Vägivallakuriteo ohvri õigus hüvitisele

**Vägivallakuriteo ohvri õigus hüvitisele** on Euroopa Liidu liikmesriikides kehtestatud õigus, mis tuleneb Euroopa Liidu Nõukogu direktiivist 2004/80/EÜ. Direktiivi eesmärk on tagada hüvitis vägivallakuriteo ohvritele ka siis, kui teo toimepanijat ei suudeta tuvastada või õigusrikkujal puuduvad vahendid kahju hüvitamiseks. Direktiiv kohustab liikmesriike kehtestama siseriiklikud hüvitise korrad, mis tagavad ohvritele õiglase ja asjakohase hüvitise. Lisaks loob see ka koostöösüsteemi, mis lihtsustab hüvitise kättesaadavust juhtudel, kus kuritegu sooritati elukohariigist erinevas riigis.

Eestis käsitleb kuriteoohvri hüvitamise korda ohvriabi seaduse 4. peatükk.  Vägivallakuriteo ohvril või tema lähedasel on ohvriabi seaduse alusel võimalik taotleda näiteks ravikulude, matusekulude või isiklikele esemetele tekitatud kahju hüvitamist (OAS § 38).

Artikkel annab ülevaate, kuidas on Euroopa Kohus tõlgendanud direktiivist tulenevaid kohustusi ning milline on Eestis kehtestatud kord. 
## Direktiiv 2004/80/EÜ
Direktiiv 2004/80/EÜ (edaspidi direktiiv) tagab kuriteoohvritele hüvitise eelkõige piiriülestes olukordades. Direktiiv käsitleb peamiselt hüvitise kättesaadavust, taotlemist ja üldist menetlust. Kõige rohkem on arutelu tekitanud direktiivi artikli 12 lõige 2, mis kohustab liikmesriike looma korra, mis tagab nende territooriumil toime pandud tahtlike vägivallakuritegude ohvritele õiglase ja asjakohase hüvitise.

Lõplik direktiiv erineb oluliselt sellest, mida tutvustati direktiivi ettepanekus. Võrreldes ettepanekus esitatule annab kehtiv direktiiv liikmesriikidele suurema otsustusvõimaluse. Ettepanekus olid liikmesriikide hüvitiste kordadele seatud miinimumnõuded, näiteks ei tohtinud hüvitis oluliselt erineda sellest, mida ohver oleks õigusrikkujalt saanud ning hüvitise ülemmäär pidi olema kõrgem kui 60 000 eurot.  Selliste miinimumnõuetega ei olnud nõus mitmed liikmesriigid, kuna miinimumnõuete täitmine võis tekitada probleeme riigisiseste eelarvetega. Direktiivi olulisuse tõttu jõuti kompromissini, millega jäeti välja miinimumnõuded ning säilitati üksnes hüvitise korra loomise kohustus. Vastuvõetud ehk kehtiva direktiivi nõude kohaselt peavad ohvrid saama "õiglase ja asjakohase hüvitise". Kompromissi käsitlevas tekstis eelmainitud nõuet ei ole ning puudub täiendav selgitus hüvitise ulatuse kohta.

Direktiiv loodi seega liikmesriikide ja Euroopa Liidu kompromissi alusel ning sellega jäeti liikmesriikidele lai otsustusruum hüvitamise korraldamise osas. Direktiivi eesmärgi saavutamiseks on tähtis, et liikmesriikides oleks hüvitamine nõuetekohaselt reguleeritud, et tagada ohvritele ühtlustatud kaitse. Liikmesriigid peavad direktiivi riigisisesesse õigusesse üle võtma ning võib tekkida olukord, kus siseriiklik seadus ei ole direktiivi eesmärgiga kooskõlas. Kuna direktiivi artikli 12 lõige 2, millest tuleneb hüvitamise kohustus, on sõnastatud üldiselt, siis on tähtis vaadelda Euroopa Kohtu tõlgendust ja praktikat. Kohtupraktika loob selgema raamistiku hüvitise korra nõuete osas. 

