Suokauris

**Suokauris** eli **suohirvi** (*Blastocerus dichotomus*) on Etelä-Amerikassa elävä sorkkaeläinlaji. Se on Etelä-Amerikan kookkain hirvieläin. Laji elää Amazon-joen eteläpuolisilla kosteikkoalueilla vesi- ja rantakasveja syöden yksin tai pieninä laumoina. Sen elintavoista on toistaiseksi vain vähän tietoa. Suokauriit ovat vähentyneet etenkin elinympäristön häviämisen takia.

## Etymologia ja evoluutio
Suokauris on sukunsa, suokauriit (*Blastocerus*), ainoa laji. Tieteellinen sukunimi tulee kreikasta. *Blastos* tarkoittaa versoa tai nuppua ja *keras* eläimen sarvea. Lajinimi tulee sanoista *Dikhe* (kaksi tietä) ja *tome* (terävä). Lajinimi liittyy myös sarviin, sillä *dichotomus* viittaa dikotomiseen eli halkihaaraiseen haaromistapaan, jossa sarvirungosta erkanee kerralla kaksi samanpituista piikkiä. Lajin espanjankielisiä nimiä ovat *Ciervo De Los Pantanos* ja *Ciervo Marismeño*, ja paikallisen guaranin kielen nimitys on güazu-pukú. 

Suokauriin esivanhemmat levisivät Etelä-Amerikkaan noin kolme miljoonaa vuotta sitten Panamankannaksen muodostuttua Amerikkojen välille. Lajin pleistoseenikautisia fossiileja on löydetty Brasiliasta ja Argentiinasta. Geneettisen tutkimuksen mukaan sen esi-isät erkanivat muista hirvieläimistä ehkä jo ennen kannaksen muodostumista. Puuttuvista fossiililöydöistä huolimatta on esitetty myös teoria, jonka mukaan suokauris ja muut Etelä-Amerikan hirvieläimet polveutuvat valkohäntäkauriiden *Odocoileus*-suvusta. Suokauriin lähimpiin sukulaisiin kuuluvat joka tapauksessa piikkokauriit (*Mazama*), pudu, chilenkauris ja pampakauris. Vain pampakauriilla ja suokauriilla on sieraimissa hajurauhaset. Suokauriin ja pampakauriin sukulaisuudesta voi myös kertoa läheinen kromosomimäärä, pampakauriilla niitä on 68 ja suokauriilla vain kaksi vähemmän.

## Koko ja ulkonäkö
Suokauriin ruumiin pituus on 180–195&nbsp;cm. Säkäkorkeus on 110–120&nbsp;cm ja paino 100–150&nbsp;kg. Suokauriin sarvet haarovat sekä etuhaarakkeen että päähaaran latvasta. Sarvirunko on noin 60&nbsp;cm pitkä, ja piikkejä on yhteensä kahdeksan. Sarvirungosta erkanevat piikit ovat samanpituiset. Sarvet painavat keskimäärin noin 2 kiloa. Ne putoavat epäsäännöllisesti ja voivat säilyä kauriilla jopa kaksi vuotta.

Suokauriin turkki on hieman takkuinen. Se on kesäisin kirkkaan punaruskea ja muuttuu talvella himmeämmäksi. Vatsapuoli ja kaulan alaosa ovat vaaleampia. Jalkojen alaosan musta karvoitus tuo mieleen mustat polvisukat. Myös turvan ympärys ja hännän alapinta ovat mustat. Suurten korvalehtien sisäpinnat ovat tiheään valkokarvaiset. Silmiä ympäröi heikosti valkea karvoitus. Häntä on punertavan oranssi, tuuhea ja 10–15 senttiä pitkä. Sorkankynnet ovat 7–8&nbsp;cm:n pituiset, ja sorkkien varpaanvälejä yhdistää ihopoimu. Varpaita levittämällä suokauris pystyy lisäämään sorkkien kantavaa pintaa. Kehittyneen takaosansa ansiosta suokauris on hyvä hyppäämään, mikä on nopein tapa liikkua vedessä. Hampaita on yhteensä 32. Lajilla on hajurauhaset takajalkojen sorkkien välissä, nilkassa ja sieraimissa.

## Levinneisyys ja elinympäristö
Suokaurista tavataan nykyään Amazon-joen eteläpuolella Argentiinan itäisistä keskiosista ja maan koillisosista, Brasilian läntisistä keskiosista ja eteläosista, Bolivian itäosista ja Perun kaakkoisosista. Lajia tavattiin aiemmin myös Uruguayssa, mutta viimeisin havainto on vuodelta 1958, ja sen uskotaan nyt hävinneen maasta.
 Eniten suokauriita on Brasiliassa, jossa on arvioitu olevan 41&nbsp;000 suokaurista, runsaimmin Pantanalissa. Argentiinassa elää arviolta 2&nbsp;000 eläintä lähinnä Iberán suoalueilla, Formosan maakunnassa ja Paranán suistossa. Bolivian suokauriit elävät useina populaatioina Benin alueella ja Noel Kempff Mercadon kansallispuistossa sekä Pampas Heathissä. Paraguayssa sitä tavataan harvakseltaan pääasiassa Yacyretán alueella, ja pieni kanta elää Perun Pampas del Heathissä.

