Kukkur-sipelgakaru

**Kukkur-sipelgakaru** ehk **kukkur-sipelgaõgija** ehk **numbat** (*Myrmecobius fasciatus*) on kukruline põlisasukas Lääne-Austraalias ja hiljuti taasasustatud liik Lõuna-Austraalias. Tema põhitoit koosneb peaaegu ainult termiitidest. 

Olles kunagi väga laialt levinud kogu Lõuna-Austraalias, piirdub tema levila tänapäeval mõne väikese kolooniaga. Seetõttu on liik kantud ohustatud liikide nimekirja. Kukkur-sipelgakaru on Lääne-Austraalia vapiloom ja kaitstud keskkonnaprogrammidega.

## Klassifikatsioon
Kukkur-sipelgakaru on kukkur-sipelgaõgilaste sugukonna ainus tänapäeval elav liik. Kukkurkärbiliste (*Dasyuromorphia*) seltsi kuulub veel üks nüüdisaegne sugukond, kes on kukkurkärplased. Kukkur-sipelgakaru ei ole lähedalt suguluses teiste säilinud kukkurloomadega, kuid on oletatud tema lähisugulust väljasurnud kukkurhundiga. Geneetilised uuringud on näidanud, et kukkur-sipelgakaru esivanemad lahknesid teistest kukkurloomadest hilises eotseenis, vahemikus 32–42 miljonit aastat tagasi.

Tuntakse kaht alamliiki, kuid üks neist, roostekarva kukkur-sipelgakaru (*M. f. rufus*) suri välja 1960. aastatel. Säilinud on üksnes *M. f. fasciatus*. Arvatavasti oli roostekarva kukkur-sipelgakarul punakam karvkate kui ellujäänud alamliigil.
Fossiilseid leide on teada vähe ja vanim neist on dateeritud pleistotseenist. Teisi fossiile, mis kuuluvad sama perekonna teistesse liikidesse, pole veel avastatud.

Hõimkonna puu, mis baseerub mitokondrilisel genoomijadal:

## Kirjeldus
Kukkur-sipelgakaru on väike värvikirev loom, kelle kehapikkus koos sabaga on 35–45&nbsp;cm. Tal on peenike ja piklik koon ning esileulatuv kohev saba, mis on umbes sama pikk kui keha. Kukkur-sipelgakaru karvastiku värvus varieerub pehmest hallist kuni punakaspruunini. Sageli esineb seljal telliskivipunast tooni. Pea külgedel, koonu tipust kuni väikeste ümaratipuliste kõrvadeni, on neil silmatorkavad mustad triibud. 4–11 valget triipu katavad looma tagakülge, mis muutuvad järk-järgult keskselja suunas kahvatumaks. Kõhualune on kreemikas või helehall ning saba katab pikk hall karv koos valgete tähnidega. Kukkur-sipelgakaru kaalub 280–700 g.

Erinevalt paljudest teistest kukkurloomadest on kukkur-sipelgakaru päevase eluviisiga. See on seotud tema spetsiaalse toitumisega, kuigi tal puuduvad selleks füüsilised omadused. Ökosüsteemides, kus on palju termiite, toituvad neist suured elukad, kellel on tugevad esijäsemed kõvade küünistega. Kukkur-sipelgakarud ei ole suured loomad: neil on esijäsemetel viis varvast ja tagajäsemetel neli varvast. Nagu teistelgi imetajatel, kes söövad termiite ja sipelgaid, on kukkur-sipelgakarul taandarenenud lõuad ning kuni 50 väikest ja vähefunktsionaalset hammast. Ta on võimeline mäluma, kuid ta teeb seda harva, sest toit on pehme. Maismaaimetajate seas ainulaadsena on tal põses lisahammas, mis asetseb eelpurihammaste ja purihammaste vahel. Ei ole selge, kas see on liigarvuline purihammas või piimahammas, mis on säilinud täiskasvanueani. Kõigil indiviididel ei ole siiski täiesti sama hambumusvalem ning see järgib unikaalset mustrit.

Kukkur-sipelgakarul on ebatavaliselt pikk ja kitsas keel, nagu on paljudel sipelgatoidulistel loomadel. See on kaetud kleepuva süljega, mida toodavad suured submandibulaarsed näärmed. Toitumisele kohandumist näitavad ka suu pehmelae kõrgendikud, mis aitavad termiite keelelt eemaldada, et need alla neelata. Seedesüsteem on lihtne ja selles puuduvad mitmed adaptatsioonid, mis on omased teistele putuktoidulistele. Eelkõige tuleneb see sellest, et termiite on kergem seedida kui sipelgaid, kuna neil on pehmem väline luukest.

