Camel (yhtye)

**Camel** on vuonna 1971 perustettu brittiläinen yhtye, joka esittää progressiivista rockia. Myös jazz-elementeillä on merkittävä rooli Camelin musiikissa. 1980-luvun alussa yhtye levytti lisäksi kaksi pop- ja soft rock -tyylistä albumia. Monet Camelin albumeista ovat konseptialbumeja, joiden aiheina ovat olleet esimerkiksi kirjallisuus ja historia.

Toisin kuin eräät muut 1970-luvun progressiiviset yhtyeet, Camel ei koskaan saavuttanut laajaa valtavirran menestystä. Yhtyeellä on kuitenkin ollut kestävä kulttisuosio, ja sen vaikutus 1980-luvun alussa suosittuihin neo-prog-yhtyeisiin oli huomattava. Camelin kokoonpano on vaihdellut vuosien kuluessa useasti. Ainoastaan kitaristi Andrew Latimer on ollut yhtyeen jäsen koko sen elinkaaren ajan.

## Historia

### Perustaminen (1964–1971)

Camelin perustajajäsen Andrew Latimer soitti 1964 perustetussa The Phantom Four -nimisessä yhtyeessä. Vuonna 1968 Latimer ja rumpali Alan Butcher etsiskelivät uutta basistia, jolloin ilmoitukseen vastasi Doug Ferguson. Miehet perustivat kolmehenkisen bluesyhtyeen nimeltä The Brew. Pian tämän jälkeen Ferguson kertoi Latimerille tavanneensa taitavan rumpalin nimeltä Andy Ward, josta tuli 14-vuotiaana vuonna 1969 yhtyeen uusi rumpali. Kokoonpano konsertoi aktiivisesti ja kiinnitti vähitellen myös promoottorien huomion.

The Brew julkaisi *Crossroads*-nimisen demon, joka toi kiinnityksen DJM Recordsille. Yhtye ei kuitenkaan saanut omaa levytyssopimusta, vaan siitä tehtiin laulaja-lauluntekijä Philip Goodhand-Taitin taustayhtye. The Brew julkaisi 1971 Goodhand-Taitin kanssa albumin *I Think I’ll Write A Song*. Se menestyi varsin heikosti, eikä pestiä jatkettu. Kokemus kuitenkin auttoi Latimeria, Fergusonia ja Wardia huomaamaan kosketinsoittimien mahdollisuudet.

Peter Bardens oli ollut 1960-luvulla kulttisuosiota nauttineessa rhythm & blues -kokoonpanossa Shotgun Express. Hän liittyi The Brew’hun koesoiton jälkeen vastattuaan ilmoitukseen *[[Melody Maker]]* -lehdessä. Pian tämän jälkeen jäsenet päättivät vaihtaa yhtyeen nimeksi Camel.

### Läpimurto (1971–1976)

Camelin ensimmäinen konsertti oli 4. joulukuuta 1971 Waltham Forest Collegessa, missä yhtye esiintyi Wishbone Ashin lämmittelijänä. Elokuuhun 1972 mennessä yhtye sai levytyssopimuksen MCA Recordsilta ja aloitti ensimmäisen albuminsa äänittämisen. Albumia ei suunniteltu kokonaisuudeksi, vaan se koostettiin Latimerin ja Bardensin tekemistä yksittäisistä kappaleista. *[[Camel (albumi)|Cameliksi]]* nimetty esikoisalbumi ilmestyi 1973.

Camelilla oli nyt ensimmäistä kertaa ulkopuoliset managerit Geoff Jukes ja Max Hole, joiden Gemini Artists -yhtiöstä muotoutui Decca Recordsin alaisuudessa toiminut Gama Records -levymerkki. Camel pysyi Deccan leivissä vuoteen 1985 saakka. Camelin ensimmäinen Gama-albumi *[[Mirage (Camelin albumi)|Mirage]]* ilmestyi vuonna 1974. Kappalemateriaali oli Latimerin ja Bardensin entistä tiiviimmässä yhteistyössä säveltämää. Sekä *Camelin* että *Miragen* myyntiluvut jäivät melko heikoiksi. Aktiivinen konsertointi alkoi kuitenkin tuoda yhtyeelle näkyvyyttä.

