open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Panzerfaust 30

**Panzerfaust 30** oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, mis oli mõeldud ühekordseks kasutamiseks jalaväe tankitõrjerelvana Wehrmachtis. 

Uue relva väljatöötamise tingis jalaväe järjest kasvav võimetus liitlasvägede tankide vastu. 

1942. aasta suvel sai Leipzigi lambivabrik HASAG Hugo Schneider AG ülesande töötada välja uus tankitõrjerelv. Tööd hakkas juhtima dr Langeweiler. Esimeseks tootmisse läinud mudeliks sai Faustpatrone 30 (klein). See oli uuelaadne relv, mille lasketoru otsas oli sabaga koonusekujuline kumulatiivne lõhkepea, mis lennutati minema lasketorus paikneva heitelaengu abil. Lõhkepea sisaldas 400 grammi lõhkeainet ning relv oli umbes meetri pikkune ja laskis 30 meetri kaugusele. 

Tõsisteks puudusteks peale väikese laskekauguse olid sihiku puudumine ja lõhkepea rikošeteerumist soodustav kuju. Harjumisaega nõudis algul ka asjaolu, et laskehetkel pidi laskuri seljatagune reaktiivjoa tekke tõttu vähemalt mõne meetri ulatuses vaba olema. 

1943. aasta augustis alustati parandatud ja täiustatud mudeli tootmist. Sellele oli lisatud suurem ja parema kujuga lõhkepea ning sihik. Suurendatud oli ka heitelaengut. Uuendustest hoolimata jäi laskekaugus endistviisi tagasihoidlikuks, mis jäi relva suurimaks puuduseks. Vaatamata väikesele laskekaugusele olid jalaväelased saanud lähivõitluseks vaenlase tankidega ikkagi uue, odava ja üsna tõhusa relva. Ebapiisav laskekaugus tingis aga peagi uue ja parema mudeli väljatöötamise. Sellegipoolest toodeti Panzerfaust 30-t sõja lõpuni. 

Panzerfaustide ja Faustpatronede toodang oli algul ligikaudu 400 000 tükki kuus, mis teatud ajal isegi kasvas.

## Vaata ka
*Panzerfaust 60
*Panzerfaust 100
Panzerfaust 60

**Panzerfaust 60** oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, ühekordseks tulistamiseks jalaväe tankitõrjerelvana II maailmasõja ajal Wehrmachtis. 

Panzerfaust 60 eelkäijateks oli esimene tagasilöögita tankitõrjarelv Panzerfaust 30, mille laskekaugus jäi siiski väheseks. Relvade täiustamise käigus töötati firmas HASAG Hugo Schneider AG 1944 a. suvel välja Panzerfaust 30-ga (viskelaeng 95 - 100 g) sarnanev, kuid suurema viskelaenguga (134 g) Panzerfaust 60, efektiivse laskekaugusega 80 m. Täiustatud oli veidi ka pääste- ja lööknõela mehhanismi. 

Panzerfaust 60 seeriatootmine algas 1944. a septembris, mida toodeti, vaatamata varsti tootmisse läinud uuele ja paremale mudelile Panzerfaust 60, sõja lõpuni. Panzerfaust 60-st sai levinuim tankirusikate sarjas. 

1944. a novembris alustati täiustatud 160 g viskelaenguga Panzerfaust 100 tootmist. Uue Pantzerfaust 100 tõhus laskekaugus oli juba 100 m. 

Tankirusikad said sõja lõpupoole tõeliselt legendaarseteks tankitõrjerelvadeks. Reva odavus ja tootmise lihtsus võimaldasid selle masstootmist ning tulemuse efektiivsus lahinguväljal ning käsitsemise lihtsus, laialdast kasutamist. Kokku toodeti erinevaid tankirusikaid sõja jooksul Saksamaal üle 2 miljoni eksemplari.

Sõdurid, aga ka Volkssturmi ja Hitlerjugendi hakkajad tankihävitajad (vene tankistide kõnekeeles – *"faustnik"*) valmistasid tankiüksustele tankirusikatega märkimisväärseid kaotusi, mis nõudis järjest enam tankide ja soomukite  kaitsmist jalaväe toetusega.

## Tehnilised andmed
* Panzerfausti kaal: 8,5 kg
* Granaadi (Faustpatrone) kaal: 3,5 kg, (millest kumulatiivlõhkelaeng 1,6 kg)
* Granaadi soomuse läbistavus: 200 mm
R PzB 54

**R. PzB. 54** (*Reaktive Panzerbüchse*, tuntud ka *Panzerschreckina*) oli Saksamaal toodetud 88 mm reaktiivgranaadiheitja. 

Teise maailmasõja ajal oli Wehrmachtis kasutusel jalaväe tankitõrjerelvana. 

Liitlasvägedelt 1943. aastal Tuneesias ja Idarindel sõjasaagiks saadud ameeriklaste reaktiivgranaadiheitjad M9A1 Bazooka tekitasid Saksamaal kohe ideid samalaadsete relvade omapoolseks tootmiseks. Juba samal aastal valmiski esimene mudel, R. PzB. 43. Vastukaaluks Bazooka 60 mm kaliibrile oli uue relva, mida ka Panzerschreckiks nimetama hakati, kaliiber 88 mm. Relval oli elektriline päästemehhanism ja seda oli odav toota. Eraldi olid kasutusel suvised ja talvised reaktiivgranaadid. Esimene mudel oli algul üsna ebapopulaarne, kuna kippus tekitama laskuri näole tugevaid põletushaavu. Esialgu lahendati see probleem gaasitorbiku näomaski kasutamisega. Rindeohvitseri Oberleutnant Riechersi 1943. aasta sügisel välja mõeldud sihtimisaknaga kaitsekilp oli probleemi lahenduseks. Uuendus võeti kohe ka tootmisse. Uue mudeli nimeks sai R. PzB. 54. Viimast toodeti sõja jooksul u 289 151 eksemplari. Toodeti ka mõningaid eriversioone. Näiteks versioon tankitõrjetankidele PzJäger Bren 731(e) (suurema kaliibriga) ja lühema ning pikema lasketoruga variante. Algul ei jõudnud uued granaadiheitjad kuidagi relvastusse. Veel 1944. aasta algul seisis enamus uutest toodetud relvadest ikka ladudes (39 526). Ühte relva teenindas 2 meest: granaadiheitur (sihtur) ja laadur. Kaks relvameeskonda moodustasid tankitõrjejao. Relv näitas end sageli efektiivsena. Sõjamehed kutsusid granaadiheitjat seoses selle sarnasusega punkriahju korstnaga "ahjutoruks" ("Ofenrohr").
HHL 3

**Magnetkumulatiivlaeng HHL 3** (saksa *Hafthohlladung*) on peamiselt jalaväe poolt lähivõitluses vaenlase tankidega kasutust leidnud magnetmiin. 

Sõja ajal välja arendatud kumulatiivlaeng kinnitus metallmasina pinnale kolme magneti abil. Sütiku *Sprengkapsel* 8 viiteaeg oli 7,5 sekundit. Laeng tuli kinnitada käsitsi vaenlase tanki korpusele, käivitada viitsütik ja varjuda. Sõja jooksul suurendati laengu lõhkeaine kogust 1,7 kg-ni. Kogukaal kasvas samas 3,5 kg-ni. Kokku toodeti magnetkumulatiivlaenguid HHL sõja jooksul umbes 553&nbsp;900 tükki. 

Julged tankihävitajad kippusid lähivõitluses laenguid järjest julgemalt piiratud väljanähtavusega tankide külge kinnitama. Seetõttu hakati sõja lõpus tankide metallkorpusi katma ka magnetmiini kinnitumist takistavate katteainetega.
LeFH 18

**10,5cm le.FH.18** oli enne Teist maailmasõda Saksamaal valmistatud kerge välihaubits. Oli kasutusel Wehrmachti standardvälisuurtükina. Sellega olid relvastatud tavaliselt kolm neljast Wechrmachti jalaväediviisi suurtükiväerügemendi pataljonist. 

