Humanitaarne interventsioon

**Humanitaarne interventsioon** on teise riigi vastu jõu kasutamine või ähvardus jõudu kasutada humanitaarsetel kaalutlusel eesmärgiga vältida või lõpetada vastavas riigis toimuv inimõiguste rikkumine. Seejuures on rikkumised väga tõsised, näiteks toimub riigis etniline puhastus, sundränne või genotsiid.

*Humanitaarne interventsioon*' on erinevate tähendustega. Üldistatult sisaldavad definitsioonid järgmisi tingimusi: 
* sõjalise jõu kasutamine (või poliitiline ja majanduslik surve),
* rünnatava riigi nõusoleku puudumine (erinevalt on rahuvalveoperatsioonil nõusolek),
* oma kodanike aitamine võõrsil.

Humanitaarne interventsioon toimub väljaspool ÜRO Julgeolekunõukogu otsust (viimast nimetatakse õiguspäraseks kollektiivseks sõjaliseks sanktsiooniks).

Humanitaarse interventsiooni puhul toimub paratamatu riigi suveräänsusõiguse rikkumine, mis võib minna vastuollu Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) artikkel 2 (4) sätestatuga. Selle kohaselt hoiduvad liikmesriigid oma rahvusvahelistes suhetes jõu kasutamisest riigi territoriaalse terviklikkuse ja poliitilise sõltumatuse suhtes või sellega ähvardamisest. ÜRO põhikirjas on lubatud sõjalise jõu kasutamine vaid enesekaitse eesmärgil (artikkel 51) või teistes riikides Julgeolekunõukogu heakskiidul (ÜRO põhikirja VII peatükk).

Külma sõja järgsel perioodil on aga riikide suveräänsuse kaitsmine oma olemuselt muutunud. Esile on kerkinud arutelud, kas ja millisel määral peaks rahvusvaheline kogukond võimaldama despootlikel riigijuhtidel enda võimu säilitada. Sageli kasutavad nad enda valitsemise kaitseks just riikliku suveräänsuse printsiipi ning see on tõstatanud küsimusi, mis hetkel võib seda põhimõtet rikkuda, kui eesmärgiks on inimõiguste kaitsmine. Sellisel juhul võib olla sõjaline sekkumine teise riigi siseasjadesse õigustatud. Vastuolulised on olnud näiteks lääneriikide sõjalised operatsioonid Kosovos ja Iraagis, milleks polnud saadud ÜRO Julgeolekunõukogu heakskiitu, kuid mille ettekäändena kasutati just humanitaarse interventsiooni rakendamise vajalikkust. Teisalt on tekitanud pahameelt, et näiteks Rwanda genotsiidi puhul ei suutnud lääneriigid üldse adekvaatselt reageerida ning lasid olukorral selliseks areneda.

Peale Rwanda ja Jugoslaavia sündmusi töötati välja uus kontseptsioon R2P (*Responsibility to Protect*), mis kiideti ühehäälselt heaks ÜRO peaassambleel 2005. aasta tippkohtumisel. R2P normiga võtsid riigid endale kohustuse seista kindlalt selle eest, et nende rahvas on kaitstud genotsiidi, sõjakuritegude, etnilise puhastuse ja muude inimsusevastaste kuritegude eest. Samuti nõustusid riigid üksteist selle eesmärgi saavutamise juures abistama ning kollektiivselt ja vastavalt ÜRO reeglistikule reageerima kohe, kui mingi riik ei suuda vastavat kohustust täita.

Humanitaarne interventsioon on saanud ka palju kriitikat, sest sageli nähakse seda kui Lääne liberaalse imperialismi tööriista. Kriitikute hinnangul on humanitaarsetel kaalutlustel sõjaline sekkumine ettekääne, mida lääneriigid kasutavad selleks, et suruda teistele riikidele peale läänelikke ideid ja väärtusi ning ühtlasi kindlustada enda majanduslikke ja geopoliitilisi huvisid vastavates piirkondades. Näiteks tuuakse tegevusetust Rwanda genotsiidi ajal, sest Rwanda riigi puhul polnud lääneriikide jaoks laiemalt kaalul ühtegi majanduslikku ega poliitilist huvi ning seetõttu ka ei sekkutud. Seevastu näiteks Iraagi puhul oli aga tegemist riigiga, millel on suured naftavarud ning just see võis olla üheks ajendiks, miks lääneriigid soovisid kindlalt sealse diktaatori kukutada ja näiliselt ka Iraagi rahva õiguste kaitsmisele appi tulla.

## Vaata ka
* interventsioon

## Viited