open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Yleisnero

**Yleisneroksi** kutsutaan henkilöä, joka hallitsee erinomaisesti useita eri tieteen ja taiteen aloja.

Malliesimerkkinä yleisnerosta pidetään usein renessanssin aikaista keksijä-taiteilija-tutkija Leonardo da Vinciä. Vastaavasti *renessanssi-ihmiseksi* kutsutaan henkilöä, jolla on poikkeuksellisen laajat tiedot useista eri taiteen- tai tieteenaloista.

## Yleisneroiksi mainittuja
* Aristoteles kreikkalainen filosofi ja luonnontieteilijä
* Arkhimedes kreikkalainen matemaatikko ja filosofi 
* Leon Battista Alberti italialainen taidemaalari, runoilija, kielitieteilijä, filosofi, muusikko ja arkkitehti
* Francis Bacon englantilainen kirjailija, lakimies, filosofi ja valtiomies
* Hildegard Bingeniläinen, saksalainen abbedissa, kirjailija, mystikko ja kirkkomusiikin säveltäjä
* Al-Biruni,  persialainen luonnontieteilijä, filosofi ja teologi
* Leonardo da Vinci italialainen tieteilijä, matemaatikko, insinööri, keksijä, anatomi, taidemaalari, kuvanveistäjä, arkkitehti, kasvitieteilijä, muusikko ja kirjailija
* Albrecht Dürer saksalainen taidemaalari, graafikko, puupiirrosten ja kuparikaiverrusten tekijä
* Sigfridus Aronus Forsius, suomalainen pappi, tähtitieteilijä, astrologi, almanakkojen julkaisija, luonnonfilosofi, runoilija ja tieteen yleismies
* Benjamin Franklin Yhdysvaltain perustajaisä, sähköopin tutkija, ukkosenjohdattimen keksijä ja liberaali valtiomies
* Hypatia Aleksandrialainen, kreikkalainen uusplatonilainen filosofi, matemaatikko, tähtitieteilijä ja opettaja.
* Imhotep egyptiläinen virkamies, arkkitehti, ylipappi ja valtiomies
* Thomas Jefferson Yhdysvaltain itsenäisyysjulistuksen kirjoittaja ja presidentti, liberaali filosofi
* Gottfried Leibniz filosofi, matemaatikko, juristi
* Michelangelo italialainen taidemaalari, kuvanveistäjä, arkkitehti ja runoilija
* Charles Sanders Peirce, yhdysvaltalainen filosofi, tiedemies ja matemaatikko.
* Frederick W. Lanchester,  brittiläinen moottoroitujen ajoneuvojen pioneeri.
* Mary Somerville], skotlantilainen matemaatikko, kääntäjä ja tähtitieteilijä.

## Katso myös
* Jokapaikanhöylä, henkilö joka osaa monia asioita olematta välttämättä hyvä niistä missään.

## Lähteet
Kars

**Kars** on kaupunki Koillis-Turkissa lähellä Armenian rajaa. Se on Karsin maakunnan pääkaupunki, ja siellä asui vuoden 2022 arvion mukaan noin 91&nbsp;000 ihmistä.

Kars kuului Venäjälle vuosina 1878–1918. Turkkilaiset miehittivät kaupungin 1918 ja perustivat sinne tasavallan. Neuvosto-Venäjä vahvisti kaupungin kuulumisen Turkille Brest-Litovskin rauhansopimuksella 3. maaliskuuta 1918.

Seuranneiden sekavien vaiheiden jälkeen kaupunki liitettiin Turkkiin. Turkki ja Armenia riitelevät edelleen kaupungista.

Monet matkailijat tulevat Karsiin käydäkseen Anin rauniokaupungissa, joka sijaitsee noin 50 kilometriä kaakkoon Karsista.

Orhan Pamukin kirjan *[[Lumi (Pamuk)|Lumi]]* tapahtumat sijoittuvat Karsiin.

Esoteerinen uskonnollinen ajattelija G. I. Gurdjieff varttui Karsissa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
Markkova

**Markkova** (), aik. *Loppi* tai *Lopenkolkka*, on entinen luterilainen seurakunta Inkerin itäisimmässä osassa.

## Seurakunnan historia

1640-luvulla perustetun Lopen luterilaisen seurakunnan Puttilan kylässä sijainnut kirkko tuhoutui 1700-luvun alun sotavuosina. Pietari Suuri asutti kylän venäläisillä talonpojilla. Luterilainen kirkko rakennettiin vuonna 1722 Markkovan kylään, josta seurakunta sai uuden nimensä. Uusi kirkko pystytettiin vuonna 1777. Markkovan seurakuntaan kuuluivat myös Pähkinälinnan ja Uuden-Laatokan kaupunkien luterilaiset.

Markkovan ja Järvisaaren seurakunnat yhdistettiin vuonna 1831. Yhteisen seurakunnan pappila sijaitsi Markkovassa, jonne vuonna 1845 rakennettiin uusi pyhän Johanneksen kirkko. 

Vuoden 1860 tienoilla Markkovan seurakuntaan kuului noin 2100 inkerinsuomalaista. 1800-luvun lopulla seudulle muutti paljon virolaisia. Vuonna 1905 noin 4900 seurakuntalaisesta 4300 oli suomalaisia ja noin 600 virolaisia. 1900-luvun alussa suomenkielisiä jumalanpalveluksia pidettiin joka toinen viikko Markkovassa ja joka toinen Järvisaaressa. Molemmissa kirkoissa pidettiin vuosittain kuusi vironkielistä jumalanpalvelusta. Pähkinälinnassa ja Uudessa-Laatokassa järjestettiin vuosittain 6–8 jumalanpalvelusta suomeksi ja joskus myös saksaksi. Neuvostoaikana molempien seurakuntien toiminta jatkui 1930-luvun lopulle saakka. Markkovan kirkko suljettiin vuonna 1937 ja purettiin toisen maailmansodan aikana.

### Papisto 1600-luvulla
* Kirkkoherrat
**Johan Henrici Porthan 1640—1672
**Thomas Andreas, Bottniensis 1682—1699
*Kappalaiset
**Andreas Henrici 1666—1673
**Samuel Stephani Kiljander 1675—1695

## Markkovan suomalaisasutus

Markkovan suomalaiset olivat alkuperältään savakoita. Suomalaisasutus muodosti kapean vyöhykkeen Pähkinänlahden eteläpuolisella ylängöllä. Laatokan rantakylät olivat Liipukkaa lukuun ottamatta venäläisiä, ja myös suomalaisalueen eteläpuolella sijaitsi venäläiskyliä. Eräissä kylissä asui sekä suomalaisia että venäläisiä.

Seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät:

Suomalaisasutus hävisi toisen maailmansodan aikana. Nykyään alue kuuluu Leningradin alueen Kirovskin piiriin.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Virtuaali-Inkerin sivu Markkovasta ja Järvisaaresta
* J. Mustonen : Inkerin sivistysriennoista. Kuvauksia Markkova-Järvisaarelta, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 25.11.1928, nro 48, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Moloskovitsa

**Moloskovitsa** (), aikaisemmin myös **Valkeakirkko**, on kylä ja taajama Leningradin alueen Volossovan piirin Kolositsan kunnassa Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä.

## Moloskovitsan seurakunta

Moloskovitsan luterilaisen seurakunnan perustivat Jaaman läänin Ruudan pogostaan muuttaneet saksalaiset uudisasukkaat 1630-luvulla. Patronaattioikeus, oikeus asettaa papin viran haltija, kuului 1600-luvulla pitkään saksalaisille. Venäläisten vallattua Inkerin 1700-luvun alussa Moloskovitsaan yhdistettiin Novasolkan ja Unatitsan seurakunnat. 1750-luvun lopussa Novasolkasta tuli jälleen itsenäinen seurakunta.