Haubitsa konstrueeris firma Rheinmetall-Borsig aastatel 1928–1929. Suurtükiväepataljonide relvastusse hakkas see jõudma 1935. aastal. 

Relva konstruktsioon oli traditsiooniline, aga kasutusele olid võetud avatavate haaradega haarlafett, kokkupandavad-ülestõstetavad lafetisahad ja kaheosaline hüdropneumaatiline taandurmehhanism, mille amortisatsiooniseadmed paiknesid kaheks jaotatuna raua all ja peal. Vastavalt omaaegsele tavale olid suurtükil metall- või puitvelgedega täiskummidega rattad. 

Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja töökindel, kuid osutus manööversõjas armee jaoks siiski raskeks ja ebapiisavalt mobiilseks. 

Sõja jooksul valmistati suurtükist mõningaid moderniseeritud versioone. 
***10,5cm le.FH.18(M)** – lisatud suudmepidur ja täiustatud taandurmehhanismi, mis suurendas laskekaugust 12 325 meetrini.
***10,5cm le.FH.18/40** – ehitatud kergemale, kuid samas nõrgemale 7,5cm Pak 40 lafetile. 

Haubitsa veoks kasutati eelik-kaarikut kuuehobuserakendiga. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtükkide vedamiseks ka poolroomikmasinaid või roomikmasinaid, harvem veoautosid. Hoolimata oma puudustest jäi leFH 18 pärast sõja lõppu veel väga pikaks ajaks nii mõnegi riigi relvajõudude kasutusse (sh Soomes 2002. aastani).
Walther PP

**Walther PP** ehk *Polizei Pistole* ja Walther PPK ehk *Polizei Pistole Kriminal* olid püstolid, mida Wehrmachtis kasutati ohvitserirelvadena. 

Relva töötas Saksamaal välja Fritz Walther ja seda hakati Zella-Mehlises Waltherite pereettevõttes tootma 1929. aastal. Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja mugav kasutada, tänu sellele saavutas see kiiresti ülemaailmse tuntuse. Kasutatud *double-action* süsteem võimaldas mugavat päästmist. PP võeti kasutusele ka Reichswehris, millest sai 1933. aastal Wehrmacht. 1931. aastal tuli välja ka Waltheri lühem versioon PPK (Polizei Pistole Kriminal), mis omandas samasuguse populaarsuse. PPK on James Bondi relv.

Toodeti ka 9 mm versiooni, mille salv mahutas ühe padruni vähem. Sõja lõppedes likvideerisid venelased Waltheri vabrikud täielikult, kuid omanikud sattusid Ameerika interneeritute laagrisse. Pärast sõda tootis taasasutatud Waltheri firma algul büroomasinaid ja ka õhkrelvi. PP ja PPK patent müüdi Prantsusmaale, kus 1952. aastal jätkati mõnda aega relva tootmist. Hiljem, pärast vastava loa saamist, jätkas ka Walther uuesti kodumaal Ulmis populaarsete püstolite tootmist. Valmistati veel edasiarendusi, nagu 6,35 mm kaliibriga, 135 mm pikk taskupüstol TPH ja Ameerika turu jaoks PPK/S. Püstoleid on tellimuse peale toodetud ka Ungaris (PPK/E) ja lisaks kopeeritud eri nimede all, nagu Makarovi PM. Ka Bundeswehr kasutas relva P 21 nime all. Jõustruktuuride relvastusest on 1970. aastast käibel olnud Waltheri politseipüstolid tänapäevaks praktiliselt igal pool maha võetud, kuid nende arv tsiviilrelvadena on pigem kasvanud.
Stielhandgranate 24

**Käsigranaat Stiehlhandgranate M24** oli Wehrmachti kasutatavaim-tuntuim käsigranaat ('saksa kaigas'). 

Granaat koosnes silindrikujulisest laenguosast ja puidust varrest, mille sees paiknes viitsütik *Abreisszünder*. Granaadi kasutamiseks tuli ära keerata käepideme otsas olnud kork, tõmmata päästenöörist ja heita granaat sihtmärgile. Käepärase lõhkelaenguna või hädapärase tankitõrjevahendina kasutati ka granaadipundart *Geballte Ladung*, mis kujutas endast granaadi lõhkelaengu ümber ringikujuliselt seotud-kinnitatud kuut samasugust laengut. Sõja ajal valmistati granaadist ka moderniseeritud versiooni Hdgr. 43, mis sarnanes oma näitajatelt eelkäijaga ja mida võis kasutada ka ilma puitvarreta. Laengule oli lisatud seade, mis lasi kasutada granaati püünismiinina. Kokku toodeti mõlemat versiooni enne Teist maailmasõda ja sõja jooksul u 81 miljonit.
15 cm schwere Feldhaubitze 18

**15 cm schwere Feldhaubitze 18** ehk **sFH 18** oli raske välihaubits, mida Wehrmacht kasutas standardvälisuurtükina. Selle suurtükiga oli relvastatud tavaliselt üks neljast pataljonist *(abteilung)* Wechrmachti jalaväediviisi suurtükiväerügemendis. 

## Kirjeldus
Haubits konstrueeriti aastail 1926–1930 kahe firma koostööna: suurtükisüsteemi projekteeris Rheinmetall-Borsig, lafeti aga Krupp. Kasutati hüdropneumaatilist taandurmehhanismi ja haarlafetti. Rännakuasendis olid lafeti sahad eraldatud ja haarade külgedele kinnitatud. 

Haubitsa veoks kasutati tavaliselt kahte eraldi hoburakendit: ühte lafeti ja teist suurtükiraua jaoks. Relva kokkupanekuks tulepositsioonil sõideti-lükati raud tagantpoolt oma hällile peale. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtüki vedamiseks tavaliselt ühte keskmist või rasket poolroomikveokit. Relva põhipuuduseks oli tema suhteliselt väike laskekaugus. 

Sellele suurtükile töötati ajaloos esmakordselt välja ja kasutati reaktiivabimootoriga mürske, mille maksimaalseks laskekauguseks oli 19 kilomeetrit. Samas vähenes reaktiivlaskemoonaga tunduvalt lasketäpsus ja kiirenes süsteemide kulumine, mistõttu see ei leidnud erilist kasutamist. 

sFH 18 jäi kõigest hoolimata pärast sõja lõppu veel pikaks ajaks mõne riigi relvajõudude kasutusse. Soome ostis 1940. aastal 48 suurtükki, võttes need teenistusse tähistusega **150 H/40**. Neid moderniseeriti 1988. aastal ja kasutati kuni 2007. aastani uue nimega 152 H 88-40.
7,5 cm leichtes Infanteriegeschütz 18

**7,5 cm leichtes Infanteriegeschütz 18**, lühidalt **leIG 18**, oli kerge jalaväesuurtükk, mis oli Teise maailmasõja ajal Wehrmachti standardvarustuses. 

## Ajalugu
Suurtüki väljatöötamine algas firmas Rheinmetall-Borsig 1927. aastal. Suurtükk võeti tootmisse ja relvastusse 1932. aastal. Suurtükk oli koondlafetiga ja mugava kolblukuga, mis tähendas praktiliselt seda, et luku avamiseks tuli raua tagaosa üles tõsta. leIG 18 oli kaalult kerge ja väiksemõõduline. Esimestel partiidel olid puitvelgedega rattad, hiljem valmistati juba terasest kummirehvidega rattaid. Meeskonna kaitseks oli suurtükil soomustatud kaitsekilp. 

Suurtükist valmistati versioon mägedes kasutamiseks: **7,5 cm le.GebIG 18**. Transpordiks sai selle 6–10 osaks lahti võtta. Raskeim tükk kaalus 74,9 kilogrammi. Tavaliselt määrati iga mägipataljoni juurde kaks sellist suurtükki.

Langevarjuüksuste jaoks toodeti 1939. aastal kuus erimudelit **7,5 cm le.IG 18F**. Neil olid väiksemad rattad ja kilp puudus. Transpordi jaoks sai need neljaks 140 kilogrammiseks jupiks võtta. 

