Egiptuse ajalugu

**Egiptuse ajalugu** on ülevaade Egiptuse alade ajaloost.

## Eelajalooline Egiptus
Egiptuse alad asustasid kütid-korilased pleistotseenis. 10. aastatuhandel eKr asendus küttide-korilaste kultuur põlluharijate-karjakasvatajate kultuuriga. Umbes aastal 8000 eKr alanud kliimamuutuste ja/või liiga intensiivse karjakasvatuse tõttu muutusid suured haritavad ja karjatatavad maa-alad kasutuskõlbmatuks, moodustus Sahara kõrb. Varajased hõimud liikusid Niiluse orgu, kus arenes välja püsiasustusega, põllumajanduslik ja varasema perioodiga võrreldes rohkem tsentraliseeritud ühiskond.

Neoliitikumis arenes Ülem- ja Alam-Egiptuses mitu dünastiate-eelset kultuuri. Mõlema Egiptuse kogukonnad jäid kultuuriliselt eraldatuks rohkem kui 2000 aastaks, kuid pidasid omavahel tihedat kaubavahetust. Esimesed jäljed egiptuse hieroglüüfidest on leitud Nagada kultuuri saviesemetelt umbes aastast 3200 eKr.

## Vana-Egiptus
* umbes aastal 3100 eKr vallutuseni [[Rooma riik|Rooma riigi]] poolt [[30 eKr]] või [[Vana-Makedoonia|kreeklaste]] vallutuseni [[332 eKr]]. 
* umbes 2137–1781 eKr, Vana-Egiptuse ajalugu*



[[Ülem-Egiptus]]e ja [[Alam-Egiptus]]e liitis üheks kuningriigiks vaarao [[Menes]] umbes aastal 3150 eKr, pannes aluse dünastiatele, kes valitsesid Egiptust järgmised kolm tuhat aastat. [[Egiptuse kultuur]] jõudis sel perioodil oma õitsengu tippu ning eristus teistest kultuuridest nii [[Vana-Egiptuse religioon|religiooni]], [[Vana-Egiputse kunst|kunsti]], [[egiptuse keel|keele]] kui ka tavade poolest. Varajaste dünastiate ajajärgule järgnes [[Vana riik|Vana riigi]] periood (u 2700–2200 eKr), mil rajati palju [[Egiptuse püramiidid|püramiide]], millest märkimisväärseimad on III dünastia ajal ehitatud [[Džoseri püramiid]] ja IV dünastia ajal ehitatud [[Giza püramiidid]].

[[Esimene vaheperiood|Esimest vaheperioodi]], mis kestis ligi 150 aastat, iseloomustab poliitiline ebakindlus ja keskvõimu lagunemine. Ulatuslikud Niiluse üleujutused ja poliitilise olukorra stabiliseerumine aitasid kaasa riigi uuele tõusule [[Keskmine riik|Keskmise riigi perioodil]], mille kõrgaeg oli vaarao [[Amenemhet III]] valitsusajal. [[Teine vaheperiood|Teisel vaheperioodil]] valitsesid Egiptuse põhjaosa [[hüksoslased]] ([[semiidid]]-asiaadid), kes rändasid Niiluse deltasse 18. sajandil eKr ning haarasid võimu umbes aastal 1630 eKr. Hüksoslased rajasid deltasse uue pealinna [[Avaris]]e ning valitsesid suuremat osa Egiptusest XV dünastiana (1630–1521 eKr). Võõramaalased ajas riigist välja Ülem-Egiptuse vaarao [[Ahmose I]], kes asutas XVIII dünastia ja viis pealinna [[Memphis (Egiptus)|Memphis]]est üle [[Teeba (Egiptus)|Teebasse]].

[[Uus riik|Uue riigi]] perioodil (u 1550–1070 eKr) saavutas Egiptus oma ajaloo suurima ulatuse, laienedes lõunas ([[Nuubia]]s) Niiluse neljanda kärestikuni (tänapäeval [[Sudaan]]i põhjaosa) ja põhjas [[Süüria]]ni. Sel perioodil valitsesid Egiptust kuulsad vaaraod, näiteks [[Hatšepsut]], [[Thutmosis III]], [[Ehnaton]] ja tema naine [[Nofretete]], [[Tutanhamon]] ning [[Ramses II]]. [[Kolmas vaheperiood|Kolmandat vaheperioodi]] iseloomustavad liibüalaste, nuubialaste ja assüürlaste vallutusretked Egiptusse, kuid egiptlased suutsid need sissetungijad riigist lõpuks välja lüüa.

[[Ahhemeniidide riik|Ahhemeniidide riigi]] valitseja [[Kambyses II]] purustas Egiptuse väed aastal 525 eKr ning vallutas seejärel kogu riigi. Korduvalt ebaõnnestunud ülestõusude järel suutsid egiptlased kreeklaste sõjalise abiga aastal 404 eKr iseseisvuse taastada, kuid kaotasid selle taas aastal 343 eKr, kui langes viimane põliselanikust vaarao.

=== Niiluse kingitus ===
Egiptuse tsivilisatsiooni tekkes oli esmatähtis roll Niiluse jõel. Kõrbetest ümbritsetud Niiluse orus toimusid igal aastal [[üleujutus]]ed (tavaliselt juulist kuni detsembrini), tänu millele kattus org [[muda]]ga, mis egiptlaste põlde niisutas ja väetas. Kohalikud kutsusid viljakat muda Niiluse kingituseks.

