open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Tundrahanhi

**Tundrahanhi** (*Anser albifrons*) on kiljuhanhen läheinen sukulainen. Sen vanha suomenkielinen nimi oli *isokiljuhanhi*.

## Koko ja ulkonäkö

Tundrahanhella on oranssit jalat ja nokka. Nokan tyvellä leveä valkoinen kilpi, selkä harmaa ja vatsassa mustaa epäsäännöllistä kuviointia. Nuori lintu muistuttaa pääosin merihanhea. Pituus on 66–86&nbsp;cm, siipien kärkiväli 118&nbsp;cm ja paino 1,4–3,3&nbsp;kg.

## Levinneisyys
Tundrahanhi pesii nimensä mukaisesti tundralla. Pesimäalueet ovat Koillis-Venäjällä ja Siperiassa. Tundrahanhia nähdään Suomessa joskus suurinakin parvina erityisesti syksyisin hanhien muuttoaikaan. Hyvinä vuosina muuttajia voi olla jopa 100&nbsp;000 yksilöä. Lintuja on nähty Suomessa joskus myös talvisin. Venäjältä Suomen yli muuttavat linnut talvehtivat Pohjanmeren rannikolla. Suomessa tundrahanhi ei pesi.

## Elinympäristö
Tundrahanhi elää marskimailla, preerioilla, pelloilla, järvillä, lahdilla ja kesäisin tundrilla. Tundrahanhi pesii tundralla ja taigalla. Sen tyypillistä ravintoa on tundran kasvillisuus.

## Lisääntyminen

Tundrahanhi tekee 4–6 kappaletta noin 25 gramman painoisia munia. Vain naaras hautoo munia 22–27 päivää, mutta molemmat vanhemmat hoitavat poikasia ja pysyvät näiden seurassa niiden ensimmäisen elinvuoden.

## Nimi
Tieteellinen nimi *Anser* (lat.) tarkoittaa hanhea. Lajinimi *albifrons* tulee latinan sanoista *albus* ("valkoinen") ja *frons* ("frontaalinen" eli "otsan puoleinen").

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Aarnio, T. ym. 1968: Tundrahanhia muuttamassa Suomenlahdella. - Lintumies 3.1968 s. 80. SLY.
* Tenovuo, Jorma 1975: Tundrahanhi *Anser albifrons* talvehtivana Turussa 1973/74. - Lintumies 1.1975 s. 31. SLY.
*
Merihanhi

**Merihanhi** (*Anser anser*) on isokokoinen ja yleinen hanhilaji ja kesyn hanhen kantamuoto.

## Koko ja ulkonäkö

Merihanhi on suurikokoinen harmahtava hanhi, jolla on iso pää ja kolmiomainen aprikoosinvärinen nokka. Koivet ovat vaaleanpunaiset. Siiven vaaleanharmaa etuosa on lentävän linnun hyvä tuntomerkki. Pituus 74–84&nbsp;cm, siipien kärkiväli 160&nbsp;cm, paino 2,5–6 kg. Ääni on voimakas, kimeähkö ja käheähkö kaakatus.

Vanhin suomalainen rengastettu merihanhi on ollut 11 vuotta 2 kuukautta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin oli belgialainen hanhi, 23 vuotta 7 kuukautta.

## Levinneisyys
Merihanhi pesii koko Euroopassa Lapista Espanjaan ja Bulgariaan, ja siitä itään aina Kiinaan asti. Suomessa merihanhi pesii saaristossa, sisämaassa vain joillakin järvillä. Suomessa pesiväksi kannaksi on arvioitu 1990-luvun lopulla 1&nbsp;400 paria, vuonna 2010 5&nbsp;000&ndash;6&nbsp;000 paria, ja vuonna 2024 3 600&ndash;10 000 paria. Suomalaiset merihanhet ovat muuttolintuja, jotka saapuvat keväällä maalis-huhtikuussa ja lähtevät talvehtimisalueilleen Länsi- ja Etelä-Eurooppaan sekä Pohjois-Afrikkaan syyskuussa. Loppukesällä hanhet kerääntyvät suuriksi parviksi sekä sulkimaan että ruokailemaan sopiville merenlahdille. Liminganlahti on merihanhille merkittävä pesimäpaikka. Kemiön Sjölaxissa laiduntavat Suomen suurimmat parvet, mm. 5&nbsp;500 yksilöä 12.8.1998.

Euroopassa pesii 50&nbsp;000–60&nbsp;000, Venäjällä 8&nbsp;500–13&nbsp;000 ja Turkissa 200–1&nbsp;000 paria.

## Elinympäristö
Merihanhen elinympäristöä ovat rannikot, kosteikot, järvet, suot ja avoimet pellot. Pesii tavallisesti osittain metsäpeitteisillä pienehköillä luodoilla, usein lokkiyhdyskunnissa.

## Lisääntyminen

Pesä on luodon keskiosissa, usein katajapensaan suojassa. Merihanhi munii 5–6 kermanväristä munaa. Muninta alkaa Lounais-Suomen saaristossa jo huhtikuussa. Naaras hautoo 4 viikkoa. Koiras pysyttelee pesimäluodolla tai sen välittömässä läheisyydessä koko haudonta-ajan. Poikaset ovat pesäjättöisiä ja molemmat emot hoitavat niitä. Lentokykyisiä poikaset ovat 8 viikon ikäisinä.

## Kuvia

Tiedosto:Grågås (Anser-anser)-Ystad-2015.jpg|Merihanhet lähtevät lentoon.
Tiedosto:Greygoose.jpg|Merihanhia Lontoossa


## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Blomqvist, R. & Tenovuo, Rauno 1980: Merihanhen pesimisestä Saaristomeren luoteisosassa. *Suomen Riista* 28:25-29.
* Väisänen, Risto A., Lammi, Esa & Koskimies, Pertti (1998): Muuttuva pesimälinnusto. Helsinki: Otava. 
* 
* LuontoPortti: Merihanhi (''Anser anser'')
* ITIS: Anser anser
Pikkujoutsen

**Pikkujoutsen** (*Cygnus columbianus*) on pieni pohjoisten alueiden joutsen. Sitä on kaksi alalajia: *C. c. columbianus* Amerikassa ja *C. c. bewickii* Euroopassa. Lajin kuvasi yhdysvaltalainen George Ord.

## Koko ja ulkonäkö
Pikkujoutsen on laulujoutsenen näköinen mutta pienempi, pituus 115–127&nbsp;cm ja siipien kärkiväli 170–195&nbsp;cm. Kaula on lyhyempi ja nokassa on huomattavasti enemmän mustaa. Pikkujoutsenen ääni muistuttaa laulujoutsenen trumpetintoitotusta mutta on haukkuvampi, nasaalimpi.

Euroopan vanhin rengastettu pikkujoutsen on ollut vähintään 23 vuotta 7 kuukautta vanha brittiläinen lintu.


Kuva:Bewicks.head.arp.jpg|Pikkujoutsenen nokka
Kuva:Cygnus bewickii 01.jpg|Pikkujoutsenen lyhyt kaula ja vaakasuora pyrstö
Kuva:Whooper1.jpg|Laulujoutsenen nokka
Kuva:Cygnus cygnus 070416 IOL.jpg|Laulujoutsenen suora kaula ja lyhyt pyrstö
Kuva:Swan portrait.jpg|Kyhmyjoutsenen nokkakyhmy ja punainen nokka
Kuva:Schwan.jpg|Kyhmyjoutsenen kaareva kaula ja pitkä, pystyyn nouseva pyrstö


## Levinneisyys
Pikkujoutsen pesii Kuolan niemimaalla ja muualla Pohjois-Venäjällä Tyynen valtameren rannoille asti, sekä Pohjois-Amerikan arktisilla alueilla. Maailman populaation koko on noin 300&nbsp;000 yksilöä. Ne muuttavat Vienanmeren, Suomen ja Viron kautta Elbe-joelle, Alankomaihin ja Britteinsaarille. Pohjois-Venäjän itäosien populaatiot talvehtivat Kiinassa ja Japanissa. Suomessa pikkujoutsenia nähdään säännöllisesti levähtämässä muuttomatkallaan, varsinkin keväisin. Laji ei pesi Suomessa.

