D

**D** (**d**) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten neljäs kirjain. Kirjaimen nimi on suomen kielessä *dee* ja äännearvo .

Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista D-kirjainta vastaa delta (Δ, δ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan Д (д).

## Historiaa
D-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta delta (Δ). Sen taustalla on foinikialaisen kirjaimiston samalla tavoin kolmionmuotoinen kirjain dalet.

Kreikan kirjoitusta lainatessaan etruskit jättivät Δ:n – samoin kuin Β:n (*[[beeta]]*) – pois, koska etruskin kielessä ei esiintynyt soinnillisia klusiileja [b d g]. Kreikkalaisissa lainasanoissa nämä äänteet korvattiin niin ääntämyksessä kuin kirjoituksessakin vastaavilla soinnittomilla klusiileilla *k,* *t* ja *p.* Latinan ja faliskin kirjoitusjärjestelmissä *D* kuitenkin esiintyi alusta saakka, ja sen muoto oli varhaisvaiheista saakka pikemmin pyöreälinjainen kuin deltan tavoin kolmikulmainen, mille oli malleja etenkin kreikkalaisen kirjoituksen läntisissä muunnelmissa.

## D suomen kielessä
### D:n esiintyminen suomen sanoissa
D ei ole alkujaan kuulunut suomen kielen äännerakenteeseen. Nykyisessä suomen yleiskielessä *d* esiintyy omakielisissä sanoissa sanan sisällä, lainasanoissa myös sanan alussa. 

Useimmista suomen murteista *d* puuttuu. Toisaalta niissä hyvin harvoissa suomen murteissa, joissa *d* esiintyy, se voi, toisin kuin yleiskielessä, esiintyä myös geminaattana (*dd*). Suomen murrekirjan näytteissä *d* esiintyy Ahlaisten ja Merikarvian puheessa, varhaisesta ruotsin vaikutuksesta johtuen.

Tavallisimmin d esiintyy t:tä vastaavana heikkona asteena astevaihtelun yhteydessä (esimerkiksi: *äiti - äidin*, *sade - sateen*, *kaataa - kaadan*, *lähteä - lähden*). Lisäksi se esiintyy joidenkin verbien infinitiivien päätteissä (esimerkiksi *tehdä*, *viedä*, *tuoda*) sekä nominien monikon genetiivin päätteessä (esimerkiksi *maiden, meidän, teidän*). On myös sanoja, joissa se esiintyy kaikissa taivutusmuodoissa (*odottaa*, *sydän*, *vadelma*).

Monissa uudehkoissa lainasanoissa *d* esiintyy sanan alussakin, esimerkiksi *[[demokratia]]*, *[[dosentti]]*. Vanhemmissa lainasanoissa se on säännöllisesti korvattu *t*:llä, esimerkiksi *[[tanssi]]* (dans). Sama koskee sanaa *[[tohtori]]* (doctor). Vaikka tohtori ja dosentti onkin johdettu samasta latinan sanasta, ne alkavat suomessa kielihistoriallisista syistä eri kirjaimella.

### D:n ääntyminen nykysuomessa
D-kirjain ääntyy suomen yleiskielessä, samoin kuin monessa muussakin kielessä, soinnillisena alveolaarisena klusiilina, jonka kansainvälinen foneettinen merkki on . Olennaisin ero *d*- ja *t*-äänteiden välillä on se, että t on enimmäkseen soinniton (suomessa kuitenkin mahdollisesti alustaan ja lopustaan aivan lyhyen matkaa soinnillinen) mutta d koko matkaltaan selvästi soinnillinen. Suomen nykyisen yleiskielen *d* (samoin kuin ruotsin *d*) eroaa kuitenkin t:stä myös siten, että sitä äännettäessä kielenkärki on hieman kauempana yläetuhampaista kuin *t*:tä äännettäessä.

Nykyisessä puhekielessä yleiskielen *d* ääntyy usealla eri tavalla. Se ääntyy usein *d*:nä, mutta se voi myös kadota (*lähden* > *lähen*) tai muuttua *j*:ksi (*meidän* > *meijän*). Itä- ja Pohjois-Suomessa *d*:tä käytetään vähemmän kuin Länsi- ja Etelä-Suomessa. Myös *r* voi ääntyä *d*:n sijasta, mutta tämä on alueellisesti leimaavaa. Murteista tunnetaan myös muita tapauksia (mm. *l*). Näistä lähemmin seuraavassa kappaleessa.

### Suomen kielen d:n historiaa

Aikoinaan suomen kielessä on nykyisen *d*-äänteen paikalla *t*:n astevaihteluparina ollut soinnillinen spiranttiäänne *ð*. Se oli samanlainen soinnillinen äänne, joka englannin kielessä kirjoitetaan *th* (esimerkiksi sanoissa *the* ja *this*).  Tämä äänne esiintyi laajalti ainakin Länsi-Suomessa vielä Mikael Agricolan aikana 1500-luvulla. Agricola merkitsi *ð*-äänteen yleensä *d* tai *dh* (esimerkiksi *meiden* tai *meidhen* 'meidän'). Vuoden 1642 Raamatussa kirjoitustavaksi vakiinnutettiin *d*.

