open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Sunnuntailounas

**Sunnuntailounas** on Atte Järvisen ohjaama ja käsikirjoittama suomalainen komediasarja, jonka pääosissa näyttelevät Taneli Mäkelä, Elena Leeve, Jarkko Niemi, Santtu Karvonen sekä Samuli Niittymäki.

Sarjan alussa perheen isä Tauno (es. Mäkelä) on juuri jäänyt eläkkeelle ja saanut oletetun sydänkohtauksen, joka paljastuu vain närästykseksi. Elämän rajallisuuteen havahtunut Tauno päättää alkaa järjestää viikoittaisia lounashetkiä lastensa Eevin (es. Leeve), Janin (es. Niemi), Taavin (es. Karvonen) ja Severin (es. Niittymäki) kanssa. Viikon tapahtumia käydään läpi niin lounaspöydässä kuin Eevin takaumissa, joita käydään läpi hänen terapia­istunnoissaan.

*Sunnuntailounaan* ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin keväällä 2018 C More -suoratoistopalvelussa ja se esitettiin syksyllä 2018 MTV3-kanavalla. Sarjan toinen tuotantokausi kuvattiin huhti–toukokuussa 2019 ja sen julkaisu C Moressa alkoi heinäkuussa 2019. *Sunnuntailounaan* kolmannen tuotantokauden julkaisu alkoi marraskuussa 2020 C Moressa. MTV3-kanavalla kausi esitettiin syksyllä 2021. *Sunnuntailounaan* neljäs tuotantokausi julkaistiin vuonna 2023.

## Rooleissa
### Pääosissa

### Sivuosissa

### Vierailijat

## Jaksot
### Ensimmäinen tuotantokausi

1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla

### Toinen tuotantokausi

1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla

### Kolmas tuotantokausi

1 Keskikatsojamäärä ensiesityspäivänä MTV3-kanavalla

### Neljäs tuotantokausi

### Viides tuotantokausi

## Lähteet
24 silmää

**24 silmää** () on Keisuke Kinoshitan käsikirjoittama ja ohjaama japanilainen draamaelokuva vuodelta 1954.
Pienen saaren kyläkoulun nuoresta naisopettajasta kertova mustavalkoelokuva perustuu Sakae Tsuboin romaaniin vuodelta 1952.

Elokuvassa nuori naisopettaja (Hideko Takamine) saapuu vuonna 1928 eristyneelle Shodoshiman saarelle vuonna 1928. Hän on aikuisten mielestä epäilyttävän moderni – pukeutuu länsimaisesti ja ajaa polkupyörällä – mutta lapset pitävät hänestä heti kovasti. Elokuva seuraa opettajan ja hänen 12 ensimmäisen oppilaansa vaiheita läpi toisen maailmansodan.¨

*24 silmää* voitti Golden Globe -palkinnon parhaasta ulkomaalaisesta elokuvasta.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
*
Raision nuorisovaltuusto

**Raision nuorisovaltuusto** on Raision kaupungin vuonna 2018 perustama lakisääteinen nuorisovaltuusto. Sen toimintaa ohjaa Raision kaupungin asettama virkamies. Nuorisovaltuusto kokoontuu noin kerran kuukaudessa. Vuonna 2023 nuorisovaltuuston puheenjohtajana toimii Leia Kuorilehto. Aikaisemmin nuorisovaltuuston puheenjohtajina ovat toimineet Ville Virtanen (2018), Aleksi Suro (2019–2020) ja Essi Tuokko (2021–2022).

Valtuusto koostuu 15 jäsenestä, mukaan lukien puheenjohtaja, varapuheenjohtajat ja sihteerit. Kouluista edustajia tulee neljätoista, ja lisäksi kaupunginhallitus nimittää yhden edustajan, joka asuu, mutta ei opiskele Raisiossa. Jokaisella jäsenellä on henkilökohtainen varajäsen.

Nuorisovaltuuston tehtävänä on tuoda raisiolaisten nuorten ajatuksia esille ja edustaa lähiseudun nuoria sekä valvoa, että nuorten mielipiteet otettaisiin huomioon kunnallisessa päätöksenteossa. Nuorisovaltuusto on nykyään lakisääteinen toimielin, mutta se ei vaikuta kaupunginvaltuuston tekemiin päätöksiin. Nuorisovaltuustolla on kuitenkin oikeus tehdä aloitteita kaupungin eri toimielimille. Nuorisovaltuustolla on myös lautakuntapaikkoja sekä puhe- ja läsnäolo-oikeus Raision kunnanvaltuustossa.

## Lähteet
Mansoor Ahmed

**Mansoor Ahmed** (, 7. tammikuuta 1968 Rawalpindi – 12. toukokuuta 2018) oli pakistanilainen maahockeypelaaja, olympiamitalisti ja maailmanmestari.

Maalivahtina pelannut Ahmed kuului Pakistanin maajoukkueeseen sen voittaessa olympiapronssia Barcelonassa 1992, maailmanmestaruuden Australiassa 1994 ja MM-hopeaa Pakistanissa 1990. Hän kuului Pakistanin joukkueeseen myös Soulin kesäolympialaisissa 1988 (Pakistan viides) ja Atlantan kesäolympialaisissa 1996 (kuudes).

Ahmed kuoli 50-vuotiaana 12. toukokuuta 2018 kärsittyään vuosia sydänongelmista. Hän oli halunnut sydänleikkaukseen naapurimaahan Intiaan.

## Lähteet
* Manzoor Ahmed Bio, Stats, and Results Olympics at Sports-Reference.com 

### Viitteet
Naisen tie (vuoden 1971 elokuva)

**Naisen tie** (*Phir Bhi*) on Shivendra Sinhan ohjaama intialainen Bollywood-draamaelokuva vuodelta 1971. Se kertoo 38-vuotiaasta leskeksi jääneestä äidistä ja hänen 20-vuotiaasta tyttärestään, jotka yrittävät löytää paikkansa keskiluokkaisessa kaupunkiyhteisössä Mumbaissa. Äiti Manjari, biologian opettaja, tapaa työssään uuden miehen muttei uskalla ottaa ratkaisevaa askelta. Äiti ja tytär tukevat toisiaan elämänsä valinnoissa.

## Rooleissa

## Vastaanotto
*Naisen tie* palkittiin vuoden parhaana hindinkielisenä elokuvana, ja samassa yhteydessä Partap Sharma palkittiin miespääosastaan. 

Elokuva on esitetty Suomen televisiossa maaliskuussa 1977.

## Lähteet
Jalkapallon Suomen Cup 2018

**Jalkapallon Suomen Cup 2018** oli 64. kerran järjestetty jalkapallon Suomen Cup. Turnauksen voitti Inter, joka voitti loppuottelussa HJK:n 1–0. 

## 1. kierros

## Toinen kierros

## Kolmas kierros

## Neljäs kierros

## Lohkovaihe
Lohkovoittajat etenevät suoraan puolivälieriin. Toiseksi sijoittuneet ja paras kolmanneksi sijoittunut karsivat puolivälieräpaikasta.

### Lohko A

### Lohko B

### Lohko C

### Lohko D

### Lohko E

## Puolivälieräkarsinnat

## Puolivälierät

## Välierät

## Loppuottelu

## Lähteet
*Suomen Cup  Suomen Palloliitto.
### Viitteet
Peter Appleyard

**Peter Appleyard** (26. elokuuta 1928 Cleethorpes, Englanti – 17. heinäkuuta 2013 Eden Mills, Ontario) oli brittiläissyntyinen jazzmuusikko. Hän toimi alun perin rumpalina synnyinmaassaan, mutta muutti vuonna 1949 Bermudalle ja sitten vuonna 1951 Torontoon, jossa aloitti vibrafonin soittamisen. Hän pääsi esiintymään Billy O'Connorin kanssa ja muun muassa CBC:n radiossa jazzpianisti Calvin Jacksonin kanssa. Vuonna 1957 Appleyard perusti oman kokoonpanonsa, joka toimi Torontossa, mutta kiersi laajasti Pohjois-Amerikkaa ja esiintyi Yhdysvaltain televisiossa. Vuoden ajan yhtye säesti laulaja Gloria DeHavenia. 

