open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Sakramentti

**Sakramentti** on kristillisen kirkon pyhä toimitus. Eri kristillisillä kirkoilla on erilaisia sakramentin määritelmiä ja eri määrä sakramentteja. Katolisessa ja ortodoksisessa kirkossa on seitsemän sakramenttia: kaste, konfirmaatio (vahvistus, mirhavoitelu), pappisvihkimys, avioliitto, ehtoollinen (eukaristia), rippi (parannus, katumus) ja sairaiden voitelu. Protestanttisissa kirkoissa sakramentteja on kaksi tai kolme: kaste ja ehtoollinen ja mahdollisesti rippi.

## Alkuperä

Latinan kielen sana *sacramentum* tarkoitti alun perin sotilaan lippuvalaa tai riitapuolten pyhäkköön jättämää panttia. Vastaava kreikan sana on *mysterion* (μυστήριον), salaisuus.

## Sakramentit eri kirkkokunnissa

### Katolisen kirkon sakramentit

Katolisessa kirkossa on seitsemän sakramenttia: kaste, vahvistus (konfirmaatio), palveluvirka (papiksi vihkiminen), avioliitto, eukaristia (ehtoollinen), parannuksen sakramentti (rippi) ja sairaiden voitelu.

### Ortodoksisen kirkon sakramentit

Ortodoksisessa kirkossa sakramenttien lukumäärä ei ole vakiintunut, mutta sakramenteiksi luetaan samat toimitukset kuin katolisessa kirkossakin: kaste, mirhavoitelu (konfirmaatio), ehtoollinen, katumus (rippi), pappeus (pappisvihkimys eli vihkimyssakramentti), avioliitto ja sairaanvoitelu. Lisäksi sakramentteina on aiemmin pidetty muun muassa hautausta, vedenpyhitystä, mirhan valmistusta, munkiksi tai nunnaksi vihkimystä ja kirkon vihkimistä.

Ortodoksisessa kirkossa sakramentit – joita nimitetään mysteerioiksi tai mysteereiksi – ovat armon näkyviä välikappaleita, joiden kautta ja avulla ihmiset saavat Pyhän Hengen lahjan. Mikään kirkolliskokous ei ole määritellyt eikä vahvistanut ortodoksisen kirkon mysteerioitten lukumäärää.

### Evankelis-luterilaisen kirkon sakramentit

Luterilainen reformaatio piti sakramentteina kastetta ja ehtoollista. Luterilaisessa kirkossa sakramenteiksi on määritelty vain ne toimitukset, jotka kirkko katsoo Jeesuksen asettaneen. Augsburgin tunnustus mainitsee sakramenteista puhuessaan myös ripin.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Suomen evenkelis-luterilaisen kirkon katekismus: Sakramentit .
* Suomen ortodoksinen kirkko, sakramentit.
* Sakramentit. Ortodoksi.net.
* Ev.lut. Tunnustuskirjat, Augsburgin tunnustuksen puolustus:  Sakramenttien luku ja käyttö
Ele

**Ele** on ihmisten välisessä viestinnässä keino korvata sanallinen viestintä tai vahvistaa tai muuten ohjata sen tulkintaa. Usein ihmiset eivät edes huomaa tekemiään eleitä vaan tekevät ne vaistonvaraisesti, samoin vastapuoli myös useimmiten tulkitsee eleet vaistonvaraisesti. Elekieleen kuuluu ruumiin eri osien asentoja ja liikkeitä, kuten käsimerkkejä. Elekielelle melko rinnasteisia ovat ilmeet ja äänensävyt.

## Eleet
Eleet ovat osa retoriikkaa. Eleet ovat osa ilmausta ja toimivat puheen kanssa yhteistyössä. Ne voivat esimerkiksi luoda tilanteeseen sävyjä, joita ei ilmaista pelkkien sanojen avulla.

Elehtiminen on kulttuurisidonnaista: esimerkiksi ranskalaiset ja italialaiset elehtivät huomattavasti enemmän kuin suomalaiset.

Elehtiminen ei ole vain ihmiselle ominaista. Ihminen on tosin ainoa eläin, joka käyttää osoittavia eleitä. Simpanssit, gorillat ja orangit voivat oppia viittomakieltäkin, mutta eivät käytä osoittavia eleitä. Ihmiset taas osoittelevat niin katseella, päällä, silmillä kuin sormillakin.

Autismissa kommunikaatio eleillä ja ilmeillä on poikkeavaa.

## Eletyypit

Deiktiset eleet tarkoittavat osoittavia eleitä, joilla opastetaan ja kiinnitetään huomiota esineisiin ja asioihin. Abstraktit deiktiset eleet ovat vertauskuvallisia.

Ikonisilla eleillä jäljitellään asioita, joista juuri puhutaan.

Metaforiset eleet vetävät vastaavuuksia ajattelun ja konkretian välille.

Kohesiiviset eleet tekevät yhteyksiä puheenaiheiden ja puheen osiin.

Syke-eleet korostavat merkittäviä sanoja tai asioita ja ilmenevät esimerkiksi iskuina tai napautuksina sormilla ja käsillä.

## Katso myös
* Ruumiinkieli

## Lähteet
*Tiede-lehti: Puhe ja ele pelaavat yhteen

## Aiheesta muualla
Atsovärit

**Atsovärit** ovat synteettisiä väriaineita, joita käytetään tekstiilien, paperin ja elintarvikkeiden värjäämiseen. Atsovärit ovat monimutkaisia kemiallisia yhdisteitä, jotka sisältävät atsoryhmän (-N=N-), joka tekee aineesta värillisen.

Atsovärejä käytetään muun muassa makeisissa, jäätelöissä, virvoitusjuomissa ja leivonnaisissa. Joidenkin värien nimissä on käyttötarkoitukseen viittaava kirjainkoodi: esimerkiksi ruskea FK:ta on käytetty savusilleihin () ja ruskea HT kestää korkeita lämpötiloja ().

Atsovärien vaikutusta ei tarkkaan tunneta, mutta niiden uskotaan aiheuttavan herkille ihmiselle esimerkiksi iho-oireita, kuten ihottumaa ja punoitusta. Atsovärien vaikutusta lapsien ylivilkkauteen on pyritty tutkimaan, mutta tutkimus on osoittautunut erittäin vaikeaksi. Niiden käyttö elintarvikkeissa kiellettiin Suomessa 1970-luvulla, mutta eduskunta joutui sallimaan ne Euroopan unioniin liittymisen myötä, jottei kielto olisi aiheuttanut kaupan teknistä estettä. Suomalainen elintarviketeollisuus on suhtautunut sallimisenkin jälkeen atsovärien käyttöön nuivasti, jonka vuoksi niitä ei juuri käytetä. Atsovärejä voi kuitenkin löytää ulkomailta tuoduista elintarvikkeista, kuten esimerkiksi Yhdysvalloissa valmistetuista virvoitusjuomista. 

Suomessa elintarvikkeiden lisäaineina käytössä olevat atsovärit ja niiden E-koodit:
*tartratsiini, E 102, CI 19140
*paraoranssi, E 110, CI 15985
*atsorubiini, E 122, CI 14720
*amarantti, E 123, CI 16185
*uuskokkiini, E 124, CI 16255
*punainen 2G, E 128, CI 18050
*alluranpunainen, E 129, CI 16035
*briljanttimusta, E 151, CI 28440
*ruskea HT, E 155 CI 20285
*litolirubiini BK, E 180

Atsoväri E128:n eli punaisen 2G:n käyttö kiellettiin Euroopassa 28. heinäkuuta 2007 ja ruskea FK eli E154 vuonna 2012.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 4-Hydroxyazobenzene 
*IUPAC Gold Book: Azo compounds 
*Encyclopædia Britannica: Azo compound
Intialainen musiikki

**Intialainen musiikki** on yksi vanhimmista, rikkaimmista ja kehittyneimmistä yhä elävistä musiikkikulttuureista, joka vaikuttaa nykyisen Intian, Pakistanin, Bangladeshin ja Nepalin alueella, sekä voimakkaana sisällöllisenä panoksena suuressa osassa Kaakkois-Aasiaa, paikoin kiinalaiseen musiikilliseen traditioon sekoittuneena. 

