open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Karjala köök

**Karjalaste köögi** tuntuim roog on rukkitainast küpsetatud Karjala pirukad (soome keeles *karjalanpiirakka*, vene keeles *калитки*), mida peavad oma rahvustoiduks ka karjalaste naabrid soomlased. Sellist rahvustoidu jagamist esineb teistegi soome-ugri roogadega.

Head pirukad on küpsetajale uhkuseks, eriti oluliseks peetakse vanadest traditsioonidest kinnipidamist. Karjalas on käibel kõnekäänd „Kalittoa kyzyy kaheksoa“. Pirukate tegemiseks on tarvis 8 komponenti: rukkijahu, vett, petti, soola, piima, võid, hapukoort ja täidist. Täidiseks kasutatakse kartuli-, tangu- või riisiputru, aga ka köögivilju. Kokku on teada üle 50 liigi Karjala pirukaid.

Karjalaste toidulaual on kindel koht kalal. Eriti soositud on kuivatatud kala, kuid levinud on ka soolakala. Soolamiseks kasutatakse männipuust pütte, kuhu puhastatud kalad laotakse kihiti jämeda soolaga. Soolamiseks roogitakse kalu hoolega, rääbistelgi võetakse pea ära ja kalu pestakse mitu korda järvevees. Kuivatamiseks puhastatakse seevastu ainult suuremaid kalu, väikestel jäetakse sisikond rookimata, sest see kuivab iseenesestki.

Väga palju süüakse seeni. Neidki kuivatatakse, soolatakse, marineeritakse ja hapendatakse.

Üldlevinud toiduks on pudrud, mida süüakse hapukoore ja suhkruga. Piimasuppe keedetakse vähe. Ka liha tarbimine on piiratud. Liha säilitatakse peamiselt soolatult.

## Viited
Vadja köök

**Vadja köök** on tarvitab sarnaselt teiste soome-ugri rahvastega peaasjalikult kohalikke põllukultuure ja metsaande. 

Seoses vadjalaste usutraditsioonide ja nendega seotud paastudega on traditsiooniliselt söödud palju taimetoitu. Liha on enamasti soolatud, kuivatatud ja suitsutatud.

Vadja köögis on au sees kalad ja seened, mida soolatakse ja kuivatatakse. Traditsiooniliseks toiduks on ka pirukad, need kuuluvad laupäeva ja pühapäeva juurde. Üldlevinud on pudrud, mida tavaliselt valmistatakse ahjus.

Kui võõras siseneb kööki, kus vadjalased söövad, soovib ta: "Leib-sool!" Sellele vastatakse harilikult: "Kiitos!" või "Istuit ka parve!"

## Viited
Keedika mõis

**Keedika mõis** (saksa keeles *Kedik*) oli rüütlimõis Lääne-Nigula kihelkonnas Läänemaal. 

Keedika mõis eraldati 1800 Uugla mõisast. Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta võõrandamist olid Knorringud.

Mõisa peahoone on hävinud.

## Viited

## Välislingid
*
Auaste mõis

**Auaste** (saksa keeles *Wiesenau*) oli rüütlimõis Lääne-Nigula kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda.

Auaste mõis eraldati 1843 Uugla mõisast. 

Mõisa peahoone on hävinud.

## Viited

## Välislingid
*
Liivi köök

**Liivi köök** on liivlastele omaste toiduvalmistamisega seotud traditsioonide kogum ja valik toite, mida liivlastel on olnud tavaks süüa.

Peamiselt randlastest koosneva liivi rahva hulgas on ajast aega söödud rohkesti kala. Eelistatuim on lest, kuid palju tarbitakse ka räime, silku, turska. Nii nagu enamusel soomeugrilastel ei ole liivlaste köök olnud eriti rikkalik. Valmistatud on peamiselt kohalikest hooajaliselt kättesaadavatest toiduainetest toite, mille valmistamiseks ei kulunud palju aega.

Kuramaa liivlastelt Läti läänerannikult pärineb köögiviljapirukas sklandrausis (sūr kak), millele Euroopa Komisjon andis 2013. aasta sügisel geograafilise tähise. Päikest sümboliseeriva kujuga sklandrausise pirukas on ümar ja porgandivärvi kollakas-oranž. Kevadise pööripäeva pidustuste toidulaual kehastab sklandrausis päikese loomingulist energiat.

## Viited
Turaani madalik

**Turaani madalik** on madalik, mis ulatub Türkmenistani lõunaosast läbi Usbekistani Kasahstanini umbes 2000 km kaugusele. Ta paikneb Kaspia merest ida pool ja Araali merest kagu pool ja on Araali-Kaspia madaliku osa. 

Turaani madalik on maailma üks suuremaid liivaga kaetud piirkondi. Turaani madaliku lõunaosas paikneb Karakumi kõrb. Mõned kohad on meretasemest madalamal: Karagije nõgu (–132 m) Kasahstanis ja Aktšanaja nõgu (–81 m) Türkmenistanis. 

Aastane sademete hulk on alla 381 mm. 

Turaani madalikult voolab suunaga kagust loodesse läbi Amudarja jõgi.

Turaani madalikul paiknevad suurimad linnad on Daşoguz Türkmenistanis ning Nukus ja Urganch Usbekistanis.
Saastna mõis

**Saastna mõis** (saksa keeles *Sastama*) oli rüütlimõis Karuse kihelkonnas Läänemaal. 

Saastna mõis rajati 1663 Lihula mõisa kõrvalmõisana. 

Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Rennenkampffid.

Mõisa pargis asub Saastna nõiamänd.

## Viited

## Välislingid
*
Komi köök

**Komi köök** jaguneb laias laastus piirkondlikult kaheks, kuna komide söömisharjumustes on suur erinevus põhja- ja lõunapiirkondade vahel. Põhjas asuvates põdrakasvatus- ja jahipidamispiirkondades on liha igapäevane toidus, põllumajanduslikus lõunas aga mitte. Seal on söögilaual tähtsal kohal kala, sigu ja kodulinde peetakse vähe. 

Võrreldes teiste soomeugrilaste köökidega sarnaneb komi köök kõige rohkem naabrite udmurtide köögiga.

Pühade, aga ka perekondlike tähtpäevade puhul, nagu matused, pulmad, sünnipäevad, armastavad komi naised küpsetada kalaleiba, komi keeles *Черинянь*.
Udmurdi köök

Udmurdi kööki iseloomustab kohalike toiduainete rikkalik tarvitamine. Vanad traditsioonid on jahust ja tangainetest toidud, rohkesti kasutatakse rukki-, odra-, nisu- ja tatrajahu. Tuntuimaks udmurdi rahvusroaks on pelmeenid, udmurdi keeles пельнянь: пель − kõrv, нянь − leib. Kõrvaleibu valmistatakse eri täidistega, seentest ja marjadest liha ning kapsani. Traditsiooniliselt on pelmeenitegu olnud sügisene töö. Neid valmistati suur kogus, säilitati külmas ning söödi talve jooksul.

