Ticonderoga-luokka

**Ticonderoga-luokka** on Yhdysvaltain laivaston 27 ohjusristeilijän muodostama alusluokka, jonka hankinta ja ensimmäisten alusten tilaus vahvistettiin vuonna 1978. Luokan alukset luokiteltiin 1. tammikuuta 1980 ohjusristeilijöiksi.

## Suunnittelu
Luokan suunnittelun lähtökohtanan oli Spruance-luokan hävittäjät. Siinä esiteltiin samalla uuden sukupolven ohjuksin varustettu sotalaiva, joka valmistettiin AEGIS-tutkan vaatimusten mukaan. Tutka kykenee saman aikaisesti valvomaan toiminta-alueen tapahtumia, seuraamaan maaleja ja ohjaamaan ohjukset maaleihin. Alusluokka oli myös ensimmäisiä moduleina valmistettuja eikä perinteisesti kölistä ylöspäin. Alusten kansirakenteita on muutettu etukannella ja takakannella kahden antennien vaatiman rakennelman tarpeiden mukaan. Luokan alukset ovat ulkoisesti lähes identtisiä lukuun ottamatta ohjusjärjestelmä vaihdoksen aiheuttamia muutoksia.

Operaatioanalyysiä käytettiin alusten miehistötarpeen kartoitukseen, jonka tuloksena kyettiin vähentämään neljä upseeria ja 44 miehistönjäsentä alun perin suunnitellusta perinteiseen tehtäväjakoon perustuneesta miehistöstä. Kuitenkin suuren miehistötarpeen vaatineen Mk 26 -ohjusjärjestelmän korvaaminen pitkälle automatisoidulla Mk 41 VLS -pystylaukaisujärjestelmällä oli vaikeasti toistettavissa 127 millimetrin Mk 45 -tykin kohdalla. Ristelijöillä on tykit sekä etu- että takakannella. Alusten suurempi varustus nosti uppouman 6&nbsp;900 tonnista 9&nbsp;600 tonniin.

Lisääntyneen tutkakapasiteetin lisäksi viidennen aluksen *USS Thomas S. Gatesin* jälkeen valmistetuilla aluksilla on toteutettu Mk 26 -järjestelmän korvaaminen Mk 41 VLS -järjestelmällä. Kaksi VLS-järjestelmää mahdollistavat 122 ohjuksen varastoinnin ja käytön aluksille. Siiloihin voidaan ladata erilaisia ohjuksia, kuten BGM-109 Tomahawk -risteilyohjuksia, Standard Missile - ja Sea Sparrow -ilmatorjuntaohjuksia ja ASROC-sukellusveneentorjuntaraketteja. VLS-järjestelmään sijoitetut ohjukset ovat jatkuvasti käyttövalmiina, mikä lyhentää vasteaikaa hälytyksestä laukaisuun. Normaali ohjusjakauma on 80 SM-2-, 16 ASROC- ja 26 Tomahawk-ohjusta. Mk 26 -järjestelmään kyettiin sijoittamaan vain 88 ohjusta, eikä se ollut kykenevä laukaisemaan Tomahawk-risteilyohjuksia. Siten kylmän sodan päätyttyä viisi ensimmäistä luokan alusta olivat lähinnä Yhdysvaltain rannikkovesillä.

Amiraali Zumwaltin vastaanotettua laivastonkomentajan tehtävät hän vaati suurta määrää Aegis-tutkalla varustettuja aluksia. Kustannus- ja tonnistosyistä alusten pääaseeksi tuli Mk 26 Mod2 64 -ohjuksen laukaisualusta, joihin asennettiin 68 Standard SM-1 -ilmatorjuntaohjusta ja kaksikymmentä ASROC-sukellusveneentorjuntaohjusta. Aluksen muina aseina oli kahdeksan Boeing Harpoon -merimaaliohjusta, kuusi 12,75 tuuman sukellusvenetorpedoputkea ja kaksi viiden tuuman 54 pituuskaliiperin tykkiä. Alukset oli varustettu kahdella helikopterilla.

Voimanlähteenä aluksilla on neljä kappaletta LM2500-kaasuturbiineja, jotka on kytketty kahteen akseliin. Alusten maksiminopeus on 30 solmua ja toimintasäde 6&nbsp;000 merimailia kahdenkymmenen solmun nopeudella.

Alusten elektronisen varustuksen muodostaa AEGIS-tutkajärjestelmä, jonka tärkeimmät osat ovat SPY-1A, SPS-49 ja SPG-62 tutkat sekä SQS-53 kaikuluotain.

## Alukset

## Lähteet

*

### Viitteet