Ferdinand de Saussure

**Ferdinand de Saussure** (prantsuse k [fɛʁdinɑ̃ də sosyʁ]; 26. november 1857 Genf – 22. veebruar 1913 Vufflens-le-Château) oli Šveitsi keeleteadlane, semiootik ja strukturalismi üks rajajaid ja 20. sajandi lingvistika suurkujusid.

Ferdinand de Saussure’i köitsid noorena luule ja humanitaarerialad. Ta tundis suurt huvi nii elavate kui väljasurnud keelte vastu, eriline sümpaatia kuulus iidsetele keeltele.

Enne 17. eluaastat kirjutas ta huvist keelte võrdlemise ja nende ajaloo vastu teaduslikku metoodikat valdamata töö, milles püüdis taandada indoeuroopa keelte (ladina, kreeka ja saksa) sõnad üheksale tüvele, millel oli kolmest elemendist (konsonant-vokaal-konsonant) koosnev struktuur.

21-aastaselt saavutas Saussure võimeka keeleteadlase maine, avalikustades uurimuse indoeuroopa keelte häälikusüsteemist (*"Mémoire sur le systéme primitif des voyelles dans les langues indoeuropéennes, 1879"*).

Saussure’i olulisim raamat *[[Üldkeeleteaduse kursus|"Cours de linguistique générale"]]* (eesti k "Üldkeeleteaduse kursus") ilmus postuumselt 1916. aastal, väljaandjaks tema õpilased Albert Sechehaye ja Charles Bally. Eestikeelne tõlge ilmus 2017. aastal ja põhineb 1995. aasta väljaandel Ferdinand de Saussure, *"Cours de linguistique générale. Edition critiquea préparée par Tullio de Mauro". Paris, Payot*.

## Biograafia

Ferdinand de Saussure (sünninimega Ferdinand Mongin de Saussure) pärineb teadlaste ning õpetlaste suguvõsast. Tema vanaisa Horace Bénédict de Saussure oli loodusteadlane ja mineraloog, keda peetakse alpinismi rajajaks ja kelle järgi on nimetatud sossüriit (peitkristalne mineraalide agregaat).

Ferdinandi isa oli geograaf-looduseuurija ja entomoloog Henri Louis Frédéric de Saussure (1829–1905). Ferdinandil oli ka kaks nooremat teadlasest venda: Léopold de Saussure (1866–1925) oli sinoloog ja astronoom ning René de Saussure (1868–1943) matemaatik ja esperantist.

Ferdinand de Saussure suri 22. veebruaril 1913. aastal Šveitsis, Vufflens-le-Château’s.

## Haridus

Vaatamata pikaaegsetele loodusteaduste-traditsioonidele Saussure’ide suguvõsas, huvitus Ferdinand humanitaarteadustest.

1875. aastal astus Saussure Genfi ülikooli, kus õppis ladina, kreeka ja sanskriti keeli. Isa soovis, et Ferdinand saaks hariduse „tõsisema“ teaduse valdkonnas, ent Ferdinandi edu humanitaarias ning ebaõnnestumine teistes ainetes panid isa meelt muutma. Aasta pärast õpingute algust Genfis jätkas Ferdinand isa nõusolekul õpinguid Leipzigi ülikoolis.

Lepizigi ülikool kui keeleteaduslik Meka oli tuntud keeleteaduslike traditsioonide poolest indoeuroopa keelte võrdlev-ajaloolise grammatika uurimisel. Siin kirjutas noor Ferdinand de Saussure lõputöö, mida on hiljem peetud teaduslikult ebaküpseks. Antud lõputöös püüdis Saussure taandada kolme indoeuroopa keele (ladina, kreeka ja saksa) sõnad üheksale tüvele.

Kaks aastat hiljem, 1878, õppis ta aasta aega Berliinis, kus kirjutas oma ainsa eluajal ilmunud pika töö "*[[Mémoire sur le système primitif des voyelles dans les langues indo-européennes]]*" ("Väitekiri algsest vokaalisüsteemist indoeuroopa keeltes").

1879. aastal naasis ta Leipzigisse, 1880. aastal kaitses väitekirja absoluutsest genitiivist sanskriti keeles ja 1881. aastal pälvis ta doktorikraadi.

## Töökäik

Ebakõlad Saussure’i teadusliku lähenemise ja noorgrammatikutest (saksa k *Junggrammatiker*) juhendajate vahel sundisid Ferdinandi Saksamaalt lahkuma. Seejärel asus ta elama Pariisi, kus osales Pariisi ülikoolis École Pratique des Hautes Études keeleteaduse loengutes esialgu kuulajana. Samal aastal (1881) alustas ta õpetamisega, pidades loenguid elavatest ja surnud keeltest (nt gooti, vanaülemsaksa (saksa k *althochdeutsche Sprache* või *Althochdeutsch*), kreeka, ladina, leedu jt) ning nende ajaloost.

1891. aastal naasis ta Genfi, kus ta sai äsjaloodud indoeuroopa keelte kateedri erakorraliseks professoriks, alates 1896. aastast jätkas ta korralise professorina. Ka kogu ülejäänud elu, õpetas ta Genfi ülikoolis sanskriti keelt ja indoeuroopa keeli. 