Pelmeenide tähtsust rõhutab tõsiasi, et 2004. aastal avati Udmurtia pealinnas Izhkaris (Izhevsk) monument, mis kujutab kolmemeetrise kahvli otsa torgatud meetrise läbimõõduga pelmeeni.
Saami köök

**Saami köögis** moodustavad sarnaselt teiste põhjarahvastega peatoiduse põhjapõdraliha ja kala. 

Kui läänemeresoomlased söövad liha- ja kalaroogade juurde enamasti kartuleid, siis põhjapoolsed soomeugrilased, sealhulgas ka saamid, valmistavad liha- ja kalatoite vitamiinirikaste metsamarjadega. Armastatuimad on kukemarjad, pohlad, jõhvikad, mustikad ja murakad. Hooajal valmistatakse nii seentest kui ka marjadest pirukatäidiseid ja kooke. Jõe- ja järvekalu keedetakse või küpsetatakse. Traditsiooniliseks viisiks on küpsetada kala sütel, täites selle soolatud murakatega.

Saamide köök kogub hoogsalt ülemaailmset tuntust. Slow Food Sapmi andis 2014. aastal välja esimese saami kokaraamatu, 2015. aastal võitis see raamat Gourmand World Cookbooki auhinna kohaliku toidutraditsiooni kategoorias.
Isuri köök

**Isuri köögis** kasutatakse palju tangaineid, aed- ja juurvilja, võimaluse korral liha. Suur tähtsus on kartulil. Kartulitoitudest levinuim on olnud perunavelli ehk kartulipuder.

Isurite toitumistavad on nagu teistelgi soome-ugri rahvastel olnud väga looduslähedased, aga ka praktilised: vanad toidud "uuendati" värskete komponentide lisamisega.

Enamik toite küpsetatakse ahjus, mis on hõlpsaim moodus hautamist vajavate toitude (lihaga pudrud) valmistamiseks.

Omaette osa on olnud sellegi hõimurahva toidus metsaandidel. Metsast koguti kõike söödavat.

Küpsetistest on tunnustatumad pirukad, mida valmistati nelinurksetena või ümmargustena.

Isurid peavad lugu oma rahvustoitudest. Nende ütluse järgi "viiras maa on veripunane, oma maa on omenkukka" (vanade isurite õpetus lastelastele).

## Viited
Mari köök

**Mari köögis** valmistatakse palju toite piimast ja piimasaadustest, näiteks kohupiimast. Samuti on Mari köögile iseloomulik suur jahu-, kaera-, odra-, tatra-, odrakruubi- ja hernetoitude osakaal. Toidu juurde kuulub ühe kindla komponendina kartul, mida marilased nimetavad oma "teiseks leivaks". 

Mari köögi eripäraks on toidud, kus hapu või soolakas maitse on tugevalt tunda. Ühed ja samad road erinevad piirkonniti nii nime kui ka valmistusviisi poolest.

Kõik soomeugrilased on usinad küpsetajad. Ahjus küpsetatavate pirukate kõrval on teatud rahvastel populaarsed ka keedutainapirukad. Maride rahvusroaks ongi just sellised poolkuukujulised nisujahust keedupirukad (Подко́гыльо) ehk pajakuklid (под, пад − pada, pott; когыльо, кагыль − kukkel, pirukas). Täidiseks kasutatakse erinevaid toiduaineid, üheks lemmikuks on kohupiim. Podkogõljo olulisest annab tunnistust tõik, et Marimaa pealinna Joškar-Ola rahvustoitude restorani nimi on Podkogõlnaja (Подкогольная).

## Viited
Vepsa köök

**Vepslaste toidulaual** esineb vähe liha, rohkem on seal aedvilja-, tangu-, kala- ja seenetoite.

Kartuli kõrval tarvitatakse rohkesti kapsast, kaalikat, naerist ja hernest. Kartulist valmistatakse nii vormiroogi kui ka pirukatäidiseid, hernejahust valmistatakse herneleiba. 

Palju keedetakse suppe, millele liha lisatakse vaid pühade ajal. Tavaliselt pannakse supp hommikul potiga ahju, kus see haudub õhtuni.

Kala süüakse nii värskelt, kuivatatult kui ka soolatult. Tunnustatud kala on säinas.

Peolaua juurde kuulusid varem kindlasti valge leib ja kalitsad, mis meenutavad korpe, samuti mitmesuguse täidisega pirukad.

Palju joodi kalja. Nii on Kesk-Vepsas üldtuntud naerikali (repoi), mida peeti laupäeva- ja pühapäevajoogiks. Kindlalt kuulus aga toidukordade juurde tee. Kolm korda päevas teed juua oli Äänisvepsas lausa seadus.

Traditsioonilistest pulmatoitudest on teada lihasupp, puder või munanitš (munavormiroog) ning kohupiim, mis vahel asendati hapupiimaga. Peojoogid olid õlu ja viin. 

## Viited
Narva–Musta rongiliin

**Narva–Musta rongiliin** oli liin Ida-Virumaal Narva ja Musta (Eesti soojuselektrijaam) vahelisel raudteelõigul. 

Peamiselt elektrijaama töölistele mõeldud raudteeliinil opereeris diiselrongidega viimasena Edelaraudtee. 2000. aasta sõiduplaani kohaselt kestis sõit algpunktist lõppjaama umbes 45 min. Liin suleti 2001. aastal.

## Peatused

* Narva
* Energia
* Soldina
* Auvere
* Musta (Eesti soojuselektrijaam) 

## Viited
Neeme Vaarpuu

**Neeme Vaarpuu** (sündinud 12. mail 1957 Tallinnas) on eesti arhitekt.

Ta on lõpetanud 1975. aastal Tallinna 4. Keskkooli ning õppinud aastatel 1975–1982 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas arhitektina. 

Aastatel 1975–1990 töötas ta projekteerimisinstituudis Eesti Maaehitusprojekt. Alates 1990. aastast töötab ta arhitektuuribüroos Vaarpuu & Kõll (koos arhitekt Hans Kõlliga). 

Ta on Eesti Arhitektide Liidu liige 1983. aastast.

## Teoseid
* Salme koolimaja, 1988
* kontorihoone Painkülas, 1994, (kaasautor Hans Kõll)

### Võistlustöid
* Piirsalu keskus, 1982, kaasautor Erik Hanson, I auhind
* Uulu keskus, 1983, kaasautor Erik Hanson, I auhind
* Tartu Postimaja, 1990, I-II auhind
* Harkujärve kirik, 1991, III auhind (kaasautor Hans Kõll)
* Tallinna Vabaduse väljak, 1992, III auhind (kaasautor Hans Kõll)

## Kirjandus
* Piret Lindpere. "Vaarpuu, Neeme". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996, lk 557
Tagavere mõis

**Tagavere mõis** (saksa keeles *Tackfer*) oli rüütlimõis Lääne-Nigula kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda.

Mõisat on esmamainitud 1493. aastal. Jorge Hoeseden müüs 1563. aastal Tagavere Läänemaa stiftifoogtile Klaus Aderkasile, kellele mõis 1568 üle anti. Kui Rootsi vallutas Põhjamaade seitsmeaastases sõjas Läänemaa, siis Aderkas põgenes ja Tagavere mõis (rootsi k. *Tackfer*) riigistati. 1564. aastal läänistas Rootsi kuningas Erik XIV 24 adramaad 35 adratalupoja ja 24 üksjalaga Heinrich Ruuthile, Heinrich von Fuldale ja Hans Crafftile. 1584. aastal Kärbla mõisniku Klaus Aderkasi ja Johann Maydelli vahel koostatud väljaostulepingu alusel valdas mõisa viimatimainitu. 1589. aastal müüs Klaus Aderkas oma naise Elisabeth Schlippenbecki nõusolekul mõisa Johan Zöge lesele Margaretha Gilsenile.

