open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kangaskiuru

**Kangaskiuru** (*Lullula arborea*) on kiurujen (*Alaudidae*) heimoon kuuluva sukunsa ainoa laji.

## Koko ja ulkonäkö
Kangaskiurun pituus nokan kärjestä pyrstön kärkeen on 13½–15&nbsp;cm, paino noin&nbsp;30&nbsp;g. Koiras on naarasta suurempi.

Kangaskiuru on ruskean, valkean ja mustan kirjava pieni, lyhytpyrstöinen lintu. Siiven etureunassa, käsisulkien peitinhöyhenissä, lajityypillinen mustavalkea laikku. Valkea silmäkulmajuova. Pieni töyhtö. Lennossa tosi lyhyt pyrstö herättää huomiota.

Laululento on kiurumainen. Koiras kohoaa korkealle ilmaan ja kaunis, hieman surumielinen lallatus kuuluu: ”li li li li li ly ly ly ly liily liily liily lylii lylii lylii…” jne. minuuttikaupalla yhteen menoon. Voi laulaa myös puun latvassa. Alkukesällä laulaa myös yöllä. Äänet ovat pehmeitä, kuin lyhyitä pätkiä laulusta. Pesällä varoittaa kiurumaisesti.

Sekä vanhat että nuoret linnut käyvät läpi täydellisen sulkasadon elo–lokakuussa, minkä jälkeen ikäluokkia ei voi enää erottaa.

Vanhin suomalainen rengastettu kangaskiuru on ollut 3 vuotta 1 kuukautta 3 päivää vanha.

## Esiintyminen
Kangaskiurua tavataan Euroopasta pohjoisosia lukuun ottamatta, Pohjois-Afrikasta ja Lähi-idästä. Lajin parimäärä Suomessa on 800–1&nbsp;000 paria. Kangaskiuru pesii harvalukuisena eteläisimmässä Suomessa. Se on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Euroopassa, satunnaisesti Etelä-Suomessa. Keväällä laji saapuu maaliskuun loppupuolella, syksyllä lähtee lokakuussa. Euroopassa pesii 1–2,2 miljoonaa kangaskiuruparia, pääosa Iberian niemimaalla.

## Elinympäristö
Kangaskiurun elinympäristöä ovat karut kalliomänniköt, harvat harjumänniköt, soranottoalueet ja kallioiset teollisuusalueet. Muuttoaikoina lajia tavataan pelloilla ja niityillä, myös ulkosaaristossa.

## Lisääntyminen

Kangaskiuru piilottaa pesän varpujen sekaan. Pesä on rakennettu kuivista heinistä ja sammalista, pehmusteina karvoja tms. Muninta alkaa vapun maissa. Naaras munii 3–6 harmaanvalkeata, ruskeatäpläistä munaa, joita se hautoo 12–14 vuorokautta. Koiras vartioi pesän lähellä puussa istuen. Poikaset lähtevät pesästä lentokyvyttöminä noin 10–14 päivän ikäisinä. Emot huolehtivat niistä vielä viikon tai pari. Yleensä pari munii toisen pesyeen kesäkuun lopulla. Nämä myöhäisemmät poikaset oppivat lentämään usein vasta elokuussa.

## Ravinto
Kangaskiurun ravintoa ovat hyönteiset, hämähäkit ja siemenet.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Nikander, Pekka J. 1992: Kuinka erotan kangaskiurun kiurusta. – Lintumies 3.1992 s. 86-87. LYL.
* Ruuskanen, J. ym. 1968: Kangaskiuruja Vaalan Neittävällä. – Lintumies 4. s. 58. SLY.
* Virtanen, Hannu 1991: Kangaskiurun esiintymisestä ja pesimisbiologiasta Varsinais-Suomessa 1989-91. – Lintumies 6.1991 s. 269-276. LYL.
* 
* LuontoPortti: Kangaskiuru (''Lullula arborea'')
* ITIS: Lullula arborea
Tunturikiuru

**Tunturikiuru** (*Eremophila alpestris*) on pohjoisen pallonpuoliskon varpuslintu.

## Koko ja ulkonäkö
Linnun pituus on 14–17&nbsp;cm, siipien kärkiväli 30–35&nbsp;cm ja paino 30–40&nbsp;g. Jonkin verran pienempi kuin kiuru. Pää on mustan ja keltaisen kirjava. Musta juova päälaen yli kulkee ikään kuin sarviksi pään molemmille puolille. Leveä, musta, puolikuunmuotoinen laikku yli kuvun. Koiras on naarasta suurempi, ja sen pään kuviot ovat selkeämmät.

## Esiintyminen
Tunturikiuru esiintyy hyvin laajalla alueella lähes koko pohjoisella pallonpuoliskolla. Se elää suurimmassa osassa Pohjois-Amerikkaa, Keski-Aasiaa ja Siperian pohjoisosia. Maailman populaation kooksi on arvioitu 140 miljoonaa yksilöä. Euroopassa esiintyminen on kaksiosainen: Skandinaviassa Kölivuoristossa, Lapin tuntureilla ja Venäjän Jäämeren rannikkoseudun tundralla, sekä Kaakkois-Euroopan, Lähi- ja Keski-idän sekä Atlasvuoristoissa. Tunturikiurulla on 42 alalajia.

Suomen nykyinen parimäärä on noin 2 (0–10), ja laji on lähes kadonnut maan pesimälinnustosta. Euroopan pesimäkannaksi arvioidaan 6&nbsp;000&nbsp;–&nbsp;18&nbsp;000 paria.

Tunturikiurumme talvehtinevat Kaakkois- ja Etelä-Euroopassa. Suomessa se on harvinainen talvehtija lähinnä rannikkoseudun rikkaruohokentillä ja ulkosaaristossa. Keväällä se palaa maalis-toukokuussa, syksyllä lähtee loka–marraskuussa.

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Tunturikiurun ohjeellinen arvo on 3&nbsp;196&nbsp;euroa.

## Elinympäristö
Tuntureilla, tundralla ja vuoristoseuduilla. Karaistunut kylmänkestävä lintu.

## Lisääntyminen

Pesä on maassa hyvässä piilossa. Naaras munii 3–5 tummaa, rusehtavien täplien kauttaaltaan peittämää munaa. Naaras hautoo 10–11 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 9–12 vuorokautta ja lentävät 16–18 vuorokauden ikäisinä. Pohjoisilla leveysasteiila lajilla on vain 1 pesye, lämpimämmillä seuduilla 2 pesyettä kesän aikana.

## Ravinto
Kesällä hyönteiset ja kasvinosat sekä siemenet, talvella siemenet ja rantojen pikkueläimet.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Hildén, Olavi 1987: Tunturikiuru katoamassa Suomesta. –&nbsp;Lintumies 2.1987 s. 51–59. LYL.
Suula

**Suula** (*Morus bassanus*) on suurin Pohjois-Atlantilla pesivä merilintu.

## Tuntomerkit

Suulalla on pitkät ja kapeat siivet ja pitkä, kiilamainen pyrstö. Linnun pituus on 87–100 cm ja siipien kärkiväli 165–180 cm. Koiras on hieman naarasta suurempi. Höyhenpuku on valkea mustia siipienkärkiä lukuun ottamatta. Kesäisin pää on kellertävä, talvisin vaaleampi. Nokka on vaaleansinertävä. Silmä on vaaleansininen, sen ja nokan ympäristössä näkyy mustaa ihoa. 

Nuoret linnut ovat tummanruskeita ja kauttaaltaan valkeatäpläisiä. Nuoruuspuku muuttuu asteittain aikuisen linnun väritykseksi. Suula saa aikuispuvun 5–6 vuoden ikäisenä, jolloin se tulee myös sukukypsäksi.

