Instruktiivi

**Instruktiivi** (vanhoissa suomen kieliopeissa myös **keinonto**) on ns. adverbiaalisiin eli semanttisiin sijoihin kuuluva sijamuoto, joka esiintyy ensisijaisesti tapaa tai välinettä ilmaisevissa nominien adverbiaali- tai verbien konverbimuodoissa (”infinitiiveissä”). Sijannimen ”instruktiivi (tai: deskriptiivi)” *(instructivus vel descriptivus)* on ilmeisesti luonut vuonna 1733 ilmestyneeseen latinankieliseen suomen kielioppiinsa Bartholdus Vhaël.

## Instruktiivi suomen kielessä
Suomen kielessä instruktiivin pääte *-n* liittyy yleensä *i-*tunnuksiseen monikkovartaloon: *tutu-i-n, tuotte-i-n.* Joitakin vakiintuneita yksikkövartalosta muodostettuja instruktiivimuotoja on myös käytössä: *jalan, kaupan, rinnan, kilvan, saman tien.* Kaikkien näiden osalta ei tosin ole selvää, onko niitä pidettävä yksikön instruktiiveina vai jonkinlaisina vanhoina ”datiivigenetiivi-” tai ”latiivimuotoina”.

Instruktiivi luokitellaan yleensä ns. marginaaliseksi tai vajaakäyttöiseksi sijaksi. Useimmat instruktiivimuodot ovat vakiintuneita, adverbeiksi kiteytyneitä sanoja tai sanontoja. Monet niistä on muodostettu adjektiiveista, lukusanoista tai pronomineista (esim. *ensin, harvoin, hyvin, oikein, nurin, väärin, toisin, yksin, kaksin, niin, noin, näin*). On myös substantiiveista ja sanaliitoista muodostettuja vakiintuneita ilmauksia: *aamuin, illoin, käsin, vaivoin, selin, varkain; avojaloin, poikkiteloin, väkivalloin; kaikin mokomin, kynsin hampain, suin päin, nurin niskoin.*

Säännöllisesti instruktiivimuotoja muodostetaan ns. E-infinitiivistä. Näin syntyy tekemisen tapaa ilmaiseva verbiadverbiaali (konverbi): *kertoen, lukien, saaden, tupakoiden, nousten, mennen.* MA-infinitiivin instruktiivimuoto on marginaalinen ja esiintyy lähinnä *pitää*-verbin täydennyksenä tietyissä ilmauksissa kuten *mitä minun pitikään *'sanomani*** tai ''mitä '''tuleman''' pitää.''

== Instruktiivi sukukielissä ==
Instruktiivin on katsottu kehittyneen [[Varhaiskantasuomi|varhaiskantasuomessa]] adverbiaalisesti käytetystä (monikon) [[Genetiivi|genetiivistä]], ja [[Terho Itkonen|Terho Itkosen]] mukaan sillä on vastineita paitsi pohjoisissa [[Itämerensuomalaiset kielet|itämerensuomalaisissa]] kielissä myös saamessa ([[Inkeroisen kieli|inkeroisen]] ***otsim** maas korjais marjaa'' ’otsa maassa [”otsin maassa”] keräsi marjoja’; [[Karjalan kieli|karjalan]] ''kokas **hännin** juostah lehmäd'' ’häntä pystyssä lehmät juoksevat’; [[Inarinsaame|inarinsaamen]] ''lummoost kieđaj'' ’kädet taskussa’, ”taskussa käsin”).

**Virossa** instruktiivia (vir. ''viisiütlev'') on 1900-luvun alun kielenuudistuksen yhteydessä yritetty elvyttää, mutta nykyisissä kieliopeissa sitä ei enää lueta eläväksi sijamuodoksi. Sitä käytetään vain suhteellisen pienessä joukossa vakiintuneita ilmauksia, jotka usein liittyvät ihmisen ruumiinosiin tai pukineisiin: ''avasüli'' ’avosylin’, ''palja päi'' ’paljain päin’, ''lehvivi hõlmu'' ’hulmuavin helmoin’, ''pisarsilmi'' ’kyynelsilmin’, ''ammuli sui'' ’suu ammollaan’, ''värisevi käsi'' ’vapisevin käsin’.

Useimpien etäsukukielten kieliopeissa välinettä, keinoa tai tapaa ilmaisevia sijoja nimitetään [[Instrumentaali|instrumentaaliksi]] tai [[Komitatiivi|komitatiiviksi]], mutta [[Hantin kieli|**itähantin*']] kieliopissa instruktiivi-nimitystä käytetään *ɐt''-päätteisestä sijasta, joka ilmaisee toiminnan tapaa tai välinettä.

## Lähteet