Béla I

**Béla I** (n*.* 1020 –  11. syyskuuta 1063) oli Unkarin kuningas vuosina 1060–1063, seuraajaansa Salamonia lukuun ottamatta kaikkien häntä seuranneiden Árpád-suvun kuninkaiden esi-isä.

## Suku
Béla oli edeltäjänsä, kuningas Andreas I:n veli. Bélan, Andreaksen ja kolmannen veljeksen Leventen isä Vazul (Vászoly) oli kuningas Tapani I:n serkku (Tapanin isän Gézan veljen Mihályn poika). Mihálysta ja Vazulista tiedetään vain vähän, mutta nimensä perusteella Mihály (Mikael) on ollut kristitty, ja hänen poikiensa nimet Vazul (Vasili) ja László (Vladislav) viittaavat siihen, että Mihályn puoliso oli slaavilaista syntyperää. 

Toisten kronikkatietojen mukaan Béla, Andreas ja Levente olisivat olleet Vazulin veljen Lászlón ja tämän kenties Kiovan hallitsijasukuun kuuluneen puolison Premislavan poikia, mutta tämä on ilmeisesti myöhempää, muunnettua tietoa, ja vääristelyn syynä on voinut olla halu antaa Andreakselle ja Bélalle säädyllisempi syntyperä: Vazulin poikien äiti ei ollut laillinen, kirkollisesti vihitty puoliso vaan Tátony-klaaniin kuulunut, mahdollisesti pakanallinen jalkavaimo.

## Maanpaossa, herttuana ja kruununtavoittelijana
Kun Tapani I:n ainoa aikuiseksi elänyt poika Imre vuonna 1031 kuoli nuorena, jättämättä perillisiä, Tapani vakiintuneen perimyskäytännön vastaisesti ohitti lähimmän mieslinjan sukulaisensa, serkkunsa Vazulin ja nimesi perillisekseen sisarenpoikansa Pietari Orseolon. Vazul nousi vastustamaan häntä, jolloin Tapani antoi sokaista hänet. Vazulin pojat lähtivät maanpakoon, ensin Böömiin ja sieltä Puolaan, ruhtinas Mieszko II:n hoviin. Andreas ja Levente jatkoivat sieltä matkaa Kiovaan, mutta Béla jäi Puolaan. Siellä hän kunnostautui taisteluissa pakanallisia pommerilaisia vastaan ja sai puolisokseen Mieszkon tyttären Adelheidin (toisissa lähteissä Richeza). Luultavasti tässä yhteydessä hän myös otti kasteen, joidenkin lähteiden mukaan nimellä Adalbert.

Mieszko II:n kuoltua 1034 Puolassa seurasi sekasortoinen aika, ja Mieszkon poika Kasimir I joutui joksikin aikaa pakenemaan maasta. Tänä aikana Bélan on väitetty toimineen lankonsa Kasimirin tärkeänä tukijana ja jonkinlaisena sijaishallitsijana, jonka aikana pääkaupunki siirrettiin Krakovaan.

Vuonna 1046 Bélan veljet Andreas ja Levente kutsuttiin Kiovasta takaisin Unkariin, missä he asettuivat kuningas Pietaria vastustavan kapinaliikkeen johtoon. Pietarin hävittyä taistelussa Andreaksen joukoille Andreas kruunattiin joulukuussa 1046 Unkarin kuninkaaksi. Seuraavana vuonna Levente kuoli, ja Andreas kutsui Bélan Puolasta avukseen, luvaten, että Bélasta tulisi hänen kruununperillisensä. Béla palasi perheineen Unkariin vuonna 1048, ja veljekset jakoivat maan siten, että Béla sai herttuakunnakseen kolmasosan Unkarista (*tercia pars regni*), lähinnä sen pohjoisista (keskuksena Nyitra nykyisessä Slovakiassa) ja itäisistä (Bihar) osista. Béla osallistui merkittävästi puolustustaisteluihin, kun Saksan Henrik III:n joukot vuosina 1051 ja 1052 hyökkäsivät Unkariin.

Bélan ja Andreaksen sovinto rikkoutui, kun Andreas rauhanneuvotteluissa Saksan kanssa kihlasi poikansa Salamonin Henrik III:n tyttären Judithin kanssa. Tähän kihlaukseen nimittäin liittyi se saksalaisten asettama ehto, että Salamonista tulisi Unkarin kruununperillinen. Vuonna 1057 tai 1058 vasta neli- tai viisivuotias Salamon kruunattiin Unkarin kuninkaaksi. 

Bélan ja Andreaksen välit kylmenivät: Béla ei saapunut virallisiin rauhanjuhlallisuuksiin vuonna 1058 eikä Salamonin kruunajaisiin. Vuonna 1059 Andreas kronikoitsijan kertoman mukaan kutsui Bélan luokseen Tiszavárkonyissa sijaitsevaan kuninkaankartanoon ja antoi tuoda hänen eteensä punaisella liinalla kuninkuutta symboloivan kruunun ja herttuakuntaa symboloivan miekan, kysyen veljeltään, kumman tämä valitsee. Tarinan mukaan Bélalle uskollinen hovimies kuiskasi tämän korvaan, että mikäli Béla valitsee kruunun, hänet heti surmataan miekalla. Béla siis valitsi herttuakunnan, mutta ymmärsi olevansa itse vaarassa ja pakeni perheineen Puolaan.

