open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Eva Taimi

**Eva Taimi** (10. heinäkuuta 1913 Helsinki – 7. elokuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen tekstiilisuunnittelija ja suomalaisen painokangassuunnittelun uranuurtajia. Hän valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta tekstiilisuunnittelun osastolta vuonna 1937 ja palkattiin samana vuonna mallisuunnittelijaksi Helsingin Taidevärjäämöön, jossa hän toimi muotoilija Kaj Franckin ohella yrityksen johtavana suunnittelijana. Vuonna 1945 Franck siirtyi työskentelemään Arabian taideosastolle ja Taimi vaihtoi vuonna 1947 Vaasan Puuvilla Osakeyhtiöön.

Eva Taimi oli ensimmäinen teollisuuden palvelukseen palkattu taideteollisen koulutuksen saanut tekstiilisuunnittelija aloittaessaan Helsingin Taidevärjäämössä vuonna 1937. Ominaista hänen suunnittelulleen oli, että hän teki kuosit painovalmiiksi alusta loppuun painoseulojen lakkaamista myöten. Erityisesti sota-aikana työskentelyä rajoitti materiaalipula: painettiin kankaan sijaan paperille tai kuitukankaalle, ja kuvioista oli luotava runsaan näköisiä mahdollisimman vähin painovärein (Niittykukkia, Lapinraita, 1943).  Vuodesta 1958 Taimi toimi vapaana suunnittelijana toimeksiantajinaan muun muassa Finlayson ja Tampella. Erityisen suosittuja olivat hänen painetut pellavapyyheliinansa. Aiheiltaan ne olivat usein kansatieteellisiä, kuten kansallispukuaiheiset Lappfjärd, Häme ja Keski-Pohjanmaa.

Eva Taimin elämäntyötä on kartoitettu Taideteollisen korkeakoulun tekstiilitaiteen tutkimusprojekteissa ja siitä järjestettiin näyttely *Tekstiilitaiteen kukkivat unelmat. Eva Taimi 1913−1991* vuonna 2004 Designmuseossa.

## Lähteet
Elisabeth Koch

**Elisabeth Koch** (9. heinäkuuta 1891 – 4. heinäkuuta 1982 Helsinki) oli suomenruotsalainen puutarha- ja pihasuunnittelija ja yksi tärkeimmistä suomalaisen puutarhakulttuurin vaikuttajista. Hän suunnitteli uransa aikana pien- ja kerrostalopihoja sekä kaupungin viheralueita sekä seitsemän siirtolapuutarhaa osallistuen siirtolapuutarhaliikkeen tuomiseen Suomeen. 

Elisabeth Koch syntyi esikoisena keskiluokkaiseen ruotsinkieliseen perheeseen Helsingissä. Hänen vanhempansa olivat Konstantin Koch, joka oli koulutukseltaan insinööri, ja Aurora Lindgren. Hän opiskeli puutarhuriksi vuosina 1911–1912 naisille suunnatussa ruotsinkielisessä Högvallan kotitalous- ja puutarhakoulussa (Hushålls- och trädgårdskolan) Karjaalla, ja puutarhasuunnittelun ammattilaiseksi Jenny Elfvingin perustamassa Järvenlinnan puutarhakoulussa Antreassa.

#### Ura
Koch aloitti 1920-luvulla työskentelyn puutarhaneuvojana Marttaliitossa ja puutarhaopettajana entisessä oppilaitoksessaan. Hänellä oli myös oma suunnittelutoimisto. Vuodesta 1924 aina 1950-luvulle hän toimi Helsingin kaupungin puutarhaneuvojana ja opasti kaupunki- ja palstaviljelijöitä käytännönläheisesti. Koch teki Helsingin kaupungille puutarhasuunnitelmat muun muassa Herttoniemen, Vallilan, Kumpulan ja Talin siirtolapuutarhoihin ja suunnitteli sodan jälkeen istutuksia ja pihoja, joista kansainvälistä huomiota ovat saaneet Puu-Käpylän työväenkortteli, Kallion Torkkelinmäki, Kone ja Silta -osakeyhtiön korttelipiha Vallilassa sekä Olympiakylän puutarha-alue.   

Koch oli myös perustamassa vuonna 1946 puutarha- ja puistosuunnittelijoiden ammatillista yhdistystä, Suomen puutarha-arkkitehdit ry:tä, jonka nimeksi muutettiin vuonna 1979 Suomen maisema-arkkitehdit – Finlands Landskapsarkitekter. 

#### Kochin opit ja julkaisut
Lähtökohtana Kochin suunnittelutyölle oli puutarhan tarkoituksenmukaisuus; luonnonmukainen ja kaunis puutarha ilahduttaisi kaikkina vuodenaikoina. Ihminen tarvitsi hänen mukaansa kukkia vastapainoksi myös synkkinä lama- ja sota-aikoina. Koch kirjoitti työnsä ohessa  käytännönläheisiä puutarhakirjoja, joiden välityksellä hänen suunnittelemansa mallipihat levisivät puutarhaharrastajien parissa ympäri Suomen.   

## Julkaisuja
* Hemträdgården, Finlands svenska Marthaförbund, 1919 
* Kotipuutarhan perustamis- ja hoito-ohjeita, 1929
* Oma puutarha, WSOY, 1942
* Suomen siirtolapuutarhaliike, 1945
* Min hemträdgård 1954 (suomenkielinen painos Oma puutarhani 1955)
* Brunakärr Koloniträdgård 1918- 1968, E. Koch, 1968

## Katso myös
* Jenny Elfving
* Kumpulan siirtolapuutarha
* Vallilan siirtolapuutarha
* Talin siirtolapuutarha

## Lähteet
Anna Estarriola

**Anna Estarriola** (s. 14. marraskuuta 1980 Banyoles, Katalonia, Espanja) on katalonialaissyntyinen taiteilija, joka asuu ja työskentelee Helsingissä. Hän on opiskellut Kuvataideakatemiassa vuosina 2004–2009. Tätä ennen hän opiskeli tanssia ja kuvanveistoa Barcelonassa. Estarriolan teokset yhdistävät videotaidetta, kuvanveistoa, tanssia ja performanssia. Ne käsittelevät usein yleismaailmallisia kysymyksiä, kuten elämän tarkoitusta. Estarriola sai vuonna 2015 Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen AVEK-palkinnon.

Vuosien 2015–2016 aikana Anna Estarriolan töitä on ollut esillä useaan otteeseen Helsingissä. Estarriolan performanssiesitys, SHOW esitettiin Galleria Sinnessä lokakuussa 2015. Mad Housessa aiemmin ensiesityksensä saanut Ventriloquized-performanssi esitettiin puolestaan vuoden 2015 AAVE-festivaaleilla. Estarriolan Related to Glory -teossarjan päätösnäyttely oli Huuto-galleriassa 2015. Estarriolan teoksia oli esillä myös Kuvataideakatemian Praxis-maisteriohjelman kuratoimassa Cinematic Senses -yhteisnäyttelyssä Exhibition Laboratoryssä syksyllä 2015.

Talvella 2016 Estarriolan teokset olivat osana Phenomenal-näyttelyä Forum Boxissa. Tämän lisäksi Estarriolan töitä on ollut nähtävissä esimerkiksi Purnun kesänäyttelyssä sekä Galleria Pleikussa Berliinissä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Omar Cisneros

**Omar Cisneros Bonora** (s. 19. marraskuuta 1989 Nuevitas) on kuubalainen juoksija, joka kilpailee pääosin 400 metrin aitajuoksussa. Cisneros on 180 senttimetriä pitkä ja painaa 67 kilogrammaa.

Cisneros on osallistunut kaksiin kesäolympialaisiin, vuosina 2008 ja 2012. Vuonna 2012 Lontoossa hän selviytyi semifinaaliin 400 metrin aidoissa. MM-kilpailuihin Cisneros on osallistunut kolmesti, vuosina 2009, 2011 ja 2013. Vuonna 2013 Moskovassa Cisneros sijoittui 400 metrin aitojen finaalin neljänneksi. 

Pan-Amerikan kisoista Cisnerosilla on kaksi kultaa. Keski-Amerikan ja Karibian mestaruuskilpailuista hänellä on kaksi kultaa ja yksi pronssia ja Keski-Amerikan ja Karibian kisoista yksi kulta.

