open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Charles Denis Bourbaki

**Charles Denis Sauter Bourbaki** (22. huhtikuuta 1816 Pau – 22. syyskuuta 1897 Bayonne) oli ranskalainen kenraali.

## Elämäkerta

Bourbakin isä oli kreikkalainen eversti, joka kaatui Kreikan vapaussodassa. Bourbaki opiskeli vuosina 1834–1836 La Flèchen ja Saint-Cyrin sotilasakatemioissa. Valmistuttuaan luutnantiksi hän liittyi zuavijoukkoihin Algeriassa ja osoitti rohkeutensa vuoden 1840 Sétifin taistelussa. Hän sai 1842 ylennyksen kapteeniksi. Vuonna 1845 Bourbaki oli lyhyen aikaa kuningas Ludvig Filipin adjutanttina, mutta palasi sen jälkeen Algeriaan. Vuonna 1851 hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin ensimmäisen zuavirykmentin komentajaksi. Bourbaki osallistui myös Krimin sotaan ja sai vuonna 1854 Alman taistelun jälkeen ylennyksen prikaatikenraaliksi. Hän haavoittui Sevastopolin valtauksen yhteydessä ja palasi sen jälkeen vielä kerran Algeriaan, jossa hänestä tuli 1857 divisioonakenraali. Vuonna 1859 Bourbaki osallistui sotaan Italiassa. Seuraavana vuonna hänestä tuli 2. divisioonan komentaja Grenoblessa.

Bourbaki nimitettiin vuonna 1869 keisari Napoleon III:n adjutantiksi ja seuraavana vuonna keisarillisen kaartin komentajaksi. Ranskan–Saksan sodan puhjetessa hän johti kaartiaan Metzin alueella käydyissä taisteluissa ja jäi saksalaisten vangiksi, mutta vapautui pian. Sen jälkeen marsalkka F. A. Bazaine lähetti Bourbakin Englantiin neuvottelemaan keisarinna Eugénien kanssa. Palattuaan Bourbaki ei enää päässyt takaisin Metziin ja tarjoutui siksi Toursissa uuden tasavaltaisen kansallisen puolustuksen hallituksen käyttöön. Hänet nimitettiin aluksi pohjoisen armeijan komentajaksi, mutta siirrettiin pian johtamaan itäistä armeijaa, joka muodostettiin Loiren armeijan kahtiajakamisen yhteydessä. Bourbakin armeija lähetettiin vapauttamaan saksalaisten piirittämää Belfortin kaupunkia, missä se kuitenkin epäonnistui. Hän tosin voitti saksalaiset Villersexelissa 9. tammikuuta 1871, mutta kärsi 15.–17. tammikuuta tappion kolmipäiväisessä Lisainejoen taistelussa ammusten ja elintarvikkeiden puutteen sekä joukkojensa väsymyksen seurauksena. Bourbakin armeija pakeni Juravuoristoon Sveitsin rajan yli ja hän yritti 26. tammikuuta itsemurhaa siinä kuitenkaan onnistumatta. Kenraali Justin Clinchant otti hänen joukkonsa komentoonsa.

Ranskan–Saksan sodan jälkeen Bourbaki toimi XIV armeijakunnan komentajana sekä Lyonin kuvernöörinä. Hän siirtyi vuonna 1881 reserviin ja oli kahdesti ehdolla parlamenttivaaleissa tulematta kuitenkaan valituksi.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
P/B-luku

**P/B-luku** () kuvaa yrityksen markkina-arvon suhdetta omaan pääomaan. Se voidaan laskea joko jakamalla yrityksen koko markkina-arvo yrityksen koko kirjanpidollisella arvolla, tai vaihtoehtoisesti yksittäisen osakkeen arvo jaettuna yksittäisen osakkeen kirjanpidollisella arvolla. Laskentatavasta riippumatta lopputuloksen pitäisi olla sama. Kun P/B-luku on yli 1, yrityksen markkina-arvo on enemmän kuin sen kirjanpidollinen arvo.

Alhaisen P/B-luvun osakkeita kutsutaan toisinaan nimellä arvo-osake ja korkean P/B:n osakkeita vastaavasti nimellä kasvuosake.

## Katso myös
* P/S-luku
* P/E-luku
To Rithya

**To Rithya** (s. 10. lokakuuta 1967) on kambodžalainen entinen kestävyysjuoksija. Hän jäi miesten maratonissa 105. sijalle vuoden 1996 kesäolympialaisissa Atlantassa ja sitten 80. sijalle Sydneyn kesäolympialaisissa 2000. Hänen henkilökohtainen ennätysaikansa maratonissa on 2:34:43 (1995).

## Lähteet
Kutsat

**Kutsat** eli aikaisemmalta nimeltään **suoankeriaat** (Synbranchidae) on yhdyskiduskaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Keski- ja Etelä-Amerikasta, Afrikasta, Aasiasta ja Australiasta.

## Lajit ja anatomia
Kutsien heimoon kuuluu 4 sukua ja lähteestä riippuen 15&ndash;23 lajia. Ruumiinmuodoltaan ne ovat pitkänomaisia ja ankeriasmaisia suomuttomia kaloja. Kooltaan ne vaihtelevan noin 20&ndash;150 cm:n välillä ja suurin laji on marmorikutsa (*Synbranchus marmoratus*). Tyypillisiä piirteitä ovat pienikokoiset silmät (osa lajeista on sokeita), yhtyneet kidusaukot, puuttuva tai alkeellinen pyrstöevä ja rinta- ja vatsaevien puuttuminen. Heimon kaloilla ei ole uimarakkoa. Kaikki kutsalajit pystyvät ottamaan happea myös ilmasta. Useimmat kutsat syntyvät naaraina, mutta vaihtavat vanhetessaan sukupuoltaan koiraaksi. 

## Levinneisyys ja elintavat
Kutsalajien levinneisyys ulottuu Meksikosta Etelä-Amerikkaan, Aasiassa Intiasta Malaijien saaristoon ja Japaniin, lisäksi niitä tavataan Afrikasta Liberiasta ja Australiasta. Ne elävät monentyyppisissä makeissa vesissä, kuten soilla, puroissa, joissa, tulvatasangoilla ja eräät lajit myös luolissa. Toisinaan niitä tavataan myös murtovesistä. Koska kutsalajit pystyvät hengittämään happea ilmasta, ne selviävät myös vähähappisissa vesissä. Monet niistä pystyvät myös liikkumaan pitkiäkin matkoja käärmemäisesti luikerrellen kuivalla maalla tai kaivautumaan pohjamutaan.

## Lähteet
Angelito R. Lampon

**Angelito R. Lampon** (s. 1. maaliskuuta 1950 M'lang) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuuluu Tahrattoman Marian oblaatteihin. Hänet vihittiin papiksi 1. huhtikuuta 1977 ja nimitettiin Jolon apostolisen vikariaatin johtoon sekä Vallipositan titulaaripiispaksi 21. marraskuuta 1997. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1998. Pääkonsekraattorina toimi paavi Johannes Paavali II, jota avustivat Giovanni Battista Re ja Jorge María Mejía.

## Lähteet
Pauline Lafont

**Pauline Lafont** (oik. **Pauline Aïda Simone Medveczky**, 6. huhtikuuta 1963 Nîmes – 11. elokuuta 1988 Barre-des-Cévennes, Lozère) oli ranskalainen näyttelijä. Hänen vanhempansa olivat elokuvatähti Bernadette Lafont ja unkarilainen kuvanveistäjä Diourka Medveczky.

Pauline Lafont menehtyi kotimaassaan vaellusonnettomuudessa.

