Desolation Boulevard

**Desolation Boulevard** on brittiläisen Sweet-yhtyeen marraskuussa 1974 julkaistu kolmas studioalbumi. Edelliseen *[[Sweet Fanny Adams]]* -albumiin verrattuna levystä haluttiin riisutumpi ja enemmän konserttitilanteita muistuttava. Albumi nauhoitettiin vain kahdeksassa päivässä lähes kokonaan ilman päällekkäisäänityksiä.

Levyn tuotti Mike Chapman apunaan Nicky Chinn sen jälkeen, kun he eivät olleet osallistuneet *Sweet Fanny Adamsin* tekemiseen paljoakaan. Albumilla on heidän viimeiset Sweetille säveltämänsä singlet, ”The Six Teens” ja ”Turn It Down”. Suurin osa levyn materiaalista koostuu Sweetin omista sävellyksistä. Levyllä on myös kaksi lainakappaletta, Mick Tuckerin pitkän rumpusoolon sisältävä ”Man with the Golden Arm” sekä versio The Whon kappaleesta ”My Generation”.

Pohjois-Amerikassa albumi julkaistiin vuonna 1975 erilaisella kappalelistalla. Se on pitkälti kokoelma yhtyeen vanhoja kappaleita, jotka oli jätetty siellä julkaisematta. Sillä on esimerkiksi Euroopassa jo 1973 singlenä ilmestynyt ”The Ballroom Blitz” ja viisi kappaletta *Sweet Fanny Adamsilta*. *Desolation Boulevard* oli vasta toinen virallinen Pohjois-Amerikassa julkaistu Sweetin levy.

## Työstö
Ennen albumin äänityksiä Sweet harjoitteli levyn materiaalia kitaristi Andy Scottin kotistudiossa Lontoon West Draytonissa. Sweetin edelliset albumit tuottaneen Phil Wainmanin sijaan levyn tuotannosta vastasi Mike Chapman apunaan Nicky Chinn, vaikka Sweet pyrkikin ottamaan heihin etäisyyttä. Chapman ja Chinn halusivat tuottaa levyn, koska he eivät olleet juurikaan osallistuneet edellisen *[[Sweet Fanny Adams]]* -albumin tekemiseen. 

Nauhoitukset alkoivat syyskuun 1974 puolivälissä Lontoon Audio Internatonal -studioilla. Hiotusti tuotettu *Sweet Fanny Adams* oli pyrkinyt esittelemään Sweetin kyvyt muusikkoina ja säveltäjinä, mutta *Desolation Boulevardille* haluttiin maanläheisempää ilmaisua, ja myös kappaleiden rakenteista pyrittiin tekemään luonnollisempia. Mike Chapmanin tavoitteena oli pyrkiä taltioimaan yhtye mahdollisimman pelkistetysti, ja levy nauhoitettiinkin pitkälti studiolivenä. *Desolation Boulevard* tehtiin myös Sweetin edellisiä albumeja kiireellisemmällä aikataululla, sillä studioaikaa oli äänittämiseen  vain viikko ja miksaamiseen viisi päivää. Levy oli lopulta valmis kahdeksassa päivässä. Myöhemmin yhtyeen jäsenet kokivat, että kiirehtiminen heikensi lopputulosta ja etenkin tuottamiseen olisi pitänyt panostaa enemmän.

Albumin nimi *Desolation Boulevard* on peräisin avauskappaleen ”The Six Teens” sanoituksesta.

## Musiikki

### Tyyli
Edellisen *Sweet Fanny Adams* -albumin tavoin *Desolation Boulevardin* materiaali on pääasiassa yhtyeen itsensä säveltämää, kaikkiaan viisi kappaletta yhdeksästä. Kaksi on Chinnin ja Chapmanin tuotantoa, ja kaksi on lainakappaleita.

Musiikkitoimittaja David Cavanagh kuvaa *Desolation Boulevardia* Sweetin ainoaksi varsinaiseksi glam rock -albumiksi. Sitä edeltänyt *[[Sweet Fanny Adams]]* (1974) oli ollut selkeämmin hard rockia, ja seuraaja *[[Give Us a Wink]]* (1976) oli sitäkin raskaampi. Rate Your Music -sivusto luettelee albumin tyylilajeiksi myös hard rockin ja voimapopin.