Jalaväesuurtükke veeti üldiselt hoburakendiga. Motoriseeritud üksustes kasutati vedamiseks tavaliselt keskmisi või raskeid maastureid või kergeid poolroomikveokeid. Sõja-aastatel toodeti seda tüüpi jalaväesuurtükke 8266 tükki ja tootmine kestis kuni sõja lõpuni. Kuu enne sõja lõppu oli relvastuses veel umbes 2500 sellist suurtükki.

## Galerii

Pilt:Baltikum 1942 -leichten Infanteriegeschützes 7,5cm lelG 18- by-RaBoe.jpg
Pilt:Bundesarchiv Bild 183-B22222, Russland, Kampf um Stalingrad, Infanterie.jpg
Pilt:Bundesarchiv Bild 101I-219-0594-34, Russland-Mitte-Süd, leichtes Infanteriegeschütz.jpg
Pilt:Drawing leig18.jpg
File:75mm leig shells.jpg


## Viited

## Kirjandus
* Ian V. Hogg, *German Artillery of World War Two*. 2nd corrected edition. Mechanicsville, PA: Stackpole Books, 1997 ISBN 1-85367-480-X

## Välislingid
15 cm sIG 33

Raske jalaväesuurtükk **15 cm s. IG. 33** oli kasutusel Wehrmacht`i standardjalaväesuurtükina. Sellega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväerügemendi raskekompaniis. 

Relva valmistas firma "Rheinmetall-Borsig" 1927. aastal leIG 18 "suure vennana". Tootmisse ja relvastusse jõudis suurtükk 1933. aastal. Relva positiivseteks omadusteks olid efektiivsus, lihtsus ja vastupidavus. Negatiivsena oli aga väikese suurtüki kohta tohutu kaal, mis tegi sageli eesliini lähedal paikneva relva liialt kohmakaks. Relva vedamiseks kasutati tavaliselt kuuehobuserakendit eelikvankriga või vedukmasinat, harvem veoautot. Suurtükile töötati sõja ajal välja eestlaetav ühekaliibriline stabilisaatoritega mürsk Stielgranate 42, mis sisaldas 30 kg lõhkeainet. Relva kaalu üritati vähendada kergemate materjalide jms-ga, kuid tulemuseks oli ainult 150 kg võitmine. Transpordi hõlbustamiseks hakati metallvelgedele paigaldama täiskummirehve. 

Sõja ajal hakati sIG -e mobiilsuse tagamiseks monteerima ka vanemate tankide, nagu PzKpfw I, PzKpfw II ja PzKpfw 38(t) veermikele. Sõja lõpul vahetati üksustes sIG -e aga juba sageli kompaktsete ja efektiivsete 120 mm miinipildujate vastu. 

Aastatel 1939 - 1945 toodeti sIG 33 -sid 4155 tk.
GrW 34

**8 cm Granatwerfer 34** on Kolmandas Riigis leiutatud 8 mm miinipilduja, mis Teise maailmasõja ajal kasutusel Wehrmachti standardmiinipildujana.

Miinipildujatega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväepataljoni raskerelvakompaniis. Miinipilduja töötas välja firma Rheinmetall-Borsig 1932. aastal. Relv sai peatselt kasutajate poolt tunnustatuks ja omandas kiiresti populaarsust. Teise maailmasõja alguseks 1939. aastal oli neid miinipildujaid Wehrmachti relvastuses 4624 tükki. Sõja ajal toodeti juurde veel 71630 eksemplari. 

Sõja jooksul valmistati miinipildujast mõningaid moderniseeritud versioone: kz. 8 cm-Gr.W. 42 (lühikese rauaga), Gr.W.67 (veoki miinipilduja) ja Gr.W. 73 (laskekaugus 4,5 km). 

Valmistati ka erinevaid miinipildujamiine. Näiteks põrkav kildmiin W.Gr. 39 põrkas enne plahvatamist maapinnalt tagasi mõne meetri kõrgusele. 

Miinipildujat transporditi meeskonna poolt osadeks (raud, lafett ja tugiplaat) võetuna seljas kandes.

## Vaata ka
* GrW 42

## Viited
GrW 42

**12 cm Gr.W. 42** oli 120mm Wehrmachti standardmiinipilduja. 

Relva eeskujuks oli NSV Liidus valmistatud rügemendi (polgu) miinipilduja "Polkovõi minomjot obr. 1938. goda", 120mm PM-38 mida oli 1941. aasta juuniks Punaarmees u 3800 eksemplari. Sakslased said neid sõja alates sõjasaagiks ja võtsid kiiresti kasutusele nimetusega 12 cm Granatwerfer 378(r). Relv osutus efektiivseks, kergeks ja seetõttu vägedes ka väga lugupeetuks. 

## Põhilised taktikalis-tehnilised andmed
* Kaliiber 120 mm
* Maksimaalne laskekaugus 5700 m
* Laskekiirus 8 - 10 lasku/min
* Kaal 280   kg
* Meeskond 

Saksamaal hakati oma 120 mm miinipildujaid tootma 1943. aastal Brunnis asuvas masinatehases "Erste Brunner Maschinenfabrik". 120 mm miinipiluja ehitus sarnanes põhimõttelt kerge 81 mm GrW 34 omaga, relv oli aga suurem, raskem ning lisandus kaherattaline alusvanker transpordiks, mida sai tulepositsioonil relvast eraldada. Miinipildujat veeti tavaliselt hoburakendiga (lisandus eelikvanker), maastikuautode või veokitega. Aegamööda hakkas 12 cm GrW 42 vaikselt asendama kohmakaid jalaväesuurtükke. Formeeriti isegi miinipildujapataljone, mille koosseisus oli 3 12-torulist miinipildujapatareid. Kokku valmistati Saksamaal aastail 1943–1945, 8461 120 mm miinipildujat.

## Vaata ka
*GrW 34
8,8 cm Flak 18/36/37

**8,8 cm Flak 18**, **36** ja **37** on õhutõrje- ja tankitõrjekahurid, mis olid kasutusel rasketes õhutõrjedivisjonide raskepatareides (*Flak-Abteilung*) ja hiljem ka tankitõrjedivisjonides (*Pak-Abteilung*). 

## Ajalugu
Kahur töötati välja 1928. aastal firma Krupp inseneride poolt, kes samal ajal töötasid Bofors´i relvatehases Rootsis, mis suurelt osalt kuulusid Saksa kapitalile. Kahuri eelkäijateks olid I maailmasõjas kasutatud 77 mm ja 88 mm õhutõrjekahurid *Ballonenabwehrkanone*. Õhutõrjekahurina olid relva taktikalis-tehnilised näitajad täiesti keskpärased. Kahur oli monteeritud neljahaarsele tornlafetile, mis tõsteti transpordiks kinnitatavaile esi- ja taga-veoteljele. Kahur võis tulistada ka otse ratastelt. Laadimine oli lihtsustatud tänu tankitõrjekahuritelgi kasutatavale isesulguvale-avanevale automaatlukule. Kui hülsi põhjarant puudutas urviku välisserval paiknevaid hoobasid, lõi pinges vedru luku kinni. Pärast lasku avanes lukk ise ja tühi hülss heideti välja. Kahuri veoks kasutati tavaliselt raskeid poollintvedukeid. 

Seeriatootmine algas alles pärast Adolf Hitleri võimuletulekut. Esimesed tuleristsed tegi Flak 18 läbi Hispaania kodusõjas. Oma tõelist talenti tõestas relv võitluses maismaasihtmärkidega. Kahur osutus eriti õnnestunuks võitluses vaenlase tankidega ja tulepunktidega. Sestap hakati Flak 18´id juba varakult varustama ka panoraamsihikutega. Vajadusel sai relvast täita muuhulgas kaudtuleülesandeid. Sõja ajal omandas relv legendaarse universaalkahuri maine. Kahurit kutsuti isegi "imerelvaks" (*Wunderwaffe*). Flak 18 baasil töötati sõja jooksul välja erinevaid edasiarendusi, kuid põhilised ballistilised omadused jäid praktiliselt samaks. 8,8 cm Flak 36 omas töökojas vahetatavate sektsioon-osadega rauda ja uut kaherehviliste ratastega esi-veosilda. Õhutõrjekahurile 8,8 cm Flak 37 oli lisaks paigaldatud uus moodsam sihtimismehhanism ja sihik. Rasketele õhutõrjepatareidele edastati laskeandmed patarei juhtimispunkti arvestist (*Kommandogerät*) sidekaabli kaudu automaatselt. 