## Filmografia
### Elokuvat
*(1976) *[[Vincent mit l'âne dans un pré (et s'en vint dans l'autre)]]*, ohjaus Pierre Zucca
*(1983) *[[Les Planqués du régiment]]*, ohjaus Michel Caputo
*(1983) *[[Vive les femmes !]]*, ohjaus Claude Confortes
*(1983) *[[Papy fait de la résistance]]*, ohjaus Jean-Marie Poiré
*(1983) *[[Balade sanglante]]*, ohjaus Sylvain Madigan (lyhytelokuva)
*(1984) *[[L'amour braque]]*, ohjaus Andrzej Żuławski
*(1984) *[[The Bay Boy]]*, ohjaus Daniel Petrie
*(1985) *[[Le pactole]]*, ohjaus Jean-Pierre Mocky
*(1985) *[[Poulet au vinaigre]]*, ohjaus Claude Chabrol
*(1986) *[[La galette du roi]]*, ohjaus Jean-Michel Ribes
*(1986) *[[Je hais les acteurs]]*, ohjaus Gérard Krawczyk
*(1987) *[[Jing du qiu xia]], ohjaus [[Hong Xie]]
*(1987) *Sale temps*, ohjaus [[Alain Pigeaux]] (lyhytelokuva)
*(1987) *Sale destin*, ohjaus [[Sylvain Madigan]]
*(1987) *Soigne ta droite*, ohjaus [[Jean-Luc Godard]]
*(1987) *L'été en pente douce*, ohjaus [[Gérard Krawczyk]]
*(1988) *Deux minutes de soleil en plus*, ohjaus [[Gérard Vergez]]

===Televisiossa===
*(1984) *Dernier banco* TV-elokuva
*(1984) *Un chien écrasé* TV-elokuva
*(1986) *Le petit docteur* TV-sarja
*(1988) *Coup de pouce'' TV-jakso

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
François Achille Bazaine

**François Achille Bazaine** (13. helmikuuta 1811 Versailles, Ranska – 28. syyskuuta 1888 Madrid, Espanja) oli Ranskan marsalkka, joka toimi komentajana useissa toisen keisarikunnan aikaisissa sodissa. Hän joutui lopuksi antautumaan saksalaisille Metzissä Ranskan–Saksan sodan aikana lokakuussa 1870.

## Ura
Bazaine liittyi vapaaehtoisena Ranskan armeijaan vuonna 1831 ja valmistui kahden vuoden kuluttua vänrikiksi. Hän palveli Algeriassa ja Espanjassa ja yleni vuoteen 1854 mennessä everstiksi. Krimin sodassa hän toimi aluksi prikaatinkomentajana, kunnes hänet vuonna 1855 ylennettiin kenraalimajuriksi ja nimitettiin Sevastopolin kuvernööriksi. Vuonna 1859 Italiassa käydyssä sodassa Bazaine johti Solferinon valtausta 24. kesäkuuta. Vuonna 1863 hän osallistui Ranskan sotaretkeen Meksikossa. Vallattuaan Pueblan hän sai nimityksen Meksikossa olleiden ranskalaisjoukkojen komentajaksi. Seuraavan vuoden syyskuussa hänet ylennettiin marsalkaksi. Meksikossa Bazaine kohteli ankarasti ranskalaisia vastaan sotineita tasavaltalaisia ja päätyi kilpailemaan vallasta keisari Maksimilianin kanssa. Bazaine toi lopulta Ranskan joukot Meksikosta takaisin kotimaahan vuonna 1867.

Ranskan–Saksan sodassa Bazaine toimi alkuun kolmannen armeijakunnan komentajana, mutta pian ensimmäisten taisteluiden jälkeen hänet nimitettiin ylipäälliköksi 13. elokuuta 1870. Hän otti henkilökohtaiseen komentoonsa Reinin-armeijan eli Ranskan armeijan vasemman siiven. Ollessaan matkalla kohti Verdunia Bazainen joukot joutuivat pian ankariin taisteluihin Metzin ympäristössä. Bazaine itse haavoittui ensin 14. elokuuta Bornyn taistelussa, mitä seurasivat ratkaisemattomat taistelut Mars-la-Tourissa ja Gravelottessa 16.–18. elokuuta. Viimeksi mainitun taistelun jälkeen hän luopui yrityksestään murtautua länteen ja perääntyi sen sijaan armeijoineen Metzin linnoitukseen, jossa jäi pian saksalaisten saartamaksi. Ranskan armeijan kärsittyä katastrofaalisen tappion Sedanin taistelussa 1. syyskuuta Bazaine aloitti neuvottelut Preussin pääministerin Otto von Bismarckin kanssa piiritettyjen joukkojensa antautumisesta. Bazaine antautui lopulta saksalaisille 27. lokakuuta 140&nbsp;000:n miehen armeijoineen ilman taistelua.

Sodan jälkeen Bazaine joutui antautumisensa vuoksi sotaoikeuteen maanpetoksesta syytettynä, ja hänet tuomittiin 10. joulukuuta 1873 kuolemaan sekä menettämään sotilasarvonsa. Presidentti Patrice de Mac-Mahon kuitenkin lievensi armahduksella rangaistuksen 20 vuoden vankeudeksi. Bazaine suoritti vankeusrangaistustaan Sainte-Margueriten saarella Välimerellä, kunnes onnistui pakenemaan 9.–10. elokuuta välisenä yönä 1874. Hän eli loppuikänsä maanpaossa Madridissa köyhyydessä. Puolustuksekseen hän julkaisi vuonna 1883 muistelmakirjan *Épisodes de la guerre de 1870 et de blocus de Metz*.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Liberian dollari

**Liberian dollari** (, symboli L$, tunnus *LRD*) on Liberian rahayksikkö. Se jakautuu sataan centiin.

Vapautettuja orjia asuttaneet järjestöt ja Liberian hallitus laskivat liikkeelle dollarimääräisiä seteleitä ja kolikoita 1830-luvulta lähtien. Omien setelien käyttö päättyi vuoden 1890 tienoilla. Vaihdon välineinä toimivat sen jälkeen Brittiläisen Länsi-Afrikan punta ja Yhdysvaltain dollari.

Länsi-Afrikan punnan käyttö lakkautettiin vuonna 1944. Samana vuonna otettiin käyttöön Liberian dollari, joka oli saman arvoinen kuin Yhdysvaltain dollari. Jälkimmäinen toimi käytännössä maan rahayksikkönä, sillä ensimmäinen paikallinen seteli laskettiin liikkeelle vasta vuonna 1989. Valtionpankkina toimi yksityinen Bank of Monrovia vuoteen 1974, jolloin perustettiin keskuspankki National Bank of Liberia. Se sai nimen Central Bank of Liberia vuonna 1999.

Nykyään käytössä ovat 5, 10, 20, 50 ja 100 Liberian dollarin setelit sekä 5, 10, 25 ja 50 centin sekä 1 dollarin kolikot. Paikallisen valuutan rinnalla käytetään edelleen laajasti Yhdysvaltain dollaria.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Mauritiuksen rupia

**Mauritiuksen rupia** (*MUR*) on Mauritiuksen rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1877 lähtien. Päätös valuutan käyttöönotosta tehtiin vuotta aiemmin pääasiassa Mauritiukselle saapuvan suuren Intian rupia-määrän vuoksi. Mauritiuksen rupia jakaantuu 100 centiin.
Sierra Leonen leone

**Sierra Leonen leone** (valuuttatunnus **SLE**, ennen vuoden 2022 rahauudistusta **SLL**) on Sierra Leonen rahayksikkö, joka jakautuu 100 centiin. Sierra Leonen leone otettiin alun perin käyttöön vuonna 1964, ja se korvasi 4. elokuuta 1964 alkaen Brittiläisen Länsi-Afrikan punnan, joka oli ollut maassa käytössä vuodesta 1912.

