Hermine Elisabeth Jürgens

**Hermine Elisabeth Jürgens** (sünninimi **Blaubrück**, tuntud ka kui **Äksi nõid**; 29. veebruar 1892 Peterburi – 1. juuli 1976 Kastre) oli eesti muusikapedagoog, ravitseja ja selgeltnägija.

## Elukäik

Hermine Elisabeth Blaubrück sündis klaverivabrikandi peres. Tema isa Georg Blaubrück oli pärit Tartumaalt Käreverest Topa talust. Hermine võttis kaks isa ettevõttest pärit klaverit Eestisse tulles kaasa ning üks neist, Bechsteini tiibklaver, oli tema kasutuses elu lõpuni. Ta õppis Peterburi gümnaasiumis, kus omandas väga hea vene ja saksa keele.

18-aastaselt abiellus Hermine Blaubrück kaugsõidukapten Gustav Jürgensiga. Neil sündis kaks poega: Karl ja Artur. Pere sattus majanduslikesse raskustesse ning oli sunnitud tulema Eestisse, esialgu Hermine Jürgensi onu tallu Käreveres. Hermine osales vabadussõjas rindeõena. Kui lapsed olid kümneaastased, jättis Hermine Jürgens mehe maha ning siirdus koos lastega Tartusse. Tartus teenis Hermine elatist tummfilmide klaverisaatjana ning hiljem, pärast tummfilmide taandumist ka ennustajana. Mõnda aega elas ta koos Herminetolleaegse kuulsa illusionisti Harri Lindneriga.

Tartu perioodil rääkis Hermine Jürgens eesti keelt aktsendiga, lisaks väga heale vene ja saksa keelele oskas ta ka veidi prantsuse, ladina ja sanskriti keelt. Ta lõpetas 1918–1939 tegutsenud Viiburi muusikakooli (*musiikkiopisto*). Hermine Jürgens on komponeerinud väiksemaid palu, üks neist kannab pealkirja "Rong itta". 1930. aastate alguses külastas ta teoloogialoenguid Tartu Ülikoolis. Jürgensi enda sõnul tugevnes tema sünnipärane selgeltnägemise võime 30. ja 40. eluaasta vahel.

1935. aastal elas Hermine Ahjal ja oli sealse Krõpsi metsavahi abikaasa. Mõnda aega oli ta seal kohaliku naiskodukaitse organisatsiooni esinaine, kuid sai kohtusüüdistuse kellegi au haavamises ja oli sunnitud sellest ametist lahkuma. 1930. aastate lõpus elas Hermine lühikest aega Tallinnas koos poegadega.

1940. aastate algul kolis Hermine Äksi kanti. Ühe oma klaveri müügist saadud raha annetas ta Äksi kiriku remondiks. Ta oli kümme aastat kiriku organist ja andis muusikatunde. Sõja ajal aitas ta inimestel teada saada kadunud omaste saatust. Täppi läinud ennustuste kõrval on teateid ka ebaõnnestunud nägemustest ja ennustustest. Ta aitas leida kadunud või varastatud esemeid ja koduloomi. Varastatud loomade leidmist on kujutatud ka 1974. aastal ilmunud Aleksander Suumani luuletuses "Äksi nõia meenutused".

Herminel oli mõnesajaköiteline raamatukogu, ta luges ja kirjutas palju. Paljud tema säilinud kirjatööd on sugulaste käes ning palju on läinud ka kaduma.

Ta suri Kastre hooldekodus 1. juulil 1976 ning maeti Äksi kalmistule. Varsti pärast tema surma pandi tema hauale paekivist tahvel kirjaga "Äksi nõid", mis järgis Hermine soovi – Hermine Jürgensile meeldis tema hüüdnimi. 1996. aastal avati tema kalmul uus kivi. Hermine maja süüdati pärast tema surma tsiviilkaitseõppuste käigus. 11. juulil 1999 avati Äksi nõia viimases elukohas Puhtaleiva külas mälestuskivi. Mälestuskivi on teinud skulptor Ado Koch ja maastikukujunduse Maire Runtel-Orav.

## Isiklikku
Hermine Jürgens oli kirglik suitsetaja, ta suitsetas umbes 60 aastat oma elust.

## Viited

## Kirjandus
* Kalle Truus, Tundmatu Äksi nõid: elulugu, pärimused, kommentaarid, Tallinn 1999
* Aili Paju, Teadjanaine, Tartu 1994, Tartu 2005 teine täiendatud trükk, ISBN 9949-10-891-8, (jutustus, mida autor nimetab eesti rahva naisnõia koondportreeks
* Aleksander Suuman, Äksi nõia meenutused, Looming nr 4/1974, lk 600–602
* Aleksander Suuman, Äksi nõid meenutab, Looming nr 12/2001, lk 1788

## Välislingid
* Meelis A. Piller, Äksi nõid läheb Eesti kultuurilukku, Eesti Ekspress, 1998
* Mare Kõiva, Äksi nõid – nõukogude aja selgeltnägija, Mäetagused nr 58