Lintuvuorten suulayhdyskunnat pitävät kovaa, kähisevän läähättävää ääntä.

Vanhin eurooppalainen rengastettu suula on ollut brittiläinen 37 vuoden ja viiden kuukauden ikäinen lintu.

## Levinneisyys
Suula pesii yhdyskunnissa Pohjois-Atlantin jyrkillä kalliorannoilla ja -saarilla. 60–70 prosenttia maailman suulista pesii Yhdistyneen kuningaskunnan alueella. Suulayhdyskuntia on myös Islannissa, Norjassa, Färsaarilla, Irlannissa ja Ranskassa, ja toisella puolen Atlanttia Newfoundlandissa ja Québecissä.

Itä-Atlantin nuoret linnut viettävät kaksi ensimmäistä talveaan Afrikan länsirannikon trooppisilla ja subtrooppisilla vesillä. Osa suulista siirtyy sen jälkeen läntiselle Välimerelle. Neljävuotiaina lähes kaikki suulat ovat palanneet pesimäalueilleen. Vanhat linnut talvehtivat Länsi-Euroopan rannikoilla. Suomessa suula on erittäin vähälukuinen, mutta vuosittainen suurharvinaisuus keväisin ja syksyisin.

## Ravinto
Suula syö enimmäkseen kalaa, se kykenee syömään jopa 30 senttimetrin mittaisia kaloja. Se syö silliä, kuoretta, turskaa, Ruijan seitiä ja muita merikaloja. Suula saalistaa sukeltamalla. Se syöksyy veteen lähes kohtisuoraan 10–40 metrin korkeudesta, vetää siivet suppuun vedenpinnan saavuttaessaan ja etenee kalojen perässä jopa 15 metrin syvyyteen. Se voi sukeltaa jopa 20 sekuntia.

## Pesintä

Koiras rakentaa kalliolle pesän levästä, heinistä, sulista ja maasta. Naaras munii pesään vain yhden munan, jota molemmat emot hautovat. Toinen vanhemmista pysyttelee poikasen luona, kunnes se on 90 päivän kuluttua lentokykyinen. Poikaset lähtevät muuttamaan uimalla, mutta ne oppivat lentämään runsaan viikon päästä.

## Lähteet
*Juhani Lokki & Jörgen Palmgren: Suomen ja Pohjolan linnut. 4. painos (1997). Werner Söderström Osakeyhtiö. 
*Killian Mullarney, Lars Svensson & Dan Zetterström: Suuri lintukirja. (2001) Otava. 
*ARKive: Gannet  (englanniksi)
### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Nelson, B. 1978: The Gannet. - T. & A. D. Poyser, Berkhamsted.
* Pulliainen, Erkki 1979: Suulia *Sula bassana** Pohjois-Suomessa. - Lintumies 4.1979 s. 182. LYL.
*
*Ääntä, Äänen metadata Macaulay Library
Maanosa

__NOTOC__

**Maanosa** on selvärajainen maapallon mannerosa. Maapallon jako maanosiin on maantieteellinen eikä geologinen jako, ja se perustuu muun muassa alueiden kokoon sekä niitä yhdistäviin historiallisiin ja kulttuurisiin tekijöihin.

Suomessa, useimmissa muissa Euroopan maissa sekä Yhdysvalloissa maapallo jaetaan yleisesti seitsemään maanosaan:

## Rajat
Maanosien rajat kulkevat pääosin mantereiden rajojen mukaisesti. Maanosia on kuitenkin mantereita enemmän, sillä Euraasian manner jaetaan Eurooppaan ja Aasiaan sekä Amerikka Pohjois- ja Etelä-Amerikkaan.

Maanosia rajaavat:
* valtameret
* sisämeret: Välimeri Euroopan ja Afrikan välissä ja Kaspianmeri Euroopan ja Aasian välissä
* vuoristot: Kaukasus ja Ural Aasian ja Euroopan rajalla
* Panaman kannas Pohjois- ja Etelä-Amerikan välissä
* Siinai Aasian ja Afrikan välissä

## Katso myös
* Luettelo valtioista maanosittain
* Luettelo valtioista, jotka ulottuvat kahteen maanosaan

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Manner

**Manner** on täysin veden ympäröimä, saarta suurempi, yhtenäinen maa-alue erotukseksi maanosista, jotka ovat ihmisen määrittämiä. 

## Mantereet

Mantereiksi luetaan tavallisimmin seuraavat maa-alueet:
* Vanha manner (Euraasia ja Afrikka)
* Uusi manner (Etelä-Amerikka ja Pohjois-Amerikka)
* Australia
* Etelämanner

Näitä pienempiä erillisiä maa-alueita pidetään saarina. Rajanveto perustuu lähinnä sovittuun määrittelyyn, sillä maapallon pienin manner, Australia (noin 7,7 milj. km2), on vain runsaat kolme kertaa niin suuri kuin suurin saari, Grönlanti (noin 2,2 milj. km2).

Mantereista kaksi suurinta ovat luonnostaankin keskeltä kapeita, ja nykyään molemmat on tästä kapeimmasta kohdasta keinotekoisesti katkaistu kanavilla, joista Suezin kanava valmistui vuonna 1879, Panaman kanava vuonna 1914. Niinpä myös Euraasia, Afrikka, Pohjois-Amerikka ja Etelä-Amerikka määritellään toisinaan mantereiksi. Näin määriteltynä mantereita ovat:
* Euraasia
* Afrikka
* Pohjois-Amerikka
* Etelä-Amerikka
* Australia
* Etelämanner

Australian itäpuolella sijaitsevaa, suurimmaksi osaksi merenalaista Zealandiaa on myös ehdotettu mantereeksi, sillä se täyttää monet mantereen tunnusmerkit.

Vaikka saaria ei puhtaan maantieteellisesti luetakaan osaksi mantereita, niin geologisesti mantereisiin liittyy myös mantereita ympäröivä mannerjalusta, jonka välityksellä monet mantereiden edustan saaret ovat samaa geologista kokonaisuutta läheisen mantereen kanssa. Kun merenpinnan korkeus vaihtelee, nämä mannerjalustan saaret voivat tällöin yhtyä mantereisiin tai erota niistä, kun merenpinnan korkeus muuttuu.

Maapallon pinta-alasta on mantereita noin 25 %.

## Aiheeseen liittyviä muita käsitteitä
Maapallon maanosat vastaavat pitkälti mantereita, ja sanaa manner käytetäänkin suomen kielessä usein myös maanosan synonyyminä. Maanosista Pohjois- ja Etelä-Amerikka sekä Afrikka muodostavat selkeät kokonaisuudet myös luonnonmaantieteellisesti. Eurooppa ja Aasia sen sijaan ovat luonteeltaan enemmänkin historiallisia nimityksiä, ja niitä vastaava luonnonmaantieteellinen kokonaisuus on Euraasia.

Myöskään mantereet ja mannerlaatat eivät vastaa toisiaan. Kun mannerlaatat liikkuvat, myös mantereet muuttavat muotoaan, yhtyvät ja erkanevat maapallon geologisen historian kuluessa. Niinpä muinaiset mantereet ovat poikenneet nykyisistä, ja myös tulevaisuudessa geologisen historian aikana mantereet tulevat muuttumaan.

## Lähteet
* *Suuri tietosanakirja*. WSOY, 2001. .
### Viitteet

## Aiheesta muualla
Cassiodorus

**Flavius Magnus Aurelius Cassiodorus Senator** (noin 490 – noin 585) oli roomalainen poliitikko ja historioitsija. "Senator" on hänen sukunimensä, ei arvonimi. 

