Aleksandr Galitš

**Aleksandr Arkadjevitš Galitš** (Александр Аркадьевич Галич, sünninimi **Aleksandr Aronovitš Ginzburg** Александр Аронович Гинзбург; 19. oktoober 1918 Jekaterinoslav (Dnipro), Ukraina – 15. detsember 1977 Pariis) oli vene luuletaja, stsenarist, näitekirjanik ja bard (autorilaulude esitaja).

## Elukäik

### Noorpõlv
Isa oli juudi rahvusest kaupmees ja ema juudi rahvusest kaupmehe tütar. Kui ta oli kolmenädalane, kolis pere Krimmi Sevastoopolisse ja 1923. aastal Moskvasse, kus elas isa vanem vend, kirjandusteadlane Lev Samoilovitš Ginzburg (1879–1934), Moskva ülikooli vene kirjanduse professor.

Nad asusid Moskvas elama majja, kus Puškin 1826. aasta sügisel esmakordselt luges oma näidendit "Boriss Godunov". Üks Galitši eredamaid lapsepõlvemälestusi on selle sündmuse sajanda aastapäeva tähistamine, mis toimus nende korteris 24. oktoobril 1926. Sel päeval lugesid Moskva Kunstiteatri näitlejad Lev Ginzburgi algatusel katkendeid näidendist "Boriss Godunov", mille järel kaheksa-aastane Aleksandr tahtis kohe näitlejaks saada. Lisaks Lev Ginzburgile mõjutas Galitši lapsepõlvehuvisid oluliselt ka tema ema, kes oli kirglik teatri- ja muusikahuviline. Moskvas asus ta tööle Riiklikus Filharmoonias administraatorina, samas kui Galitši isa tegi karjääri tarbijakooperatiivides ja töötas Töösturite ja Ettevõtjate Keskliidus. Lisaks tavapärasele kooliharidusele lõpetas ta ka muusikakooli, spetsialiseerudes viiulile. Tema emapoolne onu Mark Borisovitš Veksler (1903–1980) oli alates 1932. aastast Moskva konservatooriumi suure saali direktor ja mõjutas oluliselt oma vennapoja muusikamaitset. Tänu tema perekondlikele sidemetele pealinna kultuurimaastikul olid talle lapsepõlvest peale avatud kõik Moskva teatrid ja kontserdipaigad.

1930. aastal hakkas ta käima ajalehe Pionerskaja Pravda laste kirjandusringis. Leht avaldas tema esimesed luuletused (tema varaseim ilmunud luuletus oli 23. mail 1932 ilmunud "Maailm megafonis"). 

Pärast üheksanda klassi lõpetamist 1935. aastal astus ta Gorki nimelisse Kirjandusinstituuti ning äsja avatud Konstantin Stanislavski ooperi- ja draamastuudiosse (esimesele kursusele võeti vastu 20 üliõpilast 3500 kandideerijast). Ta õppis terve aasta samaaegselt nii Kirjandusinstituudis, kui ka stuudios, siis valis stuudio. 1939. aasta sügisel, pärast Stanislavski surma, lahkus ta draamakoolist seda lõpetamata ja astus näitekirjanik Aleksei Arbuzovi teatristuudiosse. Seal harjutati näidendi "Linn koidikul" kallal: igaüks kirjutas repliigid tegelasele, keda ta kehastas. Süžee keerles uue linna Komsomolsk Amuuri ääres ehitamise ümber ja nõukogude propaganda vaimus ülistati komsomoli ehitajate kangelaslikkust. Näidend esietendus 5. veebruaril 1941 täismaja ees.

Pärast sõja puhkemist juunis 1941 kuulutati ta meditsiiniliselt sõjaväeteenistuseks kõlbmatuks. Ta reisis geoloogilise uurimisrühmaga Groznõisse, kus leidis lühikest aega tööd näitlejana ja „Rahvakangelaslikkuse ja poliitilise satiiri teatri“ kirjandusosakonna juhatajana. Seejärel suundus ta Tširtšiki, Taškendi lähedal asuvasse väikelinna, kuhu olid kogunenud paljud Arbuzovi stuudio liikmed. Koos organiseerisid nad rindeteatri. 1942. aastal naasis teater Moskvasse ja reisis regulaarselt rindele. Galitš osales lavastustes näitlejana ning laulude ja humoorikate sketšide autorina. 1944. aastal läks teater laiali ja Galitš hakkas raha teenima stsenaariumide, näidendite ja sketšide kirjutamisega.