1. heinäkuuta 2022 tapahtuneessa rahauudistuksessa Sierra Leonen leonen uudeksi valuuttatunnukseksi tuli SLE. Uudistuksessa valuutan arvo pieneni tuhannesosaan vaihtokurssilla 1&nbsp;000 SLL = 1 SLE. Rahauudistus toteutettiin korkean inflaation ja leonen arvon laskemisen takia. 1. tammikuuta 2010 yksi euro vastasi noin 5&nbsp;554 leonea ja 1. tammikuuta 2020 noin 10&nbsp;912 leonea. Uudistuksen jälkeen 14. tammikuuta 2023 yksi euro oli 20,70 leonea eli yksi leone oli 0,048 euroa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Sudanin punta

**Sudanin punta** (*SDG*) on Sudanin rahayksikkö. Rahan liikkeellelaskusta ja vakaudesta vastaa Sudanin keskuspankki. Ensimmäinen versio Sudanin punnasta otettiin käyttöön jo 1800-luvun loppupuolella. Seuraava isompi muutos rahoissa tapahtui vuonna 2007 ja nykyisessä muodossaan valuutta on ollut käytössä vuodesta 2011 lähtien. Nykyinen valuutta otettiin käyttöön Etelä-Sudanin itsenäistymisen jälkeen. Sudanin punta jakaantuu 100 piastreen.

## Sudanin rahajärjestelmän historia ja nykytilanne
Ensimmäinen virallinen valuutta oli Sudanin punta (*SDP*), jota käytettiin vuosina 1956–1992. Yksi punta vastasi 100 piastrea (tai qirshiä arabiaksi). Se korvasi Egyptin punnan samalla arvolla. Aluksi valuutan liikkeeseen laski Sudanin valuuttalautakunta (*Sudan Currency Board*), mutta vuoden 1959 lain myötä vastuu siirtyi Sudanin keskuspankille.

Vuonna 1992 Sudan otti käyttöön Sudanin dinaarin (*SDD*), joka korvasi punnan vaihtokurssilla 1 dinaari = 10 puntaa. Dinaari oli virallinen valuutta vuoteen 2007 asti, mutta Etelä-Sudanissa puntaa käytettiin yhä hintojen ilmoittamiseen. Lisäksi joillain alueilla käytettiin myös Kenian shillinkiä.

Sudanin punta (*SDG*) otettiin käyttöön vuoden 2005 rauhansopimuksen jälkeen, ja siitä tuli virallinen valuutta 1. heinäkuuta 2007 (1 punta = 100 dinaaria). Uudet setelit olivat maailman ensimmäiset, jotka painettiin Louisenthalin Synthec-menetelmällä.

Etelä-Sudanin irtautumisen jälkeen Sudan julkaisi kolmannen version punnasta 24. heinäkuuta 2011. Näissä seteleissä ei ole etelää kuvaavia symboleja, ja kartta Sudanin alueesta on uudelleen piirretty. Nämä korvasivat noin 2 miljardia puntaa liikkeessä.

Nykyinen Sudanin punta on kelluva valuutta, jonka arvo on heilahdellut maan sisällissodan ja poliittisen epävakauden seurauksena. Sudanin puntaa käytetään maksuvälineenä ainoastaan Sudanissa.

## Setelit ja kolikot

* Setelit: 1, 2, 5, 10, 20, 50 puntaa
* Kolikot: 1, 5, 10, 20, 50 piastrea

## Lähteet
Djiboutin frangi

**Djiboutin frangi** (, tunnus **DJF**) on Djiboutin rahayksikkö. Se jakaantuu sataan centimeen. Djiboutin frangi on sidottu kiinteällä valuuttakurssilla Yhdysvaltain dollarin: 1 dollari = 177,721 frangia.

Djiboutia edeltäneen Ranskan Somalimaan rahayksikköinä käytettiin vuodesta 1885 lähtien Ranskan frangia, Maria Teresian taaleria ja Intian rupiaa. Ranskan Indokiinan pankki sai vuonna 1907 oikeuden laskea liikkeelle alueella frangin seteleitä. Laillisina maksuvälineinä toimivat vuodesta 1920 lähtien myös emämaan kolikot ja setelit. Toisen maailmansodan aikana lyötiin myös paikallisia kolikoita. Maria Teresian taalerin ja Intian rupian käyttö päättyi vuonna 1943.

Ranskan Somalimaa liitettiin vuonna 1945 CFA-frangin alueeseen. Indokiinan pankin yksinoikeus laskea liikkeelle seteleitä lakkautettiin vuonna 1948. Somalimaasta tuli samana vuonna vapaakauppa-alue, mikä edellytti muutoksia valuuttalainsäädäntöön.

Vuonna 1949 perustettiin Djiboutin frangi, jonka arvoksi määriteltiin 0,00414507 grammaa puhdasta kultaa. Frangista tuli vapaasti vaihdettava valuutta, ja Ranskan Somalimaa liittyi käytännössä dollarialueeseen. Setelit ja kolikot laski liikkeelle aluksi Ranskan valtionvarainministeriö. Maan itsenäistyttyä vuonna 1977 perustettiin Djiboutin keskuspankki.

Nykyään käytössä ovat 1&nbsp;000, 2&nbsp;000, 5&nbsp;000 ja 10&nbsp;000 frangin setelit sekä 1, 2, 5, 10, 20, 50, 100 ja 500 frangin kolikot.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Djiboutin keskuspankki
Martin S. Jumoad

**Martin S. Jumoad** (s. 11. marraskuuta 1956) on filippiiniläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 7. huhtikuuta 1983 ja nimitettiin Isabelan alueprelatuurin johtoon 21. marraskuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 10. tammikuuta 2002. Pääkonsekraattorina toimi Carmelo Dominador Flores Morelos, jota avustivat Antonio Javellana Ledesma ja Angelito R. Lampon.

## Lähteet
Carmelo Dominador Flores Morelos

**Carmelo Dominador Flores Morelos** (11. joulukuuta 1930 Sorsogon – 17. syyskuuta 2016) oli filippiiniläinen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 3. huhtikuuta 1954 ja nimitettiin Butuanin hiippakunnan johtoon 4. huhtikuuta 1967. Piispaksi vihkiminen seurasi 5. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Teopisto Valderrama Alberto, jota avustivat Arnulfo S. Arcilla ja Charles Van den Ouwelant.

Morelos sai 8. joulukuuta 1994 nimityksen Zamboangan arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 13. marraskuuta 2006.

## Lähteet
Rafael Gallardo García

**Rafael Gallardo García** (28. lokakuuta 1927 Yuriria – 30. tammikuuta 2021) oli meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuului augustinolaisiin. Hänet vihittiin papiksi 8. huhtikuuta 1950 ja nimitettiin Linaresin hiippakunnan johtoon 11. heinäkuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alfonso Espino y Silva, jota avustivat José de Jesús Tirado Pedraza ja Antonio Sahagún López.

Gallardo García sai 21. toukokuuta 1987 nimityksen Tampicon piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 27. joulukuuta 2003.

## Lähteet
Ramón Calderón Batres

**Ramón Calderón Batres** (s. 29. lokakuuta 1938) on meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 1. heinäkuuta 1962 ja nimitettiin Linaresin hiippakunnan johtoon 12. helmikuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Girolamo Prigione, jota avustivat Adolfo Antonio Suárez Rivera ja Rafael Gallardo García.

## Lähteet
Jacques Leroy de Saint Arnaud

**Armand Jacques Leroy de Saint Arnaud** (20. elokuuta 1798 Pariisi – 29. syyskuuta 1854 Mustameri) oli ranskalainen marsalkka, joka toimi Ranskan sotaministerinä vuosina 1851–1854 ja ylipäällikkönä Krimin sodan alkuvaiheessa.