Cassiodorus syntyi Scylaceumissa (Squillace) Etelä-Italiassa. Hän oli konsulina ostrogoottien kuninkaan Teoderik Suuren aikana. Hän kirjoitti goottien historiasta teoksen, joka ei ole säilynyt nykypäivään asti. Kuitenkin Jordanes käytti sitä kootessaan oman kirjansa goottien historiasta.

Uransa jälkeen Cassiodorus vetäytyi perustamaansa luostariin Vivariumissa, jossa hän alkoi kirjoittaa teologisia tutkielmia.

## Tuotanto

* Goottien historia (526–533), säilynyt vain yhteenvetona
* Variae epistolae (537) (Teoderikin virallisia asiakirjoja)
* De anima (540) (*Sielusta*)
* Institutiones Divinarum et Saecularium Litterarum (543–555)
* De Artibus ac Disciplinis Liberalium Litterarum 
* Codex Grandior (Raamatun tulkinta)

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Cassiodorus. Artikkeli teoksessa New Advent. The Catholic Encyclopaedia (1907).
Luettelo historioitsijoista

Tämä on **luettelo historioitsijoista**.

## Antiikki

### 400-luku eaa.
* Herodotos, *Historian isä* (400-luku eaa.)
* Ktesias (400-luku eaa.)

### 300-luku eaa.

### 200-luku eaa.
* Hieronymos Kardialainen (kuoli 260 eaa.)
* Duris Samoslainen (noin 340 eaa.–260 eaa.)
* Manetho
* Fylarkhos 
* Demokhares
* Diyllos

### 100-luku eaa.
* Polybios (noin 203 eaa. – 120 eaa.)

### Ensimmäinen vuosisata eaa.
* Diodoros Sisilialainen (noin 65 eaa.–30 eaa.)
* Sima Qian (145 tai 135 eaa. – 90 tai 86 eaa.)
* Sallustius (86 eaa. – 34 eaa.)
* Strabon (noin 63 eaa. – 24) 
* Livius (noin 59 eaa. – 17)
* Quadrigarius
* Timagenes

### Ensimmäinen vuosisata
* Pompeius Trogus
* Diodorus Siculus
* Josephus (noin 37 – noin 100)

### 100-luku
* Plutarkhos (noin 45 – noin 125)
* Tacitus (noin 55 – noin 117)
* Suetonius (75 – 160)
* Arrianos (noin 92 – noin 175)
* Appianus (noin 95 – noin 165)
* Quintus Curtius Rufus (100-luku)

### 200-luku
* Cassius Dio (155 – 229 jälkeen)
* Herodianos (noin 170 – noin 240)
* Junianus Justinus (200-luku)

### 300-luku
* Eusebius Kesarealainen (260–340)
* Eutropius (300-luvun loppu)
* Aurelius Victor (noin 320 – noin 390)
* Ammianus Marcellinus (330–400)

## Keskiaika
* Prokopios
* Jordanes
* Cassiodorus
* Isidorus Sevillalainen
* Einhard (noin 775–840)
* Jean Froissard 
* Philippe de Commines
* Jean de Joinville
* Anna Komnena
* Christine de Pisan
* Adam Bremeniläinen
* Saxo Grammaticus
* Jean Juvénal des Ursins
* Ibn Khaldun (1332–1406)

## Renessanssi
* Niccolò Machiavelli
* Francesco Petrarca

## Uusi aika

* Johan Arckenholtz
* Adolf Ivar Arvidsson
* Arild Huitfeldt
* Edward Gibbon (1737–1794)
* François Guizot
* Leopold von Ranke
* Adolphe Thiers
* Theodor Mommsen
* Voltaire
* Jacob Burckhardt
* Numa Denis Fustel de Coulanges
* Arnold J. Toynbee
* Henri Pirenne
* Jules Michelet

## Nykyhistorioitsijat

*Esko Aaltonen
*Jorma Ahvenainen
*Matthias Akiander
*Aulis J. Alanen
*Keijo Alho
*Eric Anthoni
*Philippe Ariès
*Robert Aron
*Jaako Auer
*Jeam-Pierre Azéma
*Marc Bloch
*Kaarlo Blomstedt
*John Boswell
*Fernand Braudel 
*Peter Burke
*Rondo Cameron
*E. H. Carr
*Michel de Certeau
*Pierre Chanu
*Winston Churchill
*Robert Darnton
*Natalie Zemon Davis
*Isaac Deutscher
*Georges Duby

*Peter Englund 
*Max Engman
*Marc Ferro
*Robert Fogel
*Michel Foucault
*Olavi K. Fält
*Jarl Gallén 
*Carlo Ginzburg
*Gertrude Himmelfarb
*Eric Hobsbawm
*Johan Huizinga
*Jalmari Jaakkola
*Eino Jutikkala
*Mauno Jokipii
*Max Gallo
*Donald Kagan
*Maija Kallinen
*George F. Kennan
*Matti Klinge
*Jacques Le Goff
*Emmanuel Le Roy Ladurie
*Giovanni Levi

*P.S. Lewis
*Veikko Litzen
*Juha Manninen
*Ohto Manninen
*Henri-Irènée Marrou
*Werner Maser
*K. B. McFarlane
*Pierre Nora
*Mona Ozouf
*Pentti Renvall
*J. Salwyn Schapiro
*William L. Shirer
*Edward Shorter
*Gunnar Suolahti
*John Toland
*Päiviö Tommila
*Jouko Vahtola
*Heikki Waris
*Väinö Voionmaa
*Michel Vovelle
*Heikki Ylikangas
*Seppo Zetterberg
*Howard Zinn

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Historioitsija

**Historioitsija** on henkilö, jota pidetään auktoriteettinä menneisyyden tutkimisessa ja historiankirjoittajana.

Varhaisimmat historioitsijoina pidetyt kirjoittajat ovat Herodotos (”historian isä”) ja Thukydides (”sotahistorian isä”).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Jordanes

**Jordanes** eli *Jornandes* (, ) oli bysanttilainen historioitsija, joka eli 500-luvulla Moesiassa (nykyinen Bulgaria). 

Jordanes kirjoitti *De origine actibusque Getarum* -teoksen (*Goottien alkuperä ja teot*) goottien historiasta. Kirja on suurilta osin kömpelö yhteenveto Cassiodoruksen hävinneestä kirjasta goottien historiasta. Kirja on kirjoitettu noin vuonna 551.

Tiedot Jordaneksesta ovat peräisin hänen kirjastaan, jossa hän mainitsee isoisänsä Parian, alaanien johtajan Candacin kirjurin. Alaanit ja heidän vallassaan olevat muut heimot asustivat 400-luvulla Tonavan eteläpuolella Moesiassa.

Ennen vetäytymistään luostariin ja kääntymistä areiolaisuudesta katolisuuteen Jordanes oli Candacin veljenpojan Gunthigisin kirjurina.

Jordanes oli alaanilais-goottilaista syntyperää. Hän oli ollut itägoottilaisten kuninkaiden kirjurina Italiassa, ennen kuin liittyi hengelliseen säätyyn ja hänestä tuli vuoden 550 vaiheilla Krotonin piispa. Jokseenkin samaan aikaan hän on kirjoittanut tunnetun teoksensa goottien historiasta *De origine actibusque Getarum*, joka tosin oli vain yhteenveto Cassiodoruksen laajasta teoksesta, mutta joka sen hävittyä on sen käsittelemien asioiden tärkein lähde. Sen ovat julkaisseet muun muassa Theodor Mommsen kokoelmassa *Monumenta Germaniæ historica* sekä omissa julkaisuissaan Alfred Holder (1882).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Suetonius

**Gaius Suetonius Tranquillus** (n.70- v.122 jälkeen) oli roomalainen historioitsija ja virkamies. Hänen tunnetuin teos on *[[Rooman keisarien elämäkertoja]]* (), joka kertoo kahdentoista ensimmäisen keisarin elämästä (mukaan lukien Julius Caesar).