### Näitekirjanik
Pärast sõda ei naasnud ta enam kunagi lavale. Selle asemel otsustas ta keskenduda näitekirjandusele. 1946. aastal, kui tema esimesed näidendid ilmusid, võttis ta endale pseudonüümi "Galitš", mis oli kombinatsioon tema perekonnanimest, eesnimest ja isanimest: **G**inzburg, **Al**eksandr Arkadjev**itš**. Näidendite saatus polnud kerge: autor pidi leppima tsensuurikeeldude ja tekstidest väljajätmistega. Üks tema esimesi näidendeid, "Marss" (1946-1947), mis käsitles sõjateemat, lavastati 1947. aastal ainult ühes teatris pärast tsensuurimuudatusi, kuigi selle näidendi laul "Hüvasti, ema, ära kurvasta" oli aastaid populaarne raadiohitt. Teise teose, "Poiste tänava" (1946), keelas tsensuur ära. Palju paremini läks komöödial "Taimõr kutsub sind", mille ta kirjutas 1947. aastal koos Konstantin Issajeviga. Kuigi ajakirjanduses kritiseeriti seda kergemeelsuse pärast, oli see siiski publiku seas edukas ja seda lavastati paljudes teatrites üle NSV Liidu. 1950. aastad tähistasid Galitši hiilgeaega näitekirjanikuna: tema näidendeid mängiti paljudes teatrites üle riigi ja tema stsenaariumide põhjal tehti filme. Sel ajal kirjutati teatrile järgmised näidendid: „Teed, mida me valime“ (või „Õnnetähe all“, 1954), „Laeva nimi on „Orljonok“ (1958) ja „Kui palju inimene vajab (1959). 

1955. aastal võeti ta vastu NSV Liidu Kirjanike Liitu ja 1957. aastal äsja moodustatud Kinematograafide Liitu. Tema stsenaariume kasutati populaarsetes filmides „Tõelised sõbrad“ (1954), „Seitsmel tuulel“ (1962), „Andke mulle kaebuste raamat“ (1964), „Jooksmine lainetel“ (1967) ja teistes. „Tõeliste sõprade“ tasu eest ostis ta korteri „kirjanike majas“ Tšernjahhovski tänaval 4, kus näitekirjanik elas 1957. aastast kuni NSV Liidust lahkumiseni. Filmi "Riiklik kurjategija" (1964) stsenaariumi eest sai ta KGB tänukirja.

Ta ise pidas 1945. aastal kirjutatud näidendit "Matrosskaja Tišina" oma kõige olulisemaks dramaatiliseks teoseks, mis on pühendatud juudi perekonna loole sõjaeelsel ja sõjaaegsel perioodil. Vahetult pärast näidendi kirjutamist tahtsid mitmed teatrid seda lavastada, kuid iga kord kohtasid nad tsensuurikeelde. 1958. aastal proovis sulaaja optimistlikus vaimus näidendit lavastada teatri Sovremennik trupp, kuid keelati enne esietendust partei tsensuuri vastuväidete tõttu juudi teemale. Tsensorid selgitasid, et ta liialdas juutide rolli Suures Isamaasõjas. Oleg Tabakov lavastas näidendi esmakordselt alles 1988. aastal, pärast autori surma. 2004. aastal tegi Vladimir Maškov selle põhjal filmi "Papa".

1960. aasta alguses lõpetasid võimud tema teise näidendi "August" lavastuse, mida ta ise pidas oma loomingus oluliseks. 

### Dissident
1960. aastate alguses oli ta edukas Nõukogude näitekirjanik ja stsenarist, kelle näidendeid etendati teatrites üle kogu NSV Liidu. Koos teiste kirjanikega reisis ta korduvalt välismaale. Samal ajal toimus tema maailmavaates ja loomingus pöördepunkt, mille üheks põhjuseks oli vaba eneseväljenduse võimatus Nõukogude teatris. 1962. aastal kirjutas ta Moskva-Leningradi rongi kupees satiirilise laulu "Lenotška", millest ta hiljem hakkas lugema uut etappi oma loomingus tsenseerimata luuletaja-bardina. Varsti pärast "Lenotškat" ilmusid teised laulud, mis kujutasid Nõukogude reaalsust satiirilises vaimus. Kitarri saatel esitatud laulud hakkasid levima lindistustena. Tasapisi said tema lauludest märkimisväärne kultuurinähtus, mis nautis erilist populaarsust teadusliku intelligentsi seas. Niinimetatud "korterikontserdid" olid tema mitteametlikud kontserdid, mis toimusid tema korteris, sageli köögis, kuhu tema sõprade sõnul tungis uskumatult palju inimesi. NSV Liidus andis ta ainult ühe ametliku kontserdi 1968. aastal Novosibirski Akademgorodoki festivalil "Bard-68" (võitis seal peaauhinna).  Oma luules väljendas bard teemasid, millest nõukogude ajal ei tohtinud avalikult rääkida. Tema laulude teemad – stalinistlikud repressioonid, juudiküsimus, nõukogude ühiskonna ebaõiglus, tsensuur – viisid paratamatult vastasseisuni Nõukogude võimuga.

