Joni Mitchell

**Roberta Joan Mitchell** (sünninimi **Anderson**; sündinud 7. novembril 1943) on Kanada ja Ameerika laulja-laulukirjutaja, multiinstrumentalist ja maalikunstnik. 

Mitchell on üks mõjukamaid 1960. aastate folkmuusika ringkonnast pärit laulja-laulukirjutajaid, kes sai tuntuks oma isiklike laulusõnade ja ebatavaliste kompositsioonide poolest, milles on sulandunud popi, džässi, roki ja teiste žanrite elemendid. Ta on pälvinud 11 Grammy auhinda ja ta valiti 1997. aastal Rock'n'rolli Kuulsuste Halli. Ajakiri Rolling Stone nimetas teda 2002. aastal "üheks kõigi aegade suurimaks laulukirjutajaks" ja AllMusic märkis 2011. aasta elulooraamatus, et "Joni Mitchell võib olla 20. sajandi lõpu kõige olulisem ja mõjukam naisartist".

Mitchell alustas laulmist Saskatooni väikestes ööklubides ja kogu Lääne-Kanadas, enne kui ta liikus edasi Toronto ööklubidesse. Ta kolis Ameerika Ühendriikidesse ning alustas 1965. aastal kontserditurneega. Mõningaid tema originaallaule ("Urge for Going", "Chelsea Morning", "Both Sides, Now", "The Circle Game") salvestasid algselt teised lauljad, mis võimaldas tal sõlmida lepingu Reprise Recordsiga, et 1968. aastal oma debüütalbumit "Song to a Seagull" salvestada. Lõuna-Californiasse elama asunud Mitchell aitas kujundada ajastut ja generatsiooni selliste populaarsete lauludega nagu "Big Yellow Taxi" ja "Woodstock" (mõlemad 1970). Tema 1971. aasta albumit "Blue" nimetatakse sageli üheks kõigi aegade parimaks albumiks; see oli nimetatud ajakirja Rolling Stone 2003. aasta nimekirjas "500 kõigi aegade parimat albumit", ning tõusis 2020. aasta versioonis kolmandale kohale. 2000. aastal, The New York Times valis "Blue" üheks albumiks 25st, mis kajastab "20. sajandi populaarse muusika pöördepunkte ja tipphetki". NPR nimetas albumi "Blue" 2017. aasta "naisartistide loodud parimate albumite" nimekirjas.

Mitchell hakkas katsetama rohkem džässist inspireeritud ideid oma 1974. aasta albumil "Court and Spark", mis sisaldas raadiohitte "Help Me" ja "Free Man in Paris" ning millest sai tema enim müüdud album. 1975. aasta paiku hakkas Mitchelli hääleulatus muutuma metsosopranist laiaulatuslikuks kontraaldiks. Tema eriomased klaveri ja avatud häälestusega kitarri kompositsioonid kasvasid harmooniliselt ja rütmiliselt keerulisemaks, kui ta sulandas kokku džässi ''rock'n'roll''i, R&B-i, klassikalise muusika ja maailmamuusikaga. Alustades 1970. aastate keskel, hakkas ta tegema koostööd märkimisväärsete džässmuusikutega nagu Jaco Pastorius, Tom Scott, Wayne Shorter, Herbie Hancock ja Pat Metheny, samuti ka Charles Mingus, kes palus teda koostööd tegema oma viimastele salvestustele. Hiljem liikus ta pop- ja elektronmuusika suunas ning tegeles poliitiliste protestidega. Teda auhinnati Grammy elutööauhinnaga 2002. aastal.

Mitchell produtseeris või oli kaasprodutsent enamikul oma albumitel ja disainis enamiku oma albumite kaanepildid, ta ise kirjeldab end kui "asjaolude tõttu rööbastelt maha jooksnud maalikunstnikku". Muusikatööstuse kriitikuna lõpetas ta tuuritamise ning avaldas oma originaallauludest koosneva 19. ja ühtlasi ka viimase albumi 2007. aastal. Järgmise kahe aastakümne jooksul andis ta aeg-ajalt intervjuusid ning tuli avalikkuse ette, et rääkida erinevatest heategevustest, kuigi ajuaneurüsmi rebend 2015. aastal tõi talle kaasa pika taastumis- ja teraapiaperioodi. Selle aja jooksul avaldati sari tagasivaatelisi kogumikke, mille lõpptulemuseks oli Joni Mitchelli arhiivide projekt. Selle eesmärk oli avaldada suur osa tema pika karjääri jooksul avaldamata materjali. Ta naasis avalikuse ette 2021. aastal ning võttis isiklikult vastu mitmeid auhindu, sealhulgas ka Kennedy Center Honor auhinna. Mitchell naasis *live*-esinemiste juurde ootamatu kontserdiga 2022. aasta juunis Newporti folkfestivalil ja on sellest alates esinenud veel mitmel korral, sealhulgas peaesinejana 2023. ja 2024. aastal.

## Lapsepõlv ja haridus
Ta on sündinud Roberta Joan Andersoni nime all Fort Macleodis Myrtle Marguerite (neiupõlvenimi McKee) ja William Andrew Andersoni tütrena. Ta ema esivanemad oli Šoti ja Iiri päritolu; ta isa on pärit Norra perest ning temas võis olla osa ka Saami suguvõsast. Tema ema oli õpetaja ja isa oli Kanada kuninglik õhuväe kapten, kes juhedas uusi piloote RCAF lennunduse õppejaamas Fort Macleodis. Teise maailmasõja ajal kolis ta perega erinevatesse baasidesse Lääne-Kanadas. Kui sõda lõppes, töötas tema isa toidupoes ning pere kolis Saskatchewani, elades Maidstone'is ja North Battlefordis. Hiljem laulis ta väikelinnas üleskasvamisest mitmetes lauludes, sealhulgas "Song for Sharon". 

Mitchell nakatus lastehalvatusse üheksa-aastaselt ja oli mitu nädalat haiglas. Samal aastal hakkas ta ka suitsetama, kuid väitis, et suitsetamine ei mõju tema häälele halvasti.

Ta kolis 11-aastaselt perega Saskatooni, mida ta peab oma kodulinnaks. Mitchellil oli kooliga raskusi; tema peamine huvi oli maalimine. Sel ajal õppis ta mõnda aega klassikalist klaverit. Ta keskendus oma loomingulisele talendile ja esimest korda kaalus laulmis -ja tantsimiskarjääri. Omapärane õpetaja, Arthur Kratzmann, mõjutas teda luulet kirjutama; tema esimene album sisaldas pühendust temale. Mitchell lahkus koolist 12. klassis (ta naasis õpingute juurde hiljem tagasi) ja veetis kesklinnas aega lärmaka seltskonnaga, kuni ta mõistis, et ta jõuab kriminaalsele maailmale liiga lähedale.

Mitchell soovis mängida kitarri, aga kuna tema ema seostas pilli kantrimuusikaga ega pooldanud selle nn "hillbilly" (matsilikke) seoseid, siis leppis ta algselt ukulelega. Lõpuks õppis ta ise kitarri Peter Seegeri lauluraamatu abil. Poliomüeliit nõrgendas tema vasakut kätt, mistõttu töötas ta välja alternatiivsed kitarri häälestusviisid, et seda kompenseerida; hiljem kasutas ta neid häälestusi oma laulukirjutamises ebatavaliste harmooniate ja struktuuride loomiseks.

Mitchell alustas laulmisega oma sõpradega lõkete ääres Waskeskiu järve ümbruses Saskatchewanis Prince Albertis loode osas. 18-aastaselt laiendas ta oma repertuaari, et lisada sinna oma lemmikesinejaid nagu Édith Piaf ja Miles Davis. Tema esimene tasustatud esinemine oli 31. oktoobril 1962 Saskatooni klubis, mis sisaldas folgi ja džässi esinejaid. Kuigi tol ajal ta kunagi üksi džässi ei esitanud, siis otsisid Mitchell ja ta sõbrad aktiivselt džässmuusikute kontserte. Mitchell ütles, "mu džässi taust algas ühest varasest Lambert, Hendricks ja Ross albumist." Album "The Hottest New Group in Jazz" oli Kanadas raskesti kättesaadav, ta ütles, "kogusin raha ja ostsin selle piraathinnaga. See album oli minu jaoks nagu The Beatles. Õppisin sealt iga laulu selgeks ning ma ei usu, et leidub veel mõni album, sealhulgas minu enda omad, mille igat nooti ja laulusõna ma täielikult teaksin.”

Pärast keskkooli lõpetamist Aden Bowman Collegiate'is Saskatooni provintsis võttis Mitchell kunstikursusi Saskatoon Technical Collegiate'is abstraktse ekspressionismi maalikunstniku Henry Bonli juhendamisel ja lahkus kodust, et õppida Calgarys Alberta College of Art kolledžis 1963/64. õppeaastal. Seal ta pettus asjaolus, et vaba loomingu asemel pandi kõrgemat rõhku tehnilistele oskustele ning tundis end võõrana puhta abstraktsiooni suuna kui ka kalduvuse suhtes liikuda kommertskunsti poole. Ta katkestas õpingud aasta pärast seda, kui jäi 20-aastaselt ootamatult rasedaks (sündis tütar Kilauren). Seejärel hakkas ta mängima muusikat Kanada ööklubides.

## Karjäär

### 1964–1967: Karjääri algus, emaks saamine ja esimene abielu
Ta jätkas nädalavahetustel esinemist folkmuusikuna oma kolledžis ja kohalikus hotellis. Umbes sel ajal asus ta tööle 15 dollari eest nädalas Calgary kohvikus The Depression Coffee House, kus ta "laulis pikki traagilisi laule minoorhelistikus". Ta laulis "*hootenannydel*" (folkmuusika pidudel) ja esines Calgarys kohalikes tele- ja raadiosaadetes. 1964. aastal, olles 20-aastane, ütles ta emale, et kavatseb Torontos saada folklauljaks. Ta lahkus esimest korda elus Lääne-Kanadast ja suundus itta Ontariosse. Mitchell kirjutas oma esimese laulu "Day After Day" kolmepäevasel rongisõidul. Ta peatus Mariposa folgifestivalil, et näha Ameerika folklauljat Buffy Sainte-Marie'd, kes oli teda inspireerinud. Aasta hiljem esines Mitchell Mariposas, mis oli tema esimene kontsert suurele publikule ja aastaid hiljem tegi Sainte-Marie ise Mitchelli loomingust kavereid.

