8½

**8½** (myös **Fellinin 8½**, ) on Federico Fellinin ohjaama elokuva vuodelta 1963.

Elokuvan nimi viittaa siihen, että ennen elokuvaa *8½* Fellini oli tehnyt seitsemän ja puoli elokuvaa ohjaajana, kun kaksi lyhytelokuvaa ja yhteistyöelokuva Alberto Lattuadan kanssa lasketaan puolikkaiksi elokuviksi.

*8½* sai kaksi Oscar-palkintoa: parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarin ja parhaan puvustuksen Oscarin. Elokuvaa pidetään vaikutusvaltaisena klassikkona, British Film Instituten äänestyksessä se valittiin vuonna 2002 kaikkien aikojen kolmanneksi parhaaksi elokuvaksi. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen seitsemänneksi parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi.

Käsikirjoituksen laativat Fellinin kanssa Tullio Pinelli, Ennio Flaiano ja Brunello Rondi, ja pääosaa, tunnettua italialaista elokuvaohjaajaa Guido Anselmia, näyttelee Marcello Mastroianni. Elokuva on mustavalkoinen, ja sen on kuvannut Gianni di Venanzo. Puvustus ja lavastus ovat Piero Gherardin ja  musiikki on Nino Rotan, joka on säveltänyt musiikin lähes kaikkiin muihinkin Fellinin elokuviin.

## Juoni
Tunnettu italialainen elokuvaohjaaja Guido Anselmi kärsii "ohjaajan blokista". Jumittuneena uuteen tieteiselokuvaan, keskellä taiteellisia ja aviollisia vaikeuksia hän on kadottanut mielenkiinnon työhön. Samalla kun hän ponnistelee puolinaisesti elokuvan kimpussa, hänen muistoihinsa ja mielikuviinsa nousee menneisyydestä takaumia ja unia, jotka usein sekoittuvat todellisuuteen. Tarinaan kutoutuu verhottuja Fellinin omaelämäkerrallisia viittauksia.

## Näyttelijät

## Tuotanto
Kun kuvaukset alkoivat 9. toukokuuta 1962, Eugene Walter muistelee Fellinin ottaneen ”pienen palan ruskeaa paperia” ja liimanneen sen lähelle kameran tähtäintä. Siinä luki: ”Ricordati che è un film comico” (”Muista, että tämä on komedia”). *8½* kuvattiin 35 millimetrin filmille, ja esitettäessä käytettiin kuvasuhdetta 1,85:1.

Kuten tuon ajan italialaisissa elokuvissa oli tapana, äänitys tehtiin jälkikäteen. Fellinille mieluisan tekniikan mukaisesti monet vuorosanat kirjoitettiin vasta jälkituotannon aikana, ja itse kuvauksissa näyttelijät esittivät satunnaisia vuorosanoja. Tässä elokuvassa näyttelijä Claudia Cardinale sai ensimmäisen kerran äänittää omat vuorosanansa, sillä aiemmin hänen ääntään oli pidetty liian käheänä eikä pidetty hyvänä, että se yhdistyi tunisialaiseen korostukseen.

Syyskuussa 1962 Fellini kuvasi elokuvalle alkuperäisen käsikirjoituksen mukaisen lopun: Guido ja hänen vaimonsa istuvat junan ravintolavaunussa matkalla Roomaan. Ajatuksiinsa vaipunut Guido kohottaa katseensa, ja junan ajaessa tunneliin hän näkee elokuvansa henkilöiden hymyilevän hänelle monitulkintaisesti. Fellini kuvasi myös toisen lopun avaruusaluksessa rannalla iltaruskon aikaan, mutta sitä oli tarkoitus käyttää vain markkinoinnissa. Yhdessä muiden käsikirjoittajien kanssa hän kuitenkin totesi, että tämä osuus olisi elokuvalle harmonisempi ja hienompi päätös.

