open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lorenzo Kihlman

**Mauritz Lorenzo Kihlman** (11. helmikuuta 1861 Pietarsaari – 15. toukokuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen juristi, joka toimi Suomen prokuraattorina sekä Suomen itsenäistymisen jälkeen diplomaattina ja korkeimman hallinto-oikeuden jäsenenä.

Kihlmanin vanhemmat olivat professori Alfred Kihlman ja Hilda Wilhelmina Augusta Forssell. Hän tuli hovioikeuden auskultantiksi 1885 ja palveli 1885–1887 Turun hovioikeudessa ja vuodesta 1888 Vaasan hovioikeudessa, mistä virasta hänet erotettiin 1904. Asianajajana Helsingissä Kihlman toimi 1904–1905, vuoden 1905 suurlakon jälkeen hänestä tuli 1906 prokuraattorin apulainen ja 1908 prokuraattori. Erottuaan prokuraattorin virasta 1909 Kihlman toimi taas asianajajana 1910–1917. Suomen itsenäistyttyä hän oli lähettiläänä Pariisissa ja Madridissa 1918 ja sitten korkeimman hallinto-oikeuden jäsenenä 1919–1931. Kihlman otti osaa hengelliseen työhön muun muassa Helsingin ruotsalaisen NMKY:n puheenjohtajana 1927–1929, *Förbundet för svenskt församlingsarbete i Finland* -järjestön johtokunnan jäsenenä sekä Helsingin Diakonissalaitoksen johtokunnan varapuheenjohtajana 1929–1943. Hän toimi myös vanhainkotien perustamisen hyväksi.

Kihlmanin puoliso vuodesta 1889 oli Ida Mathilda Ekström (k. 1932). Kirjallisuudentutkija Erik Kihlman (1895–1933) ja kirjailija Bertel Kihlman (1898–1977) olivat heidän lapsiaan.

Kihlmanin kesähuvila, Villa Rulludd, on museona Espoossa.

## Lähteet
*  Sivut 382-393.

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*  Viitattu 29.3.2014.
Guido Malatesta

**Guido Malatesta** (2. lokakuuta 1918 Gallarate – 14. kesäkuuta 1970 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.

Malatesta työskenteli aluksi toimittajana. Muutettuaan Roomaan hän siirtyi elokuva-alalle toimien käsikirjoittajana ja apulaisohjaajana. Hänen ensimmäinen itsenäinen ohjaustyönsä oli *I miliardari* (”Miljonäärit”) vuonna 1956. Myöhemmin Malatesta ohjasi muun muassa peplum-elokuvia ja spagettiwesternejä. Hänet tunnetaan myös taiteilijanimellä *James Reed*.

## Elokuvia
* *[[Goliath contro i giganti]]*, 1961
* *[[Maciste contro i mostri]]*, 1962
* *[[Simson ja orjakuningatar]]*, 1963
* *[[Le calde notti di Poppea]]*, 1969

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Elonet: Guido Malatesta
* Internet Movie Database: Guido Malatesta
Lyocell

**Lyocell** on muuntokuitu, jota käytetään erilaisissa tekstiileissä. Sen valmistukseen tarvitaan erittäin puhdasta selluloosaa, jotta lopputuote olisi mahdollisimman korkealaatuinen. Lyocell-kuitu on noin kaksi kertaa viskoosia vahvempaa. Lyocell-kuitu valmistetaan kuivasuihku-märkäkehräyksellä, jossa liuossuihkua vedetään kuivana ennen kastelemista kuten märkäkehräyksessä, mikä antaa sille sen erityisen vahvuuden. Lyocell-kuitu tuli markkinoille 1990-luvun alussa. Lyocell tunnetaan nykyään paremmin kauppanimellä **Tencel** (valmistaja Lenzing, joka osti alkuperäisen valmistajan Courtaulds'n).

## Katso myös
*Viskoosi

## Lähteet
Reg Lewis

**Reg Lewis** (23. tammikuuta 1936 Niles, Kalifornia – 11. helmikuuta 2021 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kehonrakentaja, joka esiintyi myös elokuvissa.

Kehonrakennusta nuoresta saakka harrastanut Lewis osallistui 1950-luvulla Mae Westin showkiertueeseen ja voitti IFBB:n Mr America -kilpailun vuonna 1963. Hän pyrki elokuvauralle vuonna 1962 valmistuneessa italialaisessa peplum-filmissä *[[Maciste contro i mostri]]*, mutta palasi epäonnistuneen kokeilun jälkeen pian takaisin Amerikkaan. Myöhemmin Lewis jatkoi kehonrakennusuraansa ja esiintyi komediassa *Don’t Make Waves* (1967) ja Mae Westin kanssa elokuvassa *Sextette* (1978).

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Helena Dragaš

**Helena Dragaš** (n. 1372-1450) oli Bysantin keisari Manuel II Palaiologosin puoliso.

Helena Dragaš syntyi Serbiassa Dejanovićin aatelissukuun. Hänen isänsä Constantine Dragaš hallitsi yhtä pienistä ruhtinaskunnista, jotka syntyivät Serbian keisarikunnan hajottua 1371.

Helena ja Manuel II Palaiologos menivät naimisiin vuonna 1392, pian Manuelin isän kuoleman jälkeen. Patriarkka Antonius IV kruunasi heidät molemmat juhlavassa seremoniassa.

Heille syntyi seitsemän poikaa ja kolme tytärtä.

*Nimeämätön tytär
*Konstantinos Palaiologos
*Johannes VIII Palaiologos
*Andronikos Palaiologos
*Toinen tytär
*Theodoros II Palaiologos
*Mikael Palaiologos
*Konstantinos XI Palaiologos
*Demetrios Palaiologos
*Tuomas Palaiologos

## Lähteet
Italian kansanpuolue (1919)

**Italian kansanpuolue** (*Partito Popolare Italiano*, **PPI**) oli Italiassa vuosina 1919–1926 toiminut puolue, jota on pidetty toisen maailmansodan jälkeen perustetun kristillisdemokraattisen puolueen edeltäjänä.

## Historia
Puolueen perusti tammikuussa 1919 sisilialainen pappi Luigi Sturzo.  Italian kansapuolue perustui poliittiselle ja sosiaaliselle katolisuudelle. Katoliseen yhteiskuntaoppiin sitoutunut puolue kannatti demokraattisia uudistuksia, muun muassa naisten äänioikeutta, ja keräsi jäseniä ja äänestäjiä kaikista yhteiskuntaluokista. 

Puolue sai marraskuun 1919 vaaleissa noin 20 prosentin kannatuksen ja Italian edustajainhuoneeseen 101 paikkaa 508:sta. Jo seuraavana vuonna se otettiin mukaan Giovanni Giolittin hallitukseen. PPI osallistui 1920-luvun alussa useisiin Italian hallituksiin, jopa Benito Mussolinin ensimmäiseen hallitukseen lokakuusta 1922 huhtikuuhun 1923. Sitten se kuitenkin siirtyi oppositioon fasistipuolueen valtaa vastaan. Vatikaani veti aiemman tukensa pois kansanpuolueelta ja Sturzolta. Fasistit lakkauttivat vuonna 1926 kaikki kilpailevat puolueet, jolloin PPI:n johtajat joutuivat lähtemään maanpakoon. Parlamentaarisen demokratian kannattajien ja vastustajien välisissä konflikteissa Italian kansanpuolue asettui demokraattisten puolueiden puolelle. Vuonna 1926 Mussolini hajotti Italian kansanpuolueen, ja pääsihteeri Alcide de Gasperi pidätettiin. De Gasperi toimi puolueen viimeisenä puoluesihteerinä.

Kristillisdemokraattisen puolueen (DC) perustivat vuonna 1943 PPI:n entiset johtajat eräiden muiden katolisten järjestöjen tuella.