Kuna Mitchellil puudus muusikute ametiühingu liikmemaksuks vajalik 200 dollarit, siis esines ta mõnel kontserdil Toronto Yorkville'i linnaosas Half Beatis ja Village Corneris, kuid enamasti andis ta ametiühinguväliseid kontserte "kirikute keldrites ja YMCA koosolekusaalides". Kuna ta löödi suurematest folgiklubidest välja, siis hakkas ta tänavamuusikuks, samal ajal kui ta "töötas üüri maksmiseks kesklinna kaubamajas naisterõivaste osakonnas". Ta elas üüritoas otse luuletaja Duke Redbirdi vastas. Mitchell hakkas mõistma, et iga linna folkmuusika maastik kippus andma veteranidest esinejatele ainuõigusi esitada oma tunnuslaule, hoolimata sellest, et nad polnud neid laule ise kirjutanud; Mitchell pidas seda enesekeskseks ja folkmuusika võrdsuse ideaalile vastuolus olevaks. Ta leidis, et tema parim traditsiooniline materjal oli juba teiste lauljate omand. Ta ütles, et talle öeldi: "Sa ei tohi seda laulda. See on minu laul." Ja kui ma nimetasin teise loo. "Sa ei tohi seda laulda. See on minu laul." See oli minu tutvus territoriaallauludega. Torontos puutusin nendega uuesti kokku." Seepeale otsustas ta hakata ise oma laule kirjutama.

Mitchell sai 1964. aasta lõpus teada, et on oma Calgary endisest poiss-sõbrast Brad MacMathist rase. Hiljem kirjutas ta: "[Ta] jättis mind kolm kuud rasedana ilma rahata pööningutuppa ja talve lähenemisel oli kütteks vaid kamin. Trepikäsipuud olid pulkadest hõredad – kütteks eelmise talve elanikele." Tütar sündis 1965. aasta veebruaris. Kuna ta ei suutnud last ülal pidada, andis ta tolle lapsendada. Seda fakti hoidis Mitchell karjääri suuremas osas privaatsena, kuigi ta vihjas sellele mitmes laulus, näiteks laulus "Little Green", mida ta esitas 1960. aastatel ja salvestas 1971. aasta albumile "Blue". 1982. aasta albumi "Wild Things Run Fast" laulus "Chinese Cafe" laulis Mitchell: "Your kids are coming up straight / My child's a stranger / I bore her / But I could not raise her." ("Su lapsed on sirgeks kasvanud / Mu laps on võõras / Ma sünnitasin ta / Aga ma ei suutnud teda kasvatada.")

Mitchelli tütre olemasolu ei olnud avalikkusele teada enne 1993. aastat, kui ta 1960. aastatelt kunstikooli päevilt pärit toakaaslane müüs Mitchelli lapsendamise loo ühele tabloidajakirjale. Selleks ajaks oli Mitchelli tütar, ümbernimetatud Kilauren Gibb, juba alustanud oma bioloogiliste vanemate otsinguid. Mitchell ja tema tütar kohtusid 1997. aastal. Pärast taasühinemist ütles Mitchell, et kaotas huvi laulukirjutamise vastu ning hiljem pidas ta tütre sündi ja suutmatust tema eest hoolitseda hetkeks, mil tema laulukirjutamise inspiratsioon alguse sai.

Mõni nädal pärast tütre sündi andis Mitchell taas kontserte Yorkville'is, sageli koos sõbra Vicky Tayloriga ja hakkas esimest korda esitama oma originaalloomingut, mis oli kirjutatud tema ainulaadsete avatud häälestustega. Märtsis ja aprillis leidis ta tööd Toronto folgiklubis Penny Farthingis. Seal kohtus ta New Yorgis sündinud Ameerika folklaulja Charles Scott "Chuck" Mitchelliga, kes oli pärit Michiganist. Chuck tundis Mitchelli vastu kohe huvi ja tema esinemine avaldas talle muljet ning ütles talle, et ta saaks talle pakkuda püsivat tööd nendes Ameerika Ühendriikide kohvikutes, mida ta tundis.

Mitchell lahkus Kanadast esimest korda 1965. aasta aprilli lõpus. Ta reisis koos Chuck Mitchelliga USA-sse, kus nad hakkasid koos muusikat tegema. 21-aastane Joni abiellus Chuckiga ametlikul tseremoonial Chucki kodulinnas 1965. aasta juunis ja võttis ta perekonnanime. Ta ütles: "Ma tegin oma kleidi ja pruutneitside kleidid. Meil polnud raha.Kõndisin altari ette oma karikakraid lehvitades." Mitchell on nii Kanada kui ka USA kodanik.

Detroiti Cass Corridori linnaosas Verona korterites elades esinesid nad paarina regulaarselt piirkonna kohvikutes, sealhulgas Chess Mate'is Livernois'l Six Mile Roadi lähedal; Alcove'i baaris Wayne State Ülikooli lähedal; Rathskelleris, Detroiti Ülikooli linnakus asuvas restoranis; ja Raven Gallerys Southfieldis. Ta hakkas mängima ja komponeerima laule alternatiivsetes kitarrihäälestustes, mida talle õpetas Detroitis elav muusik Eric Andersen. Oscar Brand kaasas teda mitu korda oma CBC telesaates "Let's Sing Out" aastatel 1965 ja 1966. Joni ja Chuck Mitchelli abielu ja partnerlus lõppes nende lahutusega 1967. aasta alguses ning Joni kolis New Yorki, et jätkata oma muusikuteed sooloartistina. Ta esines kohvikutes üle kogu idaranniku, sealhulgas Philadelphias, Bostonis ja Fort Braggis Põhja-Carolinas. Ta esines sageli kohvikutes ja folgiklubides ning oli selleks ajaks, kui oli juba ise materjali loonud, saanud tuntuks oma ainulaadse laulukirjutamise ja uuendusliku kitarristiili poolest.

### 1968–1969: Läbimurre teostega "Song to a Seagull" ja "Clouds"
Folkmuusik Tom Rush oli kohtunud Mitchelliga Torontos ja tema laulukirjutamisoskus avaldas talle muljet. Ta viis laulu „Urge for Going” populaarsele folklauljale Judy Collinsile, kuid Judy polnud laulust tol ajal huvitatud, seega salvestas Rush selle ise. Kantrilaulja George Hamilton IV kuulis Rushi seda esitamas ja salvestas sellest kantriversiooni, mis sai hitiks. Teised artistid, kes Mitchelli laule algusaastatel salvestasid, olid Sainte-Marie („The Circle Game”), Dave Van Ronk („Both Sides Now”) ja lõpuks Collins (tema esikümne hitt „Both Sides Now” ja „Michael from Mountains”, mis mõlemad ilmusid tema 1967. aasta albumil „Wildflowers"). Collins tegi ka kaverversiooni loost „Chelsea Morning”, mis oli veel üks salvestis, mis algselt ületas Mitchelli enda äriedu.

Kui Mitchell 1967. aastal ühel õhtul Florida Coconut Grove'i klubis Gaslight Southis esines, astus sinna sisse David Crosby, kes märkas kohe Mitchelli oskusi ja artistilikku veenvust. Mitchell sõitis temaga tagasi Los Angelesse, kus mees asus teda ja tema muusikat oma sõpradele tutvustama. Peagi sai tema mänedžeriks Elliot Roberts, kes Sainte-Marie õhutusel oli teda esmakordselt Greenwich Village'i kohvikus esinemas näinud. Tal oli lähedane ärisuhe David Geffeniga. Robertsil ja Geffenil avaldasid tema karjäärile olulist mõju. Talendiotsija Andy Wickham sõlmis Mitchelliga lepingu Warnersiga seotud Reprise'i plaadifirmaga. Crosby veenis Reprise'i lubama Mitchellil salvestada sooloakustiline album ilma tolleaegsete folkroki ülesalvestusteta ning tema mõjuvõim teenis talle produtsendi staatuse 1968. aasta märtsis, kui Reprise andis välja Mitchelli debüütalbumi, mis ilmus kas nime all „Joni Mitchell“ või „Song to a Seagull“.

LP reklaamimiseks oli Mitchell pidevalt turneel. Turnee aitas tekitada pikisilmi ootust Mitchelli teise albumi "Clouds" ilmumise suhtes, mis avaldati 1969. aasta aprillis. See album sisaldas Mitchelli enda versioone mitmest tema loost, mis olid juba varem salvestanud ja esitanud teised artistid: "Chelsea Morning", "Both Sides, Now" ja "Tin Angel". Mõlema LP kaanekujunduse, sealhulgas "Cloudsi" kaanel oleva autoportree, kujundas ja maalis Mitchell, ühendades oma maalikunsti ja muusikat, mida ta jätkas kogu oma karjääri jooksul.

### 1970–1972: "Ladies of the Canyon" ja "Blue"

1970. aasta märtsis tõi "Clouds" talle tema esimese Grammy auhinna parima folk-esituse eest. Järgneval kuul avaldas Reprise tema kolmanda albumi "Ladies of the Canyon". Mitchelli kõla hakkas juba laienema akustilise folkmuusika piiridest eemale popi ja roki suunas, kasutati rohkem ülesalvestusi, löökpille ja taustavokaale ning esmakordselt olid paljud lood valminud klaveril, mis muutus Mitchelli stiili iseloomulikuks tunnuseks tema populaarseimal ajal. Tema oma versioon laulust "Woodstock", mis on aeglasem kui Crosby, Stills, Nash & Youngi kaver, esitati sooloesituses Wurlitzeri elektrilisel klaveril. Album sisaldas juba tuntud laulu "The Circle Game" ja keskkonnateemalist hümni "Big Yellow Taxi" oma kuulsate ridadega "*they paved paradise and put up a parking lot*" ("nad sillutasid paradiisi ja rajasid parkla") ja "*don't it always seem to go, that you don't know what you got till it's gone?*" (kas see ei lähe alati nii, et sa ei tea mis sul on seniks, kui see on kadunud?")