Kahur modifitseeriti kasutamiseks ka rasketankil PzKpfw VI Tiger (8,8 cm KwK 36 L/56). 88 mm kahurist valmistati veel pikendatud rauaga (71 kaliibrit) versioone, mis erinesid Flak 18 "perekonnast" juba märgatavalt oma välimuse ja omaduste poolest. Kokku toodeti Saksamaal 88 mm kaliibriga Flak - kahureid sõja lõpuks umbes 14000 tk. Pärast sõda jäi kahur mõneks ajaks veel üksikute riikide nagu Jugoslaavia, Taani ja Soome relvastusse. Soomes oli sama kahuri modifitseeritud versioon veetava rannakaitsesuurtükina kasutusel 2002. aastani.

## Välislingid

*The "88": Flugabwehr-Kanone  8,8 cm Flak 18, 36  and  37
*Analüüs 88 mm õhutõrjekahuri tule mõjust pommitajatele B-17 ja B-24
*USA sõjaväe luuredokument 88 mm suurtüki kohta
Arado Ar 66

**Ar 66** on õppelennuk, mis konstrueeriti 1932. aastal lennukiehitusettevõttes Arado Handelsgesellschaft ja jõudis teenistusse järgmisel aastal. Lennukit kasutati algul õppelendudeks, kuid teise maailmasõja ajal hakati seda kasutama ka öise pommituslennukina. 

## Arendus ja tootmine
Arado peakonstruktor Walter Rethel alustas uue kahekohalise õppelennuki väljatöötamist 1931. aastal ning järgmisel aastal sooritas selle esimene prototüüp Ar 66A esmalennu. Teine prototüüp Ar 66B oli varustatud ujukitega ning ette nähtud merelendurite väljaõppeks. Kokku valmis 10 sellest versioonist lennukit.

1933. aastal algas õppelennuki sariversiooni Ar 66C tootmine. Sel oli muudetud veidi tüürisid ning telik oli saanud väiksema läbimõõduga kõrgsurverehvidega rattad. Kuna lennukist sai Luftwaffe standardõppelennuk, siis ei saanud Arado üksi tellimuste täitmisega hakkama. Lennukit valmistati lisaks Arado Brandenburgi ja Warnemünde tehaste ka Bayerischen Flugzeugwerke (BFW), Focke-Wulf, MIAG ja AGO tehastes. Koos prototüüpidega kokku valmis 1456 Ar 66 lennukit. Kuus lennukit müüdi 1937. aastal Hispaaniale. See jäi aga ainukeseks välistellimuseks.

## Kasutus
Arado Ar 66C oli Luftwaffe üks peamiseid õppelennukeid. Kui 1943. aastal hakati idarindel looma öiste pommituslennukite gruppe (*Nachtschlachtgruppe*), siis leidsid Arado lennukid kasutust ka seal. Paljude Ar 66C telikud olid talvel varustatud suuskadega. 

Liibavi lennukoolis aastatel 1943–44 õppinud eestlaste grupile toimus samuti väljaõpe Arado Ar 66C lennukeil. Kooli lõpetanud lenduritest moodustati 1944. aasta suvel 11. öölahingulennugrupi (*Nachtschlachtgruppe 11*) juurde 3. salk, mis kasutas samu kooli lennukeid öisteks pommituslendudeks Narva ja Tartu rindel.

Arado Ar 66-d olid ka lätlastega mehitatud Nachtschlachtgruppe 12 kasutuses.

Veel pärast teist maailmasõda leidis Arado Ar 66 õppelennukina kasutust Tšehhoslovakkia lennuväes. 

## Välislingid

* Arado Ar 66c
Heinkel He 60

**Heinkel He 60** oli Saksa kahepinnaline pontoonidega varustatud mereluurelennuk, mis konstrueeriti 1931. aastal ettevõttes Ernst Heinkel AG sõjalaeva parda-luurelennukiks, kuid neid kasutati teise maailmasõja ajal peamiselt rannikuluureüksustes.

## Arendus ja tootmine
He 60 loodi salajase Saksa sõjamerelaevastiku (saksa keeles Reichsmarine) laiendusprogrammi raames. 1930. aastal sai Ernst Heinkel tellimuse konstrueerida katapuldistardiks sobiv ühemootoriline biplaan-luurelennuk. 1931. aasta augustis valmis esimene prototüüp HD 60 (tehase nr 380, tsiviilregistri tähis D-2157), kolm kuud hiljem valmis teine prototüüp HD 60a (tehase nr 381, D-2176). Pärast esimesi lennukatsetusi Heinkeli tehases anti mõlemad lennukid üle riiklikeks katseteks merelennukite katsekeskusesse Travemündes. Teine prototüüp purunes 16. detsembril 1931 lennuõnnetuses, esimene sai samuti katsetuste käigus vigastusi ning katselennud sellel lõpetati. 

Kolmas prototüüp He 60B (tehase nr 418, D-2325, hiljem D-IKAV) sooritas esmalennu 1932. aasta augustis ning jõudis juba järgmisel kuul Travemündesse katsetustele. Peale selle katsetusi otsustas mereväe juhtkond tellida esimese sarja kümnest He 60 lennukist. Lennukid said tähistuse He 60C ning Heinkeli tehasenumbrid 431–440. Neist esimene lennuk – tehase nr 431, D-2486 – oli samal ajal kogu seeria prototüübiks, milles tehti mereväe nõutud muudatused. Ka see lennuk saadeti Warnemündesse katsetamiseks. Seekordsetele katsetustele järgnes uus tellimus 17 He 60D nimeks saanud lennuki ehitamiseks (tehase numbrid 485-501), mille prototüübiks oli sarja esimene lennuk – tehase nr 485, D-3214, hiljem D-IGOQ – ning mis saadeti jälle Warnemündesse. 

Alanud Saksamaa taasrelvastumise käigus tellis lennundusministeerium mitmel korral uuesti He 60 lennukeid ning kuna Heinkeli tehas ei suutnud nõutud tähtajaks tellimust täita, kaasati tellimuste kiiremaks täitmiseks ka Arado tehas (alates 1935. aasta veebruarist, ehitati kokku 238 lennukit) ja Weser Flugzeugbau GmbH Einswardenis (alates 1936. aasta maist, kokku 76 lennukit). Koos Heinkeli 47 lennukiga sai Saksamaa lennuvägi kuni 1938. aasta märtsini kätte 361 sarilennukit. Merelennukeist ehitati Saksamaal rohkem vaid Arado Ar 196 luurelennukeid. 

## Kasutus
Kuigi Heinkel He 60 telliti eelkõige katapultiga varustatud sõjalaevadele luurelennukeiks, ei leidnud need lennukid selles rollis kasutust. BMW VI mootori võimsusest ei piisanud 3400 kg stardimassiga lennukile vajaliku võimekuse tagamiseks. Siiski oli sel lennukil oluline osa Saksa merelendurite väljaõppel, mis leidis kasutust ka rannikuluure üksustes. Järk-järgult vahetasid Arado Ar 196 luurelennukid nad ka selles rollis välja. 1944. aasta suvel loobuti viimaste Heinkel He 60 kasutamisest ka merelennukoolis.

1942. aasta suvel sai kümme Heinkel He 60 lennukit ka Tallinnas Ülemiste lennuväljal baseerunud ja eestlastega mehitatud Sonderstaffel Buschmann. Lennukeid kasutati peamiselt allveelaevade avastamiseks Soome lahel ja sidelendudeks Soome lahe saartele. Juba järgmisel aastal vahetati lennukid võimsamate Arado Ar 95 vastu välja.