## Klassinen intialainen musiikki
Intialainen taidemusiikki, sellaisena kuin se kahdessa eri traditiossaan, eteläisessä ja pohjoisessa, nykyään tunnetaan, on pitkän historiallisen kehityksen ja lukemattomien kulttuurivaikutteiden tulos. 1100- ja 1200-luvulta alkaen islamilaiset vaikutteet maan pohjoisosassa johtivat hindustani-musiikin kehittymiseen. Eteläisillä alueilla kehittynyttä musiikkia kutsutaan karnaattiseksi. 

## Elokuvamusiikki
Intialainen elokuvamusiikki liittyy "Bollywood"-nimellä kutsuttuihin musikaalielokuviin, joissa on runsaasti tanssikohtauksia.

## Intialaiset musiikilliset instrumentit ja instrumenttiluokitus
Intialaiseen musiikkitieteelliseen traditioon nojaava musiikillisten instrumenttien luokitusjärjestelmä jakaa soittimet (*vadja* / *vadya*) neljään eri pääluokkaan. Soitinluokat perustuvat käytettävien instrumenttien rakenteellisiin ominaisuuksiin, eli soittimet jaetaan ryhmiin sen perusteella, miten musiikillinen ääni niissä muodostuu. *Tantu* viittaa kielisoittimiin, *susir* puhallinsoittimiin, *avanada* kalvollisiin sekä muutamiin muuntyyppisiin lyömäsoittimiin ja *ghana* tiettyihin idiofoneihin. 

## Katso myös
*Luettelo intialaisista soittimista

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Alue

**Alue** on maanpinnan määräosa, joka jonkin tai joidenkin ominaisuuksien perusteella eroaa ympäristöstään. Alueen erottavat ominaisuudet ovat joko luonnonoloihin tai kulttuuriin liittyviä tekijöitä. Alueita voidaan rajata joko yhden ominaisuuden perusteella, analyyttinen alue, tai usean eri ominaisuuden perusteella, synteettinen alue. Maantiede, aluetiede ja geoinformatiikka ovat esimerkkejä alueita tutkivista tieteistä. 

Maantieteilijä J. G. Granö esitti *[[Puhdas maantiede]]* -teoksessaan, että on ensisijaisesti etsittävä yhtenäisiä alueita, eikä mahdollisimman jyrkkiä rajoja. Alueiden välillä voi olla selkeä raja, kuten valtiolla, tai niiden välillä voi olla vaihettumisvyöhyke, esimerkiksi boreaalisen metsän muuttuessa vähitellen tundraksi. Alueet voivat esiintyä myös kenttinä, joilla on arvo kaikkialla maailmassa, kuten ilmastolla lämpötilan tai ilmanpaineen suhteen. Alueet voidaan siis jakaa jatkuviin ja epäjatkuviin alueisiin. 

Yleensä alue on keskikokoinen osa maata tai vettä, joka on pienempi kuin kokonaiset maantieteelliset kiinnostuksen kohteet kuten valtio tai vuoristo. Alue on kokoelma pienempiä yksiköitä, kuten "Uuden Englannin osavaltiot" tai osa suurempaa kokonaisuutta, kuten "Yhdysvaltain Uuden Englannin alue". 

Alueet jaetaan maantieteessä hallinnollisiin, homogeenisiin, toiminnallisiin ja miellealueisiin. Fyysisessä maantieteessä, ekologiassa, eliömaantieteessä, eläinmaantieteessä ja ympäristömaantieteessä alueet perustuvat luonnollisiin seikkoihin kuten biotooppeihin, biomeihin, vesistöihin, vuoristoihin ja maalajeihin. Kulttuurimaantietessä alueet määrittää ihmisen toiminta ja muut inhimilliset tekijät, kuten elinkeinot, kieli, uskonto tai paikallinen kulttuuri ja traditiot, tai ne ovat kokonaan ihmisen rajaamia esimerkiksi hallinnollisesti, kuten kunnat ja valtiot. Alueeksi luetaan myös ihmisen mielessään muodostamat käsitykset alueista, miellealueet eli mentaalikartat. 

## Esimerkkejä aluetyypeistä
* Hallinnollinen alue
* Homogeeninen alue
* Kannatusalue
* Miellealue
* Toiminnallinen alue
* Nodaalialue

## Katso myös
* Aluetiede
* Aluemaantiede
* Paikkatieto
* Kartta

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Maaseututarina

**Maaseututarina** on kaupunkitarinan kaltainen kertomus, jossa näennäisen uskottavaa tarinaa levitetään totena, vaikka sitä ei mitenkään ole todennettu tai todistettu. Samankaltaiset aiheet liikkuvat ympäri maailmaa ja niissä yleensä korostuu "vanha hyvä" aika. 

Tyypillistä kertomuksille on passiivin käyttö, mikä ilmenee seuraavasta, lehdistössäkin lainatussa tarinassa:

Arkistojen vanhoja asiakirjoja tutkittaessa mitään tuollaista pykälää ei löydy, ja tarinan tarkoituksena on korostaa sitä, miten arvokas kala lohi nykyään on.

Samaa tarinaa hieman eri muodoissa kerrotaan muun muassa Ruotsissa, Skotlannissa ja muissa niin sanotuissa lohijokien maissa. Suomessa samaa tarinaa on kerrottu myös Perämeren kalastusalusten merimiesten työehtosopimuksista.

Maalaistarinan kaltaisia ovat kaupunkitarina ("urbaani legenda") ja Puolustusvoimien tornihuhut.

## Lähteet
Tornihuhu

**Tornihuhu** (tai *tornari*, aikaisemmin *sotilashuhu*) on Puolustusvoimain varusmiesten ja kantahenkilökunnan välityksellä leviävä kulkupuhe.

Samat tarinat kerrotaan totena aina uudelle alokaserälle, ja kun varusmiehet sitten myöhemmin siirtyvät reserviin, kertomukset siirtyvät mukana. Osa tornihuhuista on hyvinkin vanhoja, jopa Puolustusvoimien alkuvuosikymmeniltä tai sodan ajalta, eikä ole harvinaista, että poika tai nykyisin myös tytär kertoo isälleen sellaisen huhun tai tarinan, jonka tämä on jo aikaisemmin kuullut omana varusmiesaikanaan.

Seuraavat tarinat ovat melko suosittuja:

Tapahtumien todennäköisyys on pieni, sillä henkilökuntaan kuuluvat eivät todennäköisesti ota riskiä ylenemismahdollisuuksiaan ojennettavalla tai rangaistavalla teolla. Kyseisistä teoista joutuisi myös rikosoikeudelliseen vastuuseen. Suomen armeijassa ei myöskään tunneta termiä ylenemiskielto.

Ensimmäinen tarina elää muun muassa entisen kansanedustaja Tony Halmeen vuoden 1998 kirjassa *Jumala armahtaa, minä en*. Tarinat ovat esimerkkejä siitä, kuinka tornihuhut syntyvät, paisuvat ja leviävät varuskunta- ja armeijaympäristön ulkopuolella saadessaan jalansijan oikeanlaisen kohderyhmän keskuudessa. 

Yleinen tornihuhu on, että nelinkertainen olympiavoittaja Lasse Virén olisi juossut varuskunnan Cooperin testin ennätystuloksen. Tulos olisi ollut 4&nbsp;700&nbsp;m ja tuloksen rikkomisesta saisi kuntoisuusloman. Todellisuudessa Lasse Virén palveli Santahaminassa ja tuolloin käytössä ollut juoksutesti oli pituudeltaan 15 minuuttia.