"Ladies of the Canyon" sai FM-raadiotes kohe hitiks ja müüs kiiresti, lõpuks kujunes see Mitchelli esimeseks kuldalbumiks (üle poole miljoni müüdud eksemplari). Ta otsustas turneedele pausi panna aastaks ajaks, et lihtsalt kirjutada ja maalida, sellest hoolimata hääletasid lugejad ta ikkagi "parimaks naisesinejaks" 1970. aastal juhtivas Suurbritannia popmuusikaajakirjas Melody Maker. 1971. aasta aprillis ilmunud James Taylori albumil "Mud Slide Slim and the Blue Horizon" on Mitchell märgitud taustavokaalina laulus "You've Got a Friend". Laulud, mis ta kirjutas nende kuude jooksul, mil ta reisimise ja elukogemuse saamise nimel pausi pidas, ilmusid tema järgmisel albumil "Blue", mis anti välja 1971. aasta juunis. Võrreldes Joni Mitchelli annet enda omaga ütles David Crosby: "Selleks ajaks, kui ta tegi "Blue", oli ta minust juba möödunud ja kihutamas silmapiiri suunas".

"Blue" saavutas peaaegu kohe kriitikute tunnustuse ja äriedu, jõudes septembris Billboardi albumite edetabeli 20 parema hulka ning kerkides Suurbritannias esikolmikusse. Rikkalikult produtseeritud "Carey" oli tol ajal singel, kuid musikaalselt eemaldusid "Blue" albumi teised osad "Ladies of the Canyon" albumi helist. Lihtsamad rütmilised akustilised osad tõid esile Mitchelli hääle ja emotsioonid (lauludes nagu "All I Want", "A Case of You"), samas kui lood nagu "Blue", "River" ja "The Last Time I Saw Richard" olid esitatud tema voolava klaverimängu saatel. Oma kõige pihtimuslikuma albumi "Blue" kohta ütles Mitchell hiljem: "Ma olen mõnikord ohverdanud iseenda ja enda emotsionaalse seisundi,... näiteks lauldes "ma olen isekas ja ma olen kurb". Me kõik kannatame üksinduse all, kuid "Blue" avaldamise ajal ei tunnistanud meie popstaarid kunagi selliseid asju." Selle albumi laulusõnad peeti tema varasest loomingust inspireeritud kulminatsiooniks, kus masendavad hinnangud tema ümbritsevast maailmast kujundasid vastandlikult romantilise armastuse ülevoolavaid väljendusi (näiteks laulus "California"). Mitchell hiljem märkis: "Sellel eluperioodil polnud mul mingit isiklikku kaitset. Ma tundsin end nagu sigaretipaki tsellofaanümbris. Ma tundsin nagu mul poleks maailma ees mingeid saladusi ja ma ei saanud oma elus teeselda, et olen tugev."

### 1972–1975: "For the Roses" ja "Court and Spark"

Pärast albumi "Blue" suure edu saavutamisega otsustas Mitchell naasta otseesinemiste juurde ja ta esitas turneel uusi laule, mis ilmusid tema järgmisel ehk viiendal albumil "For the Roses". Album avaldati 1972. aasta oktoobris ja tõusis kohe edetabelite tippu. Sellele järgnes singel "You Turn me On, I'm a Radio", mis jõudis 1973. aasta veebruaris Billboardi edetabelis 25. kohale.

1974. aasta jaanuaris ilmunud albumiga "Court and Spark" alustas Mitchell katsetusi džässi ja *[[Jazz fusion|jazz fusioni]]* stiiliga, mis märkis tema eksperimentaalse perioodi algust. "Court and Spark" jõudis Cashbox albumite edetabelis esikohale. See album tegi Mitchellist tema karjääri jooksul ehk ainsal korral laialdaselt populaarse artisti, tänu tema populaarsetele lugudele nagu "Raised on Robbery", mis ilmus täpselt enne jõule 1973. aastal, ja "Help Me", mis ilmus märtsis järgneval aastal ja sai Mitchelli ainsaks esikümne singliks, jõudes juuni esimesel nädalal seitsmendale kohale. „Free Man in Paris” oli veel üks hittsingel ja oluline lugu tema repertuaaris.

"Court and Spark" albumi salvestamisel proovis Mitchell jäädavalt lõpetada oma eelneva folgikõla, ta produtseeris albumi ise ja palkas *jazz/pop fusion* bändi L.A Express, mida ta nimetas oma esimeseks päris saateansambliks. 1974. aasta veebruaris algas tal turnee L.A Expressiga, mis sai järgmise kahe kuu jooksul Ameerika Ühendriikides ja Kanadas ringi reisides pööraselt arvustusi. 14.–17. augustil Los Angelese Universal Amphitheateris toimunud kontserdid salvestati *live*-albumiks. Novembris lasi Mitchell selle albumi välja, mille pealkirjaks sai "Miles of Aisles" ja mis oli kaheplaadiline kogumik ning mis sisaldas kõiki L.A. kontsertide laule peale kahe (kogumikku lisati ka üks laul Berkeley Community Theatre'ist 2. märtsil ja üks L.A. Music Centerist 4. märtsil). *Live*-album tõusis aeglaselt teisele kohale ja saavutas sama edetabeli tippkoha kui "Court and Spark". Laulu "Big Yellow Taxi" otseesitus avaldati ka singlina ning oli üsna edukas (2007. aastal ilmus laulust veel üks versioon).

1975. aasta jaanuaris pälvis "Court and Spark" neli Grammy nominatsiooni, sealhulgas Grammy auhinna aasta albumi kategoorias, mille puhul Mitchell oli ainus naissoost nominent. Ta võitis Grammy ainult parima arranžeeringu, instrumentaali ja vokaalide kategoorias.

### 1975–1977: "The Hissing of Summer Lawns" ja "Hejira"

Mitchell läks stuudiosse 1975. aasta alguses, et salvestada akustilisi demosid mõnedest lauludest, mis ta oli kirjutanud pärast "Court and Spark" turneed. Mõned kuud hiljem salvestas ta oma bändiga nende lugude versioonid. Tema muusikahuvid liikusid tolle aja folk- ja popmuusika maastikust eemale rohkem struktureeritud ja džässist inspireeritud lugude poole, milles kasutati laiemat instrumentide valikut. Uus laulutsükkel ilmus 1975. aasta novembris albumina "The Hissing of Summer Lawns". Laulus "The Jungle Line" tegi ta varajase katse kasutada Aafrika muusikute salvestusi, mis 1980. aastatel muutus lääne rokkmuusikute seas üha tavapärasemaks. Laulus "In France They Kiss on Main Street" jätkus "Court and Sparki" rikkalikku popmuusika kõlaga ning laulud nagu nimilaul ja "Edith and the Kingpin" kirjeldasid Lõuna-California eeslinna elu varjukülge.

1975. aastal esines Mitchell ka mitmetel kontserditel Rolling Thunder Revue turneel, kus esinesid Bob Dylan ja Joan Baez, 1976. aastal esines ta ansambli The Band The Last Waltz turnee kontserdil. 1977. aasta jaanuaris nomineeriti Mitchell Grammy auhindadel parima naiste pop-vokaal esituse kategoorias albumil "The Hissing of Summer Lawns", kuigi see 1977. aasta Grammy selles kategoorias läks Linda Ronstadtile.

1976. aasta alguses reisis Mitchell koos sõpradega, kes sõitsid läbi riigi Maine'i. Peale seda, sõitis ta tagasi Californiasse üksinda ja komponeeris mitmeid laule oma teekonnal, mis ilmusid 1976. aastal tema järgmisel albumil "Hejira". Ta ütles: "See album oli peamiselt kirjutatud autos reisides. Selletõttu pole ühtegi klaverisaatega lugu..." "Hejira" oli väidetavalt Mitchelli siiani kõige eksperimentaalsem album, kuna ta tegi mitmel laulul koostööd džässi virtuoosi basskitarristi Jaco Pastoriusega, nimelt esimese singli "Coyote", atmosfäärilise "Hejira", segadust tekitava ja kitarriküllase "Black Crow" ning albumi viimase laulu "Refuge of the Roads" puhul. Album jõudis Billboardi edetabelis 13. kohale ning saavutas kuldplaadi staatuse kolm nädalat pärast selle väljaandmist ning seda mängiti albumikesksetes FM-rokkraadiojaamades. Siiski ei jõudnud "Coyote", mille taga oli "Blue Motel Room", Hot 100 edetabelisse. "Hejira" "ei müünud nii kiiresti kui Mitchelli varasemad ja "raadiosõbralikumad" albumid müüsid, [kuid] selle tähtsus tema diskograafias on aastate jooksul kasvanud". Mitchell ise peab oma albumit unikaalseks. 2006. aastal ütles ta: "Ma arvan, et mitmed inimesed oleksid võinud kirjutada paljud mu teised laulud, kuid ma tunnen, et "Hejira" laulud said tulla ainult minult."

