Pavel Miljukov

**Pavel Nikolajevitš Miljukov** (vene Павел Николаевич Милюков; 15. jaanuar/27. jaanuar 1859 Moskva – 31. märts 1943 Aix-les-Bains) oli Venemaa liberaalne poliitik, ajaloolane ja publitsist. Ta oli Konstitutsioonilise Demokraatliku Partei (Rahva Vabaduspartei, Kadettide Partei) juht. Ta oli 1917. aastal Ajutise Valitsuse välisminister ja Cambridge'i Ülikooli audoktor (1916).

## Elulugu
Ta lõpetas 1. Moskva Gümnaasiumi hõbemedaliga. 1877. aasta suvel, Vene-Türgi sõja ajal (1877–1878), määrati ta Taga-Kaukaasiasse sõjaväe varustusosakonna laekuriks ja seejärel Moskva meditsiinisalga esindajaks.

Ta lõpetas Moskva Keiserliku Ülikooli ajaloo-filoloogia teaduskonna (1882; heideti ülikoolist välja üliõpilaskogunemisel osalemise eest 1881. aastal, ennistati järgmisel aastal). Ülikoolis oli ta Vassili Kljutševski ja Pavel Vinogradovi õpilane. Pärast isa surma andis ta tudengiaastatel pere ülalpidamiseks eratunde. Ta jäi ülikooli, et valmistuda professori kutseks.

Vene ajaloo magister (1892; väitekirja teema: "Venemaa riigimajandus 18. sajandi esimesel veerandil ja Peeter Suure reformid"). Ta ei kaitsnud oma doktoritööd (mõned usuvad, et see oli tingitud keeldumisest anda talle magistritöö eest kohe doktorikraad – paljud akadeemilise nõukogu liikmed pooldasid seda, kuid Vassili Kljutševski oli selle vastu, mis viis tema ja Miljukovi suhete halvenemiseni).

1890. aastate algusest oli ta Venemaa Ajaloo ja Muinsuste Seltsi, Moskva Arheoloogia Seltsi ning Loodusteaduste, Geograafia ja Arheoloogia Seltsi liige. Ta juhtis haridustegevust Moskva Kirjaoskuse Komitees ja Enesehariduse Komisjonis.

Oma magistritöös "Riigimajandus Venemaal 18. sajandi esimesel veerandil ja Peeter Suure reformid" paljastas ta seose Peetri reformide vahel riigikorralduses, maksu- ja finantssüsteemis ning haldusorganite tegevuses. Vastuseisus äärmuslikele hinnangutele Peeter I-le kui suurele reformijale, väitis Miljukov, et tema reformid olid Venemaa sisemise arengu loogika väljendus. Ta pakkus ka välja, et Peeter I reformid olid spontaanne protsess, mida kujundas aja möödumine, mitte aga algusest peale planeeritud. Ta väitis, et Peetri mõjusfäär oli üsna piiratud; reformid töötati välja kollektiivselt ja tsaar mõistis ümberkujundamiste lõppeesmärke vaid osaliselt ja sedagi kaudselt oma lähiringi kaudu. See töö pälvis hiljem Sergei Solovjovi auhinna.

Miljukovi peamine ajalooline teos on "Esseed Vene kultuuriloost". Esimeses numbris esitatakse ajaloo "üldmõisted", selle eesmärgid ja teadusliku uurimistöö meetodid. See määratleb autori teoreetilised lähenemisviisid ajaloolise materjali analüüsimisel ning sisaldab esseesid rahvastiku, majanduslike, poliitiliste ja sotsiaalsete süsteemide kohta. Teine ja kolmas number uurivad vene kultuuri – kiriku, usu, koolide ja erinevate ideoloogiliste liikumiste rolli.

"Esseedes" näitas ta riigi olulist rolli Vene ühiskonna kujunemisel, väites, et Venemaa, hoolimata oma iseärasustest, järgis Euroopa arenguteed. Samuti esitas ta oma argumendid vene "rahvusliku tüübi" kohanemisvõime kohta laenatud sotsiaalsete institutsioonidega. Uskudes, et "ühiskonnaelu erinevates aspektides on mitmeid põhimõttelisi, seaduspäraseid arenguid", ei uskunud Miljukov, et ajaloolist protsessi on võimalik seletada tootmise arengu või "vaimse printsiibi" kaudu. Ta püüdis vaadelda ühtset ajalugu omavahel seotud, kuid eraldiseisvate ajalugude jadana: poliitiline, sõjaline, kultuuriline jne.

Miljukovi peamine historiograafiline teos oli "Vene ajaloolise mõtte põhivoolud", mis oli ülikooli loengukursuse läbivaadatud ja laiendatud versioon. Raamat sisaldab analüüsi Venemaa ajalooteaduse arengust 17. sajandist kuni 19. sajandi esimese kolmandikuni. Tema historiograafiline teos "Vene ajaloolise mõtte põhivoolud" ilmus 1799. aastal ja on nüüd saadaval 1999. aastal.