Appleyard juonsi Patti Lewisin kanssa radio-ohjelmaa *Patti and Peter* (1961–1962) ja Guido Basson kanssa televisio-ohjelmaa *Mallets and Brass* (1969). Vuosina 1977–1980 hän toimi *Peter Appleyard Presents* -televisioshow'n juontajana. Samanaikaisesti Appleyard oli Torontossa suosittu esiintyjä ja johtava lyömäsoittaja kaupungin teatteri- ja studio-orkestereissa. Big band -nostalgia johti All Star Swing Bandin perustamiseen vuonna 1982. Sen sovittajana toimi Rick Wilkins. Kokoonpano esiintyi Toronton seudulla, New Yorkissa ja festivaaleilla, kuten Monctonin jazzfestivaalilla vuonna 1998.

Appleyard sai kansainvälistä huomiota jazzpiireissä 1970-luvulla soittamalla klarinetisti Benny Goodmanin sekstetissä, jonka kanssa hän kiersi Euroopassa ja Australiassa. Hän soitti Goodmanin kanssa muun muassa kolmessa konsertissa Carnegie Hallissa, New Yorkissa. Vuonna 1985 Appleyard perusti Goodman-tribuuttiyhtyeen Abe Mostin ja Peanuts Huckon kanssa. Hän teki yhteistyötä myös sellaisten muusikoiden kuin Mel Tormén, Dick Hymanin, Diana Krallin, Rob McConnellin, Ann Murrayn, Oscar Petersonin ja Hagood Hardyn kanssa.

Jack Batten vertasi 2. lokakuuta 1975 *[[Toronto Globe and Mail]]* -julkaisussa Appleyardia tyylillisesti Red Norvoon. Appleyard pääsi Kanadan ritarikuntaan vuonna 1992.

## Lähteet
Roy Harris

**Roy Harris** (12. helmikuuta 1898 Chandler, Oklahoma – 1. lokakuuta 1979 Santa Monica, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän oli vaikutusvaltainen hahmo alkuperäisamerikkalaisen sinfonisen sävellystyylin luomisessa. Hän tuli tunnetuksi yksiosaisesta kolmannesta sinfoniastaan (1937).

Harris opiskeli Kalifornian yliopistossa ja tutustui Arthur Farwellin johdattamana Walt Whitmanin runouteen. Harris suoritti opintoja myös Charles Demarestin, Fannie Dillonin, Henry Schoenfeldin, Modest Altschulerin ja Aaron Coplandin rohkaisemana Nadia Boulangerin johdolla. Boulangerin opastamana Harris sävelsi konserton pianolle, klarinetille ja jousikvartetille, mikä teki hänestä Pariisissa yhden johtavista nuorista yhdysvaltalaissäveltäjistä. 

Harris sai työstään lukuisia tunnustuksia, kuten Naumburg-palkinnon seitsemännestä sinfoniasta. Hänet myös valittiin Yhdysvaltain taide- ja kirjallisuusakatemiaan. Hän opetti monissa opinahjoissa, kuten Kalifornian yliopistossa, Los Angelesissa ja Princetonin yliopistossa.

## Lähteet
Bernard Wagenaar

**Bernard Wagenaar** (18. heinäkuuta 1894 Arnhem – 19. toukokuuta 1971 York, Maine) oli alankomaalaissyntyinen, sittemmin yhdysvaltalaistunut säveltäjä, pianisti, viulisti ja musiikkipedagogi. Hän varttui musikaalisessa perheessä Arnhemissä. 15-vuotiaana hän lähti opiskelemaan Utrechtiin. Hänen opettajiensa joukossa olivat Gerard Veerman (viulu), Madame Bekker-Veerman (piano) ja hänen oma isänsä Johan Wagenaar (harmonia, kontrapunkti, sävellys). 

Vuonna 1920 Wagenaar asettui Yhdysvaltoihin, jonka kansalaisuuden hän sai vuonna 1927. Vuosina 1921–1923 hän toimi Leopold Stokowskin johtaman Philadelphian orkesterin viulistina. Hän kuului Institute of Musical Artin henkilökuntaan New Yorkissa ja jatkoi toimintaansa siellä sen muututtua Juilliard Schooliksi (1925–1968). Häntä kuullaan pianistina Naxoksen historiallisen sarjan levyllä. Hänen sävellystensä joukossa on pianosonaatti.

## Lähteet
Ron Collier

**Ronald William "Ron" Collier** OC (3. heinäkuuta 1930 Coleman, Alberta – 22. lokakuuta 2003 Toronto, Ontario) oli kanadalainen pasunisti, säveltäjä, sovittaja, kapellimestari ja musiikkipedagogi. Hän kuului jazzia ja taidemusiikkia yhdistelleeseen liikkeeseen ja oli ensimmäinen Kanadan neuvoston stipendin saanut jazzsäveltäjä. Hänen merkittäviä sävellyksiään ovat *The City* (1960), *Hear Me Talkin' To Ya* (1964), *Carneval* (1969) ja *Humber Suite* (1973). Hän myös teki orkestraation Oscar Petersonin teoksesta *Canadiana Suite* (1997).

Collier tuli ehkä parhaiten tunnetuksi yhteistyöstään Duke Ellingtonin kanssa 1960–1970-lukujen aikana. Hän sävelsi myös elokuvia sekä televisiota varten ja opetti Toronton Humber Collegessa kahden vuosikymmenen ajan. Collier kuoli syöpään vuonna 2003, mutta pääsi samana vuonna postuumisti Kanadan ritarikunnan upseeriksi.

## Lähteet
Linnunrata (kirjasarja)

**Linnunrata** on Douglas Adamsin kirjoittama romaanisarja, joka perustuu hänen kuunnelmasarjaansa *[[Linnunradan käsikirja liftareille]]*.

Romaanisarja *Linnunrata* ilmestyi vuosina 1979–1992 viitenä osana, jotka muodostavat yhdessä Adamsin sanoin ”maailman ainoan viisiosaisen trilogian”. Sarjaan kuuluu viisi romaania:
* *Linnunradan käsikirja liftareille*, 1981 (*The Hitchhiker’s Guide to the Galaxy, 1979)
* *Maailmanlopun ravintola*, 1990 (*The Restaurant at the End of the Universe*, 1980)
* *Elämä, maailmankaikkeus – ja kaikki*, 1991 (*Life, the Universe and Everything*, 1982)
* *Terve, ja kiitos kaloista*, 1993 (*So Long, and Thanks for All the Fish*, 1984)
* *Enimmäkseen harmiton*, 1994 (*Mostly Harmless*, 1992)

Ennen kuolemaansa vuonna 2001 Douglas Adams myös vihjaisi, että hän olisi kirjoittamassa kirjasarjalle vielä kuudetta osaa, joka päättäisi tarinan hänelle mieluisalla ja iloisella tavalla. Douglas olikin kirjoittamassa kirjaa *Salmon of Doubt*, joka kertoi Adamsin toisen kirjasarjan päähenkilön, "holistisen etsivän" Dirk Gentlyn, kolmannesta seikkailusta. Adams oli kuitenkin ilmeisesti muuttamassa mieltään ja tekemässä tästä teoksesta juuri *Linnunrata*-sarjan kuudennen teoksen, joka mahdollisesti olisi myös saattanut nivoa nämä kaksi erillistä kirjasarjaa yhteen. 

[[Artemis Fowl]] -kirjoistaan tunnettu irlantilainen kirjailija [[Eoin Colfer]] on kirjoittanut sarjalle kuudennen osan nimeltään *Vielä yksi juttu…* (*And another thing…''), joka ilmestyi vuonna 2009.

WSOY julkaisi vuonna 1996 Pekka Markkulan käännöksen sekä vuonna 2009 sen ja loput neljä osaa yhteispainoksena.

