Meriküla

**Meriküla** (ka Mereküla) on küla Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas.

Enne 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi kuulus küla Vaivara valda.  

Maakonnakeskusest Jõhvist asub Meriküla umbes 37 kilomeetri kaugusel, Vaivara vallakeskusest Sinimäelt kaheksa kilomeetri kaugusel. Küla paikeb kahel pool Hiiemetsa – Narva-Jõesuu maanteed, kuid elamud asuvad vaid maantee lõunaküljel.

Meriküla piirneb põhjas merega, idas Narva-Jõesuuga, kagus Puhkovaga, lõunas Laagna ja Udriaga ning läänes Udria külaga. Küla läbib Põhja-Eesti pank, mis pöördub Meriküla kohal sisemaale. Meriküla pangalt voolab alla Laagna oja.

Tänapäeval on ajaloolise Meriküla maadel alles vaid kaks majapidamist ning küla praegune piir ei vasta ajaloolisele. Vanade piiride ulatus Meriküla Meriküla pangast kuni Auga küla piirini. Tänapäeval jäävad nii Auga alad kui ka suurem osa ajaloolisest Meriküla territooriumist Narva-Jõesuu halduspiiridesse.    

1970. aastatel nihutati küla piire seoses Meriküla dessandi ausamba rajamisega. Piir viidi Udria küla maadest kuni Hanela karjamõisa varemeteni, hõlmates Meriküla koosseisu ka mõned Udria küla talud. Muudatus tehti selleks, et dessandi mälestusmärk jääks Meriküla piiridesse.   

## Ajalugu
Meriküla (vahel ka Mereküla, Merrenküll) rajati pärast 1653. aastat, kui sinna asusid elama vanausuliste perekonnad. Hiljem lisandus neid veelgi.

1726. aasta adrarevisjoni andmetel elas Merikülas 15 peret.

1861. aastal eraldati Laagna mõisast Meriküla ja Udria küla koos metsade ja maadega Mustajõe mõisast ning asutati Meriküla poolmõis. Mõisale liideti ka Udria maadel asunud Hanela karjamõis. Seejärel ehitati härrastemaja ning selle ümber rajati park.

Narva raehärra William Richard Gendt ehitas 1863. aastal Merikülla luteriusu kabeli, mida nimetati Metsakabeliks (Waldkapelle). Kabelis oli 150 istekohta ning jumalateenistusi peeti ainult suvel.  oli ka Meriküla suvituskoha aktiivne propageerija. 

Tema algatusel hakati teatmikes uue paigana mainima Meriküla suvituskohta (Bad Merreküll). 1863. aastat võib pidada Meriküla kui suvituskoha alguseks. 1877. aastal püstitati kuurordi asutajale Gendtile kabeli juurde ausammas. Ausammas on säilinud, kuigi vajab korrastamist. Kabel teisaldati aga 1960. aastate alguses Narva-Jõesuusse. 

1867. aastal rajati Merekülla väike puidust Mereküla Jumalaema Kaasani ikooni kirik. 1947. aastal viidi kirikuhoone uude asukohta Narva-Jõesuusse, kus 1948. aastal Tallinna ja Eesti piiskop Issidori pühitses selle pühale apostlisarnasele vürstile Vladimirile.

19. sajandi lõpuks oli Meriküla kujunenud tuntud suvituskohaks. Valmisid kuurhoone ja pansionaat, avati telegraaf ja postkontor ning suveperioodil töötasid apteek ja vesiravila. Kuurordis oli üle 90 suvila. Vesiravila arstina sai tuntuks kindraldoktor Anton Riilman, kes suviti seal elas ja praktiseeris. 