### 1977–1980: "Don Juan's Reckless Daughter" ja "Mingus"
1977. aasta keskpaigas alustas Mitchell tööd uute salvestustega, millest sai tema esimene kahekordne stuudioalbum "Don Juan's Reckless Daughter". Asylum Recordsiga sõlmitud lepingu lõppemise lähenemisega tundis Mitchell, et see album võiks olla vabam kui ükski tema teine varasem album. Ta kutsus Pastoriuse tagasi ja too tõi endaga kaasa *jazz fusion*'i teerajaja Weather Reporti liikmed, sealhulgas trummari Don Aliase ja saksofonisti Wayne Shorteri. Mitmekihilised ja atmosfäärilised kompositsioonid, nagu "Overture/Cotton Avenue", sisaldasid rohkem improviseeritud koostööd, samal ajal kui "Paprika Plains" oli 16-minutiline eepos, mis laiendas popmuusika piire, tänu Mitchelli mälestustele lapsepõlvest Kanadas ja klassikalise muusika õpingutele. "Dreamland" ja "The Tenth World", milles taustalauljaks oli Chaka Khan, olid löökpillidest domineerivad laulud. Teised laulud jätkasid "Heijra" džässi-roki-folgi kokkupõrgetega. Mitchell tõi tagasi ka aastaid varem kirjutatud "Jericho" (üks versioon on tema 1974. aasta *live*-albumil) kuid seda polnud kunagi stuudios salvestatud. Album avaldati 1977. aasta detsembris ning sai segaseid arvustusi, kuid müüs suhteliselt hästi, jõudes USA-s 25. kohale ja saades kolme kuu jooksul kuldplaadi staatuse.

Mitchell kandis albumikaanel *blackface*'i ja kupeldaja riideid, mis oli üks tema karjääri kõige vastuolulisemaid hetki ja mida on laialdaselt kritiseeritud rassistlikuna. Ta nimetas oma *blackface* alter ego "Art Nouveauks" ("Juugend"), mis sai inspiratsiooni mustanahaliselt mehelt, kes kunagi Los Angelese tänaval kõndides talle komplimendi tegi. Ta kandis *blackface*'i mitmetel kordadel karjääri jooksul ja on seda järjekindlalt kaitsnud veel 2017. aastalgi. Kuigi 2024. aastal muudeti albumi kaanepilt voogesitusteenustes ja füüsilistes kordustrükkides pildiks, millel Mitchelli nägu paistab olevat hundilaadse koera avatud suus. See foto on võetud 1985. aasta fotosessioonilt hilisema albumi "Dog Eat Dog" jaoks. Ühtegi teadaannet muudatuse kohta ei tehtud ega ühtegi ametlikku põhjust ei antud, Mitchell pole samuti asja kommenteerinud.

Mõned kuud pärast albumi "Don Juan's Reckless Daughter" väljaandmist, võttis Mitchelliga ühendust hinnatud džässi helilooja, ansamblijuht ja bassist Charles Mingus, kes oli kuulnud orkestreeritud laulu "Paprika Plains" ja tahtis temaga koostööd teha. Ta alustas koostööd Mingusega, kes suri enne, kui projekt lõpetati 1979. aastal. Ta viis lood lõpule ja tulemuseks sai album pealkirjaga "Mingus", mis avaldati 1979. aasta juunis, kuigi see ei saanud ajakirjanduselt head vastukaja. Fännid olid Mitchelli üldise kõla niivõrd suurte muutuste üle segaduses ja kuigi album jõudis Billboardi albumite edetabelis 17. kohale, mis oli kõrgem koht kui "Don Juan's Reckless Daugher", siis jäi "Mingus" ikkagi kuldplaadi staatusest ilma, olles tema esimene album alates 1960. aastatest, mis ei müünud vähemalt pool miljonit eksemplari.

Mitchelli turnee "Minguse" reklaamimiseks algas 1979. aasta augustis Oklahoma linnas ja lõppes kuus nädalat hiljem viie kontserdiga Los Angeles Greek Theatre'is ja ühe kontserdiga Santa Barbara Bowlis, kus ta kontserti ka salvestas ja filmis. See oli tema esimene turnee pärast mitmeid aastaid ja koos Pastoriuse, džässkitarristi Pat Metheny ja teiste bändiliikmetega esitas Mitchell ka laule oma džässist inspireeritud albumitelt. Kui turnee lõppes, alustas ta aastat täis tööga, ta muutis Santa Barbara Bowli kontserdi salvestised kahealbumiliseks kogumikuks ja kontsertfilmiks, mõlema nimeks sai "Shadows and Light". See oli tema viimane väljalase Asylum Recordsi alt ja tema teine *live*-kogumikalbum, see ilmus 1980. aasta septembris ja jõudis Billboardi edetabelis 38. kohale. Albumilt pärinev singel "Why Do Fools Fall in Love?", mis oli Mitchelli duett The Persuasionsiga (tema turnee soojendusesineja), püsis Billboardi edetabelis, jäädes napilt Hot 100-st välja.

### 1981–1987: "Wild Things Run Fast", "Dog Eat Dog" ja teine abielu
Poolteist aastat töötas Mitchell oma järgmise albumi lugude kallal.

Kui albumit valmistati väljaandmiseks ette, otsustas ta sõber ja Asylum Recordsi asutaja David Deffen luua uus plaadifirma Geffen Records. Geffen, kes jätkas levitamist Warner Bros. kaudu (kes juhtis Asylum Recordsi), tühistas Mitchelli järelejäänud lepingulised kohustused Asylumiga ja sõlmis tema ja oma uue plaadifirma vahel lepingu. Albumiga "Wild Things Run Fast" (1982) naasis ta popmuusika kirjutamise juurde tagasi, laulud nagu "Chinese Cafe/Unchained Melody", mis sisaldas kuulsa The Righteous Brothers hiti refrääni ja meloodia osasid ja "(You're So Square) Baby I Don't Care", mis oli Elvis Presley tuntud loost uusversioon ja jõudis edetabelis 47. kohale, mis oli Mitchelli kõrgeim koht pärast tema 1970. aastate müügi tipphetke. Album jõudis Billboardi edetabelites viiendal nädalal 25. kohale. Sellel perioodil salvestas ta bassisti ja helirežissööri Larry Kleiniga, kellega ta abiellus 1982. aastal.

1983. aasta alguses alustas Mitchell oma "Refuge" maailmaturneed, millega ta külastas Jaapanit, Austraaliat, Uus-Meremaad, Iirimaad, Ühendkuningriiki, Belgiat, Prantsusmaad, Saksamaad, Itaaliat ja Skandinaaviat ning siis naasis Ameerika Ühendriikidesse. Üks turneel tehtud esinemine filmiti ja hiljem avaldati koduvideona (hiljem ka DVD-na) "Refuge of the Roads". 1984. aasta lõpus kirjutas Mitchell uusi laule, kui ta sai Geffenilt soovituse, et ehk oleks kasulik kaasata mõni produtsent väljastpoolt, kellel on kogemusi nende kaasaegsete tehniliste valdkondadega, mida nad katsetada soovisid. Mitchell palkas briti süntpoppmuusiku Thomas Dolby, et teda aidata süntesaatorite kasutamisel ja produtseerimisel, kuid leidis, et temaga on raske töötada: "Ma olin kõhklev kui Thomast mulle soovitati, kuna [Geffen] oli palunud tal plaati produtseerida, ja kas ta kaaluks liitumist lihtsalt programmeerija ja muusikuna? Seega selles osas oli meil mõningaid probleeme... Ta võib-olla suudab seda teha kiiremini. Ta võib-olla suudab seda teha paremini, kuid tõsiasi on, et siis ei oleks see enam minu muusika.”

"Dog Eat Dog", mis ilmus 1985. aasta oktoobris, tegi mõõdukat müüki, jõudes Billboardi albumite edetabelis 63. kohale, mis oli Mitchelli madalaim koht edetabelis pärast tema esimese albumi 189. kohta peaaegu 18 aastat varem. Üks lauludest albumil "Tax Free" tekitas poleemikat, kuna selles kritiseeriti "teleevangeliste", mida ta pidas religioosse parempoolsuse suundumuseks Ameerika poliitikas. "Kirikud tulid mulle kallale," kirjutas ta, "nad ründasid mind, kuigi episkopaalkirik, mida ma olen näinud kirjeldatavat kui ainsat kirikut Ameerikas, mis tegelikult oma pead kasutab, saatis mulle õnnitluskirja."

### 1988–1993: "Chalk Mark in a Rain Storm" ja "Night Ride Home"
Mitchell jätkas eksperimenteerimist süntesaatorite, trummimasinate ja sekventseritega oma järgmise albumi, 1988. aasta „Chalk Mark in a Rain Storm“ salvestuste jaoks. Ta tegi koostööd selliste artistidega nagu Willie Nelson, Billy Idol, Wendy & Lisa, Tom Petty, Don Henley, Peter Gabriel ja Benjamin Orr ansamblist The Cars. Albumi esimene ametlik singel "My Secret Place" oli duett Gabrieliga ning jõudis Kanada singlite edetabelis 50 parima hulka. Laul "Lakota" oli üks paljudest albumil olevatest lauludest, mis käsitles suuremaid poliitilisi teemasid, antud juhul Wounded Knee situatsiooni, eelmisel kümnendil toimunud surmavat lahingut Ameerika põlisrahvaste aktivistide ja FBI vahel Pine Ridge'i indiaanlaste reservaatis. Musikaalselt ühilduvad mitmed laulud maailmamuusika trendidega, mida Gabriel tol ajal populariseeris. Arvustused üldiselt olid albumi suhtes soosivad ja tuntud muusikute esitused tõid sellele märkimisväärset tähelepanu. "Chalk Mark" jõudis edetabelis 45. kohale, tehes lõpuks paremini kui "Dog Eat Dog".

Kuigi 1990. aastal esines Mitchell üsna harva, siis osales ta Roger Watersi The Wall kontserdil Berliinis. Ta esitas lugu "Goodbye Blue Sky" ja oli ka üks esinejatest kontserdi lõpulaulus "The Tide Is Turning" koos Watersiga, Cyndi Lauperiga, Bryan Adamsiga, Van Morrisoniga ja Paul Carrackiga. 