1616. aastal pärandas Otto von Zöge kogu oma vara, sealhulgas Tagavere mõisa Tallinna ja Eestimaa asehaldurile Gabriel Bengtsson Oxenstiernale. 1650. aastal müüs Gabriel Bengtsson Oxenstierna Tagavere ooberstleitnant Fabian von Aderkasile Salajõelt. 1688. aasta reduktsioonikomisjoni otsusega vabastati Tagavere reduktsioonist ja jäi Fabian von Aderkasi pärijatele. 1699. aasta pärandavara jagamise lepinguga sai poeg Otto Reinhold von Aderkas Tagavere mõisa, surnud tütre Anna Sophia lapsed aga Kirimäe mõisa. 1730. aasta pärandavara jagamise lepinguga jäi Tagavere mõis Georg Gustav von Aderkasile (1699–1774). 1782. aasta pärandavara jagamise lepinguga oli pärija tema poeg Reinhold Wilhelm von Aderkas (1729–1814), kes sai alloodimõisa Tagavere ja meesläänimõisa Salajõe mõisa. 1812. aasta pärandavara jagamise lepinguga sai Tagavere mõisa ja Suureniidu heinamaa rittmeister Wilhelm Fabian von Aderkas (1771–1838).

1841. aastal omandas mõisa avalikul müügil Gotthard Eugen von Ungern-Sternberg (1811–1902), kes 1852. aastal müüs Tagavere mõisa Alexandrine von Ungern-Sternbergile (sünd von Rosenbaum).

1884. aastal asutas Alexandrine von Ungern-Sternberg oma surnud abikaasa Karl Gustav Andreas von Ungern-Sternbergi (1821–1876) testamendi täitmiseks fideikomissi. Tagavere liideti krahv Ewald Ungern-Sternbergi asutatud fideikomissiga Võnnu-Jõesse-Keskvere-Ungru. 

1904. aastal päris Tallinna Ringkonnakohtu nõusolekul fideikomissi, Karl Gustav Andrease vennapoeg krahv Ewald von Ungern-Sternberg. 1910. aastal kinnitati, pärast krahv Ewald Ungern-Sternbergi (1863–1909) surma fideikomissi pärijaks on tema vend krahv Klaus von Ungern-Sternberg (1877–1934). Talle kinnistati Tagavere, Võnnu, Ungru, Vidruka, Keskvere ja Jõesse mõis.

Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Ungern-Sternbergid. 

Mõisa peahoone on hävinud.

## Viited

## Välislingid
*
*Tagavere mõis (Lääne-Nigula khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Are mõis

**Are mõis** (saksa keeles *Arrohof*) oli rüütlimõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal. 

Veel 1782 oli mõis Vene keisririigi omanduses, rentnik oli kornet Lorenz Johann Löschern von Herzfeldt. 1797 oli mõis Fischbachide omanduses. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Walter Jacob Konstantin von Baggehufwudt (Baggo).

## Viited

## Välislingid
*
Pati mõis

**Pati mõis** (saksa keeles *Pattenhof*) oli riigimõis Liivimaal Pärnu kreisis Saarde kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Pärnu maakonnas Saarde vallas Leipste külas.

## Ajalugu
### Varasem ajalugu

Mõisat on esimest korda mainitud XVII sajandil. 1681. aastal oli see 3 3/4 adramaa suurune valdus. Reduktsiooni käigus langes mõis riigile, kroonumõisana on seda nimetatud 1688. aastal. See allus siis Karksi mõisale ja oli panditud Pärnu maakohtu assessorile Georg Preisile (1657−1743). 

### Pati riigimõis 1724−1919
1724. aastal oli mõis renditud kreisinotar Johann Christopher Clannerile (suri u 1725). Pärast tema surma lubati vakantseks jäänud mõis kapten ja kreisikomissar Gustav Arved Bayer von Weissfeldtile (pärast 1688−1757). Tema nimel oli see 1731. ja 1744. aastal. Tema surma järel oli see 1758. aastal rendil tema poja kreisikomissar Carl Johann Bayer von Weissfeldti (1716−?) käes. 1765. aastal oli see tema noorem venna Christoph Gustav Bayer von Weissfeldti (1737−1808) valduses. 1804. aastal on rentnikuna nimetatud rittmeister Andreas Anton Gustav von Engelhardti. 1805. aastal oli valdajaks kapteniproua von Fischer. 1814. aastal omandas kuueks aastaks rendiõiguse Johann Philipp Gerstfeldt (1792−1872). Tema nimel oli see veel 1818. aastal. 1817. aastal anti see keisri ukaasiga 12 aastaks tasuta rendile viitseadmiral Friedrich Wilhelm von Lohmannile (1753−1822), kelle leping pidi jõustuma aastal 1820 ja kehtima kuni 1832. aastani. See oli tema nimel veel 1825. aastal, ehkki ta oli siis juba surnud. 1861. aastal oli rendivaldajaks Pärnu linna vasksepp Johann Friedrich Giercke (1813−1879). Alates 1864. aastast oli mõis eestlaste käes rendil. Esimene rentnik oli Hendrik Kull, seejärel Abja vallasekretär Hendrik Leibus. 1900. aastal oli rentnikuks Karl (Kaarel) Talts Kilingist; tema rendileping pidi kehtima 1905. aastani. Lepingut temaga pikendati, sest rentnik oli ta veel 1909. aastal ja lepingu lõpptähtaeg oli 1917. aasta.

## Mõisaansambel
Häärber on hävinud, selle asemele ehitati juba 1920. aastatel asundustalu. Peamiselt puidust kõrvalhooned on samuti hävinud. Park oli lihtne puistu, millest 1970. aastatel oli alles vaid üksikuid puid.

## Varia
1909. aastal sündis mõisas poliitik ja põllumajandusteadlane Elmar Järvesoo, kelle isa Karl Gerberson (eestistatult Järvesoo) oli alates 1905. aastast mõisa allrentnik (*Sub-Arrendator*).

## Viited

## Kirjandus
**Baltisches historisches Ortslexikon*. Teil I. Estland (einschließlich Nordlivland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1985. Lk 435.
**Pärnumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. A. Tammekann, toim. J. Kõpp, Edg. Kant. − Eesti IV. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1930. Lk 510 https://www.digar.ee/viewer/et/nlib-digar:276047/254587/page/522.

## Välislingid
*
*Pati mõis Kultuurimälestiste riiklikus registris
Pöögle mõis

**Pöögle mõis** (saksa keeles *Böcklershof*) oli rüütlimõis Karksi kihelkonnas Pärnumaal. 

Pöögle mõis kuulus keskajal Karksi lossile. Mõisat on esimest korda mainitud 1561, kui mõisa sai lääniks Friedrich/Heinrich Böckeler.  Вöсkeler'ite perekonnanimest on lähtunud nii eesti- kui ka saksakeelne mõisanimi – Bökhels Hoff (1638),  Böcklershof (1782, 1900). Eesti keeles nimetati mõisat algul Pöökleri või Pööklere mõisaks (1782, 1840).

Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Mellinid. 