## Lähteet
* 

### Viitteet
Luigi Sturzo

**Luigi Sturzo** (26. marraskuuta 1871 Caltagirone, Sisilia – 8. elokuuta 1959 Rooma) oli italialainen pappi ja poliitikko, joka perusti vuonna 1919 Italian kansanpuolueen, myöhemmän kristillisdemokraattisen puolueen edeltäjän.

Sturzo opiskeli Caltagironen pappisseminaarissa ja hänet vihittiin vuonna 1894 roomalaiskatoliseksi papiksi. Hän valmistui myöhemmin jumaluusopin tohtoriksi Rooman Gregoriaanisesta yliopistosta. Jo 1890-luvulla hän ryhtyi tukemaan talonpoikien ja työläisten poliittista järjestäytymistä kotiseudullaan Sisiliassa ja perusti *La Croce di Constantino* -nimisen sanomalehden. Hän vastusti hallituksen pyrkimyksiä lakkauttaa työväenyhdistykset. Vuosina 1905–1920 Sturzo toimi kotikaupunkinsa Caltagironen pormestarina ja istui maakuntaneuvostossa Catanian edustajana.

Sturzo perusti tammikuussa 1919 Italian kansanpuolueen (*Partito Popolare Italiano*, PPI) ja ryhtyi toimimaan sen puoluesihteerinä. Puolue sai marraskuun 1919 parlamenttivaaleissa 101 paikkaa Italian edustajainhuoneeseen. Sturzo oli keskeisenä henkilönä neuvottelemassa PPI:n osallistumisesta Italian hallituksiin seuraavina vuosina, mutta hän ei itse toiminut ministerinä. Hän vastusti Benito Mussolinin tuloa pääministeriksi lokakuussa 1922 ja jätti seuraavan vuoden heinäkuussa politiikan vetäytymällä luostariin. Vatikaani veti tukensa pois Sturzolta ja painosti hänet eroamaan puolueensa johdosta. Lokakuussa 1924 hän lähti maanpakoon. Sturzo palasi Italiaan vuonna 1946. Vuonna 1952 hänet nimitettiin elinikäiseksi senaattoriksi.

## Lähteet
Luigi Federico Menabrea

**Luigi Federico Menabrea, de Valdoran markiisi** (4. syyskuuta 1809 Chambéry – 24. toukokuuta 1896 Chambéry) oli italialainen matemaatikko, kenraalin arvoinen sotilasinsinööri ja poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä vuosina 1867–1869.

## Elämäkerta

Menabrea palveli alkujaan insinööriupseerina Sardinian kuningaskunnan armeijassa. Myöhemmin hän oli mekaniikan ja rakennusopin professorina Sardinian sotilasakatemiassa, tykistökoulussa sekä Torinon yliopistossa. Hänet valittiin vuonna 1848 Sardinian parlamenttiin ja lähetettiin diplomaattiselle komennukselle Parmaan ja Modenaan, tarkoituksenaan suostutella nämä alueet yhdistymään Sardinian kuningaskuntaan. Vuoden 1859 sodan puhjettua Menabrea ylennettiin kenraalimajuriksi ja nimitettiin Sardinian armeijan insinöörikunnan komentajaksi. Hän johti sodassa Peschieran piiritystä ja osallistui Solferinon taisteluun. Vuonna 1860 kuningas Viktor Emanuel II nimitti hänet senaattoriksi ja myönsi hänelle kreivin arvon. Sen jälkeen hän sai johtaa eräiden kaupunkien linnoitustöitä, sotilasoperaatioita Anconan ja Capuan luona sekä Gaetan piiritystä, joka johti 1861 kyseisen linnoituksen kukistumiseen.

Italian yhdistyttyä Menabrea nimitettiin kesäkuussa 1861 Bettino Ricasolin hallituksen meriministeriksi. Vuoden 1866 Prahan rauhanneuvotteluissa hän toimi Italian täysivaltaisena edustajana. Lokakuussa 1867 Menabrea nimitettiin pää- ja ulkoministeriksi. Hän sai ensitöikseen selvitellä Italian ja Ranskan suhteissa syntynyttä kriisiä, jonka oli aiheuttanut Giuseppe Garibaldin vapaaehtoisten epäonnistunut yritys vallata Ranskan suojelema Kirkkovaltio. Menabrean hallitus lakkautti 1869 pappisseminaarien oppilaille siihen asti kuuluneen vapautuksen asevelvollisuudesta. Hallitus jätti paikkansa vaalitappion jälkeen saman vuoden joulukuussa. Menabrea oli vielä myöhemmin Italian lähettiläänä Lontoossa 1876–1882 ja Pariisissa 1882–1892. Hän sai 1875 markiisin arvon.

Menabrea liittyy myös tietokoneiden suunnittelun esihistoriaan. Hän julkaisi vuonna 1842 Charles Babbagen analyyttistä konetta käsitelleen tutkielman *Notions sur la machine analytique de Charles Babbage*, jonka Ada Lovelace seuraavana vuonna käänsi englanniksi.

## Lähteet
Greta Backman-Dahlgren

**Greta Alexandra Backman-Dahlgren** (29. lokakuuta 1909 Porvoon maalaiskunta – 25. heinäkuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.

Greta Backman-Dahlgrenin vanhemmat olivat maanviljelijä Carl Johan Backman (1866-1951) ja Fanny Maria Gustafsdotter (1874-1943). Hän suoritti yläkansakoulunopettajatutkinnon 1931 ja opiskeli Helsingin yliopistossa 1936–1937. 

Greta Backman-Dahlgren oli naimisissa lääketieteen lisensiaatti John Alvin Dahlgrenin (1909–1971) kanssa. 

## Teoksia
* *Våren är alltid lika underbar*. Tryckeri- & tidnings-ab, Borgå 1944

## Lähteet
* 
* Svenskt författarlexikon 2. 1941-1950 (Projekt Runeberg)
* Geni.com : Greta Alexandra Backman (1909 - 1981)
* Find A Grave : Greta Alexandra Backman Dahlgren
Giuseppe Saracco

**Giuseppe Saracco** (6. lokakuuta 1821 Bistagno – 9. tammikuuta 1907) oli italialainen poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä 1900–1901.

Saracco oli alkuperäiseltä ammatiltaan asianajaja. Hänen poliittinen uransa alkoi jo vuonna 1849 Sardinian kuningaskunnan kansalliskokouksen jäsenenä. Hän tuki Camillo Cavouria. Vuodesta 1865 Saracco kuului Italian senaattiin. Hän toimi 1887–1889 ja 1893 työministerinä sekä 1898–1900 ja 1902–1905 senaatin puhemiehenä. Hän kokosi kesäkuussa 1900 maltillisista liberaaleista muodostuneen hallituksen, mutta joutui eroamaan jo seuraavan vuoden helmikuussa, sillä parlamentin mielestä hän oli toiminut liian pehmeästi Genovan suuren satamalakon suhteen. 

Saraccon pääministerikauden merkittävin tapahtuma Italiassa oli kuningas Umberto I:n salamurha heinäkuussa 1900.

## Lähteet
Sulo J. Saksa

**Sulo Josef Saksa**, kirjailijanimi **Juuso Sarkka**, (28. kesäkuuta 1909 Kangasniemi – 17. marraskuuta 1990) oli suomalainen maanviljelijä ja kirjailija.

Sulo Saksa oli naimisissa mielisairaanhoitaja Lilli Hukan kanssa. Kuvanveistäjä Juhani Saksa (s. 1939) on heidän poikansa.

## Teoksia
Nimellä *Juuso Sarkka*:
* *Satu-Tyttö ja Ville Vekkuli*. Pellervo-seura, Helsinki 1947
* *Virta päättyy suvantoon* : romaani 1800-luvun loppuvuosilta. Karisto 1953
Nimellä *S. J. Saksa*:
* *Vaimosniemi - omaleimainen kyläyhteisö*. Kangasniemen kansalaisopiston kyläperinteiden tallennusprojekti 1984
* *Reppurin laulu*. Karisto 1991

## Lähteet
* 
* Juhani Saksan curriculum vitae
* Jukka Joutsin Kangasniemi-sivusto : Vaimosniemen kylä

### Viitteet
Luigi Luzzatti

**Luigi Luzzatti** (11. maaliskuuta 1841 Venetsia – 29. maaliskuuta 1927 Rooma) oli italialainen poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä 1910–1911.

