Palkokasvit

**Palkokasvit** ovat hernekasvien (Fabaceae) heimoon kuuluvia kasveja, joiden hedelmä on palko. Monia palkokasveja voidaan käyttää ihmisravinnoksi.    

**Palkoviljat** ovat ravinto- ja rehukäyttöön viljeltyjä palkokasveja, joihin kuuluvat esimerkiksi herne, linssit ja pavut. Palkoviljat ovat tyypillisesti keittäen kypsennettäviä ravintokasveja. Esimerkiksi maapähkinää ei ole ollut tapana lukea palkoviljaksi, vaikka se onkin ihmisravinnoksi viljelty palkokasvi. 

Soijapapu on taloudellisesti tärkein palkokasvi. 

Palkokasvit ovat keskeisiä maanviljelyn kannalta, mikä perustuu ennen kaikkea niiden edulliseen typpi­talouteen. Tämä mahdollistaa  niiden käytön esimerkiksi maan­parannukseen.   

Ennen nimitystä palkokasvit käytettiin oletetusta kaksi­sirkkaisiin kuuluvasta lahkosta, jota joskus pidettiin myös ala­lahkona ja joka jaettiin kolmeen heimoon: (*[[Papilionaceae]]* (hernekasvit), *[[Mimosaceae]]* ja *[[Caesalpiniaceae]]*. Nykyisin näiden kaikkien katsotaan kuuluvan samaan herne­kasvien heimoon, joka kuuluu lahkoon *[[Fabales]]*, ja aikaisemman käsityksen mukaiset suppeammat heimot nykyisin ala­heimoiksi *[[Faboideae]]* (tai *[[Lotoideae]]*), *[[Mimosoideae]]* ja *[[Caesalpinioideae]]*. 

## Käyttö
Palkokasveja käytetään ihmis­ravintona ja rehuna. Palkoviljaa käytetään yleensä ravinnoksi kuten heinäkasveihin kuuluvaa tavallista viljaa nauttimalla niiden tuleentu­neita kuivia siemeniä. Poikkeuksena tästä muodostavat esimerkiksi tuoreena nautittu herne sekä leikkopapu, josta syödään myös palot. 

Palkoviljalla on tärkeä ravitsemuksellinen rooli etenkin köyhässä Etelä-Aasiassa, jossa nautitaan henkeä kohti keskimäärin 90 grammaa kypsennettyä palkoviljaa päivässä. 

## Ravintoarvo
Palkokasvien siemenissä on runsaasti proteiinia varas­toitu­neena sirkka­lehtiin, jotka täyttävät melkein koko siemenen. Palkokasvien proteiini sisältää runsaasti välttämättömiin amino­happoihin kuuluvaa lysiiniä, jota on niukasti tavallisessa viljassa.

Palkokasvit ovat olleet vanhastaan ihmiskunnan tärkeimpiä proteiinin lähteitä yhdessä eläin­kunnan tuotteiden kanssa.  Etenkin palkoviljalla on edelleen suuri merkitys varsinkin niissä maissa, joissa eläin­ravintoa ei ole riittävästi käytettävissä tai joissa (erityisesti Intiassa) uskonnolliset syyt rajoittavat eläin­ravinnon käyttöä. Palkoviljalla on tärkeä ravitsemuksellinen rooli etenkin köyhässä Etelä-Aasiassa.

Eräät paljokasvit, kuten soijapapu ja maapähkinä, sisältävät runsaasti rasvaa. 

## Viljelykasvina

Palkokasveja on viljelty maan­viljelyksen alkuajoista saakka. Lähes jokaisella alueella, jossa maanviljelys mahdollisesti on keksitty itsenäisesti, on viljelys­kasvien valikoimaan alusta lähtien sisältynyt myös yksi tai useampi palko­kasvi: Lähi-idässä herne ja linssi, Intiassa hyasinttipapu sekä musta ja vihreä mungopapu, Kiinassa soijapapu, adsukipapu ja mungopapu, Länsi-Afrikassa pitkäpapu, Väli-Amerikassa tavallinen papu, arizonanpapu ja ruusupapu sekä Andeilla limanpapu ja maapähkinä.