## Henkilökohtaiset ennätykset

## Lähteet
Berit Paatsi

**Berit Linnea Paatsi**, ent. **Björkell**, (18. lokakuuta 1909 Ruokolahti - 4. helmikuuta 2000, Kuopio) oli suomalainen maanmittausinsinööri. 

Paatsi syntyi Ruokolahdella 1909 ja oli kuollessaan 91 vuoden ikäinen. 

Paatsi valmistui ylioppilaaksi 1929 yksityisluokilta Helsingissä 1929 ja suoritti diplomi-insinöörin tutkinnon Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla vuosina 1931–1936. Valmistuessaan Paatsi oli Suomen toinen naispuolinen maanmittari Sirkka Liakan jälkeen.

Paatsi työskenteli maanmittausharjoittelijana kesäisin ennen opintojensa alkua. Harjoittelun Paatsi suoritti Nurmeksen korpimaastossa, ja auskultanttiaikanaan Paatsi toimi Kaavilla ja Juankoskella. Auskultantin tehtäviin kuuluivat usein ne hankalimmat työtehtävät ja vaikeasti saavutettavat kohteet.

Sotien jälkeen Paatsin työllisti siirtoväen asuttaminen. Hän työskenteli Kuopion ja Uudenmaan läänien maanlunastuslautakunnissa 1946–1950. Elämäntyönsä Paatsi teki toimitusmaanmittarina Leppävirran ja Vehmersalmen kunnissa Kuopion läänissä vuosina 1950–1972. Siirtyessään eläkkeelle vuonna 1972 Paatsi oli ainoa naismaanmittari, joka oli työskennellyt toimitusinsinöörinä kentällä koko virka-aikansa. Paatsi muistetaan tarmokkaana ja voimakastahtoisena virkanaisena, joka pyrki työssään tarkkuuteen, oikeudenmukaisuuteen ja päätösten huolelliseen harkintaan. 

Paatsi oli mukana perustamassa Suomen Akateemisen Urheiluliiton naisjaostoa. Lotta-Svärd -järjestöön Paatsi liittyi Kuopiossa vuonna 1936. Talvisodassa hän palveli ilmavalvonnassa Laatokan Karjalassa ja jatkosodassa kirjurin työtehtävissä Itä-Karjalan sotilassairaaloissa. Talvisodassa toimi 15.1.40 alkaen myös Rakennuspataljooan 4:ssä, joka tuolloin linnoitti Jänisjokilinjaa, pataljoonan postikonttorinhoitajaksi määrättynä.

## Lähteet
Charly Musonda

**Charles ”Charly” Musonda Junior** (s. 15. lokakuuta 1996 Bryssel) on sambialaisia sukujuuria omaava belgialainen jalkapalloilija, joka edusti viimeksi Englannin Valioliigassa pelaavaa Chelseaa. Oikeajalkainen Musonda on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja.

Musonda siirtyi vuonna 2012 kasvattajaseurastaan Anderlechtistä englantilaisen Chelsean juniorijoukkueeseen. Hän voitti seuran nuorten joukkueen paidassa kaudella 2014–2015 UEFA Youth Leaguen. Tammikuussa 2016 Musonda siirtyi loppukauden kattavalla lainasopimuksella Espanjan Primera Divisiónin Real Betisiin. Hän teki pääsarjadebyyttinsä seuraavassa kuussa Valenciaa vastaan ja avausmaalinsa seuraavalla kierroksella Deportivo La Coruñan verkkoon. Tammikuussa 2018 Musonda siirtyi lainalle Skotlannin Valioliigaan Celticin riveihin toukokuuhun 2018 ulottuvalla sopimuksella. Seuraavat kaksi kautta hän oli lainalla Eredivisien Vitessessä, mutta pystyi polvivamman vuoksi pelaamaan vain neljä liigaottelua. Kyseinen vamma piti hänet sivussa kentiltä yli kaksi vuotta. Hän pelasi Chelsean ykkösjoukkueessa vain seitsemän ottelua, kaikki kaudella 2017–2018. Hänen sopimuksensa seuran kanssa päättyi kesällä 2022.

Musonda on pelannut Belgian nuorten maajoukkueissa. Hän voisi edustaa aikuisten maajoukkuetasolla Belgian sijasta myös Sambiaa, jossa hänellä on sukujuuria.

Musondan isä Charly Musonda pelasi suurimman osan urastaan Anderlechtissä kuuluen myös Sambian jalkapallomaajoukkueeseen. Myös Musondan veljet Tika ja Lamisha ovat pelanneet Chelsean juniorijoukkueessa.

## Lähteet
Hilkka Rahikainen

**Hilkka Rahikainen** (oik. **Hilkka Rahikainen-Haapman**, s. 1935) on designyhtiö Marimekossa työskennellyt yhtiön visuaalisesta ilmeestä vastannut taiteellinen johtaja. Rahikainen kuuluu designtalon historiassa vähemmälle huomiolle jääneisiin, vaikka hänen vaikutuksensa yhtiöön oli merkittävä.

Marimekon perustaja Armi Ratia palkkasi Hilkka Rahikaisen vuonna 1961. 

Ratian pojan Ristomatti Ratian mukaan Rahikainen loi Marimekon visuaalisen ilmeen ja vastasi siitä.  Lisäksi hän suunnitteli yritykselle kankaita ja pikkutavaroita. Eri yhteyksissä Rahikaista on tituleerattu niin taiteelliseksi johtajaksi kuin suunnittelujohtajaksi. 

Rahikaisesta sanottiin, että hän oli "yksi niistä harvoista, jonka tyylitajuun Ratia täysin luotti. Se on erityisansio, jonka muut muistavat edelleen mainita". Rahikaista kuvaillaan myös Ratian "luottonaiseksi". 

Armi Ratian jälkeen Marimekon johdossa ehti olla useampi lyhytaikainen toimitusjohtaja, kunnes vuonna 1991 rahoitusvaikeuksiin ajautuneen yhtiön osti Kirsti Paakkanen. Hänkin arvosti Rahikaista paljon *Marimekko – suuria kuvioita* -kirjan mukaan  Paakkanen antoi Rahikaiselle kunnian Marimekon klassikkokankaiden uudelleenkeksimisestä 1990-luvun lopulla.

Julkisuudessa Hilkka Rahikainen on ollut omasta halustaan esillä vain vähän. Esimerkiksi vuonna 2015 ilmestyneeseen Into-kustannuksen *Marimekko – suuria kuvioita* -teokseen Rahikainen ei antanut haastattelua.

*Suomen Kuvalehteen* Rahikainen antoi haastattelun vuonna 1991. Siinä hän luonnehti työtään Marimekossa kertomalla, että "se oli intuitiivista päivän ja tilanteen mukaan liikkuvaa tietoa. Se oli kuin nahkojen sisällä olevaa tietoa samalla tavalla kun ihminen on minä itse, mutta kasvaessaan, vanhetessaan, ympäristön muuttuessa täytyy sen minä itsen kulkea mukana kaikessa hukkaamatta sitä itseään". Vuonna 1986 Rahikainen oli mukana toimittamassa Marimekon siihenastista taivalta käsitellyttä teosta *Marimekkoilmiö*.

## Lähteet
*Koivuranta Esa, Pehkonen Kati, Sorjonen Tuija ja Vainio Anniina: Marimekko - suuria kuvoita. Into-kustannus.
*Marimekko - tarinan naisesta, yrityksestä ja kuolemasta. Suomen Kuvalehti 28/1991.
*Rahikainen-Haapman Hilkka, Kaarakka Eeva ja Vuorimaa Marja-Terttu: Marimekkoilmiö. Amer-yhtymä.
### Viitteet
Pirkko-Liisa Kalliomäki

**Pirkko-Liisa Kalliomäki**, o.s. *Salonen*, (18. maaliskuuta 1942 – 17. maaliskuuta 2002) oli suomalainen lääketieteen ja kirurgian tohtori (1977), tekniikan lisensiaatti (1968) ja professori. 

