Neoliitiline subpluviaal

**Neoliitiline subpluviaal** ehk **neoliitiline vihmaperiood** ehk **holotseeni subpluviaal** ehk **holotseeni märg faas** ehk **holotseeni niiske faas** oli holotseeniaegne pikem ajavahemik, mil Põhja-Aafrikas oli märgatavalt niiskem vihmane kliima ja Sahara oli roheline. Kõige selgemalt avalduski see niiske periood Aafrikas; Euroopas vastas sellele ligikaudu Atlantikum. Enne ja pärast neoliitilist subpluviaali valitses Põhja-Aafrikas kuum ja kuiv kliima ning Sahara oli kõrb. Neoliitiline subpluviaal kestis umbes 7500–3500 eKr (teistel andmetel 7000–3000 eKr). See oli Aafrika niiske perioodi hilisfaas. 

Neoliitiline subpluviaal oli viimane niiske Sahara ehk rohelise Sahara perioodidest. Neil aegadel oli Sahara märksa niiskem ning sealne bioota, sealhulgas inimasustus, võrreldes tänapäeva kõrbega rikkalikum ja mitmekesisem.

Mõiste kujunes välja 19.–20. sajandi Euroopa paleoklimatoloogiakirjanduses. Algselt mõisteti neoliitilise subpluviaali all kogu pikaajalist niisket ajavahemikku täpse ajapiirita, piirkondliku eristuseta ja kliimadünaamikat arvestamata. Tänapäeval eelistatakse selles tähenduses rääkida Aafrika niiskest perioodist, seostamata kliimamuutusi konkreetsete kultuuriperioodidega. 

## Dateering
Viimasel jääajal ja holotseeni alguses oli Sahara kõrb, mis ulatus suuremale alale kui tänapäeval, peamiselt kuiva kliima tõttu.

Neoliitiline subpluviaal algas Atlantikumi alguse ajal 7. aastatuhandel eKr ja kestis põuani umbes 3900 eKr, mil taastusid enne subpluviaali valitsenud põuased tingimused. Algas massiline kõrbestumine ning Saharast sai jälle kõrb. Kuivus püsib tänapäevani.

Eri allikates perioodi täpsed ajapiirid varieeruvad, mis on osalt seotud subpluviaali ulatuse ja piirkondliku ebaühtlusega. Bard (1999) määratleb selle perioodi 7000–3000 eKr, kuid mõnede hinnangute järgi võib niiske perioodi lõpp paikneda juba umbes 3300 eKr.

Neoliitilise subpluviaali lõpu ajal (umbes 3500–3000 eKr) kujunes taas välja kuiv kliima, mis viis Sahara kõrbestumiseni.

## Perioodid
Ajavahemikus 38 000 kuni 12 000 eKr oli Põhja-Sahara kuni Ahaggari, Tassili ja Tibestinu tihedalt asustatud Põhja-Aafrika päritolu inimestega.

18 000 – 10 000 eKr oli Lõuna-Saharas äärmiselt kuiv periood, mille jooksul kõrb laienes lõuna poole.

Esimene märk niiskemast kliimast ilmnes Pre-Boreaalis ja Euroopa jääajajärgse perioodi alguses. Seda näitab järvede ilmumine Sudaani Saharas ja liivakihtide ilmumine Egiptuse Saharas. Pärast aega 10 000 eKr muutus Lõuna-Sahara niiskemaks.

Ida-Saharas võib eristada kolme faasi:
*Taasasustamise faas (8500–7000 eKr) – Sahara muutus roheliseks, Niiluse oru asustus vähenes kõrge veetaseme tõttu.
*Formatiivne faas (7000–5300 eKr) – suhteliselt stabiilne periood, mil kõikides ilma alalise veeta piirkondades asustus lõppes järsult.
*Regionaliseeriv faas (5300–3500 eKr) – rahvastik koondus soodsatesse kohtadesse; Niiluse org taasasustati; Badārī kultuur ja dünastiate-eelse perioodi algus Egiptuses.
*Marginaliseeriv faas ilma püsiasustuseta.

## Geograafia ja hüdrograafia

 
Põhja-Aafrika, Kesk-Aafrika ja Ida-Aafrika ulatuslike alade hüdrograafilised tingimused olid tänapäevastest oluliselt erinevad. Sademete hulk oli suurem ja hüdrograafiline võrgustik märksa tihedam. Järvede veetase oli üldiselt kümnete meetrite võrra kõrgem kui praegu ning jõgede sängid, voolusuund ja valglad olid kohati teistsugused. 