## Vastaanotto
### Euroopassa
Elokuvan ensi-ilta Italiassa oli 14. helmikuuta 1963, ja *Otto e mezzo* sai lähes yksimielistä ylistystä arvosteluissa, joissa Felliniä nimitettiin ”neroksi jolla on taianomainen kosketus ja hämmästyttävä tyyli”. Italialainen kirjailija ja kriitikko Alberto Moravia luonnehti elokuvan päähenkilöä Guido Anselmia seuraavasti:

*[[Corriere della Sera]]an* kirjoittanut Giovanni Grazzini tähdensi, että 

*[[Bianco e Nero]]n* Mario Verdone kirjoitti, että elokuva on 

*8½* esitettiin Cannesin elokuvajuhlilla huhtikuussa 1963, ja se sai ”lähes pelkkää kehua”. Se oli Italian virallinen edustaja myöhemmin Moskovan elokuvajuhlilla, missä se sai pääpalkinnon. Ranskalainen elokuvaohjaaja François Truffaut kirjoitti: ”Fellinin elokuva on täydellinen, yksinkertainen, kaunis, rehellinen, juuri sellainen, jonka Guido haluaa elokuvassa *8½* tehdä.”

*Premier Planin* kriitikot André Bouissy ja Raymond Borde kirjoittivat, että elokuva on ”merkitykseltään ja tekniseltä taituruudeltaan verrattavissa *[[Citizen Kane]]en*. Se on kypsyttänyt avantgardea yhdellä iskulla kaksikymmentä vuotta, sillä se sekä yhdistää että ylittää kaikki kokeellisen elokuvan keksinnöt”. *[[Cahiers du cinéma]]n* Pierre Kast kirjoitti, että ”ihailuni Felliniä kohtaan ei ole rajaton. En esimerkiksi pitänyt *[[La strada]]sta* mutta pidin *[[I vitelloni]]sta*. Meidän kaikkien on mielestäni kuitenkin myönnettävä, sivuuttaen hetkeksi kaikki ennakkoluulot ja varaukset, että *8½* on hämmästyttävä. Upeaa vapautta, täydellistä varovaisuuden ja tekopyhyyden puutetta, ehdotonta kiihkotonta vilpittömyyttä, taiteellista ja taloudellista rohkeutta – nämä ovat hänen uskomattoman hankkeensa ominaispiirteitä”.

Vuonna 1987 kolmekymmentä eurooppalaista älykköä ja elokuvantekijää äänesti *Otto e mezzon* kaikkien aikojen merkittävimmäksi eurooppalaiseksi elokuvaksi. Sight & Soundin ohjaajaäänestyksessä se oli kolmantena edellään vain *[[Citizen Kane]]* ja *[[Kummisetä (elokuva)|Kummisetä]]* (Osat 1 ja 2). *8½* on vakiojäsen arvostetussa *Sight & Soundin* kriitikkojen ja ohjaajien äänestyksessä kaikkien aikojen kymmenestä parhaasta elokuvasta. Se on kolmosena lehden vuoden 2002 ohjaajien äänestyksessä ja yhdeksikkönä kriitikkojen äänestyksessä.

### Yhdysvalloissa
Yhdysvaltalaiset kriitikot pääosin kehuivat elokuvaa, mutta Judith Crist, Pauline Kael ja John Simon suhtautuivat elokuvaan kielteisesti. Cristin mielestä ”elokuva ei koskettanut sydäntä eikä liikauttanut sielua”. Kael pilkkasi elokuvaa ja sanoi että se on ”rakenteeltaan katastrofi”, ja Simon piti sitä ”masentavana fiaskona”.

*[[Newsweek]]* puolusti elokuvaa sanoin: ”epäilemättä ykkösluokan taideteos”. Bosley Crowther kehui sitä *[[New York Times]]issa*: 

*[[The New York Post]]in* Archer Winsten  piti elokuvaa ”eräänlaisena Fellinin elokuvanteon kokonaiskatsauksena” mutta epäili vetoaisiko se amerikkalaiseen yleisöön samalla tavalla kuin *[[Ihana elämä]]* kolme vuotta aiemmin: 

Filosofi ja yhteiskuntakriitikko Dwight Macdonald oli sitä mieltä, että elokuva oli ”loistavin, monipuolisin ja viihdyttävin elokuva *[[Citizen Kane]]n* jälkeen”. Screen Directory on arvioinut sen kaikkien aikojen neljänneksi parhaaksi vieraskieliseksi elokuvaksi.

