Demonstratiivipronomini

**Demonstratiivipronominit** (vanhoissa suomen kieliopeissa myös *osoitusasemot*) ovat pronomineja, jotka viittaavat johonkin joko tekstissä mainittuun tai puhetilanteessa havaittavaan tarkoitteeseen.

## Yleistä
Demonstratiivipronominit voidaan nähdä osana laajempaa **demonstratiivien** luokkaa, johon kuuluu pronominien lisäksi myös demonstratiivisia adjektiiveja (pro-adjektiiveja, esim. suomen *sellainen, tällainen, tuollainen*), adverbejä (esim. suomen *silloin, tällöin, tuonne, tänne, siten, täten*), joissain kielissä myös substantiiveja tai verbejä.

Demonstratiivit ovat deiktisiä, eli niiden merkitys on sidoksissa puhetilanteeseen, tai anaforisia eli aiemmin mainittuun viittaavia. Demonstratiivien järjestelmä rakentuu yleensä puhujan muodostaman ”keskiön” ja hänen sijaintinsa, eleidensä ja viitteidensä perustalle. Sillä on keskeinen tehtävä ihmisten vuorovaikutuksessa: demonstratiivien avulla ohjataan keskustelukumppanien huomiota, suhteutetaan puheena oleva asia puhetilanteeseen ja rakennetaan yhteistä ymmärrystä siitä, että keskustelijat tarkastelevat samaa asiaa vaikka kenties eri näkökulmista.

Demonstratiiveja on luultavasti kaikissa maailman kielissä. Ne muodostavat suppean, suljetun luokan, eikä niitä yleensä synny kieliopillistumalla muuntyyppisistä sanoista. Demonstratiivien järjestelmät vaihtelevat kuitenkin suuresti kielittäin. Useissa kielissä on yksinkertainen järjestelmä, jossa erotetaan puhetilanteessa lähellä olevaan (proksimaali-) ja kaukana olevaan (distaali-) viittaavat demonstratiivit, mutta on myös laajempia järjestelmiä. Esimerkiksi japanin *kore* ’tämä’ viittaa puhujaa lähellä olevaan, *sore* kuulijaa lähellä olevaan ja *are* molemmista kauempana olevaan. Pohjoissaamessa on viisi demonstratiivipronominia: *dat* viittaa yleisesti tunnistettavissa olevaan tai äsken mainittuun ja vastaa paljolti suomen *se*-pronominia, *dát* viittaa puhujaa lähellä olevaan, *diet* puhuteltavaa lähellä olevaan, *duot* sekä puhujasta että puhuteltavasta jonkin matkan päässä olevaan ja *dot* molemmista kaukana olevaan.

Demonstratiivit ovat merkitykseltään sukua määräisyyden ilmauksille, ja useiden kielten artikkelit ovat kehittyneet demonstratiivipronomineista.

## Demonstratiivipronominit suomen kielessä
Suomen kielen demonstratiivipronominit ovat *tämä, tuo* ja *se.* Niiden monikkomuodot muodostetaan suppletiivisesti eli eri vartalosta: *nämä, nuo, ne.* (N-alkuisuus pronominien monikkovartaloissa on vanha piirre, joka esiintyy myös suomen sukukielissä mordvalaiskieliä, maria ja komia myöten.) Puhutussa suomen kielessä yleisiä variantteja ovat laajalti Etelä- ja Keski-Suomessa esiintyvät *tää* ja *nää* sekä alkuaan hämäläismurteiset *toi* ja *noi.*

Demonstratiivipronominit voivat esiintyä sekä itsenäisinä nominilausekkeina *(*'tuosta** saisi hyvän keiton)'' että nominilausekkeessa substantiivin määritteinä ''(**tuosta** kaalista saisi hyvän keiton).'' Varsinkin ''se''-pronomini muistuttaa puhutussa kielessä käytöltään usein määräistä artikkelia.

''Tämä''-pronominilla viitataan puhujan huomiopiirissä olevaan, ''se-''pronominilla puhuteltavan huomiopiirissä olevaan, ''tuo''-pronominilla taas kummankin huomiopiirin ulkopuolella olevaan tarkoitteeseen. ''Se'' on yleispronomini, joka toimii myös anaforisena viittauksena aiemmin mainittuun, ”artikkelinomaisena tarkenteena”, tukipronominina, joka kantaa yhteyden vaatiman sijamuodon merkintää (''oletko unohtanut **sen**, että nämä piti palauttaa?),'' tai eräänlaisena muodollisena subjektina tai paikantäyttäjänä ''(**se*' on sitten kevät).*

*Se* ja monikollinen *ne* esiintyvät puhutuissa suomen kielen muodoissa laajalti myös persoonapronomineina, yleiskielen kolmannen persoonan *hän/he*-pronominin vastineina. Suomen yleiskielen normi, jonka mukaan *se/ne*-pronominilla viitataan ei-inhimillisiin tarkoitteisiin, *hän/he*-pronominilla ihmisiin, on nykysuomen yleiskieltä kehitettäessä tehty keinotekoinen ratkaisu.

## Lähteet