Kirjasarja on julkaistu myös äänikirjoina Aku Laitisen lukemana.

## Lähteet
Edmund Burke (oopperalaulaja)

**Edmund Arbuckle Burke** (12. heinäkuuta 1876 Toronto, Ontario, Kanada – 19. helmikuuta 1970 Flintridge, Kalifornia, Yhdysvallat) oli oopperalaulaja, äänialaltaan basso. Hän opiskeli McGillin yliopistossa ja sitten Alberto Visettin johdolla Lontoossa sekä Edmond Duvernoyn johdolla Pariisissa. 

Burke debytoi Montpellier’ssa vuonna 1905 ja esiintyi sitten Algerissa, Haagissa ja Covent Gardenissa. Hänen keskeisiä roolejaan olivat Mefistofeles, Nilakantha, Athanaël, Scarpia ja Rodolfo. Vuosina 1911–1912 Burke kiersi Australiassa. Hänen uraansa Metropolitan-oopperassa (1922–1925) varjosti ensimmäisessä maailmansodassa palvelemisesta aiheutunut rintahaava. Burke teki kaksi harvinaista levytystä vuonna 1913.

## Lähteet
Naisen tie

**Naisen tie** voi tarkoittaa:

## Musiikki
**[[Naisen tie (albumi)|Naisen tie]]*, Arja Korisevan albumi vuodelta 1994
**”Naisen tie” (Jean Frankfurter – Turkka Mali), albumin nimikappale
*”Naisen tie” (Mikis Theodorakis – Turkka Mali), kappale Arja Saijonmaan albumilla *Paijaa mua* (1993).

## Kirjallisuus
**Naisen tie*, Elis Matilaisen romaani vuodelta 1946
**Naisen tie : mietteitä elämästä, rakkaudesta ja onnesta*, Kariston julkaisema aforismikokoelma vuodelta 2003
**Naisen tie : L. Onervan kapina*, Anna Kortelaisen teos vuodelta 2006.

## Elokuva
**[[Naisen tie (vuoden 1933 elokuva)|Naisen tie]]* (Pilgrimage), John Fordin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1933
**[[Naisen tie (vuoden 1933 elokuva)|Naisen tie]]* (Frauenliebe – Frauenleid), saksalainen elokuva vuodelta 1937
**[[Hallituksen jäsen]] / Naisen tie* (Tshlen pravitelstva), Aleksandr Zarhin ohjaama neuvostoliittolainen elokuva vuodelta 1940
**[[O'Haru – naisen tie]]* (Saikaku ichidai onna), Kenji Mizoguchin ohjaama japanilainen elokuva vuodelta 1952
**[[Naisen tie (vuoden 1971 elokuva)|Naisen tie]]* (Phir Bhi), intialainen elokuva vuodelta 1971.
Hannu Mykkänen

**Hannu Mauno Mykkänen** (s. ) on Itä-Suomen yliopiston (aiemman Kuopion yliopiston) ravitsemustieteen emeritusprofessori.

Mykkänen kirjoitti ylioppilaaksi Iisalmen lyseosta (1967). Hän opiskeli perustutkinnon ensin Helsingin yliopistossa (MMK 1974) ja Yhdysvalloissa Wisconsinin yliopistossa (1972–73). Jatko-opinnot ja tohtorin tutkinnon hän suoritti Britanniassa Surreyn yliopistossa (1974–77). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (Surreyn yliopisto, Britannia, 1977) tarkasteli lyijymyrkytystä. Työ oli otsikoitu *Studies on lead intoxication in the rat*. Vuodesta 1983 Mykkänen on ollut Helsingin yliopiston dosentti.

Mykkänen on keskittynyt tutkimustöissään erityosesti ravitsemustieteen, ravintofysiologian, ravitsemustoksikologian aiheisiin.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Google Scholar -haku: Hannu Mykkänen  (scholar.google.com)
* Hannu Mykkänen. University of Eastern Finland (UEF), Institute of Public Health and Clinical Nutrition  (researchgate.net)
*Heljä Salonen (24.4.2015) Porkkanadieetillä karisi 37 kiloa - ja lisää lähtee! (iltalehti.fi)
*3 väitettä – miksi vehnä on pahin ruoka terveydellesi? (29.3.2012)   (mtv.fi)
*Kari Salmela (12.1.2009) D-vitamiinin puute suomalaisten kiusana  (kantti.net)
Vertebrata lanosa

**Vertebrata lanosa**, syn. *Polysiphonia lanosa* on punaleviin kuuluva pieni, punaruskea, rihmamainen levä. Se kasvaa yleisesti epifyyttinä solmulevällä ja harvemmin muilla Fucales-lahkon ruskolevillä. Se on yleinen kalliorantojen vuorovesialueella, mutta ei kaukana estuaareissa.

## Lähteet
Norman Symonds

**Norman Alec Symonds** (23. joulukuuta 1920 – 21. elokuuta 1998) oli kanadalainen säveltäjä, klarinetisti ja saksofonisti. Hän yhdisteli opettajansa Gordon Delamontin innoittamana jazzin värejä ja improvisatorisuutta taidemusiikin muotoihin ja orkestraatioon. Hänen merkittäviä sävellyksiään ovat muiden muassa *Concerto Grosso* jazzkvintetille ja sinfoniaorkesterille (1957), *Autumn Nocturne* (1960), *The Nameless Hour* (1966) ja *The Democratic Concerto* (1967). Symonds vaikutti myös elektronisen musiikin sekä kuoromusiikin parissa ja sävelsi televisiota sekä näyttämöä varten. Hänen ekspressionistiset teoksensa *Big Lonely* (1975) ja *The Gift of Thanksgiving* (1980) ammentavat vaikutteita Kanadan luonnonkauneudesta.

Symonds varttui Victoriassa, Brittiläisessä Kolumbiassa, ja aloitti klarinetin soittamisen teini-iässään. Hän palveli Kanadan laivastossa vuosina 1938–1945 ja soitti samoihin aikoihin Charles "Bucky" Adamsin johtamassa dixielandyhtyeessä. Hän toimi klarinetistina, saksofonistina ja sovittajana Leo Romanellin, Bobby Gimbyn sekä Benny Louisin kokoonpanoissa ja johti myös omaa jazzoktettiaan vuosina 1953–1957. Vuonna 1956 hän esiintyi oktetin kanssa Stratfordin festivaalilla. Oktetissa toimivat muiden muassa vaihtelevasti Ed Bickert, Ron Collier, Ross Culley, Bernie Piltch, Jack Richardson ja Jerry Toth.

## Lähteet
Kansainyhteisön kisat 2018

**Kansainyhteisön kisat 2018** olivat järjestyksessään 21. Kansainyhteisön kisat. Ne järjestettiin Australian Gold Coastissa 4.–15. huhtikuuta 2018.

Mitalitilaston ykkönen oli isäntämaa Australia 80 kultamitalilla ja yhteensä 198 mitalilla. Kisoihin osallistui 71 joukkuetta, joista mitaleille pääsi 43.

## Urheilulajit

Kisoissa kilpailtiin seuraavissa urheilulajeissa:

* Ammunta
* Koripallo
* Maahockey
* Nurmikeilailu
* Nyrkkeily
* Paini 
* Painonnosto
* Pyöräily
** Maantiepyöräily
** Maastopyöräily
** Ratapyöräily
* Pöytätennis
* Rantalentopallo
* Rugby-7
* Squash
* Sulkapallo
* Triathlon
* Verkkopallo
* Vesiurheilu
** Uimahypyt
** Uinti
* Voimanosto (paralaji)
* Voimistelu
** Telinevoimistelu
** Rytminen voimistelu
* Yleisurheilu

## Lähteet
*
Jan Järvlepp

**Jan Eric Järvlepp** (s. 3. tammikuuta 1953 Ottawa) on kanadalainen säveltäjä, sellisti ja musiikkipedagogi. Hän sai musiikin kandidaatin arvon Ottawan yliopistosta vuonna 1976, musiikin maisterin arvon McGillin yliopistosta 1978 ja filosofian tohtorin arvon Kalifornian yliopistosta, San Diegosta 1981. Järvlepp soitti rockkitaraa ennen kuin ryhtyi opiskelemaan sellonsoittoa high school -aikoinaan. Hänen opettajiensa joukossa olivat Donald Whitton, Gisela Depkat, Peter Farrell, Rafael Druian, Luis de Pablo, Alcides Lanza, Will Ogdon ja Roger Reynolds. 

