Ilja Bokštein

**Ilja Veniaminovitš Bokštein** (vene keeles *Илья Вениаминович Бокштейн*, 11. märts 1937 Moskva, NSVL – 18. oktoober 1999 Jaffa, Iisrael) oli juudi rahvusest Venemaa ja Iisraeli luuletaja, kunstnik, esseist ja tõlkija.

## Elulugu
Tema vanaisa oli Moskva sünagoogi pealihunik. Tema trükiladujast isa suri, kui Ilja oli kolmeaastane. Teda kasvatas ema, kes oli masinakirjutaja. Lapsena haigestus luutuberkuloosi, oli seitse aastat voodihaige ja jäi eluks ajaks invaliidiks.

1955. aastal lõpetas keskkooli ja kandideeris edutult Moskva Riikliku Ülikooli filoloogiaosakonda. Ta õppis sidetehnikumis kuni 1958. aastani, kuid ei lõpetanud. 1960. aastal astus Moskva Raamatukogundusinstituuti.

Alates 1955. aastast külastas ta regulaarselt Moskva teadusraamatukogusid, lugedes revolutsioonieelset ja lääne kirjandust ajaloo ja filosoofia kohta. Õppis iseseisvalt inglise keelt. 1950. aastate lõpus hakkas huvituma juudi ajaloost ja kultuurist. Tutvus müstiku kirjaniku Juri Mamlejevi ja "Zamoskvoretski Sokratese" ringkonnaga – "mitteametlike" filosoofide, tõlkijate ja kultuuriteadlaste rühmaga. Aastatel 1959–1960 veetis ta palju aega Lianozovo grupiga. Aastatel 1960–1961 osales ta Majakovski väljakul noortekogunemistel, pidades poliitilisi kõnesid. Ta oli kõige radikaalsem kõneleja, kuulutades avalikult kommunismivastaseid loosungeid ja propageerides konstitutsioonilist monarhiat (mis tema arvates oli Venemaale sama loomulik valitsemisvorm kui Ameerika Ühendriikidele demokraatia). „Väikese kasvuga, küürus  väga temperamentne, erksa närviga  käitus ta julgemalt kui keegi teine. Kui me end antikommunistideks ei kuulutanud, ütles ta lihtsalt: „Ma olen antikommunist. Maha nõukogude võim, maha kommunism.“ Nehru usub, et kommunistid on progressist 100 aastat maas. Ma ei nõustu temaga.“ „Ma usun, et nad on 500 aastat maas“.

6. augustil 1961 peeti kinni Majakovski väljakul järjekordse kõne ajal, arreteeriti järgmisel päeval. Moskva linnakohus mõistis ta süüdi (9. veebruaril 1962) koos Vladimir Ossipovi ja Eduard Kuznetsoviga, kuigi tal polnud nende vandenõutegevusega mingit pistmist. Karistati Vene NFSV kriminaalkoodeksi § 70 1. osa [7] ja § 72 alusel ja saadeti viieks aastaks sunnitöölaagrisse. Kandis karistust Mordvas Dubrovlagis ja oli poliitvangide seas kõrgelt hinnatud. Vanglas olles kirjutas ta mitu filosoofilist teost: „Ekstramonism“, „Dialektilise materialismi olemus“ ja „Filosoofiliste süsteemide klassifikatsioon“ (kõik jäid avaldamata). Laagris ristiti ta õigeusku ja hakkas kirjutama luuletusi.

Vabanes vanglast augustis 1966. Elukoha Moskvasse registreerimiseks sunniti teda teesklema vaimuhaigust ja ta veetis mitu kuud üldises psühhiaatriahaiglas, kust vabanes augustis 1967. Ta jätkas luule kirjutamist ja õppis võõrkeeli. Ta suhtles preestrite Dmitri Dudko, Gleb Jakunini ja diakon Boriss Haibuliniga. 1960. aastate lõpus oli ta lähedane sõber Venemaa islamiliikumise juhtfiguuri Geidar Džemali ja tema naise Jelenaga ning elas pikka aega koos nendega.

Vladimir Ossipovi soovitusel otsustas ta emigreeruda Iisraeli. Moskva sionistid korraldasid ja rahastasid tema lahkumist. 1972. aasta veebruaris emigreerus ta Iisraeli. Ta elas invaliiditoetusest, seejärel pensionist. Ta kirjutas vene keeles luulet ja filosoofilisi, religioosseid ja keeleteaduslikke traktaate. Ta on avaldanud oma töid ajakirjades "Siion", "Aeg ja meie", "Gnosis" ja "22". 1986. aastal avaldas ta luulekogu "Laine kuma".

Ta on maetud Tel Avivi Hayarkoni kalmistule.

Mõnedel andmetel pühendas Bulat Okudžava oma laulu "Pabersõdur" ("Üks sõdur maailmas elas, nägus ja vapper...") talle.

## Viited