Euroopa Kohtu lahenditest C-126/23 ja C-284/24 tuleneb, et direktiivi alusel peab liikmesriigi hüvitise kord tagama tahtliku vägivallakuriteo ohvrile ning tema lähedastele perekonnaliikmetele õiglase ja asjakohase hüvitise, mis arvestab nii varalist kui ka mittevaralist kahju. Mõistet "ohver" tuleb mõista laialt ning see hõlmab lisaks otsesele ohvrile ka kuriteo kaudseid ohvreid. Siseriiklik õigus ei tohi välistada teatud perekonnaliikmete ringi, vaid peab säilima juhtumipõhise lahendamise võimalus. Makstav hüvitis ei tohi olla sümboolne ega ilmselgelt ebapiisav, vaid see peab andma mõistliku panuse tekkinud kahju hüvitamiseks. 

## Euroopa Kohtu praktika

### Kohtulahend Burdene C-126/23

#### Kohtuasja asjaolud
Itaalias tappis isik enda endise elukaaslase ning talle määrati 30-aastane vangistus. Kuriteo tagajärjena esitasid ohvri pereliikmed tsiviilhagi, milles taotleti hüvitise määramist. Kohus rahuldas hagi ning ohvri mõlemale lapsele mõisteti välja 400 000 eurot, tema vanematele ja õele 120 000 eurot ning lahus elavale abikaasale 30 000 eurot.  Süüdimõistetul puudus vara, mistõttu võimaldati talle tasuta õigusabi ning hüvitise nõuet ei olnud tal endal võimalik täita. Riigisisese õiguse alusel maksis Itaalia riik mõlemale lapsele 20 000 eurot ning lahus elavale abikaasale 16 666,66 eurot.

Hüvitise korra aluseks oli Itaalias kehtinud seadus nr 122/2016, mille artikkel 11 käsitles vägivallakuriteo ohvri õigust hüvitisele. Artikli lõige 2bis sisaldas kolmeastmelist hüvitise korda. Esimesel astmel olid abikaasa ja lapsed, teisel ohvri vanemad ning kolmandal ohvriga koos elanud õed-vennad, kes olid kuriteo toimepanemise ajal ohvri ülalpeetavad. Igal järgneval astmel tekib õigus hüvitisele, kui puuduvad isikud eelneval astmel.

Ohvri vanemad, õde ja lapsed leidsid, et Itaalia riigisisene õigus ei ole eelmainitud direktiiviga kooskõlas. Nad soovisid saada direktiivis sätestatud "õiglase ja asjakohase" hüvitise või alternatiivselt mõista Itaalia riigilt välja hüvitist kahju eest, mis tekkis direktiivi ebaõigest rakendamisest. Seetõttu pöördusid nad Veneetsia esimese astme kohtusse, kes esitas Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse. Eelotsusetaotluses küsis kohus, kas Itaalia seaduses kehtestatud astmeline süsteem on kooskõlas direktiivi, Euroopa Liidu põhiõiguste harta ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga.

#### Euroopa Kohtu seisukoht

Euroopa Kohus leidis, et direktiivi artikli 12 lõikega 2 on vastuolus sellised hüvitise korrad, milles on õigus hüvitisele seatud sõltuvusse teiste pereliikmete olemasoluga, näiteks kui ohvril on lapsed, siis ohvri vanemad hüvitist ei saa. Kuna direktiivist tuleneb, et vägivallakuriteo ohvrid peavad saama "õiglase ja asjakohase hüvitise", siis seda ei ole võimalik saavutada, kui hüvitamise kord toimub hierarhilise järjekorra alusel, mis välistab automaatselt osa pereliikmeid.

