MC5

**MC5** oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka perustettiin Detroitissa 1960-luvun puolivälissä. Yhtyeen nopeatempoista ja energistä rockia on pidetty sekä punkrockin että metallimusiikin edelläkävijänä. MC5 on lyhenne sanoista *Motor City Five* (Moottorikaupungin viisikko) ja Motor City on yhtyeen kotikaupungin, autotehtaistaan tunnetun Detroitin, kutsumanimi.   

Yhtyeen klassiseen kokoonpanoon kuuluivat Fred ”Sonic” Smith (kitara), Wayne Kramer (kitara), Rob Tyner (laulu), Michael Davis (basso) ja Dennis Thompson (rummut). Yhtye hajosi vuonna 1972. 2000-luvun alkuvuosina MC5 esiintyi jälleen elossa olevien jäsentensä ja parin uuden muusikon voimin.  

Yhtyeen albumi *Kick out the Jams* (1969) valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen *[[1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään]]*.

Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat "Kick Out The Jams", "Ramblin Rose" ja "Looking At You" sekä "Sister Ann"

MC5 otettiin Rock & Roll Hall of Fameen vuonna 2024.

## Historia

### Varhaiset vaiheet

MC5:n perustivat parhaat ystävykset Wayne Kramer ja Fred ”Sonic” Smith Detroitissa vuonna 1964. He ihailivat rhythm and blues- ja blues-artisteja Chuck Berryä, Dick Dalea ja The Venturesia. Yhtye esitti näiden inspiroimaa energistä, raakasointista ja nopeatempoista musiikkia, jota voi kutsua garage rockiksi ja protopunkiksi. 

Yhtyeellä oli poliittinen, vallankumouksellinen ja kapinallinen asenne. Alkuperäisessä kokoonpanossa Wayne Kramer oli kitaristi-laulaja, Fred ”Sonic” Smith basisti, Billy Vargo toinen kitaristi sekä Bob Gaspar rumpali. He jättivät opiskelunsa ja työpaikkansa keskittyäkseen yhtyeeseen.

Wayne Kramerin mielestä he tarvitsivat managerin ja hän pyysi tähän tehtävään aluksi Rob Tyneriä, joka oli poliittisesti aktiivinen, käynyt kouluja ja vahvasti mukana silloisessa beatnik-kulttuurissa. Vuonna 1965 Fred Smith otti Billy Vargon paikan kakkoskitaristina ja Rob Tyneristä tuli basisti. He huomasivat Tynerin olevan  lahjakkaampi laulajana kuin basistina. Patrick Burrows liittyi yhtyeeseen basistiksi, mutta vuoden kuluttua hän ja Bob Gaspar jättivät MC5:n vuonna 1966. Heidät korvattiin basisti Michael Davisilla ja rumpali Dennis Thompsonilla. Davisin ja Thompsonin tultua mukaan MC5:n klassinen kokoonpano oli syntynyt.

### Merkittävimmät vuodet

Yhtyeen manageriksi ryhtyi runoilija, aktivisti John Sinclair. Lähes yksinomaan vain Detroitissa esiintynyt MC5 sai mainetta erittäin energisistä konserteistaan. Kirjailija Robert Bixbyn mukaan MC5 oli ”hallitsematon luonnonvoima, jota yhtye itse vain vähän, jos lainkaan pystyi hallitsemaan”.  

Yhtyeen ensimmäinen julkaisu oli *I Can Only Give You Everything -*single vuonna 1967. Sitä seurasi pienelle A-Square Records yhtiölle äänitetty single *Looking at You* (1968). Nämä singlet ja yhtyeen konsertteja ylistävät arvostelut herättivät Elektra Records levy-yhtiön kiinnostuksen. Vuonna 1969 yhtye solmi levysopimuksen levy-yhtiö Elektra Recordsin kanssa, kun sen kykyjenetsijä Danny Fields näki yhtyeen esiintymisen Grande Ballroom klubilla.

Vuonna 1969 MC5 julkaisi ensimmäisen lp-levynsä *Kick Out The Jams*, joka oli detroitilaisella *Grande Ballroom* -klubilla vuotta aikaisemmin äänitetty konserttitaltiointi. Kyseessä on ehkä koko 1960-luvun rajuin ja hyökkäävin rocklevytys. Levyn tyylikirjo ulottui suorasukaisesta rockista free jazz- ja Jimi Hendrix -vivahteiseen ääniteokseen ”Starship”. Sanoitustensa puolesta MC5 liittyi avoimesti 1960-luvun protestiliikkeeseen. Yhtye vastusti Vietnamin sotaa, virkavaltaa ja vaati kannabiksen laillistamista. Esikoislevyn tuottaja oli yhtyeen manageri, vasemmistoradikaalin White Panther -järjestön johtajiin lukeutunut runoilija John Sinclair.     