Luzzatti toimi vuodesta 1867 valtio-opin professorina Padovan yliopistossa ja vuodesta 1894 Perugian yliopistossa sekä vuodesta 1898 myös Rooman yliopistossa. Hänet valittiin 1870 Italian edustajainhuoneeseen, mutta vaali kumottiin, koska hän ei ollut vielä ylittänyt vaalikelpoisuusikärajaa, ja hän pääsi edustajainhuoneeseen vasta kahden täytevaalin jälkeen vuonna 1871. Luzzatti tultiin tuntemaan kansantalouskysymysten osaajana ja hän osallistui kauppasopimusneuvotteluihin useiden maiden kanssa. Hän toimi rahaministerinä 1891–1892, 1896–1898, 1903–1905 ja 1906. Viimeisenä vuonna hän sai aikaiseksi Italian valtionvelan alentamisen. Vuosina 1909–1910 Luzzatti oli maatalousministerinä. Maaliskuussa 1910 hänestä tuli pää- ja ulkoministeri, mutta joutui eroamaan jo vuotta myöhemmin. Hän kannatti innokkaasti Italian osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan ja oli vielä kerran rahaministerinä keväällä 1920. Hänet nimitettiin 1921 Italian senaattiin.

Juutalaistaustainen Luzzatti oli myös aktiivi sionistiliikkeen kannttaja etenkin maatlousyhteisöjen perustamissa Palestiinassa

## Lähteet
Panosvyö (albumi)

**Panosvyö** on Viikatteen yhdestoista studioalbumi. Se julkaistiin 2. toukokuuta 2014 sekä CD-, LP- että digiversiona. Levynjulkaisutapahtuma järjestettiin päivää aiemmin Jyväskylän Lutakossa.

Albumi koostuu suomeksi käännetyistä Motörhead-yhtyeen kappaleista ja on Viikatteen ensimmäinen täysimittainen cover-albumi. Yhtyeen keulahahmon Kaarle Viikatteen mukaan idea Motörhead-coveralbumin tekemisestä oli hänen mielessään jo aiemmat 15 vuotta. Hänen mukaansa myös kappaleiden sovitukset on pyritty pitämään melko lähellä alkuperäisiä versioita.

Albumi nousi julkaisuviikollaan Suomen virallisen listan sijalle 1.

## Kappaleet

## Kokoonpano
* Arvo Viikate – kitarat
* Ervo Viikate – basso, taustalaulu, kosketinsoittimet
* Kaarle Viikate – laulu, kitarat
* Simeoni Viikate – lyömäsoittimet

## Arvostelut
* Imperiumi.net: 7+/10
* Kaaoszine: 
* Soundi: 

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Panosvyö discogs.com -sivustolla
*
Anna-Maija

__NOTOC__
**Anna-Maija** on suomalainen naisen etunimi. Se on kahden nimen, Annan ja Maijan, yhdistelmä. Nimi on annettu 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä kaikkiaan 3782 henkilölle. Nimen kulta-aikaa oli 1940- ja 1950-luvut, jolloin Suomessa yleensäkin annettiin tytöille paljon yhdysnimiä. Kyseisen nimen sai tuolloin yli 1&nbsp;700 suomalaista tyttöä. 2010-luvulla nimen sai vain 12 henkeä.

## Nimipäivä
Anna-Maija ei ole suomenkielisessä kalenterissa omaa nimipäivää, mutta Annan nimipäivä on 9. joulukuuta ja Maijan 2. heinäkuuta.

## Nimen alkuperä
Katso Anna ja Maija.

## Tunnettuja Anna-Maijoja
* Anna-Maija Aalto (1918–1978), taidemaalari
* Anna-Maija Aarras (s. 1948), kuvataiteilija
* Anna-Maija Bryggare (s. 1959), pituushyppääjä
* Anna-Maja Henriksson (s. 1964), RKP:n poliitikko, ministeri ja europarlamentaarikko
* Anna-Maija Jalkanen, näyttelijä, laulaja ja televisiojuontaja
* Anna-Maija Korpijaakko-Huuhka (s. 1955), logopedian professori
* Anna-Maija Nilsson, ent. *Kokkonen*, o.s. *Puonti* (s. 1947), elokuvatuottaja
* Anna-Maija Pirttilä-Backman (s. 1954), sosiaalipsykologian professori
* Anna-Maija Poikkeus (s. 1958), kasvatustieteen professori
* Anna-Maija Raittila (1928–2012), kirjailija ja virsien sanoittaja
* Anna-Maija Tanttu (s. 1938), ruokatoimittaja ja tietokirjailija
* Anna-Maija Tuokko (s. 1981), näyttelijä
* Anna-Maija Valonen (s. 1964), näyttelijä ja käsikirjoittaja
* Anna-Maija Viitanen (s. 1947), kääntäjä
* Anna-Maija Ylimaula (s. 1950), professori, arkkitehti ja kirjailija

## Kuvitteellisia Anna-Maijoja

* Anna-Maija Halonen, tv-sarjassa *[[Salatut elämät]]*

## Lähteet
Anna-Leena

__NOTOC__
**Anna-Leena** on suomalainen naisen etunimi. Se on kahden nimen, Annan ja Leenan, yhdistelmä. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on annettu kaikkiaan 1414 henkilölle. Nimen kulta-aikaa olivat 1960- ja 1970-luvut. Kyseisen nimen sai tuolloin 473 suomalaista tyttöä. 2000-luvulla nimen on huhtikuuhun 2025 mennessä saanut alle 38 henkeä.

## Nimipäivä
Anna-Leenalla ei ole suomenkielisessä kalenterissa omaa nimipäivää, mutta Annan nimipäivä on 9. joulukuuta ja Leenan 22. heinäkuuta.

## Nimen alkuperä
Katso Anna ja Leena.

## Tunnettuja Anna-Leenoja ja Anna-Lenoja
* Anna-Lena Friedsam (s. 1994), saksalainen tennispelaaja
* Anna-Lena Grönefeld (s. 1985), saksalainen tennispelaaja
* Anna-Leena Härkönen (s. 1965), suomalainen kirjailija, näyttelijä ja käsikirjoittaja
* Anna-Leena Lampi, *Kristoduli* (1945–2020), suomalainen ortodoksinen nunna ja kirjailija
* Anna-Lena Laurén (s. 1976), suomalainen toimittaja ja kirjailija
* Anna-Leena Lumme (s. 1978), suomalainen kapellimestari ja trumpetinsoiton opettaja
* Anna-Lena Löfgren (1944–2010), ruotsalainen laulaja
* Anna-Leena Mäki-Penttilä (s. 1946), suomalainen näyttelijä ja käsikirjoittaja
* Anna-Leena Pyykkönen (1947–2021), suomalainen toimittaja
* Anna-Leena Siikala (1943–2016), suomalainen folkloristiikan professori, kansanperinteen tutkija
* Anna-Leena Sipilä (s. 1967), suomalainen näyttelijä
* Anna-Leena Tirronen (s. 1963), suomalainen pituushyppääjä
* Anna-Leena Tuomisto (s. 1962), suomalainen aitajuoksija
* Anna-Leena Uotila (1999–2019), suomalainen lapsinäyttelijä

## Lähteet
Marja Myllylä

**Marja Tuulikki Myllylä** (s. 11. heinäkuuta 1951 Oulu) on suomalainen näyttelijä, joka on näytellyt teatterissa, elo­kuvissa ja televisiossa. Yksi hänen tunnetuimmista rooleistaan on draama­sarjassa *[[Klikkaa mua]]*, jossa hän näyttelee pää­henkilö Ellan Eeva-äitiä.