## Elinympäristö
Pikkujoutsen elää tundralla, järvissä, suurissa joissa, lahdissa, murtovesissä ja tulvivilla pelloilla.

## Lisääntyminen
Pikkujoutsenet pariutuvat eliniäkseen 2–3-vuotiaina. Kekomainen pesä tehdään kasvinjätteistä maalle lähelle vesirajaa, usein pienelle saarelle. Molemmat sukupuolet osallistuvat pesän rakentamiseen. Naaras munii 3–5 valkoista munaa, ja hautoo niitä 29–30 päivää koiraan vartioidessa pesää. Poikaset ovat lentokykyisiä 40–45 vuorokauden kuluttua kuoriutumisestaan. Pesä voi olla käytössä yli vuoden.

## Ravinto
Syö kesäisin varsia, siemeniä, vesikasvien juuria, saroja, vitoja, levää ja pieniä selkärangattomia, sekä muina vuodenaikoina viljaa maissi-, ohra- ja soijapapupelloilta. Myös pesimispaikkoina toimivia vesistöjä reunustavat heinäkasvit muodostavat osansa pikkujoutsenen ravinnosta.

## Lähteet
* EURING  

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*
*LuontoPortti: Pikkujoutsen (''Cygnus columbianus'' ssp. ''bewickii'')
*ITIS: Cygnus columbianus
Sinisuohaukka

**Sinisuohaukka** (*Circus cyaneus*) on pohjoisen pallonpuoliskon pohjoisilla alueilla viihtyvä päiväpetolintu.

## Koko ja ulkonäkö
Sinisuohaukalla on kokoonsa nähden pitkät siivet. Koiras on päältä siniharmaa, vaalea alta ja sen siivenkärjet ovat mustat. Naaras on ruskea päältä, vaalea alta ja yläperässä on myös valkoista.

**Pituus:** 46–50&nbsp;cm,
siipien kärkiväli 110–125&nbsp;cm,
paino 350–600&nbsp;g.

**Ääni:** Pesällä nopea ki-ki-ki

Vanhin suomalainen rengastettu sinisuohaukka on ollut 10 vuotta 30 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut hollantilainen, iältään 17 vuotta 1 kuukautta.

## Levinneisyys

Sinisuohaukka pesii Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa osissa. 
Suomessa sinisuohaukkoja tavataan etenkin Pohjanmaalla ja Lapissa, mutta myös Pohjois-Karjalassa ja Kainuussa. Suomen kannaksi on arvioitu 1 100–2 000 paria. Euroopan pesimäkanta on 8000–10&nbsp;000 paria, joista Britteinsaarilla n. 800. Venäjällä pesii 15&nbsp;000–20&nbsp;000 paria.

## Elinympäristö
Sinisuohaukka viihtyy avoimilla soilla, jokisuistoilla ja pelloilla.

## Lisääntyminen
Sinisuohaukan pesä on maassa. Emo munii 1–7 munaa, joita haudotaan 29–31 vrk.

## Ravinto
Sinisuohaukkojen ravintoa ovat pikkujyrsijät, linnut, linnunmunat, hyönteiset, käärmeet, sammakot ja haaskat.

## Nimi
Tieteellinen nimi *Circus* tulee kreikan sanasta *kirkos.* Kyseessä on monen antiikin kirjoittaman mainitsema myyttinen lintu, joka sai nimensä kaartelusta *(kirkos* = ympyrä). Lintu oli ilmeisesti kanahaukka. Lajinimi *cyaneus* (lat.) tarkoittaa tummansinistä tai merensinistä. Vanhoja suomalaisia nimiä ovat sinertävä suohaukka ja sinihaukka. 

## Lähteet

* 
*

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*
Ruskosuohaukka

**Ruskosuohaukka** (*Circus aeruginosus*) on keskikokoinen päiväpetolintulaji.

## Koko ja ulkonäkö

Ruskosuohaukka on yleisväriltään ruskea. Pituus 50&nbsp;cm, siipien kärkiväli 140&nbsp;cm, paino 500–700&nbsp;g. Naaras on suurempi. Siipien alapuolella kärjet selvärajaisen tummat.

Vanhin suomalainen rengastettu ruskosuohaukka on ollut 14 vuotta 11 kuukautta 7 päivää vanha. Euroopan vanhin oli saksalainen 20 vuotta 1 kuukautta vanha.

## Levinneisyys

Ruskosuohaukka pesii suuressa osassa Eurooppaa ja Aasiaa ja talvehtii yleensä Afrikassa. Suomessa pesii harvakseltaan Etelä-Suomessa. Suomen pesiväksi kannaksi on arvioitu 710–840 paria. Ruotsin pesimäkanta on 1&nbsp;300 – 1&nbsp;700 paria ja Viron 1&nbsp;000 – 1&nbsp;300 paria. Euroopan pesimäkanta on 151&nbsp;000 – 243&nbsp;000 paria, joista 60&nbsp;000 – 100&nbsp;000 Venäjällä, 30&nbsp;000 – 40&nbsp;000 Ukrainassa ja 53&nbsp;000 – 88&nbsp;000 Euroopan unionin alueella. 

## Ravinto

Ruskosuohaukka syö pieniä nisäkkäitä, hyönteisiä, pikkulintuja, sisiliskoja ja vesilintuja.

## Nimi
Tieteellinen nimi *Circus* tulee kreikan sanasta *kirkos.* Kyseessä on monen antiikin kirjoittaman mainitsema myyttinen lintu, joka sai nimensä kaartelusta *(kirkos* = ympyrä). Lintu oli ilmeisesti kanahaukka. Lajinimi *aeruginosus* on latinaa ja tarkoittaa ruosteenväristä. Vanhoja suomalaisia nimiä ovat jänishaukka (Lönnrot, 1861) ja kananvaras (Sadekin, 1810). 

## Lähteet

* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* BirdLife Suomi: Ruskosuohaukka 
* 
*LuontoPortti: Ruskosuohaukka (''Circus aeruginosus'')
*ITIS: Circus aeruginosus
Niittysuohaukka

**Niittysuohaukka** (*Circus pygargus*) on haukkoihin kuuluva lintulaji. Se on Suomessa harvinainen.

## Koko ja ulkonäkö
Niittysuohaukan pituus on 42–46 cm, siipien kärkiväli 115–125 cm ja paino 330–420 g.

Niittysuohaukkakoiraan höyhenpeite on harmaa päältä ja vaalea alta, siivenkärjet ovat mustat. Koiraan siivellä tummia raitoja ja vatsassa punaruskeaa viirutusta. Yleisolemukseltaan selvästi sinisuohaukkaa sirompi, pidempisiipisen oloinen ja hontelompi.

Naaras on ruskeasävyinen, kyynärsiivellä kulkee musta juova, ja kainalohöyhenissä on shakkiruutukuviointia. 

Nuori lintu muistuttaa eniten nuorta arosuohaukkaa, mutta kaulan sepel ei ole yhtä selvä, käsisiiven takareuna on tumma ja siiven alapinnan kuviointi erilainen. Sekä aro- että niittysuohaukan nuoret yksilöt eroavat nuoresta sinisuohaukasta viiruttoman rinnan, terävämmän käsisiiven ja  siiven yläpeitinhöyhenten ruosteenruskean lautuman avulla.

Suohaukkojen erottaminen toisistaan voi olla erittäin vaikeaa, ja naaraslintuja ja nuoria on voitava tarkkailla pitkään, jotta määritys voisi olla varma. Hyvä perustuntemus petolinnuista ja suohaukkojen pukujen tarkka tunteminen on välttämätöntä.

Niittysuohaukan ääni on korkea "kjik-kjik-kjik". 

## Levinneisyys ja elinympäristö
Niittysuohaukka pesii laajalla alueella Keski-Euroopasta Aasiaan. Suomessa vakiintunut viime vuosina hyvin vähälukuiseksi pesimälajiksi (2–7 paria), näiden lisäksi harhailijoita tavataan joitain kymmeniä. Virossa lajia pesii 300–400 paria ja Ruotsissa noin 50 paria.