Saksalaisten Moloskovitsaan vuonna 1632 rakentama valkoinen kivikirkko, josta seurakunta on saanut toisen nimensä, seisoi korkealla ja näkyvällä paikalla. Se oli jo pitkään ollut Inkerin vanhin luterilainen kirkko, kun se vuonna 1877 sai talonpoika Mikko Harjun kustantaman kellotornin. Vuonna 1902 tehdyssä remontissa kirkon jyrkkää kattoa madallettiin.

Vuoden 1860 tienoilla seurakuntaan kuului noin 2800 henkeä, joista 71 oli saksalaisia ja loput inkerinsuomalaisia. 1800-luvun lopulla Moloskovitsan seudulle muutti paljon virolaisia uudisasukkaita, ja vuodesta 1874 lähtien heille järjestettiin vironkielisiä jumalanpalveluksia. Vuonna 1905 seurakunnassa oli suomalaisia noin 2300 henkeä, virolaisia noin 2000 ja saksalaisia 50. 1900-luvun alussa pääkirkossa pidettiin vuosittain 60 suomenkielistä, 42 vironkielistä ja 8 saksankielistä jumalanpalvelusta. Vironkielisiä jumalanpalveluksia järjestettiin myös Simetsassa.

Vuonna 1919 seurakunta jakaantui suomalaiseksi Moloskovitsan ja virolaiseksi Moloskovitsan ja Opoljan seurakunnaksi. Kirkollinen toiminta jatkui vuoteen 1937, jolloin Moloskovitsan kirkko suljettiin. Sen jälkeen sitä käytettiin kerhotalona. Nykyisin kirkosta on jäljellä vain rauniot, mutta sen restaurointia suunnitellaan. Lähimmät toimivat luterilaiset seurakunnat ovat Volossovassa, Kupanitsassa ja Jaamassa.

## Moloskovitsan kylät

1900-luvun alussa Moloskovitsan seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät: 

Moloskovitsan kylistä suurin osa oli suomalais-venäläisiä sekakyliä. 1800–1900-luvun vaihteessa monissa kylissä asui myös virolaisia.

Toisen maailmansodan aikana seutu oli Saksan miehittämä. Vuonna 1943 saksalaiset siirsivät miehitysalueelle jääneen suomalaisväestön Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty kotiseudulleen, vaan heidät karkotettiin aluksi muualle Venäjälle. Myöhemminkin vain harva onnistui palaamaan. Monet asettuivat Karjalan tasavaltaan ja Viroon tai ovat sittemmin muuttaneet Suomeen.

Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Volossovan piiriin.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* Virtuaali-Inkerin sivu Moloskovitsasta
Novasolkka

**Novasolkka** () on kylä Venäjällä Leningradin alueen Jaaman piirin Opoljan kunnassa ja entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängöllä kaksi kilometriä Opoljasta luoteeseen. Kylässä on kahdeksan asukasta (vuonna 2010).

## Kylä
Jaaman ujestin Ratsinan pogostaan kuulunut kylä mainitaan nimellä *Novoje* Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 63 venäläistä ja 53 savakkoa. Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin he kuuluivat kyläkuntana Opoljan volostiin. Vuonna 1899 Novosolkassa oli 90 asukasta, joista 41 oli suomalaisia, 22 virolaisia, 21 venäläisiä ja 6 ”sekoittuneita”. Luterilaisia 62 henkeä.

## Seurakunta
Jaaman läänin Opoljan ja Jastrebinon pogostat käsittänyt Novasolkan seurakunta perustettiin lakkautetun Jaaman seurakunnan tilalle 1670-luvun lopulla. Ruotsalaisajan lopulla sillä oli kappeli Poretšjen kylässä Laukaanjoen varrella.

Venäläisten valloitettua Inkerin Novasolkka yhdistettiin Moloskovitsaan. Vuonna 1759 se sai jälleen oman kirkkoherran. Vuodesta 1825 lähtien papinvirkaa hoitivat Moloskovitsan ja Kattilan–Soikkolan kirkkoherrat, kunnes vuonna 1834 Novasolkka liitettiin jälkimmäiseen seurakuntaan, joka sen jälkeen kantoi nimeä Kattila, Soikkola ja Novasolkka.

Vuoden 1860 tienoilla Kattilassa, Soikkolassa ja Novasolkassa oli yhteensä noin 1&nbsp;800 luterilaista, joista 29 oli saksalaisia ja loput suomalaisia. Vuonna 1904 seurakunnassa oli noin 1&nbsp;600 suomalaista, noin 300 virolaista ja 30 saksalaista. Novasolkan alueella luterilaisia oli noin 600 henkeä. 1900-luvun alussa kirkkoherranvirka oli pitkään täyttämättä, koska köyhään seurakuntaan, jonka kolme kirkkoa sijaitsivat kaukana toisistaan, oli vaikeaa löytää hakijoita.

Vuonna 1919 kolme seurakuntaa erosivat jälleen toisistaan, ja Novasolkan virolaiset liittyivät Moloskovitsan virolaiseen seurakuntaan. Novasolkassa kirkollinen toiminta jatkui vuoteen 1937 saakka.

Novasolkan 150-paikkainen puukirkko oli rakennettu ilmeisesti 1700-luvulla. Kirkon sisustus tuhottiin talvisodan aikana suomalaisvastaisessa mielenosoituksessa.

## Novasolkan kylät
Novasolkkalaisia pidettiin savakkoina. Seurakunnan alueella oli myös keskiajalta periytyvää venäläistä asutusta. Suomalaiset elivät enimmäkseen sekakylissä ja olivat kaksikielisiä. Myös venäläiset sukunimet olivat virallisessa käytössä yleisiä. 

E – virolaisia, s – suomalaisia, v – venäläisiä.

Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Opoljan ja Pustoperän kuntiin. Inkeriläistä asutusta on säilynyt jonkun verran. Lähetyssaarnaaja Martti Rautanen oli kotoisin Novasolkan Tikanpesän kylästä.

## Lähteet
Ropsu

**Ropsu** () on entinen luterilainen seurakunta Inkerissä noin 35 kilometriä Pietarista lounaaseen. Se on myös seurakuntaan kuulunut kylä, venäläiseltä nimeltään *Mihailovskaja* (), nykyisessä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Ropsunhovin kunnassa Venäjällä. Pietari III murhattiin Ropsussa.

## Luterilaisen seurakunnan historiaa

Nykyisessä Ropsunhovin taajamassa sijaitsee 1600-luvun puolivälissä rakennettu entinen luterilainen kirkko, joka on myöhemmin muutettu ortodoksiseksi Jumalansynnyttäjän ilmestyksen kirkoksi. 1700-luvun lopulle saakka Ropsun kylät kuuluivat Skuoritsan seurakuntaan. Vuonna 1798 kreivi Ivan Lazarev rakennutti Pienen-Kurkun kylään Pietarille ja Paavalille omistetun kivikirkon, joka 1800-luvulla korjattiin kahteen otteeseen Venäjän keisarihuoneen varoilla. Ropsun kappeliseurakunta erosi Skuoritsasta lopullisesti vasta Venäjän vallankumouksen jälkeen. Vuonna 1928 seurakunnan väkiluku oli 2&nbsp;680 henkeä. Viranomaiset sulkivat Ropsun kirkon vuonna 1938.

## Ropsun seurakuntaan kuuluneet kylät

1900-luvun alussa Ropsun seurakuntaan kuuluivat seuraavat kylät: *Hapuni* (), Hyvösi (), Iljankylä eli Uusikylä (), Kelosi (), Kivisenmäki eli Pieni-Kuippina (), Korovina, Kuippina (Большая Кипень), Luuhkova (), Läätinä eli Klätinä (), Metsola (), Nikkasenmäki (), Pieni-Kurku (), *Raaju* eli *Korovina* (), Ropsu, Ropsun paperitehdas, Ropsunhovi, *Rumpali* eli *Trumbari* (), Suuri-Kurku (), Viitinä (), *[[Volossola]]* ().

Inkerinsuomalaisten lisäksi seudulla asui ortodoksisia inkerikkoja ja venäläisiä. Suomalaisasutus tuhoutui toisen maailmansodan aikaisten väestönsiirtojen seurauksena.