## Välislingid
2 cm Flakvierling 38

**2 cm Flakvierling 38** ehk **Flak 38** oli õhutõrjekahur, mida Natsi-Saksamaa kasutas Teises maailmasõjas õhutõrjedivisjonides (Flak-Abteilung), kus nendega olid relvastatud 1 või 2 patareid.

Esimesed seda tüüpi õhutõrjesuurtükid valmisid Saksamaal vahetult pärast Esimest maailmasõda, aga Versailles' rahuga ei tohtinud Saksamaa neid kasutada ja sellepärast müüdi need Šveitsile.

Saksamaa töötas välja viimase täiustatud variandi Flak 30 ja võttis selle kasutusele 1934. Seda kasutati Hispaania kodusõjas. Kuid juba vahetult pärast selle kasutussevõtmist hakkasid Luftwaffe ja Wehrmacht selle tõhususe üle nurisema, põhjuseks pommitajate ja teiste lennukite järjest suuremad kiirused. Eriti Wehrmacht pidas vajalikuks töötada välja uus õhutõrjesuurtükk, mis kasutaks 20 mm laskemoona asemel 37 mm moona. Nende laskekiirus oli samasugune, aga mürsk kaalus 6–7 korda rohkem. Seetõttu oli lendava objekti kokkupõrge sellega palju ohtlikum. Ühtlasi võimaldas selle suurem energia lennata pikema vahemaa taha, mis võimaldas sellisel suurtükil lennuvahendit kauem tule all hoida ja seetõttu suurema tõenäosusega tabada.

Kahuri täiustamisega tegeles ettevõte Mauser. Kuid Mauser ei soovinud laskemoona muuta, vaid selle asemel suurendada laskekiirust. Tal õnnestuski seda suurendada 280-lt 420 lasuni minutis. Seejärel otsustati ühe raua asemele paigaldada kaks (see mudel sai nime Flakzwilling ehk 'kahekordne'), mis tõstis samas ajavahemikus välja lastava laskemoona hulga kahekordseks. Lõplikuks variandiks sai neljaraudne õhutõrjekahur Flakvierling ('neljakordne'), mille laskude arv minutis küündis juba 680-ni. Praktikas pani laskekiirusele piiri asjaolu, et Flak 38 tulistas salvedest, milles oli ainult 20 laengut. Kui kahurit teenindav meeskond oleks suutnud igas minutis iga toru salve 10 korda vahetada, oleks see tähendanud 800 lasku minutis. Kui laskemoona oleks olnud võimalik pidevalt ette anda, oleks Flak 38 suutnud saavutada laskekiiruse 1400–1800 lasku minutis.

Suurtükk oli 4,08 m pikk, 1,81 m lai ja 1,6 m kõrge ja kaalus 1509 kg. Toru pikkus oli 1,3 m. Meeskonda kuulus 8 sõdurit, mis ei olnudki oluliselt rohkem kui Flak 30-l, mida teenindas 7 sõdurit.

Kahuri veoks kasutati spetsiaalset kaherattalist lafetihaagist. Erijuhtudel sai avada tule otse haagiselt. Tõhusamaks tulistamiseks tuli lafett siiski lasta maapinnale.

Relva raudu sai pöörata horisontaalsuunas 360° ulatuses ja vertikaalsuunas vahemikus −10° ... +100°. Mürsud väljusid rauast kiirusega 900 m/s. Rauad olid rihitud nii, et kõik 4 trajektoori ristusid u 800 m kaugusel. Relva laskekõrgus oli 2200 m maapinnast. Tasakaalu hoidmiseks tulistasid korraga diagonaalis asetsevad rauad. Tulistada sai nii pool- kui täisautomaatses režiimis.

Sageli kasutati kergeid õhutõrjekahureid vaenlase jalaväega võitlemiseks. 

Kahuri puudus oli, et sihtur pidi istuma üsna kõrgel ega olnud piisavalt vaenlase tule eest (kuulid, killud) kaitstud.

Flak 38 läks tootmisse 1940. Kokku toodeti neid 1940 eksemplari. Seda oli palju vähem kui Flak 30, mida toodeti üle 144 000. Mõlemad võeti 1945 relvastusest maha ja hiljem neid sõjas ei kasutatud.
Opel Blitz

**Opel Blitz** oli keskklassi kuuluv veok, mida aastail 1930–1975 tootis Saksa autotootja Opel.

Algselt tsiviilveokina välja töötatud veok võeti sõja eel ka armee kasutusse ning sellest sai Wehrmachti üldkasutatav veok. 

Veokit kasutati armees enamasti inimeste ja varustuse transpordiks, mõnikord ka kergete suurtükkide vedamiseks. 

Opel Blitzist valmistati mitu eriversiooni:
* Kfz. 31 – meditsiiniauto;
* Kfz. 68 – liikuv sidesõlm;
* Kfz. 385 – lennuvälja kütusetsisternauto;
* Kesselkraftwagen 2100 L – maaväe kütusetsisternauto.

Aastail 1937–1944 valmistati kokku 82 356 Opel Blitzi. 

Veokit nimetati sõjaväes tema laialdase kasutuse tõttu "tööhobuseks". Eestlastest sõdurid kutsusid Opel Blitzi vahel Vingu-Viiuks.

## Välislingid
* http://wehrmacht.rindeleht.ee/10/2/blitz/blitz.html
Kübelwagen

**Volkswagen 82 Kübelwagen** oli teise maailmasõja perioodil Volkswageni toodetud militaarsõiduk.

1934. aastal loodi Adolf Hitleri algatusel rahvaauto Volkswagen (nn põrnikas), mis oli mõeldud väiksema ja keskmise sissetulekuga peredele. 

1939. aastal töötas insener Ferdinand Porsche välja Volkswageni militaarversiooni Volkswagen 82 Kübelwagen, mis sai Wehrmachti standardsõiduautoks. Kübelwagenit kasutati peamiselt juhtkonna transpordiks, sidepidamiseks ja luureks.

Algperioodil arvustati masina õhkjahutusega mootori tagapaigutust ja neljarattaveo puudumist, kuid Poola sõjakäigu ajal ilmnes, et Kübelwageni sõiduomadused ei jäänud maha nelikveoliste sõiduautode omadest.

Kübelwagenit valmistati Wolfsburgi tehases kokku umbes 52 000 autot.
L1500A

**Mercedes-Benz L1500A** ka  oli raske maastikusõiduauto (maastur), mis oli Wehrmacht´is kasutusel peamiselt jalaväe transpordivahendina ja kergete kahurite vedukina. 

Masin oli projekteeritud 1,5 t veoauto kere baasil. Mercedese rasked maasturid kuulusid samasse klassi põhiliselt Austrias toodetud Steyr L 1500 A masinatega, mis erinesid välimuselt näiteks ümarama esiotsa poolest. Sõja algul toodeti raskeid maastureid külgedel asetsevate varuratastega, hiljem neist loobuti. Autos oli koos juhiga 8 istekohta. L 1500 tüübi masinaid tootsid Saksamaal veel firmad "Wanderer" (Auto-Union) ja "Audi". Masinat valmistati kolme põhivariandina - kerge veoauto (4 x 2), jalaväesõiduk ja mugavama sisustusega 6-kohaline komandörimasin. Veokeid ehitati ka meditsiiniautodeks ja mõningateks eriotstarbelisteks veomasinateks. Mercedese jalaväesõidukeid valmistati ajavahemikus 06.1941 - 07.1944.a u 4900 tk. Kokku valmistati L 1500 A tüübilisi autosid erinevates tehastes sõja jooksul üle 18000 eksemplari.
Volkswagen Schwimmwagen

**Schwimmwagen** on VW Tüüp 128 ja 166 amfiibsõiduauto, mida kasutati põhiliselt sidepidamiseks, luureks ja juhtkonna transpordiks. 