## Viited

## Välislingid
*
Paju mõis (Kihelkonna)

**Paju mõis**, ka **Pajumõisa** (saksa keeles *Pajomois*) oli rüütlimõis (fideikomiss) Kihelkonna kihelkonnas Saaremaal.

## Ajalugu
Mõis rajati 16. sajandil ja tollal oli see Saaremaa idaosa Liivi ordu alade halduskeskus.

Enne 1798. aastat oli mõis riigi omanduses ja seejärel kinkis Paul I mõisa Carl Johann von Lodele. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Carl Johann Freytag von Loringhoven.

## Vaata ka
*Fideikomiss 

## Viited

## Välislingid
*
Haaslava mõis

**Haaslava mõis** (saksa keeles *Haselau*) oli rüütlimõis Kambja kihelkonnas Tartumaal. 

## Ajalugu
On teada, et enne 14. sajandi keskpaika oli seal kindlusmõis, mille kaks Haselowi-nimelist venda jagasid Haaslava ja Uniküla mõisaks. 14. ja 15. sajandil kuulus mõis Hasselow'dele (ka Hazelouwe, Haselauer). Omanike nime järgi nimetati mõisat saksa keeles Hazelouwe (1417). 14. sajandi lõpul kuulus Haaslava Friedrich Haselauerile, kes pantis mõisa Otto von Uexküllile. 1452. aastal müüdi mõis  Tartu piiskop Bartholomäus Savijerwele, hiljemini vahetas mõis mõnda korda omanikku. 1533. aastal kuulus Haaslava Joh. Dückeri lesele (sünd Löwenwolde), Liivi sõja ajal oli bojaar Juška Jurjevi omanduses. Poola kuningas Stefan Batory võimu ajal asustati vahepeal mahajäetud mõis uuesti talupoegadega ja Haaslava mõisaga liideti ka Uniküla mõisa külad ning Unikülast sai Haaslava mõisa kõrvalmõis. Hiljem hakati Uniküla mõisa nimetama selle omaniku, Tartu bürgermeistri Elias Mengershauseni eesnime järgi kutsuma Hilja mõisaks.

1627. aastast kuulusid Haaslava ja Hilja mõis Johan Skyttele. 1646. aastast oli mõis krahv Gabriel Oxenstierna valduses. Pärast Põhjasõjas Tartu vallutamist 1704. aastal läks Haaslava koos Hilja kõrvalmõisaga krahv Boriss Šeremetevi omandusse ning järgnevalt olid mõisaomanikud Šeremetjevid. 20. sajandi alguses oli mõisa rentnik parun Woldemar Karl Ferdinand von Hoyningen-Huene. 

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli krahv  Sergei Šeremetjev.

## Mõisaansambel

## Viited

## Kirjandus
*Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 21.
*Stryk, Leonhard von. *Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands*. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 25-27 https://personen.digitale-sammlungen.de/baltlex/Blatt_bsb00001239,00041.html?prozent=.
**Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. Jaan Rumma, toim., Johannes Gabriel Granö, Johannes Voldemar Veski − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 169 DIGARis https://www.digar.ee/arhiiv/nlib-digar:280193.

## Välislingid
*
*Haaslava mõis (Kambja khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Lagendik

**Lagendik** on looduslik lage koht või maistu. Metsas olevat (väikest) lagendikku nimetatakse **väluks**.

## Vaata ka
*raiesmik

## Viited
Võllas

**Võllas** ehk **kaak** on ühest või kahest postist ja nende peale pandud põikpuust rajatis, kus poodi inimesi üles. Võllas võeti kasutusele keskajal.

## Viited
Kuratoorium

**Kuratoorium** ehk **hoolekogu** on asutuse organ, mille ülesanne on juhtida või teha järelevalvet asutuse üle.

Kuratoorium võib olla ülikoolil, näiteks Tartu Ülikooli kuratoorium, Tallinna Tehnikaülikooli kuratoorium.

## Vaata ka
*nõukogu
Vincent (laul)

**"Vincent"** on Don McLeani laul, mis on kirjutatud austusavaldusena Vincent van Goghile. Laul on tuntud ka avarea **"Starry Starry Night"** järgi, mis on viide van Goghi maalile "Tähistaevas". Laul räägib ka teistest van Goghi maalidest. McLean kirjutas laulu 1971. aastal pärast van Goghi elust rääkiva raamatu lugemist. Järgmisel aastal jõudis laul Briti singlimüügiedetabelis esikohale.
Kristjan Krevald

**Kristjan Krevald** (sündinud 22. märts 1966 Tallinnas) on eesti arhitekt.

Ta lõpetas 1984. aastal Tallinna 4. Keskkooli ning õppis aastatel 1984–1989 ERKI-s, mille lõpetas arhitektina. 

Aastatel 1989–1992 töötas ta projekteerimisinstituut EKE Projekti Tartu osakonnas ning aastast 1992 arhitektuuribüroos Liivimaa Arhitektid. Ta on Eesti Arhitektide Liidu liige.

## Töid
*Hotell "Taru" II järk, 1992 (kaasautor Andres Kadarik)
*Kõrgema Usuteadusliku Seminari hoone, 1994 (kaasautor Andres Kadarik)

## Võistlustöid
*Harjumaa Perekonnaseisuameti hoone, 1989, III auhind
*Jõhvi raamatukogu, 1990, III auhind (kaasautor Andres Lunge)
*Hotell Pärnus, 1990, II auhind
*Eesti Rahva Muuseumi uus kompleks, 1993, ost (kaasautor Andres Kadarik ja Andres Lunge)
*Eesti Vabariigi saatkonna hoone Pekingis, 2007

## Kirjandus
* Piret Lindpere. "Krevald, Kristjan". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 210
Annika Rihma

**Annika Rihma** (sündinud 14. juunil 1984 Põlvas) on eesti orienteeruja ja jooksja.

## Haridus
Lõpetas 2002. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi.
2007. aastal lõpetas Tartu Ülikooli kehalise kasvatuse ja spordi eriala. 2011. aastal lõpetas Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri ja mööblidisaini eriala bakalaureuseõppe.

## Töö
Tegutseb sisearhitektina.

## Sporditulemused
Harrastab orienteerumist ja pikamaajooksu. 

Orienteerumisega tegelenud 1997. aastast. 
Eesti meistrivõistlustel orienteerumises on ta võitnud aastatel 2001–2017 13 kuld-, 9 hõbe- ja 6 pronksmedalit (sealhulgas 1 kulla suusaorienteerumise märketeates, ülejäänud medalid orienteerumisjooksus). 

Osalenud aastatel 2004–2017 Eesti koondises orienteerumisjooksu MMil, parimad tulemused 11. koht lühirajal (2008), 20. koht tavarajal (2017), 27. koht sprindis (2009 ja 2013) ja Eesti naiskonna liikmena 6. koht teatejooksus (2015). Orienteerumisjooksu EMil 2014. aastal tavarajal 15. koht ja teatejooksus 5. koht. Balti meistrivõistlustel Eesti naiskonna koosseisus võitnud teatejooksus 4 kulda (2005, 2009, 2011, 2016) ja tavarajal 2 hõbedat (2007, 2011).

Eesti kergejõustiku meistrivõistlustel on ta võitnud 2 kulda – 2011. aastal 5000 meetri jooksus ja 2015. aastal 10 000 meetri jooksus, lisaks erinevatelt jooksualadelt 7 hõbedat ja 6 pronksi.