Lisaks võrdlev-ajaloolisele indoeuroopa keelte õpetamisele, tundis Saussure huvi ka üldkeeleteaduslike küsimuste vastu. Juba 1890. aastatel töötas Saussure suure käsikirja kallal, mis leiti alles 1990. aastatel ning on täna tuntud kui uurimus "Keele kahetisest olemusest" (prantsuse k *[["De l’essence double du langage"]]*).

1906. aastal hakkas Saussure õpetama Genfi ülikoolis üldlingvistika kursust. Kokku toimus kolm loengukursust: esimene aastail 1906–1907, teine 1908–1909, kolmas 1910–1911.

Saussure’i viimased aastad olid rasked: ta eemaldus keeleuuringutest ning keskendus värsiõpetuse, müütide ja anagrammide uurimisele. Sealjuures nõrgenesid tema teaduslikud kontaktid kolleegidega ja ka loengud ei olnud teadlase nõudlikkuse tõttu tudengite seas populaarsed.

Kui Saussure 1913. aastal suri, leidsid ta õpilased, et suurkuju pole oma mõtteid järeltulevate keelehuviliste jaoks kirjalikult talletanud, sest teadlasel oli komme oma loengumärkmeid regulaarselt hävitada. Tema suhtumist üleskirjutatusse peegeldas seisukoht, et kiri on kõnel parasiteeriv sekundaarne süsteem, mis ei vääri isegi kuulumist lingvistika valdkonda. Nii kirjutatigi Saussure’i kuulsaim teos "Üldkeeleteaduse kursus" (*"Cours de linguistique générale"*) ta õpilaste märkmete põhjal.

## Saussure’ism/ Saussure'oloogia

Saussure’ism (prantsuse k *le saussurisme*) või saussure’oloogia (prantsuse k *la saussurologie*) on Ferdinand de Saussure’i jäetud pärandit edasikandev liikumine, mille raames korraldatakse üle maailma erinevaid Saussure’ile pühendatud esinemisi, üritusi; avaldatakse kirjalikke uurimustöid ning raamatuid, mis aitavad Saussure’i fenomeni ja pärandit paremini lahtimõtestada.

Saussure'i on aastate jooksul palju uuritud ja selle põhjal võib eristada vähemalt kolme erinevat Saussure’i: 1) *"Course de linguistique générale'i"* ehk raamatu Saussure; 2) õppejõud Saussure, kes kajastub oma õpilaste märkmetes ja konspektides ja 3) tõeline Saussure –  Saussure'i enda ülestähenduste ja käsikirjade põhjal tekkiv arusaam.

2007. aastal tähistati Ferdinand de Saussure'i 150. sünniaastapäeva, mille raames toimusid mitmed üritused:
* 11. jaanuaril 2007 korraldati Raymond de Saussure’i psühhoanalüüsikeskus nii Ferdinand de Saussure’i kui ka Sigmund Freudi (1856–1939) sünniaastapäevaks Genfi ülikoolis psühhoanalüütik Olivier Flournoy esinemise pealkirjaga „Psühhoanalüütik Sigmund Freud, lingvist Ferdinand de Saussure. Kaks kaasaegset geeniust. Kattuvused, lahknemised”.

* 19.–22. juunini 2007. aastal, pärast IX semiootika maailmakongressi Helsingis, leidis Genfis aset rahvusvaheline saussure’istide konverents pealkirjaga "saussure’istlikud revo­lut­sioonid", mis oli lisaks Saussure’i 150. sünniaastapäevale pühendatud ka esimese üldkeeleteaduse kursuse 100. aastapäevale (1907) ning Robert Godeli poolt koostatud "Üldkeeleteaduse kursuse käsikirjade" (*"Sources manuscrites du Cours de linguistique générale"*) avaldamise 50. aastapäevale (1957).

* Konverentsiga paralleelselt korraldati Genfi ülikooli raamatukogus Saussure’i käsikirjade näitus pealkirjaga „Kes oli Ferdinand de Saussure?”. Teine osa Saussure’i käsikirjadest asub tänu Roman Jakobsoni  initsiatiivile alates 1968. aastast Harvardi ülikooli, Houghtoni raamatukogu vääriskäsikirjade kogus.

20.–21. novembril 2025 toimusid Tartus esimesed Eesti keeleteaduse päevad, mis pühendati kaasaaegse keeleteaduse rajajale Ferdinand de Saussure’ile.

## Teosed eesti keeles
* "Üldkeeleteaduse kursus". Tullio De Mauro kommentaaridega. Tõlkinud Tiit Kuuskmäe, sari "Avatud Eesti raamat", Varrak, Tallinn 2017, 552 lk; ISBN 9789985340660

## Vaata ka
*semiootika
*semioloogia
*diakroonia ja sünkroonia
*tähistaja
*tähistatav
*arbitraarsus
*strukturalism

## Kirjandus
* "20. sajandi mõttevoolud", Tartu Ülikooli Kirjastus, Tallinn–Tartu 2009, lk 647–669 (peatükk "Ferdinand de Saussure, strukturalism ja semiootika", autor Andrus Org)

## Välislingid
* Priit Põhjala, "Keeleteaduse lihvimata teemant" (Saussure 150) – Sirp 23. november 2007, lk 4
* Tiit Kuuskmäe, "Saussure'i aasta alpiliustike valguses" – samas
* Priit Põhjala, "Kolm Saussure'i" (PDF-fail) – Keel ja Kirjandus 2011, nr 2, lk 121–126