Myllylä kävi Suomen teatterikoulun vuosina 1975–1979. Hän on ollut Kajaanin (1974–1975, 1979–1989), Kuopion (1989–1997) ja Vaasan kaupungin­teattereissa (1997–2009). Vuodesta 2009 alkaen hän on ollut free­lance-näyttelijä.

## Filmografia

## Lähteet
Mustamonarkki

**Mustamonarkki** (*Symposiachrus axillaris*) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu. 

## Levinneisyys
Mustamonarkkia tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.

## Lähteet
Harmaapäämonarkki

**Harmaapäämonarkki** (*Monarcha cinerascens*) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu. 

## Levinneisyys
Harmaapäämonarkkia tavataan Indonesiassa, Papua-Uudessa-Guineassa, Salomonsaarilla ja Itä-Timorissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.

## Lähteet
Kuumaa vahaa

**Kuumaa vahaa** (*American Hot Wax*) on Floyd Mutruxin ohjaama yhdysvaltalainen musiikkielokuva vuodelta 1978. Se kertoo puolidokumentaarisin keinoin radiotiskijukka ja rockmesenaatti Alan Freedin elämästä.

Elokuvan keskeinen tapahtumapaikka on Freedin vuonna 1959 New Yorkin Brooklynissa sijaitsevassa Paramount-teatterissa järjestämä ensimmäinen, jokavuotiseksi aiottu rock’n roll -show. Poliisi keskeytti konsertin, ja siitä lähtien Freedin ura radio-DJ:nä ja musiikkivaikuttajana lähti alamäkeen payola-syytösten ja tuomion myötä.

Alan Freediä esittää Tim McIntire, ja mukana on sellaisia 1950-luvulla vaikuttaneita muusikoita kuin Chuck Berry, Jerry Lee Lewis ja Screamin’ Jay Hawkins. Lisäksi elokuvaa varten on koottu sellaisia artisteja ja yhtyeitä kuin Big Beat Band, Prof. LaPlano & The Planotones, tyttöyhtye Delights, Clark Otis, The Chesterfields (jolle Carole Kingiä muistuttava Louise tekee kappaleita) ja Timmy & The Tulips.

Musiikkitutkimusta elokuvaa varten on tehnyt Rick M. Eaker. Musiikkituottaja on Kenny Vance. 

Musiikkiesitysten lisäksi tapahtumassa esitettiin elokuva *[[Minkäpä tyttö sille voi]]* (*The Girl Can’t Help It*). 

Elokuvasta on julkaistu soundtrack-albumi *[[American Hot Wax (albumi)|American Hot Wax]]*.

 – Suomen ensi-illan elokuvajuliste, FORMIA, Kaisaniemenk. 2

## Rooleissa

## Vastaanotto
*Kuumaa vahaa* jatkoi *[[Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa]]* -elokuvan (1977) aloittamaa rockelokuvien trendiä, mutta ei menestynyt kovin hyvin teattereissa.

*Helsingin Sanomien* Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1989 odottaneensa elokuvalta hieman tarkempia elämäkertatietoja Freedistä. Toisaalta hän ihasteli Tim McIntiren eläytyvää roolisuoritusta päähahmona.

## Lähteet
* 2LP *American Hot Wax* (A&M Records SP 6500) 1978
* 

### Viitteet
Eljas Pohtila

**Eljas Heikki Pietari Pohtila** (1. elokuuta 1943 Salla – 10. maaliskuuta 2014 Espoo) oli suomalainen professori ja Metsäntutkimuslaitoksen ylijohtaja, oppiarvoltaan maatalous- ja metsätieteiden tohtori. 

Pohtila syntyi porotilallisen perheeseen. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa, valmistui metsänhoitajaksi 1968 ja väitteli tohtoriksi 1977. Työuransa hän aloitti Helsingin yliopistossa mutta palasi Lappiin, jossa hän toimi Metsäntutkimuslaitoksen tutkijana ja Rovaniemen tutkimusaseman johtajana. Vuonna 1980 hänestä tuli Lapin piirimetsälautakunnan päämetsänhoitaja. 1987 hän tuli Metsätehon toimitusjohtajaksi Helsinkiin. V. 1989 Pohtila nimitettiin Metsäntutkimuslaitoksen ylijohtajaksi, missä virassa toimi vuoteen 2003 eläkkeelle jäämiseensä saakka.

## Julkaisut
* *Rakotulilta maailmalle*, muistelmat, Metsäkustannus, 2011

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Rakotulilta maailmalle. Eljas Pohtilan muistelmat, Raimo Koivistoinen, Maankäyttö 2/2012
Helena Kantakuzene

**Helena Kantakouzene** (1333-1396) oli Bysantin keisarinna, keisari Johannes V Palaiologosin puoliso.

Helena Kantakouzenen vanhemmat olivat Irene ja Johannes VI Kantakuzenos. Äitinsä tavoin Helena vaikutti politiikkaan sekä aviomiehensä että poikansa Manuel II:n valtakaudella, mutta ennen kaikkea hän sovitteli perheenjäsenten tulehtuneita keskinäisiä suhteita. Vuonna 1379 hän järjesti aviomiehensä ja kahden poikansa paon vankilasta, mutta jäi itse Andronikos IV:n pojan vangiksi kahdeksi vuodeksi yhdessä isänsä ja kahden siskonsa kanssa.

Keisarinnoille tyypilliseen tapaan hän panosti hyväntekeväisyyteen, ja suosi aikansa oppineita. Kuuluisin näistä on Demetrios Kydones, joka omisti keisarinnalle käännöksensä pyhän Augustuksen teoksista. Kydones oli tiiviissä kirjeenvaihdossa Helenan isän kanssa, ja häneltä on säilynyt myös kuusi Helenalle osoitettua kirjettä viidenkymmenen vuoden ajalta.

## Lapset
* Andronikos IV Palaiologos
* Irene Palaiologina
* Manuel II Palaiologos
* Theodoros I Palaiologos
* Mikael Palaiologos
* Maria Palaiologina
* 3 muuta tytärtä

## Lähteet
Waking Up

**Waking Up** on yhdysvaltalaisen pop rock -yhtye OneRepublicin toinen studioalbumi, joka julkaistiin 17. marraskuuta 2009. Albumilta on julkaistu yhteensä neljä singleä, "All the Right Moves", "Secrets", "Marchin On" ja "Good Life". *Waking Up* sai musiikkikriitikoilta vaihtelevaa palautetta.

## Arvostelut
* AllMusic: 
* Billboard: positiivinen
* The Guardian: 
* Los Angeles Times: 
* Slant Magazine: 

## Kappaleet

## Listasijoitukset

### Myynti

## Lähteet
Trukinmonarkki

**Trukinmonarkki** (*Metabolus rugensis*) on monarkkien heimoon kuuluva varpuslintu. 

## Levinneisyys
Trukinmonarkkia tavataan Mikronesiassa. Lajin populaatioksi arvioidaan 1&nbsp;000–2&nbsp;499 yksilöä. Se on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi, koska sen populaatio ja levinneisyysalue ovat pienet, ja se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi.

## Lähteet
Sirkku Grahn

**Sirkku Meeri Grahn-Ahlaja** (o.s. *Grahn*; 20. maaliskuuta 1932 Alatornio – 2023) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1955–57 ja sitten muun muassa Lahden ja Turun kaupunginteattereissa.

Grahn-Ahlaja näytteli 1980-luvulla muutamissa elokuvissa, kuten *[[Yö meren rannalla]]* (1981), *[[Minä, siili ja trumpetti]]* (1983), *[[Päivää, herra Kivi]]* (1984) ja *[[Viimeinen keikka]]* (1984).

Grahn-Ahlajalle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 1997. Hänen puolisonsa oli *Leo Ahlaja* vuodesta 1958. Grahn-Ahlaja kuoli vuonna 2023 ja hänet on haudattu Vantaalla Honkanummen hautausmaalle. 