Tornihuhun kaltaisia ovat maaseututarinat sekä kaupunkitarinat eli urbaanit legendat.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Mitä oli sotilaiden ruokaan lisätty jarru? *Tiede* 5.6.2007
Euroopan talousyhteisö

**Euroopan talousyhteisö** eli **ETY** (, lyh. *EEC*) tai **Euroopan yhteisö** eli **EY** (, lyh. *EC*) oli eurooppalainen valtioyhteisö ja vapaakauppa-alue, joka perustettiin 25. maaliskuuta 1957. Euroopan unionin (EU) muodostamisen myötä 1. marraskuuta 1993 Euroopan talousyhteisö sisällytettiin siihen ja nimettiin Euroopan yhteisöksi. Euroopan yhteisö lakkautettiin 1. joulukuuta 2009, kun Lissabonin sopimus astui voimaan. Tällöin kaikki EU:n toiminta yhdistettiin samaan organisaatioon.

Toisin kuin Euroopan yhteisö, Euroopan unioni ei ollut oikeushenkilö. Näin ollen kansainväliset sopimukset ja eräät muut viralliset asiakirjat allekirjoitti yhä EY ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa vuonna 2009.

## Historia
 
### EHTY
Euroopan hiili- ja teräsyhteisön (EHTY) perustaminen vuonna 1951 aloitti Euroopan yhdentymiskehityksen. 

### ETY ja Euratom
Vuonna 1957 samat EHTY:nkin perustaneet kuusi maata, Alankomaat, Belgia, Italia, Luxemburg, Länsi-Saksa ja Ranska tekivät kaksi muuta sopimusta Euroopan talousyhteisöstä (ETY) ja Euroopan atomienergiayhteisöstä (Euratom). Ne molemmat allekirjoitettiin Roomassa ja tästä syystä niistä puhutaan usein Rooman sopimuksina. Rooman sopimuksen keskeinen sisältö oli Euroopan talousyhteisön (, EEC; , CEE) perustaminen.

Vuonna 1957 kuusi Länsi-Euroopan maata liittyi yhteen ja muodosti Euroopan talousyhteisön. Näiden valtioiden tarkoituksena oli kehittää talouselämäänsä ja luoda taloudellisten etujen yhteisö, mutta jo alusta alkaen taustalla oli ajatus poliittisesta yhteistyöstä ja Euroopan laaja-alaisemmasta yhdentymisestä.

### 1960–
1. heinäkuuta 1967 tuli voimaan sulautumissopimus, jolla näiden kolmen yhteisön toimeenpanevat elimet yhdistettiin. Tästä ajankohdasta lähtien termiä EY, Euroopan yhteisö (tai tarkemmin yhteisöt) on usein käytetty viitattaessa yhteisesti näihin kolmeen Euroopan yhteisöön.

### Suomen EEC-sopimus

Vuonna 1973 Suomi solmi EEC-vapaakauppasopimuksen, joka tuli voimaan vuoden 1974 alussa. Sopimuksen mukaan useimpien teollisuustuotteiden tullit poistuivat 1. heinäkuuta 1977 kokonaan Suomen ja EEC-maiden välisestä kaupasta, mutta pisimmän siirtymäajan saaneiden tuotteiden osalta vasta vuoden 1985 alussa. Puolueettomuuspolitiikkaansa nojautuen Suomi solmi  EEC-sopimusta vastaavan vapaakauppasopimuksen myös Neuvostoliiton ja niin sanotun KEVSOS-sopimuksen eräiden pienempien SEV-maiden kanssa. EEC:n jäseneksi Suomi ei koskaan liittynyt.

## Sopimus Euroopan unionista

Maastrichtissa vuonna 1992 Euroopan unionista (EU) tehdyn sopimuksen tuloksena EY:stä tuli erottamaton osa kokonaisuutta, jolle annettiin nimeksi Euroopan unioni. Euroopan unioni muodostui kolmesta pilarista. Ensimmäiseen pilariin kuului Euroopan yhteisö, joka perustuu vuoden 1957 perustamissopimuksiin ja joka vahvistettiin Maastrichtissa, on olennaisin osa-alue. Se kattoi suurimman osan EU:n toimista, lukuun ottamatta niitä, jotka kuuluivat kahteen muuhun pilariin niissä noudatettavien erilaisten menettelytapojen vuoksi.
Suomen EU-jäsenyys astui voimaan 1. tammikuuta 1995.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Presidency Conclusions – Brussels, 21/22 June 2007
Kaupunkitarina

**Kaupunkitarina**, **nykytarina** eli **urbaanilegenda** (myös **urbaani legenda**) on kaupungistuneessa yhteisössä kiertävä, totena pidetty mutta tavallisesti todellisuuspohjaa vailla oleva tarina.

Kaupunkitarina voi olla uskottavan tuntuinen, mutta siihen saattaa sisältyä mahdottomiksi osoittautuvia yksityiskohtia. Usein kertomusten uskotaan tapahtuneen sellaiselle tutun tutulle, joka on vain niukasti kuulijan tuntemien ihmisten piirin ulkopuolella. Todellisuudessa tarina on usein kansainvälinen kiertotarina, joka on kiertänyt mantereelta toiselle. Nykytarina voi myös perustua tositapahtumaan, mutta yleensä se muuntuu ja kärjistyy matkalla saaden uusia yksityiskohtia, joita alkuperäiseen todelliseen tapahtumaan ei kuulunut.

## Tyypillinen kaupunkitarina
Kaupunkitarinan ei ole pakko olla totta, mutta se voi tuntua monelle mahdolliselta totuudelta.

Esimerkkinä kaupunkitarinasta voi olla vaikka seuraava, joka kohdistuu viranomaisten toimintaan:

Edellä oleva tarina on miltei mahdoton, koska viranomaisilla on määräykset siitä, miten kuolemantapauksista ilmoitetaan omaisille. Kuolleita ei myöskään säilytetä jätesäkissä poliisiaseman nurkassa.

Kaupunkitarina voi rajoittua vain yhteen kaupunkiin, kuten jyväskyläläinen kaupunkitarina, jonka mukaan Mäki-Matti on nimetty Matti Nykäsen mukaan (todellisuudessa Mäki-Matti sai nimensä lähes sata vuotta ennen Nykäsen mäkihyppyuraa). Tunnettu kaupunkitarinatyyppi on  katoava liftari -kertomus.

## Kaupunkitarinoiden leviäminen
Aikaisemmin tarinat levisivät suusta suuhun esimerkiksi koulujen pihoilla ja työpaikoilla, mutta joskus lehdistökin syyllistyy niiden levittämiseen. 

Kaupunkitarinat leviävät nykyisin käännöksinä nopeasti ympäri maailman Internetin ja sähköpostin avulla; usein kyseessä on sanatarkka käännös toisesta kielestä virheineen päivineen.

## Samantapaisia ilmiöitä
Kaupunkitarinan kaltaisia ovat maaseututarinat, Puolustusvoimien tornihuhut sekä kalastajien kalavaleet.

## Katso myös
* Faktantarkistus
* Kummitusjuttu
* Maaseututarina
* Myytinmurtajat
* Snopes
* Tornihuhu

## Lähteet

## Kirjallisuutta
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Aiheesta muualla

* Snopes.com. 
* The AFU & Urban Legends Archive. 
* Tom Harris: How Urban Legends Work. Howstuffworks.com.
Euroopan valuuttajärjestelmä

**Euroopan valuuttajärjestelmä** ( eli **EMS**) oli kiinteiden, mutta muutettavissa olevien valuuttakurssien järjestelmä useiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden välillä. Se luotiin vuonna 1979 varmistamaan, että valuutta- ja vaihtokurssit pysyvät EU:ssa mahdollisimman vakaina. Mukana olevien valuuttojen vaihtokurssien vaihtelu sallittiin vain tiettyjen rajojen sisällä, muussa tapauksessa keskuspankkien on puututtava asiaan.

Euroopan valuuttajärjestelmä lakkautettiin vuonna 1999, jolloin sitä seurasi talous- ja rahaliitto (EMU) ja euroalueen maiden valuuttakurssit kiinnitettiin uutta valuuttaa euroa vastaan. ERM korvattiin samaan aikaan nykyisellä valuuttakurssimekanismilla (ERM II).

