Venestamine Eesti NSV-s

**[[Venestamine]]** oli Nõukogude Liidu Ministrite Nõukogu ja Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei poliitika Eesti NSV ja sealsete elanike sunniviisiliseks assimileerimiseks vene kultuuriruumi ja vene rahva osaks. Üleliiduliste suuniste järgi viisid seda praktikas ellu Eesti NSV kohalikud võimukandjad ja parteiorganid.

Poliitikat viidi ellu nii võimude soositud massilise sisserändega kui ka keele- ja hariduspoliitiliste muudatustega. Ehkki algusaega on dateeritud mõnevõrra erinevalt, jäi venestamise põhiline ja aktiivseim faas 1970.–1980. aastatesse, kattudes tihti protsessi võrdkujuks peetud EKP KK I sekretäri Karl Vaino ametiajaga.

## Migratsioon
1945. aastal oli Eesti NSV-s eestlaste osatähtsus 97,3%. Pärast Teise maailmasõja lõppu hakkas Nõukogude võim soodustama teistest liiduvabariikidest pärit võõrtööliste massilist rännet Eestisse, mille tõttu muutus järsult Eesti demograafiline olukord.

Eestlaste osakaal Eesti rahvastikus :
* 1945 – 97,1%
* 1950 – 75%
* 1959 – 74,6%
* 1970 – 68,2%
* 1979 – 64,7%
* 1986 – 61,3%
* 1989 – 61,5%

Immigratsiooni põhjuste seletamise osas akadeemiline konsensus puudub. Levinud on kaks vaadet: ühelt poolt nn etnopoliitiline koolkond (nt Collin Mettam, Stephen Williams, ka Rein Taagepera varasemad tööd), kelle arvates kasutati vene kolonisatsiooni läbiviimise ettekäändeks teatud liiduvabariikide forsseeritud industrialiseerimist; teiselt poolt nn sotsiaalmajanduslik koolkond (nt Elmar Järvesoo, Kristina Kallas, Gerhard Simon), kelle meelest püüdis NSV Liit külma sõja tingimustes geopoliitilises konkurentsis püsimiseks võimalikult kiiresti moderniseeruda ja industrialiseeruda, mis saigi sisserände peamiseks põhjuseks. Lisaks on välja pakutud seletus, mille kohaselt soodustas rännet Eesti demograafilise arengustaadiumi erinemine paljudest teistest Nõukogude Liidu aladest.

#### Etnopoliitiline tõlgendus
Eriti etniliste eestlaste hulgas on levinud vaade, et majanduse edendamise sildi all toimunud võõrtööliste massiline immigratsioon oli üks peamine osa keskvõimude sihikindlast varjatud ümberrahvastamise ja venestamise kavast. Mõnikord seostatakse migratsiooni ka Nõukogude Liidu juhtkonna poolse vene keelel põhineva "nõukogude rahva" (*советский народ*) konstrueerimise katsetega, mille eesmärgiks nimetati rahvuste kui sotsiaalsete kategooriate "hajutamine, kaotamine". Sellest tulenevalt on kohati sisserännet tõlgendatud isegi osana etnilisest puhastusest või genotsiidist, mille meetodite hulka kuulusid veel stalinlikud repressioonid ja keeld eestlastel teatud kohtadesse (Sillamäe, Paldiski, Narva) asuda.

Sisserände majanduslikus põhjendatuses on etnopoliitiline koolkond kahelnud, pidades seda immigrantide toomise ettekäändeks. On väidetud, et rasketööstuse eelistempos arendamine ei sobitunud Eesti majandussituatsiooni. Suur osa uusettevõtete toorainest ja tihti spetsialistidestki (sealjuures valmistati neid ette osalt kohalikes kõrgkoolides) toodi sisse (sageli väga kaugelt) ning toodang veeti seejärel enamjaolt taas Eestist välja. Nii tekitati tööjõupuudus suuresti kunstlikult ja seda lahendati sissetoodud inimeste, mitte põliselanikega, keda mõningatesse suurettevõtetesse tööle ei võetud.