## Elämä
Suetonius syntyi joko Roomassa tai Hippo Regiuksessa African provinssissa. Hänen isänsä oli Suetonius Laetus, joka vuonna 69 toimi upseerina Othon puolella olleessa Legio XIII Geminassa. Perhe oli ritarisäätyinen ja varakas.

Nuorena miehenä hän opiskeli Roomassa mahdollisesti lakia, mutta keskeytti opintonsa. Siellä hän mahdollisesti tutustui Plinius nuorempaan. He olivat hyviä ystäviä ja Plinius tuki Suetoniuksen uraa. Osa Pliniuksen säilyneistä kirjeistä on kirjoitettu Suetoniukselle. Plinius vetosi Suetoniuksen puolesta keisari Trajanukseen ja lapseton Suetonius saikin kolmen lapsen isälle kuuluvat etuoikeudet. Pliniuksen kuoleman jälkeen Septicius Claruksesta tuli Suetoniuksen suojelija.  

Suetonius oli virkamies keisari Trajanuksen ja Hadrianuksen aikana. Hadrianuksen aikana Suetonius vastasi Rooman kirjastoista, keisarillista arkistoista ja kuului mahdollisesti keisarin neuvonantajien piiriin. Tehtävistään Suetonius vapautettiin vuonna 122 yhdessä suojelijansa Claruksen kanssa, joka oli pretoriaanikaartin komentaja. Syynä oli liian läheiset välit Hadrianuksen vaimon Vibia Sabinan kanssa. Tämä ei välttämättä tarkoittanut Suetoniuksen joutuneen keisarin epäsuosioon.

Tämän jälkeen Suetonius keskittyi kirjoittamiseen, eikä hänestä tiedetä enää mitään. 

## Keisarielämäkerrat
*Keisarielämäkerrat* ovat Suetoniuksen parhaiten säilynyt teos. Ainoastaan johdanto ja alku Julius Caesarin elämäkerrasta puuttuvat. Teos oli omistettu Suetoniuksen suojelijalle Septicius Clarukselle. Suetonius kirjoitti teoksensa todennäköisesti vuoden 122 jälkeen.

J. A. Hollo suomensi Rooman keisarien elämäkertoja Edwin Linkomiehen vuonna 1960 aloittamaan Antiikin klassikot -sarjaan. Pentti Saarikoski kirjoitti suomennoksesta *[[Parnasso]]ssa* vuonna 1961, että se on jokseenkin vaikealukuinen. Latinalaiset lauserakenteet kuultavat läpi.

## Teokset
*  Sarja: Antiikin klassikot 
** 2. painos, WSOY, 1999  Sarja: Laatukirjat  

*Keisarielämäkertojen* lisäksi Suetoniukselta on säilynyt osia kirjasta *[[Kuuluisia miehiä (Suetonius)|Kuuluisia miehiä]]* (), joka sisältää elämäkertoja latinankielisen kirjallisuuden merkkihenkilöistä. 

Suetonius kirjoitti lukuisia teoksia, joista tiedetään enää vain teosten nimet. Osa kirjoista käsitteli roomalaisia tapoja ja pukeutumista ja kreikkalaista vapaa-ajan viettoa. Suetonius mahdollisesti kirjoitti myös ensyklopedian. 

## Lähteet
*
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Suetoniuksen "Rooman keisarien elämäkertoja" englanniksi ja latinaksi
* Sivu, jossa "Kuuluisia miehiä" englanniksi ja latinaksi
Shaanxi

**Shaanxi** () on Kiinan maakunta. Sen kiinalainen lyhennenimi on Qin.

Shaanxin latinisoidussa nimessä käytetään Gwoyeu Romatzyh’n mukaista kaksois-*a*:ta erotukseksi Shanxin () maakunnasta, joka eroaa tämän maakunnan nimestä vain tooniltaan ja kiinalaiselta kirjoitusasultaan. Shaanxin vanha suomenkielinen latinisaatio on **Šensi**.

## Maantiede
Pohjoisessa Sisä-Mongolian rajalla on autiomaata, maakunnan keskiosa on lössiylänköä. Maakunnan eteläosat halkaisee Qinling-vuoristo, jonka eteläpuolella vallitsee subtrooppinen ilmasto. Maakunnan rajanaapurit ovat Sisä-Mongolia pohjoisessa, Shanxi ja He'nan idässä, Hubei, Chongqing ja Sichuan etelässä, Gansu lännessä ja Ningxia luoteessa.

Shaanxi on Kiinan 11. suurin maakuntatason hallinto-alue; sen pinta-ala on 205&nbsp;800 neliökilometriä.

Alueen merkittäviä kaupunkeja ovat Xi’an (maakunnan pääkaupunki), Lintong ja Yan’an.

## Historia
Shaanxin maakunnan pääkaupunki Xi’an on ollut Kiinan pääkaupunki usean dynastian aikana, aiemmin nimellä Chang'an. Jo Zhou-dynastia (1066–221 eaa. oli lähtöisin Shaanxista ja piti pääkaupunkiaan Haossa, lähellä nykyistä Xi'ania.

”Ensimmäinen keisari” Qin Shi Huangdi rakennutti valtavan hautakompleksin nykyiseen Xi'aniin 200-luvulla eaa. Hänen mukanaan haudattiin tuhansia terrakottasotilaita.

Maakuntanimi on Song-dynastian (960–1279) alkuajoilta. Nimi koostuu kahdesta ideogrammista. *Shǎn* on mahdollisesti viite muinaiseen Shanmon alueeseen. Se sijaitsi Keltaisenjoen lähettyvillä seudulla, jossa joki puhkaisee Sanmenin rotkon. Sana *xī* on ’länsi’. Shaanxi tarkoittaa siis ’Shanmosta länteen’.

Pohjois-Shaanxissa sattui 23. tammikuuta 1556 maailmanhistorian tuhoisin maanjäristys, joka surmasi noin 850 000 ihmistä. Sen magnitudi oli 8.

Kommunistien pitkä marssi (1934–1935) päättyi Yan’aniin Shaanxiin, ja Shaanxi ja Yan’anin ympäristö jäivät kommunistien päämajaksi sisällissodan päättymiseen saakka 1949, joten Shaanxissa kommunistit pääsivät harjoittelemaan hallintoa toistakymmentä vuotta.

## Hallinnollinen jako

Shaanxi jakautuu yhdeksään prefektuuritason kaupunkiin ja Xi'anin kaupunkiin joka on suoraan maakunnan hallinnon alainen.

*1. Xi’an
*2. Ankang
*3. Baoji
*4. Hanzhong
*5. Shangluo
*6. Tongchuan
*7. Weinan
*8. Xianyang
*9. Yan’an
*10. Yulin

## Väestö

Shaanxin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 37&nbsp;327&nbsp;378, mikä edusti 2,79 prosenttia Kiinan väestöstä (ilman Hongkongia ja Macaota). Lukujen perusteella maakunta oli Kiinan 16. väkirikkain maakuntatason hallintoalue. Väestöarvio vuoden 2013 loppuun oli 37&nbsp;640&nbsp;000.

Maakuntaan on muuttanut osa muinaista xianbei-kansaa.

## Kulttuuri

* Xi'anin kaupunki: muinaiset kaupungin muurit, moskeija, kellotorni, museoita
* terrakotta-armeija Qin Shi Huangdin haudassa Xi’anissa (maailmanperintökohde)
* Banpo: neoliittinen kylä lähellä Xi'ania
* keisarillisia mausoleumeja
* Daqin-pagoda
* Yan’an, Pitkän marssin päätepiste ja kommunistisen vallankumouksen keskus
* Shaanxin historiallinen museo
* Hua-vuori, joka on yksi Kiinan viidestä pyhästä vuoresta, sijaitsee Shaanxissa. Sen huippu on 2&nbsp;200 metriä merenpinnasta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*
Arrianos

**Arrianos** (, n. 90 – n. 175) oli roomalainen historioitsija ja sotilas. Hänen tunnetuin teoksensa on Aleksanteri Suuren elämää käsittelevä Anabasis.