Järvlepp on sellistinä soittanut muun muassa Ottawan sinfoniaorkesterissa. Hänen varhainen sävellystuotantonsa oli muodoltaan abstraktia ja tonaalisesti kompleksista. Tohtorikoulutuksensa jälkeen hän kehitti postmodernin tyyliin, joka on tonaalisesti keskittyneempää kuin aiempi sävelkieli.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Viralliset sivut
Ihmeellinen maailma (albumi)

__NOTOC__
** Ihmeellinen maailma** on Matti Inkisen toinen sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 1990. Tunnetuimmat kappaleet ovat "Jokin sisälläni kutittaa" ja "Maailman surullisin melodia".

Levyllä pianoa soittaa Ismo Laakso.

## Kappaleet
;A-puoli
#
#
#
#
#

;B-puoli
#
#
#
#
#

## Aiheesta muualla
* ''Ihmeellinen maailma'' discogs.com -sivustolla 
* ''Ihmeellinen maailma'' finnmusic.net -sivustolla
Lasiini

**Lasiini** on suomumuurahaisiin kuuluva tribus, josta Suomessa esiintyy yhdeksän lajia suvusta mauriaiset (*Lasius*), Etelä-Suomesta Etelä-Lappiin saakka,  ja harvinaisena Etelä-Suomen havaintona suvun *[[Nylanderia]]* yksi laji.

## Suvut
Maailmanlaajuisesti Lasiini-tribukseen kuuluu 10 elossa olevaa sukua ja yksi sukupuuttoon kuollut suku. Kaikkiaan lajeja on noin 385 ja näillä yli sata alalajia. Lasiini-muurahaisten taksonomia on vakiintunut vasta viime vuosina, joten eri lähteissä on poikkeavia tietoja.

Suomessa esiintyvät *Lasius*-suvut jaetaan neljään alasukuun: *[[Lasius (Cautolasius)]]*, *[[Lasius (Chtonolasius)]]*, *[[Lasius (Dendrolasius)]]* ja *[[Lasius (Lasius)]]*.


File:Lasius fuliginosus casent0173166 profile 1.jpg|Alasuku *[[Lasius (Dendrolasius)]]*: paperimuurahainen (*Lasius fuliginosus*)
File:Lasius flavus casent0005406 profile 1.jpg|Alasuku *[[Lasius (Cautolasius)]]*: keltiäinen (*Lasius flavus*)
File:Lasius platythorax casent0172747 profile 1.jpg|Alasuku *[[Lasius (Lasius)]]*: metsämauriainen (*Lasius platythorax*)


## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Laji.fi: Lasiini
* ITIS: Lasiini 
* UniProt: Taxonomy – Lasiini 
* Bug guide: Tribe Lasiini
Aino Öljymäki

**Aino Kyllikki Öljymäki** (10. kesäkuuta 1901 – 15. joulukuuta 1963) oli suomalainen laulaja, kansakoulunopettaja ja alkeisoppikirjojen tekijä. Hänen vuonna 1947 julkaistu oppikirjansa *Laulaen lukemaan* ylsi vuonna 2006 jo seitsemänteen painokseensa. 

## Teoksia

*1925: *Laskuesimerkkejä valmistavaa koulua varten*. Toim. yhdessä Hilma Mäkelän ja Eva Vesamaan kanssa.
*1946: *Kurre Matti*. Kuvittajana Helga Sjöstedt. Helsinki: Kuvataide.
*1947: *Laulaen lukemaan*. 7. painos 2006. .
*1949: *Iloa ja juhlaa, Esitystehtäviä koulun pienimmille*. Porvoo: WSOY.
*1956: *Iloa ja juhlaa 2, Pienoisnäytelmiä ja muita esitystehtäviä kouluille ja kerhoille*. Kuvittajana Maija Karma, säestykset Valter Ranne. Porvoo: WSOY.
*1962: *Me luemme jo : pienten oheislukemisto*. Kuv. Eeva Oivo. Porvoo: WSOY.
*1963: *Iloa ja juhlaa 3*. Kuv. Eeva Oivo. Porvoo: WSOY.

## Lähteet
Ben McPeek

**Benjamin Dewey "Ben" McPeek** (28. elokuuta 1934 Trail, Brittiläinen Kolumbia – 14. tammikuuta 1981 Toronto, Ontario) oli kanadalainen säveltäjä, kapellimestari, pianisti ja sovittaja. 

McPeek muutti Torontoon vuonna 1953 ja opiskeli The Royal Conservatory of Musicissa sekä Toronton yliopistossa, jossa hänen opettajiensa joukossa olivat John Beckwith, Talivaldis Kenins, Oskar Morawetz, Godfrey Ridout ja John Weinzweig. Hän aloitti uransa soittamalla pianoa torontolaisissa tanssiyhtyeissä ja esiintyi CBC:ssa Five Playboysin kanssa. Uran musiikkiteatterissa McPeek aloitti vuonna 1960 Up Tempo 60 -revyyn musiikillisena johtajana. 

McPeek perusti vuonna 1964 Ben McPeek, Ltd -yhtiön ja vuonna 1966 Nimbus 9 Productionsin. Hän kirjoitti ja levytti noin 2000 jingleä. Hän sävelsi myös elokuvamusiikkia ja oli vuonna 1979 Harry Freedmanin kanssa perustamassa Canadian Film Composers Guildia. Muuhun tuotantoon kuuluvat muiden muassa pianokonsertto ja kuusi pianosonaattia.

## Lähteet
Ca’ Foscari -yliopisto

**Venetsian Ca' Foscarin yliopisto** () on julkinen yliopisto Italiassa Venetsiassa. Yleensä siitä käytetään nimeä **Università Ca' Foscari** eli **Ca' Foscarin yliopisto**. Se on perustettu 1868 ja on sijainnut siitä lähtien venetsialaista gotiikkaa edustavassa Ca' Foscarin palatsissa, josta se on saanut nimensäkin. Palatsi sijaitsee Canal Granden varrella Rialton ja Basilica di San Marcon välissä, Dorsoduron sestieressä.

Oppilaitos muuttui yliopistoksi 1968. Siinä on kahdeksan osastoa, ja opiskelijoita on lähes 19&nbsp;000.

## Historia
Oppilaitoksen perustettiin nimellä Regia Scuola Superiore di Commercio ("kuninkaallinen kauppakorkeakoulu") 6. elokuuta 1868 annetulla kuninkaallisella asetuksella, ja opetus alkoi saman vuoden joulukuussa. Perustamisajatus oli syntynyt, kun Veneto liitettiin vuonna 1866 uuteen Italian kuningaskuntaan, ja sitä tuki erityisesti kolme henkilöä: taloustieteilijä Luigi Luzzatti, myöhemmin Italian pääministeri; Edoardo Deodati, Italian kuningaskunnan senaattori ja Venetsian maakunnan  varapresidentti; sekä sisilialainen taloustieteilijä Francesco Ferrara, joka oli oppilaitoksen johtaja ensimmäiset kolmekymmentä vuotta.

Oppilaitos oli Italian ensimmäinen korkeampi kaupallisen oppilaitos, ja se perustettiin jo alun pitäen valtakunnalliseksi oppilaitokseksi. Sen yhtenä tehtävänä oli valmistaa konsulaattien työntekijöitä ulkomaantehtäviin, ja siinä oli myös opettajankoulutuslaitos, josta valmistui keskiasteen kouluihin kaupallisten aineiden opettajia. Jo alusta lähtien oppiaineisiin kuului vieraita kieliä. Koulun esikuvana oli 1853 perustettu Institut Supérieur de Commerce d'Anvers Antwerpenissä Belgiassa.