Kalliomäki työskenteli yli kymmenen vuotta Työterveyslaitoksella. Vuonna 1977 hän väitteli tohtoriksi lääketieteen alalta otsikkonaan *Measurement of magnetic lung contamination in vivo: Evaluation of the method and its application to arc welders*. Kalliomäki kirjoitti yhdessä aviopuolisonsa (vuodesta 1964) mittaustekniikan professori Kalevi Kalliomäen kanssa useita julkaisuja, jotka käsittelivät teollisuuden metallipölyn vaikutusta ja mittaamista keuhkoissa. Pirkko-Liisa Kalliomäellä on ollut kolme nyttemmin jo rauennutta patenttia, jotka liittyivät verianalysaattoriin.

## Lähteet
Kirsi Kaulanen

**Kirsi Elina Kaulanen** (s. 1969 Helsinki) on suomalainen kuvanveistäjä, joka asuu ja työskentelee Porvoossa. Kaulasen materiaalina on usein laserleikattu, kiillotettu ruostumaton teräs. Hän on kuvannut teoksissaan muun muassa suomalaisia uhanalaisia kasveja. Kaulaselle myönnettiin Suomi-palkinto 2022.
 
Kaulanen on syntynyt Helsingissä, mutta asunut lapsuutensa ja nuoruutensa Äkäslompolossa, Ylläksellä.
Kaulanen on opiskellut Lapin taidekoulussa (1988–1989), Kankaanpään taidekoulussa (1989–1993) sekä Tallinnan taidekorkeakoulussa (1993–1994). Hän on valmistunut taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun Pallas-ohjelmasta vuonna 2004. Kaulanen on ollut myös kuvanveistäjä Tapio Junnon (1940–2006) assistenttina.
Kaulanen on osallistunut näyttelyihin sekä Suomessa että ulkomailla vuodesta 1988.

Kaulasen teosten kiiltävä ja heijastava pinta luo aineettomuutta kontrastina materiaalin kovuudelle ja painavuudelle. 
Kasviaiheiden muodot tuovat mieleen kasvioihin kuivatut kasvit. Helsingin Musiikkitalon veistokseen *Gaia*, 2011 Kaulanen on luonut ornamentiikkaa 28:sta Suomen uhanalaisen kasvin silhueteista. Kaulasen julkisia teoksia ovat myös vuonna 2013 Kotkassa julkistettu *Pylväspyhimykset* ja Porvoossa sijaitseva *Valtiopäivätriptyykki* vuodelta 2009.

Kaulanen voitti presidentti Mauno Koiviston muistomerkin suunnittelukilpailun ehdotuksellaan *[[Välittäjä (Mauno Koiviston muistomerkki)|Välittäjä]]*. Muistomerkkikilpailuun tuli 110 ehdotusta.  Teos paljastettiin Pikkuparlamentinpuistossa Helsingissä.25. marraskuuta 2023, jolloin tuli kuluneeksi sata vuotta presidentti Koiviston syntymästä. Teoksen materiaali on kiillotettu ruostumaton teräs.

### Kuvia julkisista veistoksista

Ylva Holländer ja Kirsi Kaulanen Valtiopäivätriptyykki 2009.jpg|*Valtiopäivätriptyykki*, yhdessä Ylva Holländerin kanssa, 2009, Porvoo.
Kirsi Kaulanen Kaiku 2011 2.jpg|*Gaia*, 2011, Helsinki.
Pylväspyhimykset 1.jpg|*Pylväspyhimykset*, 2013, Kotka.
Aistikas by Kirsi Kaulanen – Aaron Heino 2015 Porvoo.JPG|*Aistikas*, yhdessä Aaron Heinon kanssa, 2015, Porvoo.
Kirsi Kaulanen - Taika-aika (2017) - Kangaslammin koulu, Petter Kumpulaisentie 30 - Kangaslampi - Iisalmi - 1.jpg|*Taika-aika* (Kangaslammin koulun julkisivuteos), 2017, Iisalmi.
Tiedosto:De Geer by Kirsi Kaulanen 2021 Vaasa päivänvalossa.jpg|*De Geer*, 2021, Vaasa.
De Geer,valaistu, 2021, Kirsi Kaulanen.jpg|*De Geer* valaistuna.
Pikkuapollo2022.jpg|*Pikkuapollo*, 2022, Kankaanpää.
Tiedosto:Kirsi Kaulanen Mare mare 2022.jpg|*Mare mare*, 2022, Helsinki.
Kirsi Kaulanen Välittäjä 2023.jpg|*[[Välittäjä (Mauno Koiviston muistomerkki)|Välittäjä]]*, Mauno Koiviston muistomerkki, 2023, Helsinki.


## Lähteet
Helsingin Urheilijat -41

**Helsingin Urheilijat -41** oli helsinkiläinen koripalloseura. Se pelasi miesten SM-sarjassa vuosina 1954–1959 yltäen parhaimmillaan neljänneksi kaudella 1955.

Joukkueen valmentajina SM-sarjassa toimivat kausilla 1955–1956 sekä 1959 Jaakko Pesonen ja kausilla 1957–1958 Tapio Pöyhönen. Vuonna 1954 ei merkittyä valmentajaa ollut. HU -41:stä edustivat SM-sarjapelaajina muun muassa Suomen maajoukkuepelaajat Kalevi Heinänen, Pauli Hill, Matti Köli ja Taisto Ravantti.

## Lähteet
Kati Juurus

**Kati Juurus** on suomalainen toimittaja, käsikirjoittaja ja dokumenttielokuvaohjaaja. Hän on toiminut vuosina 1995–1996 Unicefin Etelä-Aasian jaoston tietovirkailijana, vuosina 1996–2003 *[[Helsingin Sanomat|Helsingin Sanomien]]* toimittajana ja vuodesta 2003 alkaen Yleisradiossa dokumenttituotantojen parissa.

## Käsikirjoitus- ja ohjaustyöt
Juurus käsittelee ajankohtaisia ja vaikeita aiheita laajalla skaalalla pienipalkkaisten asemasta (*Siivouspäivä* 2012) kehitysavun vaikutuksiin (*Kibera!* 2015). Tutkivaan journalismiin keskittynyt Juurus on dokumentaristiuransa aikana ohjannut ja käsikirjoittanut etenkin televisiotuotantoja. *Kibera!* on nähty myös kotimaisilla ja kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla, kuten International Documentary Festival Amsterdamissa ja Helsingissä järjestettävällä Rakkautta ja anarkiaa -festivaalilla.

Vuonna 2006 Juurus sai viikoittaisen asiaohjelman KOURA-palkinnon tv-dokumenteista *Ensimmäisen valtakunnan vieraana* ja *Tie Guantanamosta*. Seuraavana vuonna Juurus voitti kustannusyhtiö Bonnierin Suuren journalistipalkinnon ”laadukkaasta, oivaltavasta ja jopa ainutlaatuisesta” tutkivasta journalismistaan.

## Filmografia
* *Ensimmäisen valtakunnan vieraana* ja jatko-osa *Tie Guantanamosta* (2006): Viisi uiguurimiestä joutuvat Guantanamon vankileirillä suurvaltapolitiikan pelinappuloiksi Suomen ja EU:n katsoessa vierestä.
* *Ihmissalakuljettajan matkassa* (2009): Luvattomien maahantulijoiden matka EU:hun.
* *Sormenjäljet* (2009) käsittelee EU:n turvapaikkapolitiikan ongelmia. Dokumentti esitettiin Helsingissä DocPoint -festivaalilla 2010.
* *Kyllä homotkin siivoaa* (2011): Millaista on kasvaa homona tai lesbona nykypäivän Suomessa?
* *Yhden miehen rauha* (2012) kertoo espoolaisesta kauppiaasta Abdullahi Farahista, joka yhdessä suomalaisten poliitikkojen kanssa yrittää sovitella YK:n ja Somalian kapinallisryhmien välejä. Suomen ulkoministeriö on tukenut elokuvan tekemistä.
* *Kaksi miestä Kiinasta* (2012).
* *Siivouspäivä* (2012) kuvaa hotellisiivouksen arkea globalisoituvassa Suomessa.
* *Luokkakokous* (2013) on Juuruksen henkilökohtainen tarina omien yläastekavereiden kohtaamisesta yli kolmenkymmenen vuoden jälkeen. Juurus käsittelee muistamisen ja unohduksen teemoja koulukiusaamiseen liittyen.
* *Päästökauppiaat* (2014).
* *[[Naisen osa]]* (2015) on haikea kuvaus suomalais-venäläisistä avioliitoista ja naisten unelmista Suomen pikkupaikkakunnilla.
* *Kibera!* (2015) selvittää nairobilaisen radio-dj:n Boy Dallasin avulla, mikä suomalaisenkin kehitysavun lempilapsen, Kiberan slummialueen kehitysprojekteissa mättää.
* *Muodonmuutoksia* (2017) dokumentissa käsitellään itsekuria, tiukkaa dieettiä ja kovaa treenaamista vaativaa bikini fitness -ilmiötä.
* *[[Cinema Dadaab]]* (2018) on kertomus telttakinosta ja sen vetäjästä Abdikafi Mohamedista maailman suurimmalla pakolaisleirillä Kenissa.
* *Pian hän tulee* (2019) dokumentti kertoo tapauksesta jossa äiti kaappasi lapsen Irakiin eikä sen jälkeen sallinut isän olla yhteydessä lapseen.
Lähteet:

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
* 
*  Katsottavissa toistaiseksi.
* 
*
Sylvi Sääski

**Sylvi Ellen Sääski** (8. helmikuuta 1912 Joroinen – 10. toukokuuta 1990 Helsinki) oli alavutelainen opettaja ja suomalainen kansanperinteen suurkerääjä. Hänen keräämäänsä perinnettä on tallennettuna Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoon yhteensä 8 283 yksikköä. SKS:n lisäksi Sääsken keräämää aineistoa on Kansallismuseossa, Kuopion museossa ja Turun yliopiston kansatieteen laitoksella. Sääski teki useita keruumatkoja vuosien 1937 ja 1956 välillä muun muassa Etelä-Savoon ja Itä-Karjalaan.

## Elämä

Lapsuus- ja kouluvuotensa Sylvi Sääski vietti Savonlinnan Laitaatsillassa Enso Gutzeitin laivastoasemalla. Hänen isänsä Olli Sääski työskenteli Enso Gutzeitilla ja äiti Hilda Maria (o.s. Huupponen) oli kotiäiti. Sylvillä oli neljä sisarusta: Alma, Elsa, Kerttu ja Otto. Sylvi Sääski kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan lyseosta 1931 ja samana syksynä hän pääsi opiskelemaan Helsingin yliopistoon suomen kieltä. Vuonna 1937 Sääski suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon. Myöhemmin filosofian maisterin arvon saatuaan hän korotti kansanrunoudentutkimuksen arvosanansa laudaturiksi. Vuosina 1938–1948 Sääski teki opettajan sijaisuuksia eri puolella Suomea. Tämän jälkeen 24 vuoden ajan Sääski toimi suomen kielen lehtorina Alavuden Yhteiskoulussa, mistä hän jäi eläkkeelle vuonna 1973. Eläkepäiviään Sääski vietti ensiksi Alavudella, mutta viimeisiksi vuosikseen hän muutti Helsinkiin.

## Keruumatkat

Ennen toista maailmansotaa Sylvi Sääski keräsi perinnettä kolmena kesänä Heinävedellä, Leppävirralla, Kangaslammilla, Rantasalmella ja Sulkavalla. Näiltä matkoiltaan Sääski sai runsaasti aineistoa. Savolaislähtöisenä kerääminen Savossa olikin hänelle erityisen helppoa. Ollessaan lottakomennuksella Itä-Karjalassa Sääski tutustui Karjalan vepsäläisalueeseen ja vuonna 1943 hän palasi äänisvepsäläisten keskuuteen Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran keruustipendin turvin. Tältä matkaltaan hän sai saaliikseen lähinnä loitsuja ja uskomustarinoita. Sylvi Sääski läksi kaikille keruumatkoilleen yksin kulkuneuvonaan polkupyörä ja yleensä hän yöpyi jossakin kylän taloista. Vuonna 1944 Sääski matkusti Porin lähelle Pihlavaan ja Reposaareen haastattelemaan Inkerin pakolaisia. Epävarma aika ei ollut paras mahdollinen keruulle, mutta Sääski sai kerättyä kuitenkin jonkin verran Inkerin ortodoksien häätapoja. Viimeisellä keruumatkallaan vuonna 1956 Sääski keräsi karjalaisen siirtoväen perinnettä Alavudella, Konnevedellä ja Rautalammilla. Sodan loputtua loppuivat Sääsken varsinaiset keruumatkat, mutta perinnettä Sääski merkitsi muistiin vielä eläkepäivilläänkin ja osallistui ahkerasti eri organisaatioiden mitä moninaisimmista aiheista järjestämiin kyselyihin.

## Lähteet
* Mettomäki, Sirkka-Liisa: Perinteenkerääjä. Alavuden joulu 1996
* Mettomäki, Sirkka-Liisa: Sylvi Sääski perinteenkerääjänä. Esitelmä prof. Leea Virtasen johtamassa suomalaisen ja vertailevan kansanrunoudentutkimuksen proseminaarissa 18.1.1982

### Viitteet
Juppi (sukunimi)

**Juppi** on karjalankielinen sukunimi. Sukunimikirjan mukaan Juppi (ja Juppo) olisivat Johanneksen puhuttelunimiä ja harvinaisia Suomen asutusnimistössä. Perimätiedon mukaan vegaruslainen mies olisi saanut nimen tanssittuaan praasniekoissa huomiota herättävällä tavalla, ”jupittamalla”. Samaan viittaa ”jupittoa” verbin merkitys nopeasta tai kuuluvasta tekemisestä tai liikkumisesta. Juppeja asui aikanaan Suojärven Vaaksauksessa, Lietteellä ja Vuontaleessa. Lietteen ja Vaaksauksen Jupit ovat varmasti sukulaisia, mutta luultavasti myös Vuontaleessa asuneet kuuluivat samaan sukuun. Lukumäärä eri vuosina: v. 1970 henkilöitä 135, v. 1985 henkilöitä 145, v. 2014 henkilöitä 178 (sisältää myös ulkomailla asuvia).

## Lähteet
Ildikó Lehtinen

**Ildikó Lehtinen** (s. 1948 Budapest) on suomalais-ugrilaisen kansatieteen dosentti Helsingin ja Turun yliopistoissa. Koulutukseltaan hän on filosofian tohtori. Hän on toiminut Suomen kansallismuseon Kulttuurien museon intendenttinä ja tutkijana. Hänen erikoisalaansa ovat suomalais-ugrilaiset historialliset korut ja kansanpuvut. Lehtinen on syntynyt Unkarissa, mutta hänellä on Suomen kansalaisuus. 

Lehtinen aloitti työt Suomen kansallismuseossa vuonna 1971. Siellä hän siirtyi kuva-arkiston kautta kansatieteelliselle osastolle. Lehtinen pääsi mukaan rakentamaan museon pysyvää suomalais-ugrilaista näyttelyä, ja se sai Lehtisen kiinnostumaan kansanpuvuista sekä suomalais-ugrilaisesta kulttuurista. Aluksi hän tutki aihetta museokokoelmien kautta, mutta vuodesta 1981 lähtien hän on tehnyt myös kenttätöitä erityisesti marien, mutta myös muiden sukukansojen, kuten hantien, mordvalaisten ja udmurttien parissa. Myös naisten elämä on ollut Lehtistä kiinnostava aihe. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994 ja hänen väitöskirjansa *Tscheremissicher Schmuck. Ethnographische Untersuchung* käsitteli marien koruja naisten näkökulmista sekä naisen aseman kautta. 

Lehtinen on julkaissut ja toimittanut runsaasti artikkeleita sekä teoksia esimerkiksi suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvien kansojen kulttuurihistoriasta, marilaisista rakennuksista ja puvuista. Vuosina 2001–2012 Lehtinen on ollut järjestämässä eri pohjoisten kansojen kulttuuriperintöä käsitteleviä näyttelyitä Kulttuurien museossa. Lisäksi hän on vetänyt erilaisia verkkonäyttelyhankkeita Venäjän suomalais-ugrilaisten museoiden kanssa. 