Toimunut on kirjeldatud (sund)koloniseerimisena ja kõiki Nõukogude-aegseid immigrante (nende hulgas 1940.–1950. aastatel Eestisse suunatud partei-, sõjaväe- ja administratiivpersonal) "koloniaalrahvastikuna", kelle rolliks – ise seda teadvustades või mitte – sai kaitsta keskvõimu huve, olla demograafiline kontrollimehhanism ja eesti rahva mahasurumise instrument. Nii on immigratsiooni nimetatud ka "tsiviilokupatsiooniks" ning toonaseid sisserännanuid "tsiviilgarnisoniks".

#### Sotsiaalmajanduslik tõlgendus
Sotsiaalmajanduslik koolkond on seisukohal, et arvukas venekeelne elanikkond Eestis pole mitte teadliku assimilatsioonipoliitika, vaid pigem pragmaatilist laadi majanduslike ja demograafiliste asjaolude tulem. Selle tõlgenduse kohaselt vajati tööjõudu kõigepealt sõjas laastatud majanduse võimalikult kiireks taastamiseks, hiljem aga seoses üldise moderniseerumise ja majandusarenguga.

Mitmed Nõukogude Liidu rändeprotsesse uurinud demograafid arvavad, et võõrtööliste rakendamise määr oli tavaliselt vastavuses sihtliiduvabariigi moderniseerituse astme, selle põliselanikkonna sündimuse ja tööjõu kasvumäära ning haridustasemega. Kuna sõda oli Eesti rahvastikuressursse kahandanud, vajati tööstuse ekstensiivseks arendamiseks lisatööjõudu, eriti Kirde-Eestis, kus nappis noori mehi ehk põlevkivienergeetika potentsiaalset tööjõudu. Sealsed Eesti kontekstis kehvad elu- ja töötingimused polnud muu Eesti potentsiaalsele tööjõule ligimeelitavad. Olukorda ei leevendanud kuigivõrd ka tööjõu sunniviisiline värbamine Eesti teistest regioonidest. Samas olid tingimused Eestis tööstuse taastamiseks ja laiendamiseks Moskva vaatevinklist väga soodsad: leidus strateegilisi maavarasid (põlevkivi, fosforiit, uraan), olemas oli suhteliselt arenenud infrastruktuur, oskustööliste reserv, ajaloolised industriaalsed tootmistraditsioonid, kõrge töökultuur, parem toiduainetega varustatus ja sõjas suhteliselt vähem kannatanud ala. Seega oli Eestisse investeerimine keskvõimudele odavam ning majanduslikud riskid võrreldes Nõukogude Liidu enamiku piirkondadega tunduvalt väiksemad.

Bürokraatlikke võimusuhteid puudutavad uurimused seavad kahtluse alla, kas Nõukogude rahvuspoliitika ja mitte-eestlaste sisseränne üleüldse oli alati paberil ette kavandatud, tsentraalselt koordineeritud ning jälgis tingimata üht kindlat (kommunistlikust parteist lähtuvat ideoloogilist) suunist. Ettevõtted, mille juhtkonna palk sõltus töötajate arvust ja mis tahtsid plaanimajanduse tingimustes tootmisplaane suurendada, tegelesid omal algatusel tööjõu meelitamisega.

Sisserände majandusliku iseloomu tõenduseks on toodud Baltimaade erinevaid arenguteid. Kuigi poliitiliselt oleks pidanud esikohal olema probleemsema ja tähtsama Leedu venestamine, piirdusid sealsed uusasunikud üldiselt Nõukogude ametnike ja sõjaväelastega. Seda seletatakse ühest küljest riigi vähese industrialiseerituse ja majanduse agraarse orientatsiooniga, mis eeldas ulatuslikumaid kapitalimahutusi ja kahandas kiire kasumi lootust. Teisalt ületas sõjajärgse Leedu sündimus oluliselt Eesti ning Läti vastavaid näitajaid. Seega polnud seal lisatööjõudu tarvis või suudeti vähesema industriaalhõive vajadused peagi katta kohaliku maaelanikkonna ehk leedu rahvastiku inimressurssidest.

Mõned uurijad väidavad, et arhiiviallikad ei kinnita venekeelsete enklaavide teket riiklikult planeeritud koloniseerimispoliitika tulemina, vähemasti mitte vahetult sõjale järgnenud kümnendeil. Vastupidi – eksisteerisid hoopis sisserännukvoodid ja muud piirangud. Olaf Mertelsmanni hinnangul oleks Nõukogude valitsus soovi korral pärast sõda üsna kergelt suutnud tekitada Eestisse märksa suurema sisserände. Lisaks polnud vene(keelsete) immigrantide asustusmuster Eestis kooskõlas eesmärgiga erinevaid rahvusi üheks nõukogude rahvaks kokku segada – nad elasid pigem omaette piirkondades, tihti lausa suletud aladel ja kontakt kohaliku elanikkonnaga oli vähene. Samuti eksisteeris kaks keeleliselt eraldiseisvat infrastruktuuri, eriti etniliselt segregeeritud haridusmaastikul.