1990. aasta esimesel poolel salvestas Mitchell laule, mis ilmusid tema järgmisel albumil. Ta esitas uue albumi lõplikud versioonid Geffenile vahetult enne jõule, ta oli proovinud ligi sada erinevat laulude järjestust. Album "Night Ride Home" avaldati 1991. aasta märtsis. USA-s debüteeris see Billboardi albumite edetabelis 68. kohal ja teisel nädalal liikus 48. kohal, kuuendal nädalal jõudis see 41. kohale. Suurbritannias debüteeris album 25. kohal albumite edetabelis. Kriitikud võtsid seda paremini vastu kui tema 1980. aastate loomingut. See album oli ka Mitchelli esimene pärast seda kui Geffen Records MCA Inc.-ile müüdi, mis tähendab, et "Night Ride Home" oli tema esimene album, mida algselt ei levitanud WEA (nüüd Warner Music Group).

### 1994–1999: "Turbulent Indigo", "Taming the Tiger" ja lahutus

Laiemale publikule tegi Mitchell tõelise tagasituleku 1994. aastal Grammy auhinna võitnud albumiga "Turbulent Indigo". Albumi salvestus langes kokku Mitchelli 12 aastat kestnud abielu lõppemisega muusiku Larry Kleiniga; Klein oli ka albumi kaasprodutsent.

Albumit "Turbulent Indigo" peeti viimastel aastatel kui Mitchelli kõige ligipääsetavamaks laulude kogumikuks. Laulud nagu "Sex Kills", "Sunny Sunday", "Borderline" ja "The Magdalene Laundries" ühendasid sotsiaalseid kommentaare ja kitarrikeskseid meloodiaid, mis tõid kaasa „üllatava *comeback*i. Album võitis kaks Grammy auhinda, sealhulgas parima popalbumi auhinna, ja see langes kokku noorema põlvkonna laulja-laulukirjutajate suure huvi taastumisega Mitchelli loomingu vastu.

1996. aastal nõustus Mitchell välja andma oma suurimate hittide kogumiku pealkirjaga "Hits", hoolimata esialgsetest kahtlustest, et selline väljaanne kahjustaks tema kataloogi müüki. Reprise oli ka nõus avaldama teist albumit pealkirjaga "Misses", mis sisaldas tema karjääri vähem tuntumaid laule. "Hits" jõudis USA edetabelis 161. kohale ning saavutas kuldstaatuse Suurbritannias ja Austraalias. Mitchell lisas albumile "Hits" ka oma esimese salvestuse ja versiooni laulust „Urge for Going”, mis eelnes albumile "Song to a Seagull", kuid oli varem välja antud ainult B-poolena.

Kaks aastat hiljem, enne peaaegu kümneaastasele pausile minekut, kus ta tegeles muude asjadega, lasi Mitchell välja oma viimase kogumiku "originaalsetest" uutest teostest, milleks oli 1998. aasta "Taming the Tiger". Ta reklaamis albumit regulaarselt kontsertise andmise naasmisega, sealhulgas ühise peaesinejana Bob Dylani ja Van Morrisoni turneel.

Albumil mängis Mitchell spetsiaalselt valmistatud kitarriga, mis oli varustatud Roland hexaphonic helipeaga, mis omakorda oli ühendatud Roland VG-8 modelleerimisprotsessoriga. Selle seadmega oli Mitchellil võimalik mängida kõiki oma paljusid alternatiivseid häälestusi ilma kitarri ümber häälestamata. Kitarri väljund transponeeriti VG-8 kaudu reaalajas kõigile tema häälestustele.

Sel ajal hakkasid kriitikud märkama ka muutust Mitchelli hääles, eriti tema vanemates lauludes; lauljatar kinnitas hiljem seda muutust, selgitades, et "ma tahtsin nooti laulda, aga seal ei olnud midagi". Kuigi tema piiratud hääleulatust ja kähedamat häält on mõnikord seostatud suitsetamisega (ajakirjanik Robin Eggar kirjeldas teda kui "üht maailma viimastest suurest suitsetajatest"), usub Mitchell, et 1990. aastatel märgatavaks muutunud muutused tema hääles olid tingitud muudest probleemidest, sealhulgas häälepaelte sõlmedest, kõri survest ja poliomüeliidi pikaajalisest mõjust. 2004. aasta intervjuus eiras ta, et "mu halvad harjumused" on seotud piiratud hääleulatusega ning tõi välja, et lauljad tihtipeale kaotavadki kõrgema registri kui nad ületavad viiekümne aasta piiri. Lisaks väitis ta, et ta hääl oli omandanud huvitavama ja väljendusrikkama aldi registri, kui ta enam ei suutnud kõrgeid noote laulda, rääkimata nende hoidmisest nagu oli teinud seda oma nooruses.

### 2000–2005: "Both Sides Now", pensionile jäämise turnee ja retrospektiivid
Lauljatari järgmised kaks albumit ei sisaldanud uusi laule ja Mitchellli sõnul salvestati need "lepinguliste kohustuste täitmiseks", kuid mõlemal albumil proovis ta kasutada oma uut hääleulatust tuttava materjali tõlgendamisel. "Both Sides Now" (2000) oli album, mis koosnes peamiselt džässistandardite kaveritest, mis olid esitatud orkestriga ja mille orkestri aranžeeringud olid Vince Mendoza loodud. Album sisaldas ka taasesitusi laulust "A Case of You" ja nimilaulust "Both Sides, Now", kaks varajast hitti, mis olid transponeeritud Mitchelli uuele tumedale hingestatud altile. Enamjaolt sai see häid arvustusi ja motiveeris tegema lühikest riiklikku turneed, kus Mitchellit saatis bänd, mille koosseisus oli tema endine abikaasa Larry Klein basskitarril lisaks iga turnee peatuskoha kohalik orkester. Selle edu viis 2002. aasta albumini "Travelogue", mis oli kogumik tema varasemate laulude ümbertöötlustest koos küllusliku orkestrilise saatega.

Sel ajal väitis Mitchell, et "Travelogue" saab olema tema viimane album. 2002. aastal ajakirjale Rolling Stone antud intervjuus väljendas ta oma rahulolematust muusikatööstusega ja kirjeldas seda kui "reoveekogu". Mitchell väljendas oma vastumeelsust plaaditööstuse domineerivuse suhtes ja soovi kontrollida oma saatust, võimalusel avaldades oma muusikat läbi interneti.

Järgmiste aastate jooksul, ainsad albumid, mida Mitchell avaldas olid kogumikud tema varasematest töödest. 2003. aastal koguti tema Geffeni salvestused järelmasterdatud nelja plaadiga komplektiks "The Complete Geffen Recordings", mis sisaldasid Mitchelli tehtud märkmeid ja kolm varem avaldamata lugu. Samuti ilmus rida varasemate albumite lauludest koosnevaid temaatilisi kogumikke: "The Beginning of Survival" (2004), "Dreamland" (2004) ja "Songs of a Prairie Girl" (2005), millest viimane võttis kokku tema Kanada lapsepõlve ja mille ta avaldas pärast kutse vastuvõtmist Saskatchewan Centennial medali kontserdile Saskatoonis. Kontsert oli pühendatud Mitchellile ning seda külastas ka kuninganna Elizabeth II. "Songs of a Prairie Girl" märkmetes kirjutas ta, et kogumik on "mu panus Saskatchewani Centenniali medali tähistamisse".

1990. aastate alguses allkirjastas Mitchell lepingu Random House kirjastusega, et avaldada oma autobiograafia. 1998. aastal ütles ta The New York Timesile, et tema memuaarid on "töös", et need avaldatakse neljas köites ja et esimene rida oleks „Ma olin peol ainus mustanahaline mees“. 2005. aastal ütles Mitchell, et ta kasutab diktofoni, et oma mälestusi "suulise traditsiooni vormis" talletada.

### 2006–2010: "Shine" ja teised hilisemad salvestused
2006. aasta oktoobris ajalehele Ottawa Citizen antud intervjuus paljastas Mitchell "et ta salvestab oma esimest uute laulude kogumikke kümne aasta jooksul" kuid ei avaldanud muid üksikasju. Neli kuud hiljem The New York Timesile antud intervjuus ütles Mitchell, et tulevane album pealkirjaga "Shine" oli inspireeritud Iraagi sõjast ja "midagi, mida tema lapselaps oli öelnud kuulates perekonna tülisid: "Suuremas plaanis on halvad unenäod head." Varajastes meediakajastustes kirjeldati albumit kui "minimalistlikut... mis viitab [Mitchelli] varastele töödele" ja keskendub poliitilistele ja keskkonna probleemidele.

2007. aasta veebruaris naasis Mitchell Calgarysse ja töötas nõustajana Alberta Ballet Company "The Fiddle and the Drum" esietenduses, mille koreograafia oli loonud Jean Grand-Maître nii uute kui ka vanade laulude järgi. Ta töötas prantsuse-kanada telerežissööri Mario Rouleauga, kes on tuntud oma töö eest televisioonis kunsti ja tantsu valdkonnas, näiteks Cirque du Soleil. Ta filmis ka osa proovidest dokumentaalfilmi jaoks, mille kallal ta töötas. Hiljutiste tegevuste kohta ütles ta naljatades: „Ma pole kunagi oma elus nii palju tööd teinud.”

2007. aasta keskpaigas kinnitas Mitchelli ametlik fännide veebileht spekulatsioone, et ta oli sõlminud kahe albumi lepingu Starbucksi plaadifirmaga Hear Music. Plaadifirma avaldas albumi "Shine" 25. septembril 2007 ning jõudis 14. kohale Billboard 200 albumite edetabelis, mis oli tema kõrgeim edetabeli positsioon USA-s pärast albumi "Hejira" väljalaskmist 1976. aastal üle 30 aasta tagasi ning tõusis Suurbritannia albumite edetabelis 36. kohale. Samal päeval andis Mitchelli pikaajaline koostööpartner ja sõber Herbie Hancock välja albumi "River: The Joni Letters", mis on pühendatud Mitchelli loomingule. Albumil osalesid Norah Jones, Tina Turner, Leonarc Cohen ja Mitchell ise, kes panustas laulmisega laulu „The Tea Leaf Prophecy (Lay Down Your Arms)“ uues salvestuses (originaalversioon on tema albumil "Chalk Mark in a Rain Storm"). 2008. aasta 10. veebruaril võitis Hancocki salvestis Grammy auhinna aasta albumi kategoorias. See oli esimene kord 43 aasta jooksul kui džässmuusik võttis peaauhinna iga-aastasel auhinnatseremoonial. Auhinna vastuvõtmisel avaldas Hancock austust Mitchellile kui ka Miles Davisele ja John Coltrane'ile. Samal tseremoonial võitis Mitchell Grammy auhinna parima instrumentaal pop-esituse kategoorias oma albumi "Shine" avaloo "One Week Last Summer" eest.