Ropsu-niminen kylä on myös Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin kunnassa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Ropsu Virtuaali-Inkerissä
Rääpyvä

**Rääpyvä** () on entinen luterilainen seurakunta Pohjois-Inkerissä Kelton ja Toksovan välissä, Pietarin itäpuolella. Rääpyvän kirkko sijaitsi Rumpalin kylässä. Entisen Rääpyvän alueella suurin taajama on Seuloskoin (ven. *Vsevoložsk*) kaupunki. 

## Historiaa

Rääpyvän kylä mainitaan jo Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa v. 1500 nimellä Rjabovo (Рябово – *kirjavala*). Luterilainen seurakunta perustettiin Rääpyvälle 1685. Kirkon rakennutti paroni Fredriks lahjoitusmaalle 1778. Kirkko peruskorjattiin 1913 ja suljettiin 1937. Keisarin aikaan alueen hallintokeskuksena toimi ensin pitkään Rääpyvän hovi, jonka yhtenä omistajana muistetaan kuuluisa valtiomies V. P. Vsevoložski. Rääpyvän kylän ja hovin paikalle syntynyt Seuloskoin (ven. Vsevoložsk) kaupunki on nimetty Vsevoložskin mukaan.

Suomalaisia Rääpyvällä oli vuonna 1928 kaikkiaan 2&nbsp;460 henkeä. Rääpyvällä toimi 1920–1930-luvuilla suomenkielinen maatalousteknikumi eli -opisto. Toisen maailmansodan aikana alue jäi Leningradin saarron sisäpuolelle ja hengissä selvinneet suomalaiset evakuoitiin Itä-Siperian pohjoisrannikolle kevättalvella 1942. Evakuointi muuttui sodan jälkeen karkotukseksi, sillä paluuoikeutta ei ollut.

## Kylät
Rääpyvässä oli 13 kylää: Huva, Kornova, Kähy, Kässylä, Miinala, Myllyoja, Paassikka, Papusi, Pieni Pukero, Suuri Pukero, Romanaisi, Rumpali ja Seeklova.

## Lähteet
Serepetta

**Serepetta** () on entinen kylä ja entinen luterilainen seurakunta Inkerissä. 1700-luvun puoliväliin saakka se tunnettiin nimellä *Uusi-Puura*. Seurakunta kuului Itä-Inkerin rovastikuntaan. 

## Kylä
Serepetan kylä mainitaan vuoden 1676 aineistoon perustuvassa kartassa. Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 52 savakkoa ja yksi äyrämöinen. Kylän asukkaat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajan maaorjia. Myöhemmin Serepetta kuului Metussin volostin Porun kyläkuntaan. Kylässä oli suomalais-virolainen koulu.

Neuvostoaikana Serepetta kuului vuorotellen Hoseritsan, Porun ja Saastrovan kyläneuvostoihin. Syyskuusta 1941 lähtien sen läheltä kulki Oranienbaumin sillanpääaseman rintamalinja. Sodassa tuhoutunutta kylää ei jälleenrakennettu.

## Seurakunta
Saamostin pogostaan kuulunut seurakunta on perustettu ennen vuotta 1640. Sen nimenä oli aluksi Uusi-Puura (), koska kirkko ja pappila sijaitsivat samannimisessä kylässä. Vuoteen 1644 saakka seurakunnalla oli yhteinen kirkkoherra Hevaan kanssa. Ruotsalaisajan lopulla Uudessa-Puurassa oli oma kirkkoherra ja kappalainen.

1700-luvun puolivälissä kirkko siirrettiin kirkko ja pappila venäläistyneestä Uuden-Puuran (Nova-Bura) kylästä Serepettaan (ven. Zerebjatka), jonka mukaan seurakunta sai uuden nimensä. Kirkko korjattiin jo vuoden 1763 tienoilla ja uudelleen 1800-luvun alussa. Vuonna 1846 valmistui uusi kivinen pyhän Mikaelin kirkko. Sen kustansivat pääosin paikalliset tilanomistajat, varsinkin Lopuhkinan kartanonherra Paul von Bottom, joka sai jälkeläisineen patronaattioikeuden. Vuodesta 1862 lähtien kirkkoherran valitsivat seurakuntalaiset.

Vuoden 1860 tienoilla Serepetan seurakuntaan kuului noin 1&nbsp;100 suomalaista. Keisarivallan aikana sinne siirrettiin paljon venäläisiä, jotka syrjäyttivät suomalaisia. Baltian rautatien rakentamisen jälkeen vuosisadan lopulla seudulle muutti paljon virolaisia. Vuonna 1905 seurakunnassa oli noin 1&nbsp;600 suomalaista, noin 1&nbsp;200 virolaista, 41 saksalaista, neljä ruotsalaista ja yksi latvialainen. 1900-luvun alussa Serepetassa pidettiin vuosittain 60 suomenkielistä, 30 vironkielistä ja neljä saksankielistä jumalanpalvelusta. Vuonna 1917 seurakunnassa oli lähes yhtä paljon virolaisia kuin suomalaisia.

Kaprion ja Serepetan virolaisilla oli vuonna 1924 yhteinen seurakunta ja vuonna 1929 ne mainitaan erillisinä seurakuntina. Serepetan suomalaisen seurakunnan toiminta jatkui vuoteen 1935 saakka, jolloin kirkko suljettiin.

Toisen maailmansodan aikana osa väestöstä jäi Leningradin piiritykseen ja evakuoitiin eri puolille Neuvostoliittoa. Saksalaisten miehitysalueella olleet suomalaiset siirrettiin vuonna 1943 Suomeen. Nykyään seurakunnan alue kuuluu Leningradin alueen Lomonosovin piiriin.

## Serepetan kylät
Serepetta oli pääasiassa ortodoksisen väestön – venäläisten ja inkerikkojen – asuttamaa seutua. 1800-luvulla alueen väestöstä oli inkerinsuomalaisia vain noin neljännes, inkerikkoja toinen neljännes ja venäläisiä puolet. Suomalaiset olivat etupäässä savakoita, mutta eräissä kylissä asui myös äyrämöisiä.

I – inkerikkoja, s – suomalaisia, v – venäläisiä.

## Lähteet
Street Fighter II

**Street Fighter II** on Capcomin kehittämä vuonna 1991 julkaistu taistelupeli, joka on jatkoa ''Street Fighter'' -pelisarjan vähemmän tunnetulle ensimmäiselle osalle. *Street Fighter II* aloitti tappelupelibuumin ja se on valittu *[[World Video Game Hall of Fame]]en*.

Yksinkertaisen juonen varaan rakennettu, aitojakin taistelulajeja sisältänyt peli julkaistiin aluksi pelihalleissa ja myöhemmin konsoleilla ja kotitietokoneilla (kuten Amigalla). Pelin pohjalta on luotu myös *[[Street Fighter Alpha]]* -sarja, joka kertoo peliä edeltävästä ajasta. Sarjasta ovat tulleet tunnetuiksi muun muassa hahmot Ryu, Ken ja M. Bison.

## Hahmot

## Muut versiot
Street Fighter II:n pohjalta julkaistiin myös lukuisia parannelmia tai päivityksiä, jotka erosivat vanhasta pelistä varsin vähän ja aiheuttivat aikoinaan paljon kritiikkiä. Ensimmäinen, *The World Warrior*, oli ensimmäinen konsoliversio ja vastasi suunnilleen hallipeliä. Ensimmäinen päivitetty versio oli vuoden 1992 *Champion Edition*, jossa pelaajat saivat ohjata pelin neljää viimeistä vastusta (Balrog, Vega, Sagat ja M. Bison). Kahdeksan kuukautta myöhemmin julkaistiin *Hyper Fighting*, jossa hahmoille oli lisätty uudet väriteemat ja jossa myös pelin tempoa oli nopeutettu (ns. Turbo-moodi). 

Myöhemmin julkaistiin seuraaja *[[Super Street Fighter II]]* ja sen tietokonevastine *Super Street Fighter 2 Turbo*, jotka esittelivät viisi uutta hahmoa: Cammyn, T. Hawkin, Dee-Jayn, Akuman ja Bruce Lee -tribuutti Fei Longin.

