Tantsukatk 1518. aastal

**1518. aasta tantsukatk** või **1518. aasta tantsuhullus** oli tantsumaania juhtum, mis toimus Strasbourgis Alsaces (tänapäeva Prantsusmaal) Saksa-Rooma keisririigis 1518. aasta juulist kuni 1518. aasta septembrini. Umbes 50–400 inimest tantsisid mitu nädalat. Selle nähtuse kohta on esitatud mitu seletust, millest üks on John Walleri pakutud stressist ajendatud massipsühhoos. Teise teooria kohaselt võis neil olla ergotism ehk tungalteramürgitus. Surmaarvude kohta esineb erimeelsusi.

## Ajalugu

### Sündmused
Puhang algas 1518. aasta juulis, kui Frau Troffea ja tema tütar Frauline Emma Götz hakkasid Strasbourgi tänaval innukalt ja kontrollimatult tantsima. Ned Pennant-Rea sõnul hakkas "Frau Troffea tantsima 14. juulil oma puitkarkassiga maja ees oleval kitsal munakiviteel. Nii palju kui me teame, ei olnud tal muusikalist saadet, vaid ta lihtsalt "alustas tantsimist" ... need, kes kogesid tema kummalist etteastest hakkasid teda jäljendama, mõne päeva jooksul liikusid seal enam kui kolmkümmend tantsumaaniast haaratud inimest (kreeka k *choreomania*), mõned neist olid psühholoogiliselt nii kinnisideelised (kreeka k. *monomania,* sõnadest *monos –* "üks" ja *mania –* *"*hullus"), et ainult surm oleks suutnud neid peatada." Troffea jätkas pideva tantsimisega nädal aega. Varsti liitusid temaga veel kolmkümmend inimest. Mõned arvavad ja usuvad, et see on täiuslik näide notseebo efektist, mis paneb inimesi haigestuma sellepärast, et nad seda eeldavad. Augustiks oli "tantsukatk" nõudnud 400 ohvrit. Tantsijad hakkasid kokku kukkuma, mõned surid isegi insuldi või südamerabanduse tagajärjel. Ohvrite liigutusi kirjeldati spasmilistena ning nende kehad uppusid higisse. Tantsijate käed visklesid vägivaldselt ning mõned märkisid, et nende silmad olid tühjad ja ilmetud. Veri kogunes tantsijate paistes jalgadesse ning valgus lõpuks jalgadest nende kingadesse. Tihti kostusid ka ohvrite abipalved. Kui ohvrid ei surnud südamerabandusse, siis kukkusid nad kokku äärmise väsimuse, nälja ja janu tõttu. Puhangu haripunktis oli surmajuhtumeid päevas kuni 15, aga lõplik surmajuhtumite arv on siiani teadmata. Keegi ei teadnud, mis sellise reaktsiooni tekitas ning keegi ei teadnud ka, kuidas seda ravida. Septembri alguseks hakkas puhang vaibuma.

Ajaloolised dokumendid, sealhulgas "arstide märkmed, katedraali jutlused, kohalikud ja piirkondlikud kroonikad ja isegi Strasbourgi linnavolikogu väljastatud märkmed" tõendavad selgelt, et ohvrid tantsisid; kuid ei teata miks. Ajaloolised allikad on ühel meelel, et tantsupuhang algas tõesti siis, kui üks naine tantsima hakkas, ja tantsimine ei näidanud lõppemise märke. See kestis nii kaua, et see äratas isegi võimuorganite tähelepanu. Linnavolikogu loovutas võimu arstidele, kelle määruse kohaselt kannatanud "peavad lihtsalt end sellest vabaks tantsima." On väidetud, et tantsimise jaoks kohandati ümber gildisaale, samuti muusikute ja tugevate inimeste tarbeks, kes pidid aitama tantsumaaniast pakatanud inimesi püsti hoida. Sellel oli aga vastupidine mõju ja linnavolikogu oli kohustatud avaliku tantsimise keelustama, kuna inimesed tantsisid hirmust, et tegemist on Püha Vituse karistusega ning et olla "patust vaba", liitusid mitmed tantsuepideemiaga. Kui jumala karistus või deemoni poolt ülevõtmine vallandasid ja säilitasid meeletu tantsimise, siis suutsid ainult need, kellele olid antud jumalikud volitused, taastada patuste terviklikkuse ja õige suhte jumalaga. Linnavolikogu läks isegi nii kaugele, et keelustas ka muusika ära. Tantsijatele anti käsk minna Püha Vituse pühamusse *–* usuti, et Vitus karistab patuseid, sundides neid kontrollimatult tantsima *–* ning nad kandsid pühaveega piserdatud punaseid kingi ning maalisid nende peale ja taldadele ristid. Nad pidid käes hoidma ka väikseid riste; viirukid ja ladinakeelsed loitsud olid osa sellest "rituaalist". Kui neid peeti "Vituse poolt andestatuks", levis sõna rituaali õnnestumisest ja tantsukatk lõppes septembris, mil ülejäänud tantsijad viidi mäetippu paluma pattudele andestust.

Sarnaseid juhtumeid on väidetavalt esinenud kogu keskaja jooksul, sealhulgas 11. sajandil Cölbigkis Saksimaal, kus seda peeti jumaliku kohtuotsuse tulemuseks. 15. sajandil Apuulias, Itaalias, hammustas tarantula üht naist, kelle mürk pani naise kramplikult tantsima. Ainus viis hammustuse ravimiseks oli *[[shimmy]]* (ülakeha ja õlgade väristamine) tantsimine ja sobiva muusika olemasolu, mis oli teadlaste, nagu Athanasius Kircheri tunnustatud ravimeetod.