Albumin ilmestymisen aikoihin Brian Connolly kertoi pohjoisamerikkalaisen yhteiskunnan vaikuttaneen sen teemoihin.

### Kappalemateriaali
Albumin avauskappale on Nicky Chinnin ja Mike Chapmanin kirjoittama ”The Six Teens”. Kappale on yhtyeen kuuluisimpia, ja se kohdistettiin teini-ikäisille, sillä imagonmuutoksesta huolimatta suurin osa Sweetin kuuntelijoista koostui edelleen nuorisosta. Aiemmin singlenä julkaistu ”The Six Teens” valittiin albumille, jotta sillä olisi yleisölle entuudestaan tuttuja lauluja, jotka *Sweet Fanny Adamsilta* olivat puuttuneet. Levyn järjestyksessään toinen kappale on yhtyeen itse kirjoittama ”Solid Gold Brass”, jossa on jazz-tyylinen väliosa. Kappaleessa laulavat Brian Connolly ja Steve Priest, ja se oli Sweetin jäsenten suurimpia suosikkeja yhtyeen koko tuotannosta. Levyn toinen Chinnin ja Chapmanin tekemä kappale on raskaaseen riffiin perustuva ”Turn It Down”. Sitä seuraa kitaristi Andy Scottin sävellys ”Medussa”, joka yhdistelee psykedeelistä ja progressiivista rockia. A-puolen päättää niin ikään Scottin kirjoittama  balladimainen ”Lady Starlight”, jonka hän laulaa itse.

B-puolen aloituskappale on Elmer Bernsteinin ja Sylvia Finen ”Man with the Golden Arm”, joka koostuu lähes kokonaan Mick Tuckerin kahdesta päällekkäisestä rumpusoolosta. Yli kahdeksanminuuttisena se on Sweetin uran pisin kappale. Tucker tekee kappaleessa ensiesiintymisensä solistina. Kappaletta oli esitetty jo ennen sen levyttämistä Sweetin konserteissa, ja kappaleen ottaminen levylle oli osa Mike Chapmanin tavoitetta tehdä albumista mahdollisimman paljon liveltä kuulostava. Kappaleessa kuullaan myös puhaltimia. ”Fox on the Run” on koko yhtyeen nimiin merkitty Andy Scottin sävellys. Basisti Steve Priest keksi kappaleen nimen ja osan sanoituksesta. Kappaleesta julkaistiin myöhemmin uudelleen sovitettu singleversio, johon verrattuna albumiversio on pelkistetympi ja rokkaavampi, ja siitä puuttuu syntetisaattori. Kappaleessa ”Breakdown” on takaumia yhtyeen luopumasta purukumipopista, vaikka se onkin sovituksellisesti enemmän hard rockia. Albumin viimeinen kappale on The Who -cover ”My Generation”. Sweet levytti kappaleen kunnianosoituksena esikuvilleen ja pyysi siihen soittamaan kappaleen säveltänyttä Whon nokkamiestä Pete Townshendia, joka kuitenkin perui tulonsa viime hetkellä. Solisti Brian Connolly ja basisti Steve Priest jakavat lauluosuudet. Kappale päättyy kakofoniaan, joka kuvastaa Whon tapaa hajottaa soittimet esiintymistensä päätteeksi. Tämänkin kappaleen Chapman valitsi albumille siksi, että Sweet esitti sitä konserteissaan.

Yhdysvalloissa ja Kanadassa albumi ilmestyi vuonna 1975 erilaisella kappalelistalla. Levy on lähinnä kokoelma vuosina 1973–75 julkaistuista singleistä ja albumiraidoista, joita ei ollut aiemmin julkaistu Pohjois-Amerikassa. Viisi kappaletta on peräisin albumilta *Sweet Fanny Adams*, ja *Desolation Boulevardin* eurooppalaiselta painokselta ovat mukana ainoastaan ”The Six Teens”, ”Solid Gold Brass” sekä ”Fox on the Run”, joka sekin on myöhempi singleversio. Lisäksi sillä on Pohjois-Amerikassa vasta 1975 julkaistu single ”The Ballroom Blitz” sekä ”I Wanna Be Committed”, joka ilmestyi Euroopassa myöhemmin samana vuonna kokoelma-livealbumilla *[[Strung Up]]*. Chinnin ja Chapmanin kirjoittama kappale oli ehdokas Sweetin seuraavaksi singlejulkaisuksi, mutta sen tilalla ilmestyi lopulta ”Fox on the Run”. Steve Priest kertoi myöhemmin, että levy-yhtiö Capitol valitsi levyn kappaleet, ja jos yhtye olisi saanut valita ne itse, se olisi ottanut mukaan vain omia sävellyksiään.