Se on muuttolintu, joka talvehtii Saharan eteläpuolisessa Afrikassa ja Etelä-Aasiassa.

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Niittysuohaukan ohjeellinen arvo on 2018€.

Niittysuohaukka viihtyy avoimessa aurinkoisessa maastossa. Se elää yleensä alangoilla, mutta esiintyy Keski-Aasiassa jopa 1 500 metrin korkeudessa ja Afrikan talvehtimisalueillaan jopa 4 000 metrin korkeudessa.

## Elintavat
Niittysuohaukka saalistaa pieniä nisäkkäitä, liskoja ja lintuja. Myyrät ovat erityisen tärkeä ravinnonlähde paikallisesti hyvinä myyrävuosina. Se pesii korkeassa kasvillisuudessa maassa. Pesäpoikasia on usein vaarassa tuhoutua sadonkorjuun yhteydessä.

## Nimi
Tieteellinen nimi *Circus* tulee kreikan sanasta *kirkos.* Kyseessä on monen antiikin kirjoittaman mainitsema myyttinen lintu, joka sai nimensä kaartelusta *(kirkos* = ympyrä). Lintu oli ilmeisesti kanahaukka. Lajinimi *pygargus* on munkkilatinaa ja muunnos Aristoteleen antamasta nimestä *pugargos*, joka koostuu sanoista *puge* (perä) ja *argos* (valkoinen, loistava). Nimi viittasi petolintuun, jonka perä oli valkoinen, mikä sopii useaan lajiin.

## Lähteet

* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Finne, Jaakko 1969: Niittysuohaukka pesivänä Jurvassa. - Lintumies 2.1969 s. 51-52. SLY.
* 
* LuontoPortti: Niittysuohaukka (''Circus pygargus'')
* ITIS: Circus pygargus
Hiirihaukka

**Hiirihaukka** (*Buteo buteo*) on keskikokoinen päiväpetolintu.

## Koko ja ulkonäkö
Hiirihaukka on 48–56 cm pitkä ja sen siipien kärkiväli on 110–130 cm. Sillä on leveät siivet, paksu, lyhyt kaula sekä keskipitkä pyrstö. Rinta on keskiruskea, kainaloissa vaaleat laikut, muuten lintu on tummanruskea. Suomessa tavataan kahta alalajia. Läntinen buteo on kookkaampi ja tummempi. Itäinen vulpinus on hieman pienempi. Itäisen alalajin hiirihaukoilla on punertavan ruskea pyrstö ja muutoinkin väritys on vaaleamman tai punertavamman sävyinen. Alalajit risteytyvät keskenään ja välimuotoisia yksilöitä tavataan paljon. Sekä alapuolen valkoisen määrässä on muutoinkin paljon yksilökohtaista vaihtelua. Naaras on koirasta kookkaampi. Ne kaartelevat ja liitävät siivet loivassa V-asennossa.

Hiirihaukka on petolinnuksi äänekäs, ja se ääntelee erityisesti keväällä. Sen tavallisin ääni on naukuva "piijäh", jota kuulee enimmäkseen lennossa.

Vanhin suomalainen rengastettu hiirihaukka on ollut 26 vuotta 10 päivää vanha. Euroopan vanhin oli tanskalainen 28 vuotta 9 kuukautta vanha hiirihaukka.

## Levinneisyys
Hiirihaukkaa tavataan pesivänä suuressa osassa Eurooppaa sekä Keski-Aasiassa. Talvehtivana sitä esiintyy lisäksi Lähi-idässä, Etelä-Intiassa, osissa Pohjois- ja Länsi-Afrikkaa sekä laajalla alueella Eteläisessä ja Itäisessä Afrikassa.

Suomessa hiirihaukan alalajia *buteo* tavataan maan etelä- ja länsiosissa ja alalajia *vulpinus* itä- ja keskiosissa. Suomessa hiirihaukkoja pesii 3&nbsp;800 – 4&nbsp;800 paria. Vuodesta 2010 alkaen hiirihaukka on luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi lajiksi, koska sen kanta on taantunut merkittävästi 1980-luvulta lähtien.  Suomessa pesivät *vulpinus*-alalajin hiirihaukat talvehtivat trooppisessa Afrikassa ja *buteo*-alalajin hiirihaukat Länsi- ja Itä-Euroopan välisellä vyöhykkeellä. Ahvenanmaalle jää säännöllisesti talvehtimaan joitakin *buteo*-alalajin yksilöitä, ja hyvinä myyrätalvina niitä talvehtii muuallakin Etelä-Suomessa.

## Elinympäristö
Hiirihaukka viihtyy vaihtelevassa maastossa, jossa on sekä aukeita peltoja tai soita että metsää. Rannikolla se suosii etenkin laajojen merenlahtien ja rehevien järvien tuntumassa olevia alueita.

## Lisääntyminen
Hiirihaukan pesä on tyypillisesti isossa puussa pellon tai suon laidassa, keskimäärin 10 metrin korkeudessa. Yleisin puulaji on kuusi, seuraavana mänty. Muninta voi alkaa jo huhtikuussa, tavallisesti toukokuussa. Munia on tavallisesti 2 tai 3, joskus jopa 5. Hyvinä myyrävuosina poikueet ovat isoja. Myyräkatovuonna pesintä saattaa jäädä väliinkin. Naaras hautoo noin 5 viikkoa. Poikaset oppivat lentämään noin 6 viikon ikäisinä. Haudonta-aikana linnut ovat arkoja, ja saattavat hylätä pesän ihmisen häirinnän takia.

## Ravinto
Hiirihaukan pääravintoa ovat pienet jyrsijät, mutta se syö myös matelijoita, sammakoita, linnunpoikasia, hyönteisiä ja jopa kastematoja.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Saurola, Pertti 1977: Suomalaisten hiirihaukkojen muuttoreitit. – Lintumies 2.1977 s. 45–53. LYL.
* Solonen, Tapio 1982: Hiirihaukan pesäpaikoista. – Ornis Fennica 59:191–192.
* 
*LuontoPortti: Hiirihaukka (''Buteo buteo'')
*ITIS: Buteo buteo
Kaari (biologia)

**Kaari** () on eliöiden taksonomisen luokittelun hierarkiataso kunnan ja luokan välissä. Kaarta edustavan taksonin nimi on kasveilla *-phyta*-loppuinen, sienillä ja protisteilla *-mycota*-loppuinen ja prokaryooteilla *-bacteria*-loppuinen. 

Eläimillä kaarta vastaava luokittelutaso on pääjakso.

Kasvikuntaan kuuluvat seuraavat kaaret:

* viherlevät, *Chlorophyta*
* näkinpartaislevät, *Charophyta*
* sarvisammalet, *Anthocerotophyta*
* maksasammalet, *Marchantiophyta*
* lehtisammalet, *Bryophyta*
* sanikkaiset, *Pteridophyta*
* siemenkasvit, *Spermatophyta*.

Näistä sarvi-, maksa- ja lehtisammalet kuuluvat sammalten (*Bryobionta*), sanikkaiset ja siemenkasvit putkilokasvien (*Tracheophyta*) alakuntaan.
Kiljukotka

**Kiljukotka** (*Clanga clanga*, syn. *Aquila clanga*) on suuri petolintu. Se on noin 65&nbsp;cm pitkä ja sen siipienväli on 160&nbsp;cm. Vanha lintu on kokonaan lähes musta tai hyvin tummanruskea. Nuoret linnut ovat useimmiten myös hyvin tummia ja siiven peitinhöyhenissä on suuret valkoiset pisaratäplät. Kiljukotka muistuttaa hyvin paljon muita kotkia, erityisesti pikkukiljukotkaa.

Vanhin suomalainen rengastettu kiljukotka on ollut vähintään yhden vuoden ja 11 kuukautta vanha.