Sarjaan on myöhemmin julkaistu myös varsinaiset jatko-osat *[[Street Fighter III]]* vuonna 2000 ja *[[Street Fighter IV]]* vuonna 2008.

## Merkitys pelien historiassa
Street Fighter inspiroi lukuisia muita tappelupelejä, kuten suurta kohua aiheuttaneen Midwayn *[[Mortal Kombat]]in* ja Rarewaren Killer Instinctin.

## Elokuva
Vuonna 1994 ilmestyi *Street Fighter II:n* pohjalta kehitelty elokuvasovitus *[[Street Fighter (elokuva)|Street Fighter]]*, joka ei kuitenkaan menestynyt. Elokuvan käsikirjoitti ja ohjasi Steven E. de Souza, ja sen pääosia näyttelivät Jean-Claude Van Damme ja Raúl Juliá.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
* 
*
Skuoritsa

**Skuoritsa** eli Kuoritsa (, , ) on luterilainen seurakunta Inkerissä. Skuoritsa sijaitsee noin 30 kilometriä Pietarista lounaaseen, Tervolan () lähellä.

## Historia

Ruotsin vallan aikana vuonna 1640 Skuoritsaan perustettiin luterilainen seurakunta. Seurakunnan väkiluku oli 9 000 henkeä vuonna 1928. Skuoritsan pappilassa oli Inkerinmaan suurin kirjasto. Vuonna 1839 rakennettiin kivikirkko, johon mahtui 1 300 henkeä. Uusien asukkaiden kerhona käyttämä kirkko raunioitui tulipalossa 1956. Tämän Pyhän Katariinan kirkon rauniot on nykyään korjattu kirkoksi, arkkitehtina Pekka Wesamaa. Seurakunta perustettiin uudelleen vuonna 1990. Skuoritsa on Vantaankosken seurakunnan ystävyysseurakunta.

## Skuoritsan kylät

Ahmosi, Ahokas, Akkala, Ala-Purskova, Aropakkasi, Autio-Tukenitsa, Hatsinanmylly, Huittula, Ihalaisi, Iistinä, Ikatla, Juvaisi, Kaijasi, Kainolaisi, Karhunkylä, Kemppilä, Kesälä, Kiurula, Kolmikanta, Kolmola, Korpikylä, Koskelaisi, Kouhia, Kuitusi, Kämärä, Laitisi, Lusikkala, Malkkila (Tynilä), Metiäisi, Motsina, Multia, Mutakylä, Muttala, Myllykylä, Niisnova, Nikreuksenkylä, Nousiaisi, Näppilä, Ontrova, Orava, Pekkala, Pellilä, Peräjärvi, Petrova, Peussala, Pieni Iistinä, Pieni Reisinä, Pietilä, Pitkälä, Pokkisen Purskova, Punakkala, Pöllä (Sepänkylä), Pöyhölä, Riepposi, Ruotsila, Rähmösi, Rätönkylä, Saalisi, Skuoritsa, Sokkala, Suo-Tukenitsa, Suuri Puutosti, Suuri Reisinä, Suuri Taaitsa, Tehvinä, Tervola, Tervola (Sämpsänpalo), Turtia, Tyyskälä, Uusi Purskova, Uusi Puutosti, Veikkola, Vohkana, Voutila (Foutila), Vuitti, Väisälä, Ylä-Purskova.

## Lähteet

## Aiheesta muualla
*Georg Luther. *Herdaminne för Ingermanland 2: De finska och svenska församlingarna och deras prästskap 1704-1940*. Helsingfors: Svenska litteratursällskapet i Finland, 2000.  (sid.)
*Esko Jalkanen. *Skuoritsan papit sekä seurakunnan historiallisia vaiheita vuosina 1624-2001*. Joensuu: Skuoritsan työ-toimikunta, 2002.  (sid.)
*Virtuaali-Inkerin sivu Skuoritsasta
*Skuoritsan seurakunnan sivusto
Kiinalainen shakki

**Kiinalainen shakki** voi tarkoittaa kahta eri peliä:

# Xiangqi, shakkia muistuttava neliölaudalla pelattava kiinalainen peli.
# Kiinanšakki, halmaa muistuttava tähdenmuotoisella laudalla pelattava saksalainen peli.
Soikkola

**Soikkola** () on entinen kylä Inkerissä. Soikkolan kylä sijaitsi Soikkolan niemellä Suomenlahden etelärannalla Kaprion- ja Laukaanlahden välissä. Nykyään alue kuuluu Leningradin alueen Jaaman piirin Viistinän ja Niisnovan kuntiin. Alueella on sijainnut myös entiset Soikkolan ortodoksinen seurakunta ja Soikkolan luterilainen seurakunta.

## Soikkolan asutus
1900-luvun alkupuolelle saakka Soikkola oli pääosin inkerikkojen asuinaluetta ja siten ortodoksista seutua. Inkerikkojen asumia kyliä olivat Hamala, Kolkanpää, Koskina, Loka (Loas), Loukkula, Metsäkylä, Mättäsi, Oussimäki, Pätsinä, Repola, Ruutsia, Röllölä, Saarove, Savimäki, Soikkola, Suuri-Somero, Tammikontu, Uusi-Harkkola, Viistinä. Inkerikkojen lisäksi luterilaisia, inkerinsuomalaisia äyrämöisiä asui vielä 1800-luvun puolivälissä seuraavissa kylissä: Mäkkylä, Otsave, Peipiä, Suija, Säätinä, Tarinaisi, Uusikylä, Vanha-Harkkola, Venakontsa, Voloitsa. Koskisenkylässä oli inkerikkojen lisäksi saksalaisia. Pelkästään äyrämöisten asuttamia kyliä olivat Järvenperä ja Vääräoja. Toisenuskoisiin kohdistetun painostuksen alla 1900-luvulla tullessa äyrämöiset vetäytyivät muutamiin kyliin ja leimallisimmin äyrämöiskyliksi jäivät Uusikylä ja Vääräoja. Venäläisiä asui vanhastaan vain Pienessä-Somerossa.

1930-luvulla Soikkolan niemelle rakennettiin suuri sotilastukikohta, jonka neuvostoliittolaiset tuhosivat toisen maailmansodan vetäytymisvaiheessa. Sodan aikana suomalaiset ja inkerikot siirrettiin Suomeen. Neuvostoliittoon palattuaan heidät karkotettiin Sisä-Venäjälle. Ensimmäiset kanta-asukkaat pääsivät palaamaan 1950-luvulla.

Nykyisin Soikkolassa asuu muutama sata inkerikoiksi tunnustautuvaa ihmistä ja inkeroisen kielikin on jossain määrin säilynyt. Soikkolassa toimii inkeroiskuoro, kansanperinneryhmä ja museo.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

*Kattila, Soikkola ja Novasolkka Virtuaali-Inkeri -sivustolla
*Sivu Soikkolan ortodoksisen seurakunnan historiasta
Spankkova

**Spankkova** () on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Jelisavettinan kunnassa sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä.

Ruotsalaisvallan aikana 1600-luvulla seudulle muuttaneet inkerinsuomalaiset kuuluivat Tääkelin seurakuntaan. Sillä oli oma kirkko ja kirkkoherra jo 1640-luvulla. Vuonna 1731 venäläinen ruhtinas Spankovski rakennutti kirkon Spankkovan kylään, ja seurakunta sai uuden nimensä. 1720-luvulta lähtien se kuului Koprinaan, mutta itsenäistyi uudelleen vuonna 1753. Vuonna 1833 Spankkovaan rakennettiin uusi Neitsyt Marialle omistettu kivikirkko. Seurakuntaan kuului myös Kolppana, jossa oli oma Paavali I:n rakennuttama kirkko. Vuonna 1905 seurakunnassa oli noin 4&nbsp;800 suomalaista ja viitisenkymmentä virolaista jäsentä, vuonna 1917 enää 3&nbsp;161. 1920-luvun alusta lähtien Spankkova ja Kolppana toimivat erillisinä seurakuntina. Spankkovan kirkko suljettiin vuonna 1937.

