Ivan Šipov

**Ivan Šipov** (vene keeles *Иван Павлович Шипов*; 23. juuni 1865 Nižni Novgorod – 1919 Rostov Doni ääres) oli Venemaa keisririigi poliitik, rahandusminister ja pangandustegelane.

Ta sündis aastal 1865 Nižni Novgorodis. Ta astus samaaegselt Aleksandri Lütseumi ning vabakuulajana poliitökonoomia ja rahanduse kursuste üliõpilasena Peterburi ülikooli. Pärast nende kursuste läbimist sooritas ta eksami Aleksandri Lütseumi nõukogus.

Aastal 1885 määrati ta tööle palgaosakonna kantseleisse, kus ta aastani 1891 töötas esmalt sekretäri abina ja seejärel selle osakonna juhatajana. Aastal 1887 ülendati ta kollegiaalseks hindajaks, 1890. aastal kohtuassessoriks ja 1892. aastal kollegiaalseks nõunikuks.

Septembris 1888 saadeti ta komisjoni zemstvo maksustamise seaduste läbivaatamiseks. Veebruaris 1889 määrati ta selle komisjoni sekretäriks. Seejärel töötas ta Tveri kubermangu Kaljazinski maakonna maksuinspektorina, töötas ministrite komitee büroos, kus töötas ülema abi ja osakonnajuhatajana. Aastal 1894 asus ta uuesti rahandusministeeriumi tööle.

Aastatel 1894–1897 oli ta krediidi eribüroo asedirektor. Aastal 1897 määrati ta rahandusministri peabüroo direktoriks, aastal 1898 määrati ta rahaharta läbivaatamise erikomisjoni esimeheks. Aastal 1895 ülendati ta riiginõunikuks, aastal 1896 täielikuks riiginõunikuks ja aastal 1904 salanõunikuks.

Aastatel 1902–1905 oli ta riigikassa osakonna direktor. Ka aastatel 1902–1905 oli ta põllumajandustööstuse vajaduste erinõupidamise juhataja.

19. juunil/2. juulil 1905 saadeti ta Washingtoni, et osaleda rahuläbirääkimistel Jaapani volinikega, et "abistada Venemaa ülemkomissari spetsialist-delegaadina finantsküsimuste alal".

1905. aasta oktoobris toimunud üldpoliitilise streigi ajal andis Šipov riigikassa direktorina tõsise vastulöögi ministeeriumisse gruppidena sisenenud agitaatoritele, kes veensid töötajaid töö lõpetama.

Pärast Portsmouthi rahulepingu allkirjastamist 28. oktoobril/10. novembril 1905 määrati ta  rahandusministriks Sergei Witte kabinetis (ta asendas Vladimir Kokovtsovi) aga töötas sellel ametikohal vaid 6 kuud.

Talvel 1905-1906 pöördus ta rahandusministrina koos Vene Talurahva Põllupanga juhataja Aleksei Putiloviga Sergei Witte nõusolekul kuberneride, aadlijuhtide ja zemstvote poole palvega veenda. mõisnikele müüa enne kevadkülvi talupoegadele Talurahvapangale edasimüügiks piisav kogus maad, et nad usuksid, „et ka ilma arestideta on loota valitsuse lubaduste täitmist“. Putilov hoiatas, et kui seda ei suudeta teha, on maad siiski peaaegu võimatu enda käes hoida. Sel sügisel alanud jõhker vägivald ei rauge ja on tõenäoliselt veelgi kohutavam kevadel, kui tegemist on kündmise ja kevadkülviga. Seega on talupoegade maafondi moodustamine otsene pääste eramaaomandile.

Ajalooteaduste doktori Valentin Djakini sõnul lootsid peaminister Witte ja põllumajandusminister Nikolai Kutler, et sellise seaduse ilmumine sunnib lõpuks maaomanikke pangaga rahumeelsetele kokkulepetele. Ent "provintside maaomanikud nimetasid Kutlerit avalikult "kaubaks, pootud meheks, anarhistiks"". Nikolai II-le saadeti märkmed, milles Kutlerit, Šipovit ja Putilovit süüdistati "revolutsioonilistes plaanides" ning nõuti Witte asendamist "kindlamate riigipõhimõtetega inimesega". Selle tulemusena vabastas tsaar 4. (17.) veebruaril 1906 ametist põllutööministri Kutleri ja 24. aprillil/7. mail 1906, paar päeva enne I duuma kokkukutsumist, vallandas ta Sergei Witte koos kogu kabinetiga.

Samaaegselt teiste ministrite nõukogu liikmetega vabastati ametist ka Ivan Šipov, kes säilitas rahandusministeeriumist riigipanga nõukogu liikme auastme (alates 1906. aastast oli ta ka rahandusministeeriumi liige). Komisjon). 1908. aastal määrati ta Venemaa kaubandus- ja tööstusministriks ning liitus ministrite nõukoguga.