2009. aastal teatas Mitchell, et tal on nahahaigus Morgellons ja et ta lahkub muusikatööstusest, et töötada selle nimel, et anda Morgellonsi all kannatavatele inimestele rohkem usaldatavust.

2010. aasta Los Angeles Timesi intervjuus tsiteeriti Mitchellit, kes olevat väitnud, et laulja-laulukirjutaja Bob Dylan, kellega ta varem tihedalt koostööd teinud oli, oli võlts ja plagiaator. Seda vastuolulist märkust kajastati laialdaselt teistes meediakanalites. Mitchell ei selgitanud oma väidet täpsemalt, kuid mitmed meediakanalid spekuleerisid, et see võis olla seotud plagieerimissüüdistustega, mis puudutasid mõningaid laulusõnu Dylani 2006. aasta albumil "Modern Times". 2013. aasta intervjuus Jian Ghomeshiga küsiti temalt selle kommentaari kohta ja ta vastas, et ta pole sellist väidet öelnud. Ta mainis ka plagieerimissüüdistusi, mis tekkisid seoses Dylani 2001. aasta albumi "Love and Theft" laulusõnadega, kunstnike loomingulise protsessi tõusu ja mõõna üldises kontekstis.

### 2010–2022: Terviseprobleemid, taastumine ja arhiivi projektid

Kuigi Mitchell ütles, et ta ei kavatse enam turneedel osaleda ega kontserte anda, esines ta aeg-ajalt avalikkuse ees, et rääkida keskkonnaküsimustest. Mitchell jagab oma aega tema kauaaegse Los Angelese kodu ja Secheltis British Columbia provintsis asuva 80- aakri (32 ha) suuruse kinnistu vahel, mis on talle kuulunud 1970. aastate algusest. "L.A. on mu töökoht," ütles ta 2006. aastal, "B.C. on mu südametukse". 2011. aastast alates on ta öelnud, et keskendub peamiselt oma visuaalsele kunstile, mida ta ei müü ja eksponeerib ainult haruldastel juhtudel.

2015. aasta märtsis kannatas Mitchell aju aneurüsmi rebenemise all, milletõttu pidi ta füsioteraapiasse minema ja osalema iga päev rehabilitatsioonis. Mitchell naasis esimest korda avalikkuse ette pärast aneurüsmi, kui ta käis Chick Corea kontserdil Los Angeles 2016. aasta augustis. Ta ilmus mõned korrad veel, ja 2018. aasta novembris ütles David Crosby, et ta õpib uuesti kõndima.

2018. aastast alates on Mitchell kinnitanud mitmeid arhiivi projekte. 2018. aasta septembris andis Eagle Rock Entertainment välja Murray Lerneri lavastatud dokumentaalfilmi "Both Sides Now: Live at the Isle of Wight Festival 1970", mis sisaldas taastatud videomaterjali ja varem nägemata intervjuusid Mitchelliga, lisaks eraldi programmi, kus oli näha katkematult tervet kontserdi. 2018. aasta 2. novembril avaldas Mitchell 8-LP vinüülplaadi "Love Has Many Faces: A Quartet, A Ballet, Waiting to Be Danced" uustrükina. 2019. aasta jaanuaris järgnes piiratud tiraažiga sinine vinüülplaadi "Blue" väljaanne.

2018. aasta 7. novembril ilmus Mitchell kontserdile "Joni 75: A Birthday Celebration" Los Angeleses. Tema 75. sünnipäeva tähistamiseks esitasid artistid Brandi Carlile, Emmylou Harris, James Taylor, Chaka Khan, Graham Nash, Seal, Kris Kristofferson ja teised Mitchelli kirjutatud laule. Kanada artist Diana Krall tegi kaks esitust. Valik selle õhtu esinemistest avaldati DVD peal ja eraldi ka CD peal. 

Albumi vinüülversioon ilmus Record Store Day raames 2019. aasta aprillis. Mitchell osales hiljem veel ühel tribüütkontserdil "Songs Are Like Tattoos", kus "Joni 75" osaleja Brandi Carlile esitas Mitchelli albumi "Blue" terviklikult.

Mitchell kiitis heaks Norman Seeffi pildistatud ja kogutud fotoraamatu "Joni: The Joni Mitchell Sessions", mis ilmus 2018. aasta novembris. Mitchell pöördus tagasi ka oma luule juurde raamatuga "Morning Glory on the Vine", mis on käsitsi kirjutatud laulusõnade, luule ja kunstiteoste faksiimilete kogumik, mis koondati algselt 1971. aastal kingituseks sõpradele ja perele. "Morning Glory on the Vine" laiendatud ja ümberkujundatud laialdaselt levitatav väljaanne ilmus 22. oktoobril 2019 standardse kõvakaanelise väljaandena ning piiratud tiraažiga allkirjastatud väljaandena.

2020. aasta septembris avaldati, et Mitchell ja Rhino Records koostasid Joni Mitchelli arhiivide projekti, mis on kataloogiväljaannete sari, mis sisaldas materjali laulja isiklikust arhiivist. Projekte esimene väljaanne oli viieplaadiline kogumik "Joni Mitchell Archives – Vol. 1: The Early Years (1963–1967)" 30. oktoobril 2020. 2022. aasta aprillis pälvis Mitchell selle väljaande eest Grammy auhinna parima ajaloolise albumi kategoorias. Samal päeval avaldas Mitchell "Earl Joni – 1963" ja "Live at Canterbury House – 1967" (mõlemad selekteeritud 5-CD kogumikust) kui eraldi vinüüliväljaannetena.

Mitchelli esimese nelja albumi ("Song to a Seagull", "Ladies of the Canyon" ja "Blue") eriline järelmasterdatud kogumik "The Reprise Albums (1968–1971) ilmus 2. juulil 2021. See oli esimene kogumik, mis sisaldas Mitchelli 1968. aasta debüütalbumist uut miksi, mille Mitchell ise üle vaatas. "Song to a Seagull" originaalmiksi üle kommenteerides, nimetas Mitchell seda "kohutavaks" ja ütles, et see kõlab nagu "seda oleks salvestatud süldikausi all".

28. jaanuaril 2022 nõudis Mitchell, et Spotify eemaldaks ta muusika oma voogedastusteenuselt solidaarsusest oma pikaajalise sõbra ja lapsepõlves poliomüeliidi kaasüleelanu Neil Youngiga, kes eemaldas oma lood platvormilt protestiks populaarses Spotify korraldatud podcastis "The Joe Rogan Experience" oleva COVID-19 väärinfo vastu. Ta kirjutas oma veebilehel: "Vastutustundetud inimesed levitavad valesid, mis maksavad inimestele elu. Ma olen selles küsimuses solidaarne Neil Youngi ja ülemaailmse teadus- ja meditsiinikogukonnaga." Briti Riiklik Tervishoiuteenistuse arst ja kirjanik Rachel Clarke tviitis: "Nii Neil Young kui ka Joni Mitchell ... teavad valusalt hästi, kui palju kahju, kannatusi ja välditavat surma võivad vaktsiinivastased põhjustada ."

1. aprillil 2022 tunnustas Recording Academy Mitchellit 2022. aasta MusiCaresi aasta isikuna. Mitchell oli auhinnatseremoonial kohal ja võttis auhinna isiklikult vastu.

### Alates 2022. aastast: kontsertidele naasmine

24. juulil 2022 esines Mitchell ootamatult erikülalisena Rhode Islandil toimunud Newporti folkfestivali viimasel päeval, kus ta oli esmakordselt esinenud 1967. aastal osana kontserdist "Brandi Carlile and Friends". Laval toetas teda grupp heatahtlikke muusikuid, kellega ta esitas 13 laulu oma repertuaarist ja kaveritest, ühes mängis ta ka soolo elektrikitarril.

2017. aastal sai Mitchell inspiratsiooni vana sõbra, laulja-laulukirjutaja Eric Anderseniga muusika tegemisest ja hakkas korraldama igakuiseid muusikaõhtuid oma kodus Laurel Canyonis. Need õhtud said tuntuks kui "Joni Jams". Brandi Carlile korraldas sessioone ja värbas muusikuid. Aastate jooksul käisid Mitchelli elutoas muusikat tegemas ja laulmas Elton John, Paul McCartney, Bonnie Raitt, Harry Styles, Chaka Khan, Marcus Mumford, Herbie Hancock, Jess Wolfe, Holly Laessig, Taylor Goldsmith, Blake Mills ja Hozier.

Mitchell oli rõõmus, et muusika naasis tema koju. Muusikaõhtud tõstsid tema meeleolu ja aitasid tal taastuda 2015. aastal põetud raskest ja invaliidistavast aneurüsmist. Ta hakkas sessioonidel laulma ja õppis uuesti kitarri mängima. Kui tema tervis paranes, hakkas *live*-esinemisteni naasmine jälle võimalik tunduma. Selleks tehti ettevaatlikult plaane ning koostati esinemiskava ja 2022. aasta juulis, pärast eelmisel õhtul toimunud proovi, ühines Mitchell Carlile'i ja teistega Newporti festivali laval, et teha Joni Jami *live*-esinemine, mis oli tema esimene avalik esinemine üheksa aasta jooksul.