Lehtinen toimi pitkään M. A. Castrénin seuran puheenjohtajana. Seuran lukuisat hankkeet ovat edistäneet Venäjän suomalais-ugrilaisten kansojen kulttuuriperintöä sekä niiden nykyistä asemaa. Näiden toimien ansiosta Lehtinen on valittu muun muassa Marin tasavallan ja Hanti-Mansian kunniakansalaiseksi. Hän on myös ollut Suomalais-Ugrilaisen Seuran johtokunnan jäsen sekä mukana kansatieteilijöiden Ethnos ry:ssä. Vuonna 2015 Lehtinen nimitettiin Kalevalaisten Naisten Liiton puheenjohtajaksi.  

## Lähteet
Greta Brotherus

**Greta Brotherus** (27. maaliskuuta 1915 – 11. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen journalisti ja teatterikriitikko sekä filosofian kandidaatti (1939). Hän aloitti laulajana ja lausujana vuonna 1938, kävi Svenska Teaternin oppilaskoulun vuosina 1938–1940 ja toimi sitten näyttelijänä Svenska Teaternissa ja Åbo Svenska Teaterissa. Toimittajana Brotherus aloitti elokuvakriitikkona *[[Nya Pressen]]issä* ja kirjoitti lehteen 1950–1968. Vuosina 1968–1980 hän toimi teatteri-, elokuva- ja radiokriitikkona *[[Hufvudstadsbladet]]issa*.

## Lähteet
Pirkko Muikku-Werner

**Pirkko Muikku-Werner** (s. 28. elokuuta 1947) on suomalainen kielentutkija ja emeritaprofessori. Hän toimi Itä-Suomen yliopiston suomen kielen professorina vuosina 2005–2015. Muikku-Werner on tutkinut jokapäiväisten vuorovaikutustilanteiden kielenkäyttöä, ironiaa ja pragmatiikkaa. Hän on tutkinut muun muassa kohteliaisuutta, ilkeilyä ja suomen kielen fraaseja. Tutkimusaineistona on ollut syntymäilmoituksia ja kuolinuutisia – eli ”kielen käyttöä kattavasti elämän varrelta syntymästä kuolemaan".

## Teoksia
* Kielenhuollosta tieteelliseen kirjoittamiseen. Katsaus korkeakoulujen kirjallisen viestinnän opetukseen. Minna-Riitta Luukka, Pirkko Muikku-Werner. Korkeakoulujen kielikeskus 1992.
* Mämmin ja makkaran maa: kulttuuritietoa meille ja muille. Hannele Dufva, Pirkko Muikku-Werner,  Eija Aalto. Korkeakoulujen kielikeskus 1993.
* Impositiivisuus ja kielellinen variaatio. Julkisten keskustelujen käskyt ja kysymykset kielenopetuksen näkökulmasta. Väitöskirja. Joensuun yliopisto 1993.
* ”Jättä minut rauhaan, hävi heti”. Suomalaisten ja suomenoppijoiden pyynnöt ja anteeksipyynnöt. Jyväskylän yliopisto 1997.
* Kielipoliisin käsikirja. Pirkko Muikku-Werner (toim.) Tammi 2005.
* Sillä tavalla! Pirkko Muikku-Werner (toim.). Tammi 2006.
* Suurella sydämellä ihan sikana. Suomen kielen kuvaileva fraasisanakirja. Pirkko Muikku-Werner, Jarmo Harri Jantunen, Ossi Kokko. Gummerus 2008.
* Tositarkoituksella. Näkökulmia kontakti-ilmoituksiin. SKS 2009.
* Ilkeilyn kahdet kasvot. Vastapaino 2012.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Syntymäpäiväsankari: Pirkko Muikku-Werner. Yle Areena 31.8.2012.
Hilja Raviniemi

**Lahja Hilja (Hili) Raviniemi** (o.s. **Sievänen**, vuoteen 1946 **Nieminen**, 19. tammikuuta 1915 Lahti – 14. toukokuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen valokuvauksen harrastaja ja kemisti. Hän oli keskeinen vaikuttaja suomalaisen harrastajavalokuvauksen kentällä 1940–1950-luvulla. 

Raviniemi oli aloittanut valokuvausharrastuksen 1930-luvulla. Vuonna 1943 hän liittyi Helsingin Kameraseuraan  jossa toimi aktiivisesti kuolemaansa saakka. Raviniemi oli yksi harvoja naispuolisia valokuvayhdistysaktiiveja omana aikanaan. Hän kannusti aktiivisesti myös muita naisvalokuvaajia ja perusti vuonna 1963 Kameraseuran ”tyttöjen kerhon” tukemaan naisten valokuvausharrastusta. Helsingin Kameraseuran lisäksi Raviniemi toimi myös valokuvauksen harrastajayhdistysten valtakunnallisessa kattojärjestössä Suomen Kameraseurojen Liitossa. Hän toimi, ensimmäisenä naisena, liiton puheenjohtajana vuosina 1959–1960  ja varapuheenjohtajana 1961 alkaen. Hän vastasi muun muassa liiton ulkomaanasioista sekä käynnisti liiton kurssitoiminnan. Lisäksi Raviniemi toimi Kamera-lehden toimitussihteerinä 1951–1955, Suomen Kameraseurojen Liiton näyttelysihteerinä 1953 ja Suomen Valokuvaajan toimitussihteerinä 1956–1960 sekä Kameraseuran Uutisten päätoimittajana 1963–1965. 

Raviniemi opiskeli Helsingin yliopistossa kemiaa ja valmistui filosofian maisteriksi pääaineenaan fysikaalinen kemia. Hän oli työssä Helsingin yliopiston kuvalaitoksen laboratoriossa ja saattoi työnsä ansiosta ottaa muun muassa röntgenkuvia kasveista.

Hilja Raviniemi oli naimisissa Kamera-lehden ensimmäisen päätoimittajan Eero Raviniemen kanssa.

## Lähteet
Raakel Kuukka

**Raakel Anne Kuukka** (3. lokakuuta 1955 Anjala – 19. kesäkuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija. Hän teki valokuva- ja videoteoksia 1980-luvun alusta lähtien.
__NOTOC__
## Ura
Kuukka syntyi Muhniemen kylässä Anjalassa. Hän valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta kuvataideopettajaksi 1979 ja valokuvaajaksi vuonna 1988, ja hänellä oli useita näyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Kuukan taiteen keskeisiä aiheita ovat koti ja perheenjäsenet. Hän kuvasi sisaruksiaan, vanhempiaan ja lapsuudenkodin pihapiiriä Anjalankoskella. Kuvissa esiintyvät myös kodin tutut esineet, kankaat ja peitteet. Myöhemmin Kuukan tärkeäksi kuvauskohteeksi tuli hänen suomalais-ghanalainen tyttärensä Amare Kuukka (s. 1996), joka tunnetaan nykyään rap-artisti Yeboyahina.

Läheisten ja kotiympäristön kuvaaminen kasvaa Raakel Kuukan aiheena yksityisestä yleiseen. Teemoja ovat naisten elämänkaari ja identiteetti, siirtolaisuus, monikulttuurisuus ja läheisen kuolema. Eikä kysymys ole vain menneisyyden muistoista, kuten Raakel Kuukka itse huomautti, vaan nykyhetkestä:
”Olen ensimmäisen polven kaupunkilainen. Sielunmaisemani on maaseutu. Keskeinen kuvasto syntyy kotipihalla Muhniemellä, Anjalankoskella. Kysymys ei mielestäni ole pelkästään muistoista. Muisti ja se mikä olen ja mistä tulen ovat tässä hetkessä. Ihminen on muistinsa muodostama kokonaisuus.”

## Teoksia kokoelmissa
* Suomen valokuvataiteen museo, Helsinki
* Kiasma, Helsinki
* HAM, Helsingin taidemuseo, Helsinki
* Ranskan kansalliskirjasto, Pariisi, Ranska
* Jenny ja Antti Wihurin rahaston taidekokoelma, Rovaniemi

## Julkaisuja
* 1997 *Äidin kirja – Mother’s Book*. Musta Taide, Helsinki.
* 2011 *Kirjeitä tyttärelle – Letters to a Daughter*. Musta taide, Helsinki.
* 2014 *Mistä tulen, minne menen?* Kouvolan taidemuseon julkaisuja 25, Lahti.

