Vladimir Borissov

**Vladimir Jevgenjevitš Borissov** (*Владимир Евгеньевич Борисов;* 7. juuli 1943 Leningrad – 2012 Villiers-le-Bel, Prantsusmaa) oli Nõukogude dissident ja inimõiguste aktivist.

## Elulugu
Pärast keskhariduse omandamist teenis aastatel 1962–1963 Põhjalaevastikus. Seejärel töötas Leningradi tehastes. 

1964. aastal osales põrandaaluse sotsiaaldemokraatliku rühmituse loomisel. Samal aastal arreteeriti ja talle esitati süüdistus Vene NFSV kriminaalkoodeksi artiklite 70 1. osa ("nõukogudevastane agitatsioon"), 72 ("nõukogudevastane organisatsioon") ja 218-3 ("relvade ebaseaduslik omamine") alusel. 1965. aasta märtsis kuulutas Leningradi linnakohus ta vaimuhaigeks ja saatis sundravile Leningradi eripsühhiaatriahaiglasse, kus ta viibis kuni 1968. aasta kevadeni. Seal kohtus ta Petro Hrõhorenkoga. Pärast vabanemist töötas Leningradis M. I. Kalinini nimelises Eksperimentaalses Mehaanika Töökojas.

1969. aasta mais andis ta allkirja NSV Liidu Inimõiguste Kaitse Algatusgrupi esimesele ÜRO-le saadetud kirjale. Sama aasta juunis paigutati ta Leningradi Skvortsov-Stepanovi nimelisse Üldpsühhiaatriahaiglasse nr 3 (selle juhtumi kohtupsühhiaatria aruanne lisati dokumentide kogusse, mille Vladimir Bukovski andis 1971. aasta jaanuaris üle lääne psühhiaatritele). Leningradi psühhiaatriahaiglas viibides kogus ta psühhiaatrilise repressiooni kohta käivaid materjale, mis esitati hiljem USA Senatile NSV Liidus psühhiaatria poliitilistel eesmärkidel kuritarvitamise kuulamistel.

1969. aasta septembri lõpus algatati tema vastu kriminaalkoodeksi artikli 190.1 ("Nõukogude riiki ja sotsiaalset süsteemi laimavate teadlikult valede väljamõeldiste levitamine") alusel süüdistus, milles teda süüdistati töötajate seas suulises ja kirjalikus propagandas. 19. novembril 1969 mõistis kohus ta taas hulluks ja saatis ta Leningradi Eripsühhiaatriahaiglasse. Seal, protesteerides dissidentide paigutamise ja seal valitsevate tingimuste vastu, pidasid tema ja Viktor Fainberg 1971. aasta märtsist juunini näljastreiki, mis kestis üle seitsmekümne päeva. Akadeemik Andrei Sahharov ja NSV Liidu Inimõiguste Kaitse Algatusgrupp astusid Borissovi ja Fainbergi kaitseks välja. 

Pärast seda, kui administratsioon lubas nende tingimusi parandada, lõpetasid Borissov ja Fainberg näljastreigi. Nende lubaduste rikkumine viis Borisovi ja Fainbergi uue näljastreigini, mis algas 1971. aasta detsembris ja kestis üle kuuekümne päeva. 1. jaanuaril 1972 kirjutas Sahharov NSV Liidu juhtidele, et näljastreikijate elu on ohus. 1972. aasta veebruaris viidi Borissov ja Fainberg üle Moskva Serbski Instituuti, kus Borissov lõpetas näljastreigi pärast loa saamist oma perega kohtuda. 1972. aasta kevadel viidi ta tagasi Leningradi eripsühhiaatriahaiglasse ja 1973. aasta suvel viidi ta üle üldpsühhiaatriahaiglasse, kust ta 1974. aasta märtsi alguses koju saadeti.

1975. aasta augustis andis ta allkirja kollektiivsele pöördumisele NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi poole, nõudes üldist poliitilist amnestiat.

13. septembril 1976 otsiti läbi tema kodu Leningradis ja tema abikaasa Irina Kapluni kodu Moskvas seoses Peeter-Pauli kindlusele kirjutatud Brežnevi-vastase grafitiga. Konfiskeeriti samizdat-kirjandust ja omatehtud trükiseade. 21. septembril 1976 teatas ta Moskvas toimunud pressikonverentsil, et peab "oma õiguseks ja kohuseks edendada teabe vaba vahetust ja levitamist". Pärast seda, 1976. aasta detsembris, paigutati ta uuesti psühhiaatriahaiglasse, kust ta vabastati 1977. aasta märtsi alguses. Tema kaitseks kõneles Moskva Helsingi grupi raames hiljuti moodustatud psühhiaatria poliitilistel eesmärkidel kasutamise uurimise töökomisjon.

1977. aasta novembris toetas ta Moskva Helsingi grupi üleskutset Belgradi Helsingi lepingute läbivaatamise konverentsile uurida inimõiguste rikkumisi NSV Liidus.

1978. aasta oktoobris sai temast üks Tööliste Vaba Interprofessionaalse Assotsiatsiooni asutajatest. Nagu ka teisi selle assotsiatsiooni liikmeid, pidas miilits teda korduvalt kinni.

1978. aastal külastas Moskvat Kuningliku Psühhiaatrite Kolledži liige dr. Gerard Low-Beer, kes uuris üheksat Nõukogude poliitilist dissidenti, sealhulgas Vladimir Borissovit, jõudes järeldusele, et neil ei esinenud mingeid vaimuhaiguse märke, mis vajaksid kohustuslikku ravi, ei praegu ega ka minevikus.

1980. aasta märtsis-mais paigutati ta uuesti sunniviisiliselt haiglasse. Paljud lääne ametiühingud, parteid ja organisatsioonid astusid tema kaitseks välja. USA president Jimmy Carter teatas, et tema administratsioon, USA saatkond Moskvas ja konsulaat Leningradis jälgivad Borissovi juhtumit. 1980. aastal üritas kuulus briti näitekirjanik Tom Stoppard külastada teda Leningradi psühhiaatriahaiglas, kuid talle keelati juurdepääs.

1980. aasta juuni alguses peeti ta Moskvas kinni, viidi Leningradi ja mõisteti "pisihuligaansuse" eest viieteistkümneks päevaks vangi, mida hiljem pikendati veel kümne päeva võrra. Juuni lõpus paigutati ta vägisi lennukile ja saadeti 22. juunil 1980 NSV Liidust Austriasse. Seejärel visati ta Viini lennujaamas vägisi lennukist välja kuna Borissov keeldus vabatahtlikult kodumaalt lahkumast ja osutas vastupanu teda saatnud julgeolekuametnikele. Järgmisel päeval hukkus tema abikaasa Irina Moissejevna Kaplun (1950–1980) autoõnnetuses koos oma nõo ja tema perega. Paljud Nõukogude Liidu Kirjanike Liidu liikmed uskusid, et õnnetuse lavastas KGB. 

Seejärel elas ta Prantsusmaal, kus suri 2012. aastal.

## Viited