* Volkswagen Tüüp 128 Schwimmwagen
* Volkswagen Tüüp 166 Schwimmwagen

Kui VW 82 Kübelwagen pärast edukaid katsetusi Poola sõjakäigul seeriatootmisse lasti, töötas Ferdinand Porsche välja ka masina amfiibversiooni Schwimmwagen. Masina kere oli muudetud voolujoonelisemaks ja veepidavuse saavutamiseks tugevalt tihendatud. Vees liikus auto edasi tagant allalastava sõukruvi abil. Summuti oli toodud üles tagaosa peale. Masinal oli ka nelikvedu. Kuigi auto oli juba 1940. aastal tootmisvalmis, algas tootmine Volkswageni tehase ülekoormuse tõttu alles 1942. aastal. Scwimmwageni võimsam 1131 cm3 mootor võeti hiljem lasutusele ka põhiversioonil – Kübelwagenil. Kokku toodeti Swimmwageneid ligikaudu 14 000 tükki. Sageli kinnitati auto allalastava esiklaasi kõrval paremal asuvale statiivile ka kuulipilduja MG 34. Oma kerge kaalu ja nelikveoga oli autoga võimalik ületada ka veekogusid, mille kaldad olid pehmed. Iseäraliku välimuse ja olemuse tõttu kutsuti Schwimmwagenit üksustes ka vanniks (*die Wanne*).

## Vaata ka
* Ford GPA Seep, *Seagoing Jeep*
* DUKW, General Motors Corporation
Ülenurme valla vapp

**Ülenurme valla vapp** on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Ülenurme valla vapp.

Vapp kinnitati 20. juunil 2000.

## Vapi kirjeldus
Vapikilp on lainelõikega kaldjaotatud kuldseks ja roheliseks väljaks. Kilbi alumisel, rohelisel väljal on kuldne vannasadra kujutis.

## Põhjendus
Lainelõige tähistab Emajõe lähedust vallale. Kuldne vannasader rohelisel taustal sümboliseerib paikkonna ajaloolist seotust põllumajandusega ja ühtlasi osutab, et valla territooriumil asub Eesti Põllumajandusmuuseum, mille logoks on samuti vannasader. Kuldne värv sümboliseerib küpsust ja viljakust. Roheline värv sümboliseerib loodust, põllundust, noorust ja elu.

## Vapi kasutamise kord
Valla vappi kasutatakse:
#Vallavolikogu ja vallavalitsuse plankidel ja pitseritel.
#Valla meenetel ja ametlikel trükistel.
#Muudel juhtudel toimub vapi kasutamine vallavalitsuse loa alusel. Loa väljastamise korra kehtestab volikogu.

## Vaata ka
*Ülenurme valla lipp

## Välislingid
* Ülenurme valla ametlik lehekülg – tutvustus ja asukoht
* Omavalitsuste sümbolid Riigikantselei lehel – Ülenurme vald
Kommutaator

**Kommutaator** (ladina keeles *commutare*, ’vahetama’) on seade, mida kasutatakse elektriahelate ümberlülitamiseks.

Eristatakse mehaanilisi, elektromehaanilisi (releed, sammvalijaid) ja elektronkommutaatoreid.

Telefoni algusajal nimetati kommutaatoriks ka käsitsilülitamisega telefonikeskjaama (seadet telefonikõnede ühendamiseks).
SdKfz 10/4

**SdKfz 10/4** oli Saksa veok-õhutõrjekahur.

See oli kasutusel põhiliselt õhutõrjedivisjonides (Flak-Abteilung). Masin töötati välja 1938. a.-l. 2 cm Flak 30 monteeriti a. varem seeriatootmisse jõudnud 1-tonnisest vedukist SdKfz 10, DEMAG D7 kerge õhutõrjekahuri kinnitamiseks välja töötatud versioonile DEMAG II 3. Veok-kahur sai endale ka uue, võimsama mootori. Uue masina lühendnimeks sai SdKfz 10/4. Kokku toodeti SdKfz 10/4-sid erinevates tehastes kuni sõja lõpuni 610 eksemplari.

Lahingasendis tuli kahuriplatvormi ported alla lasta. Veok-õhutõrjekahureid kasutati edukalt võitluseks vaenlase jalaväe ja teiste maismaasihtmärkidega. Lahinguväljale, võitlema maismaasihtmärkidega, liikus masin sageli tagurdades. Puudusteks olid soomuskaitse puudumine ja kõrgel platvormil asuva meeskonna vähene kaitstus vaenlase tule eest.
WiMAX

**WiMAX** (akronüüm inglise keele fraasist **''W**orld **I**nteroperability for **M**icrowave **Ac**ce**s**s*) on [[telekommunikatsioon]]itehnoloogia, mille eesmärk on [[traadita andmeside]] tagamine üle pikkade vahemaade (kuni mõnikümmend kilomeetrit).


WiMAX põhineb standardil [[IEEE]] [[IEEE 802.16|802.16]], mida kutsutakse ka *Wireless MAN* (traadita kaugvõrk). [[2001]]. aastal loodi organisatsioon [[WiMAX Forum]], mis tegeleb standardi IEEE 802.16 arendamisega ja sertifitseerib sellele standardile vastavaid seadmeid. Sertifitseeritud seadmed on tähistatud WiMAXi märgiga ning neil on kiri *WiMAX certified*. Sertifitseerimata tootjad kasutavad näiteks kirju *WiMAX-ready*, *WiMAX-compliant*või *pre-WiMAX''.
WiMAXi esimene variant (IEEE 802.16) nägi ette sagedusala 10–66&nbsp;GHz, IEEE 802.16a lisas sagedusala 2–11&nbsp;GHz. Viimased standardid on IEEE 802.16-2004 ja IEEE 802.16e-2005.

WiMAXi abil on võimalik luua nii ühendusi kahe punkti vahel kui ka kärgstruktuuriga andmesidevõrkusid. Kasutatakse litsentsitud sagedusi, Eestis 3,4–3,5 GHz saateks ja 3,5–3,6&nbsp;GHz vastuvõtuks. Seda nimetatakse ka 3,5&nbsp;GHz tehnoloogiaks. Igale operaatorile on määratud vahemik, kus nende saatja töötab. Iga saatemast töötab üldjuhul erineval sagedusel, ühes mastis võib olla ka mitu saatjat erinevatel sagedustel. Signaali sagedusriba laius on 1,75&nbsp;MHz või 3,5&nbsp;MHz.

WiMAX töötab kohati ka ilma otsenähtavuseta, näiteks manipuleerides majade seinadelt peegeldunud signaalidega. Eriti kasutab seda niinimetatud mobiilne WiMAX, mida tänapäeval arendatakse.

WiMAX on kiire (kuni 70&nbsp;Mbit/s) ja suurema tegevusulatusega (kuni 50&nbsp;km) võrreldes traadita kohtvõrgu Wi-Figa, kuid ei ole viimasega konfliktis ning nad pigem täiendavad teineteist. Näiteks sobib WiMAX Wi-Fi tulipunktide ühendamiseks Internetiga. 

WiMAX konkureerib 3G tehnoloogiatega (UMTS, CDMA2000).

Eestis pakuvad statsionaarsel WiMAX-tehnoloogial põhinevat internetiteenust Elion ja Levira (edasimüüjate kaudu) ning mobiilsel WiMAX-il põhinevat Baltmax (esialgu ainult Tallinnas).
Nacka vald

**Nacka vald** on vald Rootsis Södermanlandi ja Upplandi maakonnas Stockholmi läänis Läänemere ääres. Ta asub Stockholmi vallast idas.

Nacka vald on Keila sõprusvald.

## Viited

## Välislingid

* Valla koduleht
Finlandia

**"Finlandia"** on Jean Sibeliuse sümfooniline poeem, mis on tema tuntumaid teoseid.  

Selle esimene versioon valmis 1899. aastal ja ümbertöötatud versioon 1900. aastal. Algne pealkiri oli "Suomi Herää" ('Soome ärkab').  

"Finlandiale" kirjutas sõnad Eino Leino ning hiljem Veikko Antero Koskenniemi ja Wäinö Sola. 