Lisaks leidis Euroopa Kohus, et direktiivi artikli 12 lõike 2 järgi peab riik tagama hüvitist nii otsesele ohvrile kui ka tema lähedastele pereliikmetele, kui nad kannatavad kaudselt kuriteo tagajärgede tõttu. Riigile on antud hüvitise korra kehtestamise osas lai kaalutlusruum ning õigustatud isikute osas on lubatud teha eelistusi, kuid riik ei tohi teatud pereliikmeid automaatselt välistada. Tähtis on arvestada juhtumi asjaoludega ning hüvitise saajate ringi täpsustada kuriteo materiaalseid tagajärgi silmas pidades.

#### Kohtujuristi seisukoht
Kohtujurist selgitas, et eelotsusetaotluses esitatud küsimusele vastamiseks ja kohtuasja lahendamiseks tuleb sisustada mõiste "ohver" ning täpsustada "õiglase ja asjakohase hüvitise" ulatust. 

#### Mõiste "ohver"
Kuna direktiivi artiklist 12 tuleneb, et liikmesriik peab hüvitist maksma üksnes ohvrile, tuleb avada mõiste "ohver".

Euroopa Kohus selgitas, et direktiivi tähenduses tuleb mõistet "ohver" pidada iseseisvaks mõisteks, mida peab kogu Euroopa Liidus tõlgendama ühetaoliselt vastavalt selle mõiste tavapärasele tähendusele. Samuti tuleb arvestada direktiivi eesmärgi ja sõnastuse kasutamise kontekstiga. Tavakeeles hõlmab "ohvri" mõiste nii isikut, kes on kuriteo otsene ohver, kui ka tema lähimaid pereliikmeid, kes kannatavad kaudselt konkreetse kuriteo tagajärjel. Neid saab pidada kuriteo kaudseteks ohvriteks. 

Tähtis on ka direktiivi eesmärk. Liikmesriigil on kohustus tagada, et hüvitist saab nõuda iga tahtliku vägivallakuriteo eest. Itaalia valitsus oli seisukohal, et ohvriks saab pidada üksnes kuriteo otseseid ohvreid , kuid selline tõlgendus ei täida direktiivi eesmärki. Kui mõiste "ohver" hõlmaks ainult kuriteo otseseid ohvreid, siis ei oleks näiteks tapmise korral riik kohustatud hüvitist maksma, sest ohver on surnud ning kohustust ei tekiks ka ohvri laste ees. Eelmainitud tõlgendust ei saa pidada õigeks, sest sel juhul tekiks direktiivist tulenev kohustus ainult siis, kui ohver ellu jääb. Euroopa Kohus tõi välja ka direktiivi ettepaneku, milles oli sõnaselgelt ette nähtud, et liikmesriigid kohustuvad hüvitist maksma ka ohvri lähimatele pereliikmetele ja nende ülalpeetavatele.  Direktiivist sellist kohustust otseselt kirjas ei ole, kuid Euroopa Liidu seadusandja jättis selle välja üksnes miinimumnõuete kaotamise, mitte hüvitiseks õigustatud isikute ringi piiramise tõttu. 

Euroopa Kohus viitas ka varasema direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punktis a sätestatud mõistele "kuriteoohver", mis hõlmab ka ohvri pereliikmeid, kes on lähedase surma tõttu kannatanud kahju. Antud määratlus ei muuda direktiivis 2004/80 sisalduvat "ohvri" mõiste ulatust, kuid toetab Euroopa Kohtu poolt antud tõlgendust.

Eelmainitust tulenevalt jõudis Euroopa Kohus seisukohale, et mõiste "ohver" direktiivi tähenduses hõlmab ka kuriteo kaudseid ohvreid, kelleks saab pidada pereliikmeid, kui nad kannatavad kaudselt kuriteo tulemusel. 