Merikülas on puhanud ja loometööd teinud mitmed vene aristokraadid ja loomeinimesed, sealhulgas Anna Pavlova ja Ivan Šiškin. Šiškin tõi Merikülla puhkama ja maalima ka oma õpilased ning tulevased kunstnikud Aleksandr Borissovi, Nikolai Himona ja P. Wagneri. Sellest ajajärgust pärinevad näiteks Šiškini maalid "Merekallas", "Männisalu" ja "Päikeseline päev". Peterburi Kunstide Akadeemia professor Arseni Meštšerski, kes suviti Merikülas maalis, lõi seal tuntud teosed "Narva lahe rannik" (1886), "Narva lahes" (1888) ning "Narva reid" (1890). Merikülas puhkasid ka Kliment Timirjazev, , Lidia Vesselitskaja ja Konstantin Balmont. 

Meriküla on olnud ka eesti inimeste puhkusepaik. Seal on puhanud ja töötanud Miina Härma, Raimund Kull, Artur Kapp, Eugen Kapp ja paljud teised.

  
Meriküla kui suvituskoha hiilgeaeg kestis kuni 1914. aasta sõjasuveni. Esimese maailmasõja lahingute käigus said paljud hooned kannatada ning osa hävis, kuid Meriküla on jäänud puhkekohana kasutusele tänapäevani. 

Meriküla rand on osa Eesti pikimast puhtast ja laiast liivarannast (umbes 12 kilomeetrit), mis algab Udria küla piiridest, ulatub läbi Meriküla ja Auga ning lõpeb Narva-Jõesuus Narva jõe suudmes. 

Esimese maailmasõja ajal rajati Merikülla Peterburi kaitsekava järgi kindlustusi. Narva regioonis paiknenud Meriküla-Rankisaari vahelise ala varupositsiooni ülesanne oli tõkestada eelmistest kaitseliinidest läbi murdnud vaenuliku laevastiku edasiliikumine Peterburi suunas. See positsioon oli lääne poolt vaadatuna eelviimane ehk seitsmes positsioon enne pealinna. Peeter Suure merekindluse Kroonlinna kindluse varupositsiooni lõunapoolseim patarei (Narva Suurtükiväepositsiooni patarei nr 1) rajati Narvast läände Meriküla piirkonda. Ehitus kahjustas osaliselt kohalikku hoonestust. Rannapatarei juurde rajati maanteest lõuna poole võimsad betoonpunkrid ja kahurialused ning selle varustamiseks ehitati kitsarööpmeline raudtee Auvere raudteejaamast Meriküla patareini. Varupositsiooni rajamine jäi 1916. aastal pooleli. 

Teise maailmasõja ajal, 14. veebruaril 1944. aastal, maabus Merikülas Balti laevastiku dessant: 516 võitlejat major Stepan Maslovi juhtimisel. Nende ülesanne oli murda läbi Auvere raudteejaama ja ühineda sealsete Punaarmee üksustega. Samuti oli neile antud korraldus kohelda kohalikke inimesi kui vaenlasi, põletada kõik hooned ning tappa kõik vene keelt mittekõnelevad inimesed. Nad mõrvasid Merikülas täägilöökidega Meta Süvalepa koos väikese pojaga. Dessant hävitati täielikult juba järgmisel päeval, mistõttu dessantlased ei saanud oma ülesandeid täita. Meriküla dessandi mälestuseks püstitati 1972. aastal mälestusmärk Meriküla panga algusesse, selle merepoolsele nukile – kohta, kus Põhja-Eesti pank pöördub lõunasse. Mälestusmärgi kujundas Peeter Somelar.

## Vaatamisväärsused
* Meriküla mänd

## Vaata ka
* Meriküla pank
* Vodava–Meriküla maantee

## Viited

## Kirjandus
* Mart Laar. "Sinimäed 1944". Varrak. Tallinn 2006. Lk 109.
* Virve Orav. "Matkateed Narva lähistel ehk Vaivara radadel". Olion. Tallinn 1991.
* Virve Orav. "Narva-Jõesuu kodu-uurija pilguga". Tallinn 1993.