## Kansitaide

*Desolation Boulevardin* kansitaiteesta vastasivat John Dyer ja Hipgnosis. Siinä on kuva West Hollywoodin Sunset Stripiltä, johon on liitetty kuva Sweetistä. Yhtyekuva otettiin studion ulkopuolella Lontoon North Audley Streetillä. Albumi on avattavakantinen, ja keskiaukeamalla on kuvia yhtyeestä studiossa. Takakannen vasempaan yläreunaan on lisätty muutaman rivin pituinen lainaus avauskappaleesta ”The Six Teens”.

Pohjois-Amerikan-painoksen kansikuvassa katunäkymä on laajempi ja paljastaa esimerkiksi Honda-mainoksen. Lisäksi yhtyeen ja albumin nimet on kirjoitettu erilaisella tyylillä. Eurooppalaisesta painoksesta poiketen kansi ei myöskään ole avattava.

## Julkaisu ja vastaanotto

### Myynti ja painokset
*Desolation Boulevard* julkaistiin marraskuun 1974 puolivälissä. Se ei noussut listalle Britanniassa, ja Sweetin jäseniä harmitti, että nimenomaan yhtyeen kotimaassa listamenestys jäi vaisuksi. Tammikuuhun 1975 mennessä albumia oli myyty noin 20&nbsp;000 kappaletta, ja samana vuonna ylittyi kultalevyyn oikeuttava 60&nbsp;000 kappaleen raja. Albumi nousi listojen kärkikymmenikköön Ruotsissa, Saksan liittotasavallassa, Tanskassa ja Suomessa. Yhdysvalloissa ja Kanadassa albumin julkaisi Capitol Records, ja se oli vasta toinen virallinen Pohjois-Amerikassa ilmestynyt Sweetin albumi. *Desolation Boulevard* nousi Kanadassa viidenneksi ja Yhdysvalloissa sijalle 25, ja se ylitti vuonna 1976 molemmissa maissa kultalevyrajan.

Albumin ensimmäinen single oli ”The Six Teens”. Sitä seurasi hieman ennen albumin julkaisua lokakuussa ”Turn It Down”. BBC asetti sen soittokieltoon radiossa, koska se piti sopimattomana säettä ”For God’s sake turn it down”. Single nousi Britanniassa vasta sijalle 41, mikä oli siellä yhtyeen heikoin listasijoitus sitten vuoden 1970. Myös ”Fox on the Run” julkaistiin singlenä, mutta uudelleen muokattuna versiona ja vasta vuoden 1975 puolella.

Vuonna 1975 albumista otettiin ensimmäiset uusintapainokset, joissa alkuperäinen ”Fox on the Run” oli korvattu singleversiolla. BMG julkaisi vuonna 1999 CD-version, jossa ovat bonuskappaleet ”I Wanna Be Committed” ja ”Teenage Rampage”.

### Arvioita
Brittiläinen *[[Disc]]*-lehti kirjoitti tuoreeltaan albumissa olevan hyvää ja huonoa. Arvioija kehui Chinnin ja Chapmanin tekemien kappaleiden ”The Six Teens” ja ”Turn It Down” olevan Sweetin parhaat singlet, mutta pitkän rumpusoolon valitsemista albumille hän piti huonona asiana. Sweetin omista sävellyksistä välittyy kirjoittajan mielestä yhtyeen epävarmuus musiikillisesta suunnastaan: yksi kappale kuulostaa Sladelta, toinen puolestaan Deep Purplelta. Kriitikko tunnusti kuitenkin Sweetin jäsenten kyvyt laulunkirjoittajina ja toivoi yhtyeen vielä joskus julkaisevan pelkästään omasta materiaalista koostuvan levyn.