Arvatavalt juba 6. aastatuhandel eKr hakkasid egiptlased oma põlde [[niisutus|niisutama]], juhtides vett ka sinna, kuhu üleujutus ei ulatunud, ja suurendades seega haritava maa pinda. Esimest laiaulatuslikku tammide ja niisutuskanalite ehitust alustati umbes aastal 3100 eKr.

Üleujutuse kõrgajal oli peaaegu kogu Niiluse org vee all, ainult kõrgemale ehitatud ja tammidega ühendatud külad ja linnad jäid veest välja. Olenevalt üleujutuse ulatusest oli haritava maa pindala 20 000–34 000 km<sup>2</sup>. Vee sügavus üleujutatud põldudel oli 0,5–3 m ning settiv muda sisaldas orgaanilist materjali 2%. 17. sajandil eKr võeti niisutusel abiks [[vinnkaev]], 7. sajandil eKr aga [[veeratas]], viimase abil oli võimalik saada kaks viljasaaki aastas.

==Hellenismi aeg ==

, *Vana-Makedoonia*
332. aasta sügisel eKr vallutas [[Aleksander Suur]] [[Gaza]] linna ja hõivas sama aasta lõpus Egiptuse ilma vastupanuta. Pärslasi mittesallivad egiptlased võtsid makedoonlased-kreeklased vastu kui vabastajaid. Makedoonlaste väejuht asutas oma Egiptuses viibitud aja jooksul [[Aleksandria]], millest sai pärast tema surma [[Ptolemaioste kuningriik|Ptolemaioste kuningriigi]] suursugune pealinn.

===Ptolemaioste kuningriik===


Ptolemaioste kuningriigi asutas pärast Aleksander Suure surma tema kaasvõitleja ja väepealik [[Ptolemaios I]]. Kuningriik oli tugev [[hellenism|hellenistlik]] riik, mis ulatus idas Lõuna-[[Süüria]] nn [[Koile-Süüria]], [[Palestiina (piirkond)|Palestiina]] ja [[Liibüa]]ni, läänes [[Kürenaika]]ni ja lõunas [[Nuubia]]ni ning hõlmas ka [[Küpros|Küprost]] ja mitmeid [[Egeuse saared|Egeuse saari]]. [[Aleksandria]]st sai riigi pealinn, hellenistliku kaubanduse ja kultuuri keskus. Et kohalike egiptlaste seas poolehoidu võita, nimetasid valitsejad endid vaaraode järeltulijateks. Hiljem võtsid Ptolemaiosed omaks Egiptuse tavad ja riietuse ning osalesid religioonielus. Ptolemaiosed esinesid ühteaegu Aleksander Suure ja muistsete Egiptuse kuningate võimujärglastena. Nad kasutasid Egiptuse traditsioonilise kuningarituaali elemente ja soosisid traditsioonilisi kultusi ning preesterkonda. Riigis säilis vana [[noom]]ide jaotus, samuti sõltuvate talupoegade sundtööl põhinev ning kirjutajate kontrollile allutatud põllumajandus. 
 
Egiptuse tähtsaim linn oli [[Aleksandria]], mis oli ehitatud hellenistlikule linnaplaneeringule omaselt sirgete ristuvate tänavatega (nn Hippodamose plaani järgi). Linna ilmet kujundasid suur kaheosaline sadam ja seda avamerest eraldav [[Pharose saar]] monumentaalse tuletorniga. Ptolemaios I Soter asutas [[Aleksandria Museion]]i (Muusade pühamu) ja [[Aleksandria raamatukogu]], millest peagi kujunes hellenistliku maailma tähtsaim teadus- ja kirjanduskeskus.

Ptolemaioste dünastia viimane valitseja oli [[Kleopatra VII]] (valitses 51–30 eKr), kes toetas [[Rooma impeerium]]i kodusõjas [[Marcus Antonius]]t. [[Aktioni merelahing]]us said Antoniuse-Kleopatra väed [[Octavianus]]elt lüüa ning nad põgenesid Egiptusse. Mõlemad sooritasid enesetapu, kui Octavianuse [[leegion]]id Egiptusse tungisid.

=== Rooma aeg ===


, *Rooma keisririik*
Kleopatra surma järel sai Egiptusest Rooma impeeriumi [[Rooma provintsid|provints]], mille territoorium oli suures osas sama mis tänapäevase riigi oma (v.a [[Siinai poolsaar]], mille roomlased hõivasid hiljem). Egiptusest kujunes Rooma jaoks võtmetähtsusega provints, kuna suurem osa impeeriumi viljavarudest saadi just sealt. Provintsi kaitses ja valvas kolm leegioni, kellel tuli maha suruda ülestõuse ja rahvastevahelisi konflikte. Rooma võimu all segunesid Egiptuses mitu kultuuri: egiptuse, kreeka, rooma ja juudi oma.

[[1. sajand]]il [[m.a.j|pKr]] tõi [[Markuse evangeelium|evangeeliumi]]<nowiki/>kirjutaja [[Markus]] [[kristlus]]e Egiptusse, kus see hakkas väga kiiresti levima ja sai 3. sajandi lõpuks provintsis valitsevaks usundiks. Rooma riigi valitsejad nägid kristluse kiires levikus impeeriumile ohtu ja korraldasid üle riigi vägivaldseid kristlaste tagakiusamisi. Eriti intensiivsks muutus vaenamine [[Diocletianus]]e valitsusajal (285–305).

