Balkanin kriisi

**Balkanin kriisi**, joka omana aikanaan tunnettiin **itämaan kriisinä**, oli kansainvälinen poliittinen selkkaus vuosina 1875–1878. Kriisi sai alkunsa, kun Balkanin kristitty slaavilaisväestö nousi kapinaan aluetta hallinneita islamilaisia ottomaaneja vastaan. Selkkaus laajeni sodaksi, kun Serbian ja Montenegron autonomiset ruhtinaskunnat tukivat kansannousua ja julistivat sodan emämaalleen. Serbien sotajoukot kärsivät kuitenkin tappion ja vetäytyivät sissisotaan vuoristoon, jolloin Venäjä päätyi hyökkäämään Turkkiin tukeakseen eteläslaavilaisia veljeskansojaan ja toisaalta hakeakseen hyvitystä häviölleen Krimin sodassa. 

Balkanin kriisin laukaisemat taistelut tunnetaan Turkin sotana, jossa taisteli myös suomalaisia Venäjän armeijan riveissä. Kriisi oli vähällä levitä suursodaksi, kun Britannia hermostui Venäjän menestyksestä ja lähetti laivojaan Konstantinopolin edustalle estääkseen kaupungin valtaamisen. Myös Itävalta-Unkari sekaantui tapahtumiin sopimalla alustavia etupiirijakoja Venäjän kanssa ja vaatimalla uudelleenjärjestelyjä, kun venäläiset pääsivät sanelemaan suuria, maalle edullisia aluemuutoksia sisältäneen San Stefanon rauhan. Venäjän voitto laimenikin Berliinin kongressissa, joka kokoontui sodan jälkiselvittelyyn Saksan kanslerin Otto von Bismarckin johdolla vuonna 1878. 

Balkanin kriisin ja Turkin sodan vaikutus kansainväliseen politiikkaan oli merkittävä: se mursi hetkellisesti ns. kolmen keisarin liiton, ja Berliinin kongressissa piirretyt Balkanin rajat säilyivät käytännössä koskemattomina aina Balkanin sotiin vuosina 1912–1914.

## Kriisin tausta

### Itämainen kysymys

Osmanien valtakunnan rappeutuminen teki siitä 1800-luvulla "Euroopan sairaan miehen”. Sen vaikutusvalta supistui erityisesti Balkanilla, jonka kristittyjä kansoja Portti oli alistanut vuosisatoja. Turkin perinnönjako synnytti niin sanotun itämaisen kysymyksen, joka vaikutti suuresti ajan kansainväliseen politiikkaan ja johti sotiin eurooppalaisten valtioiden ja ottomaanien välille, muun muassa Krimin sotaan, Turkin sotaan ja Italian-Turkin sotaan (1911–12).

Krimin sodasta oli kulunut vasta kaksikymmentä vuotta, mutta sen jäljet näyttivät haalistuneen pois. Venäjä oli voimistunut uudelleen, kun taas Turkki, jota sen läntiset liittolaiset olivat yrittäneet kohottaa suurvaltojen joukkoon, heikkeni ja rappeutui entisestään. Kysymys kristittyjen asemasta oli yhä ratkaisematta. Pariisin rauhansopimus edellytti, että kristityille oli taattava yhtäläiset oikeudet muslimien kanssa, ja sulttaani Abdul Mejid I olikin sodan jälkeen antanut julistuksen muslimien ja ei-muslimien tasa-arvosta osana niin sanottuja tanzimat-uudistuksia. Joitain edistysaskelia oli otettu: vääräuskoisten suojeluverosta, jizyasta, oli luovuttu, ja muutkin kuin muslimit saivat liittyä armeijaan. Dhimmiyteen liittyviä rajoituksia oli kuitenkin säilytetty, kristityn sana ei esimerkiksi kelvannut oikeudessa todisteeksi muslimin sanaa vastaan.