Yhdysvalloissa *Mirage* sai yllättävää julkisuutta, kun Camel-savukkeiden valmistaja uhkasi yhtyettä oikeustoimilla. Savukeaskin etiketistä mukailtu kansitaide vaihdettiinkin Yhdysvalloissa pikaisesti uuteen kuvaan. Muualla maailmassa käytettiin alkuperäistä kantta, ja Euroopassa tupakkayhtiö teki yhtyeen kanssa markkinointisopimuksen, jonka nojalla konserteissa jaettiin pieniä viiden savukkeen askeja. Yhtiö jopa ehdotti, että *Miragen* kappaleet nimettäisiin uudelleen tupakointiaiheisiksi. Manageriporras oli tilanteeseen tyytyväinen, mutta yhtyeen jäsenet eivät halunneet mainostaa terveydelle vaarallisia tuotteita ja yhteistyö loppui lyhyeen.

Seuraavasta levystään Camel päätti tehdä konseptialbumin. Kaikki jäsenet harrastivat lukemista, ja kukin alkoi tahollaan etsiä sopivaa kirjaa albumin aiheeksi. Bardens ehdotti Herman Hessen *[[Siddhartha (Hermann Hessen romaani)|Siddhartha]]a* ja *[[Arosusi|Arosutta]]*. Fergusonin ehdotuksesta tarinan pohjaksi otettiin kuitenkin Paul Gallicon pienoisromaani *The Snow Goose*, joka tuli myös albumin nimeksi. Tupakointia vastustanut Gallico uhkasi haastaa Camelin oikeuteen, joten otsikkoon lisättiin sanat ”inspired by”. Vuonna 1975 ilmestynyt *[[The Snow Goose]]* muodostui Camelin läpimurtolevyksi. Se oli Britannian albumilistalla parhaimmillaan sijalla 22 ja myi hopealevyyn oikeuttavan määrän eli vähintään 60&nbsp;000 kopiota. Lokakuussa 1975 Camel esitti *The Snow Goosen* Lontoon sinfoniaorkesterin kanssa Royal Albert Hallissa. Tapahtuma oli loppuunmyyty.

Seuraavan vuoden alussa ilmestyneen *[[Moonmadness]]in* listasijoitus oli brittilistalla 15. eli yhtyeen historian paras. Britanniassa se ylsi hopealevyyn oikeuttaviin myyntilukuihin, ja Yhdysvalloissakin levy sai kriitikoilta aiempaa parempaa palautetta. Se nousi *[[Billboard]]in* albumilistalla sijalle 118, mikä jäi yhtyeen parhaaksi listasijoitukseksi Yhdysvalloissa.

### Sisäisiä riitoja ja suosion lasku (1976–1982)

Pian *Moonmadnessin* julkaisun jälkeen Fergusonin ja Wardin välillä alkoi ilmetä musiikillisia erimielisyyksiä. Ward olisi halunnut viedä Camelin musiikkia rytmisesti monimutkaisempaan suuntaan, mihin Fergusonilla ei ollut sen enempää taitoa kuin kiinnostustakaan. Hän jätti Camelin alkuvuodesta 1977, ja uudeksi basistiksi tuli Caravan-yhtyeessä soittanut Richard Sinclair. Sinclairin soittotapa oli Wardin toiveiden mukaisesti Fergusonia jazz-tyylisempi. Toisena uutena jäsenenä mukaan tuli saksofonisti Mel Collins, joka hänkin mahdollisti entistä voimakkaammat jazz-vaikutteet. Sessiomuusikon vapautta arvostanut Collins ei ollut yhtyeen virallinen jäsen, mutta osallistui aktiivisesti sekä studiotyöskentelyyn että konserttikiertueisiin. Hän vaikutti yhtyeessä säännöllisen epäsäännöllisesti aina vuoteen 1985 saakka.

Uusi kokoonpano julkaisi albumit *[[Rain Dances]]* (1977) ja *[[Breathless (Camelin albumi)|Breathless]]* (1978). *Rain Dances* saavutti kohtalaista listamenestystä ja oli parhaimmillaan sijalla 20. Musiikkityylin muuttuminen alkoi kuitenkin aiheuttaa ristiriitoja Latimerin ja Bardensin välille. *Breathlessin* myötä yhtyeen musiikki kaupallistui, mihin vaikutti uusi tuottaja Mick Glossop. Myyntiluvut jäivät pop-vaikutteista huolimatta aiempaa heikommiksi, eikä *Breathless* pysynyt Britannian albumilistalla kuin yhden viikon. Juuri ennen konserttikiertueen alkua Bardens jätti yhtyeen. Bardensin mukana lähti manageri Geoff Jukes, joka myöhemmin haastoi yhtyeen oikeuteen. Vaikeuksia aiheutti myös punkin esiinmarssi, minkä seurauksena vuosikymmenen alkupuoliskolla suurta suosiota nauttinut progressiivinen rock muuttui marginaaliseksi tyylilajiksi.

