Modaalrütmika

**Modaalrütmika** on tänapäevane nimetus keskaja muusika rütmikontseptsioonile, mille kohaselt helivältus on määratud tema asukohaga helivältuste seerias ehk mooduses, mis koosneb kindlas järjekorras pikkadest ja lühikestest helivältustest.

Helivältuste seeriaid kirjeldab Johannes de Garlandia 1240. aastal kirjutatud traktaadis "De mensurabili musica", nimetades neid seeriaid 'moodusteks' (*modus*) ehk 'maneerideks' stiili, laadi või tüübi tähenduses. Garlandia termin on laenatud ilmselt keskaegsetest loogikatraktaatidest. 

Garlandia tõi välja kuus rütmimoodust ehk modaalset rütmiseeriat (L *longa* = pikk, B *brevis* = lühike, Lpaus = pikk paus, Bpaus = lühike paus, ... tähistab mooduse põhivormeli kordumist):
# L–B ... L–Bpaus 
# B–L ... B–Lpaus 
# L–B–B ... L–Lpaus
# B–B–L ... B–B–Lpaus 
# L–L ... L-Lpaus jne 
# B–B–B ... B-Bpaus-Bpaus 

Rütmiseeriad lähtuvad põhimõõdust ehk *tempus*est. *Tempus* on nö "nähtamatu" algvältus, mida pole võimalik omakorda jagada väiksemateks vältusteks. Normaal- ehk regulaarvältustena (*recta*) vaadeldi ühe *brevis*e pikkust *tempus*t ja ühe *longa* pikkust *tempus*t. Suhtega üks kahele määratlesid *brevis* ja *longa* koos täiusliku mõõdu (*recta mesura*). Kuna moodused 1, 2 ja 6 koosnevad vaid *brevis*test ja *longa*dest, siis nimetati neid mõõdetavateks moodusteks. Moodustes 3, 4 ja 5 on *longa* kahe asemel võrdne kolme *brevis*ega ja kahest järgnevast *brevis*est teine (*altera* ehk teine *brevis*) võrdub kahe *tempus*ega. *Altera* on seejuures tegelikult sama pikk kui *recta longa*, ta on *brevis* ehk lühike vältus suhtes talle järgneva *longa*ga. Regulaarsest erinevaid vältusi, näiteks kolme *tempus*e pikkune *longa*, kahe *tempus*e pikkune *brevis altera*, kuue *tempus*e pikkune *longa duplex* ja poole *brevis*e pikkune *semibrevis*, mõisteti asetsevat väljaspool regulaarset mõõtu (*ultra recta mensuram*), st väljaspool "normaalset" pikka ja lühikest vältust. Vastavalt ka mooduseid, milles kasutati regulaarse mõõdu väliseid mõõte, nimetati moodusteks väljaspool tavalist mõõtu (*modi per ultra mensuram*) ning Garlandia traktaadi ühes versioonis on neid nimetatud ka ebatäiuslikeks (obligatoorseteks) moodusteks.

Kuigi teoreetiliselt võisid põhivormeli kordamisel saadud modaalsed rütmiseeriad olla lõpmatult pikad, siis praktikas olid nad siiski kuni kolme kordusega ning seeria lõpus katkestatud kas pausi või teise rütmiseeriaga. Põhivormeli kordumisel tekkinud rütmiseeria pikkust tähistati üldmõistega *ordo* (kord). Vastavalt põhivormeli kordumiste arvule võis *ordo* olla vastavalt kas *primus* (esimene), *secundus* (teine) või *tertius* (kolmas). Moodus oli perfektne (täielik), kui *ordo* lõppes sama helivältusega, millega see oli alanud ning imperfektne (mittetäielik), kui ta lõppes erineva helivältusega. Nii perfektse kui ka imperfektse seeria puhul oli seeriat lõpetaval pausil tavaliselt seeria järgmise vältuse väärtus.

Kui võtta arvesse kõiki võimalikke Notre Dame'i muusikapraktikas esinevaid rütmikombinatsioone, moodustavad Garlandia kuus moodust tervikliku suletud süsteemi. 

Mooduste rangeid vormeleid võib erineval moel varieerida:
* lühemaid vältusi võib asendada ühe või mitme pikemaga, näiteks esimene moodus võib esineda kujul L–S–S–L–B–B–B–B–L, kui S on semibrevis. Garlandia nimetas sellist praktikat reduktsiooniks, kuid Anonymus 4 nimetas seda *fractio modi* (mooduse katkestamine)
* reduktsiooni teise tüübina võib pikemaid vältusi asendada kahe või enama lühema vältusega, näiteks anda moodusele 2 kuju B–L–L*ultra mensuram*–B–L–B–L–L*ultra mensuram* 
* tavaline oli esimese mooduse laiendamine kujul L*ultra mensuram*–L–B–L*ultra mensuram*–L–B–L*ultra mensuram* jne. Saadud kuju sarnaneb kolmanda moodusega, mistõttu seda on nimetatud ka kolmanda mooduse alternatiiviks. 
* fraasi keskel võib toimuda mooduse vahetus. Anonymus 4 nimetab sellist praktikat "juurdesegamiseks". Näiteks mooduses L–B–L–B–B–L–B–L–B omavahel segatu moodused 1 ja 2

