Friedrich Wilhelm von Sivers (1748–1823)

**Friedrich Wilhelm von Sivers** (26. juuli 1748 – 27. detsember 1823) oli Siversite aadlisuguvõsa Rantsna liinist pärit Liivimaa maanõunik, senaator ja sõjaväelane, kes osales 1812. aasta Vene-Prantsuse sõjas. Ta oli Rantsna mõisnik. 

## Elulugu
Friedrich Wilhelm von Sivers sündis Rantsna mõisas 26. juulil 1748 Friedrich Wilhelmi ja Leonette Wilhelmine von Siversi (sünninimega von Rehbinder) perekonda. 

1764. aastal astus Sivers kaprali auastmes sõjaväkke. 1767. viidi ta adjutandina üle kindralleitnant Pjotr Apraksini staapi. 1767–1769 osales ta sõjategevuses Bari konföderatsiooni vastu, 1768. aasta juunis Bari ning augustis Krakówi piiramisel. 1769. aastal liitus ta polkovnik Šepelevi üksusega ning osales veel mitmes kokkupõrkes poolakate vastu. Järgmisel aastal viidi ta üle Türgi rindele, seal sõdis ta kindralleitnant Aleksander Prozorovski korpuses Moldovas Benderi ning Krimmis Kefa all. 1773. aastal läks Sivers prints Dolgorukovi korpusesse. Aasta jooksul võitis ta türklasi mitmetes väiksemates lahingutes, mistõttu autasustati teda 1776. aasta 26. novembril Püha Georgi ordeni IV klassiga. 1779. aastal ülendati ta Pihkva karabiinirügemendis majoriks. 1786. aasta 6. septembril ülendati ta polkovnikuks, seejärel läks Sivers sõjaväest erru.

1789. aastal nimetati Sivers Volmari kreisimarssaliks. 1792. aastal sai Sivers Riia asehaldurkonnas  Liivimaa kubermangu Liivimaa rüütelkonna aadlimarssaliks, selles ametis oli ta kuni 1797. aastani. Kuna keiser Paul I oli 1796. aasta novembri käsuga varasema korra taastanud, pidid rüütelkondades uuesti maamarssalid olema. Seepärast astus Sivers 1797. aasta jaanuaris toimunud maapäeval oma ametist tagasi, samal maapäeval valiti ta Liivimaa maanõunikuks. Sellega ülendati ta kindralmajori auastmesse ning autasustati Püha Anna ordeni II klassiga. Kuni uue maamarssali valimiseni juhatas Liivimaa maapäeva Friedrich Reinhold von Berg. Kuid nii jaanuaris valitud Carl Gustav von Samson kui ka tema järel asendajaks valitud Otto Magnus Johann von Richter astusid tagasi. 1. juulil otsustas Liivimaa aadlikonvent, et Sivers jätkab maamarssali asendajana. Seetõttu oli ta selle ametikohal kuni 1798. aastani.  

Samal aastal kaebas Sivers maanõunike kolleegiumile, et Abja mõisnik Friedrich Adolf von Stackelberg kohtleb oma talupoegi liiga halvasti. Asi jõudis lõpuks keiser Paul I-ni ning senatini, kes Siversi talupoegade ebaseaduslikus ülekuulamises süüdi mõistsid. Sivers rehabiliteeriti alles keiser Aleksander I ajal.  

Sivers oli üks tolla aja liberaalseid aadlikke, kes maapäevadel talupoegade heaolu eest seista püüdis. Ta tegi palju selleks, et maarahva elu 1804. aasta talurahvaseaduse läbi parandada.  

### Osalus 1812. aasta sõjas ning hilisem elu
1811. aastal autasustati Siversit Püha Anna ordeni I klassiga. Samal aastal nimetati ta keiser Aleksandri poolt Kuramaa tsiviilkuberneriks. 1812. aastal alanud sõjas Prantsusmaa vastu sattus kubermangu pealinn Jelgava ohtu. Tollaseid eeskirju eirates otsustas Sivers vastutustundest linna 8. juulil maha jätta, kuid mitte põlema panna. Siiski avaldas ta enne linna langemist kaks manifesti. Üks oli suunatud linnaelanikele, milles tänas neid truuduse eest, ning teine vaenlastele. 