Saint Arnaud liittyi Ranskan armeijaan vuonna 1816, mutta erosi myöhemmin palveluksesta ja vietti vuosien ajan seikkailijan elämää eri puolilla Eurooppaa. Vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksen jälkeen hän palasi Ranskaan ja liittyi uudelleen armeijaan, jossa sai 1831 alailuutnantin arvon. Hänestä tuli 1833 kenraali Bugeaud de la Piconnerien adjutantti. Myöhemmin Saint Arnaud liittyi muukalaislegioonaan ja siirtyi 1837 Algeriaan, jossa hänen urakehityksensä muodostui nopeaksi. Hän osallistui samana vuonna kapteenina Constantinen valtaukseen ja yleni kymmennessä vuodessa kenraaliksi. Helmikuun vallankumouksen puhjettua 1848 Saint Arnaud lähti Pariisiin, jossa hän sai Bugeaudilta komennettavakseen prikaatin tarkoituksenaan tukahduttaa vallankumous. Hyökkäys pääkaupungin keskustaan 24. helmikuuta kuitenkin epäonnistui ja hän jäi kapinallisten kansanjoukkojen vangiksi, joskin onnistui pakenemaan.

Vallankumouksen voiton jälkeen Saint Arnaud palasi Algeriaan ja johti vuonna 1851 menestyksekästä sotaretkeä kabyyleita vastaan. Hänet palkittiin divisioonankenraalin arvolla ja kutsuttiin heinäkuussa samana vuonna Pariisiin divisioonankomentajaksi. Presidentti Louis-Napoleon Bonaparte nimitti Saint Arnaudin 26. lokakuuta sotaministeriksi ja hän auttoi Bonapartea tämän 2. joulukuuta toteuttamassa vallankaappauksessa. Vuotta myöhemmin hän sai marsalkan, senaattorin ja hovitallimestarin arvot.

Krimin sodan sytyttyä Saint Arnaud jätti syyskuussa 1854 huonosta terveydestään huolimatta ministerintehtävänsä ryhtyäkseen Krimille lähtevien sotajoukkojen ylipäälliköksi. Hän sai komentoonsa 60&nbsp;000 miestä. Hän suunnitteli Evpatorian maihinnousun 14. syyskuuta ja saavutti yhdessä englantilaisten komentajan lordi Raglanin kanssa voiton venäläisistä Alman taistelussa 20. syyskuuta. Saint Arnaudin terveys heikkeni taistelun jälkeen ja hän sairastui myös koleraan. Tämän vuoksi hän luovutti ylipäällikkyyden kenraali Canrobertille ja lähti itse takaisin Ranskaan. Hän nousi laivaan Konstantinopolissa, mutta menehtyi merimatkan aikana jo Mustallamerellä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Ramón Buxarrais Ventura

**Ramón Buxarrais Ventura** (s. 12. joulukuuta 1929 Santa Perpètua de Moguda) on espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 17. joulukuuta 1955 ja nimitettiin Zamoran hiippakunnan johtoon 16. elokuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Dadaglio, jota avustivat Felix Romero Menjibar ja Marcelo González Martín.

Buxarrais Ventura sai 13. huhtikuuta 1973 nimityksen Málagan piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 11. syyskuuta 1991.

## Lähteet
Burundin frangi

**Burundin frangi** (valuuttatunnus **BIF**) on Burundin rahayksikkö. Burundin frangi jakaantuu 100 centimeen.

Burundissa on käytössä 100, 500, 1&nbsp;000, 2&nbsp;000, 5&nbsp;000 ja 10&nbsp;000 frangin setelit sekä 1, 5, 10 ja 50 frangin kolikot.

5. kesäkuuta 2025 yksi euro oli 3&nbsp;389 frangia, eli yksi frangi oli 0,00030 euroa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
François Certain Canrobert

**François Certain Canrobert** (27. kesäkuuta 1809 Saint-Céré – 28. tammikuuta 1895 Pariisi) oli ranskalainen marsalkka ja poliitikko, joka oli uransa huipulla toisen keisarikunnan aikana.

Canrobert kuului vanhaan sotilassukuun ja valmistui Saint-Cyrin sotilasakatemiasta 1828 aliluutnantiksi. Hän palveli aluksi Espanjan rajalla ja vuosina 1835–1851 pääosin Algeriassa. Canrobert osallistui Constantinen valtaukseen 1837 ja sai mainetta voitostaan Zaatchan taistelussa vuonna 1847. Hänet ylennettiin samana vuonna everstiksi. Vuonna 1849 hänestä tuli Ranskan kunnialegioonan komentaja. Palattuaan Pariisiin Canrobertista tuli presidentti Louis-Napoleon Bonaparten adjutantti ja hän avusti tätä 2. joulukuuta 1851 suoritetussa vallankaappauksessa. Napoleon palkitsi hänet myöhemmin divisioonankenraalin arvolla.

Krimin sodassa Canrobert oli aluksi divisioonankomentaja, mutta marsalkka de Saint Arnaudin kuoleman jälkeen hänestä tuli syyskuussa 1854 Krimille sijoitettujen Ranskan joukkojen ylipäällikkö. Canrobert luopui kuitenkin päällikkyydestä seuraavana vuonna jouduttuaan erimielisyyksiin englantilaisten päällikkönä toimineen lordi Raglanin kanssa ja palasi pian sen jälkeen Ranskaan. Seuraavaksi Canrobert lähetettiin Tukholmaan, jossa hän neuvotteli marraskuussa 1855 niin sanotun marraskuun traktaatin eli liiton Ruotsin ja toisaalta Ranskan sekä Ison-Britannian välille Venäjää vastaan.

Vuonna 1856 Canrobert ylennettiin Ranskan marsalkaksi ja hän oli sen jälkeen toisen keisarikunnan johtava sotilaallinen hahmo. Vuonna 1859 Italiassa käydyn sodan aikana hän komensi kolmatta armeijakuntaa ja saavutti merkittävät voitot Solferinossa ja Magentassa. Vuonna 1870 puhjenneessa Ranskan–Saksan sodassa Canrobert oli kuudennen armeijakunnan komentajana. Hänen joukkonsa taistelivat urheasti Saint-Privatin luona 18. elokuuta, mutta joutuivat perääntymään Metziin ja jäivät piiritykseen. Metzin antautuessa myös Canrobert jäi saksalaisten sotavangiksi ja pääsi palaamaan Ranskaan vasta rauhanteon jälkeen maaliskuussa 1871. Sodan jälkeen hän toimi ylimmän sotaneuvoston jäsenenä ja hänet valittiin 1876 senaattoriksi. Senaatissa hän kannatti keisarikunnan palauttamista.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Goffredo Alessandrini

**Goffredo Alessandrini** (9. syyskuuta 1904 Kairo – 16. toukokuuta 1978 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.

Ennen elokuvauraansa Alessandrini opiskeli tekniikkaa Cambridgen yliopistossa. Hän työskenteli Alessandro Blasettin avustajana ja teki vaikuttavan dokumenttielokuvan *La diga di Nag Hamadi* (”Nag Hamadin pato”, 1929). Alessandrinin ensimmäinen näytelmäelokuva oli *La segretaria privata* (”Yksityissihteeri”, 1931).

Työskenneltyään useita vuosia Hollywoodissa Alessandrini palasi Italiaan, jossa hän ohjasi elokuvat *Seconda B* (”Toinen B”, 1934), *[[Cavalleria]]* (”Ratsuväki”, 1936), *[[Lentäjä Luciano Serra]]* (*Luciano Serra pilota*, 1938), *[[Abuna Messias]]* (1939), *Giarabub* (1941) ja *Noi vivi* (”Me elävät”, 1942). Yhteistyö fasistien kanssa johti siihen, että ohjaaja toimi toisen maailmansodan jälkeen etupäässä ulkomailla. Hänen italialaisesta myöhäistuotannostaan merkittävin on Giuseppe Garibaldista ja tämän ystävättärestä Anitasta kertova elokuva *Camicie Rosse* (”Punapaidat”, 1952), jonka viimeisteli Francesco Rosi. Sen naispääosaa näytteli Alessandrinin entinen vaimo Anna Magnani. Alessandrini ja Magnani avioituivat 1935. Avioliitto oli täysin epäonnistunut ja käytännössä, joskaan ei virallisesti, päättynyt jo 1942.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* IMDb: Goffredo Alessandrini 
* Elonet: Goffredo Alessandrini
USS Midway (CVB-41)

**USS Midway** (CVB, CVA, CV-41) on syyskuussa 1945 palvelukseen otettu Yhdysvaltain laivaston Midway-luokan lentotukialus. Se ei ehtinyt osallistua toiseen maailmansotaan.