## Historia
Euroopan valuuttajärjestelmä perustettiin vuonna 1979 sitä edeltäneen Euroopan vaihtokurssien järjestelmän tilalle (valuuttakäärme). Tarkoituksena oli luoda vakaa valuutta-alue, jolla sisäiset vaihtokurssien vaihtelut olisivat suhteellisen vähäisiä. Euroopan valuuttajärjestelmä muodostuu kolmesta osatekijästä:

*valuuttakurssi- ja interventiomekanismi
*kattava rahoitustukijärjestelmä
*Euroopan valuuttayksikkö ecu, joka toimii viitearvona ja kirjanpitoyksikkönä.

EMS:ään osallistuvien maiden sovitut valuuttakurssit saavat vaihdella keskuskurssiin nähden 2,25 prosenttia ylös- tai alaspäin. Tämä vaihteluväli on 2. päivästä elokuuta 1993 ollut 15 prosenttia kumpaankin suuntaan. Jos valuuttaan kohdistuu paineita ja sen vaihtokurssi lähestyy vaihteluvälin sallittuja rajoja, järjestelmään osallistuvien maiden keskuspankit puuttuvat asiaan: niiden on ostettava heikkoa valuuttaa ja myytävä vahvempaa valuuttaa vaihtokurssin tukemiseksi. Tätä EMS:n osaa kutsutaan valuuttakurssi- ja interventiomekanismiksi. Jotta keskuspankkien varat eivät loppuisi niiden joutuessa tekemään tällaisia interventioita, ne myöntävät toisilleen väliaikaisia luottoja (luottomekanismi).

Tavoitteena ollut järjestelmään osallistuvien maiden valuuttakurssien vakauttaminen saavutettiin suurelta osin 1980-luvun aikana. Kuitenkin vuonna 1992 Englannin puntaan ja Italian liiraan kohdistui devalvaatiopaineita ja ne jäivät EMS:n ulkopuolelle. Tämän seurauksena ja EMS:ään kohdistuvien jatkuvasti lisääntyvien spekulaatiopaineiden poistamiseksi vuonna 1993 vaihteluväliksi määriteltiin 15 prosenttia kumpaankin suuntaan. Muuten EMS säilytettiin ennallaan. Vuoden 1998 huhtikuuhun mennessä Euroopan unionin 15 jäsenvaltiosta 13, Ruotsia ja Isoa-Britanniaa lukuun ottamatta, kuului EMS:n valuuttakurssijärjestelmään. Näistä 13 maasta vain Tanska ei liittynyt euroalueeseen.

## EMS II

Ainoastaan osa EU:n jäsenvaltioista osallistuu 1. tammikuuta 1999 alkaneeseen talous- ja rahaliittoon, jolla luotiin uusi yhtenäinen rahayksikkö, euro. Siksi rahaliiton ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden valuuttojen välille tarvitaan uusia järjestelyitä estämään liialliset vaihtelut euron ja muiden valuuttojen välillä. Kesäkuussa 1996 Amsterdamissa pidetyssä Eurooppa-neuvoston kokouksessa sovittiin EMS II:n tietyistä perussuuntaviivoista. Euroalueen ulkopuolelle jäävien jäsenvaltioiden kanssa voidaan tehdä maakohtaisia sopimuksia.

## Lähteet
Euroopan atomienergiayhteisö

**Euroopan atomienergiayhteisö** (Euratom) perustettiin vuonna 1957 Rooman sopimuksella. Yhteisö pyrki luomaan institutionaaliset puitteet ydinenergian hyödyntämiselle Euroopassa. Sopimus Euroopan atomienergiayhteisöstä on Euroopan hiili- ja teräsyhteisön, Euroopan talousyhteisön ja Maastrichtin sopimuksen ohella yksi neljästä Euroopan unionin perustamissopimuksesta. Vuonna 2009 voimaan tulleella Lissabonin sopimuksella sopimusjärjestelmä muutettiin kahden perussopimuksen muotoon.

## Tehtävä
Euratomin tehtävänä on valvoa ydinvoimateollisuutta ja edistää ydinvoima-alan tutkimusta ja teknologiaa EU:ssa. Euratom keskittyy ainoastaan atomienergian rauhanomaiseen käyttöön.

Euratomin tehtävä on valvoa ei-sotilaallista ydinvoimateollisuutta ja edistää ydinvoima-alan tutkimusta ja teknologiaa EU:ssa. Sen on varmistettava ydinvoimateollisuudessa työskentelevien ja muun väestön terveys ja turvallisuus laatimalla turvallisuusstandardeja. Ydinsulkusopimuksen mukaisesti Euratom on vastuussa ydinaineiden valvonnasta ja se antaa teknistä tukea Euroopan ulkopuolisille kehitysmaille. Kun sulautumissopimus tuli voimaan 1. heinäkuuta 1967, Euratomin, Euroopan hiili- ja teräsyhteisön ja Euroopan talousyhteisön toimielimet yhdistettiin. Tämä toimi siemenenä nykyiselle Euroopan unionille.

Euratom toimii Euroopan maiden edustajana kansainvälisessä fuusioreaktorihankkeessa ITERissä.

## Lähteet
Länsi-Euroopan unioni

**Länsi-Euroopan unioni** ( eli **WEU**,  eli **UEO**) oli järjestö, joka valmisteli ja pani täytäntöön Euroopan unionin päätökset yhteisen puolustuspoliitikan alalla.  Siitä oli tarkoitus tehdä Euroopan unionin puolustuskomponentti ja Naton eurooppalainen pilari. Maaliskuussa 2010 se päätettiin lakkauttaa, ja sen toiminta päättyi 1. heinäkuuta 2011.

## Sopimuksenmukainen tehtävä
Sopimuksessa Euroopan unionista sanotaan: ”Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka käsittää kaikki Euroopan unionin turvallisuuteen liittyvät kysymykset, mukaan lukien pitkällä aikavälillä määriteltävä yhteinen puolustuspolitiikka, joka saattaa aikanaan johtaa yhteiseen puolustukseen”. Länsi-Euroopan unionilla (WEU) oli tässä yhteydessä merkittävä asema. Sen tehtävä on valmistella ja panna täytäntöön EU:n päätöksiä ja toimia, jotka koskevat puolustusta.

## Alku ja kehitys
Länsi-Euroopan unioni perustettiin alun perin vuonna 1948 – ennen Naton ja Euroopan unionin edeltäjien perustamista. Ranska, Britannia ja Benelux-maat allekirjoittivat perustamissopimuksen, jossa ne lupailivat toisilleen keskinäistä poliittista ja sotilaallista tukea. Muita valtioita liittyi sopimukseen, mutta useiden vuosien ajan WEUn asema ei ollut käytännössä merkittävä. WEU uudistui 1980-luvun puolivälissä, jolloin EU-maat päättivät, että sen asemaa on vahvistettava siten, että siitä tulee Euroopan unionin puolustuskomponentti ja Naton eurooppalainen pilari.

Amsterdamin sopimuksessa vuodelta 1997 tehtiin mahdolliseksi Länsi-Euroopan unionin sulauttaminen Euroopan unioniin. Euroopan unioni olisi voinut turvautua WEU:hun humanitaarisissa rauhanpalautustehtävissä ja hätäaputoimissa, rauhanturvaamisessa ja sotilaallisissa kriisinhallintatehtävissä. WEU:n poliittisista suuntaviivoista päätettiin joka tapauksessa Eurooppa-neuvostossa, EU:n huippukokouksessa.

Vuonna 2000 päätettiin olla pitämättä WEU:n kokouksia ministeritasolla. WEU oli silti osoittanut 2000-luvulla operatiivista toimintakykyä. Se toimi Bosniassa takaamassa rauhaa Mostarissa ja Albaniassa kouluttamassa paikallista poliisia. Se saattoi myös pyytää apua jäsenvaltioiden sotavoimilta, sillä oli sotilaallinen suunnitteluyksikkö ja muita erityiselimiä, se tuki yhteistyötä asehankinnoissa ja se pystyi hyödyntämään Naton resursseja. Toisaalta esimerkiksi sen satelliittikeskus siirrettiin pois sen toimivallasta EU:n fasiliteetiksi 2000-luvun alussa. Vuonna 2010 ilmoitettiin, että WEU lakkautetaan vuoden sisällä. Pääasiallisena perusteena on se, että EU:n Lissabonin sopimus tekee tällaiset monikansalliset organisaatiot EU:n kannalta turhiksi.