Sen jälkeen kun oli luotu vuonna 1935 yliopisto-opetuksen opetusohjelma, Istituto Superiore di Economia e Commercio di Venezialla, kuten sen nimi oli silloin, oli oikeus opettaa ja antaa nelivuotisia *laurea*-arvoja. Vuonna 1968 se sai yliopiston aseman, ja nimeksi tuli Università degli Studi di Venezia.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Mario Isnenghi e Stuart Woolf, *L’Ottocento e il Novecento*, Roma, Istituto della enciclopedia italiana, 2002.
*Giuseppe Maria Pilo et alii (a cura di), *Ca’ Foscari. Storia e restauro del palazzo dell’Università di Venezia*, Venezia, Marsilio, 2009.
Per Theodor Stolpe

**Per Theodor (P. Th.) Stolpe** (1. lokakuuta 1824 Gävle, Ruotsi – 22. kesäkuuta 1878 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen kirjakauppias ja yliopistonlehtori. Hän sai kollegiasessorin arvon 1870. 

Stolpen puoliso oli Selma Selina Eeles ja heidän poikansa oli arkkitehti John Henry Early Stolpe (1863–1939).

Ennen Suomeen tuloaan Stolpe opiskeli Uppsalassa. Hän piti kirjakauppaa Carlshamnissa vuonna 1847. Hän oli Ruotsin Tanskan-lähettilään yksityissihteeri 1848–1849, valantehnyt englannin ja ranskan kielten kääntäjä Kööpenhaminassa 1849. Hän tuli Öhmanin kirjakaupan palvelukseen Helsinkiin 1849. Stolpe perusti Helsinkiin kirjalainaamon 1855, kirjakaupan 1857, jota hän piti 4:een tammikuuta 1877. Kun hänen liikehuoneistonsa tuhoutui mainittuna päivänä eikä hän löytänyt uutta sopivaa, hän lopetti kaupan. Kauppakoulun hän perusti 1861. Hän oli Finlands Allmänna Tidningin päätoimittaja kuolemaansa saakka. Hän toimi Helsingin yliopiston englannin kielen lehtorina 1854–1878 ja painoasiain ylihallituksen asiamiehenä Helsingissä vuodesta 1870.

## Lähteet
Anna-Liisa Antila-Kaljunen

**Anna-Liisa Antila-Kaljunen** (27. maaliskuuta 1915 Suursaari – 2. marraskuuta 2006 Oulu) oli suomalainen diplomiurkuri, kuoronjohtaja ja musiikin lehtori. Hän toimi musiikinopettajana useissa opettajankoulutuslaitoksissa, pisimpään Oulussa vuosina 1958–1978. Tullessaan valituksi Turun Mikaelinkirkon urkuriksi 1952 hän oli Suomen luterilaisen kirkon ensimmäinen vaalilla virkaan valittu naisurkuri.

## Elämä ja ura
Anna-Liisa Antila syntyi Suursaaren kanttorin tyttäreksi. Pian perhe muutti Pohjois-Karjalan Värtsilään, jossa tytär kävi keskikoulun ja siirtyi sitten lukioon Sortavalan tyttökouluun. Sortavalassa hän otti myös pianotunteja Onni Pakariselta. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1933 ja pääsi suoraan Helsingin Kirkkomusiikkiopiston toiselle luokalle, vaikka mielessä oli ollut ajatus matematiikan yliopisto-opinnoista. 22-vuotiaana hän sai pätevyyden koulujen laulunopettajaksi ja sai ensimmäisen opettajanpaikkansa Hartolan opistosta. Seuraavaksi lukuvuodeksi hän siirtyi vastaperustettuun Loimaan evankeliseen kansanopistoon, jossa hän työskenteli sotien alkuvuodet.

Vuonna 1943 Anna-Liisa Antila alkoi virkavapauden turvin opiskella Sibelius-Akatemiassa ja Helsingin yliopistossa, tuloksena diplomiurkurin ja filosofian maisterin tutkinnot. Vuosina 1949–1950 hän opiskeli Suomen kulttuurirahaston apurahalla urkujensoittoa Kööpenhaminassa Finn Viderøn johdolla.

1950-luvun alussa Antila sai paikan Hämeenlinnan seminaarista. Vuosina 1952–1958 hän toimi Turun Mikaelinkirkon urkurina, opetti samalla paikallisessa opettajankoulutuslaitoksessa ja suoritti Turun yliopistossa kasvatustieteen opintoja. Vuonna 1958 hän avioitui Aatto Kaljusen kanssa ja muutti Ouluun opettajakorkeakoulun musiikin lehtoriksi. Hänestä tuli kahdeksikymmeneksi vuodeksi Oulun musiikkielämän merkittävä vaikuttaja, jollainen hän oli ollut myös Turussa.

Anna-Liisa Antila-Kaljunen suoritti ylioppilastutkintonsa jälkeen 25 vuoden aikana kaikkiaan kuusi muuta oppiarvoa. Vuonna 1994 hänet promovoitiin Oulun yliopiston kasvatustieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Otso-Otso Pamela-Mela-Wan

**Otso-Otso Pamela-Mela-Wan** on vuonna 2004 ensi-iltansa saanut filippiinilainen tagalognkielinen komedia-elokuva, jonka on ohjannut Jerry Lopez Sineneng.
## Näyttelijät

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Vorisek

**Vorisek** eli **Voříšek** on sukunimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:

* Dick Vorisek (1918–1989), ääni-insinööri
* Jan Václav Voříšek (1791–1825), säveltäjä
Pelastusristeilijä Isokari

**Pelastusristeilijä Isokari** oli Suomen Meripelastusseuran rakennuttama ja omistama pelastusristeilijä. Alus rakennettiin vuonna 1947 Uudessakaupungissa ja sen rakennusvalvoja ja myöhemmin päällikkö oli Niilo Saarinen.

Alus oli kaksikoneinen, brittiläistä mallia ja kahdella mastolla ja purjeilla varustettu kuten muutkin vuosina 1936-1947 valmistuneet pelastusalukset. Aluksessa oli perobamännystä rakennettu runko ja sisäpuolella erityinen kuparilaatikoista tehty kelluntaosio. Koneet olivat aluksi 2 x 100 hevosvoiman petrolikoneet ja potkurit ovat tunneleissa. Aluksen asemapaikkana oli Hanko. Saarinen toimi sen päällikkönä vuoteen 1960 asti. 

Kesäisin Isokari toimi myös lyhyiden saaristoristeilyjen tekijänä. Risteilyistä saadut tuotota kattoivat paljon sen toimintakuluja ja olivat erinomainen tilaisuus miehistön kouluttamiseen. Matkustaja-aluksena Isokari liikkui toisinaan myös purjeilla. Pelastustyössä purjeita käytettiin vain sään vaatiessa tukipurjeina ja alus liikkui konevoimalla.     

Alus ei yleensä hinannut suurempia aluksia hätätilanteessa vaan keräsi ihmiset turvaan ja piteli haveristia paikallaan kunnes voimakkaampi varsinainen hinaaja ehti paikalle.

Vuonna 1967 alus peruskorjattiin ja siihen asennettiin uudet isommat dieselit, samoin mastot riisuttiin ja kansirakenteet uusittiin alumiinisiksi, joissa oli ns. standardiprykä eli katolle sijoitettu ohjauspiste. Myös kuparivuoraus poistettiin ja runko vahvistettiin ulkopuolisesti lujitemuovilla. Peruskorjauksen yhteydessä alus nimettiin uudelleen Russaröksi. Riisuttu keulamasto lahjoitettiin Niilo Saariselle joka pystytti sen pihalleen.

