Hieroglyfit

**Hieroglyfit** (D2 kuvaa ihmisen kasvoja. Vastaavasti merkki D18 D18 kuvaa korvaa. Osa merkeistä on kuitenkin huomattavasti abstraktimpia, kuten esimerkiksi N23 N23 joka esittää kastelukanavaa. Erikoisemmat merkit on onnistuttu selvittämään huolellisen hieroglyfien tutkimuksen ja hyvän muinaisegyptiläisen elämäntavan tuntemuksen avulla. Gardinerin luokitus estää sekaannuksien syntymisen eri merkkien välillä, sillä jotkut merkeistä ovat lähes identtisiä.

### Käyttö
Hieroglyfimerkit toimivat pääasiallisesti viidessä eri tehtävässä:

* logogrammeina, joissa merkki edustaa sanaa
* ideogrammeina, joissa merkki edustaa jotain käsitettä
* foneettisina symboleina, joissa merkki edustaa äännettä
* determinatiiveina, joiden avulla samankaltaiset sanat erotellaan toisistaan
* foneettisina komplementteina, joiden avulla ilmaistaan, mitä äännettä edeltävä merkki vastaa

Useat hieroglyfit voivat toimia useissa yllä mainituista tehtävistä. Hieroglyfimerkki N14 kuvaa tähteä. Se voi toimia joko determinatiivina tähteä tarkoittavan sanan lopussa, ideogrammina sanan *unut* (tunti) yhteydessä tai foneettisena symbolina ilmaisten äännettä *dua* tai *seba*.

#### Logogrammit
Hieroglyfit olivat kuvia egyptiläisten ympärillään näkemistä todellisista esineistä. Yksinkertaisin muoto käyttää niitä, oli yhdistää joku merkki johonkin sanaan. Esimerkiksi merkki N5 kuvaa aurinkoa ja voi tarkoittaa "aurinkoa". Mikäli hieroglyfi tuli tulkita tällä tavoin kirjaimellisesti, sen perään liitettiin usein viiva, esimerkiksi D21 esittää suuta. Jos tämä tuli tulkita merkitsevän suuta, kirjoitettiin se yleensä: D21:Z1 Kirjoitus pelkin logogrammein ei kuitenkaan ole mahdollista, sillä eri merkkejä olisi tarvittu tuhansia.

#### Ideogrammit
Ideogrammit eli "käsitekirjoitus" on tapa ilmaista yleisiä käsitteitä hieroglyfeillä. Esimerkiksi vanhaa miestä kuvaava hieroglyfi A19 tarkoittaa ideogrammina käytettynä pelkästään "vanhaa" käsitteenä. Ideogrammit sijoitetaan sanan loppuun.

#### Determinatiivit
Determinatiiveilla, joita joskus kutsutaan myös semogrammeiksi, ilmaistaan sitä edeltävän sanan merkitys. Ne eivät kuulu sanan äännemerkkeihin, eikä niitä äännetä. Determinatiivit liitetään sanan loppuun kertomaan lukijalle, mitä sana todella merkitsee. Tämä on erittäin tarpeellista, varsinkin, jos kyseessä ovat sanat, jotka muuten kirjoitetaan samalla tavalla. Esimerkiksi D21-N35-N35-A2 *rnn* tai *renen* tarkoittaa 'ylistää', mutta kun siihen liitetään toinen determinatiivi D21-N35-N35-B6 sana on yhä *renen*, mutta sen merkitys on nyt 'kasvattaa lasta'. Koska monet hieroglyfit toimivat pelkästään determinatiiveina, toimivat ne oivallisena tapana nähdä missä kohdin sana vaihtuu, sillä hieroglyfikirjoituksessa ei sanojen väliin jätetty tyhjää. Determinatiivit osoittavat myös, että edellä olevat merkit ovat foneettisia symboleja. Determinatiiveja ei koskaan yhdistetty piktogrammeihin.