## Levinneisyys
Kiljukotka on levittäytynyt pohjoisesta Euroopasta aina Aasiaan saakka, talvehtii Kaakkois-Euroopassa, Keski-idässä ja Etelä-Aasiassa. Koko Siperian taigan halki yltävän levinneisyysalueensa ja vähäisen parimääränsä (maailmanlaajuiseksi kannaksi arvioidaan noin 3&thinsp;000 paria) takia kiljukotka on luokiteltu maailmanlaajuisesti vaarantuneeksi lajiksi.

Muutamia harhailijoita tavataan Suomessa vuosittain. Suomessa laji on ollut ilmeisesti vielä sata vuotta sitten nykyistä runsaslukuisempi pesimälaji, vaikka lajista
tunnetaan vain runsaat 20 pesimähavaintoa. Vuoden 1919 jälkeen pesintä on varmistettu 1900-luvulla vain kahdesti, vuosina 1943 ja 1975. Laji ehdittiin jo tuomita Suomesta hävinneeksi vuoden 2000 uhanalaisuusarvioinnissa, mutta yllättäen vuonna 2005 yksi pari alkoi pesiä Pohjois-Pohjanmaalla.

Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 960 – 1&nbsp;300 paria, joista 82 prosenttia eli 800 – 1&nbsp;000 paria Venäjällä, 120–160 paria Valko-Venäjällä, 25–35 paria Ukrainassa, 12–15 paria Puolassa, 5–10 paria Virossa, 1–5 paria Liettuassa ja 0–1 paria Suomessa.  

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo; kiljukotkan ohjeellinen arvo on 6&thinsp;728 euroa.

## Elinympäristö
Lintu elää kosteikko-, metsä- ja suoalueilla, joilta se metsästää pieniä nisäkkäitä, lintuja, matelijoita, sammakoita sekä kaloja.

## Lisääntyminen
Kiljukotkalla on suuri pesä puussa, johon se munii 1–2 munaa. Poikasista jää käytännöllisesti katsoen aina eloon ainoastaan vahvempi poikasten keskinäisen kilpailun takia.

## Nimi
Tieteellinen nimi *Aquila* (lat.) tarkoittaa kotkaa ja tulee mahdollisesti sanasta *aquilus* ("tummanvärinen"). Lajinimi *clanga* tulee kreikan sanasta *klange* ("meteli", "kalke").

## Lähteet
* 

### Viitteet
Pääjakso

**Pääjakso** on eliöiden tieteellisen luokittelun toiseksi ylin taso. Vaikka pääjakso on varsin korkealla taksonomiassa, on olemassa pääjaksoja, joihin kuuluu vain vähän eliölajeja.

Kasvi- ja sienitieteessä pääjaksosta käytetään nimitystä kaari.

## Katso myös
* Luettelo eläinkunnan pääjaksoista
Nuolihaukka

**Nuolihaukka** (*Falco subbuteo*) on jalohaukkoihin kuuluva pieni, nopea petolintu.

## Koko ja ulkonäkö
Tummanharmaa selkä ja siivet, valkea leuka, tumma "kypärä "päässä. Vatsapuoli valkoruskeapilkullinen. Sillä on punertavat "alushousut" jotka näkyvät linnun istuessa. Nuoret yksilöt ovat ruskeampia. 

**Pituus** 28–31 cm, siipien kärkiväli 75–80 cm, koiraan paino 150–200 g, naaraan paino 230–340 g.

Vanhin suomalainen rengastettu nuolihaukka on ollut 7 vuotta 8 kuukautta 30 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut saksalainen 14 vuoden 1 kuukauden ikäinen yksilö.

## Levinneisyys
Nuolihaukka pesii Euraasiassa, Kamtšatkaa ja Japania myöten. Euroopan unionissa pesii 41&nbsp;000–74&nbsp;000 paria, joista Suomessa 2 500–3 200 paria. Suomessa sitä tavataan Etelä- ja Itä-Suomessa Rovaniemelle saakka; pohjoisempana sen paikan vie pienempi ampuhaukka. Nuolihaukka talvehtii trooppisessa Afrikassa. Keväällä ensimmäiset muuttajat saapuvat huhtikuun lopulla, pääosa toukokuun aikana. Syysmuutto tapahtuu elo–syyskuussa.

## Elinympäristö
Nuolihaukka pesii valoisissa metsissä, usein rantojen ja saarien harvoissa männiköissä. Saalistelee järven- ja merenlahdilla, peltoaukeilla ja rannoilla. Lajia esiintyy myös metsämaiden reunoilla ja pelloilla.

## Lisääntyminen
Nuolihaukka rakentaa pesänsä korjailemalla jonkun muun, esimerkiksi variksen, vanhaa pesää. Nuolihaukka voi myös asettautua pesimään ihmisen rakentamaan tekopesään. Se tekee 2-4, yleensä 3, vaaleaa munaa. Haudonta on pääasiassa naaraan huolena, ja kestää noin kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä noin kuukauden ikäisinä, ja itsenäistyvät runsaan kuukauden päästä. Sukukypsä 2-vuotiaana.

## Ravinto
Nuolihaukka on taitava ja nopea lentäjä, ja nappaa jopa pääskysiä lennosta. Se syö myös isoja hyönteisiä kuten sudenkorentoja. Poikasia ruokitaan pääasiassa pikkulinnuilla. 

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Murtomäki, Eero & Valkola, Ari 2006: Nuolihaukka. - Amk-Kustannus Oy. 
*
*LuontoPortti: Nuolihaukka (''Falco subbuteo'')
*ITIS: Falco subbuteo
Ampuhaukka

**Ampuhaukka** (*Falco columbarius*) on jalohaukkoihin kuuluva pieni petolintu.

## Nimet
Kaarlo Kivirikko on kirjannut mm. seuraavia ampuhaukan kansanomaisia nimiä: poutahaukka, poutakinniäinen, ampiaishavukka, pääskyshaukka, pikkulintuhaukka, leivoshaukka, titti. Historiallisia nimiä ovat olleet pissihaukka (Nylander, 1849, Lönnrot 1861)  ja poutahaukka (Malmberg, 1872, Mela, 1882). Toisinaan on käytetty myös nimeä ampumahaukka.

Tieteellinen sukunimi *Falco* on myöhäislatinan haukkaa tarkoittava sana, lajinimi *columbarius* viittaa  kyyhkyslakkaan.**

## Koko ja ulkonäkö

Ampuhaukan pituus on 28–30 cm, paino 150–260 g ja siipien kärkiväli 50–65 cm. Naaras on huomattavasti koirasta kookkaampi. Naaraiden keskipaino on noin 230 g ja koiraiden noin 165 g.

Koiras on selkäpuolelta tumman siniharmaa ja vatsapuolelta punaruskea. Naaraat ja nuoret linnut puolestaan ovat selkäpuolelta punaruskeita ja vatsasta valkoisia tummin pilkuin. Siivet ovat lyhyet ja tyvestä leveät.
Ääni on kireä, vaikertava "kie kie kie".

Vanhin suomalainen rengastettu ampuhaukka on ollut 10 vuotta 7 kuukautta 20 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut brittiläinen 12 vuoden 8 kuukauden ikäinen yksilö.

## Levinneisyys

Ampuhaukka pesii koko maassa, ja se on yleisin Pohjois-Suomessa. Laji muuttaa talvehtimaan Länsi- ja Etelä-Eurooppaan. Levinneisyysalue käsittää Euroopan ja Aasian pohjoisosat. Lajia esiintyy Pohjois-Amerikan pohjoisimmissa metsissä. Euroopan unionin alueella arvioidaan pesivän 6&nbsp;700&nbsp;–&nbsp;14&nbsp;400 paria, joista Suomessa 3&nbsp;700&nbsp;–&nbsp;5&nbsp;900, Ruotsissa 3&nbsp;100&nbsp;–&nbsp;5&nbsp;600, Britanniassa 900&nbsp;–&nbsp;1&nbsp;200, Irlannissa 200–400, Latviassa 20–60, Virossa 10–30 ja Liettuassa 1–10 paria.
## Elinympäristö

Pohjoisessa laji elää karuilla ja paljailla tunturialueilla. Etelä- ja Keski-Suomen harva kanta pesii soilla ja mäntyvaltaisilla alueilla, usein myös järvien pienissä saarissa. Ampuhaukka saalistaa avomailla, kuten pelloilla, soilla ja hakkuuaukeilla. Se pesii vanhoihin linnunpesiin puihin, kalliojyrkänteille tai maahan.

