Ristimine

**Ristimine** (kreeka *baptizein*, 'sukeldama; kastma; pesema') on kristluses levinud pühatalitus (paljudes kirikutes *sakrament*, mõnes traditsioonis *talitus*), millega inimene võetakse kristlikku kogudusse või tunnistatakse tema kuuluvust Kristusesse. Ristimine toimub tavaliselt veega (sukeldamise, valamise või piserdamise teel) ning paljudes kirikutes kolmainu nime lausumisega. Ristimise tähendust (nt pattude andeksand, uuestisünd, kogudusse liitmine, usu avalik tunnistamine) mõistetakse kristlikes traditsioonides erinevalt.

Ristimise algkristlik taust seostub nii juudi puhastuspraktikatega kui ka Ristija Johannese ristimispraktikaga. Varakristlikud allikad (nt *Didache*) kirjeldavad ristimist eelistatult voolavas vees, kuid lubavad vajadusel ka vee valamist, mis osutab juba varases perioodis praktikate mitmekesisusele.

## Ristimine Piiblis
Uus Testament seostab ristimist nii Jeesuse käsuga kui ka kristliku initsiatsiooni ja koguduse praktikaga; erinevad kristlikud traditsioonid rõhutavad nendes perikoopides eri aspekte (nt usu tunnistus, pattude andeksandmine, kogudusse liitmine, uuestisünd, liit Kristuse surma ja ülestõusmisega).

* Mt 28:19–20 – „suur misjonikäsk”: jüngriteks tegemine ja ristimine Isa, Poja ja Püha Vaimu nimes.
* Mk 1:4–11; Lk 3:3, 21–22; Jh 1:31–34 – Ristija Johannese meeleparandusristimine ja Jeesuse ristimine.
* Ap 2:38–41 – nelipühapäev: meeleparandus, ristimine Jeesuse Kristuse nimel ning pattude andeksandmine; kogudusse lisandumine.
* Ap 8:36–38 – Etioopia õukondlane: ristimine pärast evangeeliumi mõistmist ja usu tunnistamist.
* Ap 10:47–48 – Korneeliuse koda: ristimine pärast Püha Vaimu anni avaldumist, küsimus „kas keegi võib keelata vett?”.
* Ap 16:15; 16:33–34; 1Kr 1:16 – „kodakonna” (*household*) ristimised, mida on eri traditsioonides seostatud perekondliku kuuluvuse ja/ või isikliku usuga.
* Rm 6:3–4; Kl 2:11–12; Gl 3:27 – ristimine kui osadus Kristuse surma ja ülestõusmisega ning „Kristusega riietumine”; Kl 2:11–12 seob ristimise kujundlikult ümberlõikamise temaatikaga, mida kristlased on ajalooliselt kasutanud uue ja vana lepingu märkide (osalisele) järjepidevusele osutamiseks.
* Jh 3:5; Tt 3:5 – „uuestisünd” ja „uuendamine” vee/ pesemise kujundikeeles (tõlgendused varieeruvad konfessiooniti).
* 1Pt 3:21 – ristimine kui „mitte ihult mustuse eemaldamine, vaid hea südametunnistuse taotlus Jumala ees”.

## Ristimisviisid ja varane praktika
Ristimise teostusviisi järgi eristatakse kristlikes traditsioonides enamasti kolme põhivormi: kastmine (kogu keha või suurem osa kehast vees), pealevalamine (vee valamine pea peale) ja vee piserdamine. Mitmes traditsioonis peetakse neid sama ristimise eri viisideks, kui talituses kasutatakse vett ning (paljudes kirikutes) Kolmainsuse nime (trinitaarne vormel).

Uue Testamendi kreekakeelses tekstis seostub ristimisterminoloogia verbiga βαπτίζω (*baptizō*). Klassikalise kreeka keele leksikon (LSJ) seob sõna põhitähenduse kastmise/sukeldamisega, kuid märgib ka laiemat kasutusala (sh pesemise või ablutsiooni tähendusvälja). Seetõttu ei piisa üksnes sõna etümoloogiast või põhitähendusest, et ajalooliselt üheselt tõestada ristimise teostusviisi kõigis varakristlikes kogudustes ja olukordades.