Ajaloolised selgitused sisaldasid muuhulgas deemonite poolt ülevõtmist ja "ülekuumenenud" verd.

## Surmajuhtumite tõesus
On vaieldud selle üle, kas inimesed ikka lõpuks tantsides surid. Mõned allikad väidavad, et katk tappis umbes viisteist inimest päevas, kuid Strasbourgi linna tolleaegsed allikad ei maininud surmajuhtumite arvu ega isegi seda, kas surmajuhtumeid üldse oli. Ei tundu olevat ühtegi sündmustega seotud allikat, mis üldse mainiks surmajuhtumeid. Ned Pennant-Rea väidab samuti, et lõplik surmajuhtumite arv ei ole teada, kuid kui väited viieteistkümnest surmast päevas peaksid paika, võinuks ohvrite arv "küündida sadadesse".

Selle väite peamine allikas on John Waller, kes on kirjutanud sel teemal mitmeid ajakirjaartikleid ning raamatu "A Time to Dance, a Time to Die: The Extraordinary Story of the Dancing Plague of 1518". Walleri viidatud allikad mainivad, et surmad pärinevad kõik hilisemast sündmuste kirjeldusest. Ebakindlust on ka esimese tantsija identiteedi (kas nimetu naine või "Frau Troffea") ja tantsijate arvu (umbes 50–400) osas. Kuuest kroonikast neli toetavad seisukohta, et esimene tantsija oli Lady Troffea.

## Kaasaegsed teooriad

### Toidumürgitus
Mõned usuvad, et tantsimise võis algatada toidumürgistus, mis võis tuleneda mürgistest ja psühhoaktiivsetest keemilistest ühenditest nagu tungaltera seentest (ergotism), mis tavaliselt kasvavad leivaviljana kasutatavatel teraviljadel (nagu rukis). Ergotamiin on tungaltera seente peamine psühhoaktiivne toode; struktuurilt on see sarnane lüsergiinhappe dietüülamiidiga (LSD) ja on aine, millest LSD on algselt sünteesitud. Sama seen on ka seotud teiste oluliste ajalooliste anomaaliatega, sealhulgas ka Salemi nõiaprotsessidega.

Ajakirjas The Lancet vaidleb John Waller, et "see teooria ei tundu olevat veenev, kuna see on ebatõenäoline, et need, kes tungaltera mürgituse all kannatasid oleks suutnud tantsida mitmeid päevi. Samuti ei oleks nii palju inimesi reageerinud selle psühhotroopsetele ainetele sama moodi. Ergotismi teooria ei selgita ka, miks peaaegu iga puhang toimus kuskil Reini ja Moseli jõe ääres, mis on veega ühendatud piirkonnad, kuid erinevad üksteisest kliima ja saagi poolest".

### Stressist ajendatud massipsühhoos
Sündmus võiks olla näide täielikult välja arenenud psühhogeense liikumishäirega juhtumitest, mis esinevad massipsühhoosi või massilise psühhogeense haigestumise korral, kus paljud inimesed hakkavad näitama samu kummalisi käitumisjooni. Selline käitumine levib kiiresti ja laialdaselt sarnaselt epideemiaga. Taoline käitumine võis olla ajendatud kõrgenenud psühholoogilisest stressist, mille põhjustasid Alsace’i rahvast tabanud halastamatud aastad (isegi varauusaja karmide standardite järgi).

Waller spekuleerib, et tantsimine oli massiline "stressist ajendatud psühhoos", kuna piirkond, kus inimesed tantsisid, oli näljahäda ja haigusi täis ning selle elanikud kaldusid olema ebausklikud. Keskajal on samas piirkonnas registreeritud veel seitse tantsukatku juhtumit.

See psühhogeenne haigus võis tekitada tantsutõve *–* seisund, mida iseloomustavad juhuslikud ja keerukad ning tahtmatud liigutused, mis liiguvad ühelt kehapiirkonnalt teisele. Keskajal nimetati mitmeid tantstõve vorme (nt Püha Vituse tants, püha Johannese tants ja tarantism) „tantsumaania“ iseseisvateks epideemiateks, mis Kesk-Euroopas esinesid eriti katkuepideemia ajal.

## Popkultuur ja meedia
Sellele sündmusele viidati 2016. aasta "The 39 Clues" teoses "Superspecial: Outbreak" peatükis, mille kirjutas C. Alexander London.

Sündmus inspireeris Jonathan Glazeri 2020. aasta lühifilmi "Strasbourg 1518".

Juhtum oli inspiratsiooniks 2022. aasta Florence and the Machine'i koorilaulule "Choreomania". See oli kolmas laul tema albumil "Dance Fever", mis sai oma tiitli läbi laulu.

Sündmus on Gareth Brookesi graafilise romaani "The Dancing Plague" aluseks, mille avaldas SelfMadeHero 2021. aastal.

Kiran Millwood Hargrave'i 2022. aasta novell "The Dance Tree" arutleb samuti sündmuse üle.

Raamatusarjas "A Collection of Utter Speculation" ilmus 2022. aastal teos "The Dancing Plague: A Collection of Utter Speculation". See on fiktiivne lugu Strasbourgis juhtunud sündmustest.

Sündmusele viidati räpiduo Grim Salvo 2024. aasta laulus "RATKING 1518" nii sõnades kui ka pealkirjas.

Sündmus oli inspiratsiooniks Loreeni ja Ólafur Arnaldsi ühisele muusikavideole ja lühifilmile, mis ilmus 2025. aastal nende laulude "In The Sound of Breathing" ja "Opening" all nimega "SAGES".

Sündmuse üle arutatakse Sasha Sienna The Magnus archives podcastis "What The Ghost" lisaepisoodis.

## Viited