## Valmistus

Alus tilattiin Newport News Shipbuilding and Drydock Companyltä Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 27. lokakuuta 1943. Alus laskettiin vesille 20. maaliskuuta 1945 kumminaan Bradford William Ripley Jr:n puoliso ja otettiin palvelukseen 10. syyskuuta 1945 ensimmäisenä päällikkönään Joseph F. Bolger.

## Palvelus
Karibialla pidetyn koeajon päätyttyä alus siirtyi Norfolkiin, jossa se liittyi Atlantin laivastoon koulutusta varten. Alus oli 20. helmikuuta 1946 alkaen 1. lentotukialusviirikön lippulaiva ja maaliskuussa se oli kylmän alueen järjestelmätesteissä Pohjois-Atlantilla. Yhdysvaltain itärannikon ja Karibian koulutusjakson kruunasi operaatio Sandy, jossa sen lentokannelta laukaistiin syyskuussa 1947 saksalainen V-2 ohjus.

Elokuussa 1991 alus lähti Jokosukasta Pearl Harboriin Havaijille, jossa se luovutti tehtävänsä Jokosukassa *USS Independencelle*. *Midway* jatkoi tehtävänvaihdon päätyttyä matkaansa San Diegoon, jossa se poistettiin palveluksesta 11. huhtikuuta 1992 North Islandin laivaston lentotukikohdassa. Alus poistettiin laivaston alusluettelosta 17. maaliskuuta 1997 ja se  sijoitettiin laivaston käytöstäpoistettujen alusten osastoon () Bremertoniin Washingtoniin, jossa sitä pidettiin museoksi tai muistomerkiksi siirrettävänä.

Käytöstä poistettu lentotukialus ankkuroitiin 10. tammikuuta 2004 laivastonlaituriin San Diegossa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*http://www.midwaysailor.com/midway/
*http://cv41.org/
Louis Mathieu Molé

**Louis Mathieu Molé** (24. tammikuuta 1781 Pariisi – 23. marraskuuta 1855 Champlâtreux) oli ranskalainen kreivi ja monarkistinen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1836–1839.

Louis Mathieu Molé oli 1600-luvulla eläneen valtiomies Mathieu Molén jälkeläinen. Hänen isänsä Molé de Champlatreux oli Pariisin parlamentin puheenjohtaja, joka teloitettiin giljotiinissa Ranskan suuren vallankumouksen aikana. Molé itse pakeni vallankumouksen aikana maasta, mutta palasi takaisin vuonna 1796. Hän julkaisi 1806 poliittisen kirjoituksen *Essais de morale et de politique*, jossa puolustettiin monarkistista valtiomuotoa. Julkaisu sai itsensä Napoleonin hyväksynnän, ja Molé nimitettiin samana vuonna Ranskan valtioneuvoston jäseneksi, minkä jälkeen hänen virkauransa eteni nopeasti. Hänestä tuli 1807 Côte-d'Orin departementin prefekti, 1809 tie- ja siltarakennushallinnon pääjohtaja (*directeur les ponts et chaussées*) ja 1813 oikeusministeri. Hänet myös korotettiin kreiviksi 1809. Napoleonin kukistuttua Molé vetäytyi vähäksi aikaa politiikasta, mutta hänet kutsuttiin takaisin tie- ja siltahallinnon johtoon satapäiväisen keisarikunnan aikana vuonna 1815 ja hän sai pitää tämän viran myös restauraation alettua. Hänestä tuli elokuussa 1815 parlamentin ylähuoneen eli päärien kamarin jäsen ja hän toimi 1817–1818 laivastoministerinä, mutta menetti virkansa Richeliun hallituksen kaaduttua.

Molé liittyi tämän jälkeen hän opposition riveihin ja hänen katsottiin kuuluvan päärien kamarissa niin sanottuun perustuslaillis-monarkistiseen puolueeseen, joka saavutti vallan vuoden 1830 heinäkuun vallankumouksen jälkeen. Molésta tuli yksi Ranskan johtavista poliitikoista heinäkuun monarkian aikana. Hän toimi ulkoministerinä elokuusta marraskuuhun 1830 sekä samanaikaisesti pää- ja ulkoministerinä huhtikuusta 1836 maaliskuuhun 1839. Hänen hallituksensa vahvisti Ranskan valtaa Algeriassa ja normalisoi suhteet Belgiaan, mutta joutui kotimaassa arvostelun kohteeksi. Erottuaan pääministerin tehtävistä Molé jatkoi edustajainkamarin jäsenenä. Hänet valittiin vuonna 1840 Ranskan akatemian jäseneksi. Helmikuun vallankumouksen puhjettua vuonna 1848 kukistumassa ollut Ludvig Filip I pyysi Moléta muodostamaan uuden hallituksen 23. helmikuuta, mutta yritys osoittautui mahdottomaksi. Toisen tasavallan aikana Molé oli lakiasäätävän kansalliskokouksen jäsenenä 1848–1851, mutta vetäytyi lopullisesti politiikasta Louis-Napoleon Bonaparten joulukuussa 1851 toteuttaman vallankaappauksen jälkeen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Mathieu Molé  Académie française
Alessandro Blasetti

**Alessandro Blasetti** (3. heinäkuuta 1900 Rooma – 1. helmikuuta 1987 Rooma) oli italialainen elokuvakriitikko, käsikirjoittaja ja ohjaaja. Häntä pidetään yhtenä Italian elokuvahistorian merkittävimmistä hahmoista.

Blasetti valmistui juristiksi, mutta työskenteli toimittajana ja elokuva-arvostelijana perustaen useita alan lehtiä. Vuonna 1929 hän ohjasi ensimmäisen elokuvansa, Pontisten soiden ankaraa talonpoikaiselämää voimakkaasti kuvaavan *Solen* (”Aurinko, 1929), jossa on havaittavissa uuden neuvostoelokuvan vaikutusta. Vuonna 1930 Blasetti teki Stefano Pittalugan Cines-studiolle äänielokuvan *Resurrectio* (”Ylösnousemus”). Seuraavia ohjaustöitä olivat maaseutukuvaus *Terra madre* (”Maaäiti”, 1932), Cesare Vivianin napolilaiskomedia *La tavola dei poveri* (”Köyhien pöytä”, 1932) sekä ohjaajan parhaana pidetty elokuva *1860* (1933), joka kertoo realistisesti Giuseppe Garibaldin sotaretkestä Sisiliaan. Vuonna 1934 Blassetti kuvasi Mussolinin vallankaappausta ihannoivan elokuvan *Vecchia guardia* (”Vanha kaarti”, 1934), mutta luopui uskostaan fasismiin Italian hyökättyä Etiopiaan.

1930-luvun loppupuolella Blasetti teki joukon kaupallisia melodraamoja, salonkikomedioita ja historiallisia pukudraamoja. Historiallista fantasiaa, toimintaseikkailua ja romantiikkaa yhdistelevä *[[Rautakruunu]]* (*La corona di ferro*, 1941) sai sodanvastaisuudestaan huolimatta Venetsian elokuvajuhlien Mussolini-palkinnon. Kauppamatkustajan päivää kuvaavaa elokuvaa *Quattro passi fra le nuvole* (”Neljä askelta pilvissä”, 1942) pidetään yhtenä neorealismin edeltäjistä.