Kukkur-sipelgakaru saab suure osa vajalikust veekogusest kätte toidust, sest tema neerudel puudub võime talletada vett nii nagu teistel põuases piirkonnas elavatel loomadel. Tal on lõhnanääre, mida kasutab territooriumi märgistamiseks.
Kukkur-sipelgakaru leiab termiidikuhilaid peamiselt lõhna järgi. Kukkurloomadest on tal kõige teravam nägemine, erinevalt teistest on tal võrkkestal suur osakaal värvusretseptoreid. Need tunnused on kohastumused päevase eluviisiga ning nägemine on tema esimene meel, millega märgata tõenäoliseid kiskjaid. Kukkur-sipelgakarud viibivad talvekuudel sageli hibernatsiooniseisundis, mis võib kesta kuni 15 tundi ööpäevas.

## Levik ja elupaik
Kukkur-sipelgakarusid leidus varem kogu Lõuna-Austraaliast kuni Lääne-Austraaliani ning edelaosas kuni Uus-Lõuna-Walesini. Pärast eurooplaste saabumist on nende levila märkimisväärselt kahanenud. Liik on säilinud vaid kahel väikesel maa-alal Dryandra Woodlandis ja Perupi loodusreservaadis, mis mõlemad asuvad Lääne-Austraalias. Viimastel aastatel on liiki suudetud edukalt taastada mõnel tarastatud kaitsealal, sealhulgas Lõuna-Austraalias (Yookamurra kaitsealal) ja Uus-Lõuna-Walesis (Scotia kaitsealal). Tänapäeval leidub kukkur-sipelgakaru eukalüptimetsades, kuid kunagi oli ta laialt levinud ka muud tüüpi poolpõuases puistus, näiteks Spinifexi rohtlas ja isegi maastikel, kus domineerisid liivadüünid.

## Ökoloogia ja käitumine
Kukkur-sipelgakaru on putuktoiduline ja sööb termiite. Täiskasvanud loom vajab kuni 20 000 termiiti päevas. Ainsa kukkurloomana, kes on aktiivne kogu päeva vältel, veedab ta suurema osa ajast termiite otsides. Ta kaevab neid lahtisest pinnasest oma esikäppade küünistega ning haarab nad pika ja kleepuva keelega. Teda kutsutakse ka vöödiliseks sipelgaõgijaks, kuigi ta ei söö sipelgaid tahtlikult. Sipelgate jäänuseid on küll leitud kukkur-sipelgakaru väljaheidetest, kuid need kuuluvad liikidele, kes ise toituvad termiitidest. Need sattusid looma toidu sisse juhuslikult koos põhitoiduga.

Kukkur-sipelgakaru teadaolevad vaenlased on võrkpüüton, punarebane ning mitut liiki pistrikud, kullilised (nt vööt-tuvikull ja raudkull) ja kotkad (nt Austraalia kääbuskotkas). Täiskasvanud isendid on üksildased ja territoriaalsed. Indiviidist emane või isane hõivab kuni 1,5&nbsp;km2 suuruse territooriumi, mille ta kehtestab varakult ja mida kaitseb samasooliste isendite eest. Loom jääb territooriumi piiresse kogu eluks. Sageli kattuvad emaste ja isaste territooriumid ning jooksuajal võivad isased oma kodupiirkonnast väljuda, et leida paarilist.

Kuigi kukkur-sipelgakarul on oma suuruse kohta üsna võimsad küünised, pole ta siiski piisavalt tugev, et saada termiite kätte nende betoonilaadsest kuhilast. Seega peab ta ootama, kuni termiidid muutuvad aktiivseks. Hästi arenenud lõhnameele abil leiab ta üles madalad ja kindlustamata maa-alused rõhtkäigud, mille on termiidid ehitanud pesa ja toitumispaikade vahele. Need on tavaliselt maapinna lähedal ning on kukkur-sipelgakaru küünistele ligipääsetavad.

Kukkur-sipelgakaru kohandab oma päeva termiitide aktiivsuse järgi, mis sõltub temperatuurist. Talvel toitub ta keskhommikust keskpäevani, suvel alustab tegevust varem ja poeb varju päevakuumuse eest ning jätkab jälle hilisel pärastlõunal.

Ööseks tõmbub loom pessa, mis asub õõnes puunotis või urus. Tüüpiliselt on see kitsas, 1–2&nbsp;m pikk šaht, mis lõppeb sfäärilise kambriga, mis on vooderdatud pehme taimmaterjaliga: rohu, lehtede, lillede ja ribastatud puukoorega. Loom suudab blokeerida pesa avause oma suure tagakehaga, et tõrjuda kiskjaid.

Kukkur-sipelgakarud häälitsevad vähe, kuid häirimisel nad sisisevad, urisevad ja toovad kuuldavale korduvaid "tut"-häälitsusi.