#### Foneettiset symbolit
Suurin osa hieroglyfeistä toimi foneettisina symboleina. Foneettiset symbolit ilmaisevat jotain äännettä. Useimpien nykykielien kirjoitus perustuu nimenomaan tähän menetelmään. Foneettiset hieroglyfimerkit jaetaan kolmeen ryhmään:

* Unilitteraalihieroglyfit (yksinäiskonsonanttimerkit), joissa on yksi konsonantti. Yksinäiskonsonanttimerkit ovat yleisimmin käytettyjä hieroglyfejä ja ne muodostavat pohjan hieroglyfien ymmärtämiselle. Monet ulkomaiset nimet kirjoitettiin käyttämällä yksinäiskonsonanttimerkkejä.
* Bilitteraalihieroglyfit, joissa on kaksi konsonanttia. Translitteraatioon on lisätty vokaaleja ääntämisen helpottamiseksi. Bilitteraalimerkkejä on yhteensä yli 80.
* Trilitteraalihieroglyfit, joissa on kolme konsonanttia. Monet niistä merkitsevät kokonaista sanaa. Translitteroituun versioon on lisätty vokaaleja ääntämisen helpottamiseksi. Trilitteraaleja on yhteensä noin 70.

Hieroglyfejä kirjoitettaessa vokaalit kirjoitettiin näkyviin hyvin harvoin. Esimerkiksi suomenkielinen sana *koira* kirjoitettaisiin vastaavalla kirjoitustavalla *kr*

#### Foneettiset komplementit
Foneettisia komplementteja käytettiin bi- ja trilitteraalimerkkien yhteydessä kertomaan lukijalle miten merkin kuvaama äänne tulisi ääntää. Jos esimerkiksi *nb* oli kirjoitettu bilitteraalimerkillä, sen yhteyteen liitettiin yksittäiskonsonanttimerkit *n* ja *b*, joko sanan eteen tai jälkeen. Ajan mittaan vakiintuneeksi tavaksi tuli ilmaista vain bilitteraalin toista konsonanttia ja trilitteraalin kahta viimeistä konsonanttia. Esimerkiksi trilitteraalin R4 *htp* perään liitettiin usein yksinäiskonsonanttimerkit X1-Q3, jotka merkitsevät konsonantteja *t* ja *p*.

### Lukusanat
Yhtä, kymmentä, sataa, tuhatta, kymmentätuhatta, sataatuhatta ja miljoonaa varten oli oma hieroglyfinsä. Muut luvut esitettiin additiivisesti. Esimerkiksi luku 3214 kirjoitettiinM12-M12-M12-V1-V1-V20-Z1-Z1-Z1-Z1 Lukusanat kirjoitettiin pääsanansa jälkeen.

### Nimet
Kuninkaiden nimet kirjoitettiin kehysten eli kartussien sisään.V10

## Translitteraatio ja vokalisaatio
Champollionin onnistui tulkita muinaiset hieroglyfit, koska hän muunsi ne ensin koptin kielen aakkosille ja siitä edelleen moderneille aakkosille. Tätä prosessia kutsutaan translitteraatioksi. Esimerkiksi merkki R4translitteroidaan moderneille aakkosille muotoon "htp".

Koska egyptiä kirjoitettiin vain konsonantein, egyptologit lisäävät translitteroituun sanaan yleensä vokaaleja helpottamaan sanan lausumista. Konsonanttien väliin lisätään lyhyt e, ja jotkin merkit kirjoitetaan vokaalilla, kuten *ꜥ* a:lla. Näin esimerkiksi sanan *ꜥḏꜥ* äänneasuksi annetaan *adja* ja *nfrt*-sanalle *nefret*. Tämä vokalisaatio ei perustu egyptin alkuperäiseen ääntämiseen, koska siitä ei tiedetä paljoakaan varmaa.

## Kirjurin työ

Kirjurit kävivät kirjurikoulun, jossa he opettelivat lukemaan ja kirjoittamaan hieroglyfejä ja hieraattista kirjoitusta. Kirjurikoulu kesti neljästä viiteen vuotta.

Kirjuri käytti työssään kivistä tai puista palettia, jolla oli punainen ja musta mustekivi, nahkainen kassi tai astia vedelle, sekä kokoelma ruokokyniä. Väripigmentit saatiin erilaisista mineraaleista, joita sekoitettiin sideaineisiin. Värin kirjuri levitti siveltimillä. Paperi valmistettiin papyruksesta. Seinäkirjoituksia tehtäessä nuorempi piirtäjä teki seinälle luonnoksen punaokralla ja vanhempi piirtäjä viimeisteli sen mustalla värillä. Lopuksi hieroglyfit veistettiin kohokuviksi ja maalattiin.

## Lähteet
* 
* 
### Viitteet

## Kirjallisuutta

*