Põldvarblane

**Põldvarblane** (*Passer montanus*) on linnuliik värvuliste seltsist varblaslaste sugukonnast varblaste perekonnast.

## Levila
Põldvarblane on levinud suuremas osas Euraasias ja Malai saartel. Teda on asustatud ka mujale, sealhulgas Filipiinidele, Indoneesiasse, Mikroneesiasse, Austraaliasse ja Ameerika Ühendriikidesse Missouri osariiki, kuhu liik viidi 1870. aastal, et linnustikku rikastada. Põldvarblane ei ole uute alade vallutamisel siiski nii edukas kui koduvarblane. 

Põldvarblane on paigalind, kuid põhjapoolseim populatsioon rändab talveks lõunasse ning väike osa Lõuna-Euroopa lindudest Põhja-Aafrikasse ja Lähis-Idasse.

## Välimus
Põldvarblase üldpikkus on 12,5–14 sentimeetrit. Ta on koduvarblasest väiksem. Isas- ja emaslinnud on samasuguse välimusega. Mõlema sugupoole tunnused on kastanpruun pealagi ja kukal, neerukujuline must laik valgel põsel ning kaks kitsast valget tiivavööti. Noorlinnud on vanalindudest tuhmimad. Häälitsused sarnanevad koduvarblase omadega. Ta laulab kiirete silpidega, kutsumiseks teeb *tsu-itt* ning hoiatuseks täriseb teravalt.

## Elupaik
Põldvarblane on Eesti mandriosa kultuurmaastikul ja asulates tavaline. Läänesaartel ja Saaremaal oli ta pool sajandit tagasi haruldane, ent tänapäeval on ka seal levinud. 

Euroopas on põldvarblane põllumaastike lind, Ida-Aasias aga laialt levinud linnades ja teistes asulates. Ladinakeelsest nimetusest hoolimata pole põldvarblane tavaliselt mägede lind. Kui põldvarblane ja koduvarblane elavad samas piirkonnas, pesitseb koduvarblane linnades ja põldvarblane maapiirkondades. Seal, kus puid on napilt, näiteks Mongoolias, kasutavad mõlemad liigid pesitsemiseks inimeste loodud kohti.
## Toitumine
Põldvarblase toit koosneb pesitsusajal peamiselt putukatest, väljaspool pesitsusaega aga seemnetest, pungadest ja toidujäätmetest. Ta toitub salkadena maapinnal ning sageli koos koduvarblaste, vintide või tsiitsitajatega. Samuti külastab ta lindude toitmispaiku.

## Pesitsemine
Põldvarblane pesitseb Eestis linnaparkides, kalmistutel, põllumaastiku metsaservadel, puisniitudel ja tihedates põõsastikes. Pesa ehitab ta looduslikesse õõnsustesse ja ehitiste urgastesse, kasutab ka haraka, valge-toonekure, hallhaigru, merikotka, kalakotka või must-harksaba pesa. Troopikas rajab põldvarblane pesa ka palmivõradesse ja verandadele. 

Põldvarblase kerakujuline pesa koosneb heinakõrtest, rohust, villast või muust materjalist ning on vooderdatud sulgedega. Pesa sissepääs asub küljel. Täiskurnas on tavaliselt viis või kuus muna, mis on valged kuni helehallid ning tähnide, täppide ja laigukestega. Mõlemad vanalinnud hauvad mune 12–13 päeva. Pojad lahkuvad pesast 15–18 päeva vanuselt. Põldvarblaste poegi toidetakse 12 päeva putukatega, pärast seda hakatakse andma taimtoitu. 

Põldvarblane pesitseb kaks või kolm korda aastas. 
Mõnikord püüab ta üle võtta teiste suluspesitsejate, näiteks suitsupääsukese, räästapääsukese, kaldapääsukese või mesilasenäpi pesa. Ta pesitseb paaridena üksikult või hajusates kolooniates ning asustab meelsasti pesakaste.
Ta saab suguküpseks ühe aasta jooksul pärast koorumist.
Põldvarblase keskmine eluiga on umbes kaks aastat. Ta pesitseb koduvarblasest meelsamini inimasustusest eemal looduses.

## Vaenlased
Põldvarblase looduslikud vaenlased peale inimese on haukad, pistrikud ja kakud, mõnikord ka valge-toonekurg. Mune ja poegi ohustavad harakad, näärid, nirgid, rotid, kassid ja maod.

## Arvukus
Põldvarblase ülemaailmne arvukus ei ole teada. Euroopas hinnatakse tema arvuks 52–96 miljonit isendit. Populatsiooni arvukuse suundumusi (trende) pole hinnatud. 

Kuigi põldvarblane laiendab levilat Fennoskandias ja Ida-Euroopas, on tema arvukus suures osas Lääne-Euroopast vähenenud, nagu ka kiivitaja, põldlõokese ja halltsiitsitaja oma. Põldvarblase arvukus Suurbritannias vähenes 1970.–1998. aastal 95%.

Eestis pesitseb 80 000 – 110 000 paari põldvarblasi. 

## Viited

## Välislingid
* 
*Paalalinnas keksib valge varblane, Postimees