## Lähteet
Brünigpass

**Brünigpass** on alppisola Sveitsissä. Sen korkein kohta on 1&nbsp;008 metrin korkeudessa meren pinnasta. Sola yhdistää Bernin kantonin ja erityisesti Bernin ylämaan () ja Haslitalin Sveitsin itäisempiin osiin, muun muassa Luzernin, Obwaldenin ja Nidwaldenin kantoneihin. 

Sola on ikivanha kulkureitti. Ensimmäinen varsinainen solatie otettiin käyttöön 1860-luvulla. Se on kansallinen päätie numero 4 (H4) ja valtatie numero 8 (N8), jota muutetaan moottoritieksi (A8). Tie on auki ympäri vuoden. 

Brünigpassin kautta kulkeva Zentralbahnin rautatie Interlakenista Luzerniin otettiin käyttöön vuonna 1888. 

## Lähteet
*
* 

## Aiheesta muualla
Bert Karlsson (kitaristi)

**Bert ”Patti” Karlsson** on turkulainen kitaristi, joka on soittanut muun muassa yhtyeissä Kaamos, Woodoo ja Yellow.

Muita yhtyeitä, joiden riveissä Karlsson on esiintynyt ovat The Jolly Jokers (1964), Madmen, Separate (1968–69), Turku Big Band (1975), Nakkila Jazz och Poesi (1975), Combination (1977), Aulos (1978), Tuiskulan soittokunta (1979), Hansa (1980), Kari Veisterä Unit (1984), Anneli Saaristo Band (1984–), Bandola (1987–2000), Vysotskij-ryhmä (1994), Trio Tuula Amberla – Ilpo Murtojärvi - Bert Karlsson (1994), Esa Pethman Octet (1994), West Coast Jazz Band (1994), Quarteto Feliz Azar featuring Anneli Saaristo (1996, 1998–2000, 2006), Taljanka (2000–01), Trek ja Roland Wilson Band (2003–). Karlsson on ollut mukana myös Turun teattereiden tuotannoissa.

Vuonna 1989 Patti Karlsson oli mukana sovittamassa Anneli Saariston Eurovision laulukilpailujen flamencotyylistä edustuskappaletta ”La dolce vita”. Hän myös esiintyi toisena kitaristina Antero Jakoilan ohella kappaleen finaaliesityksessä Lausannessa.

Karlsson on tehnyt musiikkia Matti Ijäksen elokuviin *[[Minä, siili ja trumpetti]]* sekä *[[Pilkkuja ja pikkuhousuja]]*.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Bert Karlsson Discogs-äänitetietokannassa
Minä, siili ja trumpetti

**Minä, siili ja trumpetti** on Matti Ijäksen käsikirjoittama ja ohjaama suomalainen televisioelokuva vuodelta 1983.

## Juoni
Noin kymmenvuotias kaupunkilaispoika Ailu (Kimmo Lempinen) joutuu kesäksi hiljaiseen saareen, jossa hänen isänsä (Risto Salmi) työskentelee siltatyömaalla. Isän työ- ja vapaa-ajan kiireiden vuoksi poika viettää paljon aikaa lossivahti Kettusen (Esko Pesonen) ja tämän taiteilijavaimon (Sirkku Grahn) hoivissa. Ailu löytää merestä kolhiintuneen trumpetin ja pelastaa siltatyömaalta lemmikikseen siilin.

## Vastaanotto
Elokuva sai Tampereen elokuvajuhlien kotimaisen kilpailun pääpalkinnon 1984.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Elokuva katsottavissa Yle Areenassa
*Otteita elokuvasta Ylen Elävässä arkistossa
Moottoripyöräilyn Grand Prix -kausi 1994

**Moottoripyöräilyn Grand Prix -kausi [[1994]]** on järjestyksessään 46. ratamoottoripyöräilyn MM-sarjan kausi. Osakilpailuja ajettiin 14 kappaletta kolmessa eri luokassa.

## Kilpailukalenteri

## MM-pisteet

### 500cc

### 250cc

### 125cc

## Lähteet
Synti, tuomio, katumus

**Synti, tuomio, katumus** on suomalaisen thrash metal -yhtye Kamaran esikoisalbumi. Se julkaistiin vuonna 2005 levymerkillä Roihu Records.

## Kappaleet
#Intro
#
#
#
#
#
#
#
#
#
#

## Kokoonpano
* Juha Minkkinen – laulu, kitara
* Tuomas Janhunen – kitara
* Jaakko Minkkinen – kitara
* Henri Lehmonen – bassokitara
* Jaakko Silvast – rummut, taustalaulu

## Arvostelut
* Desibeli.net: 
* Imperiumi.net: 

## Aiheesta muualla
* 
* Synti, tuomio, katumus discogs.com -sivustolla

## Lähteet
International Photography Hall of Fame and Museum

**International Photography Hall of Fame and Museum** (**IPHF**) on St. Louisin Grand Centerissa sijaitseva valokuvaukseen keskittyvä museo, joka ylläpitää valokuvauksen kunniagalleriaa.

## Historia
International Photography Hall of Fame and Museumin taustalla oli Professional Photographers of American perustaman Photographic Art and Science Foundationin projekti, jonka tarkoituksena oli luoda kunniagalleria merkittäville valokuvaajille ja keksijöille. Museolla ei alkuun ollut mitään toimitiloja, jossa se olisi voinut esitellä kunniagalleriaan valittuja tai säätiön kokoelmia. Säätiön kokoelmat kuitenkin kasvoivat, kun monet lahjoittivat sille antiikkisia kameroitaan. Museo avasi ovensa 1977 Santa Barbarassa Kaliforniassa Brooks-instituutissa.

Museo toimi Santa Barbarassa vuoteen 1983, jolloin se muutti Oklahoma Cityyn. Siellä museon toimitilat olivat tiederakennuksessa, mutta kun rakennus päätettiin omistaa kokonaan tieteelle, valokuvamuseo joutui etsimään uudet tilat. Museota ajateltiin siirrettäväksi muun muassa Rochesteriin ja Miamiin, mutta se sai uuden kotinsa St. Louisista, kun museon johtaja John Nagel oli tavannut Grand Centerin johtajan Vincent Schoemehlin. Uusi museo avattiin lokakuussa 2013, ja sitä varten jouduttiin kuukausien ajan keräämään varoja ja rakentamaan uusia tiloja.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Museon kotisivut
Antonino di San Giuliano

**Antonino Paternò Castello di San Giuliano** (10. syyskuuta 1852 Catania – 16. lokakuuta 1914 Rooma) oli italialainen markiisi ja poliitikko, joka toimi Italian ulkoministerinä vuosina 1905–1906 ja 1910–1914.

San Giuliano kuului ikivanhaan sisilialaiseen aatelissukuun. Valmistuttuaan oikeustieteen tohtoriksi hän toimi vuodesta 1876 synnyinkaupunkinsa Catanian kaupunginraadin jäsenenä, vuosina 1879–1882 kaupungin pormestarina ja vuodesta 1882 Catanian edustajana Italian edustajainhuoneessa. Hän putosi edustajainhuoneesta vuoden 1904 vaaleissa, mutta sai seuraavana vuonna nimityksen senaattoriksi. San Giuliano toimi vuosina 1899–1900 posti- ja lennätinministerinä sekä vuosina 1905–1906 ulkoministerinä. Hän lähetti edeltäjänsä Emilio Visconti-Venostan edustamaan Italiaa Algecirasin konferenssiin. San Giuliano oli Italian suurlähettiläänä Lontoossa vuosina 1906–1910 ja Pariisissa hetken aikaa vuoden 1910 alussa. Huhtikuussa 1910 hänet kutsuttiin ulkoministeriksi Luigi Luzzattin hallitukseen. Syksyllä 1911 hän löysi tekosyyn Italian sodalle Turkkia vastaan, kun turkkilaiset olivat surmanneet erään italialaisen Tripolitaniassa. Italia onnistui sodassa valloittamaan Tripolitanian kokonaan itselleen. San Giuliano osallistui myös ensimmäisen Balkanin sodan jälkeen Albanian asemaa koskeneisiin neuvotteluihin.

