Aleksandr Tvardovski

**Aleksandr Trifonovitš Tvardovski** (*Алекса́ндр Три́фонович Твардо́вский;* 8. [21] juuni 1910 Zagorje, Smolenski kubermang – 18. detsember 1971 Moskva) oli Vene Nõukogude kirjanik, ajakirjanik ja sõjakorrespondent. Ta oli ajakirja Novõi Mir peatoimetaja (1950–1954 ja 1958–1970).

## Elulugu
Aleksandr Tcardovski sündis talus külasepa peres. Juba lapsena hakkas kirjutama luuletusi. 14-aastaselt astus komsomoli ja temast sai Smolenski ajalehtede külakorrespondent. 1925. aastal avaldati ajalehes Smolenskaja Derevnja Tvardovski esimene luuletus "Uus onn". 1925. aastal töötas ta mitu kuud Ljahhovskaja külanõukogu sekretärina. 

1928. aastal lahkus Aleksandr keerulise suhte tõttu isaga, keda ta pidas "vana režiimi" toetajaks, oma pere juurest ja kolis Smolenskisse. Ta sai tuge Mihhail Issakovskilt (1900–1973), luuletajalt ja ajalehe Rabotši put toimetajalt, kes hindas Tvardovski varajast luulet kõrgelt. 1929. aastal avaldati tema luuletus "Aruanne" Moskva ajakirja Oktjabr kolmandas numbris. Seejärel üritas Tvardovski pealinnas tööd leida, kuid edutult. 1930. aastal naasis ta Smolenskisse, kus jätkas oma kirjanduslikku tegevust. 

1931. aastal konfiskeeriti tema vanematelt spetsiaalse ringkonnakomisjoni otsusega kinnisvara ning nad saadeti asumisele Taga-Uuralisse. Samal aastal avaldas Moskva kirjastus Molodaja Gvardija Tvardovski luuletuse "Tee sotsialismile". 1932. aastal võeti ta erandkorras (tal polnud keskharidust) vastu Smolenski Riiklikku Pedagoogikainstituuti. Õpingute ajal töötas ta korrespondendina, kirjutades elust kolhoosides.

1932. aastal avaldas novelli "Kolhoosiesimehe päevik", 1933. aastal luuletuse "Sissejuhatus" ja 1935. aastal luulekogu. Nende peateemaks oli talupoja saatus kollektiviseerimise aastatel. 1934. aastal osales esimesel üleliidulisel Nõukogude Kirjanike Kongressil Moskvas nõuandva häälega delegaadina. 1936. aastal avaldas Moskva kirjastus Sovetskii Pisatel tema luuletuse "Muravija maa", mis tõi talle laialdast tunnustust. Ta kujutas stalinistlikku kollektiviseerimist "helge tuleviku" eelkäijana. Samal aastal said tema vanemad loa naasta asumiselt kodukohta (1996. aastal rehabiliteeriti nad Smolenski oblasti siseasjade osakonna otsusega).

1936. aastal astus ta Moskva Filosoofia, Kirjanduse ja Ajaloo Instituudi (mis tegutses aastatel 1931–1941) kolmandale kursusele. Instituudis õppides tõlkis ta Ukraina ja Valgevene luulet, Armeenia ja Tšerkessi folkloori ning avaldas mitu luulekogu. Ta lõpetas kiitusega 1939. aastal. 1938 ilmus talt luuletus "Lenin ja pliidimeister".

1939. aastal osales sõjakorrespondendina Punaarmee sissetungis Ida-Poolasse ning aastatel 1939–1940 Soome Talvesõjas. Ta määrati tööle Leningradi sõjaväeringkonna ajalehte Kodumaa valvel. Talvesõja ajal avaldas ajaleht umbes 30 artiklit Punaarmee sõduri Vasja Tjorkini vägitegudest. Tavaliselt olid need joonistuste seeria vormis, millele olid lisatud riimitud pildiallkirjad. 5. jaanuaril 1940 avaldati Aleksandr Tvardovski luuletus "Vasja Tjorkin". 