Ampuhaukka kuuluu Euroopan unionin lintudirektiivin I liitteen lintuihin, minkä vuoksi sen esiintymisalueen elinympäristöä pyritään suojelemaan.

## Lisääntyminen

Jalohaukkojen tapaan ampuhaukkakaan ei itse rakenna pesää. Se ainoastaan raapii johonkin sopivaan alustaan sen verran kuoppaa, että munat pysyvät paikoillaan. Pesäpaikka voi olla toisten lintujen, kuten variksen, piekanan tai jopa kotkan vanha pesä. Varsinkin pohjoisessa pesä voi olla myös kalliojyrkänteellä, tai suuren suon keskelle turvemättääseen raavittu kuoppa. Ampuhaukka munii alkukesästä 3–5 punaruskeapilkullista munaa, ja hautomisaika on noin 30 vuorokautta. Kumpikin sukupuoli hautoo, mutta naaras pääasiassa. Sukukypsä 1-vuotiaana.

## Ravinto

Ampuhaukka saalistaa pääasiassa lintuja, varpuslintuja rastaan kokoisiin asti ja pieniä kahlaajia. Se syö lepakoita ja matelijoita. Sille kelpaavat myös pikkujyrsijät ja suuret hyönteiset kuten sudenkorennot.

## Lähteet

* 
* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* 
*LuontoPortti: Ampuhaukka (''Falco columbarius'')
Kiiruna

**Kiiruna** voi tarkoittaa seuraavia asioita:

*Kiirunan kunta, kunta Pohjois-Ruotsissa
*Kiiruna, Kiirunan kunnan keskustaajama Pohjois-Ruotsissa
*Kiirunan rautatieasema Kiirunassa Pohjois-Ruotsissa
*Kiiruna, kaupunginosa Rovaniemellä
*kiiruna, lintulaji
*''Kiiruna'' (*Avgrunden*), ruotsalainen katastrofielokuva vuodelta 2023
Peltopyy

**Peltopyy** eli vanhoilta nimiltään **turkinpyy** ja **peltokana** (*Perdix perdix*) on fasaanin sukuinen kanalintulaji.

## Koko ja ulkonäkö

Peltopyy on tanakka kanalintu, jonka selkäpuoli on ruskeankirjava, vatsapuoli harmahtava. Naama on oranssinsävyinen. Nuori lintu on kauttaaltaan ruskea, kunnes alkusyksyllä sulkii vanhan linnun pukuun. Laulua kuulee varsinkin kevätöisin. Se on lyhyt, terävä kirkaisu, jota kummatkin sukupuolet voivat esittää. Peltopyy on melko utelias, mutta se yleensä välttelee ihmisasutuksia. Joskus sitä tavataan myös pihapiireissä, mutta ei tiiviisti asutuissa paikoissa, kuten (suur)kaupungeissa.

Peltopyyn pituus on keskimäärin 29–35&nbsp;cm, siipien kärkiväli 52–57&nbsp;cm, paino 350–450&nbsp;g.

Vanhin suomalainen rengastettu peltopyy on ollut vähintään 3 vuotta 6 kuukautta 7 päivää vanha.

## Levinneisyys

Peltopyitä tavataan liki koko Euroopassa ja läntisessä Aasiassa. Se on levinnyt istutettuna myös Pohjois-Amerikkaan. Suomessa peltopyitä pesii 9 000–20 000 paria, ja laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi. Se esiintyy Suomessa harvalukuisena länsi- ja etelärannikolla. Euroopassa peltopyitä pesii 1,7–3 miljoonaa paria. 

## Lisääntyminen

Pesä on maassa, tavallisesti pellon pientareella korkean heinikon suojassa. Peltopyy tekee 10–29 munaa maahan rakentamaansa pesään. Haudonta-aika on noin 25 päivää, vain naaras hautoo. Poikaset ovat pesäpakoisia joten ne lentävät tyydyttävästi jo 2-viikkoisina.

## Ravinto

Peltopyyn pääravintoa ovat siemenet, mutta varsinkin poikaset syövät hyönteisiä proteiininlähteenä. Peltopyy käy säännöllisesti ruokintapaikoilla.

## Nimi
Tieteellinen nimi *perdix*  tulee latinan ja kreikan peltopyytä tarkoittavasta sanasta *perdix.* Vanhoja suomalaisia nimiä ovat Lönnrotin mukaan metsäkana, peltokana, keisarinkana, Englandinkana, Ryssänkana, Turkinpyy ja peltopyy. Kivirikko (1927) antaa varsinaiseksi nimeksi "Turkinpyy" ja varianteiksi mm. Tanskanpyy (Loimaalta), rappikana (Laihia) ja peltoteeri (Merimasku).  

## Lähteet

* 
* 
* 

### Viitteet

## Kirjallisuutta
* 

## Aiheesta muualla
* BirdLife Suomi: Peltopyy, maalaismaiseman palleroinen  (pdf-tiedosto)
* 
*LuontoPortti: Peltopyy (''Perdix perdix'')
*ITIS: Perdix perdix 
* Erkki Pulliainen. Peltopyy. Ochre Chronicles 2007.
Malaijin kieli

**Malaijin kieli** (omakielinen nimi: *Bahasa Melayu*) on länsi-malaiji-polynesialaiseen kieliryhmään kuuluva austronesialainen kieli, jota puhutaan Malakan niemimaan lähettyvillä Kaakkois-Aasiassa.

Mikäli indonesia lasketaan täysin omaksi kielekseen, malaijilla on hieman yli 19 miljoonaa puhujaa, mikä tekee siitä maailman 67. puhutuimman kielen.

Koska malaiji on toiminut pitkään Kaakkois-Aasian lingua francana, kielestä on kehittynyt monia siihen pohjautuvia pidgin- ja kreolikieliä. Esimerkkejä näistä ovat muun muassa basaarimalaiji ja baba malaiji.

## Asema ja lainsäädäntö
Malaiji on ainoa virallinen kieli Malesiassa ja Bruneissa. Malesiassa malaiji tunnetaan myös nimellä *Bahasa Malaysia* eli Malesian kieli, tarkoituksen ollen korostaa kyseessä olevan kaikkien malesialaisten yhteinen (eikä siis yksinomaan etnisten malaijien) kieli.

Singaporessa malaiji on yksi neljästä virallisesta kielestä mutta ainoa kansallinen kieli, ja muun muassa Singaporen kansallislaulu *[[Majulah Singapura]]* on malaijia. Käytännössä lingua francana käytetään kuitenkin englantia ja siitä johdettua singlishia.

Itä-Timorissa malaiji on perustuslaillinen työkieli, muttei virallinen kieli.

### Malaiji ja indonesia

Malaiji on erittäin läheistä sukua indonesian kielelle, mutta eroaa hieman lausumiseltaan ja melko paljon lainasanastoltaan. Malaijissa näkyy vahvana siirtomaa-ajoilta peräisin oleva englannin vaikutus, kun taas indonesiasta löytyy vastaavasti enemmän hollannin lainoja. Esimerkiksi sana "pyyhe" on lainattu eri kielistä: tuala (englannin sanasta *towel*) vs. handuk (hollannin sanasta *handdoek*).

Kirjakielessä on samasta syystä ollut pieniä eroja, mutta vuonna 1972 toteutetun oikeinkirjoitusreformin jälkeen erot malaijiin ovat kaventuneet.