Moodustega mitteseotud ligatuure ja rikkalikke, tihti kiirelt liikuvaid puhta organumi (*organum purum*) liine võib Johannes de Garlandia järgi liigitada ka *modus non rectus*te (ebatavaliste mooduste) hulka, milles rütmivältused ei ole määratud tavalise moodusega nagu *modus rectus*e ja *recta mensura* (regulaarse mõõdu) puhul. Anonymus 4 nimetab sellist moodustevälist stiili tavaliste mooduste põhjalikuks seguks. Samuti seoses puhta organumiga kirjeldab Anonymus 4 irregulaarsete mooduste seeriaid, milles vältuste proportsionaalsed suhted on rikutud, tuues modaalsete rütmimustrite tingimustes kaasa justkui esituslikke vabadusi nagu *[[tenuto]]*, *[[accelerando]]* või *[[ritardando]]*. Need ebatäiuslikud moodused töötati välja selleks, et võimaldada näiteks hoketit ja uute silpide paigutamist korrapärastesse ligatuuridesse. Kõik need muutused ja lisandused teenisid eesmärki siduda modaalne süsteem reaalse muusikapraktikaga. 

Kuna modaalrütmika pani neljaks sajandiks aluse Euroopa muusika rütmikale ja selle väljendamisele noodikirjas, pole selle tähtsust võimalik alahinnata. Rütmimooduste päritolu ja nende seoste kohta tolleaegse muusikapraktikaga on pakutud välja mitmeid teooriaid. William G. Waite (1954) on arvanud, et modaalrütmika arendas välja Leoninus, kes kasutas mudelina Augustinuse traktaati De musica. Teised teoreetikud (Treitler 1979, Crocker 1990, Roesner 1990) on leidnud, et kuna näib, et rütmimooduste näol on tegemist teoreetilise sünteesiga, mis põhineb juba varem eksisteerinud laiemal polüfoonilise muusika praktikal, on modaalrütmika tekkinud 12. sajandi muusikas spontaanselt. Kui aga moodused juba kord formuleeriti, hakkasid need mõjutama nii uut heliloomingut kui ka varasemate, modaalrütmika mõttes vähemrangete teoste interpreteerimist. Täpselt ei ole ka selge, millist rolli võis modaalrütmika kujunemisel mängida nii kaasaegne kui ka antiigi poeesia ja poeetikateooria. 

Pärast Johannes de Garlandiat on mitmed teoreetikud püüdnud sobitada modaalrütmika süsteemi ka *semibrevis*t. Näiteks Lambertus laiendas mooduste arvu üheksani, võttes kasutusele ka erinevad *brevis*e ja *semibrevis*e kombinatsioone sisaldavad vormelid. Selle tulemusel seni "nähtamatu" *recta breve* muutus ternaarseks. Oma traktaadis "Ars cantus mensurabilis" kirjeldab Kölni Franco viit moodust, liites Garlandia 1. ja 5. mooduse üheks mooduseks ja määratledes 6. mooduse võimalusena liikuda *brevis*tes ja *semibrevis*tes (summeerides sellega neli Lambertuse moodust üheks mooduseks). Seitsme mooduse süsteemi, millele Franco kaudselt vihjas, kirjeldab Theodoricus de Campo talle omistatud traktaadis 14. sajandil. Seitsmes moodus sisaldab põhiliselt *semibrevis*eid. Franco ja tema järgijate jaoks ei tähendanud moodused mitte notatsioonilisi instruktsioone, vaid eelkõige vältussuhete kirjeldusi. Modaalrütmide täpse ülesmärkimisega hakati tegelema alles modaalrütmika põhimõtted üle võtnud mensuraalnoodikirja kasutuselevõtul.
## Vaata ka
* moodus (muusika)

## Välislingid
* Reimer, Erich ed. 1972. *Johannes de Garlandia: De mensurabili musica. Kritische edition mit Kommentar und Interpretation der Notationslehre*. – Beihefte zum Archiv für Musikwissenschaft. Herausgeben von Hans Heinrich Eggebercht in Verbindung mit Walter Gerstenberg, Kurt von Fischer, Wolfgang Osthoff und Arnold Schmitz. Band X. Wiesbaden: Franz Steiner Verlag GmBH. 
**Teil I. Quellenuntersuchungen und Edition (PDF)
**Teil II. Kommentar und Interpretation der Notationslehre (PDF)