1940. aastal, vahetult pärast Talvesõja lõppu, autasustati teda Punatähe ordeniga. Samal aastal astus ta Üleliidulisse Kommunistlikku (bolševike) Parteisse. 1941. aastal ajalehe Krasnaja Armija (Edelarinne) ja aastatel 1942–1945 ajalehe Krasnoarmeiskaja Pravda (Läänerinne; alates aprillist 1944 3. Valgevene rinne) rindekorrespondent. Tema loomingut avaldati ka ajalehtedes Komsomolskaja Pravda ja Krasnaja Zvezda. 1941–1945 ilmus talt mitu luulekogu, mis olid pühendatud sõja ja kodumaa kaitsmise teemadele. 1944. aastal autasustati teda Isamaasõja ordeni II järgu ja 1945. aastal I järgu ordeniga. Demobiliseeriti alampolkovniku auastmega. 1942. aasta septembris hakkas Krasnoarmeiskaja Pravda avaldama poeemi "Vassili Tjorkin" esimesi peatükke, mis rääkis Punaarmee sõdurist. Teos sai kohe populaarseks ning järgnevad peatükid avaldati kordustrükina nii Pravdas kui ka Izvestijas. 1946. aastal avaldati luuletuse täistekst eraldi raamatuna. Praegu on "Vassili Tjorkin" üks kuulsamaid Vene kirjandusteoseid Teisest maailmasõjast ja see kuulub Venemaa koolide õppekavasse.

1940. aastate teisel poolel ilmusid luuletused "Maja tee ääres" (1946), "Mind tapeti Rževi lähedal..." (1946) ja "Sõja lõppemise päev..." (1948) ning proosaraamat "Kodumaa ja võõras maa" (1947).

Aastatel 1950–1954 oli ta kirjandusajakirja Novõi Mir peatoimetaja. Ta tagandati ametist pärast mitmete NLKP Keskkomitee liikmetele ebameeldivate kirjutiste ilmumist. Nende hulka kuulusid Vladimir Pomerantsevi artiklid "Siirusest kirjanduses" (1953, mis kutsus üles pöörama tähelepanu inimeste tegelikele probleemidele ja vältima klišeesid kirjutamises) ja Fjodor Abramovi artiklid "Kolhoosiküla inimesed sõjajärgses proosas" (1954, mis oli vastu kolhoosielu ilustatud kujutamisele), samuti Mihhail Lifšitsi brošüür "Marietta Šaginjani päevik" (1954).

Aastatel 1958–1970 oli ta taas Novõi Miri peatoimetaja. Seda ajakirjandusväljaannet peeti kõige vabameelsemaks Nõukogude Liidus. Märkimisväärseks sündmuseks oli Aleksandr Solženitsõni novelli "Üks päev Ivan Denissovitši elus" ilmumine ajakirjas 1962. aasta novembris Tvardovski eessõnaga. Selle ilmumise kiitis isiklikult heaks NLKP Keskkomitee esimene sekretär Nikita Hruštšov. Tvardovski 1950. ja 1960. aastate loomingule lisaks ilmunud luuletused – "Teispool kaugust" (1953–1960, eraldi väljaanne 1960. aastal) ja "Tjorkin teispoolsuses" (1954–1963, eraldi väljaanne 1963. aastal) – peegeldasid autori ümbermõtestamist Nõukogude ajaloost. Nende teoste peateemad olid Stalini ajastu ebamäärasus ja usk sotsiaal-poliitiliste muutuste pöördumatusse. Tvardovski kavatses avaldada "Vassili Tjorkin teispoolsuses" originaalversiooni 1954. aastal ajakirjas Novõi Mir, kuid plaanist loobuti, kuna teost süüdistati "ideoloogilises kahjulikkuses". Läbivaadatud luuletuse avaldamine 1963. aastal sai võimalikuks pärast seda, kui Nikita Hruštšov selle heaks kiitis.