## Elämä

Arrianos syntyi Nikomedeiassa, Rooman Bithynian provinssin pääkaupungissa. Arrianos syntyi varakkaaseen perheeseen. Hänen isänsä oli saanut Rooman kansalaisuuden, kuten useat muut varakkaat kreikkalaiset. Arrianoksen isä sai kansalaisuuden joltain Flavius-suvun keisarilta, luultavasti Vespasianukselta. Arrianoksen syntymävuoden voi olettaa olleen ennen vuotta 90, koska hänen tiedetään olleen konsulina vuonna 129 tai 130 ja tämän viran haltija oli tuohon aikaan yleensä noin 42-vuotias. Arrianos vietti nuoruutensa kotikaupungissaan ja sai varmasti kreikkalaiseen yläluokkaan kuuluvalle tyypillisen koulutuksen retoriikassa ja kirjallisuudessa. Tämän jälkeen tyypillinen yläluokkaan kuuluva nuorukainen olisi yrittänyt luoda uraa Rooman valtakunnan palveluksessa. Arrianos päätti kuitenkin opiskella filosofiaa.

## Teokset

Arrianos kirjoitti kreikan kielellä ja hänen tunnetuin teoksensa on nimellä *[[Anabasis (Arrianos)|Anabasis]]* tunnettu Aleksanteri Suuren elämäkerta. Teoksen alkuperäistä nimeä ei tunneta. Arrianos käytti lähteenään Aleksanterin kenraalin Ptolemaioksen kirjoittamaa teosta. Muita lähteitä olivat Kallisthenes joka oli Aristoteleen siskonpoika, Aristobulos, Kleitarkhos, maantieteilijä Eratosthenes ja laivaston päällikkö Nearkhos.

Toinen Arrianoksen tunnettu teos on *Indika*, joka kertoo Aleksanteri Suuren laivaston matkasta Indukselta Persianlahdelle ja joka perustuu Nearkhoksen kertomukseen.  

Muita teoksia, jotka ovat säilyneet nykypäivään, ovat *Alanike*, joka kertoo alaanien vastaisista taisteluista, *Periplus Pontu Eukseinu* (*Mustanmeren ympäripurjehdus*) sekä teos sotataidosta, joka kertoo ratsuväen taktiikasta. Arrianoksen esikuva oli hänen kaimansa Ksenofon, ja tätä matkien hän kirjoitti lyhyen kirjan nimeltä *Kynegetikos* metsästyksestä.

Teoksia, jotka eivät ole säilyneet kokonaisuudessaan nykypäivään, ovat muun muassa teos, joka kertoo tapahtumista Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen, sekä teokset Parthian ja Bithynian historioista.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Αρριανός: ''Αλεξάνδρου Ανάβασις'' 
* Arrian: ''Anabasis Alexandri'', E. J. Chinnockin käännös (1893) 
* Arrian: ''Events after Alexander'' , John Rooken käännös 
* Arrian: ''The Indica'' , E. Iliff Robsonin käännös 
* Arrian: ''Array against the Alans'', Sander van Dorstin käännös
Anna Komnena

**Anna Komnena** (1./2. joulukuuta 1083 Konstantinopoli – noin 1148/1154) oli Bysantin keisarin Aleksios I:n ja Irene Dukainan tytär ja ensimmäisiä naispuolisia historioitsijoita. Hänen kirjoittamansa historiateos *[[Aleksias]]* on tärkein lähde hänen isänsä keisari Aleksioksen hallituskaudesta.

## Nuoruus
Anna Komnena syntyi Konstantinopolin keisarillisessa palatsissa vanhimpana Bysantin keisarin Aleksios I:n ja keisarinna Irene Dukainan yhdeksästä lapsesta. Hänen nuoremmat sisaruksensa olivat Maria Komnena, Johannes II Komnenos, Andronikos Komnenos, Isaak Komnenos, Eudokia Komnena, Theodora Komnena, Manuel Komnenos and Zoe Komnena. Anna pääsi isänsä mukana usein ulkomaanmatkoille.

Kaikista Aleksios I:n lapsista Anna oli isänsä suosikki ja sai koulutuksen tieteissä ja kreikkalaisessa filosofiassa. Hän tunsi klassista kirjallisuutta ja lääketiedettä ja oli kiinnostunut maantieteestä. Anna tunsi ainakin jonkin verran myös geometriaa, tähtitiedettä, aritmetiikkaa ja musiikin teoriaa. Myös Annan identiteetti rakentui muista keskiajan bysanttilaisista naisista poiketen nimenomaan oppineisuuden varaan. Bysantissa naisen arvostetuimpia saavutuksia oli äitiys, mutta Anna ei maininnut teoksessaan mitään omista lapsistaan. Sen sijaan hän halusi esiintyä oppineena historiankirjoittajana.

## Salaliitto
Äitinsä Irenen kanssa hän yritti saada Aleksioksen nimittämään Nikeforoksen kruununperilliseksi tämän veljen Johannes II:n sijasta. Yrityksen epäonnistuttua hän liittyi vuonna 1118 salajuoneen, jonka tarkoituksena oli syrjäyttää Johannes.

## Historioitsijana
Juonen paljastuttua Anna joutui luopumaan omaisuudestaan ja selvisi hengissä vain veljensä armeliaisuudesta. Anna vetäytyi luostariin, jossa hän kirjoitti isänsä elämäkerran *[[Aleksias|Aleksiaksen]]*. Teos on kirjoitettu hyvin imartelevaan sävyyn eikä käsittele kansan kannalta kielteisiä seurauksia, joita keisari Aleksios I:n toimilla oli. Puolueellisuudestaan huolimatta kirja on nykyään pääasiallinen aikalaislähde Bysantin poliittisesta historiasta 1000- ja 1100-luvun vaihteessa, ja hän antaa siinä hyvin kielteisen kuvan ristiretkistä. Hän kuvailee siinä myös aseita, taktiikoita ja taisteluita. Annan tyylillisinä esikuvina ovat olleet Thukydides, Polybios ja Ksenofon.

Anna Komnena ei suoraan kertonut, ketkä olivat hänen kirjallisia esikuviaan. Hänen syntymänsä aikaan monet bysanttilaiset oppineet olivat kuitenkin kiinnostuneita antiikin filosofeja, runoilijoita ja historioitsijoita kohtaan. Myös *Aleksiaksessa* on lähes kaksisataa Homerokseen viittaavaa lainausta. Kirja on myös kirjoitettu samaan muotoon kuin Homeroksen *[[Ilias]]*. Teos on kirjoitettu attikan murretta mukailevalla korkeatyylisellä kirjakielellä.

## Perhe
Anna Komnena oli syntymästään asti kihlattu Konstantinos Dukakselle, joka oli keisari Mikael VII:n poika. Konstantinos kuitenkin kuoli ennenaikaisesti noin vuonna 1096 ja Anna meni naimisiin Nikeforos Bryennioksen kanssa noin 1097. Annalla oli kolme lasta.

## Kirjallisuutta
* 
* 
* 

## Lähteet
*
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Medieval Sourcebook: Anna Comnena: The Alexiad
Nikeforos Bryennios nuorempi

**Nikeforos Bryennios** (, 1062–1137) oli bysanttilainen sotilas, valtiomies ja historioitsija.

Nikeforoksen isä, myös nimeltään Nikeforos Bryennios, kapinoi keisari Mikael VII:tä vastaan mutta hävittyään tuli sokaistuksi. Bryennios itse pääsi keisari Aleksios I:n suosioon ja meni naimisiin hänen tyttärensä Anna Komnenan kanssa. Hän sai arvonimet *caesar* (silloin kolmas arvonimi keisarin alapuolella) ja *panhypersebastos* (joka oli Aleksioksen käyttöön ottamia uusia arvonimiä).