## Fonologia

### Vokaalit

Lähde:

### Konsonantit

Lähde:

## Kirjakieli

Malaijia kirjoitettiin aikaisemmin arabian aakkostolla eli malaijiksi jawi-kirjoituksella. Sekä Malesiassa että Indonesiassa on siirrytty lähes täysin latinalaiseen aakkostoon, mutta Bruneissa opetetaan edelleen jawia koulussa, ja epävirallisissa yhteyksissä jawia näkee edelleen erityisesti Malesian vanhoillisissa pohjoisosissa.

Suurin osa malaijinkielisestä kirjallisuudesta on peräisin 1400- ja 1500-luvuilta lähtien, kun islam saapui Kaakkois-Aasiaan. Tätä vanhempia kirjoituksia on säilynyt erittäin vähän. Nykymalaiji alkoi kehittyä 1920-luvulla ja korvasi islamin saapumisen jälkeen kehittyneen klassisen malaijin.

## Kielioppi
Malaiji ei tunne *olla*-verbiä (kopulaa). Esimerkiksi lause: "Nama saya Pekka." kääntyy suoraan: "Nimi minä Pekka."

Substantiivien monikko ilmaistaan reduplikaation avulla eli toistamalla sana. Esimerkiksi: lapsi – anak, lapset – anak anak.

Koska malaiji on saanut latinalaisen kieliasunsa melko hiljan, on sen lausunta foneettista eli sanat lausutaan kuten ne kirjoitetaan.

## Kielinäyte

## Katso myös
* Indonesian kieli

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Selkäjänteiset

**Selkäjänteiset** (Chordata) on eläinkuntaan kuuluva pääjakso. Selkäjänteiset määritellään organismeiksi, joilla on ollut selkäjänne ainakin jossain niiden kehityksen vaiheessa.

Selkäjänne on ranka, joka täysin kehittyneenä kattaa suurimman osan ruumiin pituudesta. Näin se jäykistää ruumiin ja antaa tukea liikkuessa.

## Taksonomia
Selkäjänteisten kolme pääryhmää (alajaksoa) ovat vaippaeläimet, suikulaiset ja selkärankaiset. Eläimet, joiden selkäjänne on jakautunut nikamiin, muodostavat selkärankaisten alajakson.

Selkärankaisiin kuuluvat esimerkiksi ihminen ja kaikki muut nisäkkäät.

## Tuntomerkit
Muita selkäjänteisille yhteisiä ominaisuuksia ovat:
* Kaksikylkinen symmetria
* Jaokkeinen ruumis ja lihaksisto
* Kolme alkiosolukerrosta ja hyvin kehittynyt ruumiinontelo
* Selkäpuolella sijaitseva selkäydin, joka päättyy pään puoleiseen laajentumaan (aivot)
* Vatsapuolella sijaitseva sydän ja suljettu verenkiertojärjestelmä
* Täydellinen ruoansulatusjärjestelmä
* Yleensä sisäinen tukiranka, luumainen tai rustomainen

## Lähteet
* Myers, P. 2001. ”Chordata”. Animal Diversity Web. (Luettu 26.4.2009)

## Aiheesta muualla
* Laji.fi: Selkäjänteiset (''Chordata'')
* ITIS: Chordata 
* University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Chordata, chordates 
* National Center for Biotechnology Information (NCBI): Chordata, taxonomy 
* Tree of Life Web Project
Maailma

**Maailma** voi viitata esimerkiksi seuraaviin asioihin:

* maailmankaikkeus
* maapallo
* ihmiskunta, maapallon asukkaat
* jokin yhteisö sille ominaisine kulttureineen
* jokin kuvitteellinen todellisuus

## Lähteet
Lounais-Afrikka

**Lounais-Afrikka** (, , , ) oli nykyisen Namibian nimi, kun Etelä-Afrikka hallitsi sitä vuosina 1915–1990.

Alue oli ollut Saksan siirtomaa Saksan Lounais-Afrikka vuodesta 1884. Saksa joutui luopumaan kaikista siirtomaistaan ensimmäisen maailmansodan tappion jälkeen. Lounais-Afrikka luovutettiin sodan jälkeen brittien hallinnoimaan Etelä-Afrikan unioniin Kansainliiton mandaattialueena. Yhdistyneet kansakunnat lakkautti kaikki mandaattialueet vuonna 1966, mutta Etelä-Afrikka luopui Namibiasta vasta vuonna 1990. Etelä-Afrikalle jäi Walvis Bay ja Pingviinisaaret, jotka luovutettiin Namibialle vuonna 1994.

## Bantustanit
Apartheidin aikana Etelä-Afrikan viranomaiset perustivat kymmenen bantustania Lounais-Afrikkaan. Nämä bantustanit korvattiin erillisillä etnisyyteen perustuvilla hallituksilla vuonna 1980.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Ceylon (täsmennyssivu)

**Ceylon** tarkoittaa seuraavia:
* Ceylon, Sri Lankan saaren ja valtion nimi vuoteen 1972
* Ceylon, kaupunki Yhdysvaltojen Minnesotassa

;Britannian kuninkaallinen laivasto
* HMS Ceylon (1808), 38-tykkinen viidennen luokan alus
* HMS Ceylon (30), Crown Colony -luokan risteilijä

## Muuta
* Ceylonin tee, saarella tuotettua mustaa teetä
Amiraali

**Amiraali** (lyhenne **amir.** tai sotilaskäytössä **amir**) on korkea sotilasarvo, jota käytetään korkeimpana arvona eri maiden merivoimissa. Se vastaa yleensä maavoimien täyttä kenraalia. Kenraalin tavoin sana amiraali voi viitata paitsi täyden amiraalin arvoon, myös alempiin amiraalin arvoihin. Sana amiraali tulee arabian kielen termistä أمير البحر *’amīr-al-baḥr*, ’merten komentaja’. Ristiretkeilijät oppivat termin, ja sitä alettiin käyttää Euroopassa jo 1000-luvulla.

Suomen merivoimissa on neljä amiraalin arvoa, ylimmästä alimpaan *amiraali*, vara-amiraali, kontra-amiraali ja lippueamiraali. Suomen puolustusvoimissa aktiivipalveluksessa voi olla kerrallaan vain yksi täyden amiraalin tai kenraalin arvoinen upseeri, joka toimii puolustusvoimien komentajana. Koska puolustusvoimien komentaja on useimmiten tullut maavoimista, on itsenäisessä Suomessa ollut toistaiseksi vain kaksi täyttä amiraalia: Jan Klenberg ja Juhani Kaskeala. Merivoimien komentaja Suomessa on yleensä joko kontra-amiraali tai vara-amiraali.

Monien maiden laivastossa on vielä amiraalia ylempi, maavoimien marsalkkaa vastaava sotilasarvo, joka Saksassa on ollut nimeltään suuramiraali ja useissa muissa maissa laivastoamiraali. Lisäksi jotkin historialliset laivastot ovat käyttäneet amiraalia korkeampaa kenraaliamiraalin arvoa; Saksan laivastossa se oli suuramiraalia alempi ja maavoimien kenraalieverstiä vastaava arvo. Alankomaissa taas korkein amiraalin arvo on luutnanttiamiraali, mikäli puolustusvoimien komentaja on merivoimista, sillä amiraali-arvo on Orania-Nassaun suvun käytössä. Itsenäisessä Suomessa amiraalia korkeampaa merivoimien sotilasarvoa ei ole koskaan ollut.

## Tunnettuja amiraaleja
* Carl Olof Cronstedt, Ruotsi/Suomi
* Francois Darlan, Ranska (laivastoamiraali)
* Karl Dönitz, Saksa (suuramiraali)
* Juhani Kaskeala, Suomi
* Jan Klenberg, Suomi
* Günther Lütjens, Saksa
* Horatio Nelson, Yhdistynyt kuningaskunta (vara-amiraali)
* Chester W. Nimitz, Yhdysvallat
* Erich Raeder, Saksa (suuramiraali)
* Alfred von Tirpitz, Saksa (suuramiraali)
* Heihachirō Tōgō, Japani (laivastoamiraali)
* Isoroku Yamamoto, Japani (laivastoamiraali)

## Muuta
Unkarin valtionhoitajana oli maailmansotien välisenä aikana amiraali Miklós Horthy, vaikkei Unkarilla sisämaavaltiona ollut laivastoa tai merivoimia. Horthyn sotilasarvo johtui siitä, että hän oli palvellut aikaisemmin Itävalta-Unkarin laivastossa.