San Giuliano vahvisti vuonna 1912 kolmiliiton voimassaoloajan jatkamisen vuoteen 1920, mutta ensimmäisen maailmansodan puhjettua elokuussa 1914 hän ilmoitti Italian jäävän puolueettomaksi, sillä Italian hallituksen mielestä liittosopimuksen ehdot eivät täyttyneet Saksan ja Itävalta-Unkarin lähdettyä hyökkäyssotaan. San Giuliano kuoli kaksi kuukautta myöhemmin. Hänen seuraajakseen ulkoministerinä tuli Sidney Sonnino, joka johdatti seuraavana vuonna Italian sotaan ympärysvaltojen puolelle.

## Lähteet
Angelos

**Angelos** () oli ylimyssuku Bysantin valtakunnassa. Suvun historian näkyvin vaihe oli, kun Angelos-suvun keisarit hallitsivat Bysanttia vuosina 1185–1204. Keisareina Angelokset olivat heikkoja hallitsijoita, eivätkä onnistuneet estämään Bysantin keskusmahdin heikkenemistä ja sen ongelmien kärjistymistä. 

Mika Waltarin kaunokirjallinen teos *[[Johannes Angelos]]* kuvaa ylimyssukuun kuuluneen miehen vaiheita 1400-luvun Konstantinopolissa.

## Luettelo sukuun kuuluneista keisareista

* Isaak II Angelos (, 1156–1204, hallitsi 1185–1195), Aleksios I:n tyttären Theodoran pojanpoika. Tuli uudelleen valtaistuimelle vuosiksi 1203–1204. Hänen hallituskaudellaan Bulgaria irrottautui Bysantin alaisuudesta. Kolmas ristiretki tehtiin Bysantin halki, ja ristiretkeläiset kohtelivat maata kuin valloitettua aluetta.
* Aleksios III Angelos (, 1153–1211, hallitsi 1195–1203), Isaak II:n veli. Aleksios joutui paavi Innocentius III:n käynnistämän neljännen ristiretken kohteeksi, kun myös Venetsian doge Enrico Dandolo hyväksyi suunnitelman hyökätä Bysantin kimppuun.
* Aleksios IV Angelos (, 1182–1204, hallitsi 1203–1204), Isaak II:n poika. Hän liittoutui ristiretkeläisten kanssa Aleksios III:tta vastaan saadakseen keisariuden itselleen. Näin Isaak ja Aleksios IV pääsivät valtaan, mutta he eivät pystyneet täyttämään ristiretkeläisille antamiaan lupauksia, joten he joutuivat väistymään.
* Isaak II Angelos (hallitsi 1203–1204) kanssahallitsijana poikansa kanssa.
* Aleksios V Dukas Murzurfilos (), 1140–1204, hallitsi 1204), Aleksios III:n vävy. Ristiretkeläiset nostivat hänet valtaan lyhyeksi aikaa, mutta vetivät häneltä tukensa ja perustivat Latinalaisen keisarikunnan.

## Katso myös

* Komnenos
* Palaiologos
* Luettelo Bysantin keisareista

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Nights of the Nova

**Nights of the Nova** on suomalaisen progressiivisen rockin yhtye Totemin ensimmäinen ja viimeiseksi jäänyt studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 1983 levymerkillä EMI.

## Kappaleet
Kaikki kappaleet sanoittanut Axel Haga.

### A-puoli
#
#
#
#
#

### B-puoli
#
#
#
#
#

## Kokoonpano
* Markku Luonuansuu – laulu
* Erkki Leskelä – kitara
* Axel Haga – kitara, syntetisaattori, taustalaulu
* P. Leviäkangas – bassokitara, huilu, taustalaulu
* Mikko Karvonen – rummut

## Aiheesta muualla
* Nights of the Nova discogs.com -sivustolla
Mikael Bourtzes

**Mikael Bourtzes** (; s. noin 930/935 – k. vuoden 996 jälkeen) oli bysanttilainen sotapäällikkö 900-luvulla. Hän oli Eufrat-joen alueelta kotoisin olevan Bourtzes-suvun ensimmäinen merkittävä edustaja.

Vuonna 968 keisari Nikeforos II Fokas nimitti Bourtzesin patrikiokseksi ja pienen Amanos-vuorilla lähellä Antiokiaa sijainneen Mauron Orosin ('Musta vuori') sotilas- ja siviilihallintoalueen (*[[Teema (Bysantin valtakunta)|thema]]*) käskynhaltijaksi ja sotilaskomentajaksi (*[[strategos]]*). Hän sai tehtäväkseen johtaa arabien hallussa olevan Antiokian piirittämistä. Bourtzes kuitenkin rikkoi Nikeforoksen käskyjä ja hyökkäsi kaupunkiin vallaten sen lokakuussa 969. Hän joutui tämän takia epäsuosioon ja Nikeforos erotti hänet virastaan. Myöhemmin Bourtzes liittyi salaliittoon, joka murhasi Nikeforoksen joulukuussa 969.

Keisari Basileios II nimitti Bourtzesin Antiokian maaherraksi (*[[dux|douks]]*) ja tämä osallistui vuonna 976 taisteluun kapinaan noussutta Bardas Sklerosta vastaan Laparan taistelussa. Keisarille uskolliset joukot kärsivät kuitenkin tappion ja Bourtzes siirtyi Skleroksen puolelle. Kapinallisten kärsittyä tappion Bourtzes vaihtoi jälleen puolta. Vuosina 990–996 hän toimi Antiokian maaherrana, jonka jälkeen hän katoaa lähteistä.

## Lähteet
* 
* 
* 
* 

### Viitteet
Carlo Sforza

**Carlo Sforza** (25. syyskuuta 1873 Montignoso – 4. syyskuuta 1952 Rooma) oli italialainen kreivi ja poliitikko, joka toimi Italian ulkoministerinä vuosina 1920–1921 ja 1947–1951.

Sforza aloitti diplomaatinuransa vuonna 1896 ja työskenteli Italian lähetystöissä eri puolilla maailmaa. Vuodesta 1911 hän oli lähettiläänä Pekingissä ja vuodesta 1916 Belgradissa sekä vuonna 1919 lyhyen aikaa Konstantinopolissa. Hänet nimitettiin 1919 myös senaattoriksi. Sforza toimi 1919–1920 ulkoministeriön alivaltiosihteerinä sekä 1920–1921 Giolittin hallituksen ulkoministerinä. Hän osallistui vuoden 1920 Span konferenssiin ja johti neuvotteluja Ylä-Sleesian rajajärjestelyistä. Sforza edusti myös Italiaa samana vuonna Rapallon neuvotteluissa, joissa sovittiin rajanvedosta Jugoslavian kanssa. Hän keksi ratkaista Fiumen kaupunkia koskeneen kiistan tekemällä siitä Fiumen vapaavaltion. Samalla hän luopui Italian nationalistien vaatimuksista Albaniaan ja Pohjois-Dalmatiaan, mikä ärsytti varsinkin fasisteja. Sforza nimitettiin helmikuussa 1922 Italian suurlähettilääksi Pariisiin, mutta hän erosi saman vuoden marraskuussa, koska ei tahtonut palvella Benito Mussolinin hallitusta. Hän lähti vuonna 1926 maanpakoon.