Vuonna 1060 Béla palasi Unkariin apunaan Puolan Bolesław II:n sotajoukko; myös osa Andreaksen kannattajista siirtyi hänen puolelleen. Andreaksella puolestaan oli tukenaan saksalaisia sotajoukkoja. Ratkaisevassa taistelussa Andreas sai vakavia vammoja, joihin pian sen jälkeen kuoli.

## Kuningas
Béla kruunattiin kuninkaaksi Székesfehérvárissa 6. joulukuuta 1060. Valtaan noustuaan hän yritti sovitella välinsä Saksan Henrik IV:n, Salamonin langon ja tukijan kanssa. Hän vapautti sodassa vangitut saksalaisten sotapäälliköt ja jopa lupasi tyttärensä Zsófian morsiameksi yhdelle näistä, Saksin rajakreiville Wilhelm Weimarilaiselle. Myös Salamonin unkarilaisia tukijoita hän kohteli armollisesti ja saikin näistä monia puolelleen. Hän vähensi kansan verotaakkaa ja sai kiitosta lyöttämiensä rahojen hyvästä laadusta.

Bélan yritykset saada Unkarin kansa tuekseen päättyivät kuitenkin tuhoisasti. Kuningas kutsui Székesfehérváriin kansan edustajia valtakunnan kaikista kylistä koolle suureen neuvotteluun, mutta kansan kokoontumisesta vuonna 1061 kehkeytyikin kansannousu: kansan lähettiläät rupesivat vaatimaan kuninkaalta oikeutta palata vanhoihin pakanallisiin tapoihin, tappaa papit ja hävittää kirkot. Kapinapäälliköiden joukossa oli myös edellistä, kuningas Andreaksen valtaan nostanutta pakanakapinaa johtaneen heimopäällikkö Vatan poika János. Béla kukisti kapinan julmasti, ja se jäi Unkarin historian viimeiseksi yritykseksi palauttaa pakanuus.

Ulkopolitiikassa Bélan pyrkimykset saada aikaan sovinto Saksan kanssa eivät onnistuneet. Vaikka Béla saksalaisten lähteiden mukaan lupasi epätoivoissaan jopa luovuttaa kruununsa Salamonille ja palata herttuaksi, saksalaiset eivät enää luottaneet lupauksiin. Molemmin puolin valmisteltiin sotaa, Béla linnoitutti valtakuntansa länsirajoja, kunnes häntä kohtasi onnettomuus: hän jäi kartanossaan Dömösissä valtaistuimensa romahtavien puurakenteiden alle ja loukkaantui pahasti. Samaan aikaan Salamonia tukevat saksalaisjoukot hyökkäsivät Unkariin. Béla lähti joukkoineen vielä tätä hyökkäystä vastaan mutta kuoli vammoihinsa 11. syyskuuta 1063. Bélan pojat Géza, László (Ladislaus) ja Lampert hautasivat isänsä tämän perustamaan Szekszárdin luostariin ja lähtivät sitten maanpakoon.

## Avioliitto ja jälkeläiset
Béla avioitui noin vuonna 1033 prinsessa Richezan eli Adelheidin (1013–1075), Puolan kuningas Mieszko II:n ja Richeza von Lothringenin tyttären kanssa. Heille syntyi ainakin seitsemän lasta.

* Géza I (ennen 1040 – 25. huhtikuuta 1077)
* Ladislaus I Pyhä  (27. kesäkuuta 1040, Puolan herttuakunta – 29. heinäkuuta 1095 Nitra, Slovakia)
* Lampert (1049/50–1096), hallitsi todennäköisesti isältään perimäänsä ruhtinaskunnan osaa valtakunnasta
* Sofia (n. 1050 – 18. kesäkuuta 1095), avioitui n. 1062 ensin Karniolan rajakreivi Ulric I:n (k. 1070) kanssa, heille syntyi kuusi lasta ja toisen kerran Saksin herttua Magnuksen (k. 1116) kanssa, heille syntyi kaksi lasta
* Eufémia (n. 1055 – 11. huhtikuuta 1111), avioitui ennen 1073 määriläisen Olomoucin herttua Otto I:n kanssa, heille syntyi neljä lasta
* Ilona (n. 1050 – 1091), avioitui 1063 Kroatian kuningas Demetrius Zvonimirin kanssa, heille syntyi kaksi lasta
* Nimetön tytär, avioitui unkarilaisen aatelismiehen, Hont-Pázmány -klaanin Lampertin kanssa

Historioitsija Martin Dimnikin mukaan Bélalla ja Adelheidilla oli myös viides tytär Lanka, joka avioitui Tmutarakanin ruhtinas Rostislav Vladimirovitšin kanssa.

## Perintö ja jälkimaine
Bélan kuoltua Salamonia tukevat saksalaisjoukot etenivät ilman vastarintaa Székesfehérváriin, missä alaikäinen Salamon kruunattiin Unkarin kuninkaaksi. Salamonin jälkeen kuitenkin Bélan jälkeläiset palasivat valtaan: Béla I on kaikkien Salamonia seuranneiden Árpád-suvun kuninkaiden esi-isä. Kenties myös tästä syystä Bélaa on myöhemmässä historiankirjoituksessa sekä ihmisenä että hallitsijana kuvattu varsin myönteiseen sävyyn. Hän oli kristinuskon ja länsieurooppalaisen feodaalisen yhteiskuntajärjestyksen puolustaja ja vakiinnuttaja, jonka lyhyen hallinnon on nähty vaikuttaneen positiivisesti myös maan taloudelliseen kehitykseen.

## Viitteet