Latimer ja Ward näkivät Bardensin lähdön mahdollisuutena laajentaa kokoonpanoa. Tilalle otettiin kaksi kosketinsoittajaa: Jan Schelhaas ja basisti Richard Sinclairin serkku Dave Sinclair. *Breathless*-albumin promootiokiertue tehtiin uudella kokoonpanolla. Kiertueen päätyttyä Richard Sinclair päätti rankkojen kiertueiden uuvuttamana jättää Camelin. Lisäksi Dave Sinclair erotettiin yhtyeestä. Uudeksi basistiksi tuli Colin Bass ja kosketinsoittajaksi Kit Watkins. Latimer ja Ward olivat tykästyneet Watkinsin soittoon Happy the Man -yhtyeen albumilla.

Uusi kokoonpano julkaisi vuonna 1979 *[[I Can See Your House from Here]]* -nimisen albumin. Sen näkyvyys musiikkilehdistössä jäi kuitenkin vähäiseksi, ja kaupallinen menestys oli huonointa sitten 1970-luvun alun. Lisäksi yhtye oli jatkuvan levyttämisen ja konsertoinnin teon jäljiltä pahasti ylirasittunut.

Vuoden 1981 albumi *[[Nude (Camelin albumi)|Nude]]* oli konseptialbumi syrjäisellä saarella 29 vuotta yksin sinnitelleestä japanilaisesta sotilaasta. Sen kaupallinen menestys oli selvästi parempaa kuin edellisen albumin. *Nude* äänitettiin Abbey Roadin studioilla. Viereisessä äänitystilassa työskenteli The Alan Parsons Project, jonka jäsenet tulivat uteliaisuuttaan seuraamaan Camelin äänityksiä. Usea heistä liittyi sittemmin Cameliin.

Pitkäaikainen rumpali Andy Ward jätti yhtyeen 1982. Hän oli käyttänyt runsaasti alkoholia ja huumeita jo pitkään, mikä johti itsemurhayritykseen. Julkisuuteen kerrottiin Wardin saaneen vakavan käsivamman. Hänen lähtönsä jälkeen Camel kävi lähellä hajoamista.

### Kaupallisempi tyyli ja oikeudenkäynnit (1982–1987)

Decca edellytti Camelin pitäytyvän levytyssopimuksessa ja julkaisevan uuden albumin. Kun Ward ei toipunut, jäi Latimer yhtyeen ainoaksi alkuperäisjäseneksi. Uuteen kokoonpanoon värvättiin The Alan Parsons Projectin laulaja Chris Rainbow ja basisti David Paton. Myös rumpali Stuart Tosh oli aiemmin soittanut Parsonsin albumeilla. Lisäksi nauhoituksiin osallistui suuri joukko muissa progressiivisen rockin yhtyeissä vaikuttaneita sessiomuusikoita.

The Alan Parsons Project oli saavuttanut huomattavaa kaupallista menestystä siirryttyään progressiivisen rockin esittämisestä valtavirran popiin ja soft rockiin. Vuoden 1982 *[[The Single Factor]]* -albumillaan myös Camel uudisti tyyliään aiempaa kaupallisempaan suuntaan. Latimer ja Bardens olivat sopineet riitansa, ja jälkimmäisenä mainittu soitti *The Single Factorilla* vierailevana muusikkona. Samalla Bardens tutustui The Alan Parsons Projectin jäseniin, joiden kanssa hän perusti Keats-nimisen yhtyeen. Camelin vakituiseksi jäseneksi Bardens ei enää ryhtynyt, vaan kiertueella kosketinsoittajaksi palasi Kit Watkins. Konserttien myötä yhtyeen ilmapiiri muuttui pitkästä aikaa toiveikkaaksi, ja Latimer ystävystyi erityisesti laulaja Chris Rainbow’n kanssa. Vuosia myöhemmin Latimer kuvaili kiertuetta elämänsä hauskimmaksi.

*The Single Factorin* myyntiluvut jäivät varsin heikoiksi. Britanniassa paras listasijoitus oli vasta 57., kun taas Yhdysvalloissa albumi ei noussut listoille lainkaan. Kiertueen päätyttyä manageri Max Hole ilmoitti eroavansa, jolloin Camel jäi kokonaan ilman manageria. Ward ei myöskään toipunut alkoholiongelmastaan, vaan hänen poissaolonsa osoittautui pysyväksi. Lisäksi oikeustaistelu entisen managerin Geoff Jukesin kanssa alkoi enenevässä määrin kuormittaa Latimeria, joka toimi vastaajana käytännössä yksin.

