Viktor Nekipelov

**Viktor Aleksandrovitš Nekipelov** (vene keeles Виктор Александрович Некипелов; 29. september 1928 Harbiin, Hiina – 1. juuli 1989 Pariis) oli vene luuletaja ja publitsist, inimõiguste aktivist, dissidentlikus liikumises osaleja ja Moskva Helsingi grupi liige.

## Biograafia
Sündis Harbiinis Hiina Idaraudtee töötajate peres. Ta kolis koos emaga 1937. aastal NSV Liitu. 1939. aastal arreteeriti tema ema, kes suri vanglas. 1950. aastal lõpetas Viktor Nekipelov kiitusega Omski sõjaväe meditsiinikooli ning 1960. aastal lõpetas ta kiitusega Harkivi Meditsiiniinstituudi sõjafarmaatsia teaduskonna. 1969. aastal lõpetas ta kaugõppes Maksim Gorki nimelise Kirjandusinstituudi.

1960. aastatel elas Ukrainas (Užgorodis ja Umanis), töötades apteekri ja apteegijuhatajana. 1966. aastal avaldati Užgorodis tema luulekogu "Marsi ja Veenuse vahel"; tema teoseid avaldati hiljem samizdatis. Ta kirjutas luulet, proosat ja tõlkeid; Nõukogude kirjastused keeldusid ideoloogilistel põhjustel tema teoseid avaldamast.

Alates 1960. aastate keskpaigast asus Umanis elavate endiste stalinlike laagrivangide mõjul režiimile vaimse vastupanu teele. 1968. aasta augustis valmistas ja levitas ta koos oma abikaasaga Umanis Varssavi pakti vägedes sissetungile Tšehhoslovakkiasse protesteerivaid lendlehti (lendlehtede autoreid ei leitud). Ta hakkas suhtlema Moskva ja Ukraina inimõiguste aktivistidega, mis äratas KGB tähelepanu. 1970. aastal vallandati töölt apteegis. 1970–1973 juhtis apteeke Solnetšnogorskis (Moskva oblast) ja seejärel Kamenskovos (Vladimiri oblast). Teda otsiti läbi ja kuulati üle pidevalt. Arreteeriti juulis 1973, mais 1974 mõistis Vladimiri oblastikohus talle Vene NFSV kriminaalkoodeksi paragrahvi 190.1 alusel kaheaastase vangistuse nõukogudevastaste materjalide, sealhulgas "Päevakajaliste sündmuste kroonika" ja tema enda luule levitamise eest. Uurimise käigus saadeti ta Vladimiri kohtupsühhiaatrilisele ekspertiisile, kus diagnoositi loid skisofreenia. Seejärel saadeti ta Serbski nimelise Kohtupsühhiaatria Instituuti, kus ta viibis 15. jaanuarist kuni 15. märtsini 1974 ja tunnistati vaimselt terveks. Ta veetis aasta Vladimiri lähedal asuvas üldrežiimiga karistuskoloonias. Vabanes juulis 1975, naasis Kamenskovosse ja töötas laborandina. Serbski instituudis veedetud aega kirjeldab ta 1976. aastal samizdatis ilmunud dokumentaaljutustuses "Lollide instituut". 

1975–1979 oli ta Nõukogude Liidu inimõiguste liikumises väga aktiivne osaleja. Ta allkirjastas arvukalt inimõigustealaseid dokumente ja temast sai tuntud samizdati teoste autor. Ta kirjutas koos Aleksandr Podrabinekiga teose "Kollasest vaikusest" (1975) karistuspsühhiaatria kohta NSV Liidus. 1977. aastal võeti PEN-klubi Prantsuse klubi liikmeks ja astus Moskva Helsingi Grupi liikmeks.

Märtsis 1977 esitas ta avalduse NSV Liidust lahkumiseks, millele ta võimudelt vastust ei saanud, ning seejärel esitas avalduse oma Nõukogude kodakondsusest loobumiseks. Üle kahe aasta jätkas ta võitlust Nõukogude Liidust emigreerumise eest, pöördudes selles küsimuses Nõukogude ja rahvusvaheliste võimude poole. Arreteeriti uuesti 1979. aasta detsembris ja juunis 1980 mõisteti talle Vene NFSV kriminaalkoodeksi paragrahvi 70 esimese osa (nõukogudevastane agitatsioon ja propaganda) alusel seitsmeaastane vangistus range režiimiga laagris koos viieaastase asumisele saatmisega. Karistust kandis Permi poliitlaagrites ja Tšistopoli vanglas. Ta osales poliitvangide võitluses nende õiguste eest, saatis vabadusse protestikirju ja teda karistati sageli. Vanglas olles haigestus raskelt. Alates detsembrist 1986 oli ta asumisel Abani külas Krasnojarski krais. 20. märtsil 1987 vabastati Gorbatšovi poliitvangide armuandmise kampaania raames. Pärast vabanemist esitas ta kohe avalduse NSV Liidust lahkumiseks; 1987. aasta septembris lahkus koos abikaasaga Prantsusmaale. Suri 1989. aastal ja maeti Pariisi lähedal asuvale Valentoni kalmistule.

## Viited