Vuonna 1993 kriitikko Roger Ebert kirjoitti että ”vaikka moni muu ohjaaja on yrittänyt tehdä samasta tarinasta oman versionsa, se on kuitenkin ykköselokuva aiheesta ohjaajan blokki”.

## Teemat
*8½* on elokuva luovan työn tekemiseen liittyvästä kamppailusta, sekä teknisestä että henkilökohtaisesta, ja niistä ongelmista, joita taiteilijat kohtaavat, kun heidän odotetaan synnyttävän jotakin henkilökohtaista ja syvällistä, johon kohdistuu voimakasta julkista tarkastelua, hyvin rajallisessa aikataulussa, samalla kun he joutuvat käsittelemään omia henkilökohtaisia ihmissuhteitaan. Laajassa mielessä kyse on oman onnellisuuden löytämisestä vaikeassa katkelmallisessa elämässä. Kuten monet tuon ajan, erityisesti Fellinin aikalaisen Michelangelo Antonionin, elokuvat, *8½* käsittelee modernisaation vieraannuttavaa vaikutusta.

*8½* on hyvin omaelämäkerrallinen. Fellini teki elokuvan, koska hän itse kärsi ohjaajan blokista. Henkilöhahmo Guido (esittäjänä Marcello Mastroianni, jonka kautta Fellini usein peilasi itseään) on kuva hänestä itsestään, ja monet Guidon muistot perustuvat Fellinin omiin. Siksi *8½* on rekursiivinen elokuva, se on elokuva itsensä tekemisestä ja myös metaelokuva.

Alun perin päähenkilö oli kirjailija, vaikka Fellini ei erityisemmin arvostanut kirjailijoita. Hän joutui paniikkiin huomattuaan, että Antonioni teki elokuvaa *[[Yö (Antonionin elokuva)|Yö]]*, jossa päähenkilöä, kirjailijaa, esittää Mastroianni. Pitkän jahkailun jälkeen hän sai uuden idean: päähenkilöstä tulee ohjaaja.

Elokuvan nimi on linjassa Fellinin itseen viittaavan aiheen – 8,5:nnen elokuvan teon – kanssa. Hänen kuusi aiempaa pitkää filmiään ovat *[[Valkoinen sheikki]]* (1952), *[[Vetelehtijät]]* (1953), *[[La Strada – Tie]]* (1954), *[[Huijarit]]* (1955), *[[Cabirian yöt]]* (1957) ja *[[Ihana elämä]]* (1960). Puolikkaina hän pitää elokuvaa *[[Varieteen valot]]*, jonka ohjasi Alberto Lattuadan kanssa vuonna 1950, ja kahta lyhytelokuvaa: *Un Agenzia Matrimoniale* 1953, joka sisältyy antologiaelokuvaan *[[L'amore in città]]* (1953), ja *Le Tentazioni del Dottor Antonio*, joka sisältyy antologiaelokuvaan *[[Boccaccio '70]]* (1962). Elokuvan *8½* työnimi oli *La bella confusione* (*Kaunis sekaannus*) jota ehdotti käsikirjoittaja Ennio Flaiano, mutta Fellini ”sai ajatuksen (joka osoittautui täysin vääräksi) kutsua sitä *Komediaksi*”.

## Vaikutteet
Elokuvan ensi-illan jälkeen vielä samana vuonna joukko nuoria italialaisia kirjailijoita perusti neoavanguardiaa edustavan kirjallisen ryhmän Gruppo ’63. Siihen kuului kirjailijoita, kriitikoita ja runoilijoita, joita olivat innostaneet *8½* ja Umberto Econ essee ”Opera aperta” (Avoin teos).