Pärast esinemisi Novosibirskis äratas ta partei järelevalveorganite tähelepanu: ajalehtedes ilmusid salvavad artiklid, peeti parteikoosolekuid, kus kritiseeriti bardi esinemisi, ja festivali korraldajad kutsuti KGB-sse, et teha kindlaks, kes oli Galitši kutsunud. Ametnikud olid nördinud laulu "Loodusseadus" üle, mille sõnad olid "Kui kõik marsivad ühes tempos, variseb sild kokku!" ja üleskutse marssida "nii nagu igaüks tahab", mis oli vastuolus Nõukogude kollektivismi põhimõttega. Teine laul, mis võimude viha äratas, oli "Pasternaki mälestuseks", mis sisaldas ähvardavat lubadust nimetada kõiki, kes osalesid luuletaja tagakiusamises. Viis Novosibirski geoloogi, sealhulgas akadeemik Andrei Trofimuk, saatsid Kirjanike Liidule kirja, milles süüdistati Galitšit tema laulude opositsioonilises olemuses ja rünnakutes Kirjanike Liidu liikmete vastu, kes osalesid Pasternaki-vastases kampaanias. Teine Galitšit kritiseeriv kiri saadeti Kirjanike Liidule NLKP Novosibirski oblastikomiteelt. Seekord, pärast lühikest uurimist, andis Kirjanike Liidu sekretariaat luuletajale hoiatuse. Sekretariaadi koosolekul lubas Galitš oma laule enam avalikult mitte esitada. Sellest ajast alates sai teda otseesituses kuulda ainult "kvartirnikitel" (korterikontsertidel) – erakontsertidel sõpradele ja tuttavatele.

Pärast Nõukogude Liidu sissetungi Tšehhoslovakkiasse 1968. aastal kirjutas ta rea laule, mis olid pühendatud selle sündmuse meenutamisele. Nende hulgas oli ideoloogiliselt oluline „Peterburi romanss“, milles Punasel väljakul toimunud dissidentide meeleavaldusele eelnes küsimus „Kas te võite väljakule minna?" Laulusõnad avaldati 1969. aastal ilma autori nõusolekuta Lääne-Saksamaal asuva vene emigrandikirjastuse NTS Posev poolt, mida tol ajal peeti Nõukogude valitsuse vastu suunatud vaenulikuks teoks.

Olles saanud lähedaseks Nõukogude inimõiguste aktivistide ja dissidentide ringiga, sai temast 1970. aasta lõpus NSV Liidu inimõiguste komitee aukorrespondentliige. 

1971. aastal algas tema vastu ametlik tagakiusamiskampaania. 29. detsembril 1971 süüdistati Kirjanike Liidu Moskva osakonna sekretariaadi koosolekul luuletajat tema laulude nõukogudevastases sisus, läänes avaldatud publikatsioonides ja inimõiguste komitee liikmelisuses. Sekretariaat otsustas ta ühehäälselt Kirjanike Liidust välja visata. Peagi pärast seda visati ta ka Kinematograafide Liidust välja, mis tähendas sisuliselt tasustatud loomingulise töö keeldu. Tema näidendite etendused eemaldati lavalt ja tema laulude lindistuste omanikele mõisteti vanglakaristused. Algas bardi elus kõige raskem periood. Ellujäämiseks müüs ta väärisesemeid ja raamatuid. Tema tervis halvenes: ta sai mitu südamerabandust ja talle määrati teise astme töövõimetus koos kuuekümne rubla suuruse pensioniga kuus.

Kuid ta jätkas oma inimõigustealast tööd, allkirjastades kollektiivseid kirju poliitilistel põhjustel tagakiusatute kaitseks. 1972. aastal avaldas kirjastus Posev veel ühe tema laulukogu, "Hukkamõistetute põlvkond", mille sõnad smugeldati salaja välismaale. 1972 aastal ristiti ta õigeusu kirikusse, tema ristiisa oli helilooja Nikolai Karetnikov. 1973. aastal võeti ta tagaselja vastu PEN-klubi Prantsuse klubisse.