Kristittyjen kapinat leimahtelivat ympäri valtakuntaa muun muassa Libanonissa (1858), Kreetalla (1866–1869) ja Armeniassa. Turkin keskushallinto ei lopulta enää kyennyt valvomaan rajamaakuntien paššoja, jotka saattoivat harjoittaa kristittyjen mitä julminta kiskomista. Vasta länsivaltojen painostuksen alla se puuttui väärinkäytöksiin ja palautti järjestyksen reuna-alueilleen.

### Euroopan uudet tuulet
Balkanin kriisin puhkeaminen oli yhtäältä seurausta Turkin rappiosta ja nationalismin ja panslavismin kaltaisten aatteiden leviämisestä valtakunnan moninaisten kansojen keskuudessa, mutta toisaalta tiukasti sidoksissa ajan kansainväliseen politiikkaan Euroopassa. Preussin sotilaallinen menestys sodissaan Itävaltaa (1866) ja Ranskaa (1870–71) vastaan nosti sen suurvallaksi ja johti Saksan yhdistymiseen keisarikunnaksi. Nämä tapahtumat hajottivat länsiblokin, joka oli taannut Osmanien valtakunnan yhtenäisyyden Krimin sodan päätteeksi 1856. Saksan synty muutti mantereen voimatasapainoa ratkaisevasti niin, etteivät Ranska ja Itävalta-Unkari enää voineet kamppailla keskenään vaikutusvallasta Keski-Euroopassa. Tämä käänsi suurvaltojen huomion itään. Iso-Britannia pysytteli erossa mannermaan asioista, mikä teki Saksasta maanosan johtavan valtion ja antoi Otto von Bismarckille vapaat kädet harjoittaa haluamaansa politiikkaa.

Katseiden kääntymistä itään edesauttoi myös Suezin kanavan avaaminen 1860-luvun lopulla. Kanavasta tuli brittiläiselle imperiumille elintärkeä linkki meritiellä Intiaan, mikä sai britit huolestumaan Venäjän mahdollisista pyyteistä laajentaa valtapiiriään itäiselle Välimerelle. Britannian valtionjohto olikin haluton tuomitsemaan hirmutekoja, joita ottomaanien sotajoukot kohdistivat kapinoiviin slaaveihin. Venäjän menestys sodassaan Turkkia vastaan aiheutti niin kiihkeitä tunteita, että Britannia päätyi lähettämään sodan loppuvaiheessa laivasto-osaston Konstantinopolin suojaksi. 

## Kriisin eteneminen

### Bosnian kapina 1875

Kesällä 1875 nousivat Bosnia-Herzegovinan talonpojat kapinaan ja aloittivat sissisodan ottomaaneja vastaan. Tähän oli syynä asukkaiden julma kohtelu ja raskas verotaakka, jolla paikattiin valtakunnan surkeaa taloudellista tilannetta. Vuodesta 1873 jatkunut kuivuus ja huonot sadot Vähässä-Aasiassa olivat johtaneet valtionhallinnon krooniseen rahapulaan, ja Osmanien valtakunta ajautuikin vararikkoon 6. lokakuuta 1875. Autonominen Serbia pyrki tukemaan ja johtamaan kapinaa, ja myös Itävalta-Unkari oli kiinnostunut irrottamaan slaavilaiset reuna-alueet Osmanien valtakunnasta.

### Bulgarian huhtikuun kansannousu 1876

Kapina levisi Bosniasta Bulgariaan, mihin vaikutti merkittävästi venäläisten agenttien kiihotus. Vuonna 1876 turkkilaiset kukistivat Bulgarian kapinan, jolloin Euroopan lehdistössä nostettiin meteli Bulgarian hirmuteoista. 

### Konstantinopolin konferenssi
:*Pääartikkeli: [[Konstantinopolin konferenssi]]*.
Joulukuussa 1876 suurvaltojen Itävalta-Unkari, Yhdistynyt kuningaskunta, Ranska, Saksa, Italia ja Venäjä edustajat kokoontuivat Konstantinopoliin ratkaisemaan kriisiä. He sopivat poliittisista uudistuksista Bosnia-Hertsegovinassa ja niillä Osmanien valtakunnan alueilla, missä bulgaarit olivat asukkaiden enemmistönä. Ottomaanit kuitenkin vastustivat suunniteltuja uudistuksia. Suurvisiiri Ahmet Şefik Mithat pašša sanoutui 18. tammikuuta 1877    lopullisesti irti konferenssin päätöksistä.