Vuonna 1983 Polygram Recordsin ostama Decca uusi Camelin levytyssopimuksen. Kosketinsoittajaksi tuli hollantilaisessa Kayak-yhtyeessä soittanut Ton Scherpenzeel, jonka soittoa Latimer suuresti ihaili. Rumpaliksi tuli Paul Burgess. Latimer ja Scherpenzeel alkoivat tämän jälkeen suunnitella Camelin seuraavaa albumia. Vuonna 1984 ilmestynyt *[[Stationary Traveller]]* oli jälleen konseptialbumi, jonka aiheena oli jaettu Berliini. Musiikillisesti albumi jatkoi edeltäjänsä pop-linjalla. *Stationary Traveller* sai myönteisiä arvosteluja, mutta myyntiluvut jäivät *The Single Factorin* tapaan vaatimattomiksi. Parhaimmillaan *Stationary Traveller* oli brittilistan sijalla 57, mikä oli samalla Camelin viimeinen listasijoitus kotimaassaan.

*Stationary Travellerin* kiertueella taltioitu livealbumi *[[Pressure Points: Live in Concert|Pressure Points]]* ilmestyi 1984. Levytyssopimus Deccan kanssa päättyi seuraavana vuonna, ja Latimer halusi löytää levy-yhtiön, joka sallisi enemmän taiteellista vapautta. *[[Dust and Dreams]]* -nimisen albumin äänitykset alkoivat 1985, mutta ne pitkittyivät Jukesin kanssa käydyn oikeustaistelun vuoksi. Vuonna 1985 Camelin alkuperäinen kokoonpano haastoi lisäksi Gama Recordsin oikeuteen. Juttu tuomittiin Latimerin, Bardensin, Fergusonin ja Wardin hyväksi, minkä seurauksena he alkoivat saada Camelin ensimmäisistä levyistä rojalteja. Pitempi oikeuskiista päättyi vasta vuosikymmenen lopulla, jolloin Jukes suostui sovitteluratkaisuun. Camel maksoi hänelle oikeudenkäyntikulut ja lisäksi pienehkön muodollisen korvauksen. Oikeudenkäyntien vuoksi Camelin toiminta oli kuitenkin käytännössä katkolla 1980-luvun loppuun saakka.

### Paluu (1987–)

Latimer neuvotteli vuonna 1987 levytyssopimuksesta EG Recordsin kanssa, mutta keskustelut päättyivät tuloksettomina. Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1988 ja palasi seuraavana vuonna *Dust and Dreamsin* pariin. Vuonna 1990 hän kirjoitti sen jälkipuoliskon kokonaan uusiksi. Albumi oli tämän jälkeen valmis ja Latimer perusti puolisonsa Susan Hooverin kanssa itsenäisen Camel Productions -levy-yhtiön.

*Dust and Dreams* ilmestyi lopulta 1991. Camel oli tässä vaiheessa muuttunut käytännössä Latimerin sooloyhtyeeksi. Hän kirjoitti kappalemateriaalin enimmäkseen yksin, mutta joidenkin kappaleiden tekijäksi on lisäksi merkitty Hoover. Mukana oli silti useampia aiemmilla albumeilla vaikuttaneita muusikoita, mukaan luettuna Colin Bass ja David Paton. Albumi sai myönteisen vastaanoton, ja Camel teki sen tiimoilta ensimmäisen maailmankiertueensa vuosiin. Latimerin ohella muita aiempia jäseniä olivat rumpali Paul Burgess ja basisti Colin Bass. Kosketinsoittajaksi tuli Fish-yhtyeessä vaikuttanut Mickey Simmonds. Samoihin aikoihin ilmestyi CD-uusintapainos yhtyeen ensimmäisestä albumista *Camel*.

Andy Ward kävi katsomassa Camelin Lontoon-konsertin vuonna 1992, mistä hän sai idean omaan yhtyeeseen. Seuraavana vuonna Ward tapasi Peter Bardensin ensimmäistä kertaa 15 vuoteen. He perustivat Mirage-nimisen progressiivista rockia esittäneen kokoonpanon. Muiksi jäseniksi otettiin Caravanin jäseniä, mukaan luettuna Camelissa soittanut kosketinsoittaja Dave Sinclair. Basisti Richard Sinclair sen sijaan jättäytyi yhtyeen ulkopuolelle. Kokoonpano konsertoi vuosikymmenen puolivälissä aktiivisesti, ja siltä julkaistiin kaksi livealbumia vuosina 1995 ja 1997. Ohjelmisto koostui Camelin kappaleista ja Bardensin soolotuotannosta. Mirage hajosi 1997, jolloin myös suunnitelmat uutta materiaalia sisältäneen studioalbumin teosta peruuntuivat.