Bryennios johti Konstantinopolin muurien puolustusta ensimmäisen ristiretken aikana Bouillonin Godfreyn hyökkäystä vastaan vuonna 1097. Hän neuvotteli rauhan Antiokian ruhtinaan Bohemundin kanssa vuonna 1108 ja oli mukana lyömässä turkkilaiset Seldžukit vuonna 1116.

Aleksioksen kuoltua hän ei halunnut mitään osaa salajuonessa Johannes II Komnenosta vastaan, vaikka sen tarkoituksena oli tehdä juuri Bryennioksesta keisari. Bryennioksen ja uusi keisari olivat hyvissä väleissä ja Bryennios seurasikin keisaria sotaretkelle Syyriaan vuonna 1137. Tämä retken aikana hän sairastui ja joutui palaamaan Konstantinopoliin jossa hän myöhemmin menehtyi.

## Kirjallisuutta
* 
*
Livius

**Titus Livius** (noin 64 eaa. tai 59 eaa. – 17 jaa.) oli roomalainen historioitsija. Livius syntyi ja kuoli Pataviumissa, joka tunnetaan nykyisin nimellä Padova. Hän kuului keisari Augustuksen sisäpiiriin.

## Teokset

Liviuksen teos *[[Ab urbe condita (kirja)|Ab urbe condita]]* kertoo Rooman historian alusta Liviuksen omaan aikaan saakka. Se koostui alkujaan 142 kirjasta, joita nykyään pidettäisiin lähinnä *lukuina*, mutta nykypäivään asti ovat säilyneet vain kirjat 1–10 ja 21–45 sekä katkelmia joistain myöhemmistä. Teos perustuu monelta osin myyttisiin aineksiin ja lienee jokseenkin tarkoitushakuinen. Se oli osa Augustuksen laajamittaista propagandaohjelmaa, joka tähtäsi Rooman menneisyyden glorifiointiin.

## Kirjallisuutta
### Suomennetut teokset

* 
*  
*  
* 
* 
* 
* 

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*  
*
Katedraali

**Katedraali ** () eli **tuomiokirkko** on monissa kristillisissä tunnustus- ja kirkkokunnissa hiippakunnan pääkirkko.  

Katedraali-sanaa käytettiin Turun tuomiokirkosta keskiajalla. Luterilaisia pääkirkkoja kutsutaan suomeksi nimellä tuomiokirkko, muita pääkirkkoja kutsutaan yleensä nimellä katedraali tai basilika, joskaan jako ei ole ehdoton. Esimerkiksi Kölnin tuomiokirkko on katolinen keskuskirkko. Englanniksi hiippakunnan keskuskirkosta käytetään kirkkokunnasta riippumatta nimeä *cathedral*. Ranskalaiset keskuskirkot ovat nimeltään *dôme*, italialaiset *duomo* ja ruotsalaiset *domkyrka*. Katedraaliksi voidaan joskus kutsua olemukseltaan vaikuttavia kirkkoja, vaikkeivät ne olisikaan hiippakunnan pääkirkkoja.

Sana *katedraali* on tullut piispanistuimesta (*cathedra*), joka sijaitsi hiippakunnan pääkirkon kuorissa. *Tuomiokirkko*-sanan alkuosa ei viittaa oikeudelliseen tai uskonnolliseen tuomitsemiseen, vaan on eräänlainen vanha käännösvirhe: ruotsin, saksan ynnä muiden kielien *dom*-tyyppiset alut tulevat latinan sanasta *domus* ’talo, koti’, ja tuomiokirkko tarkoittaa siis piispan ”kotikirkkoa”.

Tuomiokirkkoseurakunnan kirkkoherrasta käytetään Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa nimitystä tuomiorovasti.

## Historiaa

Katedraalit päätettiin jo varhain sijoittaa ainoastaan kaupunkeihin. Harvaan asutuilla seuduilla, joilla kaupunkeja ei ollut, tämä saattoi aiheuttaa erikoisia järjestelyjä. Hiippakunta koostui paremminkin kansasta kuin maantieteellisestä alueesta: katedraali voitiin sijoittaa kaupunkiin, vaikka sen asukkaat eivät kuuluneetkaan kyseiseen hiippakuntaan.

## Katso myös
* Luettelo katedraaleista ja tuomiokirkoista

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Intiaani (täsmennyssivu)

**Intiaani** tarkoittaa muun muassa seuraavia:

* intiaanit, nimitys, jolla viitataan Amerikan alkuperäiskansoihin ja niistä polveutuviin ihmisiin 
* *[[Intiaanit (vuoden 2010 kirja)|Intiaanit]]*, Rani-Henrik Anderssonin ja Markku Henrikssonin tietokirja vuodelta 2010  
* Intiaani, tähdistö eteläisellä taivaanpallolla
* *[[Intiaani (albumi)|Intiaani]]*, Kari Tapiirin musiikkialbumi vuodelta 2012.
Tornipöllö

**Tornipöllö** (*Tyto alba*) on tornipöllöjen heimoon kuuluva keskikokoinen pöllölintu.

## Koko ja ulkonäkö

Tornipöllö on 33–39&nbsp;cm pitkä ja sen siipiväli on 80–95&nbsp;cm. Sen ruumis on hoikka, sillä on pitkät siivet ja jalat, jotka roikkuvat usein lennon aikana. Höyhenpuku on vaalea. Huomiota herättää erityisesti valkoinen ja sydämenmuotoinen naama, jota ympäröi kapea, ruosteenvärinen reunus. Tornipöllön silmät ovat mustat. Selkäpuoli on helmenharmaa ja siinä on pieniä, mustia ja valkeita täpliä. Sukupuolet ovat hyvin samannäköisiä, koiras on usein vaaleampi ja naaraan höyhenpuvussa on enemmän mustia pilkkuja kuin koiraalla.

### Muuntelu

Länsi- ja Etelä-Euroopassa ja Länsi-Kanariansaarilla elävän *alba*-alalajin sekä Pohjois-Afrikassa ja Lähi-idässä *erlangeri*-alalajin alapuolen väritys on puhtaanvalkea, kun taas Pohjois-, Keski- ja Itä-Euroopan *guttata*-, Itä-Kanariansaarien *gracilirostris*- ja Madeiran *schmitzi*-alalajien alapuoli on kellanoranssi.

## Ääntely

Naaras pitää hyrinää, koiras taas harvemmin. Varoitusääni on kimeä, hiova kirkaisu, joka kuuluu usein lennossa. Laulu on noin kahden sekunnin mittainen, usein toistuva, raikuva ja säröilevä ”shrrrriiiih”. Poikasten kerjuuääni on noin puolen sekunnin mittainen käheä kuorsaus.

Tornipöllöt ääntelevät matalasti. Varsinkin soidinmenojen aikaan kuulet varmasti matalan huhuun.

## Levinneisyys

Tornipöllöjä tavataan Amerikassa, Euroopassa, Afrikassa, Arabian niemimaalla, Intiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Australiassa. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 82&nbsp;300&nbsp;– 178&nbsp;000 paria, eniten Espanjassa. Maailman kannan on arvioitu olevan karkeasti noin 20-kertainen Euroopan kantaan verrattuna. Suomea lähimmät pesimäalueet ovat Itämeren eteläosissa. Ruotsissa tornipöllöjä pesii noin 5 paria (0–10) ja Tanskassa noin 300 paria ja Baltian maista Liettuassa 5–20 paria. Suomessa tornipöllö on havaittu rariteettikomitean hyväksymästi vuoden 2023 loppuun mennessä 11 kertaa. Lajia on istutettu Seychelleille, jossa se vieraslajina muodostaa uhan saarten alkuperäisille lajeille, kuten seychellienharakkataskulle.