Tänapäeval äravooluta Tšaadi järve kohal oli Mega-Tšaadi järv pindalaga umbes 400 000 km², mis on võrreldav tänapäevase Kaspia mere pindalaga. Järve maksimaalne sügavus oli umbes 183 m ja veetase oli umbes 30 m võrra kõrgem kui tänapäeval. Järve vesi voolas Kébi jõe kaudu Nigeri jõkke, nii et Nigeri valgla hõlmas kogu umbes 2,4 miljoni km² suuruse Mega-Tšaadi järve valgla.

Ka Ida-Aafrikas olid ühendused teistsugused. Tänapäeva Keenias asuvast praegu äravooluta Turkana järvest voolas vesi Sobati jõe ja Valge Niiluse kaudu Niilusesse. 

Kujunes arvukalt madalaid järvi ja jõesüsteeme, mis on hiljem kuivanud või mattunud ning on tänapäeval tuvastatavad üksnes satelliit- ja radarkaugseire abil (näiteks Tamanrasseti jõgi).

## Ökoloogia

Põhja-Aafrikas oli viljakas kliima. Saharas oli valdavalt savann, kus elasid elevandidid, kaelkirjakud ja teised Sahelile iseloomulikud loomad. Oli veel säilinud tänapäevaks välja surnud suuri loomi, nagu *[[Sivatherium]]* ja *[[Pelorovis]]*.

Roland Oliver kirjeldab tollaseid olusid nii: "Tänapäeval paljastest kaljudest koosnevad Kesk-Sahara kõrgplatood Liibüa kõrbest lõuna pool, nagu näiteks Tibesti ja Ahaggar, olid tol ajal kaetud tammest, pähklipuust, pärnast, lepast ja jalakast koosnevate metsadega. Veidi madalamad piirkonnad, nagu Tassili n'Ajjer ja Acacus põhjas ning Ennedi ja Aïr lõunas, olid kaetud oliivide ja kadakapõõsaste ning aleppo mändidega. Orud kandsid aastaringselt voolavaid kalarikkaid veekogusid ning olid ümbritsetud seemneid kandvate rohumaadega."

## Kultuurid

Umbes 8500 eKr tõi mussoonvihmade kiire tugevnemine kaasa troopilise vihmavööndi järsu nihkumise põhja poole, mis parandas oluliselt elutingimusi Saharas ja selle ümbruses. Neoliitilise subpluviaali pehme ja niiske kliima soodustas suure hulga inimeste asumist Niiluse orgu Egiptuse alal ning neoliitiliste kogukondade õitsengut Sudaani alal ja Saharas.

Viimaste seas olid ka kultuurid, mis lõid Sahara kaljujooniseid, mille enamik näiteid on leitud Alžeeriast (sealhulgas Kagu-Alžeerias Tassili n'Ajjeris säilinud kaljumaalingud), Liibüast ja Tuneesiast.

Kliimamuutused tähendasid inimestele toiduallikate olulist kasvu kala, veelindude, mageveelimuste, näriliste, jõehobude ja krokodillide näol. Nad kasutasid toidu hankimiseks parvi, paate, mõrdu, püüniseid, harpuune, võrke, õngekonkse, õngenööre ja võrgupomme. Jõgede ja järvedega seotud eluviis võimaldas oluliselt suuremaid ja püsivamaid kogukondi kui rändavate jahisalkade puhul ning märksa suuremat rahvastikutihedust kui varasematel rändavatel küttide-korilaste rühmadel.

Toitumise muutused koos kohaliku keraamika levikuga (mis võimaldas vedela toidu valmistamist ja säilitamist) viisid nn kulinaarse revolutsioonini, mille tulemusel ilmusid supp, kalahautis ja (metsikute teraviljadest) puder.

Alates ajast umbes 8000 eKr leidub Kesk-Niiluse Hartumi kultuuridel Aafrika vanimat teadaolevat keraamikat, nn lainelise joonega keraamikat (*Wavy Line Pottery*). Järgnevatel aastatuhandetel levis see keraamikatraditsioon üle kogu Sahara. Suurte stiililiste ja kronoloogiliste erinevuste tõttu ei saa siiski rääkida ühestainsast kultuurist.