Toisen maailmansodan jälkeen Blasetti ohjasi vastarintaliikettä kuvaavan elokuvan *Un giorno nella vita* (”Päivä elämästä”, 1946) sekä joukon hyvin erilaisia filmejä kuten historiallisen spektaakkelin *[[Fabiola (elokuva)|Fabiola]]* (1948) ja pienen neorealistisen komedian *Prima comunione* (”Konfirmaatio”, 1950). Ohjaaja pani alulle italialaisen episodielokuvan, italialaisena komediana tunnetun lajityypin sekä saattoi yhteen Sophia Lorenin ja Marcello Mastroianni komedioissa *[[Vahinko, että olet lurjus]]* (*Peccato che sia una canaglia*, 1955) ja *[[On ihanaa olla nainen]]* (*La fortuna di essere donna*, 1956). Vaurastuvaa italialaista yhteiskuntaa arvostelevan elokuvan *Io, io, io … e gli altri* (”Minä, minä, minä ja muut”, 1965) jälkeen Blasetti työskenteli lähinnä televisioissa.

## Lähteet
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Alessandro Blasetti
* IMDb: Alessandro Blasetti
Guinean frangi

**Guinean frangi** (, lyhenne *GNF*) on Guinean rahayksikkö. Guinean frangi oli käytössä vuosina 1960–1972, ja se otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1986. Rahayksikkö jakautuu nimellisesti 100 centimeen.

## Historia
Ennen siirtomaa-aikaa tavaravaihdon välineinä toimivat nykyisen Guinean alueella muun muassa kaurikotilot ja guinzé-nimiset rautatangot. Ranskalaisvalloituksen myötä rahayksiköksi tuli Ranskan frangi, joka korvattiin vuonna 1945 CFA-frangilla.

Guinean itsenäistyttyä vuonna 1958 maa ryhtyi toteuttamaan riippumatonta talous- ja rahapolitiikkaa. Se vetäytyi frangialueelta ja perusti kansallisen monialapankin Banque de la République de Guinéen (BRG) vuonna 1960. CFA-frangi vaihdettiin samana vuonna Guinean frangiin suhteessa yksi yhteen. Vuonna 1961 perustettiin keskuspankki Banque Centrale de la République de Guinée (BCRG).

Guinean frangi korvattiin vuonna 1972 uudella rahayksiköllä sylillä. Sékou Tourén hallinnon kaaduttua vuonna 1984 maan taloutta ryhdyttiin liberalisoimaan. Vuoden 1986 rahauudistuksessa sylit vaihdettiin uusiin Guinean frangeihin suhteessa yksi yhteen, ja samalla rahan ulkoista arvoa laskettiin 92 prosenttia.

## Setelit ja kolikot
BRG laski vuodelle 1958 päivätyt ensimmäiset Guinean frangin setelit liikkeelle vuonna 1960. Sékou Tourén kuvalla varustettujen setelien arvot olivat 100, 500, 1&nbsp;000, 5&nbsp;000 ja 10&nbsp;000 frangia. BCRG:n vuonna 1963 liikkeelle laskema, vuodelle 1960 päivätty setelisarja on kuva-aiheiltaan ja arvoiltaan samanlainen.

Ensimmäiset kolikot on päivätty vuodelle 1959. Niiden arvot olivat syliin siirtymiseen saakka saakka 1, 5, 10, 25 ja 50 frangia. Lisäksi julkaistiin joukko hopeisia ja kultaisia juhlarahoja.

Vuodelle 1985 päivättyjen uusien setelien arvot olivat 25, 50, 100, 1&nbsp;000 ja 5&nbsp;000 frangia. Niiden kuva-aiheita ovat tavalliset guinealaiset ja maan kulttuuriperintö. Uudet kuva-aiheiltaan vastaavat, mutta ominaisuuksiltaan parannetut setelisarjat julkaistiin vuosina 1998, 2006, 2010 ja 2012.

Vuonna 2007 otettiin käytöön 10&nbsp;000 ja vuonna 2015 20&nbsp;000 frangin seteli. Vuoden 2015 setelisarjassa entiset naamiot ja veistokset korvattiin maatalouden ja energia-alan kuva-aiheilla. Vuoden 2018 sarja käsittää 100, 500, 1&nbsp;000, 2&nbsp;000, 5&nbsp;000, 10&nbsp;000 ja 20&nbsp;000 frangin setelit.

Vuodelle 1985 päivättyjen kolikoiden arvot ovat 1, 5 ja 10 frangia. Myöhemmin on julkaistu myös 25 ja 50 frangin kolikot sekä muutamia hopeisia ja kultaisia juhlarahoja. Kolikot ovat käytännössä kadonneet liikenteestä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Banque Centrale de la République de Guinée
Malawin kwacha

**Malawin kwacha** (valuuttatunnus **MWK**) on Malawin rahayksikkö. Se otettiin käyttöön vuonna 1971, jolloin se korvasi Malawin punnan. Malawin kwacha jakaantuu 100 tambalaan.

23. helmikuuta 2025 yksi kwacha vastasi 0,00055 euroa, eli yksi euro oli 1&nbsp;812,70 kwachaa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Eritrean nakfa

**Eritrean nakfa** (*ERN*) on Eritrean rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1997 lähtien. Tuolloin se korvasi aiemmin Eritreassa käytössä olleen Etiopian birrin. Eritrean nakfa jakaantuu 100 centiin.

Rahayksikkö on saanut nimensä Nakfan kaupungin mukaan.
Etelä-Sudanin punta

**Etelä-Sudanin punta** (valuuttatunnus **SSP**) on Etelä-Sudanin rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 2011 lähtien. Se jakaantuu 100 piasteriin.

Etelä-Sudanin punta luotiin korvaamaan Sudanin puntaa Etelä-Sudanin itsenäistyttyä vuonna 2011. Etelä-Sudanin punta otettiin käyttöön 18. heinäkuuta 2011. Tällöin yksi Sudanin punta vastasi yhtä Etelä-Sudanin puntaa.

Etelä-Sudanin punnan seteleissä on John Garangin kuva.

23. helmikuuta 2025 yksi Etelä-Sudanin punta vastasi 0,0073 euroa, eli yksi euro oli 136,24 puntaa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Sambian kwacha

**Sambian kwacha** (tunnus **ZMW**) on Sambian rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1968 lähtien. Se jakaantuu 100 *ngwee*hen. Uudentyyppiset kolikot ja setelit Sambiassa kehiteltiin vuoden 2012 aikana ja otettiin käyttöön vuonna 2013. Sambiassa on käytössä 2, 5, 10, 20, 50 ja 100 kwachan setelit sekä 1 kwachan ja 5, 10 ja 50 ngween kolikot.

5. lokakuuta 2023 yksi kwacha oli 0,045 euroa, eli yksi euro oli 22,32 kwachaa.

## Lähteet
WOH G64

**WOH G64** on punainen hyperjättiläistähti, joka sijaitsee Suuressa Magellanin pilvessä, Kultakalan tähdistön suunnalla. Tähti on yksi suurimmista tunnetuista tähdistä, ja sen säde vastaa jopa 1540 Auringon sädettä. Tähden fyysiset ominaisuudet tunnetaan huonosti etäisyyden, huonon näkyvyyden, tähtipölyn ja mahdollisen kaksoistähden takia.

## Katso myös
*Luettelo suurimmista tähdistä

## Lähteet
Antimonihohde

**Antimonihohde** eli **stibniitti** (2S3) on antimonisulfidimineraali. Se on muodostunut kiteytymällä vesiliuoksista alhaisessa lämpötilassa. Se esiintyy usein kvartsin, dolomiitin, kalsiitin ja baryytin kanssa "valkoisissa" antimoni- ja hopeamineraalijuonissa. Antimonihohde on tärkein antimonimalmimineraali.