#### Mõiste "õiglane ja asjakohane hüvitis"
Euroopa Kohus täpsustas, et kuigi liikmesriikidel on hüvitise suuruse ja selle määramise viisi osas lai kaalutlusruum, peab riigi makstav hüvitis siiski olema õiglane ja asjakohane. Kohus rõhutas, et riigi makstav hüvitis ja kuriteo toimepanijalt välja mõistetav hüvitis on teineteisest eraldiseisvad ning riigil ei ole kohustust katta ohvrile tekkinud kahju täies ulatuses. Samas ei või riigi makstav hüvitis olla pelgalt sümboolne ega ilmselgelt ebapiisav.  Hüvitise ulatus sõltub konkreetsetest asjaoludest ning see peab andma mõistliku panuse varalise või mittevaralise kahju hüvitamiseks. 

### Kohtulahend C-284/24
Iirimaal toimus isiku vastu grupirünne, mille käigus tekitati isikule raskeid vigastusi nii näole kui ka kehale. Isikule tekitati raske silmavigastus, mille tagajärjel kaotas ta püsivalt osalise nägemise. Rünnaku tagajärjena kannatas isik psühholoogiliste häirete ja ärevuse all, mistõttu puudus ta töölt. Töölt puudumise tulemusel lõpetati temaga tööleping.  

Iirimaal on riiklik süsteem CICS (Criminal Injuries Compensation Scheme), mille alusel saab vägivallakuriteo ohver taotleda kahju hüvitamist. Kuna tuvastati, et isikule põhjustati tahtliku vägivallakuriteoga isikukahju, siis esitaski isik mainitud taotluse. Muudest allikatest poleks ta hüvitist saanud. Taotluse alusel määrati hüvitiseks 645,62 eurot, mis moodustus kuriteoga seotud kuludest, näiteks juhiloa ja prillide väljavahetamine, ravimite ostmine, haiglakulud ja sõidukulud. Seega hüvitati vaid isikule tekkinud varaline kahju ning mittevaraline jäeti hüvitamata.

Iiri õiguses loodi kuriteoohvritele tekitatud kahju hüvitamise kord 1974. aastal ning algses versioonis nähti ette ka mittevaralise kahju hüvitamine. Kuid 1986. aastal korda muudeti ning mittevaralise kahju hüvitamine kaotati ära. Eelmainitud isik esitas Iirimaa kõrgemale kohtule kaebuse, milles palus tuvastada, et Iirimaa ohvrite hüvitise kord ei ole kooskõlas direktiiviga 2004/80, sest hüvitise kord on välistanud mittevaralise kahju hüvitamise. Iirimaa kõrgem kohus esitas Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse, milles esitas järgnevad viis küsimust:
# Kas direktiivi 2004/80 artikli 12 lõikest 2 tulenev "õiglane ja asjakohane hüvitis" nõuab ohvrile hüvitise maksmist nii varalise kui ka mittevaralise kahju eest?
# Kui mittevaralise kahju hüvitamist saab nõuda, siis millised kahjuvormid selle alla kuuluvad?
# Kas mittevaralise kahju alla kuuluvad ka ohvri valu ja kannatused?
# Kas riigi poolt makstav hüvitis on seotud deliktiõigusliku kahjuhüvitisega?
# Kas raske silmavigastuse eest makstud 645,65 euro suurune hüvitis on direktiivi tähenduses "õiglane ja asjakohane hüvitis"?

#### Euroopa Kohtu seisukoht
Euroopa Kohus käsitles kõiki eelotsusetaotluses esitatud küsimusi koos ning jõudis järeldusele, et direktiiv kohustab ka mittevaralise kahju, sealhulgas valu ja kannatuste tõttu tekkinud kahju hüvitamist. Hüvitise määramisel peab arvesse võtma toimepandud kuriteo raskust ohvrile ning hüvitist, mida ohver oleks kuriteo toimepanijalt saanud.  Kuna küsiti ka hüvitise ulatuse kohta, siis viitas Euroopa Kohus eelnevalt käsitletud lahendile C-126/23. Nagu oli varem kohtuotsuses Burdene  välja toodud, selgitab direktiivi 2004/80 artikli 12 lõikes 2 sisalduv mõiste "ohver" ulatust ka direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punktis a  sätestatud mõiste "kuriteoohver" määratlus. Euroopa Kohus tõi välja, et selleks on füüsiline isik, kes on kannatanud kahju, sealhulgas füüsilist, varalist, vaimset või emotsionaalset kahju, mille on otseselt põhjustanud kuritegu. Kohtu hinnangul tulenes sellest määratlusest, et mõiste "kahju" hõlmab ka mittevaralist kahju. Lisaks ei tulene kusagilt alust kahelda, et direktiiv eristaks tekkinud kahju liiki. 