1967 valiti Finlandia Biafra riigihümniks.
Basilisk (Harry Potter)

**Basilisk** on J. K. Rowlingu romaanisarjas "Harry Potter" hiiglaslik madu, kes elas Sigatüükas Saladuste Kambris. Harry Potter tappis ta Gryffindori mõõgaga. 

## Tutvustus
Basilisk on väga pikk ja ohtlik madu. Tema pilk on tappev. Kui aga elusolend ei vaata talle otse otsa, vaid näeb peegelpilti, siis ta ainult kivistub. Basilisk on ka väga mürgine. Tema hammustus tapab minutite jooksul, kui hammustatut ei ravita fööniksi pisaratega. Ämblikud pagevad ta eest.

## Basiliski mürk
Kuna basiliski mürgil on ainult üks ravim, saab seda edukalt kasutada varikätkide hävitamiseks. Godric Gryffindori mõõk "määrdus" basiliskimürgiga ja seda sai kasutada varikätkide hävitamiseks. Basiliski kihvu sai kasutada varikätkide hävitamiseks.
Basilisk

**Basilisk** (kreekakeelsest sõnast βασιλίσκος *basiliskos* 'väike kuningas') on mütoloogiline roomajalaadne koletis. Neid on peetud madude kuningaks.

Basiliskide välimust on kirjeldatud erinevalt – hiiglasliku sisalikuna, suure maona või koletisena, kellel on mao saba ja hambad, kuke pea ja lohe tiivad.

Basiliskid võivad oma ohvri tappa erineval moel – Plinius Vanem kirjeldab teoses "Naturalis Historia" basiliski kui väikest madu, kelle pilk tapab ja kelle roomamisest jääb maha mürgise lima rada. 

Püha Hildegardi väitel sündis basilisk mao munast, mida haudus kärnkonn ning oma väe sai ta paradiisi maolt. Basiliski hingus on kui tuli, mis tuhastab kõik oma teel. Teise legendi järgi haudus kärnkonn muna, mille oli munenud vana kana.

Kirikuisa Augustinus väitis, et basilisk on madude kuningas nagu saatan on deemonite kuningas. 

Keskaegsetes bestiaariumites kujutatakse basiliski kroonitud maona, keda kummardavad tema alamad. 15. sajandi lõpul levima hakanud süüfilist nimetati basiliski mürgiks.

Seitsmest surmapatust oli basilisk kiima sümboliks.

Leonardo da Vinci on vahendanud lugu, mille kohaselt olevat surnud nii ratsanik kui hobune, kui ratsanik hobuse seljas olles odaga basiliski tappa püüdis. Ka taimed, millega basilisk kokku puutub või millele hingab, närbuvad.

Barokiajastu sümboliraamatud väidavad, et basiliski kivistava pilgu saab võita vaid peegliga, mille abil basilisk tema enda pilguga kivistada.

Basiliskid kardavad väidetavalt kukkesid.

## Viited

## Välislingid
Heinrich Rosenthal

**Heinrich Rosenthal** (7. juuli (vkj 25. juuni) 1846 Tartu – 10. mai 1916 Tallinn) oli Eesti rahvusliku liikumise tegelane, elukutselt arst.

Oli Eesti Üliõpilaste Seltsi ja korporatsioon Fraternitas Estica asutajaliige ning auvilistlane.

## Elulugu
Ta õppis Tartus kreiskoolis ja gümnaasiumis. Aastatel 1865–1871 õppis ta Tartu ülikoolis arstiteadust.

Ta oli üks Kalevipoja-õhtute algatajaid, millest kasvas välja Eesti Üliõpilaste Selts.

Ta oli aastal 1869 I üldlaulupeo pidukomitee liige. Hiljem, 1880. aastal oli ta ka üks III Tallinna laulupeo algatajaid ja selle korraldava komitee abiesimees. 

Aastal 1870 Vanemuises etendunud esimeses Eesti näitemängus, L. Koidula eestistatud näidendi "Saaremaa onupoeg" osatäitja.

1871–1873 oli mereväehaigla ordinaator Kroonlinnas ja 1873–1906 mereväearst Tallinnas. 1885–1906 ka Tallinna sõjasadama meditsiinijaoskonna juhataja.

Alates 1877. aastast kuni 1894. aastani oli Rosenthal Eesti Aleksandrikooli peakomitee liige. 1878. aastal valiti ta Eesti Aleksandrikooli Tallinna linna abikomitee aupresidendiks.

Aastatel 1881–1889 kuulus Rosenthal Tallinna linnavolikokku.

4. juunil 1884 Otepää kiriklas toimunud EÜS-i sinimustvalge lipu (esimese eestlaste rahvuslipu) õnnistamise ja pühitsemise tseremoonial, mida juhtis Otepää õpetaja Rudolf Kallas, ütles Heinrich Rosenthal oma kõnes: "Olgu Eestimaa täis kuradeid, meie lippu nad ei võida."

Rosenthal arvati pensionile 1906. aastal.

Ta oli 1912. aastal asutatud Põhja-Balti Arstide Seltsi asutajaliige.

Tema mälestused *“Kulturbestrebungen des estnischen Volkes während eines Menschenalters (1869–1890)”* on üks parimaid kaasaegseid kokkuvõtteid Eesti ärkamisajast.

1884–1895 oli ta EÜS-i vilistlaskogu esimees ehk vilistlaste talitaja, 1895. aastal valiti ta auvilistlaseks. 1907. aastal lahkus Rosenthal EÜSist koos Fraternitas Estica asutajatega ning valiti ka Fraternitas Estica auvilistlaseks.

## Teosed
*"Eesti rahva kultuuripüüdlused ühe inimpõlve vältel: mälestusi aastatest 1869–1900", tõlkinud Krista Räni ; saatesõna ja kommentaarid kirjutanud Mart Laar], Tartu: Ilmamaa, 2004, ISBN 9985770595. 
*"Kulturbestrebungen des estnischen Volkes während eines Menschenalters (1869–1900)", Reval: Cordes & Schenk, 1912. Digitaalselt

## Viited

## Välislingid
*
Tartu lipp

**Tartu lipp** on Tartu maakonnas asuva Eesti linna Tartu lipp.

Lipp on kinnitatud Riigikantselei sümboolika osakonnas 20. mail 1992.

## Lipu kirjeldus
Tartu linna lipp on linnale Poola kuninga Stefan Batory 1584. aastal 9. mai privileegiga lubatud rõhtsa poolitusega kahelaidne valge-punane lipp, mille laiud on võrdsed. Lipu keskel asub Tartu linna vapi suur kujutis (vapi ja lipu kõrguste suhe 1:2). Lipu aluseks on Poola valge-punane lipp.

## Põhjendus

## Lipu kasutamise kord
#Tartu linna lippu võib heisata Tartu linna pidupäevadel ja tähtsündmustel, samuti koos Eesti lipuga Eesti lipu seaduses sätestatud lipupäevadel.
#Tartu linna elanikel on õigus heisata linna lipp perekondlike sündmuste ja tähtpäevadel puhul, Tartus tegutsevatel ettevõtetel ja organisatsioonidel oma ürituste ja tähtpäevade puhul. Linna lipu alalise heiskamise otsustab linnavalitsus. 
#Lipud peavad olema heisatud eraldi, ühesuguse pikkusega lipuvardasse ja Eesti lipuga samale kõrgusele. 
#Heisatavad lipud on võrdse laiusega. 
#Kui Tartu linna lipp heisatakse koos Eesti lipuga, paigutatakse linna lipp Eesti lipust lipurivi tagant vaadatuna vasakule.

## Vaata ka
* Tartu vapp
* Tartu logo
* Tartu maakond
*Poola lipp

## Välislingid
* Tartu linna sümboolika linna kodulehel
* Tartu linna sümboolika Riigikantselei lehel
Bob Sinclar

**Bob Sinclar** (päriselus nimega Christophe Le Friant; sündinud 10. mail 1967) on prantsuse muusik ja muusikaprodutsent.