Pärast Hruštšovi tagasiastumist 1964. aastal hakkas uus parteijuhtkond üha sagedamini sekkuma Novõi Miri toimetuspoliitikasse. Tsensuur tihenes. 5. jaanuaril 1966 teatas NLKP KK kultuurisekretär Pjotr Demitšev KK sekretariaadi koosolekul, et paljud ajakirjas Novõi Mir avaldatud materjalid avaldavad lugejatele, eriti noortele, negatiivset mõju ning Tvardovskit ei tohiks enam keskkomiteesse valida. 

1966. aastal keeldus Tvardovski heaks kiitmast kohtuotsust kirjanike Juli Danieli ja Andrei Sinjavski vastu. 1968. aastal keeldus ta allkirjastamast 30. oktoobril 1968 ajalehes Literaturnaja Gazeta avaldatud kirja "Avatud kiri Tšehhoslovakkia kirjanikele", milles toetati Nõukogude vägede sisseviimist Tšehhoslovakkia Sotsialistlikku Vabariiki, kuna pidas kirja sisu Nõukogude kirjaniku au ja südametunnistuse suhtes äärmiselt kahjulikuks.

26. juulil 1969 avaldas ajakiri Ogonjok 11 kirjaniku (Mihhail Aleksejev, Sergei Vikulov, Sergei Voronin, Vitali Zakrutkin, Aleksandr Ivanov, Sergei Malaškin, Aleksandr Prokofjev, Pjotr ​​Proskurin, Sergei Smirnov, Vladimir Tšivilihhin ja Nikolai Šundik) kirja "Mille vastu on Novõi Mir?": "Meie aeg on terava ideoloogilise võitluse aeg.  kinnitame veel kord, et kodanliku ideoloogia tungimine meie riiki on olnud ja on endiselt tõsine oht. Kui seda ei kontrollita, võib see viia proletaarse internatsionalismi järkjärgulise asendumiseni kosmopoliitsete ideedega, mis on nii südamelähedased mõnedele Novõi Miri ümber koondunud kriitikutele ja kirjanikele." Juba 27. juulil 1969 ilmus juhtivas USA ajalehes The New York Times artikkel "Vastus üheteistkümne kirjale", kus väljendati muret tsensuuri kehtestamise üle NSV Liidus. 1. augustil 1969 ilmus selle omakorda vastus ajalehes Sovetskaja Rossija, kus öeldi "kas on võimalik, et ajakirja peatoimetaja A. T. Tvardovski ja toimetuskolleegiumi kommunistid ei arutle veel kord selle üle, miks nende positsioon kirjanduses ja avalikus elus tekitab nõukogudevastastes leeris nii palju rõõmu, miks ükski teine ​​nõukogude väljaanne ei naudi kodanlike ideoloogide seas sellist "usaldusväärsust" kui Novõi Mir?" 6. augustil 1969 saatis NLKP Keskkomitee propaganda- ja kultuuriosakond NLKP Keskkomiteele kirja, kus teatas tõsistest ideoloogilistest vigadest ajakirjas Novõi Mir. 

3. veebruaril 1970 teatas Vene NFSV Kirjanike Liidu sekretariaadi büroo Tvardovskile, et Novõi Mirile on määratud uus asepeatoimetaja. Sellepeale saatis Tvardovski 7. veebruaril 1970 kirja NLKP KK peasekretärile Leonid Brežnevile, kus teatas: "Viimase kahekümne aasta jooksul ilmusid kõik minu teosed – luuletused, artiklid ja luuletused, sealhulgas Lenini preemia võitnud poeem "Kaugemal kui kaugel" – esmakordselt Novõi Miri lehekülgedel.  Praegu ajakirja "taltsutamiseks" võetavad meetmed ei saa jätta toomata kõige negatiivsemaid tagajärgi, mitte ainult kirjanduslikke, vaid ka poliitilisi. Meie lugejate seas tajutakse neid paratamatult tagasilangusena stalinismi." 