Itä­maiden naiset käyttivät antimonihohdetta kulma­karvojen maalaamiseen, jotta silmät näyttäisivät suuremmilta. Antimonihohdetta on käytetty myös koruissa ja rahametallina.

Nykyään antimonia käytetään raudan ruosteenestoon, maalien ja lakkojen valmistuksessa sekä suojautumisvärinä.

## Katso myös
* Lyijyhohde

## Lähteet
Felice Orsini

**Felice Orsini** (10. joulukuuta 1819 Meldola – 13. maaliskuuta 1858 Pariisi, Ranska) oli italialainen kreivi ja kansallismielinen vallankumouksellinen, joka muistetaan epäonnistuneesta yrityksestään salamurhata Ranskan keisari Napoleon III pommiattentaatilla vuonna 1858. Orsini tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin, mutta hänen tekonsa sai mahdollisesti Napoleon III:n tukemaan aktiivisesti Italian yhdistymistä.

Orsini sai vallankumouksellisen toimintansa vuoksi jo vuonna 1844 Kirkkovaltiossa elinkautisen pakkotyörangaistuksen, mutta hän vapautui paavi Pius IX:n 1846 antamalla yleisellä armahduksella. Vuonna 1849 hän oli lyhytikäisen vallankumouksellisen Rooman tasavallan perustuslakia säätävän kansalliskokouksen jäsenenä. Sen jälkeen hän toimi kumousjohtaja Giuseppe Mazzinin salaisena edustajana Sveitsissä, Unkarissa ja Englannissa. Orsini vangittiin Transylvaniassa joulukuussa 1854, mutta hän onnistui pakenemaan seuraavana vuonna itävaltalaisesta vankilasta Mantovassa ja siirtyi Lontooseen. Siellä hän julkaisi kaksi suosioon noussutta englanninkielistä kirjaa: *The Austrian Dungeons in Italy* (1856) ja *Memoirs and Adventures of F. Orsini Written by Himself* (1857).

Vuonna 1857 Orsini rikkoi välinsä Mazzinin kanssa ja ryhtyi samoihin aikoihin suunnittelemaan Ranskan keisari Napoleon III:n murhaa, jonka hän uskoi tehokkaimmin edistävän Italian yhdistymistä. Hän sai mukaan hankkeeseen muutamia muita italialaisia vallankumouksellisia emigrantteja. Illalla 14. tammikuuta 1858 Orsini kahden avustajansa kanssa heitti kaksi pommia kohti vaunuja, joissa keisari yhdessä keisarinna Eugénien kanssa oli saapumassa Pariisin oopperaan. Räjähdyksessä kuoli useita ohikulkijoita ja 141 ihmistä loukkaantui lentävistä sirpaleista – mukaan lukien Orsini itse – mutta keisaripari säilyi vahingoittumattomina. Yksi attentaatin tekijöistä saatiin kiinni verekseltään ja pian myös Orsini vangittiin. Vankeudesta hän kirjoitti 11. helmikuuta keisari Napoleonille paljon huomiota herättäneen avoimen kirjeen, jossa toivoi tämän tukevan Italian vapaustaistelua. Orsini tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin 13. maaliskuuta.

Yleisen näkemyksen mukaan Orsinin attentaatti todellakin vaikutti siihen, että Napoleon III – joka oli nuoruudessaan tukenut italialaisten vapaustaistelua – päätti vuonna 1859 ryhtyä tukemaan Sardiniaa sodassa Itävaltaa vastaan, mikä johti myöhemmin Italian yhdistymiseen.

Orsinin attentaattiaan varten kehittämää kosketuksesta räjähtävää pommityyppiä ryhdyttiin sittemmin kutsumaan ”Orsini-pommiksi”. Myös eräät muut vallankumoukselliset käyttivät sitä salamurhaiskuissaan.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
124 Alkeste

**124 Alkeste** on päävyöhykkeen asteroidi, joka löydettiin 23. elokuuta 1872. Asteroidin löysi Christian Heinrich Friedrich Peters, ja se on nimetty Alkestiin, kreikkalaisen mytologian hahmon, mukaan. Asteroidi voidaan luokitella S-tyypin asteroidiksi.

## Lähteet
*

### Viitteet
Kap Verden escudo

**Kap Verden escudo** () on Kap Verden rahayksikkö. Se otettiin käyttöön kansallisena valuuttana vuonna 1977. Escudo jakaantuu 100 centavoon.

Kap Verden escudo on sidottu kiinteällä valuuttakurssilla euroon 1 euro = 110,265 escudoa.

## Historia
Kap Verdellä käytettiin Portugalin rahan lisäksi eri maiden rahayksikköjä vuoteen 1864, jolloin perustettiin Portugalin siirtomaapankki Banco Nacional Ultramarino. Sen liikkeelle laskemasta rahasta tuli ainoa laillinen maksuväline vuonna 1886. Aikaisempi rahayksikkö milreis korvattiin escudolla vuonna 1911. Kap Verdeä varten julkaistut kolikot ja setelit olivat samanarvoisia ja malliltaan samanlaisia kuin Portugalissa ja muissa siirtomaissa lukuun ottamatta sanoja ”Cabo Verde”.

Kap Verdellä toimineet portugalilaiset pankit kansallistettiin maan itsenäistyttyä vuonna 1975. Niiden tilalle perustettiin kansallinen monialapankki Kap Verden keskuspankki, joka aloitti toimintansa heinäkuussa 1976. Vuodesta 1993 lähtien se on toiminut yksinomaan keskuspankkina.

Kap Verden escudo erotettiin Portugalin escudosta vuonna 1977, jolloin Banco de Cabo Verde laski liikkeelle ensimmäiset omat setelinsä ja kolikkonsa. Rahayksikön paikallinen lyhenne on Esc. CV, kansainvälinen tunnus CVE ja symboli $. Sen arvo sidottiin Portugalin escudoon vuonna 1998, ja sittemmin se on ollut sidottu euroon.

## Nimellisarvot

### Setelit

Lähde:

### Kolikot
Kolikkoja lyödään kolmessa sarjassa, jotka kuvaavat lintuja. laivoja tai kasveja. Kolikkojen nimellisarvot ovat:

* 1 escudo
* 5 escudoa
* 10 escudoa
* 20 escudoa
* 50 escudoa
* 100 escudoa
* 200 escudoa
* 250 escudoa

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Banco de Cabo Verden sivusto
Stanniini

**Stanniini** on kuparin, raudan ja tinan muodostama sulfidimineraali. Se sisältää usein myös vähän sinkkiä. Se saattaa sisältää germaniumia hivenaineena. Se on tärkeä tinamalmimineraali. Se esiintyy usein kassiteriitin ja muiden rauta-, kupari-, hopea- ja arseenimineraalien kanssa.

Stanniinin nimi tulee latinan kielen tinaa tarkoittavasta sanasta *stannum*.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Stannite Handbook of Mineralogy
Hanhisuo (suo Urjalassa)

**Hanhisuo** on suo Urjalassa, lähellä saman nimistä kulmakuntaa ja rautatieasemaa. Hanhisuolla on turvetuotantoa ja siellä on aikaisemmin ollut turverata. Turvesuon pinta-ala on 90,4 ha, josta tuotannossa 80,4 ha. Maapohjan omistaa Finsilva Oyj, joka vuokrasi sitä turvetuotantoon Hanhisuon kasvuturve Keskimaa Oy:lle. Vuonna 2014 omistaja vaihtui Vapoksi.

## Historia
Hanhisuolle perustettiin vuonna 1919 Oy Hanhisuon turvepehku- ja polttoturvetehdas. Yhtiön perusti ja rakensi Konepaja Lokomo Tampereelta. Turvetuotannon aloittamiseen vaikutti 1. maailmansodanaikainen pula hiilestä sekä tarve käyttää pehkua kotieläinten kuivikkeena ja talojen lämmöneristeenä, joilla oli suuri menekki siihen aikaan. Suo työllisti kausiluonteisesti parhaimmillaan 200 henkilöä. Turpeen kaivaminen suosta oli alussa lapiotyötä.