Vuosina 1993–1996 Latimer oli Camelin ainoa jäsen. Hiljaiselon syynä oli hänen isänsä kuolema vuonna 1993. Vuonna 1994 Latimer alkoi säveltää materiaalia seuraavalle albumille. Samana vuonna ilmestyi PolyGramin julkaisema kokoelma-albumi **' ja kaksi vuotta myöhemmin studioalbumi ''[[Harbour of Tears]]''. Se oli vuoden 1999 ''[[Rajaz]]in'' ja vuoden 2002 ''[[A Nod and a Wink]]in'' tavoin Camel Productionsin julkaisu. Vuodesta 1997 alkaen yhtye teki jälleen myös kiertueita, joilla Bass palasi basistiksi. Kosketinsoittaja ja rumpali sen sijaan vaihtelivat lähes vuosittain.

Camel piti vuonna 2003 jäähyväiskiertueeksi nimetyn konserttisarjan, jonka jälkeen yhtye jäi horrostilaan Latimerin terveysongelmien takia. Yhtye teki paluun lavoille [[Harrogate Royal Hall]] -salissa lokakuussa 2013. Seurannut kiertue oli loppuunmyyty. Yhtyeen nykyinen kokoonpano toimii pitkälti Latimerin sävellystyön ja terveyden sekä muiden jäsenten aikataulujen ehdoilla.

== Musiikki ja sanoitukset ==


Camel tunnetaan ennen kaikkea [[Progressiivinen rock|progressiivisen rockin]] ja [[Taiderock|taiderockin]] esittäjänä. Monilla yhtyeen albumeilla on lisäksi [[jazz]]-vaikutteita. Sävellyksille ominaista on lauluosuuksien säästeliäs käyttö sekä syntetisaattorien ja sekvensserien runsas käyttö. Yhtye on julkaissut sekä [[Konseptialbumi|konseptialbumeja]] että löyhempiä kokonaisuuksia. Sanoitusten aiheina ovat olleet varsinkin kaunokirjallisuus ja historia.

Ensialbumi ''Camelin'' (1973) äänimaailmaa hallitsi Peter Bardensin [[Sähköurut|urkujensoitto]]. Musiikki yhdisteli jazz-vaikutteisia [[Rytmi|rytmejä]], suoraviivaisempaa rockia ja improvisoituja osuuksia. Yhtyeen tyyli vakiintui seuraavalla albumilla ''Mirage'' (1974). Tyypillisten rock-soittimien lisäksi albumilla kuultiin Latimerin soittamia [[huilu]]osuuksia. ''[[Prog Archives]]'' -sivustolla ''Mirage'' on arvioitu Camelin parhaaksi studioalbumiksi. ''The Snow Goose'' (1975) oli Camelin ensimmäinen konseptialbumi. Paul Gallicon pienoisromaaniin perustuva albumi kertoi tarinan yksinäisestä miehestä ja haavoittuneesta [[Lumihanhi|lumihanhesta]]. Musiikki oli enimmäkseen [[Instrumentaalirock|instrumentaalista]], joskin kahdessa kappaleessa oli mukana sanatonta laulua. ''Moonmadness''-albumilla (1976) Camel hyödynsi [[Pink Floyd]] -vaikutteisia kitara- ja [[Syntetisaattori|syntetisaattorikerroksia]]. Levy-yhtiön vaatimuksesta musiikki siirtyi kohti progressiivisen rockin valtavirtaa, mutta albumilla oli myös [[Synkooppi|synkooppipohjaisia]] rytmejä ja muita [[Fuusiojazz|fuusiojazzin]] elementtejä. ''The Snow Goosen'' tavoin ''Moonmadness'' oli konseptialbumi. Kappaleiden aiheina olivat yhtyeen jäsenten luonteenpiirteet.