Märkimisväärne osa teadmistest tollaste veeäärsete inimeste eluviisi kohta pärineb Briti arheoloogi Anthony John Arkelli Teise maailmasõja aegsetelt väljakaevamistelt Sudaanis Sinise Niiluse ääres. Arkell jõudis järeldusele, et tema uuritud asula paiknes savannis, sest ta leidis prügikihtidest antiloopide luid, ja et seal sadas umbes kolm korda rohkem kui tänapäeval samas kohas kõrbes. Tema aruanded kirjeldavad neoliitilist asulat Sinise Niiluse liivasel kaldal, mis paiknes umbes 4 m kõrgemal tänapäevasest Niiluse maksimaalsest üleujutustasemest. Asula elanike põhitoit oli kala. Skelettide füüsilised tunnused viitavad sugulusele tänapäevaste Lääne-Niiluse keelte kõnelejatega, näiteks nueritega ja dinkadega. Asula vanuseks määrati radiosüsinikmeetodil umbes 7000–5000 eKr.

Tuginedes nii sellele leiukohale kui ka prantsuse arheoloogide kaevamistele Tšaadis, Malis ja Nigeris (näiteks luust harpuunid ja iseloomulik lainelise ornamendiga keraamika), järeldas Arkell, et sel ajal levis laial alal umbes tänapäevase Hartumi laiuskraadil suhteliselt ühtne küttide ja kalastajate kultuur. Seda hüpoteesi on hiljem täpsustatud ja osaliselt vaidlustatud ning lainelise joonega keraamika loojate täpne päritolu on endiselt vaidluse all.

Kesk-Saharas eksisteeris ajavahemikus 8000–6000 eKr Kiffi kultuur, mille kandjad olid kütid ja kalastajad. Neid iseloomustas robustne kehatüüp, mis morfoloogiliselt sarnanes Põhja-Aafrika iberomauretaani kultuuri Mechta–Afalou tüübile. Pärast aega 6000 eKr järgnes kuivem periood ning Kiffi kultuur kadus.

Oluline on ka Gabriel Campsi avastatud leiukoht Lõuna-Alžeerias (Amekni leiukoht Tamanrasseti lähedal), mis on dateeritud aega umbes 6700 eKr. Selle kultuuri kandjad olid samuti kalastajad-kütid-korilased, kellel oli kasutusel lainelise joonega keraamika. Skeletileidude morfoloogilised tunnused viitavad päritolule Mustast Aafrikast, mitte Vahemere piirkonnast. Camps leidis tõendeid, mis tema hinnangul osutavad teraviljade kasvatamisele, mitte üksnes nende korjamisele. Hilisemad uurimused on selle hüpoteesi siiski ümber lükanud: teraviljajäänused osutusid morfoloogiliselt metsikuteks ning kogukond ei olnud püsivalt paikne.

Umbes 5200 eKr ilmus piirkonda Ténéré kultuur, mida iseloomustas oluliselt saledam kehatüüp, mis arvatakse olevat Ida-Aafrika päritolu. Selle kultuuriga seostatakse ka kodustatud veiste kasutuselevõttu Saharas, kuid on vaidluse all, kas veised kodustati kohapeal või toodi sisse. Uan Telocati leiukoht Tadrart Acacuses, mis on dateeritud aega umbes 4900 eKr, ei ole kuigi palju hilisem kui vanimad kodustatud veiste leiud Z̄āgrose mägedes Iraanis (umbes 5500–5000 eKr).

Aastal 2000 avastasid Chicago Ülikooli arheoloogid Gobero leiukohas Ténéré kõrbes Kirde-Nigeris neoliitilise subpluviaali ajast pärinevad inimjäänused. Hauad on erakordselt hästi säilinud ning on ainulaadsed tõendid tollaste asulate kohta. Gobero leiud on omistatud Kiffi kultuurile (umbes 7700–6200 eKr) ja Ténéré kultuurile (umbes 5200–2500 eKr).

Umbes 7000 aastat tagasi elas Adrar des Ifoghasi platool Sahara lõunaosas (Põhja-Malis) nn Asselari inimene, keda paljud teadlased peavad üheks varasemaks hästi dokumenteeritud Musta Aafrika päritolu inimese luustikuleiuks.

Geneetiliste uuringute põhjal paigutatakse 5700–7300 aasta tagusesse aega ka Euraasiast Tšaadi järve piirkonda jõudnud Y-kromosoomi haplogrupi R1b alamharu R1b1a2-V88 kandjate saabumine.

## Vaata ka
* vanem Peroni transgressioon
* Piora võnked
* Abbassia pluviaal
* Jarmah (Garama)
* mehtoidid
* Moustier' pluviaal
* pluviaal
* Sahara kaljujoonised
* Sahara pumba teooria
* roheline Sahara

## Viited

## Kirjandus
* Francis Clark Howell, François Bourlière. *African Ecology and Human Evolution*, London: Routledge 1964.
* William J. Burroughs (toim). *Climate: Into the 21st Century,* Cambridge: Cambridge University Press 2003