Aless Bjaljatski

**Aless Bjaljatski** (Алесь Бяляцкі, õieti **Aljaksandr Viktaravitš Bjaljatski** (Аляксандр Віктаравіч Бяляцкі); sündinud 25. september 1962 Karjala ANSV-s Värtsiläs) on Valgevene inimõiguslane, inimõiguste keskuse Viasna ('kevad') esimees, endine poliitvang, Nobeli rahuauhinna laureaat (2022).

Ta on Valgevene Rahvarinde Minski piirkonna esimees ja Maksim Bogdanovitši nimelise kirjandusmuuseumi direktor.

Bjaljatski oli vangistuses aastatel 2011–2014 ning uuesti alates 2021. aastast. 3. märtsil 2023 mõisteti Bjaljatski kümneks aastaks vangi. Vabastati 13. detsembril 2025 kokkuleppel USA-ga koos 123 Valgevene opositsiooniliikme vangist vabastamisega (vastutasuks leevendati USA sanktsioone Valgevenele) ja saadeti Leetu.

## Elukäik

Sündis valgevene peres, isa oli pärit Rogatšjovi rajoonist ja ema Gomeli oblasti Narovlja rajoonist. 1965. aastal naasis perekond Valgevenesse ja asus alaliselt elama Svetlogorskisse. Ta lõpetas Svetlogorski 5. keskkooli. 1984. aastal lõpetas ta Gomeli Riikliku Ülikooli ajaloo-filoloogia osakonna valgevene ning vene keele ja kirjandus õpetajana. Töötas õpetajana Gomeli oblastis Leltšitsõ rajoonis ja läbis sõjaväeteenistuse Sverdlovski lähedal suurtükiväe tankitõrjepataljonis soomustransportööri juhi-mehaanikuna.

Aastatel 1986–1989 aspirantuuris õppides oli ta mitteametliku noorte kirjanike partnerluse Tuteišõja asutajatest. 1987. aastal allkirjastas ta Minski linnavolikogule avalduse korraldada esmakordselt esivanemate mälestuspäeval massiüritus Dzjadõ, millest sai ka totalitarismi perioodil represseeritute mälestuspäev. Osalemise eest 1988. aasta Dzjadõ päeva tähistamisel võeti ta haldusvastutusele. 1988. aastal osales ta ka Valgevene martüroloogiaühingu loomisel, mis on üks esimesi Valgevene inimõigusorganisatsioone. Ta oli ühiskondliku organisatsiooni Valgevene Rahvarinne korralduskomitee liige, selle juhatuse sekretär (1996–1999) ning aseesimees (1999–2001). 1989. aastal lõpetas ta aspirantuuri Valgevene Teaduste Akadeemia Kirjandusinstituudis ja töötas Valgevene Kirjanduse Ajaloo Muuseumi nooremteadurina. 1990. aastal oli ta üks seltsi "Valgevene katoliku kogukond" organisaatoritest. 1989–1998 Maksim Bogdanovitši Kirjandusmuuseumi direktor Minskis. 1991–1996 Minski linnavolikogu saadik.

1996. aastal organiseeris ta inimõiguste organisatsiooni Viasna-96 (nüüd Viasna Inimõiguste Keskus) olles selle esimees. 2000–2004 Valgevene Demokraatlike Valitsusväliste Organisatsioonide Assamblee töörühma juht. Rahvusvahelise Inimõiguste Föderatsiooni (FIDH) asepresident (2007–2016); Valgevene Kirjanike Liidu ja PEN Keskuse liige. Teda on aktiivse sotsiaalse ja inimõigustealase töö eest üle 20 korra kohtu alla antud. 2020. aasta Valgevene protestide ajal sai temast Valgevene opositsiooni koordineerimisnõukogu liige. 

### Vangistus
4. augustil 2011 arreteeriti ja paigutati eeluurimisvangistusse süüdistatu na maksudest kõrvalehoidmises. Finantsuurimiste osakonna korraldusel otsiti läbi tema kodu ja inimõiguste keskuse "Viasna" kontor. 

15. septembril 2011 võttis Euroopa Parlament vastu resolutsiooni, milles nõuti tema vabastamist. 

2. novembril 2011 algas tema üle kohtuprotsess Minski Moskva rajoonikohtu hoones Pervomaiski rajoonikohtu kohtuniku Sergei Bondarenko juhtimisel. Lisaks Bjaljatski perekonnale viibisid kohtusaalis Saksamaa, Leedu, Poola, Tšehhi Vabariigi ja Ameerika Ühendriikide diplomaatiliste esinduste juhid, silmapaistvad poliitikud, avaliku elu tegelased ja inimõiguste aktivistid. Valgevene saatkonnad erinevates riikides keeldusid viisade andmisest rahvusvahelistele inimõiguste aktivistidele, kes plaanisid sel päeval kohtuprotsessile tulla. Kohtuprotsessi alguses keelati videosalvestused ja mitu inimest eemaldati kohtusaalist, kuna nad kandsid T-särke loosungiga "Vabadus Ales Bjaljatskile". 