Varakristlikud allikad osutavad praktika mitmekesisusele. Varane kirikukäsiraamat *Didache* kohaselt on eelistatav ristimine küll „elavas” (voolavas) vees, kuid vajaduse/olustiku korral kasutada muud vett ning kui vett pole piisavalt, siis valada vett kolm korda pea peale Kolmainsuse nimes. Üldkäsitluste järgi oli kastmine varakristluses sageli levinud ja mõnel pool eelistatud, kuid pealevalamine (ja hiljem ka piserdamine) on samuti ajalooliselt tunnistatud, mistõttu allikmaterjal ei võimalda üheainsa universaalse „algse” viisi kindlat tõestamist kõigis kogudustes ja tingimustes. Ühe "ainuõige" algse viisi "tõestamine" on levinud populaarses apologeetikas, ega pole reeglina ajalooliselt faktipõhine.
 
Mõned kirikud sõnastavad ristimise riituse tuuma nii, et kandidaat kas kastetakse vette või valatakse vesi tema pea peale, samal ajal lausudes Kolmainsuse vormelit.

### Leksikaalne ja tekstiline kasutus ([[Septuaginta|LXX]] ja UT)
Ristimisega seotud kreeka sõnavara hõlmab eeskätt verbe *βαπτίζω* (*baptizō*) ja lähedast verbi *βάπτω* (*baptō*). Tekstinäited nii Septuagintast (LXX) kui Uuest Testamendist osutavad, et sõnatüve kasutus ei piirdu ainult ühe ainsa teostusviisi (nt täieliku immersiooniga), vaid hõlmab ka üldisemat pesemist/puhastust ning ülekantud tähendusi.

**[[Septuaginta|LXX]] näiteid (''βαπτίζω'' ja ''βάπτω'')**
* *βαπτίζω* kirjeldab „puhastavat pesemist / vannitamist”, mitte ainult rituaalset „vee alla kastmist”: Juudit „käis öösiti orus allika juures ja *pesi/vannitas end* (ἐβαπτίζετο)”.
* *βαπτίζω* võib tähistada ka korduvat „vette minekut / end vees pesemist”: 4Kn 5:14 puhul Naaman *pesi/kastis end* Jordanis (ἐβαπτίσατο) seitse korda.
* *βαπτίζω* esineb ka rituaalse „puhastuspesu” tähenduses: Siirak 34:25 (mõnes numeratsioonis 34:30) räägib inimesest, kes *peseb end* (ὁ βαπτιζόμενος) pärast surnu puudutamist.
* Lähedane verb *βάπτω* („kastma, sisse torkama, märjaks tegema”) esineb kultuslikes toimingutes, kus tegu pole inimese immersiooniga, vaid eseme/looma *sisse kastmisega*: 3Ms 14:6 puhul elus lind *kastetakse* (βάψει) tapetud linnu verre.

**Uue Testamendi näiteid (''βαπτίζω'' ja tuletised)**
* *βαπτίζω* võib tähistada rituaalset „pesemist”: Lk 11:38 märgib, et variser imestas, et Jeesus ei olnud enne sööki „*pesnud* (ἐβαπτίσθη)”.
* *βαπτίζω* ja *βαπτισμός* võivad kirjeldada ka esemete „pesemisi”: Mk 7:4 räägib „pesemistest” (βαπτισμούς) ning sellest, et mõned ei söö enne, kui on end „pesnud” (βαπτίσωνται); samas kontekstis mainitakse anumate jm pesemist.
* Hb 9:10 kasutab *βαπτισμοί* leviitide preesterkonna kultuslike „mitmesuguste pesemiste” kohta (seega väljaspool hilisema ristimise-tõlke kitsast tehnilist tähendust).
* Sõna kasututakse ka metafoorselt: 1Kr 10:2 räägib Iisraelist, kes „ristiti Moosesesse pilves ja meres” (ἐβαπτίσαντο), ning Jeesuse kannatustest kõneldakse kui „ristimisest” (nt Mk 10:38).

Kokkuvõttes näitab nii LXX kui UT keelekasutus, et *βαπτίζω*-tüve tähendusväli on kasutuselt (ning ajaloolistes tekstides) laiem kui konkreetsete süsteemide teoloogiline tõlgendus. Seetõttu ei saa pelgalt sõna põhjal teha kindlat järeldust, et ristimine pidi alati ja kõikjal toimuma üksnes ühel kindlal moel, kuivõrd selleks puudub alus nii tekstist kui ajaloost.

## Ristimine 1.–3. sajandil (varakirik)
1.–3. sajandi allikad kirjeldavad ristimist üldiselt kui kristlikku initsiatsiooni, mida seostati patukahetsuse, usu tunnistamise, kogudusse liitmise ja sageli ka katehheesi (õpetusliku ettevalmistuse) protsessiga. Praktikas esines nii ideaalseks peetud lahendusi kui ka oludest tingitud erandeid (vee kogus, ristimiskoht, ajastus).

