Suur põgenemine

**Suur põgenemine** oli massiline põgenemine sissetungiva Nõukogude sõjaväe eest Eestist 1944. aasta hilissuvel ja sügisel. Suurt põgenemist on nimetatud ka *paadipõgenemiseks* (sest mindi peamiselt meritsi, sageli paatidega) ja põgenenuid *paadipõgenikeks*.

Eestist põgenes 1944. aastal umbes 80 000 inimest, kellest teel hukkus 6–9%. Saksamaale põgenes laevadel ja maitsi kokku umbes 40 000 eestlast. Enamasti väiksematel alustel õnnestus Eestist üle Läänemere Rootsi pageda ligi 30 000 inimesel. 

Põgenemise põhjus oli hirm – esimesel Nõukogude okupatsiooniaastal (1940–1941) Eestis Jossif Stalini režiimi poolt toime pandud massimõrvad, juuniküüditamine jt inimsusvastased kuriteod olid rahval värskelt meeles. 1944. aasta sügisel lahkusid sõjapõgenikud Eestist omateada ajutiselt, mõneks kuuks või kõige enam aastaks. Kui aastate möödudes sai selgeks, et tagasiteed enam ei ole, asusid sõjapõgenikud elama uutele asukohamaadele üle maailma. Suure põgenemise ajal kodumaalt lahkunud inimestest kujunesid 1950. aastateks välja suuremad väliseestlaste kogukonnad Rootsis, Ameerika Ühendriikides, Kanadas, Suurbritannias ja Austraalias.

Põgenemine algas juba augustis ja saavutas haripunkti 19.–23. septembril 1944, kuid Saaremaalt läks laevu Saksamaale ning paate ja vanu rannasõidupurjekaid Rootsi veel oktoobri alguses. Põgenikke ja taanduvaid sõdureid lahkus Eestist ka maitsi ning neistki osa paigutati hiljem laevadele Kuramaa sadamates.

Põgenemisteekond oli ohtlik, sest käis sõjategevus, ent Nõukogude terrori eest pääsemise nimel olid inimesed valmis enda ja oma perekonna elu kaalule panema. Pagemisega üle mere kaasnes mitmeid ohtusid, sest põgenike veesõidukid olid enamasti ülekoormatud ja neid võidi rünnata nii õhust kui ka patrull- või allveelaevadelt. Sageli jäi merel mootor seisma ja torm võis paadi vastu kaljusid puruks peksta. Kui palju paate pärale ei jõudnud ja merel kadunuks jäi, on hiljem võimatu täpselt kindlaks teha. Põgenikke Saksamaale viinud laevadest hukkus kaks: 21. septembril Tallinnast lahkunud laatsaretlaev Moero ja 3. oktoobril Kuressaarest välja sõitnud mereväe õppelaev Nordstern. Moero uputas Nõukogude sõjalennukilt heidetud torpeedo, sellel hukkus 1237 inimest; Nordstern läks põhja Nõukogude allveelaevalt lastud torpeedo tabamuse tõttu, uppus 531 inimest.

### Eellugu
Nõukogude vägede esimene suurrünnak Eesti suunas 1944. aasta suvel lõppes Narva linna vallutamisega 26. juulil ja sundis Saksa vägesid taanduma Tannenbergi kaitseliinile Vaivara Sinimägedes. Järgnenud erakordselt ohvriterohketes Sinimägede lahingutes ei suutnud Nõukogude väed kaitseliini murda. Suutmata läbi murda Virumaal, alustasid Nõukogude väed augustis Tartu pealetungi ja vallutasid linna 25. augustil. Saksamaa senine liitlane Soome sõlmis 4. septembril relvarahu Staliniga ja vahetas peagi pooli, astudes sõtta NSV Liidu poolel. Hitler ja Saksa armee ülemjuhatus otsustasid seetõttu rindejoont "õgvendada" ja põhja poolt sisuliselt kaitseta jäänud Eesti mandriosa maha jätta. Septembri teisel poolel alustas Saksamaa oma vägede taganemisoperatsiooni Lätisse ja Saaremaale, sakslaste taandumisest võtsid osa ka eesti üksused.