## Arvomerkki
	

Kuva:Amiraali olkalaatta.svg|Suomen merivoimien amiraalin olkalaatta


## Katso myös
* Valtakunnanamiraali

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Yo

**Yo** tarkoittaa seuraavia:

* 
* yliopisto, yo., tieteellistä tutkimusta tekevä ja korkeinta tieteellistä opetusta antava korkeakoululaitos
* ylioppilas, yo. tai yliopp., erään keskiasteen tutkinnon suorittanut henkilö
* 
* Yo!, ainakin vuosina 1994–1995 myynnissä ollut savukemerkki.
Vesipääsky

**Vesipääsky** (*Phalaropus lobatus*) on pieni kurppien heimoon kuuluva pohjoisten alueiden kahlaajalintu. 
## Koko ja ulkonäkö
Vesipääskyn pituus on 17–19 cm ja paino 20–45 g. Linnun pää on juhlapuvussa tummanharmaa, leuan alla on valkea kohta. Niska on punainen. Siivet ovat kirjavat. Poikkeuksellisesti naaras on isompi ja värikkäämpi kuin koiras. Kahlaajaksi vesipääsky on siitä poikkeuksellinen, että se ruokailee yleensä uimasillaan. Se talvehtii avomerellä.  Vanhin suomalainen rengastettu vesipääsky on ollut 5 vuotta, 11 kuukautta ja 28 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut 9 vuotta ja 11 kuukautta vanha islantilainen lintu.

## Levinneisyys
Vesipääsky pesii Euraasian ja Pohjois-Amerikan arktisilla alueilla ja talvehtii trooppisilla valtamerillä. Maailman populaation kooksi arvioidaan 3,5 miljoonaa yksilöä, ja lajin kanta on elinvoimainen. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 65&#8239;000&nbsp;– 95&#8239;000 paria. 

Suomessa vesipääskyä tavataan pääasiassa Pohjois-Suomessa, ja pääasiallisesti se asustaa Lapin soilla. Vaihtelevaa esiintymistä on myös etelämmässä, pitkin rannikkoa Vaasan tasolle saakka. Vesipääskyn pesimäkanta on pienentynyt Suomessa vuodesta 1980 vuoteen 2024 noin 92 prosenttia ja pesimäalue noin 79 prosenttia. Suomen pesimäkannaksi arvioitiin vuosina 2019–2024 keskimäärin 4&#8239;900 paria, ja laji on luokiteltu Suomessa vaarantuneeksi.

Suomeen vesipääskyt saapuvat touko-kesäkuussa. Syysmuutto alkaa jo kesäkuussa naaraiden poistumisella, koiraat ja nuoret linnut lähtevät heinä-elokuussa, ja viimeiset tavataan syyskuussa. Suomalaiset vesipääskyt talvehtivat todennäköisesti Arabianmerellä, ja muutto suuntautuu sinne itäisen Euroopan kautta. Grönlannin, Islannin ja Koillis-Kanadan vesipääskyt pysähtyvät muuttomatkallaan Fundynlahdelle (New Brunswick) Kanadan itärannikolle, ja touko-elokuussa siellä voi tavata jopa 250&#8239;000 yksilöä.  

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Vesipääskyn arvo on 1&#8239;831 euroa.

## Elinympäristö
Vesipääsky pesii arktisilla suoalueilla, Pohjanlahdella myös kareilla ja rantaniittyjen lammikoissa.

## Lisääntyminen
Pesii usein yhdyskunnittain, joissa linnuilla ei ole omaa reviiriä. Naaras munii 3–4 munaa maassa olevaan pesään ja lähtee usein saman tien muuttomatkalle etelään. Koiras jää hautomaan ja huolehtimaan poikasista, haudonta-aika on 18–20 vrk. Poikaset oppivat lentämään 3–4 viikon ikäisinä. Naaras saattaa munia toisen pesueen eri koiraalle.

## Ravinto
Ruokaillessaan vesipääsky ui pientä ympyrää. Sen ajatellaan saavan näin liikkeelle pieniä vesieläimiä, joita se käyttää ravinnokseen. Valtamerillä parvet seurailevat valaita ja suuria kalaparvia planktonia syöden.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Hildén, Olavi 1965: Vesipääsky ja jänkäsirriäinen keväällä 1965. - Lintumies 2.1965 s. 30-31. SLY.
* Hildén, Olavi & Vuolanto, Seppo 1972: Breeding biology of the Red-necked Phalarope Phalaropus lobatus in Finland. - Ornis Fennica 49:57-85.
* Hästbacka, Hans 1986: Observationer om möjlig, samtidig polyandri hos smalnäbbad simsnäppa. - Lintumies 2.1986 s. 97. LYL.
*
Suosirri

**Suosirri** (*Calidris alpina*) on ruskeahko, mustavatsainen kahlaaja.

## Koko ja ulkonäkö
Pituus 16–20&nbsp;cm
siipien kärkiväli 35–40&nbsp;cm
paino 30–85 g

Juhlapukuinen suosirri on helppo tuntea mustasta vatsasta ja ruskeasta selästä. Etelänsuosirrillä (alalaji *schinzii*) vatsa on mustan ja valkean kirjava. Nokka on tumma, hieman päätä pitempi ja hiukan alaspäin käyrä. Nuoret linnut ja talvipukuiset yksilöt ovat harmahtavia tai ruskehtavia, siivellä näkyy lennossa kapea valkoinen siipijuova. Ääni on suriseva, lentävästä parvesta kuuluu pientä viserrystä.

Vanhin suomalainen rengastettu suosirri on ollut 18 vuotta 8 kuukautta 14 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen sirri, 28 vuotta 10 kuukautta.

## Levinneisyys
Pesii Pohjois-Amerikan, Euroopan ja Aasian pohjoisosissa. Suomessa pesii kahta alalajia. Nimialalajia *alpina* pesii Lapissa noin 4&nbsp;800&nbsp;– 9&nbsp;000 paria. Etelänsuosirriä *schinzii* pesii paikoin Pohjanlahden ja Saaristomeren rannikolla ja saarissa, ja sen pesimäkannaksi vuosina 2019–2024 arvioitiin vain 23–43 paria. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 460&nbsp;000&nbsp;– 546&nbsp;000 paria, joista 55 prosenttia Islannissa ja 28 prosenttia Venäjällä. Suosirrin maailman kannan kooksi on arvioitu 3–7 miljoonaa aikuista yksilöä.

Muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa ja Kaakkois-Aasiassa. Etelänsuosirrit palaavat Suomeen jo huhtikuussa. Jäämeren linnut muuttavat Suomen yli toukokuun loppupuolella ja kesäkuun alkupäivinä. Syysmuutto alkaa heinäkuussa vanhojen lintujen poismuutolla. Nuoret linnut lähtevät elo-syyskuussa.

Ympäristöministeriön päätöksellä (n:o 1209/95) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Etelänsuosirrin ohjeellinen arvo on 2355€.

## Elinympäristö
Lapin suosirrit asustavat tunturisoilla, etelänsuosirrit alavilla maankohoamisrannoilla. Laidunnuksen loputtua matalakasvuiset ruohostomaat ovat kasvaneet umpeen, ja etelänsuosirrimme ovat käyneet uhanalaisiksi. Muuttoaikoina ja talvehtimisalueilla laji viihtyy merenrannoilla.

## Lisääntyminen
Naaras munii ruohojen sekaan matalaan kuoppaan 4, joskus 3, kellanruskeata, tummatäpläistä munaa, joita emot hautovat yhdessä 21–22 vrk. Myös poikasia emot huoltavat aluksi yhdessä, kunnes naaras jättää isojen poikasten hoidon koiraalle. Poikaset tulevat lentokykyisiksi noin kolmen viikon iässä.