Palko­kasvien tärkeä merkitys viljelys­kasveina perustuu ennen kaikkea niiden edulliseen typpi­talouteen. Niiden juurissa on *[[Rhizobium]]*-suvun bakteereita, jotka kykenevät sitomaan ilmasta typpeä ja valmistamaan siitä amino­happoja, joita isäntä­kasvi kykenee käyttämään hyväkseen. Tämän vuoksi niiden viljelyksessä ei yleensä tarvita typpi­lannoitteita. Samasta syystä niitä voidaan käyttää myös maan­parannukseen kyntämällä niiden vihreä kasvusto maan alle tai viljelemällä niitä vuoroviljelyssä viljojen kanssa

### Tuotanto

Tärkeimpien palkokasvien sato koko maailmassa keskimäärin vuosina 1993–1995

Edellä lueteltujen lisäksi ainakin paikallisesti merkittäviä, ihmis­ravinnoksikin viljeltyjä palko­kasveja ovat lehmänpapu (*Vigna unguiculata*), mungopapu (*Vicia radiata*) ja adsukipapu (*Vicia angularis*) sekä trooppiset kyyhkyherne (*Cajanus cajan*), siipipapu eli goanpapu (*Psophocarpus tetragonolobus*), hyasinttipapu (*Dolichos lablab*) ja *[[Canavalia ensiformis]]*. Rehuksi viljellään laajalti myös muun muassa apiloita (*Trifolium*), lupiineja (*Lupinus*) ja mailasta (*Medicago*).

## Kulutus
Etelä-Aasiassa syödään keskimäärin yli 90 grammaa kypsää palkoviljaa päivässä henkeä kohti, mikä on selvästi enemmän kuin muissa maanosissa. Afrikassa, Kiinassa, Kaakkois-Aasiassa, Etelä-ja Pohjois-Amerikassa sekä Euroopassa sitä syödään alle 30 grammaa päivässä. Japanilaiset nauttivat keskimäärin 60 grammaa palkokasveja päivässä.

Suomessa syödään 13 grammaa palkoviljaa päivässä. 

## Ravintoarvot

### Makroravinteet
Palkoviljojen siemenet sisältävät tyypillisesti runsaahkosti hiilihydraattia ja proteiinia. Joidenkin palko­kasvien kuten soijapavun ja maapähkinän siemenissä on myös runsaasti rasvaa.

### Suojaravinteet
Palkokasvit sisältävät merkittävästi folaattia. Valkeissa pavuissa on myös runsaasti kaliumia. 

Pavut ja herneet sisältävät lisäksi runsaasti rautaa. Rauta esiintyy niissä kuitenkin eläinkunnan tuotteiden rautaa huonommin imeytyvänä nonhemirautana (Fe3+). Pavut sisältävät lisäksi runsaasti raudan imeytymistä heikentävää fytaattia. Elimistö kykeneekin hyödyntämään vain noin 2 promillea papujen sisältämästä raudasta.

## Suositukset
Valtion ravitsemusneuvottelukunta suosittelee palkokasvien nauttimista. Suositus perustuu vuonna 2024 julkaistuun tieteellisten tutkimuskatsausten yhteenvetoon. 

## Terveysvaikutukset

### Myönteiset
Palkokasvit sisältävät merkittävästi liukoista ravintokuitua, jonka saanti edistää hyödyllisten suolistomikrobien kasvua. Palkokasvien kuitu monipuolistaa tehokkaasti suolistomikrobistoa, koska se poikkeaa rakenteeltaan muiden kasvikunnan tuotteiden sisältämistä kuiduista. Vuonna 2022 julkaistussa tieteellisten tutkimusten yhteenvedossa havaittiin, että sillä väestönosalla, joka nautti päivittäin 100 grammaa palkokasveja, esiintyi keskimäärin 21 prosenttia vähemmän paksusuolen syöpää kuin niillä, jotka eivät nauttineet lainkaan palkokasveja. Tarkasteltavia tutkimuksia oli yhteensä 29 ja niihin oli osallistunut 1 688 603 henkeä. Tutkimusnäytön AMSTAR 2-NNR-kriteerien mukaan arvioitua tieteellistä todistusarvoa pidettiin kuitenkin alhaisena.

Perunan, riisin, makaronin tai leivän korvaaminen kuivaherneillä, linsseillä tai pavuilla vähentää myös hiukan aterianjälkeistä verensokerin nousua.

### Kielteiset
Palkokasveissa esiintyvät lektiinit ovat myrkyllisiä ja häiritsevät proteiinien käsittelyä ruoansulatuksessa. Papuja on keitettävä tämän vuoksi liotuksen jälkeen painekattilassa tunnin verran. Myös linssejä on keitettävä pitkään.  Säilykepapujen on havaittu olevan turvallisia, koska niitä on kypsennetty riittävästi.

## Lähteet

## Aiheesta muualla