Tekkinud interregnumit ära kasutades püüdsid rahvuslikult meelestatud iseseisvuslased taastada Eesti riiklikku iseseisvust. 18. septembril 1944, kui Saksa okupatsiooniväed olid Eestist lahkumas, nimetas Peaminister Vabariigi Presidendi ülesandeis Jüri Uluots kehtiva põhiseaduse alusel ametisse Otto Tiefi valitsuse. Kuigi äsjaloodud valitsus deklareeris neutraalsust teises maailmasõjas, sai sinimustvalge lipp Pika Hermanni tornis lehvida vaid mõne päeva: 22. septembril okupeerisid Eesti pealinna Nõukogude väed. Vaid mõni tund enne seda, kui Punaarmee väeüksused Tallinna jõudsid, lahkusid pealinnast viimased Eesti valitsusliikmed.

### Põgenemine Saksamaale
 
Põgenikevool Saksamaale algas suvel ja jõudis haripunkti septembris. Evakueeruti sõjaväe transpordilaevadel, mis väljusid Pärnust, Paldiskist ja Tallinnast. Tallinnast lahkusid viimased suured põgenikelaevad 20. ja 21. septembril ning mõned väikesed sõjalaevad, kuhu ka põgenikke peale võeti, veel 22. septembri hommikul. 21. septembri õhtupoolikul alustas viimane transpordilaevade karavan teed Tallinnast Gotenhafenisse Saksamaal. Konvoisse kuulusid RO-1, RO-22, Hamburg, Lappland, hospidallaev Moero jt. Järgmisel hommikul ründasid Nõukogude lennukid karavani. Pommitabamuse sai RO-22, kuid suutis omal jõul edasi sõita. Laeval oli 130 inimohvrit, nende hulgas 33 eestlast. Kell 11.45 sai pommitabamuse Moero ja vajus kümne minutiga põhja. Ohvrite arvu ei teata, räägiti, et peale sakslaste võis laevas olla 2500–3000 eestlast, nende hulgas palju haavatud eesti sõdureid. Lappland päästis Moero reisijatest 600–700 inimest. 

Saksamaale põgenes kokku umbes 40 000 eestlast.

### Põgenemine Rootsi

Enne Teise maailmasõja lõppu evakueerus valdav enamus Eesti rannarootslastest (ja võimaluse korral ka mitmed mujal Eestis elanud rootsi päritolu inimesed) neutraalsesse Rootsi. Rannarootslaste evakueerimine toimus organiseeritult juba alates 1943. aastast ja selleks oli neile antud ametlik luba Saksa okupatsioonivõimude poolt. Viimane rannarootslaste Eestist lahkumise laine toimus koos kümnete tuhandete eestlastest paadipõgenikega suure põgenemise ajal sissetungivate Nõukogude Liidu vägede eest 1944. aasta hilissuvel ja sügisel. 

Eesti paadipõgenikud lahkusid kodumaa rannikult üle Läänemere Rootsi ja Soome suunas peamiselt kalurimootorpaatide ja väiksemate laevadega. Kui eestlastel õnnestus Rootsi jõuda, siis nende paadid konfiskeeriti ja 1945. aastal anti need Nõukogude Liidule üle. 

Nii Rootsis kui Soomes abistati saabunud Eesti põgenikke. Pärast vaherahu sõlmimist Soome ja NSV Liidu vahel 19. septembril 1944 soovitas Soome valitsus kõigil Eesti Vabariigi kodanikel Soomest lahkuda, sest NSV Liit käsitas neid Nõukogude kodanikena ja nõudis neid tagasi. Eestlaste transpordi eest Soomest Rootsi hoolitses Soome kaitsepolitsei ohvitser Otto Kumenius. Korralduse selleks sai ta Soome peastaabi (Päämaja) luureosakonna ülema abilt kolonel Joel Svante Walldénilt. Põgenike kogunemiskohaks oli määratud Põhjalahe sadamalinn Rauma. Üks suurematest laevadest, mis Raumast 25. septembril teele asus, oli Venus, mille pardal oli 863 inimest. 

Nii otse Eestist kui ka Soome kaudu saabunud paadipõgenikke ootasid Rootsis abivalmis inimesed, soe toit ning majutamine rahvamajades ja kirikutes.