D-kirjainta käytettiin vanhassa kirjasuomessa merkitsemään *ð*:n lisäksi myös muita äänteitä. D-kirjain saattoi merkitä *t*-äännettä joko yksinään tai mm. yhdistelmissä *ld*, *nd*, *dh*, *dt* (*waldacunda* 'valtakunta'). Yhdistelmä *dz* puolestaan merkitsi kaksoiskonttia, soinnitonta spiranttiäännettä *θθ*. Myöhemmin näistä kirjoitustavoista luovuttiin.

Sittemmin *ð*-äänne hävisi useimmista suomen murteista. Itämurteissa se on tavallisesti kadonnut eikä korvautunut millään. Useimmissa länsimurteissa se on muuttunut *r*:ksi tai *l*:ksi. 1900-luvulla *r*-äänne työnsi hämäläismurteissa *l*-äännettä tieltään yleiskielen *d*:n vastineena. Muutamilla harvoilla paikkakunnilla ruotsinkielisten alueiden läheisyydessä soinnillinen dentaalispirantti muuttui ruotsin kielen vaikutuksesta *d*:ksi. Vain pienellä alueella Satakunnassa alkuperäinen *ð* esiintyi paikoitellen vielä 1900-luvulla.

Kun *ð*-äänne alkoi käydä suomalaisille täysin vieraaksi, alkoi jo 1700-luvulla yleistyä tapa lausua d-kirjain kirjoitettua tekstiä luettaessa nykyisellä tavalla, samoin kuin ruotsissa. Osittain muutos johtui siitä, että ruotsinkielinen yläluokka alkoi opetella suomea. Sen ääntämys ja kirjoitustapakin tuli kuitenkin 1800-luvulla murteiden taistelun aikana yleiseksi kiistanaiheeksi, ja useat itäsuomalaiset kirjailijat ehdottivat sen poistamista kokonaan. Lopulta d kuitenkin päätettiin säilyttää. Yleiskielessä se oli lausuttava *d*. Kun äänne kuitenkin oli useimmille suomalaisille vieras, jouduttiin sen ääntämistä vielä pitkään 1900-luvulla kansakouluissa erityisesti harjoittelemaan. Kun kaikki eivät sitä kuitenkaan oppineet, jotkut korvasivat *d*:n sitä muistuttavalla *t*:llä (*kahdeksan* > *kahteksan*), mikä kuulijan korvaan usein kuulosti todella alkeelliselta, kun taas d:n jättäminen itäsuomalaiseen tapaan pois korvaamatta millään (kaheksan) kuulosti vain hieman huolimattomalta. Esimerkiksi SMP:n "kansanetustaja" Eino Poutiainen joutui d:n t:nä ääntämisen vaikutuksesta yleisen pilanteon kohteeksi 1970-luvulla. Uuno Turhapuro -elokuvissa Uuno Turhapuro ääntää d:n t:nä.

Nykyisin, osittain radion ja television vaikutuksesta, useimmat lapset oppivat *d*:n jo kauan ennen kouluikää eikä se enää tuota vaikeuksia. Kuitenkin sen poisjättäminen itämurteiden tapaan on nykyisessäkin puhekielessä yleistä varsinkin eräissä tavallisimmissa sanoissa (*lähetään* = lähdetään, *kaheksan* = kahdeksan).

## D muissa kielissä
Useimmissa eurooppalaisissa kielissä d-kirjaimella on äännearvo *d*.

## Muita esitystapoja

## D-kirjaimen merkityksiä
### Pienen d:n merkityksiä
* SI-järjestelmässä
** **d** (*[[desi|desi-]]*) on kymmenesosaa merkitsevä etuliite.
** **d** on ajan lisäyksikkönä vuorokausi.
* **d** on matematiikassa derivointioperaattori.
* **d** on geometriassa usein halkaisijaa tarkoittava muuttuja.

### Ison D:n merkityksiä
* **D** on kemiassa deuteriumin, vedyn isotoopin symboli.
* **D** on elektroniikassa eräs paristokoko.
* **D** on heksadesimaaliluku, joka tarkoittaa lukua kolmetoista.
* **D** on musiikissa C-duuriasteikon toinen sävel.
* **D** ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Saksaa.
* **D** on roomalainen numero 500.
* **D** on sähköopissa sähkövuon tiheyden symboli.
* **D** voi nettislangissa tarkoittaa **:D** (leveä hymy).
* **D** on eräs rintaliivien kuppikoko.
* **D** tarkoittaa kalentereissa usein joulukuuta.
* **D**. tai **d** on kunnianimityksen Don lyhenne.
**D**:tä käytetään myös Franz Schubertin teosten ”opusnumerona” (esimerkiksi Keskeneräinen sinfonia D. 759); luettelon on kirjoittanut Otto Erich Deutsch.

## Lähteet

## Aiheesta muualla