*Kick Out The Jams -* albumi nousi Yhdysvalloissa Top 30 -albumilistalle asti, vaikka sen sisältämä provosoiva kielenkäyttö, kuten nimikappaleessa kuultava ”motherfuckers!”-huuto, aiheuttikin reaktioita levyjen jälleenmyyjien keskuudessa. Levyn myöhemmässä versiossa motherfucker-sana olikin sensuroitu muotoon ”brothers and sisters”. Hudson's Department Store -tavarataloketju kieltäytyi myymästä MC5-yhtyeen albumia, pitäen sitä liian rivona. MC5 aloitti silloin Hudsons'in vastaisen kampanjan. Yhtye painatti keikka- ja levymainoksiinsa tekstin "Fuck Hudson's"      

Yhtyeen seuraavat lp-levyt olivat suoraviivaiseen rockiin keskittynyt *[[Back In The USA]]* (1970) sekä *High Time* (1971), jolla oli jälleen läsnä kokeellisiakin elementtejä. Näiden levyjen myyntiluvut jäivät ilmestymisen aikoihin melko olemattomiksi. Nykyisin kyseiset albumit ovat *Kick Out The Jamsin* tapaan hyvin arvostettuja rock-kriitikoiden keskuudessa.    

### Yhtyeen hiipuminen ja hajoaminen

MC5:n musiikki oli herättänyt huomiota ja kiinnostusta Euroopassa, ja yhdysvaltalaisen suosionsa hiipuessa yhtye harkitsi Britanniaan siirtymistä. Samoihin aikoihin MC5:n kokoonpano alkoi rakoilla ja jäsenten keskinäiset välit huonontua. 

Vuonna 1972 MC5 teki kiertueen Euroopassa ja konsertoi elokuussa myös Turun Ruisrockissa. Ennen tätä yhtyeen basisti Michael Davis oli erotettu yhtyeestä hänen heroiiniriippuvuutensa vuoksi. Laulaja Rob Tyner erosi yhtyeestä Ruisrockin jälkeisenä syksynä ja pian hänen perässä lähti myös rumpali Dennis Thompson.

Yhtyeeseen kaksin jääneet kitaristit Wayne Kramer ja Fred ”Sonic” Smith yrittivät pitää bändin hengissä. He löysivät korvaaviksi jäseniksi basisti Derek Hughesin ja rumpaliksi Ritchie Dharman. Kun sopivaa laulajaa ei löytynyt Rob Tynerin tilalle, Kramer ja Smith päättivät hoitaa laulamisen itse. 

Tämä kokoonpano lähti kiertueelle Euroopaan ja yhtye konsertoi vuoden 1972 marraskuussa Helsingin Kulttuuritalolla ja Tampereen Kinopalatsissa. Yhtye ei kuitenkaan onnistunut enää pitämään vanhaa henkeä yllä ja jäi Kulttuuritalon konsertissa lämmittelijäyhtyeensä Hurriganesin varjoon. Viimeisen kerran MC5 esiintyi kotikaupunkinsa Detroitin Grande Ballroomissa uudenvuodenaattona 1972. Pian tämän jälkeen yhtye ilmoitti lopettavansa uransa. Kaksi yhtyeen jäsenistä (Kramer ja Davis) joutui myöhemmin vankilaan huumausainerikosten johdosta.

### Hajoamisen jälkeen

1970-luvun lopulla punkkarit alkoivat kiinnostua MC5:n musiikista. Yhtyeen maine ja suosio kasvoivat voimakkaasti 1980- ja 1990-luvuilla. Varsinkin garage rockin uusinta sukupolvea edustavat yhtyeet ovat saaneet suuria vaikutteita MC5:ltä. 

Yhtyeen kitaristi Fred ”Sonic” Smith perusti Sonic’s Rendezvous Bandin ja avioitui punk-runoilija Patti Smithin kanssa. Pariskunta teki yhteisen levyn *Dream of Life* (1987). Rob Tyner pysyi kauan erossa musiikin tekemisestä, kunnes aloitti soolouran vuonna 1990 ja teki sooloalbumin *[[Blood Brothers]]*. Tyner kuoli sydänkohtaukseen syyskuussa 1991. Samana vuonna yhtye kokoontui esiintymään Tynerin muistokonsertissa. Fred ”Sonic” Smith kuoli alkoholismin aiheuttamaan sairauteen vuonna 1994. Wayne Kramer julkaisi urallaan useita sooloalbumeja.