## Päämaja
WEU:n päämaja sijaitsi Brysselissä, jonne se siirtyi Pariisista 1990-luvun lopussa. Sillä oli 60 toimihenkilöä ja sen budjetti oli 13 miljoonaa euroa. Sen parlamenttienvälinen kokous pidettiin Pariisissa. 

## Jäsenistö

### Täysjäsenet
* 
* 
*  (1990)
* 
*  (1995)
* 
*  (1990)
* 
* 
* 

### Liitännäisvaltiot
* 
* 
*  (1999)
*  (1999)
*  (1992)
*  (1999)

### Liitännäiskumppanivaltiot
* 
* 
* 
* 
* 
*  (1996)
* 

### Tarkkailijavaltiot
* 
*  (1995)
*  (1995)
*  (1995)
* 

## Pääsihteerit

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Vaihtoehtoiskustannus

**Vaihtoehtoiskustannus** tarkoittaa sitä hyötyä, joka jää saamatta, kun valitsee toisen vaihtoehdon parhaan sijaan. Vaihtoehtoiskustannus on tärkeä käsite taloustieteessä ja kustannuksen yleisimpiä hintamittareita.

Kun ihminen pyrkii tyydyttämään tarpeitaan niukkuuden vallitessa, hänen täytyy tehdä valintoja eri vaihtoehtojen välillä. Tehdyillä valinnoilla on siten vaihtoehtoiskustannus. Tietyn valinnan vaihtoehtoiskustannus kertoo, mistä valinnan tehnyt päätöksentekijä joutuu luopumaan, kun hän päättää käyttää rajallisia voimavarojaan valitsemansa vaihtoehdon toteuttamiseksi . Vaihtoehtoiskustannus on siis parhaan ja toisen valinnan tuottaman hyödyn erotus.

Vaihtoehtoiskustannuksen unohtaminen on tavallinen virhe päätöksenteossa. Esimerkki: "Yrityksemme saisi tontin uutta tilaa varten ilmaiseksi, sillä omistamme tyhjillään seisovan tontin kaupungin keskustassa." Tontti ei ole ilmainen, koska vaihtoehtona on tontin vuokraaminen ja vaihtoehtoiskustannuksena saamatta jäänyt vuokratulo. Ehdotettua vaihtoehtoa ei verrattu mihinkään: ikään kuin se olisi ollut vaihtoehdoista ainoa. Vaihtoehtoiskustannus miellettiin virheellisesti, niin kuin se olisi ollut nolla.

Vapailla hyödykkeillä (esimerkiksi ilma tai pohjoisnavalla lumi) ei ole vaihtoehtoiskustannusta.

Vaihtoehtoiskustannuksen käsitteen keksi itävaltalaiseen koulukuntaan kuulunut Friedrich von Wieser.

## Lähteet

## Kirjallisuutta
*
Foobar

**Foobar** eli **foo** ja **bar** ovat suosittuja tietotekniikassa ja ohjelmoinnissa käytettäviä metasyntaktisia muuttujia eli esimerkkisanoja, joita käytetään lähdekoodissa myöhemmin korvattaviksi tarkoitettuina paikkamerkkeinä. Niitä käytetään usein korvaamaan jokin teksti tai nimi, kuten muuttujan nimi. Pidempää tekstiä esittämään käytetään usein lipsumia.

## Esimerkkejä
Esimerkkinä on Linux-ohjeita, jotka muotoillaan foobarin avulla:
kun halutaan muuttaa tiedoston ”foo” nimeksi ”bar” mv-ohjelmalla, kirjoitetaan:

```
mv foo bar
```


Yksinkertainen Lualla koodattu päättymätön silmukka:

```lua
while true do
    foo
```


## Etymologia
*Foobar* tulee luultavasti amerikkalaisen sotilasslangin sanasta *FUBAR*, joka on lyhenne sanoista ”Fucked Up Beyond All Recognition”, s.o. tuhoutunut tunnistamiskelvottomaksi.

## Katso myös
* Pseudokoodi
* Syntaksi

## Lähteet
Ö

**Ö** (**ö**) on suomen aakkosten viimeinen eli 29. kirjain. Ö-kirjaimen nimi on suomen kielessä *öö* ja äännearvo .

Ö on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Ä ja Å. 

Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen Ӧ (ӧ) on yhdennäköisyydestään huolimatta eri merkki Unicode-merkistössä.

## Ö suomen kielessä
Ö-kirjaimella merkitään suomen kielessä etuvokaalia, joka kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa (IPA) merkitään . 

Ö-kirjain on kuulunut suomen kirjakieleen jo sen alkuajoista 1500-luvulta lähtien. Aluksi *ö*:llä ei ollut pisteitä, vaan niiden paikalla oli pieni e-kirjain. 

Äänne  tai  lienee suomen kielessä suhteellisen nuori ja harvinainen. Diftongit *yö* ja *öy* sen sijaan ovat vanhempia.

## Ö muissa kielissä
Ö-kirjain sisältyy ruotsin, viron, unkarin, turkin, azerin, turkmeenin, tataarin ja krimintataarin aakkosiin ja näissä kielissä se vastaa äännettä . Lisäksi Ö sisältyy islannin aakkosiin. 

Ruotsin kielessä ö-kirjain kirjain vastaa äänteitä  (sanassa *öl*),  (sanassa *kött*) ja  (sanassa *dörr*). 

Saksan kielessä Ö on umlaut-äännemuutoksen alainen O. Se ei ole erillinen kirjain eikä se kuulu aakkosiin muuna kuin O:n varianttina. Ö-kirjain voidaan saksassa korvata yhdistelmällä *oe*, joka kuitenkin on toissijainen merkintätapa. Ö-kirjaimen muoto on lainattu suomeen saksan umlaut-O:sta, mutta suomen Ö ei perustu umlaut-äännemuutokseen, joten se ei ole umlaut-merkki. 

Norjan ja tanskan kielissä Ö-kirjainta vastaa Ø-kirjain.

## Muita esitystapoja

Merkistölistauksissa kirjaimen nimi on O-treema.

## Katso myös
*Ӧ (kyrillinen)
*Õ (O + tilde)
*Ő (O + kaksoisakuutti)
*Ø

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Euroopan rahapoliittinen instituutti

**Euroopan rahapoliittinen instituutti** (, EMI, ) toimi edeltäjänä Euroopan keskuspankille. Euroopan rahapoliittisen instituutin tehtävänä oli luoda perusta Euroopan keskuspankin ja Euroopan keskuspankkijärjestelmän toiminnalle.

Euroopan rahapoliittinen instituutin perustamisesta sovittiin vuonna 1992 voimaan astuneella Maastrichtin sopimuksella. Instituutti perustettiin 1. tammikuuta 1994, jolloin käynnistyi Euroopan talous- ja rahaliiton (EMU) perustamisen toinen vaihe. Instituuttia johti Kansainvälisen järjestelypankin pääjohtaja Alexandre Lamfalussy, joka oli ollut myös talous- ja rahaliiton perustamiseen vaikuttaneen Delors'n komitean jäsen. Instituutilla ei ollut rahapoliittista päätöksentekovaltaa. Instituutti antoi myös esityksen Eurooppa-neuvostolle euroseteleiden ulkoasusta vuonna 1996.

Euroopan rahapoliittinen instituutti toimi Frankfurtissa vuoden 1994 marraskuusta alkaen, ja se lakkautettiin rahaliiton myötä, kun Euroopan keskuspankki aloitti toimintansa vuoden 1998 kesäkuussa.