## Tunnustus
* 2009., 2011., 2012., 2016. ja 2018. aastal Eesti parim naine orienteerumisjooksus
* 2011. ja 2016. aastal Põlva maakonna parim naissportlane

## Viited

## Välislingid
* Annika Rihma Eesti spordi biograafilises leksikonis
* World of O. Athlete profile: Annika Rihma
* http://www.delfi.ee/teemalehed/annika-rihma
Opus sectile

***Opus sectile*** on panustehnika, mis seisneb eri värvi õhukeste ja lihvitud kiviplaatide kombineerimises mingi suurema pinna kaunistamiseks. Tavalisest mosaiigist eristab seda suuremate kivitükkide kasutamine, mis on lõigatud nii, et kivitükid sobituvad pinna katmiseks kokku. Tavalisemad materjalid, mida kasutati, olid pärlmutter, marmor ja klaas.

## Ajalugu
Kuigi varaseimad stiilinäited pärinevad Egiptusest ja Väike-Aasiast, hakati seda tehnoloogiat siiski rohkem kasutama alles 4. sajandil Roomas. Seal kestis tehnoloogia õitseaeg 6. sajandini, mil see pärast riigi langust hääbus. Stiili on kirjeldanud ka Plinius Vanem. 

Pärast 6. sajandit kasutati seda tehnoloogiat jätkuvalt Bütsantsis kirikute põrandate dekoreerimiseks. Sealt levis stiil järk-järgult tagasi Itaalia aladele ja Sitsiiliasse. 12. sajandil kasutasid seda aktiivselt Cosmati perekonna kiviraidurid, tol perioodil loodi valdavalt geomeetrilisi mustreid. Cosmatide järgi hakati seda kutsuma *[[cosmatesco]]*ks.

Tehnikat hakati taas rohkem kasutama renessansiajastul. Tol ajal oli üks olulisemaid meistrite suguvõsasid Gambade pere. Hiljem arenes sellest välja intarsia.

## Vaata ka
* Marketrii

## Viited
Pappkarp

**Pappkarp**, ka **pappkast**, on papist (sh lainepapist) valmistatud kast või karp, mida kasutatakse esemete hoidmiseks ja transportimiseks, sh kauba pakendamiseks.

Pappkarpe valmistatakse tööstuslikult mitmesuguses suuruses ja mitmesugusest papilaadsest materjalist.


Canon EF 50mm F1.8 II test shot.jpg|Pappkarp fototehnika pakendamiseks
Archival collection.JPG|Pappkastid dokumentide arhiveerimiseks
Marisol Touraine

**Marisol Touraine** (sündinud 7. märtsil 1959 Pariisis) on Prantsusmaa poliitik (Sotsialistlik Partei). Ta oli 16. maist 2012 kuni 10. maini 2017 Prantsusmaa tervishoiu- ja sotsiaalminister.

Ta on lõpetanud *[[Institut d'études politiques de Paris]]* ja École normale supérieure'i, kus ta spetsialiseerus majandusele ja sotsiaalteadustele.

## Isiklikku
Tema isa on sotsioloog Alain Touraine, ema oli Tšiili päritolu hambaarst-kirurg d'Adriana Pizarro Arenas; vend Philippe Touraine on arstiteadlane-endokrinoloog. Ta on aastast 1989 abielus diplomaat Michel Reveyrand de Mentoniga, neil on kolm last.
Megatron

**Megatron** on tegelane kauaaegses "Transformerite" sarjas. Ta on sarja peamine antagonist ja põhiliselt helindab teda Frank Welker, kuid filmides helindab teda Hugo Weaving. Uussündinud Megatroni nimetatakse Galvatroniks. Enamikus (kui mitte kõigis) versioonides sureb ta Optimus Prime'i käe läbi. Ta esineb kõikides "Transformerite" filmides.

Ta algne nimi oli enne sõdu Megatronus, kuid hiljem lühendati see Megatroniks. Ta on Decepticonide liider ja enamikus inkarnatsioonides ka asutaja, filmides oli selleks Megatronus Prime, kes oli hiljem tuntud kui Langenu.

Megatron suri kolmandas filmis, hukkudes Optimuse käe läbi, kes rebis tal lihtsalt kirvega pea otsast. Neljandas rändas ta hing Lutikate abil inimeste valmistatud Galvatroni, kus ta võtab süsteemid üle ja esineb filmi tertiaarse antagonistina.
Iigaste mõis

**Iigaste mõis** (saksa keeles *Igast*) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal. 

Mõisat on esimest korda mainitud 1581. 

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Eugen Schultz. 

Mõisa peahoone ei ole säilinud.

## Viited

## Kirjandus
*Praust, Valdo. *Tartumaa mõisad*. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 98-99.

## Välislingid
*
* Iigaste, Keeni, Kuigatsi., Postimees (1886-1944), nr. 6, 7 jaanuar 1928
Ilmatsalu mõis

**Ilmatsalu mõis** (saksa keeles *Ilmazahl*) oli rüütlimõis Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Tartu maakonna Tartu linna Ilmatsalu aleviku keskele.

## Ajalugu
On teada, et Ilmatsalu ja Luke mõis kuulusid 13. sajandil Löwenwoldedele.

Liivi sõja ajal (1558–1583) Ilmasaare mõis rüüstati. 1600. aastal läänistati mõisad Tartu bürgermeistrile Jürgen Kretzmarile, kuid samal aastal andis Södermanlandi hertsog Karl mõisa Gerhard, Tõnnis, Casper ja Hans von Löwenwoldele vendadele. 1626. aastal kinnitas Rootsi kuningas Gustav II Adolf Gerhard von Löwenwolde omandiõigust mõisatele. 1682. aastal mõis redutseeriti. Põhjasõja järel 1711. aastal tagastati mõis Carl Magnus von Löwenwoldele. 1744. aastal päris Ilmatsalu mõisa, Luke mõisa omanik Adam Friedrich von Löwenwolde. 1787. aastal jagasid tema pojad valdused ära: Karl Magnus sai Ilmatsalu, Meeksi, Kahkva ja Luke mõisa ning Johann Gustav Räpina ja Palo mõisa. 

Pärast K. M. von Löwenwolde surma päris Ilmatsalu ja Luke mõisa poeg Carl, Meeksi mõisa aga poeg Casimir ja Kahkva mõisa poeg Ferdinand. Pärast vendade surma sai mõisate omanikuks nende õde Caroline Friederike von Knorring. 1841. aastal kinnistati mõisad tema pojale Carl von Knorringile. 

Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Maria von Knorring ja Woldemar von Knorring.

## Viited

## Kirjandus
*Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 22-24.
*Stryk, Leonhard von. *Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands*. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 51-52 https://personen.digitale-sammlungen.de/baltlex/Blatt_bsb00001239,00067.html?prozent=.
**Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 442 https://www.digar.ee/viewer/et/nlib-digar:280193/251963/page/460.

## Välislingid
*
*
*
*Ilmatsalu mõis (Tartu-Maarja khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Poka mõis

**Poka mõis** (saksa keeles *Heidohof*, varem *Buckenhof* ja *Nachtel*) oli rüütlimõis (fideikomiss) Võnnu kihelkonnas Tartumaal. 

## Ajalugu
1550. aastal pantis Hans Beckmann mõisa oma õele/õemehele Tartu raehärrale Paul Bockile (ka Bucker), pärast omaniku sõjavangi sattumist jäigi mõis Восkile. Tema järgi on saanud mõis ka oma eestikeelse nime   Pokka (1782), hiljem Poka.

Mõisa omanikud olid kuni 1919. aasta mõisate võõrandamiseni Essenid.