Vägivald lõppes, kui võimule tuli [[Constantinus Suur]] (valitses 306–337), kes tunnustas kristlust impeeriumi ametliku [[religioon]]ina. Tema surma järel jagunes Rooma riik kaheks riigiks ning Egiptus jäi [[Bütsants]]i ehk Ida-Rooma keisririigi võimu alla. 
=== Bütsantsi aeg ===



Bütsantsi pidevad sõjad oma naabritega nõrgestasid riiki sedavõrd, et selle väed ei suutnud enam Egiptust kaitsta. Aastatel 618–621 vallutas Egiptuse ligi 10 aastaks [[Sassaniidide riik]]. 


[[Sassaniidide riik|Sassaniidid]]e kuninga [[Husrav II]] väed tungisid sügavale [[Väike-Aasia]]sse ja vallutasid Bütsantsilt [[Damaskus]]e (613), [[Jeruusalemm]]a (614) ning lõpuks ka Egiptuse (618–621), mis oli eriti ränk hoop, kuna Egiptuse provints oli keisririigi viljaait. [[Bütsantsi keiser|Keiser]] [[Herakleios I]] valmistus vastupealetungiks äärmise põhjalikkusega ning otsustas vägede juhtimise enda peale võtta. Bütsantsi pealetung, mis algas 622. aastal, tuli Husravile täieliku üllatusena ning Bütsants võitis ühe lahingu teise järel. Sõja otsustav lahing peeti 627. aastal [[Ninive]] lähedal ning see lõppes Sassaniidide lüüasaamisega.


Bütsants ei saanud Egiptust tagasi kuigi kauaks. Aastatel 639–642 vallutas provintsi uus suurvõim – [[araablased|araablaste]] [[kalifaat]].

== Araablaste Egiptus ==
, *Rashiduni kalifaat*


[[Kaliif]] [[Abū Bakr]]i ajal (632–634) alustatsid araablased naabermaade vallutamisi: sooritati retki [[Sassaniidide riik|Sassaniidide]] [[Mesopotaamia]]sse ja [[Süüria#Ajalugu|Süüria]]sse. Kaliif [[‘Umar ibn al-Khaţţāb|‘Umari]] (634–644) juhtimisel vallutas [[Khālid ibn al-Walīd]] [[Bütsants]]ilt [[Damaskus|Damaskuse]] ([[635]]), [[Süüria]] ([[636]]) ja [[Palestiina (ajalooline)|Palestiina]] ([[638]]) ning [[ʿAmr ibn al-ʿĀṣ]]i juhtimisel Egiptuse ([[639]]–641), [[Kürenaika]] ja [[Tripoli]] (643). ʿAmr ibn al-ʿĀṣ asutas Egiptuse uue pealinna [[Fustat|Al-Fusṭāṭ]]i (641–750) ning rajas sinna ka [[Amri mošee]].
 *(661–750)*
Vallutajatest araablased tõid Egiptusse [[sunniidid|sunniitliku]] [[islam]]i. [[Aleksandria Õigeusu Kirik|Kopti kristlastele]] jäeti kaks võimalust: kas minna üle islami usku või maksta erimaksu. Araablaste ülemvõimu perioodi alguses segunes islam kohalike uskude ja tavadega (mis olid üle elanud kopti kristluse), luues soodsa pinnase kohalike [[sufism|sufi]] vennaskondade tekkeks. Egiptust hakkas juhtima [[kaliif]]i määratud asevalitseja, kellel oli õigus ametisse nimetada alade kõrgemaid ametnikke. 

Egiptus kujunes araablaste edasiste vallutuste tugipunktiks [[Põhja-Aafrika]]s ning Aleksandria sai nende laevastiku peamiseks baasiks Vahemere piirkonnas. Aastatel 649–669 ründas araablaste ühendatud laevastik Süüriast Rhodost, Küprost ja Sitsiiliat ning hävitas [[665]]. aastal Bütsantsi laevastiku. Aastatel 651–652 tungisid araablased Egiptusest ka [[Nuubia]]sse, kuid ei suutnud neid alasid vallutada.

[[Muslim]]ite sisekonflikti järel (sunniidid, [[šiiidid]]) läks võim Egiptuses [[661]]. aastal üle [[Umaijaadide dünastia]]le, mille pealinn asus [[Damaskus]]es. Aastal [[706]] sai Egiptuse ametikeeleks [[araabia keel]], asendades [[kreeka keel]]e, mis oli olnud peamine halduskeel [[hellenism|hellenistlikul]] ajastul. [[Umaijaadide dünastia]]le tegid lõpu [[Abassiidid]] aastal 750.. 

 *(750–1258)*
Abassiidide korraldusel rajati [[Niilus]]e kaldale uus pealinn [[Al-Askar]] (750–868). Kuna Abassiidid ei soovinud kohalikke valitsejaid pikaks ajaks Egiptusega siduda, määrasid nad sinna vaid lühikese ametiajaga asevalitsejad. Nood kasutasid oma positsiooni aga omakasu huvides, mis tõi Egiptuses kaasa ulatusliku [[korruptsioon]]i. Sellele lisandus range maksupoliitika, mis vallandas mässu nii kristlastest [[koptid]]e kui ka muslimite seas. [[832]]. aastal puhkes Egiptuses talupegade mäss, mis suruti maha.