* *Didache* (tõenäoliselt 1. saj lõpp – 2. saj algus) eelistab ristimist „elavas” (voolavas) vees, kuid lubab vajadusel kasutada muud vett ja vee nappuse korral *valada* vett kolm korda pea peale Kolmainsuse nimes.
* Justinus Märter (u 150–160) kirjeldab ristimist kui „pestakse veega” ning seob selle Kristuse nimel toimiva uuestisünni ja kogudusse kuulumisega (*First Apology* 61).
* 3. sajandi alguses tunnistab Tertullianus, et väikelaste ristimine on levinud praktika, kuid soovitab teatud juhtudel ristimist edasi lükata (*De baptismo* 18). Tertullianus uskus, et ristimine on ühekordne võimalus enda kõik senised patud maha pesta. Origenes osutab praktika kohta, öeldes, et see on apostlitest saadik olnud üldlevinud.
* Umbes sama ajastu liturgilise korra kirjeldustes (nt *Apostolic Tradition*) leidub juhis ristida ka lapsi (vanemad/ülemaailmselt: kogukondlikud tunnistajad kannavad vastutust nende eest).
* 3. saj keskel kinnitab Põhja-Aafrika kirikukogulik kirjavahetus, et imikute ristimist ei peeta vajalikuks edasi lükata 8. päevani. Tõstatud küsimus oli, kas ristimine peaks veelgi lähemalt vastama vana lepingu ümberlõikamise talitusele, millele vastati, et Jumala armu ei tohi kellelegi sõltumata tema vanusest piirata (Cyprianus, kiri Fidusele; 252).

Akadeemilises uurimises vaieldakse selle üle, kui varakult ja kui üldiselt oli lasteristimine 2. sajandil juba juurdunud. Ühed autorid rõhutavad varaste allikate (Tertullianus, Hippolytuse traditsioon, Origenes) arvukust ning kaalukust, nähes laste ristimist varase, apostelliku ja laialt tuntud praktikana. Usus ristimise pooldajad arvavad, et selge ja ühemõtteline tõendusmaterjal muutub domineerivaks alles 3. sajandist alates ning nad rõhutavad regionaalseid erinevusi ja katehheesikeskset initsiatsiooni mudelit.

## Ristimine 4.–5. sajandil (hilisantiik)
4.–5. sajandil, kui kristlus muutus Rooma impeeriumis avalikult tegutsevaks ja seejärel riiklikult soositud religiooniks, arenes ristimispraktika liturgiliselt ja õpetuslikult märksa keerukamaks. Täiskasvanute katehhumeenlus püsis (mõnikord ristiti ka elu lõpus), kuid samal ajal muutus imikute ristimine paljudes piirkondades üha tavalisemaks.

* 4. sajandi katehhetiline kirjandus (nt Jeruusalemma Cyrilluse loengud) annab tunnistust ristimise ettevalmistusest ja liturgilisest vormist (sh kolmekordne kastmine mitmes traditsioonis).
* Läänekirikus kirjeldab Ambrosius (Milano) ristimisjärgseid seletuskõnesid ja rituaale (*De mysteriis*), mis peegeldavad 4. sajandi ristimisliturgia arengut (katehhees, sümboolsed toimingud, pühitsus).
* 5. sajandil seostas Augustinus laste ristimise teoloogiliselt tugevalt pärispatu ja armuõpetuse vaidlustega ning kaitses imikute ristimist kui üldkiriklikku praktikat.
* Põhja-Aafrika kirikukogu (Kartaago 418) sõnastas muu hulgas kaanonid, mis eeldavad imikute ristimist „pattude andeksandmiseks”, asetades selle vaidlusse pelagiaanlusega.

Uurimuskirjanduses rõhutatakse 4.–5. sajandi puhul kahte paralleelset joont: (1) täiskasvanute ristimise katehhetiline ja liturgiline „kõrgaeg” (eriti suurpühade kontekstis) ning (2) imikute ristimise sagenemine, millele andsid hoogu nii pastoraalsed kaalutlused (suremus, perekondlik kristlus) kui ka teoloogilised rõhuasetused (ristimine kui armuvahend, pärispatu ja uuestisünni seosed).