## Viited

## Kirjandus
*Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 65.

## Välislingid
*
Kodijärve mõis

**Kodijärve mõis** (saksa keeles *Gothensee*, aastani 1881 *Kodjerw*) oli rüütlimõis (aastast 1881 fideikomiss) Kambja kihelkonnas Tartumaal. 

## Ajalugu
### XVII sajand − 1919
Mõis rajati XVII sajandi 2. poolel Arula mõisast eraldatud alast. Kodijärve viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Arthur von Ackermann.

### Pärast võõrandamist
Nüüdisajal tegutseb mõisa peahoones Kodijärve hooldekodu.

## Mõisaansambel
Mõisasüdamest umbes 500 meetrit läände jääb Kodijärve mõisa kalmistu.

## Pildid


Fail:Kodijärve mõisa kõrvalhoone.JPG|Kodijärve mõisa kõrvalhoone

Fail:Kodijärve mõisa kalmistu 01.JPG|Kodijärve mõisa kalmistu


## Vaata ka
*Fideikomiss

## Viited

## Kirjandus
**Baltisches historisches Ortslexikon*. Teil I. Estland (einschließlich Nordlivland). − Quellen und Studien zur baltischen Geschichte. Köln-Wien: Böhlau Verlag, 1985. Lk 90 https://books.google.ee/books?id=T7XEBNSgjloC&pg=PA90&dq=gothensee&hl=et&sa=X&ved=0ahUKEwjD2O6ViZbYAhWEY1AKHRcuCWIQ6AEINTAC#v=onepage&q=gothensee&f=false.
*Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 38.
*Stryk, Leonhard von. *Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands*. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 27-28 https://personen.digitale-sammlungen.de/baltlex/Blatt_bsb00001239,00043.html?prozent=.
**Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 169 http://www2.kirmus.ee/grafo/index.php?ID=697.

## Välislingid

*
Meeri mõis

**Meeri mõis**, varem **Mõisaküla mõis** (saksa keeles *Meyershof*, varem *Moiseküll*) oli rüütlimõis Nõo kihelkonnas Tartumaal. 

## Ajalugu
Mõisat on mainitud 16. sajandil ja tollal kuulus see Tartu toomkapiitlile. 1591. aastal anti Moysekul Tartu raehärrale Johann Meyerile lääniks. 17. sajandi I poolel oli mõis Tartu pürjermeistri Dettmar Meyeri valduses. Omanike perekonnanime järgi tekkinud saksakeelset nime tarvitati algul paralleelselt: 1723 Moisekült ehk Meigershof, 1738 Moiseküll ehk Meyershof. 

1731. aastal kinkis Venemaa keisrinna Anna mõisa Ebert Gustav von Boyele, kes vahetas mõisa 1739. aastal Carl Gustav von Mengdeniga (1707–1758) Katvari, Roperbeķi ja Kalnamuiža mõisa vastu. 1764. aastal müüs Carl Ludwig von Mengden (1735–1808) mõisa, parun Reinhold Johann von Igelströmile.

1837. aastal omandas mõisa vene luuletaja Vassili Žukovski, kes müüs selle seoses abiellumise ja Saksamaale kolimisega Karl Johann von Seidlitzile. Meeri mõisa omanik Oskar Alexander Karl Maria von Seidlitz küüditati Esimese maailmasõja ajal Irkutskisse, kus ta ka suri.

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Ernst Karl Maria von Seidlitz.

## Viited

## Kirjandus
*Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 58-60.
**Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 297 https://www.digar.ee/viewer/et/nlib-digar:280193/251963/page/315.

## Välislingid
*
Kaarepere mõis

**Kaarepere mõis** (saksa keeles *Kersel*, varem *Waltershof, Woltershof*) oli rüütlimõis Palamuse kihelkonnas Tartumaal, praeguse Jõgevamaa Pikkjärve küla kohal.

## Ajalugu
Mõis rajati 16. sajandi keskel ja esialgu kuulus ta Kaweritele. 

1601. aastal läks mõisa omand üle Engelbrecht Kaweri õetütrega abiellunud Berent von Scharenbergi valdusse, kes kinkis valduse 1642. aastal Franz von Scharenbergile.

1728. aastal läks mõis Axel Heinrich von Scharenbergilt Otto Magnus von Stackelbergi valdusse. 1733. aastal ostis mõisa Gustav Reinhold Johann von Rosenkampff. Temalt päris 1784. aastal mõisa pojapoeg Reinhold Johann von Rosenkampff. 1813. aastal omandas mõisa oksjonilt August Friedrich von Sivers ( (1766–1823), kes pantis 1818. aastal mõisa Georg von Möllerile (Moller), 1820. aastal sai ta mõisa pärusomanikuks. 1846. aastal müüs ta mõisa Ernst von Braschile, kes pantis 1849. aastal mõisa Johann Philipp Gerstfeldtile. Pärast pandilepingu lõppemist 1857. aastal müüs E. von Brasch mõisa Adelheid von Malmile (snd Gerstfeldt). 1859. aastal läks mõis vastavalt Liivimaa õuekohtu otsusele parun Friedrich Robert Alexander von Engelhardti omandusse. 1876. aastal müüsid Engelhardti pärijad mõisa Nikolai von Oettingenile.

Kaarepere mõisa karjamõisad olid: Järvepera, Pikkjärve mõis.

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Arved Nikolai von Oettingen.

## Mõisaansambel
Mõisa peahoone on tänapäevaks lammutatud.

## Viited

## Kirjandus
*Valdo Praust. "Tartumaa mõisad". Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 109
*Leonhard von Stryk. *Beiträge zur Geschichte der Rittergüter Livlands*. Erster Teil. Der estnische District. Dorpat: Druck von C. Mattiesen, 1877. Lk 4-5 https://personen.digitale-sammlungen.de/baltlex/Blatt_bsb00001239,00020.html?prozent=
**Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 350 https://www.digar.ee/viewer/et/nlib-digar:280193/251963/page/368

## Välislingid
*
*Kaarepere mõis (Palamuse khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Visusti mõis

**Visusti mõis** (saksa keeles *Wissust*) oli rüütlimõis Äksi kihelkonnas Tartumaal. Praeguse haldusjaotuse järgi kuulub selle asukoht Jõgeva maakonnas Jõgeva valda.

Mõisat on mainitud 15. sajandi teisel poolel, kui see kuulus Engedesi perele. 1549. aastal kuulus mõis Reinhold Engedesile. 1585. aastal läks mõis Tartu linna valdusse. 1627. aastal kinnitas Rootsi kuningas Gustav II Adolf Engedesi perekonna omandiõigust Visusti mõisale ning see läks Hans Engedesi valdusse. 

Põhjasõda järel 1724. aastal müüsid Engedesi pärijad mõisa Johann Freytag von Loringhovenile. 1745. aastal vahetas tema pärija Conrad Adolf Visusti ja Ilmjärve mõisa Carl Gustav von Stahlile kuulunud Kohtla mõisa vastu. 1750. aastal müüs C. G. von Stahl Visusti mõisa Christian Wilhelm von Tollile ja see omakorda 1765. aastal Caspar Heinrich von Rosenkampffile. 1788. aastal ostis mõisa oksjonilt krahv Ernst von Münnich (1707–1788), samal aastal läksid Visusti ja Luua mõis tema poja Ludwig Anton von Münnichi valdusse. 1795. aastal pantis Ludwig Anton mõisa Magnus von Baerile ja tema 1798. aastal Franz Georg von Oettingenile. 1811. aastal pantis F. G. von Oettingen mõisa Heinrich Johann Ludwig von Samson-Himmelstjernale, kes pantis mõisa samal aastal August Friedrich von Siversile. 1820. aastal läks mõis Alexander von Oettingeni valdusse. 