## Palkintoja
* 1987 Finnfoto-palkinto
* 1988 Taideteollinen korkeakoulu, Helsinki
* 2004 Schakleton Fine Arts stipendi, Suomen Taiteilijaseuran ateljeesäätiö
* 2005 Suomen taiteilijaseuran Palokärki-palkinto
* 2013 Valokuvataiteen valtionpalkinto
* 2018 taiteilijaeläke

## Lähteet
* Kuukka, Raakel: *Kirjeitä tyttärelle – Letters to a Daughter*. Musta taide, Helsinki 2011.
* Raaken Kuukan verkkosivu. 
* Retrospektiivinäyttely Suomen valokuvataiteen museossa. 
* Valokuvataiteen valtionpalkinto 2013.  Taiteen edistämiskeskus.

### Viitteet
Ernst Gräfenberg

**Ernst Gräfenberg** (26. syyskuuta 1881 – 28. lokakuuta 1957) oli saksalaissyntyinen, Yhdysvaltoihin muuttanut lääkäri (erityisesti gynekologi), joka keksi Gräfenbergin renkaana tunnetun kierukan. Gräfenberg myös muun muassa tutki naisen virtsaputken roolia orgasmissa. G-piste eli Gräfenbergin piste on nimetty hänen mukaansa.

## Ura
Gräfenberg opiskeli lääketiedettä Göttingenissä ja Münchenissä, ja valmistui tohtoriksi 10. maaliskuuta 1905. Sen jälkeen hän työskenteli aluksi silmätautiopin parissa Würzburgin yliopistossa, mutta siirtyi sitten obstetriikan ja gynekologian pariin Kielin yliopistoon. Vuonna 1910 Gräfenberg työskenteli gynekologina Berliinissä, ja vuonna 1920 hänellä oli toimisto Kurfurstendammissa. Hän oli berliiniläisen Britzin kunnallissairaalan päägynekologi, ja rupesi tutkimaan ihmisen lisääntymisen fysiologiaa Berliinin yliopistossa.

Vuonna 1981 Addiego et al. nimesivät G-pisteen Gräfenbergin mukaan.

Kun natsismi valtasi alaa Saksassa, Gräfenbergin, joka oli juutalainen, tuli erota Britzin kunnallissairaalan gynekologian ja obstetriikan johtopaikalta vuonna 1933. Vuonna 1934 Hans Lehfeldt yritti suostutella Gräfenbergiä lähtemään Natsi-Saksasta. Gräfenberg kuitenkin kieltäytyi, koska arveli olevansa turvassa sen takia, että hänen asiakkainaan oli korkea-arvoisten natsijohtajien vaimoja. Vuonna 1937 hänet kuitenkin pidätettiin, ja hän pääsi vapaaksi Margaret Sangerin maksamia lunnaita vastaan. Vuonna 1940 Gräfenberg muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän harjoitti gynekologin ammattia New Yorkissa.

## Yksityiselämä
Gräfenbergin vanhemmat olivat Salomon Gräfenberg (1834–1918) ja Minna Gräfenberg (o.s. Eichenberg, 1845–1910). Ernst Gräfenberg oli hetken aikaa naimisissa kirjailija R. G. Waldeckin kanssa. Gräfenberg kuoli 28. lokakuuta 1957 New Yorkissa.

## Lähteet
Anne Tompuri

**Anne Kaarin Tompuri** (s. 1958 Lappeenranta) on suomalainen kuvataiteilija.
Tompuri on tehnyt mustavalkoisia, kankaalle guassilla ja pigmentillä maalattuja teoksia. Hän on opiskellut 1980-luvulla Kuvataideakatemiassa ja Kankaanpään taidekoulussa.

## Julkiset teokset
*Postipankki
*Teknologiakeskus Kareltek (maalaus yhdistelmätekniikalla yhdessä Anne Wunderlichin kanssa)
*Malmin hautausmaan kappeli
*Valkeakosken Tietotien lukio

## Lähteet

*http://www.annetompuri.fi/cv_suomi.htm
*http://www.skenet.fi/artikkeli/11/03/anne-tompuri 
*http://www.hs.fi/arviot/n%C3%A4yttely/a1421902941752 
*http://www.esaimaa.fi/Online/2015/02/01/Taiteilija%20Anne%20Tompuri%20ottaa%20koirat%20mukaan%20Linnoituksen%20ty%C3%B6huoneelle/2015118568990/4 
*http://yle.fi/uutiset/valon_ja_varjon_leikkia/5584793

## Aiheesta muualla
*
Sophie Wilson

**Sophie Wilson** (s. 1957 Leeds, Englanti; syntyjään Roger Wilson) on brittiläinen tietojenkäsittelytieteilijä ja ohjelmistosuunnittelija. 

Wilson oli opiskellut matematiikkaa ja tietotekniikkaa Cambridgessä ja suunnitteli lehmien syöttölaitteen, joka perustui MOS 6502 -prosessoriin. Wilson sai Acorn Computersin perustajalta Hermann Hauserilta tehtävän suunnitella tietokone, joka julkaistiin maaliskuussa 1979 nimellä Acorn System 1 Acorn Computersin ensimmäisenä tuotteena. Tietokone oli harrastelijoille suunnattu varhainen mikrotietokone.

Wilson ja Steve Furber suunnittelivat yhdessä BBC Micron yhdessä Acorn Atomin suunnittelijoiden kanssa. Tietokonetta käytettiin brittikouluissa opetustarkoituksiin ja sitä myytiin 1,5 miljoonaa kappaletta. 

Wilson ja Furber suunnittelivat ARM-prosessorin (aluksi *Acorn RISC Machine*, myöhemmin *Advanced RISC Machine*), jota käytettiin ensimmäisinä ARM Development Systemissä (BBC Micron laajennus) ja Acorn Archimedes -tietokoneessa.

2000-luvulla ARM:sta tuli mobiililaitteiden *[[de facto]]* suoritin.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Oral History of Sophie Wilson 2012 Computer History Museum Fellow, haastattelu vuodelta 2012 (PDF)
Liisa Laine

**Liisa Laine** (25. maaliskuuta 1936 Oulu – 8. elokuuta 2020 Helsinki) oli ensimmäisiä naispuolisia uutistenlukijoita suomenkielisissä tv-uutisissa.  

Laine työskenteli Suomen televisiossa syksystä 1958 alkaen. Uutisiin Laine siirtyi vuonna 1962, kun silloinen uutispäällikkö Erkki Raatikainen houkutteli hänet ohjaajaksi. Keväällä 1968 Laine siirtyi ns. kakkosjuontajaksi, lukemaan sähkeuutisia ja myöhäisillan lyhyitä lähetyksiä. 1970-luvulla Laine luki myös pääuutislähetyksiä Heikki Kahilan ja Heimo Tauriaisen lomatuuraajana. 

Laine ei kuitenkaan ollut ensimmäinen naisuutistenlukija Yleisradiossa. Ruotsinkielisen TV-nyttin puolella Astrid Gartz oli aloittanut uutistenlukijana hieman aikaisemmin. Myös suomenkielisissä uutisissa Kristiina Alatalo ja Ritva Salonen lukivat uutisia jo 1960-luvun alussa. Kuitenkin vakituisina uutistenlukijoina tuolloin toimivat ainoastaan miehet. Laine päätyi uutistenlukijaksi naistyöntekijöiden vaadittua tasa-arvoa toimituksiin sekä työnjohdon haluttua naislukijoita uutisiin. Liisa Laine työskenteli uutisissa vuoteen 1996 saakka. 

## Lähteet
Aino Takala

**Aina (Aino) Emilia Takala** (o.s. **Seppäläinen**, 28. toukokuuta 1882 Jyväskylän mlk – 9. toukokuuta 1972 Jyväskylä) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuonna 1917. Sisällissodan aikana hän työskenteli punaisten hallinnossa ja vietti sodan jälkeen kolme vuotta pakolaisena Ruotsissa.