Vuonna 1988 vanha pelastusalus siirrettiin Porkkalan Meripelastusyhdistykselle ja se sai vanhan nimensa takaisin kun Hankoon tuli Saksasta ostettu uudisalus joka peri nimen Russarö. Isokari palveli Porkkalassa 1990-luvulle, kunnes se poistettiin käytöstä ja myytiin. 

## Lähteet
* Suomen Meripelastusseuran vuosijulkaisut 1959−1992
*

### Viitteet
Kingstonin sinfoniaorkesteri

**Kingstonin sinfoniaorkesteri** () on kanadalainen sinfoniaorkesteri, joka perustettiin vuonna 1953 nimellä *New Symphony Association of Kingston*. Useat jo 1850-luvun puolessavälissä vaikuttaneet lyhytikäiset kokoonpanot olivat sen edeltäjiä. Aiempaa Kingstonin sinfoniaorkesteria () johti vuosina 1914–1936 Oscar Telgmann.

Uusi Kingstonin sinfoniaorkesteri teki ensiesiintymisensä ensimmäisen kapellimestarinsa, Graham Georgen johtamana esittämällä 12. huhtikuuta 1954 tulkinnan Joseph Haydnin *[[Luominen (oratorio)|Luominen]]*-oratoriosta. Orkesterin kanssa esiintyivät tuolloin Kingston Choral Society ja solistit, joiden joukossa oli James Milligan. Orkesteri piti vuoteen 1957 saakka vain kaksi vuosittaista konserttia, mutta vuonna 1990 joka kausi piti sisällään yli tusinan konsertteja. Vuoteen 1957 sinfoniaorkesteria johti Graham George; vuosina 1957–1959 orkesterin johdossa toimi William Hill, vuonna 1960 Frédéric Pohl, sitten vuoteen 1965 Edouard Bartlett ja tämän jälkeen vuoteen 1981 Alexander Brott. Useiden kapellimestarien välillä vierailtua orkesterin johdossa tuli vuonna 1982 Brian Jacksonista orkesterin kapellimestari, jona häntä seurasi vuonna 1991 Glen Fast.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Viralliset sivut
Guido Basso

**Guido Basso** (27. syyskuuta 1937 Montreal, Kanada – 13. helmikuuta 2023 Toronto, Kanada) oli kanadalainen jazzmuusikko, trumpetisti, flyygelitorvensoittaja, säestäjä, säveltäjä, kapellimestari ja huuliharpisti. Hän on tehnyt yhteistyötä muiden muassa Al Nicholsin, Maury Kayen, Pearl Baileyn, Louis Bellsonin, Peter Appleyardin, Dizzy Gillespien, Benny Goodmanin, Rob McConnellin, Ron Collierin, Doug Rileyn ja Dave Turnerin kanssa.

Basso alkoi soittaa trumpettia 9-vuotiaana, ja hän opiskeli Quebecin musiikkikonservatoriossa Montrealissa. Laulaja Vic Damone otti Basson mukaan kiertueellensa, ja sen jälkeen tämä kiersi 1950-luvun lopulla laulaja Pearl Bailey ja tämän miehen rumpali Louis Bellsonin kanssa.

Basso asettui 1960-luvulla Torontoon ja toimi studiomuusikkoa ja orkesterinjohtajana. Hän työskenteli useille radio- ja televisio-ohjelmille, ja toimi muun muassa CBLT:n *Nightcapin*, CBC Televisionin *Barris and Companyn* ja CBC Radion *After Noonin* musiikillisena johtajana. Lisäksi hän johti CBC:n televisiosarjojen *In the Mood* ja *Bandwagon* orkestereita. Sessiomuusikkona Basso soitti yli 200 albumilla.

Omalla nimellään Basso teki ensimmäisen jazzlevytyksensä, *Guido Basso (Innovation)* -julkaisun, vasta vuonna 1986. Hänen levytyksensä *Lost in the Stars* toi hänelle vuonna 2004 Juno-palkinnon perinteisen jazzin kategoriassa. Sidemanina Basso on esiintynyt muiden muassa Holly Colen, Gene Leesin, Jean-Pierre Ferlandin, Ranee Leen, Lenny Solomonin ja Oliver Jonesin levytyksillä. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen vuonna 1994.

## Lähteet
Dieselien päivä

**Dieselien päivä** () on brittiläinen animaatioelokuva vuodelta 2011, joka perustuu televisiosarjaan *[[Tuomas Veturi]]*. Elokuva on viides sarjasta tehty suoraan videolle julkaistu erikois-DVD. Se on näistä ensimmäinen, jossa Tuomas Veturi ei ole päähahmona. Elokuvan tietokoneanimaation on tehnyt Nitrogen Studios.

## Äänissä Suomessa

Muissa rooleissa: Karolina Blom, Susanna Karvinen, Myy Lohi, Liisa Mustonen, Mirjami Heikkinen, Juha-Pekka Mikkola, Pinja Flink, Paavo Kerosuo, Annituuli Kasurinen, Osku Ärilä, Matti Ranin & Kukka-Maaria Ahonen

## Lähteet
Pauli Lyytinen

**Pauli Lyytinen** (s. 1983) on suomalainen saksofonisti ja säveltäjä. 

Pauli Lyytinen opiskeli musiikkia Kuopion konservatoriossa, Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa ja Göteborgin musiikkikorkeakoulussa. Maisteriopinnot hän suoritti yhteispohjoismaisessa maisteriohjelmassa (Nordic Masters in Jazz) Suomessa, Ruotsissa ja Tanskassa. Hän on valmistunut pohjoismaisen jazzmusiikin maisteriksi vuonna 2011.

Pauli Lyytinen on esiintynyt yhtyeidensä kanssa vuodesta 2006 lähtien kymmenillä kiertueilla ja lukuisilla festivaaleilla Euroopassa, Afrikassa, Etelä-Amerikassa ja Aasiassa. Lyytinen on erityisesti tullut tunnetuksi kokeellisen popahtavaa jazzia soittavan Elifantree-yhtyeen jäsenenä, jossa soittavat Lyytisen lisäksi Olavi Louhivuori (rummut) sekä Anni Elif Egecioglu (laulu, kosketinsoittimet, sello). Vuonna 2007 perustettu yhtye (entinen rumpali: Tatu Rönkkö) on esiintynyt ulkomailla ja julkaissut viisi albumia: *Love & Trees* (2010), *Time Out* (2012), *Movers and Shakers* (2015), *Anemone* (2018) ja *Hachi* (2021). Brittiläinen jazzkriitikko Stuart Nicholson nimesi Elifantreen esiintymisen Maarianhaminan Alandia Jazz -festivaalilla vuoden 2009 keikaksi *[[The Wire]]* -lehdessä.

Vuonna 2018 Pauli Lyytinen työskenteli työryhmänsä kanssa Koneen Säätiön apurahalla, jonka turvin *Hachi* tehtiin seitsemässä eri maassa kahdeksan eri lyömäsoittajan kanssa.

Pauli Lyytinen opettaa vuonna 2012 perustetussa Laponia Improvisations -kollektiivissa. Hän voitti Jukka Perko -saksofonikilpailun vuonna 2007. Hänet on palkittu Pori Jazzin Ted Curson -palkinnolla vuonna 2017.

## Diskografia

### Sooloalbumit
* *Machinery* (2016) 

### Albumit joilla soittaa (valikoima)
* *Taistelu pahoja kelloja vastaan* (2008)
* *.​.​.​And He Woke Up in Petroskoi* (2009)
* *Mainio matka* (2009)
* *Planet Caravan* (2010)
* *Love & Trees* (2010)
* *Pete's Game Machine* (2010)
* *Urban Ritual* (2012)
* *Time Out* (2012)
* *Exploding Head* (2014)
* *Ville Vokkolainen & Kadotettujen Paratiisi* (2014)
* *Out of the Blue* (2015)
* *Movers and Shakers* (2015)
* *I* (2016)1
* *I* (2017)2
* *Edith* (2017)
* *Anemone* (2018)
* *Hachi* (2021)

1  Ville Vokkolainen & Kusipäät  2 Pauli Lyytinen Magnetia Orkesteri

## Lähteet

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*Kotisivu
Pyhän Mikaelin ja kaikkien enkelien kirkko (Hughenden)

**Pyhän Mikaelin ja kaikkien enkelien kirkko** () on Englannin kirkon kirkkorakennus Hughenden Valleyn kylässä Englannissa. Se on Grade II* -luokan suojelukohde, joka on rakennettu alun perin 1300-luvulla. Arthur Blomfield rakensi kirkon lähes kokonaan uusiksi.

