiä, varsinkin nilviäisiä, suuret yksilöt saalistavat myös muita kaloja.

Säyneen kutu tapahtuu yleensä matalissa virtapaikoissa pian jäidenlähdön jälkeen. Itämeren säyneet voivat nousta jokisuihin, jokiin ja puroihin tai kutea ruovikkoisissa merenlahdissa. Kutu on melskeistä ja kestää vain muutaman päivän. Mäti takertuu kasvillisuuteen tai pohjakiviin, ja poikaset kuoriutuvat 10–17 päivän kuluttua kudusta. Säyne alkaa kutea 5–8-vuotiaana kalojen ollessa 30–35 senttimetrin pituisia.

Keväällä kudun jälkeen säyneet siirtyvät järvien ja meren saariston selkävesille ja voivat esiintyä parvina, jotka liikkuvat pinnan tuntumassa. Talvella säyne elää syvemmissä vesissä.

Säyneet ovat pitkäikäisiä kaloja, ja ne voivat elää yli 25 vuotta, jopa 29 vuotta.

## Kalastus ja käyttö
Säynettä voi pyydystää verkolla, mato-ongella tai heittouistimella (lippauistin ja pientä kalaa jäljittelevät uistimet toimivat hyvin). Myös rysiä ja pitkäsiimoja käytetään.

Säyneen taloudellinen merkitys on nykyisin pieni. Se on kelvollinen ruokakala savustettuna tai paperissa paistettuna, vaikka ruotoja onkin runsaasti.

Säyneen kokonaissaalis Suomessa vuonna 2009 arvioitiin 436 tonniksi, josta 94 % oli vapaa-ajankalastajien pyytämää. Tästä 185 tonnia pyydettiin sisävesiltä, loput merestä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Vasemmisto

**Vasemmisto** on poliittinen suuntaus, jonka on perinteisesti katsottu edustavan laajaa tulojen tasauspolitiikkaa ja yhteiskuntavastuuta, kuten myös jyrkkää sosiaaliliberalismia sekä valtion ja julkishallinnon korostamista. 

Käsite syntyi Ranskan suuressa vallankumouksessa 1700-luvun lopulla. Termin sisältö vaihtelee aikakauden, poliittisen tilanteen ja kulttuurin mukaan.

## Jaottelu ja teemat
Nykyajan poliittisessa keskustelussa vasemmistoon luetaan usein erityyppinen kommunismi, sosialismi ja sosiaalidemokratia sekä Yhdysvalloissa myös (vapaamielinen, ei-konservatiivinen) liberalismi.

Vasemmisto voidaan jakaa keskusta-vasemmistoon, maltilliseen vasemmistoon sekä laitavasemmistoon, johon kuuluvat radikaali vasemmisto ja äärivasemmisto.

Vasemmistopuolueista on perinteisesti käytetty myös nimityksiä työväenpuolueet tai sosialistiset puolueet. Alun perin vasemmiston tunnusmerkkinä on pidetty sosialismin kannattamista, mutta nykyään tämän on pääasiallisesti läntisissä demokratioissa korvannut sosiaalidemokratia tai punavihreys. Nykyajan vasemmiston tärkeitä teemoja ovat identiteettipolitiikka ja ilmastopolitiikka.

## Vasemmisto Suomessa
Suomessa vasemmistopuolueiksi luetaan eduskuntapuolueista Suomen Sosialidemokraattinen Puolue ja Vasemmistoliitto. 

Suomen vasemmistopuolueista vanhin on Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP), joka perustettiin nimellä Suomen Työväenpuolue vuonna 1899 ja omaksui nykyisen nimensä vuonna 1903. Sisällissodan jälkeen 1918 Venäjän SFNT:lle paenneet radikaalit sosiaalidemokraatit perustivat siellä Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP). Punakapinallisten johtamana, valtiojärjestyksen kumoamiseen pyrkivänä se oli Suomessa kiellettynä, kuten myös sen peitejärjestöille Suomen Työväenpuolueelle (alkujaan Suomen Sosialistinen Työväenpuolue) ja Työväen ja Pienviljelijäin Puolueelle kävi. Suomelle tappiollisen jatkosodan jälkeen 1944 kommunistien johtaman Neuvostoliiton vaatimuksesta oli SKP laillistettava, kunhan se ensin muutti sääntönsä Suomen lain mukaisiksi. SKP:n johdolla perustettiin Suomen Kansan Demokraattinen Liitto (SKDL), jonka kautta kommunistit toimivat kunnanvaltuustoissa ja eduskunnassa. 

SKP:n enemmistön ja SKDL:n sekä usein unohdetun lyhytaikaisen Demokraattisen vaihtoehdon (Deva) seuraajaksi perustettiin vuonna 1990 vasemmistoliitto (Vasemmisto). Nykyisin puoluerekisterissä vasemmistoa edustavat SDP, vasemmistoliitto ja uusi SKP. Aikaisemmin puoluerekisteristä löytyi myös Kommunistinen Työväenpuolue, joka kuitenkin poistettiin vuoden 2019 eduskuntavaalien jälkeen.

Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaiseman tutkimuksen mukaan vasemmistolaisuus on yhteydessä alhaisiin tuloihin. Tulonsaajaryhmistä ainoastaan alle 20&nbsp;000 euroa vuodessa tienaavat sijoittivat itsensä keskimääräistä enemmän vasemmalle. Eniten vasemmistoon asettuvia oli nuorten 18–30-vuotiaiden keskuudessa, 29 prosenttia.

## Lähteet

## Kirjallisuutta
* 

## Aiheesta muualla