## Mälestuse jäädvustamine

 

* Suure põgenemise 50. aastapäeva puhul avati 7. oktoobril 1994 Stockholmis mälestusmärk "Vabaduse värav" (rootsi keeles *Frihetens port*), mille püstitasid eestlased ja eestirootslased kingituseks ja tänuks rootsi rahvale varjupaiga andmise eest ning nende mälestuseks, kelle tee võõrsile traagiliselt katkes. Eesti kujuri Matti Variku valmistatud monumentaalne 8 m kõrgune hallist graniidist kitsa piluga mälestussammas asub Läänemere kaldal, Rootsi kuningale kuuluval neemel Lõuna-Djurgårdenis.
* 1998. aastal esietendus Merle Karusoo ja Katrin Saukase juhendamisel valminud dokumentaarium "Sügis 1944" Viljandi Kultuurikolledži üliõpilaste esituses. Lavastus koosnes osadest "Mere äärde põgenejate teekonnad" ja "Laatsaretlaeva Moero hukkumise lugu 22.09.1944".
* Oktoobris 2004 toimus Tartu Ülikooli Raamatukogus teaduskonverents "Suur põgenemine 1944. Eestlaste lahkumine läände ning selle mõjud", meenutamaks 60 aasta eest toimunud suurt põgenemist.
* 2014. aastal korraldas Väliseesti Muuseum / Eesti Õppetöö Keskus Torontos Kanadas kogumisvõistluse "70 aastat suurest põgenemisest" põgenike mälestuste, päevikute, kirjavahetuse, dokumentide, fotode ja põgenemisteekonna kaasa teinud esemete kogumiseks.
* 19. septembril 2014 toimus Okupatsioonide Muuseumis loengusarja "Ründed ja ränded" raames ajaloolase Andres Adamsoni loeng "Sundränded, küüditamised ja suur põgenemine". 
* 2014. aasta suvel ja sügisel oli Eesti Rahva Muuseumi näitusemajas näitus "1944: Mälupildid suurest põgenemisest" (kuraatorid Riina Reinvelt ja Maido Selgmäe, kunstnikud Liina Unt ja Katre Rohumaa).
* Haapsalus Rannarootsi muuseumi juures avati 20. septembril 2014 mälestusmärk 1944. aastal Eestist meritsi põgenenud rannarootslaste mälestuseks.
* 2021. aastal avati Suurpõgenemise mälestusmärk Puise külas Haapsalu lähedal.
*21. septembril 2024 avati Pärnus mälestusmärk Suurpõgenemine 1944.

## Vaata ka
*Atlandi harta
*Pagulane

## Viited

## Kirjandus
* Edgar Saar. Põgenemine Rootsi 1944. aasta hilissuvel ja sügisel. – Tuna nr 3 (2004), lk 65–78.
* Carl Göran Andrae. *Rootsi ja suur põgenemine Eestist 1943–1944*. Rootsi keelest tõlkinud Vladimir Beekman. Tallinn: Olion, 2005. ISBN 9789985664148
* *Suur põgenemine 1944. Eestlaste lahkumine läände ja selle mõjud*. Toimetanud: Kaja Kumer-Haukanõmm, Tiit Rosenberg, Tiit Tammaru. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2006 ISBN 9949113903 (Artiklite kogumik käsitleb ettekandeid 2004. aastal Tartus toimunud konverentsilt "Suur põgenemine 1944. Eestlaste lahkumine läände ja selle mõjud")
*Hellar Grabbi. Suur põgenemine: märkmeid, mõtteid mälestusi (1)-(5). Vaba Eesti Sõna (New York), 2006, 7. sept., nr 36, lk 10; 14. sept., nr 37, lk 10; 21. sept., nr 38, lk 10; 28. sept., nr 39, lk 10; Eesti Elu (Toronto) 2007, 30. märts, nr 13, lk 19; 5. apr., nr 14, lk 11–12; 13. apr., nr 15, lk 13; 11. mai, nr 19, lk 19; 25. mai, nr 21, lk 16.
* 17. november 2020 10:52, Maarja Merivoo-Parro, Doktoritöö uurib suure põgenemise väikeseid paate, err.ee (Mirja Arnshav 2020, De små båtarna och den stora flykten: Arkeologi i spåren av andra världskrigets baltiska flyktbåtar)

## Välislingid
* Riina Reinvelt. Mäletades suurt põgenemist Värat nr 1, aprill 2014, lk 4. 
* Eesti lugu: Paadipõgenemine Vikerraadio, 20.09.2014. (Räägib Tartu Ülikooli Välis-Eesti uuringute keskuse teadlane Kaja Kumer-Haukanõmm, saatejuht on Piret Kriivan)