Kirkossa on 1200-luvulta periytyvä kastemalja ja kuningatar Viktorian lahjoittama entisen pääministeri Benjamin Disraelin muistomerkki.

## Lähteet
Nicholas Fiore

**Nicholas Fiore** (14. helmikuuta 1918 Port Coquitlam – 18. maaliskuuta 1979 London) oli kanadalainen huilisti. 

Fiore aloitti musiikin opiskelun isänsä, Pasquale Fioren johdolla. Pasquale oli amatöörimuusikko, joka opetti myös viulun- ja pianonsoittoa. Nicholas muodosti sisarustensa kanssa Fiore-kvintetin, joka esiintyi 1930-luvun puolessavälissä Vancouverin kirkoissa ja radiossa. Hänestä tuli vuonna 1939 Vancouverin sinfoniaorkesterin ensihuilisti. Noihin aikoihin hän opiskeli neljänä kesänä Mainessa William Kincaldin johdolla. Vuosina 1966 ja 1967 hän esiintyi Marlboron festivaalilla, jossa hän sai vuosina 1966–1969 valmennusta Marcel Moyselta.

Vuosina 1952–1978 Fiore toimi Toronton sinfoniaorkesterin ensihuilistina, ja vuosina 1962–1975 hän oli Toronton puhallinkvintetin (sittemmin Toronto Windsin) jäsen. Hän opetti vuosina 1953–1978 Toronton ja vuosina 1978–1979 Länsi-Ontarion yliopistossa. Hänen johdollaan opiskelivat muiden muassa Robert Aitken, Suzanne Shulman ja Douglas Stewart.

Fiore kantaesitti John Weinzweigin ensimmäisen divertimenton vuonna 1946 ja Harry Somersin teoksen *12 miniatyyriä* 2. helmikuuta 1964. Hän levytti muiden muassa Gustav Holstin, Kent Kennanin, Lucio Agostinin ja Norma Beecroftin teoksia. Hän myös soitti folklaulaja Emma Caslorin levyillä.

## Lähteet
Marcel Moyse

**Marcel Moyse** (1889–1984) oli ranskalainen huilisti. Hän oli yksi vaikutusvaltaisimmista 1900-luvun soittajista ja pedagogeista. Hän toimi Pariisin konservatorion huilunsoiton professorina ja kirjoitti lukuisia etydikirjoja sekä harjoituksia, joita on sovellettu huilunsoiton opetuksissa eri puolilla maailmaa. Moyse teki runsaasti levytyksiä uransa aikana.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Allapäin

__NOTOC__
**Allapäin** on SIG-yhtyeen nokkamiehen Matti Inkisen ensimmäinen sooloalbumi, joka julkaistiin toukokuussa 1984. Levyn tunnetuimmat kappaleet lienevät "Liekkejä", "Nousiaisiin naisiin" ja "Huima lumous".

## Kappaleet
;A-puoli
# 
# 
# 
# 
# 

;B-puoli
# 
# 
# 
# 
# 

## Kokoonpano
* Matti Inkinen – laulu, kitara
* Dave Lindholm – kitara
* Matti Hiltunen – basso, taustalaulu
* Keimo Hirvonen – rummut
* Juha Oksanen – kosketinsoitin (Kappaleet 1, 6 ja 10)
* Måns Groundstroem – sormipiano (kappale 1)

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* ''Allapäin'' dicsogs.com -sivustolla 
* ''Allapäin'' finnmusic.net -sivustolla
Johanna Laakso

**Johanna Marja-Leena Laakso** (s.  Helsinki) on itävaltalaisen Wienin yliopiston fennougristiikan professori. Hän on toiminut professorina Wienissä vuodesta 2000 ja työskennellyt sitä ennen muun muassa useissa eri tehtävissä Helsingin yliopistossa.

Laakso kirjoitti ylioppilaaksi Hämeenlinnassa vuonna 1979. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa vuosina 1979–1985 suomen kieltä, suomalais-ugrilaista kielentutkimusta ja yleistä kielitiedettä. Vuosina 1984–1985 hän opiskeli ELTE-yliopistossa Unkarin Budapestissä. Laakso valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1985. Vuonna 1986 hän opiskeli Tallinnan opettajakorkeakoulussa Virossa. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian lisensiaatiksi vuonna 1988 ja tohtoriksi 1990. Hänen väitöskirjansa (1990) nimi on *Translatiivinen verbinjohdin NE itämerensuomalaissa kielissä*.  

Laakso on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2006, Itävallan tiedeakatemian kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 2008 sekä Academia Europæan jäsen vuodesta 2015.

Laakso on naimissa ja hänellä on kolme lasta.

## Esimerkkejä julkaisuista
* Laakso, J. (2014) Who needs Karelian, Kven, or Austrian Hungarian, and why?. In: Vihman, Virve-Anneli; Praakli, Kristiina (Hrsg.), Negotiating Linguistic Identity: Language and Belonging in Europe; Oxford: Lang, pp. 35-58.
* Laakso, J. (2011) The Uralic Languages. In: Kortmann, Bernd; Van der Auwera, Johan (Hrsg.), The Languages and Linguistics of Europe: A Comprehensive Guide; Berlin/Boston: De Gruyter Mouton, pp. 179-197.
* Laakso, J. (2010) Contact and the Finno-Ugric Languages. In: Hickey, Raymond (Hrsg.), The Handbook of Language Contact; Malden: Wiley-Blackwell, pp. 598-617.
* Laakso, J. (2005) Our Otherness. Finno-Ugrian Approaches to Women’s Studies, or Vice Versa. In Reihe: Finno-Ugrian Studies in Austria, 2; Wien: LIT-Verlag (197 Seiten).
* Laakso, J. (2001) Native or borrowed, or both - is it possible to have many mothers?. Word, Bd. 52 (2), pp. 197-212.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Johanna Laakson kieliblogi: https://kielioblog.wordpress.com/
* Laakson blogi Itävallasta ja Unkarista: https://sentrooppasantra.wordpress.com/
Victor Feldbrill

**Victor Feldbrill** (4. huhtikuuta 1924 Toronto, Ontario – 17. kesäkuuta 2020) oli kanadalainen viulisti ja kapellimestari. Hän syntyi puolanjuutalaisten maahanmuuttajien poikana ja opiskeli Kanadassa, Yhdysvalloissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Itävallassa sekä Alankomaissa. Hän palveli laivastossa toisen maailmansodan aikana.

Feldbrill debytoi Toronton sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1943 ja on sittemmin toiminut muun muassa Winnipegin sinfoniaorkesterin johdossa (1958–1968). Hän on opettanut Toronton yliopistossa ja johtanut Toronton yliopiston sinfoniaorkesteria. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan upseeri vuonna 1985 ja hänet ylennettiin myös Ontarion ritarikuntaan 1999. Hänet nimitettiin Canadian Music Centren lähettilääksi vuonna 2009.

## Lähteet
Merja Koskela

**Merja Kristiina Koskela** (s. , Tyrnävä) on suomalainen filosofian tohtori ja Vaasan yliopiston soveltavan kielitieteen professori.

Koskela kirjoitti ylioppilaaksi Limingan lukiosta (1984). Hän opiskeli Vaasan yliopistossa, ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1989, lisensiaatiksi 1991 ja tohtoriksi 1996. Hänen ruotsinkielisen väitöskirjansa (1996) otsikkona oli *Tema och rema i vetenskaplig och populärvetenskaplig text*. Osana jatko-opintojaan hän opiskeli kieliä Islannissa (Háskóli Islands, 1990) ja Saksassa (Freiburgin yliopisto, 1991).