## Elämä ja ura
Jyväskylän maalaiskunnan Keljossa syntyneen Takalan vanhemmat olivat Vilhelm Seppäläinen (s. 1844) ja Maria Samulintytär Tikkamäki (s. 1845). Kirjaltajana työskennellyt Takala liittyi Jyväskylän työväenyhdistykseen jo 1900-luvun alkuvuosina, ja oli sen edustajana muun muassa vuonna 1906 Oulussa järjestetyssä SDP:n puoluekokouksessa. Hän toimi myös Sosialidemokraattisen naisliiton piirisihteerinä sekä Vaasan läänin itäisen vaalipiirin kiertävänä puhujana.  

Takala valittiin kansanedustajaksi vuoden 1916 eduskuntavaaleissa. Eduskunta kokoontui vasta huhtikuussa 1917, ja sen hajottamisen jälkeen lokakuussa 1917 pidetyissä vaaleissa hän jäi varasijalle. Marraskuun yleislakon aikana Takala oli Jyväskylän vallankumousneuvoston jäsen.

Sisällissodan puhjetessa Takala oli Kirjatyöntekijäin Liiton asioissa Helsingissä, eikä päässyt enää palaamaan rintamalinjan yli kotiinsa Jyväskylään. Sodan aikana Takala työskenteli Oskari Tokoin johtamassa kansanvaltuuskunnan elintarvikeosastossa. Helsingin taistelun alla hän pakeni punaisten johdon mukana Viipuriin ja sieltä kaupungin valtauksen jälkeen Vaasaan vältettyään joutumasta valkoisten käsiin. Syksyllä Takala kuuli huhuja uhkaavasta vangitsemisestaan ja siirtyi Tornion kautta Ruotsiin, jossa hän asettui Tukholmaan ja työskenteli kirjapainossa. 

Joulukuussa 1921 Takala matkusti salaa Vaasaan ja palasi helmikuussa perheensä luokse Jyväskylään, jossa hänet pidätettiin välittömästi. Jyväskylässä suoritettujen kuulustelujen jälkeen Etsivä keskuspoliisi kuulusteli Takalaa vielä Helsingissä. Huhtikuussa hän sai sisällissodan aikaisen toimintansa johdosta syytteen valtiopetoksesta. Marraskuussa 1922 Turun hovioikeus tuomitsi Takalan kolmen vuoden kuritushuonerangaistukseen, mutta armahduslakien nojalla hän kärsi tuomionsa ehdonalaisena.

Paluunsa jälkeen Takala vaikutti muun muassa Jyväskylän työväenyhdistyksen hallituksessa ja toimi Jyväskylän sosialidemokraattisen naisyhdistyksen puheenjohtajana. Hän oli myös Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen, ja oli 1930-luvulla ehdokkaana eduskuntavaaleissa.

## Perhe
Aino Takalan puoliso oli asemamies Otto Takala.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Maija Juvas

**Maija Juvas** (ent. *Maija Guseff*, myös nimellä *Maiju Juvas*, 22. maaliskuuta 1905 – 28. toukokuuta 1955) oli suomalainen kansatieteilijä ja suomalaisen steinerkoulun perustaja.

Juvaksen vanhemmat olivat Mäntyharjun tuomiokunnan tuomari Leodor (Heliodorus) Guseff (1857–1917) ja Hanna Helena Levander. Hän valmistui Helsingissä ylioppilaaksi vuonna 1923 ja opiskeli sittemmin Helsingin yliopistossa suomen kieltä, kansatiedettä ja taidehistoriaa. 1930-luvulla Juvas kartoitti Sanakirjasäätiön (nyk. Kotus) rahoittamana metsäsuomalaisten murretta yhdessä veljensä vaimon Astrid Reponen-Juvaksen ja Helmi Helmisen kanssa. Vuosien 1930–1932 aikana Juvas keräsi 11 607 sanalappua metsäsuomalaisten murretta.

Myöhemmin 1940- ja 1950-luvuilla Juvas toimi opettajana ja kiinnostui steinerpedagogiikasta. Hän oli mukana perustamassa Suomen ensimmäistä steinerkoulua Kaisu Virkkusen kanssa. Juvas menehtyi syöpään vuonna 1955.

## Teoksia
* *Kuolema : sana- ja asiatiedustelu*. Sanastonkerääjän apuneuvoja 7. Sanakirjasäätiö, Helsinki 1930
* *Über die Kinderreime vom Marienkäfer und dessen Benennungen im Finnischen und Estnischen* ; kirj. Maija Juvas ja Kustaa Vilkuna. Commentationes Instituti Fenno-Ugrici ”Suomen suku” 7. Helsinki 1937

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Meri-Helka Mantere : Vapauden taju: kertomus Maija Juvaksesta ja Astrid Reposesta, BoD – Books on Demand 2015 (Google kirjat)
Malin Ahlsved

**Malin Ahlsved** (s. 1976) on suomalainen kuvataiteilija. Hänen akvarellitöissään yhdistyvät lapsenomaiset hahmot ja synkätkin aiheet, kuten pelko ja yksinäisyys. Teoksissa on runsaasti yksityiskohtia ja symboliikkaa.

Ahlsved valmistui kuvataiteen maisteriksi Kuvataideakatemiasta vuonna 2004. Hän on työskennellyt aiemmin kehitysvammaisten hoitajana ja valmistunut myös lähihoitajaksi vuonna 2011.

Ahlsvedin teoksia on muun muassa Kiasman ja Emman kokoelmissa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
*Malin Ahlsvedin kotisivut
Sari Koski-Vähälä

**Sari Koski-Vähälä** (s. 1968 Kokkola) on espoolainen kuvataiteilija. Koski-Vähälä on tullut tunnetuksi sekä omasta taiteellisesta tuotannostaan että toimimisestaan osana Hyäryllistä-taiteilijaryhmää (yhteistyössä Jouko Korkeasaaren ja Heli Kurunsaaren kanssa).

Koski-Vähälän teokset ovat usein pieniä veistoksia tai esineteoksia, joiden materiaalina on käytetty erilaista ylijäämä- ja löytöainesta: hiuksia, pureskeltuja purukumeja, poltetun kynttilän steariinia ja teipinpätkiä. Taiteilija on itse kutsunut teoksiaan kolmiulotteisiksi ”keräilyn ja ihmettelyn konkretisoitumiksi, käytetyistä ja säästetyistä materiaalista tehdyiksi asetelmiksi”. Koski-Vähälän luomistyötä ohjaa usein ”hallittu sattuma”, jonka ohjaamana hän lähtee uudelleenrakentamaan kierrätysmateriaaleista erilaisia uusia esineitä ja asetelmia. 

Sari Koski-Vähälä on valmistunut taiteen maisteriksi (TaM) Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 2010. Hän on opiskellut myös Limingan taidekoulussa (1991–1992), Pohjoismaisessa taidekoulussa (1992–1993) ja Lahden taideinstituutissa (1993–1997).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Sari Koski-Vähälän kotisivu
* Sari Koski-Vähälä Kansallisgallerian kokoelmissa
Maija Grotell

**Maija (Majlis) Grotell** (19. elokuuta 1899 Helsinki – 6. joulukuuta 1973 Pontiac, Michigan, Yhdysvallat) oli suomalais-yhdysvaltalainen keraamikko ja opettaja. Grotell teki elämäntyönsä Yhdysvalloissa ja sai vuonna 1934 maan kansalaisuuden. Hänet tunnetaan ”Yhdysvaltain keramiikkataiteen äitinä”.

Grotell valmistui Taideteollisuuskeskuskoulusta mutta ei löytänyt alansa työtä Suomesta. Hän muutti vuonna 1927 New Yorkiin opiskellakseen New York State College of Ceramicsissa. Vuodesta 1927 vuoteen 1938 hän myös toimi alan opettajana useissa New Yorkin oppilaitoksissa. Vuonna 1938 Grotell siirtyi Bloomfield Hillsiin Michiganiin, jossa hänestä tuli Cranbrook Academy of Artin keramiikkaosaston päällikkö. Yksi hänen kollegojaan Cranbrookissa oli arkkitehti Eliel Saarinen. Grotell jäi Cranbrook Academysta eläkkeelle vuonna 1966.