Võimud pakkusid talle võimalust lahkuda NSV Liidust Iisraeli viisaga. Ta keeldus mitu korda, selgitades, et ei taha emigreeruda. Tema elutingimused NSV Liidus aga halvenesid kiiresti: ta oli pideva KGB jälgimise all, kutsuti prokuratuuri ülekuulamisele ja miilits külastas regulaarselt tema kodu. 1973. aasta juuli lõpus sai ta Norrast kutse tulla kuuks ajaks teatriseminari direktoriks ja pidada loenguid Stanislavskist, kuid Nõukogude võim keeldus tal riigist lahkuda lubamast. Jaanuaris 1974 keelduti tal samuti Ameerika Ühendriikidesse sisenemisest, kuid talle pakuti taas võimalust emigreeruda Iisraeli, mis oleks paratamatult nõudnud temalt Nõukogude kodakondsusest loobumist. 

Lõpuks otsustas ta riigist lahkuda. Hüvastijätukohtumistel sõpradega selgitas ta: "Ma ei lahku tegelikult – mind visatakse välja. Seda tuleb mõista täieliku kindlusega. Selle lahkumise vabatahtlikkus on nimeline. See on fiktiivne vabatahtlikkus. See on sisuliselt sunnitud." 

25. juunil 1974 lahkus ta NSV Liidust Iisraeli viisaga. Viinis toimunud vahemaandumise ajal sai ta aga Norra saatkonnast Nanseni passi (pagulastunnistuse) ja reisis Iisraeli asemel Norrasse. NSV Liidus eemaldati tema nimi filmitiitritest ning kõik tema stsenaariumide ja näidendite tekstid eemaldati raamatukogudest ja keelati ära. 

Kirjastus Posev avaldas 1974. aastal tema memuaarid "Peaproov", mis oli kirjutatud NSV Liidus. Norras ilmus 1974. aastal tema plaat "Sosinahüüd", mis sisaldas 12 laulu orkestri ja kitarri saatel. 24. augustil 1974 hakkas ta raadiojaamas Vabadus juhtima oma regulaarset kolumni "Galitš mikrofoni juures..." 1974. aasta sügisel liitus äsja käivitatud vene emigrantide ajakirja Kontinent toimetuskolleegiumiga. 9. septembril 1974 läks Galitš ringreisile, mille käigus andis kontserte vene emigrantidele Šveitsis ja Belgias. Oktoobris esines ta Münchenis ja Pariisis ning novembris Londonis.

1976. aastal liitus vene emigrantide poliitilise organisatsiooniga Rahva Tööliit (NTS) ja mängis ta peaosa omaenda stsenaariumil põhinevas Norra dokumentaalfilmis "Kui ma tagasi tulen", mille lavastas Rafail Goldin.

1976. aasta teisel poolel kolis Pariisi, tegi raadiojaamale Vabadus saatesarja, mis oli pühendatud tema laulude ajaloole ja valmistas ette uue laulukogu "Kui ma tagasi tulen" väljaandmist, mille kirjastus Posev avaldas 1977. aasta detsembris. 

Suri 15. detsembril 1977 oma Pariisi korteris. Ametliku versiooni kohaselt suri ta elektrilöögi tagajärjel, olles ühendanud stereosüsteemi antenni valesse pistikupessa ja puudutanud pistiku kõrgepingeahelat. Kuid kohe tekkisid mõrvakahtlustused.  Pärast nädalapikkust uurimist salastas Prantsuse politsei Aleksander Galitši surmajuhtumi 50 aastaks – kuni aastani 2027. 

22. detsembril 1977, pärast matusetalitust Pariisi Aleksander Nevski katedraalis, maeti ta Sainte-Geneviève-des-Bois' vene kalmistule. Tema hauakivil on tsitaat Matteuse evangeeliumist: "Õndsad on need, kes õiguse pärast pagendatakse," ja vale sünniaasta, 1919.

Päev pärast luuletaja surma korraldasid kaks Moskva teatrit – Taganka ja Sovremennik – etenduste vaheaegadel Galitši mälestuseks miitinguid. Pärast etenduse lõppu toimus 16. detsembril Moskva Satiiriteatris mälestusõhtu, kus Aleksander Širvindt luges ette Galitši luulet.

12. mail 1988 ennistati ta tütar Aljona Arhangelskaja palvel NSV Liidu Kinematograafide Liidu ja 15. mail 1988 NSV Liidu Kirjanike Liidu liikmeks. 1993. aasta suvel taastati tema Venemaa kodakondsus.

NSV Liidus ilmus esimene plaadialbum tema lauludega "Kui ma tulen tagasi" 1989. aastal Melodija plaadifirma poolt.

17. oktoobril 1998, tema 80. sünnipäeva eelõhtul, avati Moskvas tema kodumaja seinal Tšernjahhovski tänav 4 mälestustahvel. Sellel seisab: "Vene luuletaja ja näitekirjanik Aleksandr Galitš elas selles majas 1956. aastast kuni oma pagenduseni 1974. aastal. Õndsad on need, kes tõe pärast pagendusse saadetakse."

## Viited