Spankkovan asukkaista suurin osa oli inkeriläisiä savakoita. Eräissä kylissä asui myös ortodoksisia inkerikkoja. Seurakuntaan kuului 44 kylää, joista suomalaisia 31:

Ahokylä, Hinkkala, Hintikkala, Honkala, Ilkkinä, Kaletino, Karstala, Korpisalo (Uusikylä), Kunttula, Kurkovitsa, Luiskenitsa, Luumitsa, Miikkinä, Peresnova, Pienhovi, Pieni Karstala, Pieni Pornitsa, Pieni Sääskelä, Piesala, Pitkälä, Raakelitsa, Repola, Räähkälä, Saaritsa, Seppälä, Sikoniemi, Smolkkova, Sornua, Spankkova, Suuri Pornitsa, Suuri Sääskelä, Säämälä, Tarovitsa, Toivari, Tuonitsa, Tupitsa, Tääkeli, Uusi Hinkkala, Uusi Holopitsa, Vanha Holopitsa, Vanha Staarosta, Vereppi, Vetkala, Vironkylä.

Nykyään kylät kuuluvat Hatsinan piirin Jelisavettinan, Puutostin, Suuren-Kolppanan, Sääskelän ja Voiskovitsan kuntiin.

Toisen maailmansodan aikana vuonna 1943 suomalaisväestö siirrettiin Suomeen. Sodan jälkeen seutu asutettiin venäjänkielisellä väestöllä ja Suomesta palanneet sijoitettiin vastaavasti sisämaahan, venäjänkielisille paikkakunnille.

Nykyään Spankkovan kylässä on noin 1&nbsp;200 asukasta. Kylässä on maidontuotantoon erikoistunut maatalousyritys. Raunioitunut Neitsyt Marian kirkko on paikallinen nähtävyys.

## Lähteet

### Viitteet

## Aiheesta muualla
*Spankkova Virtuaali-inkerissä
Tyrö

**Tyrö** (, ) on seurakunta Inkerissä Suomenlahden etelärannalla, Kronstadtin kohdalla. Seurakunta kuului Troitskojen kihlakuntaan sekä Oranienbaumin (Kaarostan l. Rampovan), Strelnan (Nuolijoen) ja Uritskin pitäjiin (kuntiin). Seurakunnan väkiluku oli 7900 (1928). Tyrön asukkaat lukeutuivat äyrämöisiin ja puhuivat inkeroiskieltä läheisesti muistuttavaa äyrämöismurretta. Nykyisin Tyrön alue kuuluu Lomonosovin piiriin ja jakautuu useamman pitäjän kesken.

## Historia

Tyrön luterilainen seurakunta perustettiin 1642. Siihen kuului myös Retusaari eli Kronstatti. Kivikirkko rakennettiin 1831. Kirkko otettiin pois seurakunnalta 1936, ja siitä tehtiin elokuvateatteri. Tyrön seurakunta on perustettu uudelleen ja kirkko saatu takaisin 1991.
Tyrön seurakunnan alueella asui äyrämöisten ohella huomattava joukko inkeroisia sekä kasvava määrä venäläisiä sekä 1700-luvulle sinne värvättyjä saksalaisia maanviljelijöitä. Alueella oli myös kaupunkeja, kuten Pietarhovi ja Oranienbaum sekä sotilastukikohtia, kuten Yhinmäen linnake (Krasnaja Gorka). 

Toisessa maailmansodassa Tyrö lähes kokonaan joutui erilliseen saartoon yhdessä koko Hevaan sekä Serepetan pohjoisten kylien kanssa (Ораниенбаумский плацдарм/Oranienbaumskii platsdarm). Seurakunnan itäosan asukkaat ehdittiin evakuoida jo syksyllä 1941 Toksovaan ym. Kannakselle, mistä inkeriläiset kevättalvella 1942 karkotettiin Siperiaan. Tyrön saartorenkaan sisäpuolelta karkotettiin kaikki inkeriläiset ja saksalaiset samoin kevättalvella 1942. Heidät kuljetettiin kuorma-autoilla jään yli Revonnenään ja sieltä Laatokan Jäätien kautta Koillis-Siperiaan Jäämeren rannalle.

## Tyrön kylät

Ahinkonnun Suokas (Кузнецы), Ahinkontu, Ahokylä (Агакули), Aliskala, Asikkala (Новая Деревня), Autio (Туюзи), Haisevaisi (Большая Ижора), Halosi (Халузи), Hanttula, Hiukankylä (Pieni Piutusi), Hovinmätäs, Hännisi, Kangas (Большие Борки), Kapakanmäki (Кабацкое), Kasukanmäki, Kirppula, Kukkosi (Куккузи), Kuusoja (Луизино), Kylänpää, Käkösi, Lankila (Лангерево), Latikan Soikkina (Большая Сойкина), Latikan Suokas, Lautakota (Лавдузи), Leppäsi (Лебяжье), Liiha (Лигово), Liikosi (Лигойзи), Liimosi (Лимузи), Lukkala, Löytysi (Левдузи), Mielisi (Кикинка), Mustaoja (Владимирово), Mustasuu (Заводы), Myllysi (Марьино), Nastola (Настолова), Notkola (Нотколова), Notkolan Soikkina, Penikkala (Пеники), Pieni Seppälä, Piutusi (Пиудузи), Pohjoisi, Porsas, Pronna (Нижняя Бронна), Reijola (Малый Симонгонт), Riikola, Ristikylä (Ольгино), Roitsa (Троицкое), Sahamylly, Seppälänmätäs (Кузнецы), Simonkontu (Большой Симонгонт), Tammenkontu (Таменгонт), Teppois-Soikkina (Санино), Teppola, Tieriikola (Малая Ижора), Tujusi (Туюзи), Tyrönkylä (Мартышкино), Usinkontu (Узигонт), Vahviaisi (Ивановка), Vanhakontu (Дубки), Vihkola, Yhinmäki, Ylikylä (Илики).

## Aiheesta muualla
*Tyrön seurakunnan kotisivu
Venjoki

**Venjoki** () on entinen luterilainen seurakunta Keski-Inkerissä. Venjoki oli Inkerinmaan väkirikkaimpia seurakuntia. Asukkaita oli 12 260 (1928). Seurakunnan rajojen sisällä sijaitsee myös muutamia kaupunkeja ja suuria taajamia, jotka ovat Puškin eli Saari, Pauluskoi, Aleksandrovskaja, Pulkkala, Slavjanka () ja Ust-Slavjanka ().

## Historia

Venjoen seurakunta perustettiin vuonna 1641. Sillä oli Ruotsin vallan aikana kaksi kappeliseurakuntaa: Liissilä ja Inkere. Venjoen kirkonkylä oli Pääsölä. Edellinen kirkko oli Juhana Salosen rakennuttama puinen kaksoisristikirkko. Viimeisin kivikirkko on vuodelta 1885, joka toimi seurakunnan kirkkona 1930-luvun lopulle, kunnes siitä tehtiin neuvostoklubi. Nykyisin kirkossa toimii laboratorio. 

Toisessa maailmansodassa rintama kulki Venjoen yli ja pysähtyi seurakunnan pohjoisosaan. Venjoen asukkaat siirrettiin saksalaisten sotatoimialueelta Suomeen. Toisen maailmansodan jälkeen Venjoki asutettiin venäläisillä ja Suomesta palanneet karkotettiin venäläisille paikkakunnille. Vuoden 1947 karkotus koski jokseenkin kaikkia kotiseudulle päässeitä venjokelaisia.