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Richard Nikolai von Oettingen.

Mõisa peahoone hävis 1933. aastal tulekahjus.

## Viited

## Välislingid
*
*Visusti mõis (Äksi khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Keeri mõis

**Keeri mõis** (saksa keeles *Kehrimois*) oli rüütlimõis Tartumaal Nõo kihelkonnas. 

## Ajalugu
Mõis rajati 1789 Ropka mõisast eraldatud alast, teistel andmetel eraldati see 1790. aasta paiku Tähtvere mõisa maadest, tõenäoliselt varasema veskikoha juurde.

Mõisa omanike sekka on kuulunud von Baranoffid, von Ungern-Sternbergid, von Strykid, von Kruedenerid, von Braschid jt. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Johann Jannau.

## Mõisaansambel
Mõisa peahoone on hävinud. Varemeis või ümberehitatuna on säilinud mõned kõrvalhooned. Kompleksi kuulus ka ajalooline veskikoht.

## Viited

## Kirjandus
*Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 37.
*Praust, Valdo. *Tartumaa mõisad*. Tallinn: Tänapäev, 2008. Lk 134-135.
**Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 296 https://www.digar.ee/viewer/et/nlib-digar:280193/251963/page/314.

## Välislingid
*
Pilkuse mõis

**Pilkuse mõis** (saksa keeles *Bremenhof*) oli rüütlimõis Otepää kihelkonnas Tartumaal. 

## Ajalugu
Mõisa esimesed omanikud olid Bremenid ja nende järgi sai mõis ka oma saksakeelse nime (Bremenhof). 1521 müüs Otto Döhnhof mõisa Jürgen Holdschuerile.

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Moritz Karl Hermann von Roth.

Mõisa peahoone on hävinud.

## Viited

## Kirjandus
**Tartumaa: maadeteadusline, majandusline ja ajalooline kirjeldus*. Peatoim. J. Rumma, toim. J. G. Granö, J. V. Veski. − Eesti I. Tartu: Eesti Kirjanduse Selts, 1925. Lk 323 https://www.digar.ee/viewer/et/nlib-digar:280193/251963/page/341.

## Välislingid
*
*
*Pilkuse mõis (Otepää khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Restu mõis

**Restu mõis** (saksa keeles *Rösthof*) oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal.

Mõisat on esmamainitud 1499. aastal seoses sellega, et Cracht von der Lude müüs mõisa Tiesenhausenite Bērzaune suguvõsaharru kuulunud Fromhold Tiesenhausenile (surn. 1522).

1593. aastal kinnistas Poola kuningas Zygmunt III Waza mõisa Walter Tiesenhausenile. Poola võimu ajal kuulus mõis Ludwig Spillile. 1625. aastal ennistas Rootsi kuningas Gustav II Adolf mõisa omandiõiguse Engelbrecht Tiesenhausenile ning 1629. aastal sai mõisaomanikuks tema poeg Karl von Tiesenhausen (1605−1652). Tiesenhausenilt päris mõisa, tema Hermann von Wrangelliga abiellunud tütar, 1688. aastal müüdi mõis Hermann von Bellingshausenile.

1723. aastal müüs Eberhard Gustav von Bellingshausen mõisa Carl Gustav Taubele, kelle tütrelt läks mõis 1744. aastal Catharina von Löwensterni valdusse ja seejärel tema tütre Beata Christina von Reuterni pärijaile. 1783. aastal oli Restu mõisa omanik Christoph Hermann von Reutern. 1827. aastal pantis tema poeg mõisa Alexander von Anrepile. 1837. aastal sai A. von Anrep mõisa pärusomanikuks, kes pärandas selle oma tütrele Elisa von Rothile, mõis kinnistati tema omandiks 1871. aastal ning 1909. aastal päris mõisa tema poeg Alfred Nikolai von Roth.

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Alfred Nikolai von Roth (1867–1935).

Aastatel 1919–1998 asus mõisa peahoones Restu kool. 1930. aastatel tehti kooli tarbeks hoonele ka suurem juurdeehitis.

Mõisa peahoone on nüüdisajal eraomanduses.

## Viited

## Välislingid

*
*Restu mõis (Sangaste khk) Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
*Lea Margus, Ei ole enam alles häärberit ega kooli Valgamaalane, nr. 105, 10 september 2016
Bernard Cazeneuve

**Bernard Guy Georges Cazeneuve** (sündinud 2. juunil 1963 Senlises) on Prantsusmaa poliitik (Sotsialistlik Partei). Alates 6. detsembrist 2016 kuni 15. maini 2017 oli ta Prantsusmaa peaminister. 

Ta on olnud ka Prantsusmaa Euroopa Liidu asjade minister, rahandusminister ja siseminister. 

Ta on lõpetanud Institut d’études politiques de Bordeaux'.

Ta oli aastatel 2001–2012 Cherbourg-Octeville' linnapea. 16. maist 2012 kuni 19. märtsini 2013 oli ta Prantsusmaa Euroopa Liidu asjade minister; 19. märtsist 2013 kuni 2. aprillini oli ta Prantsusmaa rahandusminister (mõlemad Jean-Marc Ayraulti valitsuses). 2. aprillist 2014 oli ta Prantsusmaa siseminister (Manuel Vallsi valitsuses).

Pärast Manuel Vallsi tagasiastumist nimetati Cazeneuve 6. detsembril 2016 peaministriks, peaministri ametis oli ta kuni 15. maini 2017.
Saadjärve mõis

**Saadjärve mõis** (saksa keeles *Sadjerw*, varem *Brackelshof*) oli rüütlimõis Tartumaal Äksi kihelkonnas. Mõisa keskus asus Saadjärve kagukaldal. Tänapäeval jääb mõisakompleks Tartu maakonna Tartu valla Saadjärve küla territooriumile.

## Ajalugu
1628 on teada, et Rootsi kuningas Gustav II Adolf kinnitas dokumendi, millega Saadjärve ja Elistvere mõis läksid Hans Wrangellile.

Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Olga von Haeckel.


Pilt:SaadjärveMõisaAit-Kuivati.jpg|Saadjärve mõisa ait-kuivati
Pilt:SaadjärveMõisaKärnerimaja.jpg|Saadjärve mõisa kärnerimaja
Pilt:Saadjärve rüütlimõis.JPG|Saadjärve mõisasüda Saadjärve vastaskaldalt


## Vaata ka
* Saadjärve mõisa kalmistu

## Viited

## Kirjandus
* Maiste, Juhan. Nutt, Nele. *Tartumaa mõisad*. Näituse "Kaotatud paradiis" kataloog. − Eesti Põllumajandusülikool. Maastikuarhitektuuri eriala toimetised II. Balti villa rustica II. Tartu: 2005. Lk 76-8.