## Elinympäristöt

Tornipöllö pesii metsiköiden, pihojen, viljelysmaiden ja muiden puoliavoimien alueiden peltoaukeilla. Se on paikkalintu.

## Lisääntyminen

Hakeutuu ihmisasutuksen läheisyyteen mistä löytyy latoja, ulkorakennuksia ja muita vastaavia pesimäpaikoiksi. Asettuvat myös mielellään ladossa olevaan isoon pönttöön ja puunkoloihin.

## Ravinto

Tornipöllön ravinto koostuu lähinnä jyrsijöistä ja muista pikkunisäkkäistä, sekä sammakoista ja hyönteisistä. Tärkeintä ravintoa kuitenkin ovat myyrät.

## Lähteet
* 

### Viitteet
Lapinpöllö

**Lapinpöllö** (*Strix nebulosa*) on suurikokoinen ja väritykseltään harmaa pöllölaji.

## Koko ja ulkonäkö
Lapinpöllö on yleisväriltään harmaa ja viiruinen. Sillä on iso pää ja keltaiset silmät. Naama on tiheäjuovainen. Lapinpöllö on 60–70 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 130–150&nbsp;cm. Koiras painaa 650–1&nbsp;100 grammaa ja naaras 1&nbsp;000–1&nbsp;900&nbsp;g.

Vanhin suomalainen rengastettu lapinpöllö on ollut 16 vuotta ja 28 päivää vanha. Se oli myös Euroopan vanhin lapinpöllö.

## Ääntely
Lapinpöllö on matalaääninen. Se ääntelee harvakseltaan kumealla "uuh"-äänellä.

## Levinneisyys
Lapinpöllö pesii Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Levinneisyysalue ulottuu Skandinaviasta itään Venäjän halki Tyynellemerelle sekä Amerikassa Alaskasta etelään aina Kaliforniaan ja idässä Isoillejärville asti. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 6&nbsp;200&nbsp;– 10&nbsp;000 paria, joista 78 prosenttia Venäjän Euroopan puoleisilla alueilla. Maailman kannasta noin 13 prosenttia sijoittuu Eurooppaan. Lajin kanta on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Lapinpöllön Suomen pesimäkannaksi on vuosina 2019–2024 arvioitu keskimäärin 1&nbsp;400 paria. Suomessa pääosa lapinpöllöistä pesii noin Joensuu–Kokkola-linjan pohjoispuolella Metsä-Lappiin saakka. Hyvinä myyrävuosina niitä pesii myös etelämpänä. Pesimäkanta vaihtelee suuresti myyrien kantavaihtelun mukaan. Ravintopulan eli myyräkadon sattuessa lapinpöllöt joutuvat vaeltamaan etelämmäs myyriä etsiskellen. 

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Lapinpöllön arvo on 305 euroa.

## Elinympäristö
Lapinpöllö on vanhojen havu- ja sekametsien lintu. Sen pesä on vanhassa petolinnun pesässä tai paksun kannon pään syvennyksessä, hätätilanteessa maassakin. Lapinpöllö hyväksyy toisinaan pesäpaikaksi myös lintuharrastajan asettaman pesälaatikon, joka on täytettävä kuivikkeella. Laatikon suositeltava ripustuskorkeus on vähintään 4–6&nbsp;metriä rauhallisella paikalla, mitat p×l×k noin 70×70×20&nbsp;cm.

Lapinpöllö voi joskus olla pesällään erittäin aggressiivinen ja käydä pahaa-aavistamattoman ohikulkijan kimppuun. Se on kuitenkin yleensä melko rauhallinen.

## Lisääntyminen

Naaras munii maalis–huhtikuussa 4–7 munaa, joita se hautoo noin kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä ja kiipeilevät lähipuiden oksilla.

## Ravinto
Lapinpöllö syö lähes yksinomaan pieniä nisäkkäitä, lähinnä jyrsijöitä, mutta myös lintuja, sammakoita ja kookkaita hyönteisiä. Se kykenee paikallistamaan ja ”sukeltamaan” pikkunisäkkäitä lumen alta pelkän kuuloaistin varassa. Lapinpöllön suuri naamakiehkura toimii lautasantennin tavoin kohdistaen ääniaallot pöllön korviin.

## Katso myös
*Luettelo Suomessa pesivistä pöllölinnuista

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*Laji.fi: Lapinpöllö (''Strix nebulosa'')
*ITIS: Strix nebulosa
Amerikka (täsmennyssivu)

**Amerikka** tarkoittaa seuraavia:

* Amerikka, Pohjois- ja Etelä-Amerikan muodostama manner
* Amerikka, Yhdysvalloista arkikielessä usein käytetty nimitys
* *Amerikka*, Franz Kafkan romaanin *[[Mies joka katosi]]* ( tai *Amerika*) varhaisempi suomennos.

## Katso myös
* America
Turturikyyhky

**Turturikyyhky** (*Streptopelia turtur*) on pienikokoinen ja uhanalainen kyyhkylaji.

## Koko ja ulkonäkö
Turturikyyhky on rakenteeltaan hoikempi ja pienempi kuin muut kyyhkyt ja muistuttaa turkinkyyhkyä. Pyrstö on suhteellisen lyhyt ja siivet terävät. Selkä on tunnusomaisen suomukuvioinen, hartiahöyhenissä ja siiven yläpeitinhöyhenissä on tumma keskusta ja ruosteenruskeat reunat. Pää, kaula ja vatsa ovat harmaanruskeat. Tummassa pyrstössä on valkeat kulmat. Kaulan sivuilla on tumman ja valkeansekaiset sepelkuvioinnit.

* Pituus: 28–30&nbsp;cm
* Paino: 100–200&nbsp;g
* Ääni: *”turrr, turrrr”*

Vanhin eurooppalainen rengastettu turturikyyhky on ollut 13 vuoden ja 2 kuukauden ikäinen alankomaalainen yksilö.

## Levinneisyys
Turturikyyhky pesii Euroopassa, Turkissa, Pohjois-Afrikassa ja Keski-Aasiassa. Turturikyyhky talvehtii trooppisessa Afrikassa. Euroopassa arvioidaan elävän 6,3–11,9 miljoonaa yksilöä, ja maailman kannaksi arvioidaan 12,8–47,6 miljoonaa yksilöä. Lajin kanta on ollut laskussa. Sen uhkia ovat pesimäalueiden muutokset, metsästys ja taudit. Turturikyyhky on uhanalainen, ja se on luokiteltu vaarantuneeksi lajiksi vuodesta 2014 lähtien.

Turturikyyhky on luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi vuodesta 2010 lähtien. Lajia pesii Suomessa enää vain 0–5 paria. Laji ei pesi Ruotsissa, mutta Viron kanta on 350–700 paria. 

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Turturikyyhkyn arvo on 7&#8239;424 euroa.

## Elinympäristö
Laji pesii Manner-Euroopan puutarhoissa, puistoissa, lehtimetsissä ja metsien reunoilla. Suomessa se asustaa tavanomaisessa maatalousympäristössä. Turturikyyhky välttää sankkoja havumetsiä.

## Lisääntyminen

Turturikyyhky kyhää hataran pesänsä oksista melko alas puun tai pensaan oksistoon. Se tekee kaksi valkoista munaa, joita molemmat emot hautovat noin 13–15 päivää. Yhdessä emot hoitavat myös poikasia, jotka ovat lentokykyisiä jo kolmiviikkoisina. Se saavuttaa sukukypsyyden vuoden ikäisenä.