===Tuluniidid===

Aastal [[868]] haarasid Egiptuses võimu turgi sõjaväeorjad [[mamelukid]], keda hakati nende juhi, asevalitseja [[Ahmad ibn Tulun]]i järgi kutsuma [[Tuluniidid]]eks (868–[[904]]). Tuluniidiide ajal asutati ka uus pealinn [[Al-Qata'i]] ja Egiptus sai tänu makmelukkide armeele kalifaadist faktiliselt sõltumatuks, tunnustades [[Abbassiidide kalifaat|Abbassiidide kalifaadi]] ülemvõimu vaid formaalselt. Ahmad ibn Tulun laiendas valdusi ka vallutustega Abbassiidide kalifaadi aladele [[Süüria ajalugu|Süüria]]s ja [[Palestiina (piirkond)|Palestiina]]s (878–879). Tema ajal ehitati Kairosse Ahmad ibn [[Tuluni mošee]]. Ahmad ibn Tuluni poeg ja ametijärglane [[Khumarawayh ibn Ahmad ibn Tulun]] lõi ka dünastilised sidemed kaliifaadiga, naites oma tütre kaliif [[Al-Mu'tadid]]iga (892–902), ning kaliif tunnustas ametlikult tema valdusi ja vallutusi [[Süüria ajalugu|Süüria]]s, [[Palestiina (piirkond)|Palestiina]]s ja [[Mesopotaamia]]s. Khumarawayh ibn Ahmad ibn Tuluni surma järel hõivas kalifaat need alad uuesti ning määras sinna [[Bagdadi kalifaat|Bagdadist]] asevalitsejad.
, *Tuluniidiide emiraat (868–905)*
Tuluniidiide järel said võimu veel kord [[Abassiidid]] ([[905]]–[[935]]) ning seejärel [[Ikhšiidid]] ([[935]]–[[969]]) ja [[Fatimiidid]] (969–[[1171]]).

[[Abbassiidide kalifaat|Abbassiidide Bagdadi kalifaadi]] asevalitsejate ajal ründas Egiptust rohkem kui korra [[Põhja-Aafrika|Põhja-Aafrikast]] pärit [[Šiiidid|šiiitlik]] [[Fatimiidide dünastia]]. Määratud asevalitseja [[Muḥammad ibn Ṭughj]] kordas Ahmad ibn Tuluni vallutusi [[Süüria ajalugu|Süüria]]s ning allutas islami pühad linnad [[Meka]] ja [[Mediina]]. 

===Ikhšiidid=== 

Asevalitseja [[Muḥammad ibn Ṭughj]] laiendas oma valdusi [[Süüria ajalugu|Süürias]], allutas islami pühad linnad [[Meka]] ja [[Mediina]] ning asutas Ikhšiidide dünastia. 969. aastal vallutasid Fatimiidide [[Berberid|berberi]]te väed [[Egiptus]]e põhjaosa.
 *(935–969)*
=== Fatimiidide kalifaat ===

 *(969–1171)*
[[Šiiidid|Šiiitlik]] [[Fatimiidide dünastia]] sai alguse [[Tuneesia]]s. Aastal 920 ehitati [[Vahemeri|Vahemere]] äärde [[kalifaat|kalifaadi]] [[pealinn]]aks [[Mahdia]]. Aastal 969 vallutasid Fatimiidid [[Egiptus]]e põhjaosa ja rajasid [[Kairo]], millest sai riigi uus pealinn ning poliitiline, kultuuriline ja religioosne keskus. Fatimiidide riik ulatus oma hiilgeaegadel [[Atlandi ookean]]ist läbi Põhja-Aafrika [[Damaskus]]e ja [[Meka]]ni ([[Magrib]]).

Fatimiidide ajal kujunes suureks sadamalinnaks Kairo lähedal asunud Al-Fusṭā, mis suutis seniste moslemi Ida ja kristliku Lääne vaheliste [[Iraak|Iraa]]gi ja [[Tuneesia]] kaubanduskeskuste asemel pakkuda tugeva keskvõimu ja turvaliste kaubandusteedega kaubanduskanalit Itaalia kaubanduslinnadega.

[[Fatimiidide dünastia]] alustas sõjategevust [[Aglabiidide dünastia|Aglabiidide]] võimu all oleva Ifrīqīya vastu, mis hõlmas [[9. sajand]]il suure osa praegusest [[Alžeeria]]st, [[Tuneesia]]st ja Tripolitaania territooriumist. Fatimiidid suutsid [[10. sajand]]il allutada kogu Põhja-Aafrika. [[11. sajand]]iks oli [[Fatimiidide dünastia]] põhjustanud [[Liibüa ajalugu#Aglabiidide dünastia valitsusaeg|Liibüa]] aladel pikaajalise kodusõja – nimelt sellega, et [[Šiiidid|šiiitlikud]] Fatimiidid saatsid [[Banu Hilal]]i [[beduiin|beduiini]]<nowiki/>hõimu ründama [[Sunniidid|sunniitlike]] [[berber]]ite [[Ziriidide dünastia]]t, kes oli hõivanud [[Tripolitaania]].

Ristisõdade alguseks oli [[Põhja-Aafrika]] [[Fatimiidide kalifaat]] oma võimsust kaotamas ning [[Seldžukkide impeerium]] [[Vahemeri|Vahemere]] idaosas ja [[Väike-Aasia]]s ei suutnud usulise killustatuse tõttu moodustada ühisrinnet [[frangid|frankide]] vastu, nagu Euroopa ristisõdijaid islamimaades algselt nimetati.
, *Jeruusalemma kuningriik*

=== Aijubiidide sultanaat ===

 *(1171–1253)*
Pärast [[Zengiidide dünastia]] valitseja [[Nur ad-Din]]'i surma kuulutas Zengiidide väepealik [[Saladin]] iseenda sultaniks. Järgmise kümne aasta jooksul vallutasid Aijubiidid üha uusi alasid. Aastaks 1183 olid nende võimu all Egiptus, [[Süüria]], Põhja-[[Mesopotaamia]], [[Al-Ḩijāz]], [[Jeemen]] ja Põhja-Aafrika rannik kuni tänapäeva [[Tuneesia]] piirini.