Kui 1940.–1950. aastatel oli ränne Eestisse korraldatud ja tsentraliseeritud, siis alates 1960. aastatest kujunes valdavaks pigem detsentraliseeritud ränne – teistesse liiduvabariikidesse asuti elama suuresti erainitsiatiivil ja migratsioon kulges sageli stiihiliselt. Eesti puhul meelitas inimesi kõrgem elatustase, keskmisest paremini arenenud teenindussektor ning ihaldusväärseks peetav üldine elukeskkond. Tööränne asendus 1970. aastate algusest üha enam perede taasühinemise ja abielurändega, kaasa hakkas aitama ka laienev vene keele kasutusväli ja juba olemasolevad venekeelsed asurkonnad.

#### Demograafiline tõlgendus
Reigo Lokk peab oluliseks sisserände teguriks demograafilist situatsiooni. Eesti inkorporeerimine NSV Liidu koosseisu ühendas demograafiliselt kaks erinevas arengustaadiumis olevat territoriaalset üksust. Kui Eestis oli demograafiline üleminek, millega kaasnes ajutine rahvastiku plahvatuslik kasv ja sellest tõukuv rändeintensiivsus, toimunud juba Tsaari-Venemaa ajal, siis 1940. aastateks oli kõrge rändeintensiivsuse ajajärk kätte jõudnud ida pool. Riigipiiri *de facto* kadumise tõttu sai Eestist selle väljarändepotentsiaali teostumise üks sihtregioon. Kohe pärast sõda kuni 1960. aastateni leidus vajaminevat tööjõudu Loode-Venemaa maapiirkondades. Edaspidi hakkasid inimesed Eestisse rändama veelgi hiljem demograafilise ülemineku läbi teinud kaugematest liiduvabariikidest nagu Valgevenest, Ukrainast ja Moldovast, 1970.–1980. aastatel aina rohkem ka Taga-Kaukaasiast ja Kesk-Aasia vabariikidest.

## Keelepoliitilised sammud

1988. aastal anti Eestis eetrisse neli televisiooniprogrammi, millest kolm olid venekeelsed. Saadete ööpäevasest umbes viiekümnetunnisest kogumahust moodustasid eestikeelsed saated vaid 10,5 tundi.

NLKP Keskkomitee aruandekõnes NLKP 24. kongressil esitas NLKP KK peasekretär Leonid Brežnev loosungi uuest ajaloolisest inimühendusest, nõukogude rahvast. Sellest loosungist kujunes venestamise teoreetiline alus, millega kaasnes suure vene vennasrahva erilise rolli ning vene keele kui rahvustevahelise suhtlemise vahendi rõhutamine. Venestamisele andis uut hoogu NSV Liidu Ministrite Nõukogu salajane määrus "Meetmetest vene keele õppimise ja õpetamise edasiseks täiendamiseks liiduvabariikides" 13. oktoobril 1978.

19. detsembril 1978 võttis EKP Keskkomitee büroo (sh Karl Vaino, Arnold Rüütel ...) vastu salajase otsuse "Vene keele omandamise ja õpetamise edasisest täiustamisest", mis kuulutas kommunistliku partei põhitaotluseks eesti keele avaliku kasutamise piiramise ja eestlaste kakskeelsuse. Dokument "Ürituste plaan NLKP Keskkomitee määruse "Vene keele edasise omandamise ja õpetamise täiustamisest kõikides vabariikides" täitmise asjus" koosnes 29 meetmest konkreetsete täideviimise tähtaegadega.

Eesti NSV Haridusministeeriumil tuli 1979. aasta IV kvartaliks välja töötada ja rakendada meetmed järkjärguliseks üleminekuks vene keele õpetamisele lasteaedades.

