Vladimir Geršuni

**Vladimir Lvovitš Geršuni** (*Владимир Львович Гершуни,* 18. märts 1930 Moskva – 17. september 1994 Moskva) oli Nõukogude dissident, inimõiguste aktivist, publitsist ning luuletaja.

## Elulugu
Ta oli tuntud juudisoost vene revolutsionääri Grigori Geršuni (1870-1908) vennapoeg.

Ta veetis osa oma lapsepõlvest lastekodus. 1947. aastal hakkas ta koos klassikaaslasega looma põrandaalust organisatsiooni, mille "eesmärk oli taastada Stalini poolt jalge alla tallatud leninlikud põhimõtted". Grupi kolmas liige reetis nad võimudele, ta arreteeriti süüdistatuna põrandaaluse noorteorganisatsiooni loomises ja mõisteti 10 aastaks vangi sunnitöölaagrisse. Viibis Steplagis. Laagris kohtus ta Aleksandr Solženitsõniga. Vabanes 1955. aastal ja töötas müürsepana.

Ta liikus kirjandusringkondades, kus kohtus samizdati autorite ja tulevaste dissidentidega.1960. aastatel liitus inimõiguste liikumisega, allkirjastades hulga kollektiivseid kirju, sealhulgas toetades NSV Liidu inimõiguste kaitse algatusrühma esimest kirja ÜRO-le (20. mai 1969). Ta oli aktiivne materjalide koguja Solženitsõni raamatu "Gulagi arhipelaag" jaoks. Raamatu teises väljaandes on talle pühendatud peatükk "Vladimir Geršuni". Temast sai üks Solženitsõni salajastest assistentidest. 1969. aastal arreteeriti Geršuni uuesti ja talle esitati süüdistus Vene NFSV kriminaalkoodeksi paragrahvi 190-1 alusel. Butõrka vanglas viibides pidas ta 55 päeva kestnud näljastreiki. Serbski Instituudi psühhiaatriline ekspertiis tunnistas Geršuni hulluks ja ta saadeti sundravile Orjoli Eripsühhiaatriahaiglasse, kus ta viibis detsembrist 1970 kuni aprillini 1974. Talle süstiti aminatsiini ja haloperidooli. Juhuslikul kohtumisel Petro Grigorenkoga Serbski Instituudis edastas Geršuni hulgaliselt teavet Orjoli Eripsühhiaatriahaigla arstide ja teiste poliitvangide kohta, mis viis selle teabe avaldamiseni põrandaaluses ajakirjas „Jooksvate sündmuste kroonika“ (number 19). Seejärel viidi Geršuni üle 13. psühhiaatriahaiglasse (Moskva), kust ta vabastati 1974. aasta oktoobris. Ta töötas rasvavabrikus, ehitusel ja valvurina.

Ta osales V. Abramkini juhitud noorte kirjandusklubis "Voskresenja" (Pühapäevad). Aastatel 1976–1982 avaldas Geršuni Moskva ajalehtedes ja ajakirjades pseudonüümi V. Lvov all üle 200 artikli ja märkme (artiklid ja märkmed folkloristika, lingvistika, biblioloogia, vaimukuste ja sõnamängude kohta). Alates 1978. aasta algusest osales ta samizdat-kirjandusliku ja ajakirjandusliku ajakirja "Poiski" (Ülevaated) materjalide kogumises ning alates 3. numbrist (oktoober 1978) oli ta selle toimetuskolleegiumi liige. Ta juhtis ajakirja kirjandusosakonda, kus avaldas oma avangardset luulet.

1978. aastal külastas Moskvat Kuningliku Psühhiaatrite Kolledži liige dr. Low-Bier, kes uuris üheksat Nõukogude poliitilist teisitimõtlejat, sealhulgas Geršunit, jõudes järeldusele, et neil ei esinenud mingeid vaimuhaiguse märke, mis vajaksid kohustuslikku ravi, ei praegu ega ka varem.

Alates 1978. aastast oli esimese N Liidus loodud sõltumatu ametiühingu Töötajate Vaba Kutsealadevahelise Ühingu (SMOT) liige ning aastatel 1980–1982 selle toimetuskolleegiumi liige. Alates 1981. aasta juulist oli ta Amnesty Internationali Nõukogude Liidu osakonna liige.

Teda kiusati pidevalt kohtuväliselt taga: hoiti koduarestis, viidi ülekuulamistele ja tehti hoiatavaid vestlusi. Moskva olümpiamängude ajal 1980. aasta juulist augustini paigutati ta taas psühhiaatriahaiglasse.

1982. aasta juunis arreteeriti ta kolmandat korda SMOT-i uudiskirja avaldamise eest ja talle esitati süüdistus Vene NFSV kriminaalkoodeksi § 190-1 alusel. Ta paigutati spetsialiseeritud psühhiaatriahaiglasse Blagoveštšenskis, seejärel Talgari linnas Alma-Ata oblastis (kuni detsembrini 1987).Pärast vabanemist tegeles ta unustatud ja represseeritud kirjanike ja luuletajate mälestuse taastamisega. Ta oli ajalehe "Ekspress-Hronika" regulaarne kaastööline, osales Moskva kirjanduselus ja tegeles keeleteadusega (kirjutas antoloogiat "Russki mat"). Ta suri 17. septembril 1994 ja maeti Vostrjakovskoje kalmistule.

## Viited