## Välislingid

*  Saadjärve mõis Eesti mõisaportaalis
* 
*Saadjärve mõis (Äksi khk), Kinnistute register Eesti Rahvusarhiivis
Päri mõis

**Päri mõis** on olnud mitme Eesti mõisa nimi:
*Päri mõis, Läänemaa Kullamaa kihelkonna mõis
*Päri mõis, Viljandimaa Viljandi kihelkonna mõis
*Päri mõis, Järvamaa Türi kihelkonna mõis
*Päri mõis, Kadrina kihelkonna mõis
Juta Kruusimägi

**Juta Kruusimägi** (5. jaanuar 1930 Tallinn – 4. juuli 2019 Paide) oli eesti arhitekt ja arhitektuuriloolane.

Ta lõpetas 1948. aastal Tallinna 4. Keskkooli ning õppis aastatel 1948–1954 Tallinna Polütehnilises Instituudis arhitektuuri. Ta oli Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudis aspirant,   kaitses 1970. aastal Kaunase Polütehnilises Instituudis väitekirja Eesti NSV maa-asulate keskusehoonestusest ning sai kandidaadikraadi.

Aastatel 1954–1961 töötas ta projekteerimisinstituudis Tööstusprojekt, 1962–1976 Ehituse Teadusliku Uurimise Instituudis ning 1976–1988 Tallinna Polütehnilises Instituudis õppejõuna (1980. aastast dotsent).

Ta oli Eesti Arhitektide Liidu liige 1957. aastast.

## Teoseid
* Tankla Järvel (Tallinn), 1961 (lammutati 1990. aastatel)
* Võru Gaasianalüsaatorite Tehase hoonestik, 1964 (kaasautor Maimu Kaarnaväli)
* Tankla Ogres (Läti), 1960 (kordusprojekt)

## Kirjutisi
* "Maakaupluste, sööklate ja klubide ekspluatatsiooni omadustest". // Ehitus ja Arhitektuur 4/1966
* "*Архитектура Советской Эстонии*". – Stroiizdat. Moskva 1972 (kaasautor Leonid Volkov)
* Arhitektuuri ajalugu. – Tallinna Polütehniline Instituut. Tallinn 1983; 2. trükk 1988

## Kirjandus
* "Juta Kruusimägi". // Ehitusinsenerid TPI-st. Valgus. Tallinn 1986. Lk 198
* Piret Lindpere. "Kruusimägi, Juta". // Eesti kunsti ja arhitektuuri biograafiline leksikon. Eesti Entsüklopeediakirjastus. Tallinn 1996. Lk 213
* Oleg Kotšenovski. "Kruusimägi, Juta". // Eesti teaduse biograafiline leksikon. II kd, Kj–M. Tallinn 2005. Lk 125

## Välislingid
*Haud Tallinna Rahumäe kalmistul
Rudolf Arnheim

**Rudolf Arnheim** (15. juuli 1904 Berliin – 9. juuni 2007 Ann Arbor) oli Saksamaa juudi päritolu USA tajupsühholoog ning kunsti- ja filmiteoreetik. 

Ta õppis Berliini ülikoolis Max Wertheimeri ja Wolfgang Köhleri käe all geštaltpsühholoogiat ning rakendas seda kunsti uurimisel. Tema peateos on "Art and Visual Perception: A Psychology of the Creative Eye" (1954, teine redaktsioon 1974), mis on tõlgitud 14 keelde. Teised tema tähtsamad raamatud on "Visual Thinking" (1969) ja "The Power of the Center: A Study of Composition in the Visual Arts" (1982). 

Ta elas Saksamaal, Itaalias, Inglismaal ja Ameerikas ning õpetas Sarah Lawrence College'is, Harvardi ülikoolis ja Michigani ülikoolis. Ta on Ameerika kunstiajalugu ja psühholoogiat palju mõjutanud.

## Viited
Širvinta (Šešupė)

**Širvinta**, ka **Senaširvintė**, vene keeles *Шервинта* (Šervinta) on jõgi Leedus, Šešupė vasakpoolne lisajõgi. Jõgi voolab Leedu lääneosas läbi Vilkaviškise rajooni.

Jõe pikkus on 43,9 km ja valgla on 1313 km². Jõe lang on 71 sentimeetrit kilomeetri kohta. Veerikkaim vasakpoolne lisajõgi on Liepona, veerohkeim lisajõgi aga Šeimena.

Širvinta algab Vilkaviškise rajooni territooriumil Alvitase küla lähistel. Jõgi voolab üldjoontes põhja suunas, suubudes Kudirkos Naumiestise lähistel Šešupėsse. Alamjooksul on jõgi kahekümne kilomeetri ulatuses Leedu ja Venemaa piirijõeks.

## Välislingid
* 
* Širvinta jõest
Zyklon B

**Zyklon B** oli 20. sajandi alguses Saksamaal leiutatud pestitsiid. Natsi-Saksamaal kasutati kaaliumtsüaaniidile lähedast ainet gaasikambrites. Zyklon B koosnes sinihappest, adsorbendist ja mõnest teravalõhnalisest ainest.  

## Välislingid
* Zyklon B: An Insecticide Becomes a Means for Mass Murder wollheim memorial
Oliver Spasovski

**Oliver Spasovski** (makedoonia keeles **Оливер Спасовски**; sündinud 21. oktoobril 1976 Kumanovos) on Põhja-Makedoonia poliitik. Ta oli 3. jaanuarist kuni 30. augustini 2020 Põhja-Makedoonia peaminister, enne seda oli ta alates 11. novembrist 2015 Põhja-Makedoonia siseminister.

Ta sündis aastal 1976 Kumanovos. Ta on lõpetanud Kirilli ja Methodiuse nimelise Skopje Ülikooli õigusteaduskonna.
Jean-Yves Le Drian

**Jean-Yves Le Drian** (sündinud 30. juunil 1947 Lorientis) on Prantsusmaa poliitik (Sotsialistlik Partei). Ta oli aastatel 2012–2017 Prantsusmaa kaitseminister. 17. maist 2017 kuni 20. maini 2022 oli ta Prantsusmaa välisminister.

Ta sündis aastal 1947 Lorientis (asub Morbihani departemangus Bretagne'i piirkonnas) töölisperekonnas; tema vanemad olid Noorte Kristlike Tööliste ühingu (:fr, en) aktiivsed liikmed. Ta lõpetas oma stuudiumi Ülem-Bretagne'i Rennesi 2. ülikoolis, kus ta oli üliõpilasliidu *Union Nationale des Étudiants de France* (:fr) aktivist.

1970. aastate alguses oli ta Bretooni Demokraatliku Uniooni (:fr, :en) aktivist. Mais 1974 astus ta Prantsusmaa Sotsialistlikku Parteisse.

Ta oli 16. maist 2012 kuni 10. maini 2017 Prantsusmaa kaitseminister (Jean-Marc Ayraulti esimeses, Jean-Marc Ayraulti teises, Manuel Vallsi esimeses, Manuel Vallsi teises ja Bernard Cazeneuve'i valitsuses). 17. maist 2017 kuni 20. maini 2022 oli ta Prantsusmaa välisminister (Édouard Philippe'i esimeses ja Édouard Philippe'i esimeses teises valitsuses).

2021. aasta novembris väljendas Jean-Yve Le Drian intervjuus ajalehele Le Monde muret Aafrika riike painava majandusliku kiskluse pärast, näidates näpuga Hiina ja Venemaa poole. "Meie konkurentidel pole tabusid ega piiranguid," ütles Jean-Yves Le Drian, kelle sõnul peavad eurooplased iga hinna eest oma suhted Aafrika mandriga uuesti üles ehitama.