Kalevala taidemusiikissa

**[[Kalevala]]** on kiinnostanut taidemusiikin säveltäjiä heti ilmestymisensä vuonna 1835 jälkeen, ja sen vaikutus on säilynyt tasaisena vuosikymmenten ajan. Ranskalainen kapellimestari ja musiikkitieteilijä Henri-Claude Fantapié keräsi vuonna 1985 luettelon kaikista *Kalevala*-aiheisista sävellyksistä. Hänen laskelmiensa mukaan teoksia oli tuolloin 330. Niiden lukumäärä on kasvanut niin, että niitä oli vuonna 2008 jo noin 500.

Ensimmäinen merkittävä *Kalevala*-aiheinen sävellys oli Filip von Schantzin *Kullervo*-alkusoitto. Se kantaesitettiin marraskuussa 1860 Helsingin uuden teatteritalon avajaisissa. Samassa yhteydessä esitettiin Zachris Topeliuksen satunäytelmä Lemminkäis-aiheinen *[[Kypron prinsessa]]*, johon musiikin oli säveltänyt Fredrik Pacius. Ensimmäinen suomalaisuuteen töissään panostanut säveltäjä oli Robert Kajanus, jonka merkittävin *Kalevala*-tulkinta oli sen 50-vuotisjuhliin vuonna 1885 sävelletty sinfoninen runo *[[Aino (sinfoninen runo)|Aino]]*, jota voidaan pitää myös siihenastisen suomalaisen sinfonisen musiikin suurimpana saavutuksena. Sitä esitettiin myöhemmin jopa Berliinin filharmonisen orkesterin konsertissa.

*Ainolla* oli todennäköisesti huomattava vaikutus Jean Sibeliuksen uraan. Sibelius kuuli sen Berliinissä, ja hänellä alkoi miettiä itsekin kansallista musiikkityyliä. Sibeliuksen ensimmäinen merkkiteos oli sävelruno *[[Kullervo (Sibelius)|Kullervo]]* (1892) ja viimeinen vain käytännössä nimeltään *Kalevalaan* liittynyt *[[Tapiola (Sibelius)|Tapiola]]* (1926). Sibelius hyödynsi *Kalevalaa* monipuolisesti. Häntä innoitti muun muassa *[[Lemminkäinen (Sibelius)|Lemminkäinen]]*-sarjassa mahdollisuus luoda ”suomalainen” musiikkityyli, *[[Pohjolan tytär (sävellys)|Pohjolan tyttäressä]]* *Kalevalan* dramaattinen ilmapiiri, *Tapiolassa* sen luonnonmaisema ja *[[Luonnotar (sinfoninen runo)|Luonnotaressa]]* sen yleismaailmallinen mytologia.

*Kalevala*-aiheisista oopperoista ensimmäinen oli saksalaisen Karl Müller-Berghausin tekemä *[[Die Kalewainen in Pochjola]]*. Ensimmäinen suomenkielinen *Kalevala*-ooppera ja samalla ensimmäinen suomenkielinen ooppera oli Oskar Merikannon *[[Pohjan neiti]]* (1898), johon pyrittiin saamaan mukaan kaikki *Kalevalan* keskeisimmät tapahtumat. Merikannon jälkeen aiheeseen tarttuivat muun muassa Erkki Melartin teoksissaan *[[Aino (ooppera)|Aino]]* (1909) ja *[[Marjatta (ooppera)|Marjatta]]* (1914) sekä Armas Launis *[[Kullervo (Launis)|Kullervossa]]* (1917).

Suomalaisessa ilmapiirissä vaikutti 1930-luvulla ahdas isänmaallisuus, joten *Kalevalastakin* etsittiin pääosin kansallisia perusarvoja. Tästä poikkeuksen muodosti Uuno Klami, jota *Kalevalan* maailma kiinnosti koko uransa ajan. Klami kaavaili *Kalevalasta* jopa 16–18-osaista oratoriota. Hänen neliosainen teoksensa *[[Kalevala-sarja]]* sai kantaesityksensä joulukuussa 1933. Hän halusi laajentaa sen viisiosaiseksi, mutta scherzosta *[[Lemminkäisen seikkailut saaressa]]* tuli niin laaja, että se julkaistiin omana sinfonisena runonaan. Klami sai viisiosaisen sarjansa lopulta valmiiksi 1943.

Klamin persoonallinen *Kalevala*-näkemys ei saanut heti seuraajia, ja monet 1940- ja 1950-lukujen sävellykset noudattivat edelleen myöhäisromanttista kaavaa. Huomattavin 1940-luvulla tehty teemaan liittynyt teos oli Yrjö Kilpisen 64-osainen *Kanteletar*-laulusarja. Seuraavan vuosikymmenen tunnetuimpiin *Kalevala*-sävellyksiin lukeutuvat Ahti Sonnisen laulusarja *Taivahan takoja* ja Jouko Tolosen *Notku nuori neitsykäinen*.

*Kalevala* aiheena nousi uuteen suosioon 1970-luvulla. Einojuhani Rautavaara loi vuosina 1975–1985 kolme merkittävää *Kalevala*-teosta, sen 50. runoon perustuvan mysteerinäytelmän *[[Marjatta, matala neiti]]* (1975), mieskuorosävellyksen *[[Sammon ryöstö]]* (1974–1981) ja oopperan *[[Thomas (ooppera)|Thomas]]* (1982–1985). Aulis Sallinen teki puolestaan musiikin televisiosarjaan *[[Rauta-aika]]*. Hän sävelsi myös Aleksis Kiven *Kullervo*-näytelmän inspiroimana samannimisen oopperan, josta tuli jopa kansainvälinen menestys.

## Lähteet
* 
### Viitteet