Fasistien vallan aikana Sforza asui ulkomailla, vuoteen 1939 Belgiassa ja vuodesta 1940 Yhdysvalloissa, ja toimi luennoitsijana. Hän palasi Italiaan 1943 ja toimi sodanjälkeisessä hallituksessa eri tehtävissä. Hänet valittiin vuonna 1946 perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen tasavaltalaispuolueen edustajana. Sforza toimi Alcide De Gasperin hallituksen ulkoministerinä vuodesta 1947 aina heinäkuuhun 1951, jolloin hän vetäytyi eläkkeelle terveyssyistä. Sforzalla oli keskeinen rooli siinä, että Italia hyväksyi Pariisin rauhansopimuksen sekä liittyi OEEC:hen ja Natoon. Hän oli myös yksi Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen allekirjoittajista huhtikuussa 1951.

## Lähteet
Johannelundin metroasema

**Johannelundin metroasema** on Tukholman metron asema Vinstan kaupunginosassa. Asema on 1&nbsp;700 päivittäisellä matkustajallaan metron toiseksi vähiten käytetty asema Enskede gårdin jälkeen.


File:Stockholm subway johannelund 20060913 003.jpg|Aseman laituria
File:Stockholm subway johannelund 20060913 002.jpg|Aseman laituria


## Lähteet

## Aiheesta muualla
Palomar

**Palomar** on vuori San Diegon piirikunnassa Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Nimi on espanjaa ja tarkoittaa suomeksi kyyhkyslakkaa. Palomar on tunnettu tähtitieteellisestä Palomarin observatoriostaan ja alueen samannimisestä kansallispuistosta.

## Lähteet
Josu

**Josué Currais Prieto**, eli **Josu** (s. 27. helmikuuta 1993 Langreo, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on vasen laitalinkki tai laitapuolustaja.

Josu aloitti uransa FE Figueresin juniorijoukkueissa. Hän pelasi junioriurallaan myös Girona FC:n, FC Barcelonan ja RCD Espanyolin akatemioissa. Kesällä 2013 hän siirtyi Seinäjoen Jalkapallokerhoon, jossa hänet valittiin Ykkösen kauden pelaajaksi. Maaliskuussa 2014 Josu oli voittamassa SJK:lle Liigacupia. Hänen pelaajasopimuksensa purettiin 19. kesäkuuta ilmoittaen pelaajan syyllistyneen seuran sääntöjen ja sopimuksen ehtojen rikkomiseen. Hän on edustanut Espanjaa alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa neljä kertaa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Leo Fokas nuorempi

**Leo Fokas nuorempi** (; s. noin 915/920 – k. vuoden 970 jälkeen) oli bysanttilainen sotapäällikkö ja keisari Nikeforos II Fokasin (hallitsi 963–969) nuorempi veli.

Leo Fokas syntyi noin vuosien 915–920 välillä. Hän kuului kappadokialaiseen Fokasten maanomistaja- ja sotilassukuun. Leon isä oli Bardas Fokas ja hänellä oli kaksi veljeä: Nikeforos ja Konstantinos, joka kuoli arabien vankeudessa noin vuonna 954.

Noin vuonna 945 keisari Konstantinos VII nimitti Leon Kappadokian sotilas- ja siviilihallintoalueen (*[[Teema (Bysantin valtakunta)|thema]]*) käskynhaltijaksi ja sotilaskomentajaksi (*[[strategos]]*). Noin 955 hänestä tuli puolestaan Anatolikonin strategos. Keisari Konstantinoksen kuoleman jälkeen hänen seuraajansa keisari Romanos II nimitti Leon valtakunnan länsiosan sotilasjoukkojen ylipäälliköksi (*domestikos tes dyseos*). Kun Leon vanhempi veli Nikeforos lähti valtaamaan Kreetaa vuonna 960, Leo nimitettiin hänen tilalleen idän joukkojen ylipäälliköksi. Tässä virassa hän sai merkittävän voiton Aleppon emiirin Saif al-Daulan armeijasta, joka oli ryöstellyt bysanttilaisten aluetta ja ollut palaamassa takaisin omalle puolelleen Taurusvuorten läpi. Arabit joutuivat kuitenkin Leon joukkojen väijytykseen ja kärsivät raskaita tappioita.

Kun Nikeforos nousi keisariksi vuonna 963, Leo sai korkean *[[kouropalates]]*-arvonimen ja hänet nimitettiin valtion kuljetusjärjestelmän (*dromos*, ks. cursus publicus) johtajaksi (*[[logothetes tou dromou]]*). 1000-luvulla eläneen bysanttilaisen historioitsijan Johannes Skylitzesin mukaan Leon ahneus oli syypää Nikeforoksen epäsuosioon tämän kauden aikana. Kun Nikeforos murhattiin salaliiton seurauksena vuonna 969 ja Johannes Tzimiskes nousi keisariksi, Leo yritti juonitella häntä vastaan yhdessä kahden poikansa Nikeforoksen ja Bardas Fokas nuoremman kanssa. Tzimiskes kuitenkin vangitsi ja karkotti heidät. Vuonna 971 Leon poika Bardas nousi kapinaan Tzimiskesiä vastaan, mutta se tukahdutettiin pian. Leo sokaistiin ja hänet karkotettiin Proten saarelle Marmaranmerelle. Hänen kuolinvuottaan ei tiedetä.

## Lähteet
* 
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla
Ferruccio Parri

**Ferruccio Parri** (19. tammikuuta 1890 Pinerolo – 8. joulukuuta 1981) oli italialainen toisen maailmansodan aikainen vastarintajohtaja ja poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä kesäkuusta joulukuuhun 1945.

Parri oli alkujaan lehtimies. Hän osallistui sotilaana ensimmäiseen maailmansotaan ja haavoittui useasti. Fasistien noustua valtaan Italiassa hän liittyi fasisminvastaiseen Giustizia e Libertà (”Oikeus ja vapaus”) -ryhmään ja auttoi vuonna 1926 sosialistijohtaja Filippo Turatia pakenemaan maasta. Parri joutui viettämään vuosia vankilassa poliittisen toimintansa vuoksi. Toisen maailmansodan aikana hän toimi vastarintaliikkeessä salanimellä *Maurizio* ja edusti Kansallisen vapautuksen komitean sotilaskomiteassa Partito d'Azione (”toiminnan puolue”, PdA) -puoluetta. Saksalaiset onnistuivat pidättämään hänet Milanossa, mutta hänet vapautettiin Sveitsissä osana vankienvaihtoa. Sodan jälkeen Parrista tuli kesäkuussa 1945 pääministeri ja hän kokosi hallituksensa vastarintaliikettä tukeneista puolueista. Hän erosi jo saman vuoden marraskuussa, ja hänen seuraajakseen tuli kristillisdemokraatti Alcide De Gasperi.

PdA:n toiminnan hiivuttua Parri osallistui keväällä 1946 Concentrazione Repubblicana -puolueen perustamiseen. Se sulautui pian uuteen tasavaltalaispuolueeseen (*Partito Repubblicano Italiano*, PRI). Parri oli PRI:n edustajana perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa vuosina 1946–1948 ja siirtyi sen jälkeen Italian senaattiin. Hän erosi PRI:sta vuonna 1953, koska ei hyväksynyt uutta vaalilakia. Hänet valittiin vuonna 1958 uudelleen senaattiin sosialistisen puolueen (PSI) edustajana. Vuonna 1963 presidentti Giuseppe Saragat nimitti hänet elinikäiseksi senaattoriksi.

Parrin mukaan on nimetty Instituto Nazionale Ferruccio Parri, joka on julkaissut verkossa Benito Mussolinin aikaisten fasismin muistomerkkien luettelon Luoghi fascismo ('Fasismin paikat') -nimisellä sivustolla. Luettelossa on muun muassa Roomassa sijaitseva 36-metrinen marmorinen Mussolinin obeliski. Toisin kuin Saksassa, Italiassa ei fasismin symboleita ole hävitetty.