23. novembril 2011 avaldatud ühisavalduses teatasid Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja Catherine Ashton ning Euroopa Komisjoni asepresident ja laienemise ja Euroopa naabruspoliitika volinik Štefan Füle, et Valgevene võimud peaksid vabastama inimõiguste kaitsja Aleksandr (Ales) Bjaljatski ja lõpetama tema poliitiliselt motiveeritud kohtuprotsessi. 

23. novembril 2011 mõistis Minski Pervomaiski rajoonikohus USA, Prantsusmaa, Ungari ja Saksamaa diplomaatiliste esinduste juhtide ning Valgevene, Venemaa ja Prantsusmaa inimõiguste aktivistide juuresolekul Bjaljatski süüdi maksudest kõrvalehoidumises ja mõistis talle 4,5-aastase vangistuse range režiimiga kinnipidamisasutuses koos vara konfiskeerimisega.

Selle karistuse mõistsid hukka Euroopa Liidu riigid ja USA, suured rahvusvahelised inimõiguste organisatsioonid ja Valgevene opositsioonierakondade juhid.

18. jaanuaril 2012 kandis Bialiatski abikaasa Natalia Pintšuk 757 526 717 Valgevene rubla – summa, mis oli väidetavalt riigile tekitatud kahju eest mõistetud – Minski linna täitevkomitee justiitsosakonna arvele Pervomaiski ringkonnakohtule. Valgevene inimõiguslased olid mitu nädalat varem algatanud annetuste kogumise kampaania nende kahjude katteks. Natalia Pintšuk avaldas tänu kõigile 765 inimesele, kes inimõiguslast sel viisil toetasid, annetades vabatahtlikult nii palju kui võimalik. 

24. jaanuaril 2012 keeldus Minski linnakohus Bjaljatskit vabastamast, hoolimata sellest, et ta oli kahjutasu maksnud. Minski linnakohtu kohtunike kolleegium kinnitas Pervomaiski rajoonikohtu otsuse. 

23. novembril 2012 teatas ÜRO meelevaldse kinnipidamise töörühm, et Bjaljatski kinnipidamine "on vastuolus kodaniku- ja poliitiliste õiguste rahvusvahelise pakti artikliga 22". 21. märtsil 2013 mõistis kohtuotsuse hukka ÜRO Inimõiguste Nõukogu.

3. augustil 2013, Bjaljatski vahistamise teise aastapäeva eelõhtul, tegi USA välisministeeriumi pressiesindaja Marie Harf eriavalduse, milles kutsuti Valgevene valitsust üles viivitamatult vabastama Bjaljatski ja kõik poliitvangid ning taastama nende kodaniku- ja poliitilised õigused. 5. augustil 2013 korraldati solidaarsusaktsioone mitmes Valgevene linnas, sealhulgas Grodnos, Mogiljovis, Gomelis, Novopolotskis, Berezas ja Žodzinas.

21. jaanuaril 2014 andis Valgevene president Aljaksandr Lukašenka presidendipalees Valgevene meediajuhtidega kohtumisel oma esimesele asetäitjale Aleksandr Radkovile korralduse kontrollida teavet selle kohta, kas Bjaljatski poolt kohtuotsuse kohaselt riigile tekitatud kahju on hüvitatud. 21. juunil 2014 Bjaljatski vabastati ennetähtaegselt vanglast.

2020. aasta Valgevene protestide ajal sai temast Valgevene opositsiooni koordineerimisnõukogu liige. Seoses "avalike organisatsioonide pogrommiga" peeti Bialiatski kinni 14. juulil 2021 kriminaalasja raames Valgevene kriminaalkoodeksi artikli 342 ("Avalikku korda jämedalt rikkuvate tegude korraldamine ja ettevalmistamine või nendes aktiivne osalemine") 1. ja 2. osa ning artikli 243 ("Maksude maksmisest kõrvalehoidumine") 2. osa alusel. 15. juulil 2021 tunnistati ta üheksa organisatsiooni, sealhulgas Viasna inimõiguste keskuse, Valgevene ajakirjanike ühingu, Valgevene Helsingi komitee ja Valgevene PEN-keskuse ühisavaldusega poliitvangiks. 

7. oktoobril 2022 valiti ta Nobeli rahuauhinna laureaadiks. 10. detsembril 2022 Oslo raekojas toimunud tseremoonial võttis autasu vastu tema abikaasa Natalia Pintšuk.

3. märtsil 2023 mõistis Minski Lenini rajoonikohus ta süüdi maksudest kõrvalehoidumises ning "avalikku korda jämedalt rikkuvate" ürituste korraldamises ja rahastamises ning karistas teda 10-aastase vangistusega range režiimiga karistuskoloonias koos riigile makstava rahatrahviga. 

Vabastati 13. detsembril 2025 kokkuleppel USA-ga koos 123 Valgevene opositsiooniliikme vangist vabastamisega (vastutasuks leevendati USA sanktsioone Valgevenele) ja saadeti Leetu.

## Viited