[[Egiptuse ja Süüria sultan]] [[Saladin]] alustas sõjaretki ristisõdijate kontrolli all olevatele aladele [[1183]]. aastal. [[1187]]. aasta mais vallutas ta [[Jordani jõgi|Jordani jõe]] piirkonna ja [[Galilea]]s asuva [[Tiberias]]e kindluse. Seejärel ründas ta ristisõdijate kristlikke riike Süüria aladel. [[1187]]. aastal võitis ta [[Hattini lahing]]us [[Jeruusalemma kuningriik|Jeruusalemma]] [[Jeruusalemma kuningas|kuningat]] ning vallutas [[Jeruusalemm]]a ja [[Palestiina]] [[Akko]]. Suur osa [[Jeruusalemma kuningriik|Jeruusalemma kuningriigist]] läks samuti pärast [[Hattini lahing]]ut Saladini kätte. Saladin juhtis seejärel [[islam]]i vastupanu [[Ristisõjad|ristisõdijatele]] [[Kolmas ristisõda|Kolmandas ristisõjas]] (1189–1192) [[Levant|Levandis]].

Pärast Saladini surma konkureerisid võimu pärast tema pojad, kuid lõpuks sai 1200. aastal sultaniks Saladini vend [[Al-Adil I]]. Kõik hilisemad Egiptuse sultanid olid tema järeltulijad. Sultan Al-Kamili valitsusajal (1218–1238)  tõrjuti [[Viies ristisõda|Viienda ristisõja]] käigus tagasi rünnak Egiptuse aladele. [[1218]]. aastal rünnati [[Damietta]] linna Egiptuses. Ristisõdijad olid liidus [[Anatoolia]] [[Seldžukid|seldžukkid]]ega, kes ründasid samaaegselt Ajiubiite [[Süüria]]s. Damietta vallutati üsna kiiresti ning ristisõdijad tegid sellest oma baasi. [[1221]]. aasta juulis tungisid ristisõdijad edasi lõunasse [[Kairo]] suunas. Nad said aga [[Egiptuse sultan|Egiptuse sultanilt]] [[Al-Kamil|Al-Kamililt]] lüüa ning olid sunnitud alla andma. Ristisõdijad ja Aijubiidid sõlmisid kaheksa-aastase rahulepingu

1230-ndatel püüdsid Süüria Aijubiididest emiirid Egiptusest sõltumatuks saada ning olid sellest lahus, kuni sultan [[As-Salih Aijubiid]] riigi ühtsuse taastas, liites aastaks 1247 suurema osa Süüriast, välja arvatud [[Aleppo]], dünastia aladega. Aijubiidide sultan [[As-Salih Ajjubiid|As-Salih Aijubiid]], kes võitles võimu pärast oma onu [[As-Salih Ismail (Damaskuse emiir)|As-Salih Ismail]]iga, suutis palgatud vägede abil 1244. aastal ristisõdijatelt [[Jeruusalemm]]a tagasi võtta.

Pärast al-Salih Aijubi surma 1249. aastal sai Egiptuse valitsejaks [[Al-Muazzam Turanshah]]. Ent [[mamelukid]], kes olid äsja ristisõdijad [[Niilus]]e delta juurest tagasi löönud, tõukasid ta peagi troonilt. Sellega kaotasid Aijubiidid Egiptuses võimu ja edaspidi ebaõnnestusid kõik Süüria emiiride katseid seda tagasi saada. 1260. aastal vallutasid [[mongolid]] [[Aleppo]] ja varsti pärast seda vallutasid nad ka ülejäänud Aijubiidide alad.

== Mamelukkide Egiptus ==
, *Mamelukkide riik*
[[1250]]. aastal haarasid riigis võimu [[mamelukid]], kes olid algselt (türgi, [[kaukaasia]] jm päritolu) orjadest sõdurid [[Aijubiidide kalifaat|Aijubiidide kalifaadis]]. Mamelukid valitsesid Egiptuses ja [[Süüria ajalugu#Mamelukid|Süüria]]s kahe [[dünastia]]na kuni aastani [[1517]]. 

Mamelukkide sultanaadi aeg on jagatud tinglikult [[Bahri dünastia]] ehk turgi mamlukkide valitsusajaks (1250–1382) ja Burji dünastia ehk [[Tšerkessid (koondmõiste)|tšerkess]]i mamelukkide valitsusajaks (1382–1517).

[[13. sajand]]i teisel poolel õnnestus mamelukkidel kaitsta riiki edukalt [[mongolid|mongolite]] sissetungi eest ja alistada viimased ristisõdijate valduses olnud linnad [[Lähis-Ida]]s. 


Aastail [[1248]]–[[1254]] toimunud [[Seitsmes ristisõda]] algas Prantsusmaa kuningas [[Louis IX Püha]]le edukalt, ta vallutas [[Damietta]] linna [[Niilus]]e suudmes, kuid hiljem takerdusid ta väed lõuna pool jõeäärsetesse soodesse ning kuningas ise langes vangi. Pärast pikki läbirääkimisi lasti ta vabaks, kuid selle eest tuli tal loovutada Damietta linn ning maksta suur summa raha.