Kohus leidis, et isikule makstud hüvitis ei ole kooskõlas direktiiviga, sest kattis üksnes varalise kahju ehk isikule tekkinud kahju vaid osaliselt. Antud lahend annab parema arusaama sellest, kus jookseb liikmesriigi kaalutlusõiguse piir. Liikmesriigid võivad otsustada hüvitise suuruse osas, kuid see peab hõlmama kogu kahju, mis on kuriteo tagajärjel ohvrile tekkinud. Kaalutlusõiguse piire on ületatud, kui liikmesriigid otsustavad, millised kahju liigid kuuluvad hüvitamisele. 

## Vägivallakuriteo ohvri hüvitis Eestis
Eesti Vabariigi hüvitise kord sisaldub ohvriabi seaduse 4. peatükis.  Eestis puudub selles osas kohtupraktika, kuid kehtiv seadus aitab mõista, kuidas on Eesti Vabariik direktiivist tuleneva kohustuse riigisisesesse õigusesse üle võtnud. 

Ohvriabi seaduse tähenduses on ohver kuriteo, vägivalla või kriisijuhtumi tagajärjel kahjustatud või hukkunud isik (OAS § 4 lg 2).  Kuriteoohvri hüvitist saab nõuda ohver ise, tema hooldaja, ülalpeetav ning muu füüsiline isik, kes kannab vägivallakuriteo ohvri tervise taastamisega seotud kulud või matusekulud (OAS § 36 lg 1).  

Hüvitist makstakse üksnes vägivallakuriteo korral, mille all mõistetakse tahtlikku tegu, mis on suunatud otseselt isiku elu või tervise vastu, ning mille tagajärjeks on ohvri surm või raske tervisekahjustus karistusseadustiku tähenduses (OAS § 35 lg 1).  Tegu on vägivallakuriteoga ka siis, kui selline tagajärg saabub kuriteo tõkestamisel, kurjategija kinnipidamisel või teise ohvri abistamisel (OAS § 35 lg 2).  Kuriteoohvri hüvitise sisu on Eesti õiguses piiratud üksnes varalise kahjuga. Hüvitamisele kuuluvad ravikulud, isiklikele esemetele tekitatud kahju, matusekulud, ohvri ja tema hooldaja sissetuleku vähenemisest tulenev kahju ning ülalpidaja kaotusest tulenev kahju (OAS § 38). 

Eelmainitud kohtulahendi C-284/24 pinnalt ilmneb, et ohvriabi seadus ei ole kooskõlas direktiiviga 2004/80/EÜ. Ohvriabi seaduse alusel hüvitatakse vaid varaline kahju ning mittevaraline kahju on defineeritud hoopis võlaõigusseaduses (VÕS § 128 lg 5). Definitsioon hõlmab eelkõige kahjustatud isiku füüsilist ja hingelist valu ning kannatusi. Ohver saab teatud juhtudel kurjategijalt nõuda mittevaralise kahju hüvitamist, kuid kuriteoohvri hüvitis seda otsesõnu ei sisalda. Seega on ohvriabi seaduses säte, mis käsitleb hüvitatava kahju liike, vastuolus Euroopa Kohtu eelnevalt käsitletud seisukohaga ning direktiivi endaga.

Vastuolu on praegusel hetkel põhjendatav sellega, et kehtiv ohvriabi seadus jõustus 2023. aasta aprillis,  kuid artiklis käsitletud kohtulahend C-284/24 alles 2025. aasta oktoobris.

## Viited