## Lähteet
Ä

**Ä** (**ä**) on suomen aakkosten 28. ja viimeistä edellinen kirjain. Ä-kirjaimen nimi on suomen kielessä *ää* ja äännearvo . Ä:n pisteet, (katso treema) ovat jäänne e-kirjaimesta, joka joskus merkittiin a-kirjaimen päälle.

Ä on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Å ja Ö. 

Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen Ӓ (ӓ) on yhdennäköisyydestään huolimatta eri merkki Unicode-merkistössä.

Jos Ä:tä ei pystytä kirjoittamaan teknisistä syistä, se usein korvataan ae:lla. Joskus a:lla.

## Ä suomen kielessä
Suomen kielessä Ä käsitetään omaksi kirjaimekseen. Ä-kirjaimella merkitään suomessa ja virossa laveaa lähes väljää etuvokaalia ().

Ä-kirjain on alusta alkaen, jo 1500-luvulta asti kuulunut suomen kirjakieleen. Aluksi ä:llä ei ollut pisteitä, vaan niiden paikalla oli pieni e-kirjain.

Vanhassa kirjasuomessa *ä*-kirjaimen käyttö ei ollut vakiintunutta: *ä* saattoi edustaa *e*:tä ja päin vastoin kuten sanassa *käsekw* (*kesäkuu*). Tätä on selitetty germaanisten kielten esikuvien lisäksi sillä, että *e*:n ja *ä*:n suhde oli vanhastaan hämärä eräissä lounaissuomalaisissa murteissa. *Ä*-äänteen merkkinä on vanhassa kirjasuomessa käytetty jonkin verran myös *a*-kirjainta. Vuoden 1642 Raamatussa *ä*:n ja *e*:n erottelu oli kuitenkin jo vakiintunut nykykieltä vastaavaksi.

## Ä muissa kielissä
Ä-kirjain esiintyy oman aakkospaikan omaavana kirjaimena myös ruotsin ja viron kielten aakkosissa. Ä:tä käytetään myös saksan ja slovakin kielissä. Niissä sillä ei kuitenkaan ole omaa paikkaa aakkosissa, vaan pisteet käsitetään diakriittiseksi merkiksi. 

Saksassa ä ääntyy e:nä ja sitä käytetään e-kirjaimen asemasta yleensä silloin, kun sanalla on taivutusmuotoja tai sukulaissanoja, joissa e-äänteen paikalla on a. Esim. adjektiivin *alt* (vanha) komparatiivi, joka lausutaan [eltər], kirjoitetaan *älter*. Poikkeus periaatteesta on, että *die Eltern* (vanhemmat) kuitenkin kirjoitetaan e:llä. 

Ruotsissa ä ääntyy r:n edellä ä:nä, muulloin e:nä. Sana *är* (verbinmuoto on) saatetaan ääntää sekä  että  (kaksoispiste vokaalin jäljessä tarkoittaa, että vokaali on äännettävä pitkänä).

Norjassa ja tanskassa Ä-kirjainta vastaa Æ-kirjain.

Turkkilaisessa tataarin kielessä ä-kirjainta käytetään sen latinalaisessa versiossa, joka kyrillisen ohella on rajatussa käytössä. Sittemmin sitä on kuitenkin alettu korvata azerista tutulla ə-kirjaimella, etenkin sosiaalisessa mediassa kieliaktivistien toimesta.

## Muita esitystapoja
Ä koodataan eri merkistöissä seuraavasti:

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Sh

**Sh** tarkoittaa seuraavia:

* 
* š, teknisten rajoitusten vuoksi kirjoitetaan myös sh, latinalainen kirjain
*  (vuoteen 2009 asti vain Saint Helenan koodi)
* sairaanhoitaja, SH, ammatti
* 
* Thompson shell, sh, Unixin alkuperäinen komentotulkki
** Bourne shell, sh, myöhempi Unixin komentotulkki `/bin/sh`
* šillinki, sh., englannin sanasta *shilling*, rahayksikkö
* sosiaalihuoltaja, SH, ammatti
* suomenhevonen, sh, kylmäverinen hevosrotu
* suositushinta, sh., valmistajan tai alemman myyntiportaan suosittelema tuotteen hinta.
* suihkuhuone, SH, tila asunnossa
* sensuurin hyväksymä, S.H., painoylihallituksen merkinta suomalaisissa sanoma- ja aikakauslehdissä sotasensuurin vuosina 1914–1917

## Lähteet
Ohmin laki

**Ohmin laki** on saksalaisen Georg Simon Ohmin vuonna 1826 esittämä sähköopin laki, jonka mukaan johtimessa (vastuksessa) kulkeva sähkövirta I on suoraan verrannollinen johtimen päiden välillä vaikuttavaan jännitteeseen U. Verrannaisuuskerroin on johtimelle ominainen vakio, konduktanssi G eli sähkönjohtavuus. Tällöin Ohmin laki kirjoitetaan muotoon

:I = G\cdot U,

missä *I* on sähkövirta ampeereina, *U* jännite voltteina ja *G* konduktanssi, jonka yksikkö on siemens. 

Yleisimmin Ohmin laki kirjoitetaan kuitenkin muotoon

:U = R\cdot I,

missä *U* on jännite, *R* on johtimen (tai yleisemmin vastuksen) resistanssi eli sähkövastus ja *I* on piirissä kulkeva virta. Tätä muotoa käytetään, koska sähkötekniikassa puhutaan konduktanssin sijaan usein resistanssista, joka on konduktanssin käänteisarvo (R = 1 / G). Resistanssin yksikkö on ohmi (Ω).

Ohmin lain mukaan resistiivisen virtapiirin läpi kulkeva virta on siis sitä suurempi, mitä suurempi jännite johtimen päiden välillä vaikuttaa - jännite on suoraan verrannollinen virran suuruuteen. Tällaisessa piirissä kulkeva sähkövirta taasen on sitä pienempi, mitä suurempi resistanssi piirissä on, eli sähkövirta on kääntäen verrannollinen resistanssin suuruuteen.

## Ohmin laki vaihtovirralle

Ohmin laki voidaan yleistää myös vaihtovirralle. Tällöin *yleistetty Ohmin laki* saa muodon

:U=Z\cdot I,

missä suure *Z* on piirin impedanssi.

Vaihtosähkötekniikassa resistanssin sijaan puhutaan siis impedanssista, johon piirin resistanssin lisäksi vaikuttaa myös piirin reaktanssi.  Vaihtovirran tapauksessa *U*, *Z* ja *I* kuvataan usein kompleksilukuina. 

Piirin laitteiden aiheuttama reaktanssi aiheuttaa virran ja jännitteen välille vaihe-eron, (vaihesiirtokulma).  Reaktanssin suuruus riippuu komponenttien kapasitanssista ja induktanssista sekä vaihtovirran taajuudesta.

## Ohmin laki epälineaarisilla komponenteilla

Ohmin laki on alun perin kokeellisesti johdettu yhtälö ja se pätee täsmällisesti vain ideaalisilla vastuksilla. Laki toimii hyvänä approksimaationa yleisimmille johdinmateriaaleille. Suureiden suhde on joissakin käytännön komponenteissa voimakkaankin epälineaarinen. Esimerkiksi puolijohdekomponentit kuten diodit ovat hyvin epälineaarisia eikä Ohmin laki päde siinä tapauksessa laajalla jännite- ja virta-alueella. Voidaan kuitenkin puhua dynaamisesta eli differentiaalisesta resistanssista *R<sub>d</sub>* pienellä jännitevaihtelualueella: *R<sub>d</sub>* = *dU*/*dI*.

## Lähteet
* 
### Viitteet

## Kirjallisuutta
* 

## Aiheesta muualla

*Fluke.com: Mitä Ohmin laki tarkoittaa?
Trimmeri

**Trimmeri** on elektroniikassa pieni, piirilevylle juotettu elektroniikan komponentti, tavallisimmin vastus tai kondensaattori, jonka arvoa voidaan säätää ruuvimeisselin tai muun työkalun avulla irrottamatta komponenttia levyltä.