### Yhtyeen paluu
Vuonna 2003 MC5:n kolme elossa olevaa jäsentä eli Wayne Kramer, Michael Davis ja Dennis Thompson, alkoivat esiintyä yhdessä nimellä MC5/D.K.T (MC5/ Dennis, Kramer, Thompson) He tekivät paluun esiintymällä 100 Clubilla, Lontoossa. Fred Smithin ja Rob Tynerin paikat täyttivät useat uudet muusikot. Laulajan paikan jakoivat Damnedin laulaja David Vanian, Motorhead-yhtyeen Lemmy Kilmister ja The Cult yhtyeen Ian Astbury. Smithin paikalla soitti vähän aikaa ruotsalaisen The Hellacopters-yhtyeen kitaristi Nicke Andersson. Helmikuussa 2005 MC5:n laulajaksi liittyi Handsome Dick Manitoba, joka tunnetaan The Dictatorsin laulajana. Heinäkuussa 2005 yhtye esiintyi Joensuun Ilosaarirockissa.   

MC5:n ura päättyi lopullisesti helmikuussa 2012, basisti Michael Davisin kuoltua maksasairauteen 68-vuotiaana. Wayne Kramer kuoli 2. helmikuuta 2024 haimasyöpään Los Angelesissa  
## Katso myös:

* John Sinclair (runoilija, MC5 yhtyeen manageri) 
* Protopunk

## Jäsenet

* Rob Tyner – laulu (1965–1972) (kuollut 1991)
* Wayne Kramer – kitara (kuollut 2024)
* Fred ”Sonic” Smith – kitara (1965–1992), basso (1964–1965) (kuollut 1994)
* Michael Davis – basso (1966–1972, 1992–2012) (kuollut 2012)
* Dennis Thompson – rummut (1966–2012) (kuollut 2024)
* Handsome Dick Manitoba – laulu (2005–2012)
* Billy Vargo – kitara (1964–1965)
* Bob Gaspar – rummut (1964–1966)
* Patrick Burrows – basso (1965–1966)
* Steve Moorhouse – basso (1972)
* Derek Hughes – basso (1972)
* Ritchie Dharma – rummut (1972)

## Diskografia

### Alkuperäiset albumit

* *[[Kick out the Jams]]* (Elektra, 1969)
* *[[Back in the USA]]* (Atlantic, 1970)
* *High Time* (Atlantic, 1971)

### Hajoamisen jälkeen julkaistut albumit
* *Babes In Arms* (ROIR/Danceteria, 1983)
* *Kick Copenhagen Live 72* (Lawnmover, 199?; bootleg)
* *Sonic Sounds from the Midwest* (ei yhtiötä; bootleg)
* *Live Detroit 68/69* (Revenge, 199?)
* *Live 69/70* (NKVD, 199?)
* *Vintage Years* (NKVD, 199?)
* *Black To Comm* (Receiver, 1994) 
* *Power Trip* (Total Energy, 1994) 
* *Looking At You* (Total Energy, 1995) 
* *American Ruse* (Total Energy, 1995)) 
* *Thunder Express* (Jungle Records, 1995) 
* *Friday the 13th* (Alive, 1995) 
* *Teenage Lust* (Total Energy, 1996) 
* *Ice Pick Slim* (Alive, 1997) 
* *Starship: Live at Sturgis Armory June 1968-1998* (Total Energy, 1998) 
* *'66 Breakout* (Total Energy, 1999) 
* *The Big Bang: The Best of MC5* (Rhino, 2000)
* *Human Being Lawnmover - The Baddest & the Maddest of the MC5* (Total Energy, 200?)
* *Purity Accuracy* (Easy Action, 2005; kuuden cd:n boksi)

### Singlet
* *I Can Only Give You Everything / One of the Guys* (AMG Records, 1967)
* *Looking at You / Borderline* (A-Square Records, 1968)
* *I Can Only Give You Everything / I Just Don't Know* (AMG, 1969)
* *Kick Out the Jams / Motor City Is Burning* (Elektra, 1969)
* *Ramblin' Rose / Borderline* (Elektra, 1969; Britannia)
* *Tonight / Looking at You* (Atlantic, 1969)
* *Esta Noche (Tonight) / Tutti Frutti* (Atlantic/Hispa Vox, 1969; Espanja) 
* *Shakin' Street / The American Ruse* (Atlantic, 1970)
* *Back in the USA / Tutti Frutti* (Atlantic, 1970; Saksa)
* *Over and Over / Sister Ann* (Atlantic, 1971; ei julkaistu virallisesti, vain koelevyt olemassa)

## Lähteet
* Legs McNeil ja Gillian McCain: *Please Kill Me: The Uncensored Oral History of Punk*, Penguin Books, 1997.
### Viitteet

## Aiheesta muualla