[[1260]]. aastal [[Ain Jaluti lahing]]us ([[Baalbek]]i all [[Palestiina (piirkond)|Palestiina]]s) lõid mamelukid mongolite väge: ligikaudu 20 000 mamelukki võitles umbes 10 000 mongoli vastu. Pärast Ain Jaluti lahingut ei olnud mongolitel võimalust mamelukkide alasid [[Palestiina (piirkond)|Palestiina]]s ja Egiptuses vallutada, kuigi neil olnuks jõudu seda teha – samal aastal suri khaan Möngke ning [[Mongolite riik|mongolite rii]]gis algas kodusõda. 
, *Hulagu*

[[1268]]. aastal vallutasid mamelukkide väed [[sultan]] [[Baibars I]] juhtimisel [[Ristisõdijate riigid|ristisõdijate moodustatud]] [[Antiookia vürstiriik|Antiookia vürstiriigi]]. [[1270]]. aastal alustas [[Prantsusmaa kuningas]] [[Louis IX]] [[Kaheksas ristisõda|Kaheksandat ristisõda]], mille põhjuseks olid [[Mamelukid|mamelukkide]] sultani [[Baibars]]i ründed ristisõdijate riikidele [[Süüria]]s. [[1267]]. aastal kuulutas Louis IX sõja välja, kuid tal ei õnnestunud koguda kuigi palju liitlasi. Kõigepealt ründas ta [[Tunis]]e linna, lootes rajada sinna tugipunkti, kust rünnata Egiptust, et edasi minna [[Püha maa|pühale maale]]. [[1270]]. aasta juulis maabus Louis IX Aafrika mandril. Suur osa armeest oli juba laevadel merevee joomise ja kuumuse tõttu haigeks jäänud; haigestus ka Louis IX ja peagi ta suri. Päev enne seda oli kohale saabunud Louis' vend [[Carlo I (Napoli kuningas)|Carlo I]], kes võttis ristisõja juhtimise enese peale. Et haigused levisid meeste seas edasi, lahkuti Tunisest 30. oktoobril. Saavutati ehk vaid seda, et Tunise sultan lubas kristlastel Tunises vabalt kaubelda ning [[munk]]adel ja [[preester|preestritel]] linna siseneda. 
, *Üheksas ristisõda*

Riigi allakäik sai alguse [[15. sajand]]i lõpus, kui portugallased avastasid alternatiivse kaubatee [[Lõuna-Aasia]]sse ümber [[Hea Lootuse neem]]e. Mamelukid olid Egiptust läbivatelt [[karavan]]idelt suurt [[tollimaks]]u võtnud, kuid uue kaubatee kasutuselevõtt jättis nad sellest tulust ilma ja see viis majanduse krahhini. Lisaks nõrgestasid riiki sõjad [[Osmanite riik|Osmanite riigiga]], mis vallutas mamelukkide sultanaadi lõplikult aastal 1517.

== Osmanite Egiptus ==


[[Osmanid]] ei kõrvaldanud mamelukke täielikult võimult ning pakkusid neile valitsemiseks mõned riigi [[provints]]id. Selline administratiivne korraldus osutus mamelukkide kasuahnuse tõttu (lihtrahva rõhumine kõrgete maksudega) ebaefektiivseks ning viis Egiptuse ligi kolmeks sajandiks üldisse ebastabiilsusse. Rahva olukorra tegid veel raskemaks [[katk]]uepideemiad ja näljahädad. [[18. sajand]]i jooksul nõrgenes järk-järgult Osmanite võim ning 18. sajandi lõpus oli Egiptus sama hästi kui iseseisev, sest enam ei makstud Osmanite sultanile iga-aastast [[tribuut]]i. Samas valitses riigis poliitiline, sotsiaalne ja majanduslik korralagedus. 
===Prantsuse invasioon===
Aastal [[1798]] tungisid [[Prantsuse revolutsioonisõjad|Egiptusse Prantsuse väed]], keda juhtis [[Napoleon Bonaparte]]. Napoleon seilas [[Toulon]]ist [[Aleksandria]]sse, vallutades teel [[Malta]], ja randus Egptuses juunis. Marssides [[Kairo]] peale, saavutas ta suure võidu [[Püramiidide lahing]]us; kuid peagi hävitas admiral [[Horatio Nelson|Nelson]] [[Abukiri lahing]]us tema laevastiku, nii et tal tuli jääda Egiptusse. Napoleon veetis ülejäänud aasta Egiptuses oma positsioone tugevdades. Prantslaste ülemvõim Egiptuses jäi aga lühikeseks: [[1801]]. aastal olid nad sunnitud alistuma Inglise-Osmanite ühendväele.

== Muhammad Ali dünastia ==

Prantsuse vägede lahkumine tekitas Osmanite riigi provintsis võimuvaakumi. Mamelukkide ja Osmanite väed alustasid verist võimuvõitlust. Sel [[anarhia]] perioodil (1801–1805) toetas [[albaanlased|albaanlasest]] Osmanite väejuht [[Muḩammad `Alī (Egiptus)|Muḩammad `Alī]] endale lojaalsete [[Albaania]] väeüksustega kord üht, kord teist vaenupoolt. Oskuslikult vangerdades kasvatas `Alī kohalike seas prestiiži ja mõjuvõimu. Suutmata olukorda kontrolli alla saada, nimetas [[İstanbul]]is resideeriv sultan 1805. aastal Muḩammad `Alī Egiptuse asevalitsejaks, kuid faktiliselt oli see vaid viisakas žest, millega lõppes Osmanite riigi ülemvõim Egiptuses. `Alī oli ambitsioonikas ja võimekas liider, kes asutas [[Muhammad Ali dünastia]], mis valitses Egiptust kuni 1952. aasta [[Egiptuse revolutsioon|revolutsioon]]ini.