## Paljunemine
Kukkur-sipelgakarud paarituvad veebruaris ja märtsis ning tavaliselt sünnib neil üks pesakond aastas. Kui esimene pesakond hukub, võivad nad saada ka teise pesakonna. Tiinus kestab 15 päeva ja lõppeb nelja poja sünniga. Vastupidi kukkurloomadele ei ole kukkur-sipelgakarul kukrut, kuigi neli nisa on imetamisperioodil kaitstud karvadega ning alakõhul ja reitel moodustuva nahapaisega.

Pojad on sündides 2&nbsp;cm pikad. Nad roomavad nisade juurde ja jäävad sinna kinnitatuna juuli lõpuni või augusti alguseni, millal nad on kasvanud kuni 7,5&nbsp;cm pikkuseks. Täiskasvanu karvkate hakkab arenema, kui nad on 5,5&nbsp;cm pikad. Pärast võõrutamist jäävad pojad algul pessa või kannab ema neid seljas. Novembriks on nad täiesti iseseisvunud. Emased on seksuaalselt küpsed järgmiseks suveks, ent isased ei saavuta suguküpsust veel ka järgmisel aastal.

## Kaitstus
Kuni eurooplaste koloniseerimiseni leidus kukkur-sipelgakaru Uus-Lõuna-Walesi ja Victoria piirialadelt läänes kuni India ookeani kallasteni ning põhjas kuni Põhjaterritooriumi kagunurgani. See oli puistute ja poolpõualiste alade piirkond. 19. sajandil levitati Austraaliasse tahtlikult Euroopa punarebaseid, kes hävitasid kogu kukkur-sipelgakarude populatsioonid Victoria, New South Walesi, Lõuna-Austraalia ja Põhjaterritooriumi aladel ning peaaegu kõik kukkur-sipelgakarud Lääne-Austraaliast. 1970. aastate lõpuks oli populatsioonist alles alla saja isendi, kes olid koondunud kahte väiksesse piirkonda, mis asusid Perthi, Dryandra ja Perupi lähistel.

Esimestes liigikirjeldustes on teda kirjeldatud kui ilusat looma. Tänu võluvale välimusele valiti ta Lääne-Austraalia vapiloomaks ja püüti tema väljasuremist ära hoida.
Kaks Lääne-Austraalia populatsiooni olid võimelised ellu jääma, sest piirkondades leidus rohkelt õõnsaid puupalke, mis võisid olla pelgupaikadeks kiskjate eest.

Kui Lääne-Austraalia valitsus lõi Dryandra piirkonnas (üks kahest allesjäänud alast) rebaste lõksupüüdmise eksperimentaalse programmi, suurenes kukkur-sipelgakarude esinemissagedus märgatavalt (faktorini 40).

Alates 1980. aastast on intensiivsed uurimis- ja kaitseprogrammid suurendanud kukkur-sipelgakarude populatsiooni märkimisväärselt ning rebasevabade piirkondade taasasustamine on alanud. Programmis osaleb Perthi loomaaed, kellel on ülesanne paljundada põlisliike, et noored loomad hiljem vabasse loodusesse lasta.

Hoolimata julgustavast edust, on kukkur-sipelgakarud ikkagi väljasuremisohus ja liigituvad ohustatud loomade hulka.
Alates 2006. aastast on kukkur-sipelgakarude projektis osalevad vabatahtlikud aidanud päästa neid loomi väljasuremisohust. Üks selle projekti peamisi eesmärke on koguda raha, mille tulu läheks projektidele ja teadlikkuse suurendamisele, korraldades tutvustusi nii koolides, kogukonnagruppides kui ka üritustel.

Varem IUCN-i punases nimestikus avaldatud kukkur-sipelgakaru kaitsestaatused: 
* 2008 – eriti ohustatud (EN)
* 1996 – ohualdis (VU)
* 1994 – eriti ohustatud (E)
* 1990 – eriti ohustatud (E)
* 1988 – eriti ohustatud (E)
* 1986 – eriti ohustatud (E)
* 1982 – eriti ohustatud (E)

## Avastamine

Kukkur-sipelgakaru sai eurooplastele tuntuks 1831. aastal. Ta avastati Robert Dale'i juhitud uurimisgrupi avastusretkel [Avon Valleys](https://en.wikipedia.org/wiki/Avon_River_(Western_Australia)). George Fletcher Moore, kes oli ekspeditsiooni liige, kirjeldas avastust nii:

Ja järgmisel päeval: 

Liigi esimese teadusliku kirjelduse avaldas George Robert Waterhouse 1836. aastal ja perekonna kirjelduse viis aastat hiljem. *[[Myrmecobius fasciatus]]* kanti John Gouldi raamatu "" esimesse osasse, mis anti välja 1845. aastal koos H. C. Richteri illustratsioonidega.

## Viited