Tartu Riiklikus Ülikoolis tuli suurendada vastuvõttu vene keele ja kirjanduse erialale kuni 75 üliõpilaseni, saata igal aastal väljaspool konkurssi Moskvasse, Leningradi jt NSV Liidu linnadesse 35 inimest, et saada väljaõpet ja erialaseid kogemusi erialal "vene keel ja kirjandus".

Tuli aktiveerida ja parandada kakskeelsuse arendamise ja vene keele õpetamise tõhususe probleemide uurimist. Selle eest vastutasid Eesti NSV Teaduste Akadeemia, Haridusministeerium ja Kõrghariduse Ministeerium.

Raamatukogude jaoks tuli välja töötada venekeelse kirjanduse ja ajakirjanduse nimekirjad; neid tuli kasutada igakülgselt õpilastele ja kogu elanikkonnale vene klassika ja kaasaegse nõukogude rahvaste kirjanduse tutvustamisel. Korraldada tuli kohtumisi vennasvabariikide kunsti- ja kirjandustegelastega.

Alates 1979. aastast tuli välja töötada meetodeid ja edaspidi suurendada vabariigi kultuurielus vene keele osatähtsust (selleks tuli igati soodustada kohalikke vene keeles kirjutavaid autoreid ning lavastada ja rikastada solistide repertuaari venekeelsete teostega).

Kasutusele tuli võtta täiendavaid meetmeid, et kunstilise isetegevuse ja klubitöö kaudu äratada huvi vene keele õppimise vastu.

Alates 1979. aasta II kvartalist tuli läbi viia 30-tunnine televisioonikursus vene keele iseõppijaile, tunnid tuli esitada ajal, mil võimalikult suur auditoorium saaks neid jälgida. Samuti tuli hakata Tallinnas, Kohtla-Järvel ja Narvas ning alates 1985. aastast kogu Eestis üle kandma Kesktelevisiooni III õppeprogrammi.

1979. aasta I kvartalist alates tuli televisiooni ja raadio informatsiooni- ja propagandasaateis ning ajakirjanduses laiemalt tutvustada vene keele ja kirjanduse õpetamise eesrindlikke kogemusi ning propageerida keeleõppe võimalusi.

EKP Keskkomitee sai ülesande läbi arutada ja välja töötada meetodid, kuidas propageerida noorte seas vene keele õppimist ja aktiivsemat kasutamist rahvastevahelises suhtluses, et sellega süvendada Nõukogude Liidu rahvaste internatsionaalset sõprust.

1979. aasta II kvartalis tuli koostada nimekirjad filmidest, mida noortele vene keele õppijatele näidata, ja kindlustada nende filmide regulaarne näitamine.

1979. aasta III kvartalis tuli teha ettepanekuid, kuidas varustada koolid, ülikoolid, polütehnikumid, tehnikumid ja kutsekoolid TV-aparaatidega ja need radiofitseerida.

1983. aastast tuli hakata vene keelt õpetama väikestes rühmades, ette valmistada vene keele uus õppeplaan ja uued õppekomplektid. Aastail 1979–1984 tuli varustada igat tüüpi õppeasutused lingvafoonilise aparatuuriga ja muude näitlike õppevahenditega. 1979–1985 tuli suurendada vene keele õppijatele vajalike õpikute ja teatmike trükki. 1981–1983 tuli välja anda eesti-vene ja vene-eesti sõnaraamatud, eesti-vene ja vene-eesti vestlusõpikud, õpikud algajatele ja edasijõudnutele. 

Nagu ajakavast nähtub, tuli enamik meetmeid rakendada juba 1979. aasta jooksul.

Venekeelseks muudeti dokumentide blanketid kaubanduses, transpordis, meditsiinis, sides, hoiukassades. Teenindusse võeti tööle umbkeelseid venelasi. Teaduses tehti kohustuslikuks esitada väitekirjad vene keeles, seda isegi eesti keele ja kirjanduse alal. Vene keelt hakati õpetama juba lasteaias, põhi- ja keskhariduse õppekavades suurendati vene keele osatähtsust teiste õppeainete arvel. Vene keele õpetajatele maksti 15% kõrgemat palka kui eesti keele õpetajatele. Kõige selle tulemusel sai ja saab venekeelne elanik siiani Eestis hakkama eesti keelt oskamata, samas on Eestis piirkondi, kus eestlasel on hakkama saamiseks vene keele oskus vältimatult vajalik.

## Vaata ka
* 40 kiri

## Viited