Nagu ajaloolane Venedikt Mjakotin kirjutas:

Esimene asi, mis igale P. N. teaduskarjääri ja eriti tema tööd Venemaa ajaloo alal jälginud inimesele silma jääb, on tema teaduslike huvide erakordne laius. Arheoloogia, etnograafia, keeleteadus, majanduse, ühiskonnaelu, poliitiliste institutsioonide ja poliitilise mõtte ajalugu, kultuuriajalugu kitsamas tähenduses, kiriku, koolide ja teaduse ajalugu, kirjandus, kunst ja filosoofia – kõik see köitis Miljukovi tähelepanu ja köitis tema uudishimuliku uurijapilgu. Ta allutas oma analüüsile kõik need laialt levinud nähtused. Ja tuleb lisada, et kõigis neis valdkondades ei olnud ta juhuslik külaline, vaid meister, hõlmates kõikjal kõike, mida ajalooteadus enne teda oli saavutanud, ja seistes oma kaasaegsete saavutuste esirinnas.

Aastatel 1886–1895 oli Miljukov Moskva Ülikooli eradotsent, kus ta õpetas erialaseid kursusi historiograafias ja ajaloolises geograafias; ta õpetas ajalugu ka 4. tütarlaste gümnaasiumis ja kõrgemates naiskursustel ning andis ajaloo ja vene kirjanduse ajaloo tunde Põllumajandustehnikumis.

Ta elas Pljuštšihha tänaval kolonelleitnant Aleksei Aleksejevitš Bartenevi majas (nr 32, korter 5); endine õpilane A. A. Kizevetter meenutas: "Tema tagasihoidlik korter meenutas antikvariaati. Ei saanud ühtegi lihast liigutada ilma raamatu otsa põrkamata. Tema laud oli kuhjatud kõikvõimalikest erialastest väljaannetest ja dokumentidest. Selles keskkonnas veetsime meeldivaid ja huvitavaid õhtuid vestluste saatel."

## Poliitiline tegevus

18. märtsil 1895 peatas politsei ta Nižni Novgorodis peetud loengus sisalduvate "vihjete eest üldistele vabadusepüüdlustele ja autokraatia hukkamõistule" Moskva ülikoolis õpetamise politseijaoskonna poolt "äärmise poliitilise ebausaldusväärsuse" tõttu. Uurimine, mille viis läbi "vastavalt kõigile kunstireeglitele" Moskva ringkonnakohtu aseprokurör Aleksei Lopuhhin, lõppes Miljukovi sõnul "tavapärase otsusega, kui kuritegu ei tuvastatud: administratiivne pagendus". Tal keelati õpetamine teistes õppeasutustes ja ta saadeti Rjazanisse, kus ta osales arheoloogilistel väljakaevamistel ja alustas tööd "Esseede kallal Vene kultuuriloost".

1897. aastal kutsuti ta Sofia kõrgemasse kooli ajalooloengut pidama ja ta reisis Bulgaariasse. 1898. aastal katkestati  aga Venemaa suursaadiku Georgi Bahmetevi palvel tema antud õpetamine. Ta osales arheoloogilisel ekspeditsioonil Makedooniasse, kus avastati Hallstatti tüüpi nekropol, ja avaldas "Kirjad teelt" ajakirjas "Russkie Vedomosti" (1897–1899).

Ta naasis Venemaale 1899. aastal ja 1901. aastal veetis ta mitu kuud opositsioonilise tegevuse eest vanglas. Ta avaldas artikleid opositsioonilises emigrandiajakirjas "Osvoboždenie" (Vabastamine) ja temast sai üks Venemaa liberalismi tunnustatud ideolooge. Aastal 1903 ja uuesti aastatel 1904–1905 külastas ta Ameerika Ühendriike, kus pidas loenguid Chicago Ülikoolis (1903, 1904–1905) ja Bostonis Lowelli Instituudis (1904). Septembris 1904 osales ta liberaalse Vabastusliidu esindajana Venemaa Opositsiooni- ja Revolutsiooniparteide Pariisi konverentsil. 1905. aastal, saades teate "Verisest pühapäevast" 9. jaanuaril 1905, naasis ta Venemaale. Maist augustini 1905 oli ta valitsusvastaste ametiühingute ühenduse Ametiühingute Liidu esimees.

### Kadettide partei Liider
1905. aasta oktoobris sai temast üks Konstitutsioonilise Demokraatliku Partei (Rahva Vabaduspartei) asutajatest ja alates märtsist 1907 oli ta selle partei keskkomitee esimees. Ta oli kadettide tunnustatud juht ja parteiliikmete omavahelistes aruteludes võttis ta tavaliselt tsentristliku seisukoha. Kadettide Partei Keskkomitee liige Ariadna Tõrkova kirjutas: „Parteis oli palju silmapaistvaid inimesi. Miljukov tõusis neist kõrgemale ja sai juhiks ennekõike seetõttu, et ta tahtis kindlalt olla juht. Tal oli Venemaa avaliku elu tegelase kohta haruldane kontsentreeritud ambitsioon. Poliitiku jaoks on see hea omadus.“ Ta oli üks parteiprogrammi autoreid, uskudes, et Venemaa peaks olema „konstitutsiooniline ja parlamentaarne monarhia“. Ta oli üks parteilehe Retš toimetajatest, enamiku selle juhtkirjade autor. Pärast Esimese Riigiduuma laialisaatmist 1906. aastal oli ta üks Viiburi üleskutse autoritest, mis sisaldas üleskutset kodanikuallumatusele. Kuna teda aga saadikuks ei valitud, ei allkirjastanud ta üleskutset ja sai seetõttu võimaluse jätkata oma poliitilist tegevust (kõik allkirjastanud mõisteti vangi ja kaotasid õiguse duumasse valimisele).