”Kaikkialla maailmassa ohjaajat tekevät jäljitelmiä elokuvasta *8½*”, kirjoitti Tullio Kezich Fellini-elämäkerrassaan . Seuraavassa luettelo elokuvista, jotka ovat saaneet siitä herätteen:
* *[[Mickey One]]* (Arthur Penn, 1965)
* *[[Alex in Wonderland]]* (Paul Mazursky, 1970)
* *[[Warnung vor einer heiligen Nutte]]* (Rainer Werner Fassbinder, 1971)
* *[[Amerikkalainen yö]]* (François Truffaut, 1974)
* *[[Syke ei sammu]]* (Bob Fosse, 1979)
* *[[Muistelmia – Stardust Memories]]* (Woody Allen, 1980)
* *[[Sogni d'oro]]* (Nanni Moretti, 1981)
* *[[Planeettojen paraati]]* (Vadim Abdrašitov, 1984)
* *[[La Pelicula del rey]]* (Carlos Sorin, 1986)
* *[[Hei, kamera käy]]* (Tom DiCillo, 1995)
* *[[8 ½ naista]]* (Peter Greenaway, 1999, tv)
* menestyksekäs Broadway-musikaali *[[Nine (musikaali)|Nine]]* (Maury Yeston ja Arthur Kopit, 1982; uusinta 2003; elokuva 2009 ohjaus Rob Marshall)
* *[[Hei Pussycat]]* (Clive Donner, 1965)
*  *[[Takeshis']]* (Takeshi Kitano, 2005)
* eräät musta-valkoiset jaksot Todd Haynesin elokuvassa *[[I'm Not There]]*.
*Synecdoche, New York (Charlie Kaufman, 2008)
*Birdman (Alejandro González Iñárritu, 2014)

## Palkinnot ja tunnustukset
* Oscar-palkinnot: 
** parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarin ja 
** parhaan puvustuksen Oscarin (musta-valkoinen). 
* New York Film Critics Circle nimesi elokuvan *8½* parhaaksi vieraskieliseksi elokuvaksi. 
* Italian elokuvatoimittajien liitto palkitsi elokuvan seitsemällä palkinnolla: ohjaaja, tuottaja, alkuperäistarina, käsikirjoitus, musiikki, kuvaus ja paras sivuosanäyttelijä (Sandra Milo)
* Saint Vincentin elokuvajuhlat (Hairouna Film Festival), pääpalkinto
* Moskovan elokuvajuhlat, pääpalkinto

### Ehdokkuudet
* Oscar-ehdokkuudet:
**Parhaan ohjauksen Oscar-palkinto, 
**Parhaan alkuperäiskäsikirjoituksen Oscar-palkinto
**Parhaan lavastuksen Oscar-palkinto (musta-valkoinen).

Elokuva esitettiin huhtikuussa 1963 Cannesin elokuvajuhlilla, ja se sai lähes yksimielistä kiitosta mutta ei palkintoa, koska se esitettiin kilpailusarjan ulkopuolella. Cannesin sääntöjen mukaan kilpailusarjaan voivat osallistua elokuvat, joita ei esitetä muualla, ja *8½* oli jo merkitty Italian viralliseksi edustajaksi myöhemmin Moskovan elokuvajuhlille. Elokuva *8½* esitettiin 8&nbsp;000 hengen yleisölle 18. heinäkuuta 1963 Kremlin kongressisalissa, ja sille myönnettiin elokuvajuhlien pääpalkinto sellaisin suosionosoituksin, että Fellinin elämäkertojan Tullio Kezichin mukaan festivaalijärjestäjät huolestuivat, koska se tulkittiin vapaudenvaatimukseksi. Tuomaristossa olivat Stanley Kramer, Jean Marais, Satyajit Ray ja käsikirjoittaja Sergio Amidei.

## Lähteet
* Affron, Charles, *8½: Federico Fellini, Director*. New Brunswick: Rutgers University Press, 1989.
* Bondanella, Peter, *The Films of Federico Fellini*. Cambridge: Cambridge University Press, 2002.
* Alpert, Hollis. *Fellini: A Life*. New York: Paragon House, 1988.
* Bondanella, Peter. *The Cinema of Federico Fellini*. Princeton: Princeton University Press, 1992.
* Fava, Claudio ja Aldo Vigano. *The Films of Federico Fellini*. New York: Citadel Press, 1990.
* Kezich, Tullio. *Federico Fellini: His Life and Work*. New York: Faber and Faber, 2006.

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Derek Malcolm: Federico Fellini: 8 1/2. *The Guardian* 22.4.1999.