Suolta oli rakennettu rautatieasemalle kapea 600 millimetrin rata ja siihen kuusi pientä vaunua, joilla hevoset vetivät turpeen asemalle. Myöhemmin hevoset yritettiin korvata veturilla, joka kuitenkin rikkoutui usein. Asemalla sijainnut turvepehkutehdas oli kaksikerroksinen ja siinä oli vaijerirata, jolla suolta tuodut täydet kuormat nostettiin tehtaan sisäpuolelle. Tehtaan sisällä oli turvemylly, paalauskone ja prässi, joilla raakaturve jalostettiin valmiiksi tuotteiksi ja siirrettiin lopuksi junanvaunuihin. Turvepehkupaalit, joita mahtui yhteen junan avovaunuun 200 kpl, oli sidottu rautalangoilla ja rimoilla.

Suolla oli 1930-luvulla Anper-merkkinen polttoturvekone, jolla märkä turve puristettiin paloiteltavaksi ja sen jälkeen kuivattiin suon pinnalla priketiksi. Vaunuilla kuivattu priketti siirrettin asemalle ja kuormattiin varovasti käsin junaan.

Turverata suljettiin 1950-luvulla. Radalla oli koekäytössä vuodesta 1945 Windhoff 647/1940, 0-4-0dm merkkinen veturi. Käytön jälkeen se oli varastoituna Jokioisten museorautatien kapearaidemuseossa vuodesta 1983 syyskuuhun 1998, jolloin se myytiin Saksalaiseen museoon.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Hanhisuo ja turvetuotantoalueet, Kansalaisen karttapaikka
Nauha (täsmennyssivu)

**Nauha** voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:

* nauha, pitkä ja kapea suikale jotain materiaalia, yleensä tekstiiliä
* nauha, rytmisessä kilpavoimistelussa käytettävä urheiluväline
* nauha, magneettinauhasta arkikielessä käytettävä nimitys
* nauha, kielisoittimen otelautaan upotettu metallinen tanko
Rusetti (solmu)

**Rusetti** on tyypillisesti kengännauhoissa ja lahjapakettien päällä käytettävä koristeellinen vetosolmu. Se ei ole erityisen varmatoiminen solmu, mutta suosittu sen helpon ja nopean tekemisen sekä purkamisen vuoksi.
Hanhisuo

**Hanhisuo** voi tarkoittaa seuraavia paikkoja:

* Hanhisuo, kulmakunta ja entinen koulupiiri Urjalassa
* Hanhisuo, laiturivaihdetasoinen rautatieliikennepaikka Urjalassa
* Hanhisuo, suo Urjalassa
* Hanhisuo, suo Orivedellä

Urjalan ja Oriveden Hanhisuon lisäksi Suomessa on useita muitakin *Hanhisuo*-nimisiä soita.
Vetosolmu

**Vetosolmu** on solmu, joka kestää kohtuullisesti vetoa toiselta puolelta, mutta aukeaa yhdestä tai kahdesta päästä vedettäessä. Vetosolmut ovat käyttökelpoisia silloin, kun solmun pitää kestää kohtuullista kuormitusta, mutta olla myös nopeasti avattavissa.
De Broglie

**De Broglie** [də ˈbʀœj] on vanha ranskalainen aatelissuku, alkujaan Piemontesta Italiasta. Suvusta on tullut monia merkittäviä yhteiskunnallisia vaikuttajia. Suvun nimi oli alkujaan Broglio tai Broglia. Se tuli Ranskaan vuonna 1643 ja hallitsi vuodesta 1660 Dormansia, joka korotettiin 1671 markiisikunnaksi. Sukuun kuulunut marsalkka François Marie de Broglie korotettiin vuonna 1742 herttuaksi.

## Tunnettuja jäseniä
*François Marie de Broglie, Broglien 1. herttua (1671–1745), Ranskan marsalkka
*Victor François de Broglie, Broglien 2. herttua (1718–1804), Ranskan marsalkka
*Charles François de Broglie, kreivi (1719–1781), diplomaatti
*Victor de Broglie, Broglien 3. herttua (1785–1870), poliitikko, Ranskan pääministeri
*Albert de Broglie, Broglien 4. herttua (1821–1901), poliitikko, Ranskan pääministeri
*Maurice de Broglie, Broglien 6. herttua (1875–1960), fyysikko, röntgendiffraktion ja spektroskopian tutkija
*Louis de Broglie, Broglien 7. herttua (1892–1987), fyysikko, kvanttiteorian kehittäjä, Nobelin fysiikanpalkinnon saaja
*Gabriel de Broglie (s. 1931), historioitsija, Ranskan akatemian jäsen

## Katso myös
*De Broglie -veljesten obeliski

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Craig Wolanin

**Craig Wolanin** (s. 27. heinäkuuta 1967 Grosse Pointe, Michigan) on yhdysvaltalainen entinen ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan puolustaja.

## Ura
Wolanin aloitti NHL-uransa vuonna 1985 New Jersey Devilsissä, joka varasi hänet  ensimmäisen kierroksen kolmannella vuorolla. Tätä ennen hän oli pelannut muun muassa Kitchener Rangersissä juniorisarja OHL:ssä. Hänen paras kautensa Devilsissä oli kausi 1987–1988, jolla hän ylsi NHL-vuosiensa parhaaseen pistemäärään (31 tehopistettä, kuusi maalia ja 25 syöttöpistettä, 78:ssa runkosarjaottelussa). Kausi oli myös ainoa, jolla Devils pääsi pudotuspeleihin hänen siellä pelatessaan. Maaliskuussa 1990 hän siirtyi Quebec Nordiquesiin osana pelaajakauppaa, jossa Devils hankki Peter Šťastnýn.

Vuonna 1995 Nordiquesista tuli Colorado Avalanche ja Wolanin oli voittamassa joukkueessa Stanley Cupia kaudella 1995–1996. Heinäkuussa 1996 hän siirtyi Tampa Bay Lightningiin vaihdossa toisen kierroksen varausvuoroon ja tammikuussa 1997 Toronto Maple Leafsiin vaihdossa kolmannen kierroksen varausvuoroon. Hänen viimeiseksi NHL-kaudekseen jäi kausi 1997–1998, jolla hän pystyi pelaamaan vain kymmenen ottelua polvivamman vuoksi. Tämän jälkeen hän pelasi vielä Detroit Vipersissa IHL:ssä vuonna 1999.

Wolanin pelasi 13 kautta kestäneellä NHL-urallaan 695 runkosarjaottelua ja teki niissä 173 tehopistettä, 40 maalia ja 133 syöttöpistettä. Pudotuspeliotteluja hän pelasi 35 ja teki niissä kymmenen tehopistettä, neljä maalia ja kuusi syöttöpistettä. 

Wolanin edusti maataan vuosien 1991 ja 1994 jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuissa, vuoden 1991 Kanada-cupissa sekä vuoden 1987 jääkiekon nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Craig Wolanin sivustolla HockeyDraftCentral.com 
*
Salvador Cristau Coll

**Salvador Cristau Coll** (s. 15. huhtikuuta 1950 Barcelona) on espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Toledon arkkihiippakuntaan Marcelo González Martín 12. lokakuuta 1980. Hänet inkardinoitiin 14. tammikuuta 1985 Barcelonan arkkihiippakuntaan ja 15. kesäkuuta 2004 Terrassan hiippakuntaan.

Cristau Coll sai 18. toukokuuta 2010 nimityksen Terrassan vihkipiispaksi ja Alieziran titulaaripiispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 26. kesäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Josep Ángel Sáiz Meneses, jota avustivat Lluís Martínez Sistach ja Renzo Fratini.

## Lähteet