## Ravinto
Pesimämaisemissa vaaksiaiset, surviaissääsket, paljakkakilpiäiset ja hyönteiset. Muuttomatkalla nilviäiset, madot ja muut rantojen pikkueläimet.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Byrkjedal, I. & Kålås, J.A. 1983: Suosirrin ja kapustarinnan yhteiselo: suosirri pikemminkin loinen kuin apuri. - Ornis Fennica 60:10-14.
* Perttula, Heli 1990: Etelänsuosirrin pesimäalueet ja niiden kunnostus Suomessa. - Lintumies 1.1990 s. 11–15. LYL.
* Soikkeli, Martti 1967: Breeding cycle and population dynamics in the Dunlin (Calidris alpina). - Ann. Zool. Fennici 4:158-198.
*
Jänkäsirriäinen

**Jänkäsirriäinen** (*Calidris falcinellus*) on rantalintu, joka kuuluu kurppien heimoon. Jänkä&shy;sirriäisen aiempi suku *Limicola* on Birdlifen uusimmassa taksonomisessa luettelossa poistettu ja se kuuluukin nykyään sukuun ''Calidris''. Lajin nimesi Erik Pontoppidan vuonna 1763.

## Koko ja ulkonäkö

Jänkäsirriäinen muistuttaa muodoltaan ja käyttäytymiseltään sirrejä, varsinkin nuorta suosirriä, mutta sen päänkuviot ovat kurppamaisen voimakkaat. Nokka on kärjestä alaspäin kaareutuva, selkäpuoli harmaanruskea. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Pituus on 16–17&nbsp;cm, siipien kärkiväli 33–35&nbsp;cm ja paino 30–65&nbsp;g.

Vanhin suomalainen rengastettu jänkäsirriäinen on ollut 3 vuotta, 10 kuukautta ja 2 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 6 vuoden ja 10 kuukauden ikäinen yksilö.

## Levinneisyys

Jänkäsirriäinen on selkälokin ohella maailman suomalaisin lintu. Suomessa pesii runsas kolmannes maailman koko kannasta. Sen nimialalaji *falcinellus* pesii vain Fennoskandiassa, Lapissa ja Kuolan niemimaalla, alalaji *sibirica* lisäksi monin paikoin Siperian pohjoisosissa. Vuosina 2019–2024 Suomen pesimäkannaksi arvioitiin keskimäärin 17&#8239;000 paria.

Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien arvoista (243/2025) Suomen rauhoitetuille eläimille on määritelty arvo. Jänkäsirriäisen arvo on 1&#8239;085 euroa.

Jänkäsirriäinen on muuttolintu ja talvehtii Itä-Afrikassa, Aasiassa ja Australiassa (*sibirica*).  

## Elinympäristö

Jänkäsirriäinen pesii vetisillä jängillä ja taigan märimmillä soilla. Muuttomatkalla ja talvehtimisalueilla se viihtyy muta- ja lyhytkortisilla rannoilla sekä kosteikoilla. Vaikeakulkuisten olinpaikkojensa takia jänkäsirriäisen elintavat tunnetaan melko huonosti.

## Lisääntyminen

Jänkäsirriäiskoiras rakentaa maahan ruohoston kätköihin 2–3 pesää, joista naaras valitsee mieleisensä ja munii neljä tai joskus kolme munaa. Haudonta-aika on kolme viikkoa ja kummatkin puolisot osallistuvat haudontaan. Poikaset ovat pesäpakoisia ja etsivät itse ruokansa. Molemmat emot huolehtivat niistä, mutta naaras jättää hoidon koiraalle poikasten ollessa puolikasvuisia.

## Ravinto

Hyönteiset ja muut selkärangattomat pikkueläimet, muutolla nilviäiset, äyriäiset ja siemenet.

## Lähteet
* von Haartman, L.; Hildén, O.; Linkola, P.; Suomalainen, P. & Tenovuo, R. 1967: Pohjolan linnut värikuvin. - Otava. Helsinki.
* Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* 
* Hildén, Olavi 1965: Vesipääsky ja jänkäsirriäinen keväällä 1965. - Lintumies 2.1965 s. 30-31. SLY.
* Marjakangas, Arto 1980: Jänkäsirriäinen *Limicola falcinellus* pesivänä Nivalassa. - Lintumies 2.1980 s. 88. LYL.
*ITIS: Limicola falcinellus
Merisirri

**Merisirri** (*Calidris maritima*) on Suomessa harvalukuinen ja erittäin uhanalaiseksi luokiteltu kahlaaja. Lajin nimesi Morten Thrane Brünnich 1764.

## Levinneisyys
Merisirri pesii mm. Grönlannissa, Ruotsin ja Norjan rannikoilla ja tuntureilla ja Huippuvuorilla. Suomessa merisirri pesii vain pohjoisimman Lapin tuntureilla. Suomen merisirrikanta on 25–50 paria. Lajia tavataan Suomessa lisäksi talviaikaan meren rannikolla ja ulkoluodoilla lähes koko sen ajan kun meri on auki. Maailman populaation kooksi arvioidaan 170&nbsp;000–220&nbsp;000 yksilöä. Norjassa pesii 15&nbsp;000 paria ja Ruotsin Lapissa 1&nbsp;000-3&nbsp;000 paria. Koko maailmanpopulaation arvellaan olevan elinvoimainen. 

## Tuntomerkit
Linnun pituus on 19–22 senttiä, siipien kärkiväli 42–46 senttiä ja paino 55-105 grammaa. Naaras on kookkaampi. 

Päältä tummanharmaa, alta vaaleampi. Pesimäaikaan puvussa on hieno purppuranhehku. Koivet ja nokan tyvi kesäpuvussa kellertävät, talvella oranssit. Lennossa erottuu siivellä kapea valkoinen juova. 

Soidinlaulu on kirskahtava trii-trii-trii huuto. Varoitusäänet hiljaisia: kriiih, pri-pri-pri. Ruokailevista parvista kuuluu polveilevaa pulputusta.  

## Elinympäristö ja käyttäytyminen
Suomessa merisirrit pesivät Lapin käsivarren karuilla tunturiylängöillä. Lisääntymiskauden ulkopuolella merisirrit liikkuvat kivisillä merenrannoilla. Muuttoaikoina marras-joulukuussa sekä toukokuussa voi Saaristomeren ulkokareilla tavata kymmenpäisiä, toisinaan jopa satapäisen, parvia. Merisirri onkin ainoa kahlaajalaji, jota tapaa säännöllisesti sydäntalvella Pohjolassa.

Jurmon Lintuasemalla merisirrejä on merkitty lukurenkailla ja jalkalipuilla vuodesta 2011 alkaen. Yksilöllisten tunnusmerkkien avulla on saatu  selville, että Suomessa talvehtivat linnut pesivät todennäköisesti Huippuvuorilla. Suomessa pesivien lintujen talvehtimisalueita ei tunneta, mutta yksi Lapin tunturiylängöllä rengastettu lintu on tavattu talvehtimisaikana Norjan rannikolta. 

Vanhin suomalainen rengastettu merisirri on ollut 20 vuotta 4 kuukautta ja 15 päivää vanha. Euroopan vanhimmaksi mainitaan kuitenkin ruotsalainen 19 vuoden ja 6 kuukauden ikäinen lintu.

## Lisääntyminen
Naaras munii kesä-heinäkuun aikana matalaan kuoppaan 3–4 vihertävää tai rusehtavaa, ruskeatäpläistä munaa. Koiras kantaa päävastuun noin 3 viikon haudonnasta ja poikasten hoidosta.

## Ravinto
Merisirrin ravintoa ovat hyönteiset, nilviäiset ja äyriäiset.

## Lähteet
* Cramp, Stanley (päätoim.) 1985: Handbook of the Birds of Europe, the Middle East and North Africa. Vol. III. – Oxford University Press. Hong Kong. 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
* Tanskanen, Antti & Halkka, Antti 1987: Merisirrejä ja harmaahylkeitä. - Lintumies 4.1987 s. 178. LYL.
* 
* LuontoPortti: Merisirri (''Calidris maritima'')
* ITIS: ''Calidris maritima''