Mitchelli võeti ekstaatiliselt vastu ja ta hiljem ütles: "Ma olin rõõmus ja austatud. See tekitas minus huvi selle vastu." Esitatud laulud olid "Carey", "Come in from the Cold", "A Case of You", "Big Yellow Taxi", "Both Sides Now", "The Circle Game" ja Gershwini ja Heywardi "Summertime". Pärast Newporti esinemist, rääkis Mitchell Carlile'ile: "Ma tahan veel üht kontserdi anda. Ma tahan veel esineda." Newporti kontsert salvestati *live*-albumina ja avaldati 2023. aastal, mis võitis 2024. aastal Grammy auhinna parima folkalbumi kategoorias.

19. oktoobril 2022 teatas Carlile, et Mitchell esineb peaesinejana 10. juunil 2023 Washingtoni osariigi Gorge Amphitheatre'is, mis on "üks ilusamaid kontserdipaiku maailmas", nädalavahetuse üritusel pealkirjaga „Joni Jam 2”. Mitchelli viimane ametlik peaesinejana konstert oli 2000. aastal "Both Sides Now" turneel. Tema 2023. aasta esitus Gorge Amphitheatre'is tõi kohale 27 000 pealtvaatajat. Tema esimest peaaesinejana kontserti 23 aasta jooksul toetasid 19 lauljat ja muusikut, Mitchell esitas peaaegu kolme tunni pikkuse kava, mis koosnes 21 laulust lisaks kolm lisalugu, mille ajal ta mängis kitarri. Annie Lennox, kes laulis "Ladies of the Canyon", ütles, et Mitchell on "visionäär, legend ja inspiratsioon."

Mitchellit premeeriti 2023. aasta Gershwini preemiaga tema elutöö eest populaarse muusika valdkonnas. Teda tähistati 2. märtsil Washingtonis kontserdiga, kus osalesid muusikud nagu Brandi Carlile, Annie Lennox, Angélique Kidjo, Herbie Hancock, Diana Krall, Cyndi Lauper, Graham Nash, James Taylor, Ledisi, Lucius, Marcus Mumford, Sara Bareilles ja Celisse. Mitchell esitas loo „Summertime” ja osales oma lugude „Big Yellow Taxi” ja „The Circle Game” staaride koosseisuga esitatud versioonides.

4. veebruaril 2024 esines Mitchell esimest korda 66. Grammy auhinnatseremoonial ja laulis laulu "Both Sides Now" koos mitmete muusikutega, kes esinevad tema privaatsetel Joni Jams sessioonidel. Edasised Joni Jam kontserdi kuupäevad teatati laupäevaks, 19. oktoobriks ja pühapäevaks, 20. oktoobriks 2024, 18 000 inimest mahutavas Hollywood Bowlis, kus Mitchell esines kolme tunni pikkuse kavaga koos Brandi Carlile'i, Marcus Mumfordi, Annie Lennoxiga ja paljude teiste muusikutega.

22. märtsil 2024 taastas Mitchell oma muusika Spotify's pärast seda, kui Neil Young tegi sama, lõpetades oma protesti Spotify's "The Joe Rogan Experience'i" korraldamise vastu.

24. novembril 2025 teatas Juno Awards, et Mitchell saab 2026. aasta tseremoonial Hamiltonis elutööpreemia. See on alles kolmas selline auhind, mis antakse välja pärast Juno asutajat Pierre Juneau ja Anne Murray'd.

## Pärand

### Kitarristiil
Kui mõned Mitchelli populaarseimad laulud on loodud klaveril, siis peaaegu iga kitarril komponeeritud lugu kasutab avatud või mittestandardset häälestust; ta on kirjutanud laule umbes 50 häälestuses, mida ta ise nimetab "Joni veidrateks akordideks". Alternatiivsete häälestuste kasutamine võimaldab kitarristidel luua saatemuusikat mitmekesisema ja laiema tekstuuriga. Tema parema käe näppimis-/tinistamistehnika on aastate jooksul arenenud algselt keerulisest näppimisstiilist, mida iseloomustavad tema esimese albumi kitarrilood, vabamaks ja rütmilisemaks stiiliks, mis mõnikord sisaldab löökpillile iseloomulikke "lööke".

1995. aastal mõtles välja Mitchelli sõber Fred Walecki, Los Angeleses Westwood Musicu poe omanik, välja lahenduse, mis leevendas tema pidevat frustratsiooni mitmete alternatiivsete häälestuste kasutamisest *live*-esinemistel. Walecki kujundas Stratocaster-stiilis kitarri, mis töötas koos Roland VG-8 virtuaalkitarriga, süsteemiga, mis suutis tema arvukaid häälestusi elektrooniliselt häälestada. Kuigi kitarr ise jäi standardhäälestusse, kodeeris VG-8 healipea signaalid digitaalsignaalideks, mis seejärel tõlgendati muudetud häälestusteks. See võimaldas Mitchellil kasutada laval ühte kitarri, samal ajal kui lava taga olev tehnik sisestas eelprogrammeeritud häälestuse iga laulu jaoks tema kavas.

Mitchell oli oma varases loomingus (1966–1972) harmooniliselt väga uuenduslik, ta kasutas modaalsust, kromatismi ja orelpunkte. Oma 1968. aasta debüütalbumil "Song to a Seagull" kasutas Mitchell nii kvart- kui ka kvintakordide harmooniat laulus "The Dawntreader" ja kvintakordide harmooniat laulus "Song to a Seagull".

2003. aastal nimetas ajakiri Rolling Stone ta kõigi aegade 72. parimaks kitarristiks; ta oli nimekirjas kõrgeima koha saavutanud naine.

### Mõju
Mitchelli lähenemine muusikale mõjutas paljusid naissoost kuulajaid positiivselt. Ajal, mil domineerisid stereotüüpsed meesrokkstaarid, näitas ta end kui "mitmemõõtmelise ja vastuolulise isiksusena ... mis võimaldas tal luua tugeva identiteedi oma naissoost fännide seas”. Mitchell on kogu oma karjääri jooksul rõhutanud soovi oma kunstilise kontrolli järele ja omab siiani oma muusika avaldamisõigusi. Ta on eitanud väidet, et ta on "feminist"; 2013. aasta intervjuus lükkas ta selle sildi tagasi, öeldes: „Ma ei ole feminist. Ma ei taha meeste vastu võitlema hakata. Ma eelistan pigem silmitsi seista ja asjad lahendada.” David Shumway märgib, et Mitchell "oli esimene naine populaarses muusikas, keda tunnustati täielikult selle mõiste tähenduses kunstnikuna. Mis tahes Mitchelli väljendatud seisukohad feminismi kohta ka poleks, esindab ta rohkem kui ükski teine esineja tema ajastust naiste perspektiivide uut tähtsust kultuuri- ja poliitilises elus.”

Mitchelli looming on inspireerinud mitmeid teisi artiste, nagu Taylor Swifti, Björki, Prince'i, Ellie Gouldingit, Harry Stylesi, Corinne Bailey Rae'd, Gabrielle Aplinit, Mikael Åkerfeldti bändist Opeth, Pink Floydi David Gilmouri, Marillioni liikmeid Steve Hogarthit and Steve Rotheryt, nende endist vokalisti ja laulukirjutajat Fishi, Paul Carrackit, Haimi, Lorde'i ja Clairot. Madonna on samuti nimetanud Mitchelli kui esimeseks naisartistiks, kes teda teismelisena väga kõnetas; "Ma olin Joni Mitchellist tõesti väga vaimustunud. Ma teadsin peast kõiki sõnu albumilt "Court and Spark"; ma jumaldasin teda keskkoolis. "Blue" on imeline. Pean ütlema, et kõigist naistest, keda olen kuulnud, on sõnade poolest just tema kõige sügavama mulje jätnud."

Mitmed artistid on saavutanud edu tehes Mitchelli lauludest kavereid. Judy Collinsi 1967. aasta salvestus loost "Both Sides, Now" jõudis Billboard edetabelites 8. kohale ning oli läbimurre mõlema artisti karjääris. (Mitchelli enda salvestis ei avaldatud kuni kaks aastat hiljem, tema teisel albumil "Clouds".) See on Mitchelli enim kaverdatud laul, millest on viimase arvestusre järgi salvestatud üle 1200 versiooni. Ansambel Hole samuti kaverdas lugu "Both Sides, Now" oma 1991. aasta debüütalbumil "Pretty on the Inside" ja nimetasid laulu pealkirja ümber kui "Clouds", laulusõnu muutis laulja Courtney Love. Popansambel Neighborhood 1970. aastal ja Amy Grant 1995. aastal saavutasid edu oma "Big Yellow Taxi" kaveritega, mis on Mitchelli repertuaaris kolmas enim kaverdatud lugu (üle 300 kaveri). Hilisemad versioonid sellest laulust on 2002. aastal Counting Crowsi ja 2007. aastal Nena kaverid. Janet Jackson kasutas oma 1997. aasta hittsinglis "Got 'Til It's Gone" keskosaks laulu "Big Yellow Taxi" refrääni näidet, milles räppar Q-Tip ütleb: "Joni Mitchell ei valeta kunagi". Mitchelli albumilt "Blue" laul "River" sai 2013. aastal Mitchelli teiseks enim kaverdatud lauluks, kuna mitmed artistid valisid selle oma jõulualbumitele. Räpparid Kanye West ja Mac Dre kasutasid ka Mitchelli vokaale enda muusikas. Lisaks, kaverdas Annie Lennox "Ladies of the Canyon" oma 1995. aasta hiti "No More I Love You's" B-poolel. Mandy Moore kaverdas "Help Me" 2003. aastal. 2004. aastal kaverdas laulja George Michael ta laulu "Edith and the Kingpin" raadiosaate jaoks. "River" on olnud üks populaarsemaid kaverlaule viimastel aastatel, seda on esitanud Dianne Reeves (1999), James Taylor (salvestatud televisioonis 2000. aastal ja CD-l 2004. aastal), Allison Crowe (2004), Rachael Yamagata (2004), Aimee Mann (2005) ja Sarah McLachlan (2006). McLachlan tegi 1996. aastal ka versiooni laulust "Blue" ja Cat Power salvestas 2008. aastal kaveri laulust "Blue". Mõned teised Mitchelli kaverid on kuulus Crosby, Stills, Nash ja Young, Eva Cassidy ja Matthews Southern Comfort esitatud "Woodstock"; Nazarethi esitatud "This Flight Tonight"; ja hästi tuntud versioonid laulus "A Case of You", mille esitasid Tori Amos, Michelle Branch, Jane Monheit, Prince, Diana Krall, James Blake ja Ana Moura. 2009. aastal ilmus "Woodstocki" 40. aastapäeva versioon, mille salvestas Nick Vernier Band koos Ian Matthewsiga (endiselt Matthews Southern Comfort). Kanada lauljanna k.d. lang salvestas kaks Mitchelli laulu ("A Case of You" ja "Jericho") oma 2004. aasta albumile „Hymns of the 49th Parallel“, mis koosneb täielikult Kanada artistide kirjutatud lauludest.