Grotellia pidettiin innovatiivisena ja lahjakkaana opettajana, ja erityisen tunnettu hän oli lasitusteknisistä kokeiluistaan. Saarisen ehdotuksesta hänen lasitetekniikkaansa käytettiin General Motors Technical Center -rakennuksen keraamisessa ulkoseinässä Warrenissa Michiganissa. Grotell palkittiin uransa aikana useilla tunnustuksilla, muun muassa Barcelonan vuoden 1929 maailmannäyttelyssä hän sai Diploma di Colabradorin, Pariisin vuoden 1937 maailmannäyttelyssä hopeamitalin sekä vuonna 1966 Cranbrook Academy of Artin Faculty Medalin. Postuumisti hän sai vuonna 1999 National Council on Education for the Ceramic Artsin myöntämän Excellence in Teaching -tunnustuksen. Grotell piti useita yksityisnäyttelyitä, muun muassa Chicagon Taideinstituutissa (1950), Cranbrookin museossa (1952), Syracusen yliopiston Joe and Emily Lowe Art Centerissä sekä Museum of Contemporary Craftsissa (1967) New Yorkissa. Hänen töitään on monien museoiden kokoelmissa.

## Lähteet

## Kirjallisuutta
* 
* Silverman, Jean: Review of “Maija Grotell: Works Which Grow from Belief.” *Studio Potter Network Newsletter*, Autumn 1996. (Artikkelin arkistoitu verkkoversio.)

## Aiheesta muualla
* Maija Grotell Papers. Special Collections Research Center, Syracuse University.
Anna Sinebrychoff

**Anna Sinebrychoff** (o.s. **Tichanoff**; 28. joulukuuta 1830 Turku – 4. tammikuuta 1904 Helsinki) oli suomenvenäläisen Sinebrychoffin panimosuvun matriarkka, joka toimi Sinebrychoffin panimon johdossa miehensä, kauppaneuvos Pavel Sinebrychoffin (Paul Sinebrychoff vanhempi) (1799–1883) kuoleman jälkeen. Anna Sinebrychoff nousi aikanaan merkittäväksi helsinkiläiseksi vaikuttajaksi, joka tunnettiin terävänä liikenaisena ja toisaalta hyväsydämisenä ja anteliaana hyväntekijänä. 

Anna Tichanoffin vanhemmat olivat kapteeni Joachim Tichanoff ja Johanna Magdalena Landström ja hän peri ajan käytännön mukaan äidin äitinsä Anna Hendelian etunimen. Joulukuussa 1830 Turussa syntyneestä Anna Fefimona Tichanoffista on käytetty myös nimeä Anna Jefimova Tihanova. Perhe ei ollut venäläinen, vaan viipurilaisia ja karjalaisia kauppiaita. Miehensä kuoltua Johanna Tichanoff muutti 16-vuotiaan tyttärensä kanssa Helsinkiin ja päätyi Paul Sinebrychoffin taloudenhoitajaksi.

19-vuotiaana Anna avioitui Paul Sinebrychoffin kanssa, joka oli häntä yli 30 vuotta vanhempi. Ikäerosta huolimatta avioliitto oli onnellinen. Aluksi Anna keskittyi kodin ja lasten hoitoon. Sinebrychoffin pariskunta oli kiinnostunut kuvataiteesta ja he hankkivat teoksia koteihinsa, Bulevardi 40:een ja Espoossa sijaitsevaan Hagalundin kartanoon. Heillä oli neljä lasta: Nicolas (1856–1896), Maria (1852–1923), Anna (1854–1943) ja Paul nuorempi (1859–1917). Anna maalautti kullekin lapselleen muotokuvansa, jotka teki Albert Edelfelt. Miehensä sairastuttua ja kuoltua Anna otti vastuun perheen liiketoiminnasta. Perheyhtiö muutettiin vuonna 1888 osakeyhtiöksi ja Anna toimi hallituksen puheenjohtajana kuolemaansa asti. Kahdessa vuosikymmenessä hän nelinkertaisti perimänsä omaisuuden arvon, hän omisti muun muassa oblikaatioita ja Yhdyspankin osakkeita. 

Anna tuli tunnetuksi "köyhien äitinä", sillä hän harrasti laajaa hyväntekeväisyyttä ja saattoi auttaa vaikka lahjoittamalla hevosen. Anna Sinebrychoff oli myös innokas puutarhaharrastaja. 

Annan ja Paulin pojat Nicolas ja Paul Sinebrychoff jatkoivat perheen liiketoimintaa, tyttäret Maria ja Anna taas saivat ulkomaisen pensionaattikoulutuksen. Maria von Wahlberg omistautui perheelleen, mutta Anna Kjöllerfeldt toimi osakeyhtiön hallituksessa.  

## Lähteet
Emilia Chydenius

**Emilia Augusta Chydenius** (13. kesäkuuta 1844 Helsingin pitäjä – 12. joulukuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen kirjapainon johtaja. 

Chydeniuksen vanhemmat olivat olivat yliopiston asiamies, revisionioikeuden ylikomissaari Anders Johan Chydenius ja kirjapainon johtaja Margareta Sofie Enbom. Toimittaja Anders Herman Chydenius ja professori Johan Jakob Chydenius olivat hänen sisaruksiaan.

Emilia Chydenius johti Helsingissä Simeliuksen perillisten kirjapainoa vuodesta 1886. Hän oli myös yksi kirjapainon omistajista kahden veljensä kanssa heidän perittyään sen äidiltään. Kirjapainon oli perustanut 1819 Jakob Simelius (1785–1826), jonka kuoltua sen toimintaa jatkoi hänen leskensä Maria Simelius (1792–1843).Tämän jälkeen kirjapainoa johti hänen sisarentyttärensä Sofie Chydenius (1811–1886).

Simeliuksen kirjapainosta muodostettiin 1887 osakeyhtiö, J. Simelii Arvingars Boktryckeri Aktiebolag. Sen merkittävin painotyö oli *[[Finlands Allmänna Tidning]]* ja *[[Suomalainen Wirallinen Lehti]]*. Emilia Chydeniuksen johdolla kirjapainon koneita uusittiin ja sen voimanlähteeksi hankittiin höyrykone. Sen jäätyä riittämättömäksi kirjapainossa otettiin 1902 käyttöön sähkö. Vuonna 1890 kirjapainolle rakennettiin Uudenmaankatu 9:n tontille uusi tilavampi painotalo. Kaksi vuotta myöhemmin ostettiin naapuritontti Uudenmaankatu 11 tulevaisuuden laajennuksia varten.

Emilia Chydeniuksen johtamalle kirjapainolle 1900-luvun alku oli vaikeaa, kun senaatti siirsi *Finlands Allmänna Tidningin* ja *Suomalaisen Wirallisen Lehden* painatuksen 1901 omaan kirjapainoonsa. Emilia Chydenius osti 1904 veljenpoikiensa osakkeet yhtiöstä, joten perheyrityksen omistajiksi jäi pelkästään naisia: Emilia Chydeniuksen lisäksi osakkaina olivat hänen veljiensä kaksi leskeä. Emilia Chydeniuksen kuoltua jo seuraavana vuonna hänen tilalleen yrityksen osakkaaksi tuli hänen veljenpoikansa Sam Chydenius (1865–1917).

Emilia Chydenius valittiin kirjatyöntekijöiden yhdistyksen kunniajäseneksi 1894. Hän tuki erityisesti Suomen Kirjanpainajain Tukiyhdistyksen toimintaa. Simeliuksen perillisten kirjapaino teki 1894 tukiyhdistykselle lahjoituksen 75-vuotisen toimintansa kunniaksi, ja Emilia Chydenius muisti yhdistystä myös testamentissaan.

## Lähteet
Hilmar Baunsgaard

**Hilmar Baunsgaard** (26. helmikuuta 1920 – 30. kesäkuuta 1989) oli tanskalainen poliitikko ja maansa pääministeri 1968–1971. Hän oli kauppaministerinä vuodet 1961–1964 Viggo Kampmannin ja Jens Otto Kragin hallituksissa.

Baunsgaard istui Tanskan parlamentissa vuodet 1957–1977. Hän edusti Radikaali Venstre -puoluetta.

Helmikuussa 1968 Baunsgaard teki Pohjoismaiden neuvoston kokouksessa Oslossa aloitteen pohjoismaiseen talousyhteistyöhön tähtäävän Nordek-hankkeen perustamisesta.

## Lähteet