Pikkuvarpunen

**Pikkuvarpunen** (*Passer montanus*) on laajalle levinnyt varpunen. Alun perin Linné nimesi lajin peipoksi, *Fringilla montanus*.

## Koko ja ulkonäkö
Pikkuvarpunen on noin 14–16&nbsp;cm pitkä ja 22–23&nbsp;g painava varpusen sukulaislaji. Pikkuvarpusista suurin osa on olemukseltaan hieman varpusia sirompia. Tärkeimpiä eroja varpuseen ovat pähkinänruskea päälaki, musta täplä valkoisella poskella ja kirkassointisemmat äänet. Tyypillinen lentoääni on kova ”jäk, jäk”. Koiras ja naaras ovat samannäköisiä keskenään. Nuoren linnun pään väritys on harmaansävyinen. Kaikilla pikkuvarpusilla on täydellinen sulkasato elo–syyskuussa, minkä jälkeen ikäluokkia ei voi erottaa.

Vanhin suomalainen rengastettu pikkuvarpunen on ollut 6&nbsp;vuotta 1&nbsp;kuukautta 4&nbsp;päivää vanha. Euroopan vanhin pikkuvarpunen on ollut ranskalainen 13 vuotta 1 kuukautta vanha yksilö.

## Taksonomia

Pikkuvarpusesta tunnetaan ainakin 10 alalajia: nimialalaji *montanus* elää pääosassa Eurooppaa ja Siperiaa aina Mongoliaan, Altaille ja Ohotanmerelle idässä ja Välimeren pohjoisosiin etelässä; alalaji *transcaucasicus* (Buturlin, 1906) elää Balkanilla, Turkissa ja siitä itään Kaukasukselle ja Iranin pohjoisosiin sekä pohjoisessa Volgan laaksoon; alalaji *dilutus* (Richmond, 1896) elää Keski-Aasiassa; alalaji *dybowskii* (Domaniewski, 1915) elää itäisessä Aasiassa Amurilta Pohjois-Koreaan ja Mantšuriaan; alalaji *kansuensis* (Stresemann, 1932) elää Gansussa ja Zaidanin alueella Kiinassa; alalaji *tibetanus* (Baker, 1925) elää Tiibetin etelä- ja itäosissa; alalaji *iubilaceus* (Reichenow, 1907) elää itäisessä Kiinassa; alalaji *obscuratus* (Jacobi, 1923) elää Nepalissa, Sikkimissä, Pohjois-Intiassa ja Kiinan eteläosissa; alalaji *saturatus* (Stejneger, 1885) elää eteläisiltä Kuriileilta Etelä-Koreaan ja Japaniin ja sieltä etelään Taiwaniin ja Lounais-Kiinaan; alalaji *malaccensis* (Dubois, 1885) elää Kaakkois-Aasiassa ja Indonesian länsiosissa. Eri alalajien lintuja on siirretty muun muassa Amerikkaan ja Australiaan.

## Levinneisyys

Pikkuvarpunen on levinnyt lähes koko Euraasiaan Skandinaviasta Japaniin ja Indonesiaan, puuttuen vain aivan pohjoisimmista osista. Euroopan pesimäkanta on 24–38 miljoonaa paria. Maailman kannan on arvioitu olevan noin nelinkertainen Euroopan kantaan verrattuna.

Pikkuvarpusen pesimäkannaksi Suomessa on arvioitu Euroopan unionin raportointikautena 2019–2024 keskimäärin 350&#8239;000 paria. Lajin pesimäkanta on noussut Suomessa vuodesta 1980 vuoteen 2024 peräti 41&#8239;000 prosenttia. Pikkuvarpunen oli 1900-luvulla Suomessa harvalukuinen pesijä, jonka esiintyminen rajoittui lähinnä Ahvenanmaalle ja Kaakkois-Suomen itärajan läheisyyteen. Talvilintulaskennat osoittivat kannan kasvaneen jo 1960–1970-luvuilla, mutta vielä 1990-luvun alkuun mennessä populaation kooksi arvioitiin vain noin 8&#8239;000 paria. Voimakas ja nopea kannan kasvu käynnistyi 1990-luvun puolivälissä.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Pikkuvarpusen arvo on 68 euroa.

## Elinympäristö
Pikkuvarpusen tapaa varmimmin puutaloalueilta ja taajama-alueiden laitamilta, joissa on tarjolla pensasaitoja. Varsinkin orapihlaja- ja kuusiaidat ovat pikkuvarpusten suosiossa. Loppukesällä ja syksyllä pikkuvarpusia esiintyy myös pellon laitamilla ja rikkaruohostoissa, joissa saattaa kerääntyä useita kymmeniäkin yksilöitä kerralla.

## Lisääntyminen
Pikkuvarpunen on erittäin tehokas laji lisääntymään. Poikueita voi olla useita vuodessa, tavallisesti kaksi, ja poikuekokokin voi olla suhteellisen korkea. Pikkuvarpunen voi myös lisääntyä varpusen kanssa, jos oman lajin kumppania ei ole saatavilla. Tällaisia pikkuvarpusen ja varpusen risteymiä tavataan usein Suomessa.

Pikkuvarpusen pesä on tavallisesti rakennuksen tai puun kolossa tai pöntössä. Se on rakennettu pääasiassa heinänkorsista, kuivuneista lehdistä ja kuiduista, ja vuorattu höyhenillä ja karvoilla. Se on muodoltaan pyöreähkö, ja kulkuaukko on pesän sivussa. Ensimmäisen pesinnän muninta alkaa vapun jälkeen. Naaras munii tavallisimmin viisi munaa, joita molemmat emot hautovat lähes kaksi viikkoa. Poikaset lähtevät pesästä lentokykyisinä 15–20 vuorokauden ikäisinä ja itsenäistyvät parin viikon päästä.


Passer montanus montanus MHNT.ZOO.2010.11.209.jpg


## Ravinto
Pikkuvarpusen ravintoa kesällä ovat pääasiassa hyönteiset ja muuna aikana siemenet sekä marjat. Talvella se käy lintulaudoilla. Laji syö myös peltojen ylijäämäviljaa.

## Lähteet

## Katso myös
* Kampanja neljää tuholaista vastaan

## Aiheesta lisää
* Vuolanto, Seppo 1976: Pikkuvarpusen Passer montanus pesintäyritys Raippaluodon Norrskärillä. –&nbsp;Lintumies 4.1976 s.&nbsp;124. SLY.
*Luontoportti: Pikkuvarpunen (''Passer montanus'')
*ITIS: ''Passer montanus''