## Venjoen kyliä

Anttila, Glaasova, Haapasaari, Haikkola, Hampaala, Hietakylä, Humalasaari (Hynnisi), Huuhka, Hyvösi, Hällölä, Häyhäsi, Hörkkölä, Jäniskylä, Kaakkala, Kapasi, Kaskisaari, Kekälekylä, Kelola (Jurkina), Kiiskilä, Kivola, Kokkola, Kommola, Koprala, Korhosi, Korkanmäki, Korkeamaa, Kouru (Kotsalainen), Koussula, Kuivila, Latukka, Leppälä, Luukkasi, Lyysmäki, Länkioja, Marinova, Mestilä, Montila, Mosina, Mosinanmylly, Novavesti, Paapala, Pappilanautio, Patamäki, Pieni-Ruussova, Pieni-Saklina (Ahola), Pieni-Selkelevä, Piisinä, Poritsa, Porttila, Poru, Pääsölä, Rahkola, Rajakivi, Repola, Ripsevä, Ropola, Rusinautio (Rusila), Rönölä, Saamosti, Saapru, Saksala, Sintosi, Suosaari, Suuri-Kattilaisi, Suuri-Ruussova, Suuri-Saklina, Suuri-Selkelevä, Särtsä, Tanilova (Hantsula), Tonnila, Torasaari, Tärölä, Uusi-Kattilaisi, Uusikylä, Uusi-Onttola, Vanhala, Vanhamoisio, Vanhamylly, Vanha-Onttola, Vekkilä, Ventola, Verevä, Vähikkälä, Väärälä

## Lähteet
Luettelo Italian ympäriajon voittajista

Taulukossa Giro d’Italian voittajat vuodesta 1909. 

## Kategoriat
*  Kokonaiskilpailun voittaa kilpailija, joka käyttää etappeihin yhteenlaskettuna vähiten aikaa. Kokonaiskilpailun johtajalla on roosan värinen paita *[[maglia rosa]]*. 
*  Mäkipistekilpailun voittaa kilpailija, joka kerää eniten mäkipisteitä, joita on mahdollista saavuttaa sijoittumalla hyvin vuorietappien vaativimmilla nousuilla. Vuodesta 2012 parhaan mäkimiehen paita on ollu sininen *maglia azurra*. Vuosina 1974–2011 paita oli vihreä *maglia verde* . Paras mäkimies on palkittu vuodesta 1933 lähtien, mutta *maglia verde* tuli mukaan *Giro*on vasta vuonna 1974.
*  Pistekilpailun voittaa kilpailija, joka kerää eniten pisteitä, joita on mahdollista saavuttaa etappien voitoista ja etapin matkan varrella olevista välikirimaaleista. Parhaalla pistemiehellä, joka usein on kirimies, on tumman violetti paita nimeltään *maglia ciclamino*. Paita oli alkuun vuosina 1966–1969 punasävyinen , kunnes siitä tuli violetti vuosiksi 1970–2009. Vuosina 2010–2016 paita oli jälleen punainen; *maglia rosso passione*, kunnes siitä tuli taas violetti vuodesta 2017 alkaen.
*  Parhaalle nuorelle kilpailijalle on jaettu *maglia bianca* eli valkoinen paita vuosina 1976–1994 ja uudelleen vuodesta 2007 lähtien.

**Lakkautetut kategoriat**
* Vuosina 1989–2006 jaettiin *maglia azzurra* eli taivaansininen paita ns. *intergiro*- eli välikirikilpailun parhaalle. Intergirossa etappien puolivälissä on kohta, jossa otetaan kilpailijoiden ajat. Nopeimman kokonaisajan ajanut sai paidan. Vuonna 2006 *maglia azzurran* tilalle tuli *maglia blu* eli sininen paita, jonka voitti paras yleisajaja. Pisteitä jaettiin sekä tasaisilla että vuoristoetapeilla, joten parhaiten erityyppisillä etapeilla pärjännyt voitti paidan. Tätä paitaa ei käytetty kuin yhtenä vuotena.

**Huomioitavaa**
* Vuonna 1912 ei käyty yksilökilpailua vaan ainoastaan joukkuekilpailu
* Vuonna 1956 palkittiin kolme mäkimiestä. Jokaisen vuoristoalueen paras

## Tulokset
### Pääkategoriat

### Maglia bianca (paras nuori)

## Käytöstä poistuneet kategoriat
Maglia blu (yleisajaja)

Maglia azzurra (intergiro)

## Katso myös
*Luettelo Ranskan ympäriajon voittajista
*Luettelo Espanjan ympäriajon voittajista

## Lähteet
Paolo Savoldelli

**Paolo Savoldelli** (s. 7. toukokuuta 1973 Clusone, Bergamon maakunta) on entinen italialainen kilpapyöräilijä ja kaksinkertainen Italian ympäriajon voittaja, vuosilta 2002 ja 2005. Savoldelli oli kiipijänä erinomainen, mutta sitäkin paremmin tunnettu alamäkiajosta, jossa hän oli maailman ehdotonta huippua. Tästä juontaa myös hänen lempinimensä *Il Falco* - haukka. Toinen paljon käytetty lisänimi oli *babyface*. Savoldellin alamäkitaidot olivat erityisen tärkeässä asemassa vuoden 2005 Italian ympäriajon toiseksi viimeisellä etapilla, jolloin hän saavutti alamäessä Gilberto Simonia ratkaisevasti kokonaisvoiton kannalta.

Savoldelli päätti uransa kauden 2008 jälkeen.

## Saavutukset
;2008 &ndash; LPR Brakes - Ballan
*Italian ympäriajo, 15. kokonaiskilpailussa
;2007 &ndash; Astana
* Tour de Romandie, 2. kokonaiskilpailussa ja prologin voitto
*Italian ympäriajo, 12. kokonaiskilpailussa ja 20. etapin voitto
;2006 &ndash; Discovery Channel Pro Cycling Team
* Tour de Romandie, prologin voitto 
* Italian ympäriajo, 5. kokonaiskilpailussa, prologin ja yhdistelmäkilpailun voitto sekä kaksi päivää *[[Maglia rosa]]* -paidassa
* Tirreno-Adriatico, 4. kokonaiskilpailussa
;2005 &ndash; Discovery Channel Pro Cycling Team 
* Italian ympäriajo, 1. kokonaiskilpailussa ja 11. etapilla, kahdeksan päivää *Maglia rosa* -paidassa 
* Ranskan ympäriajo, 1. etapilla 17
;2002 &ndash; Index-Alexia Aluminio
* Italian ympäriajo, 1. kokonaiskilpailussa, neljä päivää *Maglia rosa* -paidassa 
;2001 &ndash; Saeco
* Tour de Romandie, prologin ja 2. etapin voitto
* Tirreno-Adriatico, 4. kokonaiskilpailussa
* Italian ympäriajo, 14. kokonaiskilpailussa
;2000 &ndash; Saeco
* Tour de Romandie, kokonaisvoitto ja prologin voitto 
* Giro del Trentino, 3. etapin voitto
;1999 &ndash; Saeco
* Italian ympäriajo, 2. kokonaiskilpailussa ja 14. etapin voitto
* Giro del Trentino, kokonaisvoitto ja 1. etapin voitto 
* Trofeo Lagueglia, kokonaisvoitto
* Tour de Romandie, 4. kokonaiskilpailussa
;1998 &ndash; Saeco
* Italian ympäriajo, 9. kokonaiskilpailussa
* Giro del Trentino, kokonaisvoitto ja 2. etapin voitto 
;1997 &ndash; Rosslotto
* Italian ympäriajo, 13. kokonaiskilpailussa
* Hofbrau cup, 4. etapin voitto

## Lähteet
* Paolo Savoldelli Trap–Friis-tietokannassa 

### Viitteet
Halma

**Halma** (muinaiskreikkaa: *hyppy*) on kahden tai neljän pelaajan lautapeli. Pelin on kehittänyt yhdysvaltalainen kirurgi George Howard Monks vuonna 1883.

Halmaa pelataan 16×16 ruudun laudalla. Pelin tarkoituksena on saada siirrettyä kaikki omat nappulat vastustajan aloitusalueelle ennen kuin tämä ehtii vallata pelaajan oman aloitusalueen. Nappulat voivat hyppiä toistensa yli, mutta ne eivät koskaan lyö toisiaan.