Trimmerivastukset (eli trimmeripotentiometrit) voidaan jakaa **yksikierrostrimmereihin** ja **monikierrostrimmereihin**. Yksikierrostrimmeriä voi kiertää vain noin 300 astetta, joten sen arvoa ei voi säätää kovin tarkasti haluttuun arvoon. Monikierrostrimmeriä voi kiertää esimerkiksi kymmenen kierrosta, joten sen arvon voi asetella hyvinkin tarkasti. 

Säätö tapahtuu pienellä trimmeriin sopivalla työkalulla tai ruuvimeisselillä. Tavallisin työkalun muoto on taltta- tai ristipää. Säätämiseen on olemassa sitä varten valmistettuja työkaluja, jotka voivat olla kokonaan muovia tai niiden päässä voi olla pieni metallikärki. Näin työkalun itsensä vaikutus säätöön on mahdollisimman pieni. Pelkästä muovista tehdyn työkalun kestävyys on heikompi.

Trimmeri on tarkoitettu säädettäväksi vain laitteen valmistusvaiheessa tai laitehuollossa. Valmistusvaiheessa trimmerillä voidaan kompensoida komponenttien toleranssista johtuva vaihtelu laiteyksilöiden välillä. Laitehuollossa trimmerillä voidaan kompensoida komponenttien vanhenemisesta johtuva arvojen ryömintä tai pienet erot rikki menneen alkuperäisen ja uuden komponentin välillä. Trimmeriä ei ole suunniteltu kestämään lukuisia säätökertoja.

## Katso myös
* Potentiometri
* Säätökondensaattori
Tasavirta

**Tasavirta** tarkoittaa sähkövirtaa, jonka suunta ei muutu toisin kuin vaihtovirralla. Tasavirta kulkee virtapiirissä koko ajan samansuuntaisesti.

Yleinen tasavirran lyhenne on DC (). Tasavirrasta käytetään symbolia "=" tai symbolia, jossa ylhäällä on yhtenäinen viiva ja alhaalla katkoviiva "⎓" (vaihtovirrasta puolestaan aaltosymbolia "~").

## Tasavirran käyttäminen

Tasavirtaa käyttävät laitteet toimivat tai voivat toimia paristoilla, akulla tai verkkovirtalähteellä. Esimerkiksi autojen sähköjärjestelmässä energian siirto toimii tasavirralla. Jotkin laitteet, kuten hehkulamppu tai yleisvirtamoottori, toimivat sekä tasa- että vaihtovirralla. Esimerkiksi muuntaja tarvitsee vaihtovirtaa – jos sellaisen halutaan toimivan tasavirtalähteellä, tarvitaan vaihtosuuntaaja eli tasavirta/vaihtovirta -muunnin (DC/AC-konvertteri, invertteri).

## Tasavirran tuottaminen

Akuista ja paristoista saadaan tasavirtaa. Virran suunnan lisäksi myös näistä lähteistä saadun virran voimakkuus pysyy vakiona niin kauan kuin virta on kytkettynä.

Vaihtovirrasta voidaan tehdä tasavirtaa tasasuuntaamalla se. Tämä voidaan hoitaa esimerkiksi diodilla. Yhdellä diodilla saadaan aikaan puoliaaltotasasuuntaus, eli vaihtovirrasta voidaan hyödyntää vain toinen aallonpuolikas. Kahden diodin kokoaaltotasasuuntaaja ja neljän diodin tasasuuntaussilta (diodisilta) hyödyntää molemmat aallonpuolikkaat. Näin saadun virran suunta pysyy koko ajan samana, mutta sen voimakkuus vaihtelee samaan tapaan kuin vaihtovirran.

Diodit ovat sähkötekniikan (elektroniikka) komponentteja, jotka päästävät virtaa vain toiseen suuntaan. Yleisimmin käytetty diodi on puolijohdediodi.

## Tasavirtapiirien suureita

Tasavirtapiireissä yleisimmin esiin tulevat suureet ovat virta (*I*), jännite (*U*), resistanssi eli objektin (johde tai vastus) ominaisuus vastustaa sähkövirran kulkua (*R*) ja teho (*P*). Virta (*I*) ilmaisee virtapiirin virran suuruutta ja sen yksikkö on ampeeri (lyhenne A). Ampeeri kertoo montako varauksenkuljettajaa liikkuu johteen poikkipinnan läpi sekunnin aikana; coulombia (C) / sekunti (s). Jännite (*U*) on tarkasteltavien virtapiirin pisteiden välisten sähkövarauksien potentiaaliero, ja sen yksikkö on voltti (V). Resistanssi (*R*) taas tarkoittaa, kuinka paljon johde vastustaa virran kulkua. Jokaisella johteella on resistanssia; suprajohteiden ominaisvastus kuitenkin saadaan tietyissä olosuhteissa käytännössä nollaan. Teho (*P*) tarkoittaa sähkövirran (*I*) tekemää työtä, ja sen yksikkö on watti (W). Teho on tasavirralla *U·I*.

Ohmin laki esittää sähkösuureiden virta (I), jännite (U) ja resistanssi (R) suhteet toisiinsa, ja tasavirtaan perustuvissa laskuissa voidaan käyttää seuraavia kaavoja:
*U=RI\,\!
*I=U/R

*R=U/I


Tasavirran tehoon liittyviä kaavoja:
*P=UI\,\!
*I=P/U

*U=P/I

*P=RI^2\,\!
*P=U^2 / R\,\!

Näiden avulla voidaan esimerkiksi laskea 60&nbsp;W:n hehkulampun virta ajoneuvon 12 voltin sähköjärjestelmässä. 

Hehkulampun kautta kulkeva virta lasketaan kaavalla *I = P/U* eli virta *I* = 60&nbsp;W / 12&nbsp;V = 5&nbsp;A.

## Katso myös
* Vaihtovirta
* Kolmivaihevirta

## Lähteet

## Kirjallisuutta
*
Hanja

**Hanja** (hangeul: , hanja: ), on koreankielinen nimitys kiinalaisille kirjoitusmerkeille. Nimeä käytetään kuitenkin erityisesti viittaamaan korean kielessä käytettäviin kiinalaista alkuperää oleviin merkkeihin.

Koreaa kirjoitettiin pääasiassa hanja-merkein aina 1900-luvun alkuun saakka, sen jälkeen hangeul on nopeasti korvannut niiden käytön. Pohjois-Koreassa hanja-merkkejä ei käytetä enää lainkaan. Etelä-Koreassakin niitä käytetään hyvin vähän, pääasiassa ihmisten nimissä, sillä nimet ovat monien mielestä hienomman näköisiä kiinalaisin merkein ja ne antavat vihiä sukunimen historiasta. Myös eteläkorealaisten henkilökortteihin on merkitty henkilön nimi kirjoitettuna hanja-merkein.. Etelä-Koreassakin on sanomalehtiä, jotka eivät käytä lainkaan hanja-merkkejä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Elaska

**Elaska** (*Lumpenus lampretaeformis*) on ahvenkalojen lahkoon kuuluva pohjoisten merten kalalaji. 

## Levinneisyys
Elaskaa esiintyy Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa Pohjois-Atlantin rannikkovesissä sekä Jäämeren vesissä muun muassa Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Elaska elää myös Itämeren syvissä osissa.

## Tuntomerkit ja elintavat
Elaska on kellertävän ruskehtavan läikikäs, pitkulainen ja lähes käärmemäisen hoikka kala. Aikuinen elaska on useimmiten alle 30 senttimetriä pitkä. Sen ruokavalioon kuuluvat pohjaeläimet, Itämeressä erityisesti massiäyriäiset.

Elaska on pohjakala, joka elää tyypillisesti 100–200 metrin syvyydessä, mutta talvisin saattaa nousta 25 metrin syvyyteen. Itämeren elaskoja saadaan harvoin pyydettyä, joten se on melko tuntematon kalalaji eikä sillä ole taloudellista merkitystä.