Vuosina 1977–1978 yhtyeen kokoonpano muuttui ja mukaan tuli aiempaa jazz-henkisempiä muusikoita. ''Rain Dances'' (1977) oli ensimmäinen Camel-albumi, jolla oli mukana Mel Collinsin soittamia puhallinsoitinosuuksia. Myös kosketinsoittaja [[Brian Eno]] vierailee albumilla. [[AllMusic|''AllMusic''-sivuston]] Matthew Pichta nimeää ''Rain Dancesin'' yhtyeen ”tasalaatuisimmaksi ja edustavimmaksi pakkaukseksi”, joka ”soljuu hienostuneesti”. ''Breathlessin'' (1978) myötä kappaleista tuli aiempaa lyhyempiä ja pop-vaikutteisempia. Mukana oli silti edelleen progressiivisen rockin ja jazz-improvisaation piirteitä. ''I Can See Your House from Here'' -albumilla (1979) yhtye käytti joissakin kappaleissa [[Orkesteri|orkesterisäestystä]]. Vierailevana muusikkona albumilla esiintyi [[Phil Collins]]. ''Nude'' (1981) jatkoi vielä progressiivisen rockin parissa. Albumilla oli pitkiä improvisoituja osuuksia, orkesterisäestystä ja hienoisia vaikutteita [[Maailmanmusiikki|maailmanmusiikista]]. Sanoitukset kertoivat japanilaissotilas [[Hirō Onoda|Hirō Onodasta]], joka kieltäytyi antautumasta, vaikka [[toinen maailmansota]] oli päättynyt jo vuosikymmeniä sitten.

''The Single Factorilla'' (1982) Camel uudisti tyyliään valtavirran popiin. ''AllMusicin'' Daevid Jehnzenin mukaan ”pop-koukkujen” kirjoittaminen ei kuitenkaan ollut Latimerin vahvuus. ''Stationary Traveller'' (1984) jatkoi edeltäjänsä kaupallisempaa tyyliä. Lauletut kappaleet olivat enimmäkseen lyhyitä, mutta niiden väliin oli sommiteltu pitkiä instrumentaaliosuuksia. Sanoitukset kertoivat [[Kylmä sota|kylmän sodan]] aikaisen Berliinin asukkaiden välisistä jakolinjoista. ''The Single Factorin'' ja ''Stationary Travellerin'' tyyli muistuttaa The Alan Parsons Projectin 1980-luvun alun albumeja, mikä johtuu siitä, että yhtyeissä vaikuttivat suurelta osin samat muusikot.

''Dust and Dreamsilla'' (1991) Camel palasi progressiiviseen rockiin, ja albumin musiikkia on verrattu [[David Gilmour]]in ja [[Steve Hackett]]in tuotantoon. Innoittajana oli [[John Steinbeck]]in romaani ''[[Vihan hedelmät]]''. Myös ''Harbour of Tears'' (1996) oli konseptialbumi. Se käsitteli [[Amerikanirlantilaiset|irlantilaisten maahanmuuttoa Amerikkaan]], ja avausraidassa oli vaikutteita [[Irlantilainen kansanmusiikki|kelttiläisestä kansanmusiikista]]. ''Rajaz''-albumin (1999) nimi tarkoittaa muinaista [[Rajaz (runomitta)|arabialaista runomittaa]], jonka rytmi mukailee kamelien käyntiä. Teemaan sopivasti musiikissa oli sävyjä [[Itämainen musiikki|itämaisesta musiikista]]. Yhtyeen toistaiseksi tuorein albumi ''A Nod and a Wink'' (2002) kertoo [[Lentävä matto|taikamatolla]] ympäri maailmaa matkustavasta pojasta. Musiikillisesti albumi sekoittaa eri tyylilajeja ja tunnelmia.

== Merkitys ==

Toisin kuin eräät muut progressiivisen rockin yhtyeet, Camel ei koskaan saavuttanut laajaa valtavirran menestystä. Se nauttii kuitenkin vakaata [[Kultti-ilmiö|kulttisuosiota]]. Yhtyeen musiikilla oli huomattava vaikutus 1980-luvun alun Britanniassa syntyneelle ”[[Neo-progressive rock|neo-prog]]”-suuntaukselle. Lajityyppi yhdisteli progressiivista rockia [[Uusi aalto (musiikki)|uuden aallon popiin]] ja [[AOR|aikuisrockiin]]. Sen suosituin yhtye oli [[Marillion]], joka erityisesti varhaisina vuosinaan otti vaikutteita Camelin musiikista.

Camel on vaikuttanut myös [[Opeth]]in musiikkiin. Yhtyeen keulahahmo [[Mikael Åkerfeldt]] on kertonut vaikuttuneensa erityisesti ''Moonmadnessista'' ja Andrew Latimerin kitaransoitosta. Opethin ''[[Ghost Reveries]]'' -albumilla (2005) Åkerfeldt jäljitteli Latimerin kitarasoundia ja Camelille tyypillistä kitaran ja [[Moog-syntetisaattori]]n yhteissoittoa. Muita Camelista vaikutteita ottaneita muusikoita ovat [[Porcupine Tree]]n [[Steven Wilson]] ja uuden aallon muusikko [[Rick Astley]]. Israelissa toimii lisäksi The Humps -niminen [[tribuuttiyhtye]].