Mamelukkides, kes olid 600 aastat Egiptuse valitsemises osalenud, nägi `Alī endiselt suurt ohtu. Seetõttu lasi ta 1811. aastal pidustustele kutsutud mamelukkide liidrid hukata ning seejärel õiendas arved viimaste mamelukkide väeüksustega kogu Egiptuses.

Muḩammad `Alī esmane eesmärk oli militaarne: ta vallutas Põhja-Sudaani (1820–1824), [[Süüria]] (1833) ning osaliselt ka [[Araabia poolsaar]]e ja [[Anatoolia]]. Kartes Osmanite riigi täielikku kokkuvarisemist, sekkusid konflikti Euroopa suurriigid ([[Suurbritannia]], [[Prantsusmaa]] ja [[Venemaa]]). `Alī oli sunnitud loovutama enamiku vallutatud alasid tagasi Osmanitele, kuid säilitas võimu Sudaanis ning ta nimetati pärandusõigusega Egiptuse asekuningaks. Koos sõjaväega moderniseeris `Alī tööstuse, rajas kanalite süsteemi põldude niisutamiseks ja transpordiks ning reformis [[Avalik teenistus|avalikku teenistust]]. Egiptuse majanduse arengule aitas kõvasti kaasa 1820. aastal laialdaselt kasutusele võetud pikakiuline [[puuvill]], millest sai 19. sajandil suurt tulu toov ekspordiartikkel. Kui 1861. aastal puhkes [[Ameerika Ühendriikide kodusõda]], tõi see kaasa ülemaailmse puuvillapuuduse, nii et Egiptuse eksporditulud kasvasid mitmekordseks. Suurenenud sissetulekute toel haaras Egiptust ehitusbuum, mille käigus ehitati muu hulgas [[Suessi kanal]] (1859–1869). Kuna riigi administratsioon kulutas oluliselt rohkem, kui teenis, viis see Egiptuse 1877. aastal sisuliselt [[pankrot]]ti. Seejärel langes riik mõne aasta pärast [[Briti impeerium]]i mõjuvõimu alla.

==== Briti administratsioon ====
Raske majandusliku seisu tõttu (Egiptus ei suutnud enam oma laenukohustusi täita) oli Muḩammad `Alī pojapoeg Ismail sunnitud 1875. aastal müüma Egiptusele kuuluvad Suessi kanali aktsiad [[Suurbritannia]] valitsusele (Prantsusmaa säilitas enamusosaluse). Kreeditoride survele järele andes nõustus Ismail võtma valitsusse Prantsuse ja Briti ministreid (1878). See tekitas kohalike seas tugevat rahulolematust ning andis tõuke esimeste [[Rahvuslus|rahvusmeelsete]] liikumiste tekkeks. Järgnes sisepoliitiline segadus, mille ajal vahetati välja nii valitsus kui ka sultan. Kartes Egiptuses kontrolli kaotada, otsustas Suurbritannia sõjaliselt sekkuda. Briti sõjalaevastik pommitas 1882. aasta suvel Aleksandriat ning 13. septembril toimunud lahingus purustasid britid Egiptuse sõjaväe. Järgmisel päeval hõivati Kairo ning Egiptusest sai *de facto* Briti impeeriumi [[protektoraat]]. Suurbritannia väed jäid Egiptusse kuni 1954. aastani.

==Egiptuse Sultanaat ja kuningriik ==
, *Egiptuse kuningriik, Fu'ād I, Fārūq I, Fu'ād II''

Aastal 1914 sai Egiptusest ametlikult Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigi protektoraat ning selle valitsejale anti Egiptuse sultani tiitel (kediivi asemel). Iseseisvuslaste meeleavaldused kasvasid üleriigilisteks rahutusteks, mida tuntakse Egiptuse 1919. aasta revolutsioonina. Rahutused suruti küll maha, kuid britid olid sunnitud tegema mõningasi järeleandmisi. Aastal 1922 loobusid nad protektoraadist ja kuulutasid ühepoolselt välja Egiptuse iseseisvuse, kuid teatavatel tingimustel: Suurbritanniale jäi kontroll Egiptuse militaarpoliitika, kommunikatsioonide, välishuvide ja Sudaani üle. Seejärel võtsid Egiptuse valitsejad endale kuninga tiitli.

II maailmasõja ajal oli Egiptus Briti vägede baasiks, kust toetati liitlaste operatsioone lähiregioonis. Strateegiliselt tähtsat piirkonda püüdsid vallutada nii Itaalia kuningriigi (1940–1941) kui ka Saksa Riigi (1941–1942) väed, kuid brittidel õnnestus nende pealetung Briti Rahvaste Ühenduse vägedega tagasi lüüa.

II maailmasõja lõppedes muutusid Briti vägede vastased protestid vägivaldseteks. Läbirääkimiste järel lubas Suurbritannia viia oma väed linnadest ja baasidest välja ning koondada need 1949. aastaks Suessi kanali tsooni. 23. juulil 1952 toimus Egiptuses sõjaväeline revolutsioon, millega kukutati võimult Faruk I ning tema asemel pandi ametlikult troonile tema 6-kuune poeg Fuad II. 18. juunil 1953 kuulutati Egiptuses välja vabariik, millega lõppes Muhammad Ali dünastia valitsemisperiood.

## Egiptuse vabariik

Egiptuse esimeseks presidendiks sai Muhammad Naguib, kelle kõrvaldas 1954. aastal võimult Gamal Abdel Nasser (president perioodil 1956–1970). Briti väed lahkusid Suessi kanali tsoonist 13. juunil 1956. Sama aasta 26. juulil riigistas Nasser Suessi kanali, mille tagajärjel puhkes Suessi kriis. Kuigi Iisrael, Suurbritannia ja Prantsusmaa täitsid konflikti ajal kiiresti oma sõjalised eesmärgid, olid nad USA ja NSV Liidu surve tõttu (ÜRO-s ja mujal) sunnitud oma väed Egiptusest välja tõmbama.