## Lähteet
Heponiemi (Karjalohja)

**Heponiemi** on Helsingin Diakonissalaitoksen vuosina 1912-2021 omistama kiinteistö Lohjan kaupungissa Karjalohjalla Puujärven rannalla. Se toimi retriittikeskuksena nimellä Heponiemen Hiljaisuuden keskus vuosina 1997–2018. Retriittitoiminta loppui taloudellisen tappiollisuuden vuoksi, ja Heponiemi vuokrattiin Lohjan seurakunnalle leiritoimintaa varten. Vuoden 2022 alussa Heponiemi sai uuden omistajan.

Heponiemen perusti maisteri I. K. Inha, joka rakennutti niemeen ensimmäisen mökin, Maisterin tuvan, vuonna 1902.

## Historia
Valokuvaaja, kirjailija, suomentaja I. K. Inha osti Pipolan talon hevoshaan 1900-luvun alussa mökkipaikakseen ihastuttuaan sen maisemiin. Hän rakennutti niemeen mökin, jota on kutsuttu Maisterin tuvaksi. Kirjassaan Suomen maisema (1909) Inha kertoo Heponiemestä ja sen kauneudesta. Vuonna 1905 Inha myi Heponiemen kamreeri Juho Ennolalle ja hänen vaimolleen Hildalle. Heidän vakiovieraansa Heponiemessä oli kirjailija, kansanedustaja Hilda Käkikoski. Ennolat lahjoittivat tilan vuonna 1912 Diakonissalaitokselle diakonissojen lomapaikaksi mutta pidättivät itsellään oikeuden asua siellä. Juho Ennola kuoli 1914, jolloin Hildi Ennola tarjosi sen Diakonissalaitoksen käyttöön mutta jäi itse sinne asumaan. Vuonna 1916 Heponiemessä aloitti tyttöjen talouskoulu, jonka toiminta päättyi 1923. Päärakennus tuhoutui tulipalossa 1917. 

Hildi Ennola kuoli vuonna 1929, minkä jälkeen Heponiemestä tuli diakonissojen eli sisarten kesäkoti. Osa diakonissoista rakensi Heponiemeen mökkejä, joista osa on edelleen käytössä. Sodan aikana Heponiemessä asui kaksi Karjalasta tullutta siirtolaisperhettä sekä sotaa paossa olevia sisaria. Lisäksi Heponiemi toimi turvapaikkana inkeriläisille pakolaisille. Rinnekoti piti siellä vuodesta 1967 kymmenen vuoden ajan kehitysvammaisten koulukotia. Myöhemmin se oli vuokrattuna ulkopuolisille yrityksille.
Diakonissalaitos päätti Heponiemen Hiljaisuuden keskuksen perustamisesta vuonna 1995 ja alkoi vastata itse retriittikeskuksen toiminnasta.  Ensimmäinen hiljaisuuden retriitti järjestettiin Heponiemen peruskorjauksen jälkeen vuonna 1997. 

## Luonto
Heponiemen alueella sijaitsee laajahko ja yhtenäinen tammimetsä, jossa on runsaasti eri-ikäisiä tammia. Heponiemen tammisto on Uudenmaan ainoa sisämaan tammimetsä, jossa kasvaa suuria ja vanhoja tammia. Alue on vahvistettu suojelualueeksi. Jo 1950-luvulla keskusteltiin Heponiemen osittaisesta rauhoittamisesta, sillä tohtori Reino Kalliola löysi Heponiemen alueelta yhtenäisen, Suomen oloissa harvinaisen tammimetsikön. Lisäksi alueella kasvaa pähkinäpuita ja metsälehmuksia sekä lehtokasvillisuutta.. 

## Vaeltaja – hengellinen aikakauskirja
Heponiemen Hiljaisuuden keskus julkaisi Vaeltaja-verkkolehteä. Lehden kirjoittajina oli tunnettuja teologeja, tutkijoita, kirjailijoita ja toimittajia. Lehden aiheita olivat hiljaisuus, rukous, hengellinen matkakumppanuus ja kristillinen kirkko.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*
Oleksandr Muzytško

**Oleksandr Ivanovitš Muzytško** (, tunnettu myös lempinimellä **Saško Bilyi** , 19. heinäkuuta 1962 Kizel, Neuvostoliitto – 24. maaliskuuta 2014 Rivne, Ukraina) oli ukrainalainen äärioikeistolainen poliitikko, joka kuului vuoden 2014 vallankumouksen jälkeen maan hallitukseen nousseen Oikea sektori -puolueen johtohahmoihin.

## Poliittinen ura ja rikosepäilyt
Ukrainan itsenäistyttyä vuonna 1991 Muzytško perusti äärioikeistolaisia ryhmiä kotiseudullaan Rivnen kaupungin ympäristössä. Hänen poliittiseen agendaansa kuului viha kommunisteja, juutalaisia ja venäläisiä kohtaan. Ensimmäisessä Tšetšenian sodassa vuosina 1994–1996 Muzytško komensi ukrainalaisen UNA-UNSO -järjestön "Viking"-nimistä osastoa, joka taisteli tšetšeenikapinallisten puolella Venäjää vastaan. Venäjän viranomaiset syyttivät häntä myöhemmin sotavankien kiduttamisesta ja surmaamisesta.

Vuonna 1997 Muzytško oli syytteessä toisen UNA-UNSO:n jäsenen Kiovassa tapahtuneessa murhayrityksestä ja 2003 hän sai 3,5 vuoden vankeustuomion muun muassa ihmisryöstöstä. Muzytško oli ehdolla Ukrainan korkeimpaan neuvostoon vuoden 2012 parlamenttivaaleissa. Hän sai omassa vaalipiirissään kuudenneksi eniten ääniä, mutta ei tullut valituksi.

## Kuolema
Ukrainan vallankumouksen aikana Muzytško oli uhannut Rivnessä kokoontunutta maakuntaparlamenttia rynnäkkökiväärillä. Kahta päivää myöhemmin hän esiintyi sotilaspuvussa aseen kanssa uhaten surmata Ukrainan sisäministeriksi nousseen Arsen Avakovin "kuin koiran". Päivää myöhemmin viranomaiset aloittivat häntä koskevat rikostutkinnat.

Muzytško sai surmansa 24. maaliskuuta Rivnessä tapahtuneessa tulitaistelussa sisäministeriön erikoisjoukkojen yrittäessä pidättää häntä.

## Lähteet
Julia Lahti

**Aatos Julia Lahti** (30. kesäkuuta 1909 Oulu – 23. joulukuuta 1990 Oulu) oli suomalainen talousopettaja ja suomen sekä ruotsin kielellä kirjoittanut runoilija.

Lahti kävi kuusi luokkaa Uleåborgs Svenska Mellanskolania ja toimi sittemmin talousopettajana Tyrnävän kansalaiskoulussa. 

## Teoksia
* *Aurinko ja orjantappurakukka* : suomen- ja ruotsinkielisiä runoja. Tekijä, Tyrnävä 1965
* *Heräsivät siniset tähdet* : suomen- ja ruotsinkielisiä runoja. Tekijä, Tyrnävä 1966

## Lähteet
* 
* Kirjasampo.fi : Julia Lahti
Kastematojen aika

**Kastematojen aika** on Matti Ijäksen kirjoittama ja ohjaama lyhyt televisioelokuva murrosikäisestä Jontti-pojasta, vanhasta rantojen miehestä (Erkki Pajala) ja tyttöjen kanssa paremmin pärjäävästä, jo mopoikään ehtineestä kaverista (Samuli Edelmann). 34-minuuttinen elokuva ensiesitettiin televisiossa toukokuussa 1985.

## Tuotanto
*Kastematojen aika* valmistui Ijäksen *[[Katsastus (elokuva)|Katsastuksen]]* ja *[[Painija (elokuva)|Painijan]]* jälkeen. Se oli itsenäinen jatko-osa *[[Minä, siili ja trumpetti]]* -televisioelokuvalle ja viimeinen Ijäksen Ylen lasten ja nuorten toimitukselle tekemä työ.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Otteita elokuvasta, Yle Elävä arkisto
*Yle Areena: Kastematojen aika