## Ristimise adressaadid
Ristimise kandidaatide osas eristuvad kaks levinud praktikat:
* laste ristimine (peamiselt roomakatoliku, õigeusu, luteri, anglikaani ning reformeeritud kirikutes);
* usus ristimine (peamiselt baptistlik ja vabakoguduslik), kus ristimine seotakse üksnes isikliku usutunnistusega.

Varakristlikus ja keskaja kirikuelus käsitleti laste ristimist üldlevinud ja normatiivse praktikana ning varaseimad teadaolevad vaidlused puudutavad ristimise ajastust, mitte laste ristimise välistamist. Süsteemsem ja konfessionaalseks kujunenud lasteristimise tagasilükkamine kerkib esmakordselt esile 16. sajandi radikaalse reformatsiooni (anabaptistliku) traditsiooniga, mis sidus ristimise üksnes usu avaliku tunnistamisega. Magisteriaalse reformatsiooni juhid (nt luterlased ja reformeeritud) lükkasid (ana)baptistide lasteristimise-eituse selgesõnaliselt tagasi; näiteks Augsburgi usutunnistuse käsitluses mõistetakse hukka anabaptistid, kes „mõistavad hukka väikelaste ristimise”. Ka Zwingli vaidlustes 1520. aastatel tugines lasteristimise kaitse keskse argumendina Piibli-lepingute järjepidevusele: Aabrahami lepingus kuulusid lapsed lepingu alla ning said lepingu märgi (ümberlõikamise), mistõttu järeldati analoogia alusel, et kristlaste lapsed peaksid samuti saama lepingu märgi (ristimise). Sarnast argumentatsiooni kasutas ka Calvin, seostades ristimise ja ümberlõikamise lepingu märkidena ning rõhutades, et lepingu kogukonda kuuluvad ka usklike lapsed.

## Tähendus ja teoloogilised tõlgendused
Ristimise tähendust sõnastatakse kristlikes õpetustes erinevate rõhuasetustega, sh:
* ristimine kui kogudusse liitmine ja kristliku identiteedi algus;
* ristimine kui pattude andeksand / puhastumine või uuestisünd;
* ristimine kui usu avalik tunnistus ja kuulekus Kristuse käsule.
Konkreetne õpetus sõltub konfessioonist ja selle dogmaatilisest traditsioonist.

## Konfessioonide tõlgendused ristimisest
Alljärgnev ülevaade koondab peamised rõhuasetused eri traditsioonides (ristimise staatus, adressaadid, teostusviis, tähendus).

### Märkused
* Paljud kirikud tunnustavad vastastikku ristimist, kui see on teostatud veega ning Kolmainsuse nimes; osa traditsioone seovad aga ristimise kehtivuse tihedalt uskliku isikliku usutunnistusega ning peavad ristimist eelnevalt isiklikule võimele kognitiivselt usku tunnistada ebapiisavaks, näiteks radikaalsest reformatsioonist välja hargnenud (ana)baptistlikus traditsioonis ei arvestata imiku/lapsena ristimist kui legitiimset ristimist, mistõttu nõutakse pöördunutelt "korrektset" ristimist ehk usutunnistusele järgnevat vee alla kastmist.
* „Ristimise viis” (kastmine vs pealevalamine vs piserdamine) ei lange alati kokku „ristimise teoloogiaga” (sakrament vs talitus): nt mitmes ajaloolises kirikus kasutatakse eri oludes eri viise, samal ajal kui mitmed vabakirikud seovad teostusviisi rangemalt oma õpetusliku identiteediga. Näiteks mõnes traditsioonis rõhutatakse üksnes ühe ristimise viisi ainuõigsust, kuigi samaaegselt võib ristimise teoloogias olla tegemist vaid avaliku tunnistusega, millele pole ei armu vahendamise, tõotuse pitseri või regeneerimise mõju omistatud.  

## Ristimisest hoidujad ja erandid
Kuigi ristimine on praktikas väga laialt levinud, on olemas ka kristlusega identifitseeruvaid rühmi, kes ei praktiseeri veega ristimist või ei rõhutagi väliseid sakramente (nt kveekerid / Sõprade Ususelts).
Samuti on konfessioone, mis ei praktiseeri ristimist ja armulauda tavapäraste sakramentidena (nt Päästearmee).

## Kirjandus
* Everett Ferguson, *Baptism in the Early Church: History, Theology, and Liturgy in the First Five Centuries*. Grand Rapids: Eerdmans, 2009.

## Vaata ka
* Sakrament
* Ristija Johannes
* Ristsed
* Ristivanemad

## Viited

## Välislingid