John Barth

**John Simmons Barth** (27. toukokuuta 1930 Cambridge, Maryland, Yhdysvallat – 2. huhtikuuta 2024 Bonita Springs, Florida) oli yhdysvaltalainen kirjailija ja kirjallisuudentutkija. Barthin nimi liitetään postmodernismiin Thomas Pynchonin, Robert Cooverin, William H. Gassin ja Donald Barthelmen ohella.

## Elämä
Barth aloitti musiikin opinnot, mutta siirtyi pian Johns Hopkinsin yliopistoon opiskelemaan kirjallisuutta ja luovaa kirjoittamista. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1951 ja seuraavana vuonna ylemmän M.A. -tutkinnon. Hän työskenteli Pennsylvanian, Buffalon ja Johns Hopkinsin yliopistoissa sekä vierailevana professorina Bostonin yliopistossa. Hän jäi eläkkeelle akateemisesta virastaan vuonna 1995.

## Teokset
Barth on usein kirjoittanut teospareja, minkä hän arvelee johtuvan siitä, että hänellä on kaksoissisar. Ensimmäisiä romaanejaan, *The Floating Opera* (1956, suom. *Uiva ooppera*) ja *The End of the Road* (1958, suom. *Matkan pää*) Barth kutsui ”nihilistiseksi komediaksi” ja ”nihilistiseksi tragediaksi”. Niitä leimaa musta huumori ja absurdi maailmankokemus. Ne ovat sukua Jean-Paul Sartren eksistentialistiselle romaanille.

Seuraavassa teosparissa *The Sot-Weed Factor* (1960) ja *Giles Goat-Boy* (1966) Barth luopuu realistisesta kerronnasta. *The Sot-Weed Factor* on pastissi, jossa Barth parodioi 1700-luvun englantilaisia romaaneja. Barth on todennut niistä, että ne ovat romaaneja, jotka jäljittelevät romaanin muotoa; ne on kirjoittanut kirjailija, joka jäljittelee kirjailijan roolia.

*Giles Goat-Boy* on allegorinen kehityskertomus, jonka päähenkilö kasvaa vuohesta ihmiseksi ja yliopiston Suureksi Opettajaksi (Grand Tutor). Päähenkilön isä on tietokone, jonka näkökulmasta tarina kerrotaan. Tapahtumat sijoittuvat yliopiston kampukselle, joka jakautuu itä- ja länsiosaan (East Campus ja West Campus), joista vastaavat tietokoneet EASAC ja WESAC (West Campus Automatic Computer). Teoksessa on runsaasti muitakin binaarioppositiopareja, kuten mies/nainen, mieli/ruumis, itä/länsi. Giles työskentelee yliopistossa, joka vertautuu teoksessa universumiin (university/universe). Barth on sijoittanut juonen pohjaksi Joseph Campbellin ja Lord Raglanin tulkintoja sankarimyytistä. Romaania kirjoittaessaan hän piti edessään tehtäväluetteloa, että saisi upotettua kirjaansa kaikki Campbellin *Sankarin tuhannet kasvot* -teoksessa luetellut myytit.

*Lost in the Funhouse* (1968) –novellikokoelmaa käytetään yliopistoissa kurssikirjana. Niminovelli on postmodernin kirjallisuuden kulmakiviä ja muun muassa David Foster Wallacen suosikki.

*Chimera* (1972) ja kirjeromaani *Letters* (1979) muodostavat käännekohdan Barthin tuotannossa. Yksi *Letters*-romaanin päähenkilöistä on kirjailija ja muut Barthin aikaisempien teosten henkilöhahmoja tai näiden jälkeläisiä. *Letters* tarkastelee Yhdysvaltojen historiaa hävinneiden kannalta: intiaanien, Yhdysvaltojen itsenäisyyttä vastaan taistelleiden, sisällissodassa hävinneiden näkökulmasta. Barth kääntää virallisen historiankirjoituksen tavallaan nurin päin.

*Sabbatical* (1982) ja *The Tidewater Tales* (1987) muodostavat teosparin, jonka teemoina ovat kirjoittamisen ohella rakkaus ja kuolema.

Barth sai National Book Awardin vuonna 1973 teoksestaan *Chimera*. Palkinto jakautui kahtia, niin että toinen palkittu oli John Edward Williams.

## Näkemykset kirjallisuudesta
Barth on kirjoittanut myös teoreettisia artikkeleita. Hän osallistui 1960-luvulla kirjallisuuden ja romaanin kuolemaa käsittelevään keskusteluun artikkelillaan *The Literature of Exhaustion* (1967, *Uupumuksen kirjallisuus*). Siinä hän katsoo, että jos perinteisen romaanin keinot on käytetty loppuun, voivat romaanikirjailijat kirjoittaa fiktiota fiktion kirjoittamisesta ja täten luoda uudenlaista kirjallisuutta. Myöhemmin hän täydensi näkemyksiään esseessään *The Literature of Replenishment* (1979, *Uuden runsauden kirjallisuus*). Barth katsoo esimerkiksi Italo Calvinon romaanin *[[Koko kosmokomiikka|Kosmokomiikkaa]]* (1965) ja Gabriel García Márquezin teoksen *[[Sadan vuoden yksinäisyys]]* (1967) edustavan uudenlaista kirjallisuustyyppiä, joka täydentää vanhaa ja väsähtänyttä kirjallisuutta. Barthille esimerkiksi Samuel Beckettin ja Vladimir Nabokovin teokset edustavat jo keinonsa loppuun käyttänyttä kirjallisuutta, joka tuntuu kulkevan kohti omaa kuolemaansa.

## Suomennetut teokset
* *Uiva ooppera* (*The Floating Opera*); vuoden 1956 laitoksesta suom. Pentti Saarikoski, vuoden 1967 laitoksen lopun suom. Reijo Lehtonen, WSOY 1972  Sarja: Aikamme kertojia
* *Matkan pää* (*The End of the Road*), Suom. Antero Tiusanen, WSOY 1970 Sarja: Aikamme kertojia. A-sarja

## Teokset
*The Floating Opera (1956, suom. Uiva ooppera, 1972)
*The End of the Road (1958, suom. Matkan pää 1970)
*The Sot-Weed Factor (1960)
*Giles Goat-Boy (1966)
*Lost in the Funhouse: Fiction for Print, Tape, Live Voice (1968)
*Chimera (1972)
*Letters: A Novel (1979)
*Sabbatical: A Romance (1982)
*Tidewater Tales: A Novel (1987)
*The Last Voyage of Somebody the Sailor (1991)
*Once upon a Time: A Floating Opera (1994)
*On with the Story (1996)
*Coming Soon!!!: A Narrative (2003)
*The Book of Ten Nights and a Night: Eleven Stories (2004)
*Where Three Roads Meet: Novellas (2005)

## Lähteet

* Robinson, Douglas: *John Barth’s Giles Goat-Boy*. A Study. Jyväskylä: University of Jyväskylä, 1980. 
* Saariluoma, Liisa: Postindividualistinen romaani. Helsinki: SKS, 1992.

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* North American Postmodern Fiction: John Barth . 
* Electronic Labyrinth: The Literature of Exhaustion .