Koskelan tutkimus on keskittynyt asiantuntijaviestinnän eri näkökulmiin: tieteelliseen kirjoittamiseen, visuaalisuuteen sekä sijoittajaviestinnän kysymyksiin.

Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.

## Lähteet
Eija Kalso

**Eija Anneli Kalso** (s. ) on suomalainen lääkäri, joka toimii Helsingin yliopiston kivun tutkimuksen ja hoidon professorina. Hän työskentelee ylilääkärinä HYKSin Kipuklinikalla.

Kalso on palkittu kipututkimuksistaan muun muassa Pohjoismaiden merkittävimpiin kuuluvalla lääketieteen palkinnolla (Nordiska medicinpriset, 2013) ja Pohjolan lääketieteen palkinnolla (2020). Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2010. Kalso on Suomen Tiedeseuran jäsen.

Suomessa kroonisesta kivusta kärsii noin viidennes työikäisistä ja lähes kolmannes yli 70-vuotiaista. Heidän hoidossaan käytetään paljon lääkkeitä, mutta Kalson mielestä ne eivät yksinään useinkaan ratkaise ongelmaa. Hermovauriokipuun hoitoa tarvitsevista parhaimmillaankin vain joka toisen kipu puolittuu lääkkeillä. Kivun vähentämiseksi he tarvitsevat kokonaisvaltaista hoitoa. 

## Lähteet
Alan Kay

**Alan Curtis Kay** (s. 17. toukokuuta 1940, Springfield, Massachusetts) on yhdysvaltalainen tietojenkäsittelytieteilijä. Kay on tietojenkäsittelyn kehityksen pioneeri, joka johti Smalltalk-kielen kehittänyt ryhmää ja vaikutti olio-ohjelmoinnin kehitykseen. Kay on palkittu Turing-palkinnolla vuonna 2003. 

Hänen tohtoriväitöksensä kuvasi *FLEX – A Flexible Extendable Language* -kielen kuvauksen. 

1970-luvulla Kay liittyi Xerox PARC -tutkimuskeskukseen. Hänen Dynabook-konseptinsa vaikutti Xerox Notetaker -prototyyppiin, joka puolestaan vaikutti merkittävästi myöhempiin kannettaviin tietokoneisiin kuten Osborne 1 ja Compaq Portable. Kay suunnitteli Dynabookin kaikenikäisille lapsille.

Kay kehitti käyttöliittymämallin *Doing With Images makes Symbols* (), jossa "tekeminen" on hiiren käyttämistä, "kuvat" ovat kuvakkeita (ikoneja) tietokonenäytöllä ja "symbolit" olivat Smalltalk-kieli. Smalltalk oli kielen lisäksi ohjelmointiympäristö, jota ajettiin Xerox Alto -tietokoneella.
Kayn työ graafisien käyttöliittymien parissa vaikutti muun muassa Mac OS:n ja Microsoft Windowsin käyttöliittymiin.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Tuija Laine

**Tuija Vappu Hillevi Laine** (s.  Joutseno) on suomalainen teologian tohtori, joka toimii Helsingin yliopiston ja samalla Suomen ensimmäisenä kirjahistorian professorina.

Laine valmistui ylioppilaaksi toukokuussa 1983 Joutsenossa. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui teologian maisteriksi vuonna 1990. Hän sai Suomen kansallisarkistosta arkistonhoitajan oppiarvon (1990). Hän valmistui vuonna 1995 humanististen tieteiden kandidaatiksi yleinen historia pääaineenaan. Vuonna 1999 hän valmistui teologian lisensiaatiksi ja vuonna 2000 teologian tohtoriksi. Laineen väitöskirja oli *Ylösherätys suruttomille: Englantilaisperäinen hartauskirjallisuus Suomessa Ruotsin vallan aikana*. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston kirkko- ja kirjahistorian dosentiksi vuonna 2000 ja Joensuun yliopiston (nyk. Itä-Suomen yliopiston) kirkko- ja kirjahistorian dosentiksi vuonna 2005.

Laine on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.

## Lähteet
Annele Hatakka

**Annele Inkeri Hatakka** (s. 1948) on suomalainen Helsingin yliopiston ympäristöbiotekniikan professori emerita. 

Ennen professuuria hän työskenteli 24 vuotta Suomen Akatemian eri tehtävissä vuosina 1972–1996, ensin mikrobiologian laitoksella ja vuodesta 1992 soveltavan kemian ja mikrobiologian laitoksella. Vuonna 1997 hän tuli määräaikaiseksi ympäristöbiotekniikan professoriksi elintarvike- ja ympäristötieteiden laitokselle (31.12.2009 saakka soveltavan kemian ja mikrobiologian laitokselle), ja pysyvään tehtävään vuoden 2008 alusta alkaen. Hatakka-ryhmä kuului vuosina 2002–2007 mikrobiresurssien huippututkimusyksikköön. Suomen Akatemian nimeämä Annele Hatakka oli yksikön toinen varajohtaja. Hän toimi vuodesta 2004 eläkkeelle jäämiseensä vuonna 2016 vastuullisena professorina Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa pääaineessa bioteknologia, mikrobit ja ympäristöbiotekniikka sekä myöhemmin myös elintarvikebiotekniikka.

Hän on Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2012. Hänen puolisonsa Pertti Hatakka (1944–2020) oli agronomi, maatalous- ja metsätieteiden maisteri ja jäänyt eläkkeelle Huoltovarmuuskeskuksesta.

## Lähteet
Marja-Liisa Helasvuo

**Marja-Liisa Helasvuo** (o.s. *Alanko*; s. 1962 Loppi) on suomalainen filosofian tohtori, joka on toiminut Turun yliopiston suomen kielen professorina vuodesta 2005. Hän on tutkinut muun muassa kieliopin ja vuorovaikutuksen välisiä suhteita puhutussa ja kirjoitetussa vuorovaikutuksessa. Hänen tutkimuksensa edustaa vuorovaikutuslingvistiikan suuntausta.

Helasvuo kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin II normaalikoulusta vuonna 1981. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1987 ja lisensiaatiksi 1988. Hän suoritti tohtoritutkintonsa (Ph.D.) Yhdysvaltain Kalifornian yliopistossa (Santa Barbara) vuonna 1997.

Helasvuo on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2013.

## Lähteet
Leena Kolehmainen

**Leena Sinikka Kolehmainen** (s. 1970) on Helsingin yliopiston saksan kielen professori. Aiemmin hän työskenteli saksan kielen professorina Turun yliopistossa 2017–2023 ja apulaisprofessorina Itä-Suomen yliopistossa 2013–2017.

Kolehmainen on julkaissut yhden monografian (*Präfix- und Partikelverben im deutsch-finnischen Kontrast*, Peter Lang 2006) ja lukuisia artikkeleita kieli- ja käännöstieteen alalta. Yhdessä kollegoitten kanssa hän on toimittanut kokoomateoksia ja tieteellisten lehtien teemanumeroita, kuten vertailusta kieli- ja käännöstieteen menetelmänä (Matti Miestamon ja Taru Nordlundin kanssa, SKS 2013), katsauksen ei-ammatillisen kääntämisen ja tulkkauksen tutkimuksesta (Esa Penttilän ja Nina Pilkkeen kanssa, Virittäjä 2015), kääntämisen ja koodinvaihdon suhteista (Janne Skaffarin kanssa, Multilingua 2016), kaunokirjallisuuden käännösten kielitieteellinen analyysistä (Esa Penttilän ja Piet Van Poucken kanssa, International Journal of Literary Linguistics 2016) ja kuvauksen suomalaisen käännöstieteellisen tutkimuksen ajankohtaisista trendeistä (Pekka Kujamäen kanssa, 2013).

Kolehmainen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2017.

## Lähteet