Bob Sinclar alustas diskorikarjääri 18-aastaselt, aastal 1986. Alguses keskendus ta hiphop- ja *[[funk]]*-muusikale, esinedes Chris The French Kissi nime all. Tema esimene klubihitt oli "Gym Tonic". 

Ta on kasutanud ka esinejanimesid The Mighty Bop ja Reminiscence Quartet.

On pannud alguse projektile "Africanism", mis ühendab erinevaid muusikastiile nagu *[[house]]*, džäss, Ladina-Ameerika rütmid, Aafrika pärimusmuusika.

2005. aastal jõudsid edetabelitesse tema lood "Love generation" ja "World, hold on".

## Välislingid
*http://bobsinclar.com/
Oksiidsed mineraalid

**Oksiidsed mineraalid** on mineraalid, mis sisaldavad hapniku ja metallilise elemendi ioone.

Tähtsamad oksiidsed mineraalid on hematiit, magnetiit, rutiil, tsinkiit jne.

Oksiidsed mineraalid on majanduslikult väga olulised, sest on peamised tina, raua, alumiiniumi, tsingi, kroomi, titaani ja mangaani allikad.

Oksiidsed mineraalid võivad kristalliseeruda aktsessoorsete mineraalidena tardkivimeis, kuid sageli on nad vastavat metalli sisaldava kivimi keemilise murenemise tulemuseks.

Pilt:HematiteUSGOV.jpg|Hematiit
Pilt:Magnetite Russia.jpg|Magnetiit
Pilt:ChromiteUSGOV.jpg|Kromiit
Pilt:Spinel2.jpg|Spinell


## Vaata ka
*Oksiidid
Rapiir

**Rapiir** on sirge ja painduva teraga torkerelv, mis tulid kasutusele 16. sajandi alguses ja neid kasutati duellidel.

Tänapäeval on rapiirid kasutusel üliõpilaskorporatsioonides ja EÜSis. Rapiiril on korvikujuline korporatsiooni värvides käekaitse. Eestis on neil rohkem sümboolne väärtus, kuid Lätis ja Saksamaal kasutatakse neid ka vehklemises ehk nn. mensuuridel.

## Vaata ka
*Epee
*Espadron
*Florett
*Korvrapiir

## Välislingid
*Valik korporatsioonide rapiire
Üleminekuline maakoor

**Üleminekuline maakoor** on maakooretüüp, mis on omadustelt ookeanilise ja mandrilise maakooretüübi vahepealne. Enamasti ongi tegu vaheetapiga ühest teiseks muutumise protsessis.

Üleminekulise maakoorega on näiteks mandrilised riftivööndid (manner rebeneb ning asemele tekib aja jooksul ookean), saarkaared (liituvad ükskord mandriga ning saavad selle osaks), ookeanilised platood (sama saatus nagu  saarkaartel).

Üleminekuliseks maakooreks nimetatakse ka mandrite stabiilse ääre üleminekuala ookeanilise maakoorega alaks.

Mõnikord üleminekulist maakoort eraldi maakooretüübina välja ei tooda.
Tartu vapp

**Tartu vapp** on Tartu maakonnas asuva Eesti linna Tartu vapp.

Vapp on kinnitatud 20. mail 1992.

Praegune vapi kujutis ning punavalge lipp kinnitati linna ametlikeks sümboliteks 1928. aastal.

## Vapi kirjeldus
Punasel kilbil on hõbedane, korrapärastest kividest laotud, sakmetega linnamüür väravaga ja kahe torniga mõlemas otsas. Tornide alakorrusel on kaarjad hõbedased nišid. Tornide ülakorrusel on neliksiiruse motiivid sõõrides. Teise korruse lõpetab sakmeline serv. Tornide kooniliste kivikatuste tippudes on kuldsed ristid. Tornide vahelises müüris asuvas kaarjas, ülestõstetud langevõrega väravaavas on punasel taustal hõbedane kuueharuline täht ja selle all otstest seina kinnitatud kett. Tornide vahel, müüri kohal hõljuvad ristatutena hõbedane võti vasakult alt paremale üles, keelega ülespoole ja seda kattev kuldse käepidemega hõbedane mõõk paremalt alt vasakule üles. 

1940. aastal koostatud Vabariigi Presidendi otsuse kavas on vapi kirjeldus järgmine: Tartu linna vapiks on kilbi punasel väljal hõbedane, sakmetega lossi kivisein lahtise värava ja kahe torniga. Kummagi torni koonusekujulisel katuseharjal on kreekakujuline kuldne rist. Väravas asetseb mustavärviline langevõre, selle all kuueharaline hõbedane täht; tähe all, otsadest seina kinnitatud, mustavärviline ahel. Tornide vahel värava kohal põikasendis kaheterane, sirge, hõbedane mõõk kuldse käepidemega vasakul all ja ristipandult hõbedase võtmega, mille keel pööratud ülespoole.

## Tõlgendus
Võti ja mõõk värava kohal on Tartu piiskopkonna ja linna kaitsepühakute Peetruse ja Pauluse atribuudid.

Ajaloolase Malle Salupere andmeil on Tartu vapil kujutatud kaubalinna avatud väravat, mis esineb kõigi nende hansalinnade vappidel, kelle kaitsepühakuteks on Peetrus ja Paulus. Ekslik on aga levinud tõlgendus, mille järgi vapp kujutab Tartu toomkiriku torne. Samuti ei ole Tartu vappi annetanud Poola kuningas Stefan Batory, kes andis Tartule lipu.

"See vapp on pärit kolmeteistkümnendast sajandist, linna pitsatist,“ sosistas Luule, kelles tärkas vahel ajaloolane. „Võti avab linnaväravad rahutoojatele, mõõk suleb tee vaenuvägedele.“

"Kunstiliselt veelgi väljapaistvam on aga kolmas pitsat, mille pitserid leidub real ürikuil a. 1347-1389. Üldjoontes sarnaneb see eelmisega, uue üksikasjana on tulnud aga juurde kuuetipuline täht väravas, langevõre ja tõkkeahela vahel. Seda tähte on püütud tõlgitseda Püha Maarja atribuudina, kuid teiselt poolt on arvatud, et see on paigutatud sinna ainult väravatühiku täiteks ja pitsatipildi kergema eristamise võimaldamiseks sarnastest, näiteks Riia omast. Nii on ju umbes samal ajal (vist a. 1347) Riias võetud tarvitusele uue pitsati pildis väravasse paigutatud lõvi pea. Tõenäoliselt on mõlemad pitsatid lõiganud üks ja sama isik."

## Vaata ka
*Tartu lipp
*Tartu logo
*Tartu maakond

## Viited

## Kirjandus
* Erik Tender "Tartu linna pitsatist, vapist ja lipust" Tartu, 1936.

## Välislingid
* Tartu linna sümboolika linna kodulehel
Kallaste vapp

**Kallaste vapp** on Tartu maakonnas asuva Eesti linna Kallaste vapp.

Vapp on kinnitatud 26. juunil 1998.

## Vapi kirjeldus
Kuldsel kilbil lainelõikeline punane piit ja avatud tiibadega lendav pääsuke. Vapitüves on kolm sinist lainet, eraldatud kahe hõbedase lainelise vardaga.

## Vaata ka
*Kallaste lipp

## Välislingid
* Kallaste linna sümboolika linna kodulehel
* Kallaste linna sümboolika Riigikantselei lehel
* Kallaste linna vapi ja lipu kavandid
Aktiivne äär

**Aktiivne äär** on mandrilise maakoorega laama serv, mida ääristab subduktsioonivöönd.

Aktiivseks nimetatakse teda seepärast, et seal toimuvad aktiivsed mäetekkeprotsessid, maavärinad ja vulkaanipursked. Stabiilse äärega mandritel toimub üleminek mandriliselt maakoorelt ookeanilise maakoorega alale sujuvalt ühe laama siseselt.

Mandrite aktiivsed ääred on eriti iseloomulikud Vaiksele ookeanile. Seda piirkonda on hakatud nimetama ka Vaikse ookeani tulerõngaks.