Ulkonäöltään elaskaa muistuttavat suomalaisista kaloista ankerias, kivinilkka, nahkiainen, pikkunahkiainen ja teisti.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Luontoportti: Elaska (''Lumpenus lampretaeformis'')
Teisti

**Teisti** (*Pholis gunnellus*) on Atlantin pohjoisosissa ja sivumerissä elävä noin 15–25 senttimetriä pitkä kala. Se kuuluu vain 13 lajia käsittävään teistien heimoon (*Pholidae*). Esiintymisalueena Suomen rannikolla on suurin piirtein Helsingin ja Kaskisten välinen alue. Se elää kesäaikaan matalassa vedessä rakkolevän suojissa ja pohjan kivenkoloissa. Hämäräaktiivisena kalana teisti tulee pois piiloistaan vasta illan hämärtyessä. Teistit syövät pääasiassa monia äyriäisiä, nilviäisiä, monisukasmatoja ja muiden kalojen mätiä. Kutuaika on talven kevätpuoliskolla. Koiras rakentaa pesän kiven tai simpukankuoren alle ja emokalat vahtivat sitä.  Teistillä ei ole taloudellista merkitystä.

Teistiä tavataan Atlantin pohjoisosassa sekä Itämerellä, Pohjanmerellä ja Vienanmerellä. Atlantin länsirannalla sen levinneisyysalue ulottuu Labradorilta Delawarenlahdelle. Kalaa tavataan Islannissa, mutta ei Grönlannissa, Huippuvuorilla tai Novaja Zemljan lähivesillä. 

Teistin kanssa hieman samannäköisiä lajeja ovat elaska (*Lumpenus lampretaeformis*), kivinilkka (*Zoarces viviparus*) ja neliviiksimade (*Rhinonemus cimbrius*). 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Luontoportti: Teisti (''Pholis gunnellus'')
*Laji.fi: Teisti (''Pholis gunnellus'')
*Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos (RKTL): Teisti (''Pholis gunnellus'') 
*ITIS: Pholis gunnellus
Semantiikka

**Semantiikka** eli **merkitysoppi** tutkii esimerkiksi sanojen ja ajatusten merkitystä. Kielen merkitystä tutkiessaan se on kielitieteen alalaji, joka tutkii esimerkiksi sanan, virkkeen tai kokonaisten tekstien merkitystä ja viittauksia. Semantiikalle oleellista ovat ilmaisujen väliset suhteet, kuten antonymia, homonymia, hyponymia, metonymia, polysemia ja synonymia.

Laajemmassa merkityksessä semantiikka on strukturalisti A. J. Greimasin mukaan kuvausmenetelmien kehittämistä erilaisten merkkijärjestelmien ja diskurssien tutkimiseen kielitiedettä yleisemmällä tietoteoreettisella tasolla.

Semantiikan lähellä on semiotiikka eli merkkioppi, joka puolestaan tutkii kaikenlaisten merkkien, kuten kuvien ja symbolien merkityksiä. Aloiltaan semantiikka ja semiotiikka ovat osin päällekkäisiä. Pragmatiikkaa pidetään joskus kielitieteellisen semantiikan osana, toisinaan taas osana kolmiosaista kokonaisuutta, johon kuuluvat syntaksi, semantiikka ja pragmatiikka.

Semantiikka tutkii myös erilaisia temaattisia rooleja sekä totuusehtoja. 

## Katso myös
*Semiotiikka

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Luokka:Semantiikka *Tieteen Termipankki*
Pikkutuulenkala

**Pikkutuulenkala** (*Ammodytes tobianus*) muistuttaa suuresti isotuulenkalaa, mutta jää alle 15 sentin mittaiseksi. Se elää kaikilla Suomen merenrannikoilla isotuulenkalaa runsaslukuisempana, mutta on yleisempi Itämeren eteläisemmissä osissa. Tuulenkalojen elintavat ovat huonosti tunnetut, mutta ne ovat tärkeitä lajeja meriekosysteemeissä. Tuulenkalat ovat tärkeää ravintoa monille merilinnuille ja petokaloille.

Tuulenkala-nimitys tulee siitä, että kala joutuu kovan tuulen aikana rantavesiin, jossa se voi joutua verkkoon, nuottaan tai trooliin silakan seassa. Suomessa tuulenkaloja tavataan eniten alkukesästä, sillä ne viettävät talven Itämeren syvänteissä. Kesäisin pikkutuulenkalat oleskelevat enimmäkseen matalissa hiekkapohjaisissa vesissä. Varsinaisessa merivedessä ne liikkuvat tiheinä ja suurina parvina. Suomen vesialueilla ei ole tavattu suuria pikkutuulenkalaparvia, pieniä kyllä.

## Lähteet
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*
Mustatokko

**Mustatokko** (*Gobius niger*) on tumma sormenmittainen kala.

## Ulkonäkö ja koko
Mustatokko on tummanruskea ja muita Suomen tokkoja (liejutokko, hietatokko, seitsenruototokko) vähän isompi, kymmensenttinen kala. Sen selkäevät ovat yhtenäisenä nauhana.

## Elinalueet
Suomen Lajitietokeskuksen mukaan laji esiintyy ensisijaisesti Itämeressä.

## Levinneisyys
Mustatokkoja on Suomen merialueilla Kristiinankaupungin eteläpuolella, sekä etelämpänä aina Pohjois-Afrikan rannikolle asti.

## Ravinto
Mustatokon ravintoa ovat vesikirput ja pienet katkat.

## Lähteet
*

### Viitteet
Liejutokko

**Liejutokko** (*Pomatoschistus microps*) on Suomen pienin kala, alle 4 cm pitkä. Se elää meren rannikolla, ja muistuttaa elintavoiltaan yleisempää hietatokkoa. 

Liejutokko on varsin huomaamaton pohjakala, jonka näkee sattumalta, jos sen pelästyttää liikkeelle. Ne ovat varsin lyhytikäisiä ja kuolevat alle kaksivuotiaina.

Liejutokon levinneisyysalue ulottuu Norjasta Mauritaniaan, ja kattaa Itämeren alueen ja Välimeren länsiosan ja Kanariansaaret. Suomen vesillä liejutokkoa tavataan lähinnä Helsingin ja Raippaluodon välisellä alueella sekä Ahvenanmaalla. Se havaittiin Suomessa ensimmäisen kerran vuonna 1947.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Seitsenruototokko

**Seitsenruototokko** (*Gobiusculus flavescens*) on Itämeressä rakkolevävyöhykkeessä viihtyvä pieni kalalaji. Se on sukunsa ***Gobiusculus*** ainoa laji.

## Ulkonäkö ja koko
Seitsenruototokko kasvaa 4–6 senttimetrin mittaiseksi. Kalan punaruskeassa vartalossa on naaraalla yksi, koiraalla kaksi suurta täplää. Selkäevät ovat punavalkoraitaiset, ja etummaisessa selkäevässä on 6–8, yleensä seitsemän ruotoa. Seitsenruototokko muistuttaa hietatokkoa, liejutokkoa ja mustatokkoa.

## Levinneisyys ja elinympäristö

Seitsenruototokko elää Pohjois-Euroopan rannikoilla, pääasiassa Itä-Atlantin vesillä ja myös Itämeressä.

Suomessa laji esiintyy Lounaisrannikolla lähinnä Hangon ja Porin välisellä merialueella.

## Ravinto ja elintavat
Seitsenruototokko syö planktonia. Se elää rakkolevävyöhykkeessä, kirkkaissa vesissä jopa 15 metrin syvyydessä. Muista tokoista se poikkeaa siinä, että se ei lepää pohjassa vaan uiskentelee vedessä lähes koko ajan. Sukukypsyyden seitsenruototokko saavuttaa vuoden ikäisenä. Seitsenruototokko kutee kesäkuusta elokuuhun. Kutuaikaa ennen koiraan värit voimistuvat. Koiras vartioi mätiä sen kuoriutumiseen asti. Nämä tokot kuolevat ensimmäisen kutunsa jälkeen.

## Lähteet