## Säännöt

### Alkuasetelma
* Kullakin pelaajalla on vierekkäisistä ruuduista koostuva alue laudan kulmalla. Alueiden rajat on merkitty laudalle.
** Kaksinpelissä pelaajat aloittavat laudan vastakkaisista nurkista 19 ruudun kokoiselta alueelta.
** Nelinpelissä alueissa on 13 ruutua, ja kaikki nurkat ovat käytössä.
* Joka pelaajalla on yhtä monta nappulaa kuin aloitusruutujakin, väriltään muiden pelaajien nappuloista eroavia.
* Pelin käynnistyessä aloitusalueet täytetään nappuloilla.

### Tavoite
Pelin tavoitteena on siirtää kaikki omat nappulat vastakkaisessa nurkassa sijaitsevalle alueelle.

### Pelin kulku

* Aloittaja valitaan satunnaisesti.
* Omalla vuorollaan voi yhtä omaa nappulaa siirtää jollain seuraavista tavoista:
** Siirto viereiseen tyhjään ruutuun, jonka jälkeen vuoro siirtyy seuraavalle.
** Yksi tai usempia hyppyjä viereisten nappuloiden yli.
*** Nappulan yli voi hypätä sen väristä riippumatta, jos sen vastakkaisella puolella on tyhjä ruutu.
*** Ylitetty nappula jätetään paikalleen hypyn jälkeen.
*** Minkä tahansa hypyn perään voi tehdä lisää hyppyjä samalla nappulalla tai päättää vuoronsa.
* Kun nappula on maalialueella, sitä ei saa enää siirtää sen ulkopuolelle siirron päätteeksi.
* Jos siirron jälkeen kaikissa maalialueen ruuduissa on oma nappula, siirtänyt pelaaja on voittanut pelin.
* Muutoin vuoro siirtyy vasemmalla olevalle pelaajalle.

## Variaatio
* Kiinanšakki, pelataan tähden muotoisella laudalla, 2-6 pelaajaa
Saara-Maria Paakkinen

**Saara-Maria Paakkinen** (4. lokakuuta 1941 Pori – 17. heinäkuuta 2005 Hyvinkää) oli suomalainen kansanedustaja, europarlamentaarikko ja kunnallisneuvos.  Kansanedustajanaa hän toimi vuosina 1979–1995 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti. Eduskunnan ensimmäisenä varapuhemiehenä Paakkinen oli vuosina 1991–1995.

Paakkiselle tärkeimpiä politiikan oas-alueita olivat lasten asia ja ammattiyhdistysliike.
Saara-Maria Paakkinen oli Tuusulan kunnanvaltuuston jäsen  vuodesta 1973. Hän hoiti myös valtuuston puheenjohtajan ja varapuheenjohtajan tehtäviä. Paakkiselle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 2000.

Euroopan parlamentin jäsenenä Saara-Maria Paakkinen toimi eduskunnan valitsemana vuosina 1995–1996. Presidentin valitsijamiehenä hän oli vuosina 1982 ja 1988. Luottamustehtäviä Paakkinen hoiti kirkon piirissä, romanityössä ja nuorisotoiminnassa. Suomen syöpäpotilaat ry:n puheenjohtajana hän toimi vuosina 1997–2000.

## Lähteet
* 

## Aiheesta muualla
* Saara-Maria Paakkisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa 
*
Passacaglia

**Passacaglia** (ranskaksi *passacaille*, espanjaksi *passacalle* tai *pasacalle*) on hidas 3/4-tahtilajissa esitetty hovitanssi, jonka nimi tulee espanjan kielen sanoista *pasear* (kävellä) ja *calle* (tie). Tämä viittaa tanssin alkuperään: espanjalaiset kitaristit improvisoivat laulujen säkeistöjen välille kadensseja, joiden aikana he saattoivat astella yleisön joukossa.  

Myöhemmin passacagliasta kehittyi soitinmusiikin muoto, joka perustuu muuttumattomana toistuvaan melodiakulkuun. Passacaglia on läheistä sukua chaconnelle, jonka toistuva melodia voi kuitenkin esiintyä muuallakin kuin bassolinjassa.

## Kirjallisuutta
* Sadie, Stanley (toim.): The New Grove Dictionary of Music and Musicians, II Ed., New York, Grove, 2001 (korjattu laitos 2002),
Siestarjoki (kaupunki)

**Siestarjoki** (, , suom. aiemmin myös *Rajajoki* ja *Systerpekki*) on Pietariin kuuluva kaupunki Venäjällä. Se sijaitsee 35 kilometriä Pietarin keskustasta luoteeseen Suomenlahden ja Raja- eli Siestarjoen muodostaman Roslivajärven välisellä kannaksella. Hallinnollisesti Siestarjoki on Kurortin piiriin kuuluva kunta. Asukkaita on 40&nbsp;300 henkeä (vuonna 2003). Siestarjoki oli Venäjän ja Suomen rajapaikkakunta vuodesta 1812 toiseen maailmansotaan, ja osa Suomen suuriruhtinaskuntaa 1812–1864.

## Historia
Pian Pietarin kaupungin perustamisen jälkeen vuonna 1714 perustetulle Siestarjoelle rakennettiin Luoteis-Venäjän suurin asetehdas 1721–1724. Sen lähellä sijaitsi Pietari Suuren palatsi, jonka paikalla nykyään on hollantilaistyyppinen Dubki-puisto. Asetehtaassa on S. P. Voskovin työkalutehdas.  Ruotsin ja Venäjän vuosien 1741–1743 sodan sekä 1850-luvulla Krimin sodan aikana  Siestarjoelle rakennettiin maalinnoitus. Kesäkuussa 1855 Britannian ja Ranskan laivastot pommittivat tehdasta.

Siestarjoki yhdistettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan vuonna 1812 osana Vanhaa Suomea, mutta Kankaankylän () kaupunginosa siirrettiin kuuluvaksi Pietarin kuvernementtiin 1842. Kun asetehdasta ympäröinyt 14 neliökilometrin laajuinen alue erotettiin suuriruhtinaskunnasta vuonna 1864 ja sekin liitettiin Pietarin kuvernementtiin, lupasi keisari Aleksanteri II Suomelle vastineeksi Petsamon. Tämä toteutui vasta Suomen itsenäistymisen jälkeen Tarton rauhassa vuonna 1920.

1800-luvun lopulla Siestarjoesta tuli pietarilaisten suosima huvila-alue. Vuonna 1898 perustettiin kylpylä, jossa hoidetaan sydän- ja verenkiertoelimistön, hermoston, ruuansulatus- sekä tuki- ja liikuntaelimistön sairauksia. Neuvostoaikana seudulle perustettiin parantoloita ja lepokoteja. Siestarjoella vietti viimeiset elinvuotensa kirjailija Mihail Zoštšenko, joka on myös haudattu sinne. 1960-luvulta lähtien kaupunkiin on rakennettu uusia kerrostaloalueita.

Vuonna 1815 Siestarjoelle rakennettiin Valkeasaaren luterilaisen seurakunnan kappeli. Historiallisia kaupunginosia ovat Kankaankylän ohella Kurort (), Rosliva () ja Seppälä. Pietarista Siestarjoen kautta Viipurin rataan yhtyvällä rataosuudella on samanniminen paikallisliikenteen rautatieasema.

Siestarjoella sijaitsee yksi Jaroslavlin alueelta saapuvan ja Koiviston (Primorsk) öljyterminaaliin johtavan BPS-1 öljyputken pumppausasemista välivarastoineen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Siestarjoki Pietari-tietosanakirjassa 
* Rajajoen venäläinen asetehdas, Hakkapeliitta, 31.01.1933, nro 5, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
* Rikottu keisarisana - yksi monista, Hakkapeliitta, 03.01.1933, nro 1, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Haapakangas

**Haapakangas** () on historiallinen sekä nykyinen seurakunta Pohjois-Inkerissä Pietarin kaupungin pohjoisosassa. Haapakangas on myös taajama, joka sijaitsee Pietarista Viipuriin vievän valtatien varrella. Levassovassa on myös Stalinin vainojen aikainen teloituspaikka. Alueella on myös jäänteitä keisarinna Katariina II rakennuttamasta Pietarin pohjoisesta suojalinnoituksesta. 