1958. aastal sõlmisid Egiptus ja Süüria iseseisvate riikide liidu (uniooni), mida tunti kui Ühinenud Araabia Vabariiki. See ühendriik ei kestnud kuigi kaua, sest aastal 1961 astus Süüria liidust välja.

1967. aastal okupeeris Iisrael Kuuepäevase sõja järel Siinai poolsaare ja Gaza tsooni. Viimane oli Egiptuse valduses alates Araabia-Iisraeli sõja (1948–1949) lõpust. Kolm aastat hiljem (1970) suri president Nasser, kelle järel tuli võimule Anwar Sadat. Sadati esimesed võimuaastad polnud kuigi edukad. Tal ei õnnestunud sõlmida Iisraeliga rahulepingut ega saada tagasi Siinai poolsaart. Vaatamata headele suhetele NSV Liiduga ei müünud NSV Liit Egiptusele soovitud relvastust, misjärel saadeti enamik NSV Liidu sõjalistest nõuandjatest 1972. aastal riigist välja.

1973. aasta 6. oktoobril alustasid Egiptuse ja Süüria väed Yom Kippuri sõda, lootes Iisraelilt tagasi vallutada 1967. aastal kaotatud territooriume (Siinai poolsaar ja Golani kõrgendikud). Sadat lootis osa Siinaist oma vägedega vallutada ja teise osa saada tagasi läbirääkimiste abil. Konflikti sekkusid ka USA ja NSV Liit. Relvarahu sõlmiti 25. oktoobril ÜRO vahendusel. Kuigi sõda lõppes patiseisuga, lõikas Sadat sellest hiljem poliitilist kasu, sest tal õnnestus pärast Iisraeliga rahulepingu sõlmimist Siinai poolsaar tagasi saada.

Sadat tegi ajaloolise visiidi Iisraeli aastal 1977 ning sõlmis rahulepingu 1979. Vastutasuks tõmbas Iisrael aastatel 1979–1982 oma väed Siinai poolsaarelt järk-järgult välja. Kuigi kodumaal toetas enamik rahvast presidenti, tekitas Sadati initsiatiiv Araabia maades suurt poleemikat ning viis selleni, et Egiptus heideti samal aastal Araabia Liigast välja. Aastal 1981 toimunud sõjaväeparaadi ajal Anwar Sadat mõrvati.

Referendumi järel sai 21. oktoobril 1981 presidendiks Hosni Mubarak (kes oli 1975. aastast olnud asepresident). Egiptuse suhted Araabia maadega paranesid ning 1989. aastal võeti riik taas Araabia Liigasse, mille peakorter koliti seejärel tagasi Kairosse. Lahesõjas toetas Egiptus USA-d ja Kuveidi vabastamist ning vastutasuks kustutati umbes 20 miljardit dollarit Egiptuse välisvõlast. 1990. aastatel läks Egiptuse majandusel hästi ning Mubarak hoidis riiki kindla, autokraatliku kontrolli all. Järgmisel kümnendil vähenes presidendi populaarsus märgatavalt. Seda tingisid mitmed tegurid, sealhulgas korruptsioon, majanduse kiratsemine, hariduse raske kättesaadavus, vaesus, noorte osakaalu suurenemine rahvastikus jm.

### 2011. aasta revolutsioon

25. jaanuaril 2011 vallandus protestilaine Mubaraki režiimi vastu. Meeleavaldajad said innustust Tuneesias toimunud revolutsioonist, mis lõppes sealse presidendi tagandamisega. Demonstratsioonidel protestiti politsei vägivalla, eriolukorra seaduse, liiga madala miinimumpalga, korruptsiooni, töötuse ja muu sellise vastu.

Pärast seda, kui kogu riigis oli 18 päeva järjest meelt avaldatud, teatas asepresident Omar Suleiman 11. veebruaril Mubaraki tagasiastumisest ja võimu üleandmisest kõrgemale armeejuhtkonnale. 82-aastane Mubarak oli selleks ajaks olnud Egiptuse president peaaegu 30 aastat. Tema tagasiastumist tervitati juubeldustega.

13. veebruaril teatas Egiptuse kõrgem sõjaväeline nõukogu põhiseaduse tühistamisest ja parlamendi laialisaatmisest. Uued parlamendivalimised pidid toimuma sama aasta septembris.

19. märtsil toimunud rahvahääletusel toetas põhiseaduse muutmist ligi 77% osalejatest. Muudatuste järgi lühenes presidendi ametiaeg kuuelt aastalt neljale ning ta võib ametis olla maksimaalselt kaks ametiaega.

### 2013. aasta sõjaväeline riigipööre
2012. aastal toimunud presidendivalimistel saavutas võidu Moslemi Vennaskonna kandidaat Mohamed Morsi, kellest sai esimene demokraatlikult valitud president Egiptuses. 24. juunil 2012 ametisse vannutatud Morsi püsis võimul veidi üle aasta – 3. juulil 2013 toimus Egiptuses sõjaväeline riigipööre, mille käigus tagandati president ametist ning peatati põhiseaduse kehtivus. Riigipöördele eelnesid massimeeleavaldused, milles nõuti presidendi tagandamist.

## Vaata ka
*Vana-Egiptus
*Vana-Egiptuse ajalugu
*Egiptuse riigipeade loend

## Viited