Prince'i versioon laulust "A Case of U" ilmus 2007. aastal Nonesuch Recordsi alt välja antud kogumikul "A Tribute to Joni Mitchell", millel esinesid ka Björk ("The Boho Dance"), Caetano Veloso ("Dreamland"), Emmylou Harris ("The Magdalene Laundries"), Sufjan Stevens ("Free Man in Paris") ja Cassandra Wilson (For the Roses") ja veel teised.

Mitmed teised laulud viitavad Joni Mitchellile. Graham Nashi laul "Our House" viitab Nashi kaheaastasele suhtele Mitchelliga ajal, mis Crosby, Still, Nash ja Young salvestasid albumi "Déjà Vu". Led Zeppelini lugu "Going to California" on väidetavalt kirjutatud Robert Planti ja Jimmy Page'i kiindumusest Mitchelli vastu, mida kinnitab asjaolu, et Plant ütleb kontsertidel sageli "Joni" pärast laulurida "To find a queen without a king, they say she plays guitar and cries and sings" ("Et leida kuningateta kuninganna, nad ütlevad, et ta mängib kitarri, nutab ja laulab"). Jimmy Page kasutab kitarril kahekordset D-häälestust, mis on sarnane nendele alternatiivsetele häälestustele, mida Mitchell kasutab. Sonic Youthi lugu "Hey Joni" on nimetatud Mitchelli järgi. Alanis Morissette samuti nimetab Mitchelli oma loos "Your House". Briti folklaulja Frank Turner nimetab Mitchelli oma laulus "Sunshine State". Prince'i laul "The Ballad of Dorothy Parker" sisaldab laulusõna "Oh, my favourite song" she said – and it was Joni singing "Help me I think I'm falling" ("Oh, minu lemmiklaul" ta ütles – ja see oli Joni, kes laulis: "Aidake mind, ma tunnen, et ma langen"". Marillioni laul "Lavender" sai osaliselt inspiratsiooni "parkides jalutamisest ja Joni Mitchelli kuulamisest", väidab laulja ja laulukirjutaja Fish, teda hiljem mainiti "Montreal" laulusõnades albumilt "Sounds That Can't Be Made". John Mayer viitas Mitchellile ja ta albumile "Blue" oma laulus "Queen of California" oma 2012. albumilt "Born and Raised". Laul sisaldab rida "Joni wrote "Blue" in a house by the sea" ("Joni kirjutas "Blue" mereäärses majas"). Taylor Swift kirjeldab Mitchelli lahkumist muusikatööstusest oma laulus "The Lucky One" oma 2012. aasta albumilt "Red".

Mitchelli muusika ja luule on sügavalt inspireerinud Prantsuse maalikunstnikku Jacques Benoit' loomingut. Aastatel 1979–1989 lõi Benoit 60 maali, mis vastasid 50-le Mitchelli laulule.

Ameerika progressiivse metali bändi Tool liige Maynard James Keenan on nimetanud Mitchellit oma mõjuisikuks, väites, et just tema mõju võimaldab tal "pehmendada [stakaato, rütmilisi, hullumeelseid matemaatilisi teid] ja tuua [need] tagasi keskmesse, nii et neid saaks kuulata ilma silmavalu tekitamata". A Perfect Circle, teine bänd, kus Keenan laulja on, salvestas Mitchelli loo "The Fiddle and the Drum" oma 2004. aasta albumile "eMOTIVe", mis on kogumik sõjavastastest kaveritest.

### Eluloofilm
18. augustil 2025 teatati, et Cameron Crowe lavastab Mitchelli elust ja karjäärist eluloofilmi, milles Anya Taylor-Joy ja Meryl Streep kehastavad Mitchelli nooremaid ja vanemaid versioone.

## Tunnustus

1981. aastal võeti ta Kanada muusika kuulsuste halli liikmeks ja 1996. aastal pälvis ta Kanada kõrgeima auhinna etenduskunstide valdkonnas ehk kindralkuberneri etenduskunstide auhinna oma elutöö eest. 2000. aastal sai Mitchell oma tähe Kanada kuulsuste alleel. 2002. aastal nimetati ta Kanada ordeni kaaslaseks, mis on Kanada kõrgeim tsiviilauhind. 2004. aastal sai ta McGilli Ülikoolilt audoktori kraadi muusikas. 2007. aasta jaanuaris võeti ta Kanada laulukirjutajate kuulsuste halli liikmeks. 1993. aastal Saskatchewani Recording Industry Association andis Jonile elutöö auhinna. 2007. aasta juunis kujutas Kanada Post teda postmargil.

Mitchell on saanud 11 Grammy auhinda (kümme võistlusauhinda ja üks autasu), esimese sai 1969. aastal ja kõige hilisem 2024. aastal parima folkalbumi eest. 2002. aastal sai ta Grammy elutööauhinna, mille põhjenduses kirjeldati teda kui "ühte tähtsamaid rokiajastu naisartiste" ja "võimsat mõjutajat kõikidele artistidele, kes hindavad mitmekesisust, kujutlusvõimet ja ausust".

1995. aastal sai Mitchell Billboardi sajandi auhinna. 1996. aastal auhinnati teda Polari muusikaauhinnaga. 1997. aastal võeti Mitchell Rock'n'rolli Kuulsuste Halli liikmeks, kuid ta ei osalenud tseremoonial.

Mitchellile austuse avaldamiseks korraldas TNT telekanal 6. aprillil 2000 New Yorgis Hammerstein Ballroomis paljude staaridega piduliku ürituse. Mitchelli laule laulsid mitmed esinejad, sealhulgas James Taylor, Elton John, Wynonna Judd, Bryan Adams, Cyndi Lauper, Diana Krall ja Richard Thompson. Mitchell ise lõpetas õhtu 70-liikmelise orkestri saatel lauluga "Both Sides, Now". See versioon kasutati filmis "Love Actually" filmimuusikana.

2008. aastal oli Mitchell Rolling Stone ajakirja 100 parima laulja nimekirjas 42. kohal ja 2015. aastal oli 100 parimate laulukirjutajate nimekirjas üheksandal kohal.

2010. aastal 12. veebruaril esitati "Both Sides, Now" 2010. aasta taliolümpiamängude avatseremoonial Vancouveris.

Mitchelli 70. sünnipäeva tähistamiseks korraldati 2013. aasta Luminato festivalil Torontos 18. ja 19. juunil Massey Hallis kontserdisari pealkirjaga "Joni: A Portrait in Song – A Birthday Happening Live". Esinejate seas olid Rufus Wainwright, Herbie Hancock, Esperanza Spalding ja Mitchelli enda haruldased etteasted.

Terviseprobleemide tõttu ei osalenud ta 2015. aasta mais San Francisco galal, et saada SFJAZZ elutööpreemia.

2018. aastal püstitati Saskatooni linnas kaks mälestustahvlit, et tähistada tema muusikukarjääri algust selles linnas. Üks neist paigaldati Broadway Theatre'i juurde endise Louis Riel Coffee House'i kõrvale, kus Mitchell esines oma esimesel tasulisel kontserdil. Teine mälestustahvel paigaldati River Landingu rajooni, Remai Modern kunstigalerii ja Persephone Theatre etenduskunstikeskuse lähedusse. Samuti nimetati Spadina Crescenti ääres asuv jalgtee Second ja Third Avenue vahel ametlikult Joni Mitchell Promenade'iks.

2020. aastal pälvis Mitchell Les Pauli auhinna, olles esimene naine, keda sellega autasustati. 2022. aastal nimetati ta MusiCaresi aasta isikuks.

2021. aastal nomineeriti Mitchell Grammy auhinnale parima ajaloolise albumi kategoorias oma "Archives, Vol. 1: The Early Years (1963–1967) kogumiku eest. Ta võitis auhinna 3. aprillil 2022.

4. detsembril 2021 pälvis Mitchell Kennedy Center Honor auhinna elutöö eest etenduskunstide valdkonnas medali tseremoonial, mis toimus Kongressi raamatukogus Washingtonis. Järgmisel päeval külastas Mitchell Kennedy Centeris toimunud etendust.

1. jaanuaril 2023 oli Mitchell ajakirja Rolling Stone 200 kõigi aegade suurimate lauljate nimekirjas 50. kohal.

12. jaanuaril 2023 nimetas Kongressi raamatukogu Mitchelli selle aasta Gershwini preemia laureaadiks, mille auks korraldati kontsert 2. märtsil Washington D.C.-s.

Rolling Stone nimetas Mitchelli 2023. aastal kõigi aegade üheksandaks parimaks kitarristiks.

### ASCAP Pop auhinnad

### Grammy auhinnad

Kuigi ametlikult on tegemist Herbie Hancocki albumiga, sai Mitchell Grammy auhinna ka oma vokaalpanuse eest albumil.

### Juno auhinnad

### Pollstar Concert Industry auhinnad

## Viited