### Elinympäristö
Suokauriin elinympäristöä ovat nimensä mukaisesti vesiperäiset alueet, kuten alavat tulvatasangot, suistot, savannit, ja kosteat metsät. Ne elävät pääasiassa pysyvän veden läheisyydessä ja suosivat paikkoja, joissa on puolisen metriä vettä, mutta voivat kahlata yli metrinkin syvyisillä alueilla. Mikäli veden korkeus nousee liian korkealle kauriit siirtyvät pois. Ne suosivat alueita, joista ne löytävät paljon suojapaikkoja, kuten pitkää heinikkoa ja kaislikkoa. Laji voi elää myös vuoristoalueilla, mutta se voi johtua ihmisten pyynnistä, joka on ajanut hirvet turvallisemmille alueille.

## Elintavat
Suokauriiden elintavoista on vain niukasti tietoa. Ne pysyttelevät päiväsaikaan tiheiden pensaiden tai korkeiden ruovikoiden suojassa ja lähtevät avoimemmille paikoille laiduntamaan tavallisesti vasta hämärän tultua. Myös päivisin liikkumista esiintyy joissain suokaurispopulaatioissa, riippuen vuodenajoista ja metsästyspaineesta. Ne elävät yksin tai 2–5 yksilön perheryhminä, joka käsittää tavallisesti aikuisen uroksen, muutaman naaraan ja niiden poikaset. Niitä tavataan joskus suurempinakin joukkoina. Sadekautena eläimet ovat levittäytyneet laajalle, mutta pakkaantuvat kuivalla kaudella veden vähennyttyä tiheämpään. Urosten elinpiirit ovat suurempia kuin naaraiden. Paraná-joen valuma-alueella suokauriiden tiheys oli vuosina 1995 ja 1996 0,50–0,54 eläintä neliökilometriä kohden. Koska suokauriit valitsevat elinpiirinsä vedenkorkeuden vaihtelun mukaan, ne eivät ole pysyviä. Upottavat suoalueet antavat turvaa suokaurista saalistavilta puumilta ja jaguaareilta. Sarvien putoaminen ei ole sidottuna vuodenaikoihin, vaan samanikäisillä uroksilla sarvien kasvu voi olla aivan eri vaiheessa. Niiden vihollisia ovat myös koirat ja anakondat.

### Ravinto
Suokauriin pääravinto ovat pehmeät, proteiinipitoiset ja hyvin sulavat vesi- ja rantakasvit. Ravinto koostuu lähinnä ulpukoista, lehdistä, ruohoista ja kaisloista. Ne saattavat pitkien tulvien aikaan syödä myös pensaita ja köynnöksiä. Eräässä tutkimuksessa huomattiin, että suokauriin ravinnosta 50&nbsp;% on heiniä ja 31&nbsp;% hernekasveja.

### Lisääntyminen
Suokauriit voivat lisääntyä mihin aikaan vuodesta tahansa. Parittelujen huippu on kuitenkin syksyllä, koska suurin osa uroksista tulee kiimaan loka-marraskuussa. Urosten ei ole havaittu olevan erityisen aggressiivisia toisiaan kohtaan. Vastasyntyneitä vasoja on havaittu touko-marraskuussa. Naaraan kanto-aika on keskimäärin 270 päivää. Vasat ovat aikuisten värisiä eikä niillä siten ole täpliä. Ne painavat syntyessään noin 4,2&nbsp;kg. Poikasia syntyy tavallisesti yksi. Emo imettää vasaa puoli vuotta, mutta vasa pysyy emonsa luona noin vuoden. Naaras voi kuitenkin paritella jo poikasen syntymän jälkeen ja olla kantavana mihin aikaan vuodesta tahansa.

## Uhat ja suojelu
Suokauriiden määrä on nykyään laskussa, ja laji on vaarantunut. Vähenemisen syynä ovat valvomaton metsästys ja elinympäristön tuhoutuminen. Suokauriiden elinalueita ovat sirpaloittaneet maatalous, puuplantaasit, karjatilat ja suurten jokien äärelle rakennetut padot, jotka ovat tuhonneet rantojen tulvatasankoja. Suokauriit joutuvat sadekautena vetäytymään kuivemmille alueille eli karjan laidunalueille. Niitä kuolee nälkään tulvien pitkittyessä tai niiden jäädessä liian pienelle kuivan maan saarekkeelle, koska ne eivät pysty kilpailemaan karjan kanssa. Sadekautena ne joutuvat helpommin myös asutuksen läheisyyteen, missä ne ovat alttiina metsästäjille. Lisäksi suokauriisiin tarttuvat karjataudit, kuten suu- ja sorkkatauti sekä punatauti. Kuivalla kaudella tehtävät laidunmaiden kulotukset puolestaan hävittävät suojaavaa kasvillisuutta. Kosteikkoja myös kuivataan maanviljelystä varten. Elinympäristön tuhoutuminen onkin suurin syy lajin vähenemiseen. Myös salametsästys, vesireittien muokkaus, saastuminen ja kullankaivu ovat uhkatekijöitä. Suokauris on arvokas riistaeläin. Sitä metsästetään urheiluna ja lihan takia, joskin lihaa on sanottu epämiellyttäväksi.

Suokauris kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen I ja on rauhoitettu kaikkialla levinneisyysalueellaan. Laji elää myös useilla suojelualueilla. Sitä tavataan myös yksityismailla, joihin on perustettu uusia suojelualueita.

## Lähteet