Andrew Latimerille myönnettiin vuonna 2014 [[Orange Amplification]]in progressiivisen musiikin elämäntyöpalkinto. Palkinnon luovutti Marillionin kitaristi ja Camelin pitkäaikainen ihailija [[Steve Rothery]]. Kun haastattelija luonnehti Camelin jäseniä ”1970-luvun progerockin unohdetuiksi sankareiksi”, Rothery vastasi olevansa samaa mieltä.

== Jäsenet ==


**1971–1976**
* [[Andrew Latimer]] – kitara, huilu, laulu
* [[Peter Bardens]] – kosketinsoittimet, laulu
* [[Doug Ferguson]] – bassokitara, laulu
* [[Andy Ward]] – rummut

**1977**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu
* Peter Bardens – kosketinsoittimet
* [[Mel Collins]] – saksofoni, klarinetti, laulu
* [[Richard Sinclair]] – bassokitara, laulu
* Andy Ward – rummut, lyömäsoittimet

**1978–1979**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu
* Jan Schelhaas – kosketinsoittimet 
* Dave Sinclair – kosketinsoittimet
* Mel Collins – saksofoni, huilu 
* Richard Sinclair – bassokitara, laulu
* Andy Ward – rummut

**1979–1981**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu
* Jan Schelhaas – kosketinsoittimet 
* [[Kit Watkins]] – kosketinsoittimet
* [[Colin Bass]] – bassokitara, laulu
* Andy Ward – rummut 

**1982**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu 
* Andy Dalby – kitara
* [[Chris Rainbow]] – kosketinsoittimet, laulu
* Kit Watkins – kosketinsoittimet
* [[David Paton]] – bassokitara, laulu
* [[Stuart Tosh]] – rummut

**1984**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu 
* Chris Rainbow – kosketinsoittimet, laulu
* Ton Scherpenzeel – kosketinsoittimet
* Richie Close – kosketinsoittimet
* Colin Bass – bassokitara, laulu
* Paul Burgess – rummut

**1992**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu 
* Mickey Simmonds – kosketinsoittimet
* Colin Bass – bassokitara, laulu 
* Paul Burgess – rummut

**1997**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu 
* Foss Patterson – kosketinsoittimet, taustalaulu
* Colin Bass – bassokitara, laulu 
* Dave Stewart – rummut

**2000–2001**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu 
* Guy LeBlanc – kosketinsoittimet, taustalaulu
* Colin Bass – bassokitara, laulu 
* Denis Clement – rummut 

**2003 (Yhdysvallat)**
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu 
* Tom Brislin – kosketinsoittimet 
* Colin Bass – bassokitara, laulu 
* Denis Clement – rummut 

**2003 (Eurooppa) paluu 2013–*'
* Andrew Latimer – kitara, huilu, laulu 
* Ton Scherpenzeel – kosketinsoittimet
* Colin Bass – bassokitara, laulu 
* Denis Clement – rummut



=== Aikajana ===

<timeline>
ImageSize = width:1000 height:450
PlotArea = left:100 bottom:120 top:0 right:05
Alignbars = justify
DateFormat  = dd/mm/yyyy
Period = from:10/10/1971 till:01/07/2016
TimeAxis = orientation:horizontal format:yyyy
Legend = orientation:vertical position:bottom columns:4
ScaleMajor = increment:2 start:1972
ScaleMinor = increment:1 start:1972

Colors =
  id:voc value:red legend:Laulu
  id:ww value:gray(0.6) legend:Puupuhaltimet
  id:g value:green legend:Kitara
  id:key value:purple legend:Kosketinsoittimet
  id:b value:blue legend:Bassokitara
  id:dr value:orange legend:Rummut
  id:albums value:black legend:Studio-albumi
  id:bars value:gray(0.9)

BackgroundColors =  bars:bars

LineData =

  at:01/02/1973 color:black layer:back
  at:01/03/1974 color:black layer:back
  at:01/04/1975 color:black layer:back
  at:26/03/1976 color:black layer:back
  at:17/09/1977 color:black layer:back
  at:22/09/1978 color:black layer:back
  at:29/10/1979 color:black layer:back
  at:01/01/1981 color:black layer:back
  at:06/05/1982 color:black layer:back
  at:01/08/1984 color:black layer:back
  at:01/01/1991 color:black layer:back
  at:15/01/1996 color:black layer:back
  at:21/10/1999 color:black layer:back
  at:19/07/2002 color:black layer:back