Sivers oli üks talupoegadest maakaitseväe moodustamise suuremaid pooldajaid. 17. juulil esitas ta Riia kindralkubernerile Magnus Gustav von Essenile oma projekti, mille alusel tuleks iga 25. mees relvastada. Sivers nägi maakaitseväel vaenlase tagala õõnestamise rolli. Ettepanek moodustada 2000-meheline maakaitsevägi ning selle juhiks määrata Sivers jõudsid keisrini, kes selle ka kinnitas. Vägi kogunes Rantsna mõisa, kus Siversit asendas polkovnik Otto Daniel Alexander von Uexküll-Güldenband. Sivers polnud kokku tulnud sõdurite ja hobustega rahul, märkides, et sõdurid on tihtipeale 50- kuni 60-aastased, kehva tervise ja väikese kasvuga. Hobused olid samuti vanad ning teenistuseks kõlbmatud. Kuna maakaitsevägi oli oktoobris-septembris raskeid kaotusi, kandnud, formeeriti see ümber 800-meheliseks Liivimaa kasakapolguks. Polgu ülemaks sai taas Sivers, kes mõnda aega pidi polku üksinda ülal pidama. 1813.aastal polk likvideeriti. Üldiselt oli Sivers oma iseloomu ning kogemuste puudumise tõttu maakaitseväejuhiks täiesti sobimatu. Seepärast ei saanud ta üksuse majandamise ning väljatreenimisega hakkama. 

1814. aastal nimetati Sivers Vene Keisririigi senati senaatoriks ning salanõunikuks. 1815. aastal määrati ta Volõõnia kubermangu administraatoriks, kuid sai seda ametit kehva tervise tõttu vaid lühikest aega pidada.  

Friedrich Wilhelm von Sivers suri Rantsna mõisas 27. detsembril 1823.

## Perekond
Friedrich Wilhelm von Sivers abiellus esimest korda 1776. aastal Viiburis Anna von Taubertiga, kes aga järgmisel aastal suri. Sivers abiellus uuesti 1779. aasta 21. mail. Teisest abielust Christine Jakobina von Lilienfeldiga sündis üks laps.

* Anna Henriette Christine Maria Wilhelmine von Sivers (1780–1855). Päris isa surma järel Rantsna mõisa. Abiellus Prantsuse kapten Maximilian d'Ambelardiga ning suri Pariisis. 

## Viited


### Kirjandus

* *Archiv der Familie von Stackelberg*. Kd. 2. Peterburi. 1900.
* Hagemeister, Heinrich von. *Materialen zu einer Geschichte der Landgüter Livlands*. Kd. 1. 1836.
* Helme, Rein. *1812. aasta Eestis ja Lätis*. Tallinn: Olion, 1990. 
* Meyer, Clemens Friedrich. *Magazin für die kunde des geistigen und sittlichen lebens in Russland*. Kd. 1. 1853. 
* Polovtsov, Aleksander. Сиверс, Феодор Феодорович. *Русский биографический словарь.* Kd. 18. 1904. 
* Stepanov, Vassili. ''В память столетнего юбилея военного ордена святого великомученика и победоносца Георгия (1769-1899 г)''. Peterburi: Skarjatini trükimaja, 1869.
* Transehe-Roseneck, Astaf von. *Genealogisches Handbuch der livländischen Ritterschaft*. Kd. 1. Görlitz. 1929.
* Wolff, Nicolas. *Livland's Landräte und Landmarschälle*. Tartu: K. Matthiesens Buchdruckerei Ant. Ges., 1932

## Välislingid

* [Siversi poolt koostatud aruanne Liivimaa aadelkonna ja maakaitseväe kohta 1812. aasta sõjas](https://ru.wikisource.org/wiki/%D0%A0%D1%83%D1%81%D1%81%D0%BA%D0%B0%D1%8F_%D1%81%D1%82%D0%B0%D1%80%D0%B8%D0%BD%D0%B0_(%D0%B6%D1%83%D1%80%D0%BD%D0%B0%D0%BB)/1870_%D0%B8%D0%B7%D0%B4._2_(%D0%94%D0%9E)/001/%D0%9B%D0%B8%D1%84%D0%BB%D1%8F%D0%BD%D0%B4%D1%81%D0%BA%D0%BE%D0%B5_%D0%B4%D0%B2%D0%BE%D1%80%D1%8F%D0%BD%D1%81%D1%82%D0%B2%D0%BE_%D0%B8_%D0%B2%D1%8B%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%B2%D0%BB%D0%B5%D0%BD%D0%BD%D0%BE%D0%B5_%D0%B8%D0%BC_%D0%BE%D0%BF%D0%BE%D0%BB%D1%87%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D0%B5_%D0%B2_1812_%D0%B3%D0%BE%D0%B4%D1%83). Aruanne esitatud keiser Aleksander I-le 1813. aasta 28. oktoobril. Avaldatud 1870. aastal ilmunud ajakirja *Русская старина* 1. köites.