### Venäjä päätyy interventioon
:*Pääartikkeli: [[Turkin sota]]*.
Kun kapinallisia uhkasi täydellinen tuho, Venäjä päätti tehdä intervention. Sen tavoitteena oli määräävä asema Turkin salmissa, ja Bulgaria näytti sopivan tukikohdaksi. Lisäksi panslavismin leviäminen Venäjällä teki tsaari Aleksanteri II:n herkemmäksi Balkanin slaavilaisten kansojen kohtaloille. Tammikuussa 1877 Venäjä ja Itävalta-Unkari solmivat sopimuksen, jonka mukaan Itävalta-Unkari sai puolueettomuutta vastaan vapaat kädet Bosnia-Hertsegovinassa. Tuon sopimuksen turvin Venäjä julisti sodan Osmanien valtakunnalle huhtikuussa 1877. Turkin sodan loppuvaiheessa Yhdistynyt kuningaskunta lähetti laivasto-osaston Konstantinopolin suojaksi.

## Jälkiselvittelyt

### San Stefanon rauha
:*Pääartikkeli: [[San Stefanon rauha]]*.
San Stefanon rauha maaliskuussa 1878 liitti Venäjään itäosan Armeniaa ja loi Suur-Bulgarian, johon kuului laajat alueet Balkanista. Suur-Bulgaria ulottui Mustaltamereltä Egeanmerelle ja, vaikka se muodollisesti jäi osaksi Osmanien valtakuntaa, Venäjä sai määrätä sille hallitsevan ruhtinaan. Venäjä sai siis Turkin salmet hallintaansa, mikä oli ollut sen tavoitteena. Vastaavasti Itävalta-Unkari sai sotaa edeltäneen etupiirisopimuksen mukaisesti hoitaa Bosnia-Hertsegovinan hallinnon Osmanien valtakunnan puitteissa. Sodan aikana Romania oli julistautunut itsenäiseksi. Romanian samoin kuin Serbian ja Montenegron itsenäisyys vahvistettiin rauhansopimuksessa.
 
### Berliinin kongressi
:*Pääartikkeli: [[Berliinin kongressi]]*.
Ison-Britannian ja Itävalta-Unkarin vastustuksen vuoksi kutsuttiin koolle Berliinin kongressi, jossa Venäjä menetti Suur-Bulgarian. Suur-Bulgaria jaettiin Balkanvuorten pohjoispuoliseen Bulgariaan ja eteläpuoliseen Rumeliaan. Bulgarian valtio perustettiin, ja siitä tehtiin autonominen ruhtinaskunta. Molemmat, Bulgaria ja Rumelia, jäivät Osmanien valtakunnalle, mutta Bulgariassa venäläiset saivat hoitaa hallinnon. Venäjälle jäivät vain suoranaiset aluevaltaukset. Itävalta-Unkarin hallintaoikeus Bosnia-Hertsegovinaan määriteltiin tilapäiseksi. Serbia, Romania ja Montenegro säilyttivät itsenäisyytensä, mutta Serbian ja Montenegron alueet erotettiin toisistaan ottomaaneille jääneellä Novibazarin alueella.
## Lähteet
*
* (ranskankielinen alkuteos: ’’Connaissance de l’Historie’’, Librairie Hachette, Pariisi 1968)
*
* (saksankielisen "Das XIX:e Jahrhundert"in pohjalta, Deutsches Verlagshaus Bong & Co., 1900.)
*
*
*
* (saksaksi, Berliinin teknillisen yliopiston sivut)
* (englanniksi, ladattavissa pdf:nä)
* (englanniksi)

### Viitteet