PlotData=
  width:10 textcolor:black align:left anchor:from shift:(10,-4)
  bar:Andrew&nbsp;Latimer from:start till:end color:g
  bar:Andrew&nbsp;Latimer from:start till:end color:voc width:3
  bar:Chris&nbsp;Rainbow from:01/01/1982 till:01/01/1991 color:voc
  bar:Chris&nbsp;Rainbow from:01/01/1982 till:01/01/1991 color:key width:3
  bar:Mel&nbsp;Collins from:01/07/1976 till:01/10/1978 color:ww
  bar:Andy&nbsp;Dalby from:01/01/1982 till:01/01/1984 color:g
  bar:Peter&nbsp;Bardens from:start till:01/07/1978 color:key
  bar:Peter&nbsp;Bardens from:start till:01/07/1978 color:voc width:3
  bar:Jan&nbsp;Schelhaas from:01/07/1978 till:01/01/1982 color:key
  bar:David&nbsp;Sinclair from:01/07/1978 till:01/07/1979 color:key
  bar:Kit&nbsp;Watkins from:01/07/1979 till:01/01/1984 color:key
  bar:Kit&nbsp;Watkins from:01/07/1979 till:01/01/1984 color:ww width:3
  bar:Ton&nbsp;Scherpenzeel from:01/01/1984 till:01/01/1992 color:key
  bar:Ton&nbsp;Scherpenzeel from:01/01/2003 till:01/01/2013 color:key
  bar:Ton&nbsp;Scherpenzeel from:01/01/2014 till:01/01/2016 color:key
  bar:Richie&nbsp;Close  from:01/01/1984 till:01/10/1984 color:key
  bar:Mickey&nbsp;Simmonds from:01/01/1992 till:01/01/1997 color:key
  bar:Foss&nbsp;Patterson from:01/01/1997 till:01/01/2000 color:key
  bar:Guy&nbsp;LeBlanc from:01/01/2000 till:01/01/2003 color:key
  bar:Guy&nbsp;LeBlanc from:01/01/2013 till:01/01/2014 color:key
  bar:Tom&nbsp;Brislin from:01/01/2003 till:01/01/2004 color:key
  bar:Jason&nbsp;Hart from:01/01/2013 till:01/01/2016 color:key
  bar:Pete&nbsp;Jones from:01/01/2016 till:end color:key 
  
  bar:Doug&nbsp;Ferguson from:start till:01/01/1977 color:b
  bar:Doug&nbsp;Ferguson from:start till:01/01/1977 color:voc width:3
  bar:Richard&nbsp;Sinclair from:01/01/1977 till:01/07/1979 color:b
  bar:Richard&nbsp;Sinclair from:01/01/1977 till:01/07/1979 color:voc width:3
  bar:Colin&nbsp;Bass from:01/07/1979 till:01/01/1982 color:b
  bar:Colin&nbsp;Bass from:01/07/1979 till:01/01/1982 color:voc width:3
  bar:Colin&nbsp;Bass from:01/01/1984 till:end color:b
  bar:Colin&nbsp;Bass from:01/01/1984 till:end color:voc width:3
  bar:David&nbsp;Paton from:01/01/1982 till:01/01/1984 color:b
  bar:David&nbsp;Paton from:01/01/1982 till:01/01/1984 color:voc width:3
  bar:Andy&nbsp;Ward from:start till:01/01/1982 color:dr
  bar:Stuart&nbsp;Tosh from:01/01/1982 till:01/01/1984 color:dr
  bar:Paul&nbsp;Burgess from:01/01/1984 till:01/01/1997 color:dr
  bar:Dave&nbsp;Stewart from:01/01/1997 till:01/09/2000 color:dr
  bar:Denis&nbsp;Clement from:01/09/2000 till:end color:dr

</timeline>

== Diskografia ==



=== Studioalbumit ===

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 



=== Livealbumit ===

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 



== Esiintymiset Suomessa ==

* 20.9.1976 Kulttuuritalo, Helsinki
* 22.9.1976 Teknillinen opisto, Tampere
* 9.7.1977 Koriaroll, Elimäki

== Lähteet ==
* 
* *Prog Magazine'', numero 55, huhtikuu 2015. Andrew Latimerin haastattelu, Mike Barnes & Stuart Wood. 

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Camelproductions. Virallinen kotisivu. 
* Camel-yhtyeen bio- ja diskografia ProgArchives.comissa. 
* Camel-yhtyeen bio- ja diskografia AllMusic.comissa.