Nykyisin Haapakankaalla sijaitsee myös yksi Inkerin kirkon seurakunnista. Nykyinen kirkko sijaitsee Jukin kylässä. Vanhempi kirkko sijaitsi samalla paikalla vuodesta 1911, mutta purettiin 1930-luvulla.

## Haapakankaan kylät

Enkkola, Haapakangas, Haapaoja, Hyväselki, Kasimo, Kissula, Korpiselkä, Luuppola, Mistola, Mäntysaari, Poroskylä, Saarselki, Sierattala, Vartiamäki.

## Lähteet
Pähkinälinna

**Pähkinälinna** (, vuoteen 1611 saakka Оре́шек, *Orešek*, vuosina 1611–1702 Нотебург, *Noteburg* ja vuosina 1944–1992 Петрокрепость, *Petrokrepost*, , ) on kaupunki Leningradin alueen Kirovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Nevan niskassa lähellä Laatokkaa 41 kilometrin päässä Pietarista. Kaupungissa asui 13&nbsp;305 henkeä (vuonna 2010).

## Historia

1400–1500-luvulla Pähkinälinna oli merkittävä kauppapaikka ja samannimisen Novgorodin Vatjan viidenneksen läänin keskus. Entinen läänijako säilyi Ruotsin vallan aikana. 1620-luvulla Pähkinälinnaan rakennettiin luterilainen kirkko, ja siellä toimi myös valtion rahoittama lastenkoulu.

Nykyinen Pähkinälinnan kaupunki on syntynyt Nevan vasemman rannan esikaupungista. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1780. Saksankielisestä nimestä *Schlüsselburg* (”Avainlinna”) väännettiin suomenkieliset nimitykset *Lyyssinä* ja *Lyyssinlinna*. Laatokan kanavien ansiosta kaupungista tuli huomattava tavaraliikenteen keskus.

Toisessa maailmansodassa kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Neuvostojoukkojen murtaessa Leningradin piirityksen se kärsi suuria vahinkoja. Nykyään kaupungissa on laivanrakennusteollisuutta.

Vuodesta 2006 lähtien Pähkinälinna on osa Kirovskin piiriä. Kaupungin päämies on Juri Kudrjavtsev ja kaupunginhallituksen päämies Anatoli Rogozin.

## Liikenneyhteyksiä ja nähtävyyksiä
Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu Pietarista Laatokan eteläpuolitse Murmanskiin vievä valtatie M18 (*Kuola*, osa :aa), joka kulkee 4 kilometriä Pähkinälinnan eteläpuolella. Myös Nevan eteläpuolitse kiertävä, kuntapiirin keskuksen Kirovskin kautta Pietariin vievä paikallistie H135 on merkittävä. Pähkinälinnasta on linja-autoyhteys esimerkiksi Kirovskiin (8 km) ja Pietariin. Lähin rautatieasema Petrokrepost sijaitsee Nevan oikeanpuoleisella rannalla naapurikunnassa, jonne on kaupungista lauttayhteys; lauttareitti kulkee Pähkinäsaaren linnan kautta. Tärkeitä lähistön rautatieasemia on myös Korotkan eli Kirovskin asema ja 25 kilometrin päässä etelässä sijaitseva Namkun asema (Mga). 

Tärkein nähtävyys on museona toimiva Pähkinäsaaren linna. Kaupunkia halkovat vanha ja uusi Laatokan kanava sekä niistä haarautuva Nevan kanava. Vanhan kanavan ja Nevan yhtymäkohdassa on vuonna 1836 rakennettu sulkulaitteisto. Kirkkorakennuksista ovat säilyneet ortodoksiset Jumalansynnyttäjän ilmestyksen katedraali ja pyhän Nikolauksen kirkko. Kaupungissa on kotiseutumuseo.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Pähkinälinnan kaupunki Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa
Voitto Hellsten

**Voitto Valdemar Hellsten** (15. helmikuuta 1932 Pertteli – 7. joulukuuta 1998 Turku) oli suomalainen pikajuoksija. Hän voitti 400 metrillä olympiapronssia Melbournessa 1956 ja EM-hopeaa Bernissä 1954. Hellsten muistetaan kuitenkin erityisesti menestyksestä Suomi–Ruotsi-maaotteluissa. Urheilu-uransa jälkeen hän oli 1960-luvulla kaksi kautta SDP:n kansanedustajana.

Hellsten harrasti nuorena urheilua monipuolisesti: kesällä juoksua ja korkeus- ja pituushyppyä, talvella hiihtoa. Hänen kasvattajaseuransa oli Salon Vilpas, mutta hän edusti menestyksekkäimmät vuotensa Turun Tovereita. Hellstenin varsinainen kilpaurheilu-ura alkoi vuonna 1949, jolloin hän juoksi 100 metriä aikaan 11,2 ja 200 metriä aikaan 23,2. Hänellä ei ollut varsinaista valmentajaa vaan oppi tuli kirjoista ja muita juoksijoita tarkkaillen.

1950-luvulla Hellsten alkoi juosta myös pidempiä matkoja, jopa 800 metriä. Hän osallistui 33 maaotteluun ja voitti niissä lajinsa 52 kertaa. Erityisesti voitot Suomi–Ruotsi-maaotteluissa toivat hänelle nimityksen *Ruotsin-tappaja*.

Hellsten kilpaili Helsingin olympialaisissa 1952, jolloin hän karsiutui 100 metrin 1. alkuerissä ajalla 11,1, 200 metrillä 2. alkuerissä ajalla 22,4 ja 4&nbsp;×&nbsp;100 metrin viestin alkuerissä ajalla 42,0.

Melbournen olympialaisissa 1956 Hellsten sai pronssia 400 metrillä, Bernin Euroopan-mestaruuskisoissa 1954 hopeaa 400 metrillä ja pronssia 4 × 400 metrin viestissä. Melbournessa juoksemallaan ajalla 46,20 Hellsten sijoittuu edelleen vuonna 2025 Suomen kaikkien aikojen 400 metrin juoksun tilastossa kuudenneksi.

Hellsten valmistui liikunnanohjaajaksi vuonna 1954 Pajulahden urheiluopistosta. Hän työskenteli Turun kaupungilla vuodet 1955–1991 lukuun ottamatta vuosia 1962–1970, jolloin hän oli eduskunnassa SDP:n kansanedustajana. Hellsten oli myös Turun kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1960–1972. Hän oli presidentin valitsijamies vuosien 1962 ja 1968 vaaleissa.

Vuonna 1972 julkaistiin Hellstenin omaelämäkerta *Voiton ja tappion vuodet*.   
__NOTOC__
## Suomen mestaruudet
* 100 metrillä 1952, 1953, 1954
* 200 metrillä 1952, 1954, 1955, 1956, 1957
* 400 metrillä 1955, 1956, 1957, 1958
* Viestijuoksuissa yhteensä viisi mestaruutta

## Lähteet
* 

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* 
* Voitto Hellsten Ylen Elävässä arkistossa
* 
*
Miikkulainen

**Miikkulainen** voi viitata seuraaviin asioihin:

* Miikkulainen, luterilainen seurakunta Inkerissä.
* *[[Miikkulainen (elokuva)|Miikkulainen]]*, Juha Taskisen elokuva vuodelta 1992.

## Sukunimi
* Janne Miikkulainen, sukeltaja
* Jarno Miikkulainen, jääkiekkoilija
* Juha Miikkulainen, Pori Jazzin toimitusjohtaja
* Markus Miikkulainen, Baysix-yhtyeen jäsen.
* Matti Miikkulainen (s. 1944), teatterinjohtaja ja -ohjaaja
* Risto Miikkulainen (s. 1961), suomalaissyntyinen yhdysvaltalainen tietojenkäsittelyn tutkija, professori

### Kuvitteellisia henkilöitä
* Nestori Miikkulainen, Juha ”Watt” Vainion laulussa ”Vanhojapoikia viiksekkäitä”