## Ravinto
Lajin pääravinto ovat siemenet. Se syö myös marjoja, matoja, hyönteisiä ja sieniä. Ruokailee pääasiassa maassa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Lehikoinen, Esa 1977: Turturi- ja turkinkyyhkyn risteytymä Turussa. Lintumies 3.1977 s. 88–90. LYL.
*
Turkinkyyhky

**Turkinkyyhky** (*Streptopelia decaocto*) on pienikokoinen kyyhkylaji, joka on viime vuosikymmeninä levinnyt eteläiseen Suomeenkin. 

## Koko ja ulkonäkö
Turkinkyyhky on vaaleanharmaa, selästä tummempi kuin vatsapuolelta. Niskassa on aikuisilla linnuilla musta kaulus, pyrstösulkien tyvi alhaalta katsoen on tumma. Muistuttaa turturikyyhkyä.
***Koko:** Pituus 28–33 cm, siipien kärkiväli 60 cm ja paino 200 grammaa
***Ääni:** Monotoninen luonteenomaisesti kolmitavuinen huhuilu: kuukuu, kuuuu.

Vanhin eurooppalainen rengastettu turkinkyyhky on ollut vähintään 17 vuoden 9 kuukauden ikäinen brittiläinen yksilö.

## Levinneisyys
Turkinkyyhkyn alkuperäinen levinneisyysalue oli Kaakkois-Euroopassa ja Aasiassa. Se on levinnyt 1900-luvun jälkipuoliskolla Balkanin suunnalta muualle Eurooppaan. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 9–22 miljoonaa paria. Maailman kannasta noin 40 prosenttia sijoittuu Eurooppaan.

Ensimmäinen varma havainto Suomesta on 1950-luvulta, ja ensimmäinen pesintä varmistettiin Vaasassa vuonna 1966. Suomessa turkinkyyhky on nykyään paikoittainen yhdyskunta&shy;maisesti esiintyvä laji, ja sitä tavataan muun muassa Lounais-Suomessa, Etelä-Pohjanmaalla, Oulussa ja Ahvenanmaalla. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuosina 2019–2024 keskimäärin 330 paria. Vuosina 2013–2018 Ruotsin pesimäkannaksi arvioitiin 2&nbsp;300&nbsp;– 4&nbsp;300 paria ja Viron 100–150 paria.

Luontaisen levinneisyysalueensa ulkopuolella turkinkyyhkyä tavataan lisäksi ihmisen istuttamana vieraslajina monilla alueilla, kuten Afrikassa Kap Verdellä ja Amerikassa Yhdysvalloissa, Meksikossa, Belizessä ja useissa Karibian eri valtioissa sekä Aasiassa Japanissa. Yhdysvaltojen populaatio sai alkunsa pienestä siirtoistutuksesta 1970-luvulla. 

Turkinkyyhky on paikkalintu. Nuoret yksilöt vaeltelevat syksyisin muutamien kymmenien, joskus satojen kilometrien päähän.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Turkinkyyhkyn arvo on 3&nbsp;017 euroa.

## Elinympäristö

Turkinkyyhky viihtyy ihmisasumusten lähettyvillä. Se viihtyy erilaisissa puistikoissa, puustoisilla kerrostalo– ja varastoalueilla ja pesii usein havupuuhun.

## Lisääntyminen

Turkinkyyhky munii hataraan risupesäänsä kaksi valkoista munaa. Litteä risupesä sijaitsee puussa muutaman metrin korkeudella. Molemmat puolisot hautovat 14–16 päivää, naaras aktiivisemmin. Poikaset ovat välttävästi lentokykyisiä jo 15 päivän ikäisinä, mutta lähtevät pesästä usein vasta noin 20 päivän ikäisinä, ja pysyttelevät sitten vielä viikon verran pesäpuussa tai sen välittömässä läheisyydessä. Etelämpänä laji voi tehdä 5, jopa 6 pesyettä maalis–lokakuussa, Suomessa vain 2 tai 3. Sukukypsä 1-vuotiaana.

## Ravinto
Turkinkyyhky syö kasvisravintoa, etenkin siemeniä kuten viljaa. Ruokavalioon kuuluvat myös marjat ja hedelmät sekä pienet selkärangattomat.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Juha Laaksonen: Turkinkyyhky, Viikon luontoääni
Varpuspöllö

**Varpuspöllö** (*Glaucidium passerinum*) on Euroopan pienin pöllö.

## Koko ja ulkonäkö

Varpuspöllö on 15–19 senttimetriä pitkä, sen siipiväli on 32–39&nbsp;cm ja paino 47–70 grammaa. Linnun selkäpuoli on ruskea ja valkopilkkuinen. Vatsapuolelta se on vaaleampi ja ruskeaviiruinen. Linnun pää on melko pieni ja pyrstö lyhyt. Nokka on keltainen.

Varpuspöllön ”pyyppäävä” soidinvihellys kuulostaa ihmisen vihellykseltä, ja on helppo erottaa muiden pöllöjen äänistä. Silloin tällöin voi kuulla myös nopean, nousevan vihellyssarjan, erityisesti syksyllä. Ruuankerjuuääni on hyvin korkea vinkuminen.

Vanhin suomalainen rengastettu varpuspöllö on ollut 5 vuotta, 11 kuukautta ja 21 päivää vanha. Euroopan vanhin varpuspöllö on ollut kuusivuotias saksalainen yksilö.

## Levinneisyys

Varpuspöllö pesii Keski- ja Pohjois-Euroopasta idässä aina Tyynellemerelle ulottuvalla alueella. Euroopan pesimä&shy;kannaksi on arvioitu 82&nbsp;900&nbsp;– 157&nbsp;000 paria, joista 35 prosenttia Venäjän Euroopan puoleisilla alueilla ja 16 prosenttia Ruotsissa. Maailman kanta on noin kolminkertainen Euroopan kantaan verrattuna. Lajin kanta on vakaa ja se luokitellaan elinvoimaiseksi.

Suomessa varpuspöllöä tavataan Etelä-Lapin korkeudelle saakka. Vuosina 2019–2024 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin keskimäärin 3&nbsp;300 paria.

Varpuspöllö luokiteltiin vielä vuonna 2010 elinvoimaiseksi, mutta vuonna 2015 se luokiteltiin silmälläpidettäväksi ja vuonna 2019 vaarantuneeksi.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Varpuspöllön arvo on 1&nbsp;220 euroa.

## Elinympäristö
Tyypillisimmät elinpiirit ovat havu- ja sekametsiä, joissa on vanhoja tikankoloja. Varpuspöllö pesii tikankoloon tai linnunpönttöön.

## Lisääntyminen

Varpuspöllön muninta ajoittuu huhtikuuhun tai toukokuuhun, joskus kuitenkin jo maaliskuun loppuun. Valkoisia munia on 3–8. Naaras hautoo kuukauden ja koiras ruokkii sitä haudonnan aikana. Poikaset saavuttavat lentokyvyn kuukauden ikäisinä.

## Ravinto
Varpuspöllön ravintoa ovat muun muassa jyrsijät, pienet linnut ja sammakot. Myyräkantojen ollessa vahvoja varpuspöllöt syövät pääasiassa niitä. Tavallisimmat lintusaaliit ovat tiaisia, hippiäisiä, urpiaisia, peippoja, vihervarpusia. Suurimmat lintusaalit ovat pikkurastaiden ja käpytikan kokoluokkaa. Syksyllä ja talvella varpuspöllö varastoi saaliita koloihin ja linnunpönttöihin.

## Katso myös
*Luettelo Suomessa pesivistä pöllölinnuista

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*Korkeasaari: Varpuspöllö