*[[Record Mirror]]* kuvasi *Desolation Boulevardia* pieneksi järkytykseksi. Lehti kirjoitti Sweetin tehneen levyn jälleen entistä ammattimaisemmalla lähestymistavalla. Yhtyeen musiikkia se kuvasi raskaaksi olematta kuitenkaan liian aggressiivista tai epäselvää, melodiseksi olematta liian koristeltua, ja Andy Scottin kitaransoitto kestää aika ajoin vertailun kehen vain. Mahdollisesti parhaiksi kappaleiksi lehti nosti laulut ”Medussa” ja ”My Generation”. Akustisvoittoista kappaletta ”Lady Starlight” kriitikko puolestaan piti todisteena yhtyeen monipuolisuudesta. Loppuun lehti kiteytti, että Sweet on todistanut levyllä osaavansa soittaa riehakasta rockia siinä missä muutkin, mutta se ei ole kummoinen musiikillinen läpimurto, eikä se tuo mitään uutta.

Allmusic-sivuston Stephen Thomas Erlewine kirjoitti myöhemmin albumin pohjoisamerikkalaisesta painoksesta, että Sweet saavutti sillä voimiensa huipun. Hän kuvaa albumia kepeäksi kokoelmaksi poreilevia melodioita ja isoja mutta typeriä koukkuja. Erlewine laskee albumin kulmakiviksi singlekappaleet ”The Ballroom Blitz”, ”The 6-Teens” ja ”Fox on the Run”. Muuta materiaalia Erlewine pitää täytteenä, joista kappaleita ”Sweet F. A.”, ”I Wanna Be Committed” ja ”No You Don’t” hän pitää jonkinlaisena esiasteena Ramonesin punkmaiselle purukumimusiikille. Erlewine sanoo *Desolation Boulevardilla* olevan useita heikkoja kohtia, mutta se on huumaavan hauska levy, ja 1970-luvun kitschmäisestä tuotantotekniikastaan huolimatta se kuulostaa yllättävän tuoreelta. Hän antaa albumin arvosanaksi neljä tähteä viidestä mahdollisesta.

*[[Uncut]]*-lehden toimittajien julkaisema *The Ultimate Record Collection* valitsi *Desolation Boulevardin* eurooppalaisen painoksen vuonna 2026 historian 22:nneksi parhaaksi glam rock -albumiksi.

* Allmusic ()
* Imperiumi (10/10) 

### Listasijoitukset

** Viikottaiset ja kuukausittaiset listat (1974–1975) **

** Vuosilistat **

### Sertifiointi

## Kappalelista

### Eurooppalainen painos
**A-puoli**
#
#
#
#
#
**B-puoli**
#
#
#
#

#### CD-version bonuskappaleet (1999)
#
#

#### CD-version bonuskappaleet (2005)
# 
# 
# 
#
# 
# 
#
# 
#

### Pohjoisamerikkalainen painos

** A-puoli **
# 
# 
# 
# 
# 

**B-puoli**
# 
# 
# 
# 
# 

## Singlet
### The Six Teens

Julkaistu: heinäkuu 1974, RCA

*A-puoli: *The Six Teens* (Chinn/Chapman)

*B-puoli: *Burn on the Flame* (Connolly/Priest/Scott/Tucker)

### Turn It Down

Julkaistu: 1974, RCA

*A-puoli: *Turn It Down* (Chinn/Chapman)

*B-puoli: *Someone Else Will* (Connolly/Priest/Scott/Tucker)

### Fox on the Run

Julkaistu: 1975, RCA (uusi singleversio)

*A-puoli: Fox on the Run (Connolly/Priest/Scott/Tucker)

*B-puoli: Miss Demeanor (Connolly/Priest/Scott/Tucker)

## Tekijät

### Muusikot
* Brian Connolly – laulu
* Steve Priest – bassokitara, taustalaulu, laulu
* Andy Scott – kitarat, syntetisaattori, taustalaulu, laulu kappaleessa ”Lady Starlight”
* Mick Tucker – rummut, patarummut, putkikellot, gongi, taustalaulu

### Tuotanto
* Mike Chapman – tuottaja
* Nicky Chinn – avustava tuottaja
* Peter Coleman – äänittäjä
* John Dyer – kansitaide
* Hipgnosis – kansitaide
* Richard Imrie – sisäkannen valokuvat
* Big Cigar Productions – etukannen valokuvat

## Lähteet
* 
*

### Viitteet