9. veebruaril 1970 saatsid 12 väga tuntud nõukogude kirjanikku (A. Bek, V. Kaverin, B. Možajev, A. Rõbakov, J. Trifonov, A. Voznessenski, J. Jevtušenko, M. Aliger, J. Vorobjov, V. Tendrjakov, J. Nagibin, M. Issakovski) kollektiivkirja Brežnevile, kus kaitsesid Tvardovskit: "Hiljuti on A. T. Tvardovski ja tema juhitava ajakirja Novõi Mir vastu algatatud kampaania, mille eesmärk on Tvardovski ajakirja juhtkonnast kõrvaldada. Juba on tehtud otsused Novõi Miri toimetuskolleegiumi muutmiseks, mille sisuline eesmärk on Tvardovski ajakirjast lahkumine. A. T. Tvardovskit võib julgelt nimetada Venemaa rahvusluuletajaks ja Nõukogude Liidu rahvaluuletajaks. Tema loomingu tähtsus meie kirjandusele on hindamatu. Meil ​​pole ühtegi luuletajat, kes oleks temaga ande ja tähtsuse poolest võrdne.  Oleme täiesti veendunud, et kogu nõukogude kultuuri hüvanguks on hädavajalik, et Novõi Mir jätkaks oma tööd A. T. Tvardovski juhtimisel ja toimetuskolleegiumi koosseisus, mida ta peab ajakirjale kasulikuks."

9. veebruaril 1970 võeti Tvardovskilt ajakirja toimetaja volitused ära. Protesti märgiks lahkus toimetusest ka osa temaga solidaarsetest ajakirja toimetuse töötajatest.

Ta suri 18. detsembril 1971 Krasnaja Pahra külas (Moskva oblast, praegune Moskva) 61-aastaselt kopsuvähki ja maeti Moskva Novodevitšje kalmistule.

## Isiklikku
Ta oli abielus Maria Illarionovna Gorelovaga (1908–1991). Nende tütar Valentina (sündinud 1931) on ajaloodoktor ja tütar Olga (1941–2017) oli Venemaa teeneline kunstnik. Poeg Aleksandr (1937–1938) suri lapsena difteeriasse.

## Liikmesus
* 1947–1955 ja 1959–1967 VNFSV Ülemnõukogu saadik 
* 1950–1954 ja 1959–1971 NSV Liidu Kirjanike Liidu juhatuse sekretär 
* 1961–1966 NLKP Keskkomitee liikmekandidaat 
* 1963–1968 Euroopa Kirjanike Ühenduse asepresident

## Tunnustus
Kolm Lenini ordenit (1939, 1960, 1967) ja Tööpunalipu orden (1970).

Stalini kirjanduse ja kunsti auhinna I (1946) ja II järk (1941, 1947), Lenini preemia (1961) ning NSV Liidu riikliku kirjanduse, kunsti ja arhitektuuri auhinna (1971) laureaat.

### Mälestuse jäädvustamine
Alates 1980. aastast on NSV Liit ja Venemaa korduvalt välja andnud Tvardovskile pühendatud postmarke ja kunstilisi tembeldatud ümbrikke.

Tvardovski-nimelisi tänavaid leidub Smolenskis, Voronežis, Volgogradis, Novosibirskis, Balašihhas, Omskis ja Moskvas. Moskva kool nr. 279 on nimetatud Tvardovski järgi.

Aerofloti lennuk Airbus A330-343E VQ-BEK nimetati tema auks.

2. aprillil 1988 nimetati tema auks asteroid 3261 Tvardovski, mille avastas 1979. aastal astronoom N. S. Tšernõhh.

1988. aastal avati mälestusmuuseum "A. T. Tvardovski Zagorje talus". 1995. aasta septembris avati Kaliningradis Kaliningradi tänaval 21 luuletaja mälestustahvel.

22. juunil 2013 avati Moskvas Strastnoi puiesteel ajakirja Novõi Mir toimetusehoone kõrval Tvardovski monument. Selle autorid on Venemaa rahvakunstnik Vladimir Surovtsev ja Venemaa teeneline arhitekt Viktor Pasenko.

2015. aastal avati Russki Turekis mälestustahvel Tvardovski külaskäigu mälestuseks.

2025. aastal asutati Venemaa Föderatsiooni Kultuuriministeeriumi korraldusel Aleksander Tvardovski medal.

## Viited