Ceramium tenuicorne

***Ceramium tenuicorne*** on punavetikate hulka kuuluv makrovetikaliik, mis on laialdaselt levinud nii mere- kui ka riimveekeskkondades, eelkõige Läänemeres. See liik on tuntud hea kohanemisvõime poolest erinevates keskkonnatingimustes ning mängib olulist rolli ökosüsteemides, olles nii elupaigaks kui ka toiduallikaks paljudele organismidele. 

Taim on peenikese ja haruneva kujuga, üldpikkus võib ulatuda 2–15 cm, koosneb mitmerakulistest harudest, mis on korrapäraselt jaotunud ja silmaga nähtavad. Harud on silindrilised ja tavaliselt konksukujuliselt kaardunud tippudega. Harunemine on korrapärane või ebaühtlane.Tavaliselt kasvab kas otse substraadil, epifüütidena teiste vetikate peal või vabalt hõljuvate mattidena. Vetikat võib leida kuni 20 meetri sügavuselt ja piirkondadest, kus soolsus ületab 2 PSU.

## Taksonoomia ja liigi avastamine
*Ceramium tenuicorne* kuulub punavetikate (''Rhodophyta'') hõimkonda ja *[[Ceramiales]]*'i seltsi. Liiki kirjeldas esimesena teaduslikult Kützing 19. sajandil *Gongroceras tenuicorne* nime all. Selle hilisem ümberklassifitseerimine ja põhjalik kirjeldamine toimus Mats Wærni raamatus "Rocky-Shore Algae in the Öregrund Archipelago" (1952).. Wærn tõi esile liigi ainulaadsed morfoloogilised tunnused, sealhulgas parandusmustrid ja hargnemise sümmeetria.

*C. tenuicorne* on kohanenud erinevates keskkondades elamisega, ulatudes väikese soolsusega piirkondadest nagu Botnia laht (1 PSU) kuni merekeskkonnani (kuni 30 PSU). Liigi kohanemisvõime on osaliselt seotud tema morfoloogilise plastilisusega, mis võimaldab tal ellu jääda nii vähese valguse tingimustes kui ka kiiresti muutuvates veekeskkondades. 

Kuigi *C. tenuicorne* oli avastatud varem, osutus esialgne määramine valeks ehk liik jagati mitmeks liigiks selle piirkondlike erisuste pärast, lisaks aeti seda sassi ka *[[Ceramium]]*'i liikidega, sealhulgas jaotati see liik kaheks liigiks: *[[Ceramium strictum|C. strictum]]* ja *[[Ceramium rubrum|C. rubrum]].* Uuemad geneetilised uuringud ja ristamiskatsed on aga kinnitanud, et tegemist on eraldiseisva liigiga, millel on märkimisväärne kohanemisvõime Läänemere väikese soolsusega keskkondades .

## Piirkondlikud erisused
*C. tenuicorne* populatsioonid on näidanud kohanemist lokaalse soolsuse ja toitainete kättesaadavusega. Läänemerest on leitud kaks peamist klooni: üks, mis kohaneb paremini merekeskkonnaga (20–25 PSU), ja teine, mis talub väiksemat soolsust (7 PSU).  Nende kloonide kohanemisvõime on hea näide kohalikust adaptatsioonist ökoloogilises gradiendis. Uuringud on näidanud, et *C. tenuicorne* kasvu reageerimine soolsusele ja toitainete rikastamisele sõltub päritolupiirkonnast. Näiteks Botnia lahest pärit isendid, mis on kohanenud väga väikese soolsusega (4 PSU), on väikese kasvukiirusega ega kasva kiiremini isegi suurema soolsuse korral. Läänemere keskosas, kus soolsus on suurem (7 PSU), elutsevad isendid aga kasvavad kiiremini. *C. tenuicorne* lai levik Läänemeres on tingitud pigem lokaalselt kohanenud genotüüpide olemasolust kui üldisest elustrateegiast.

## Paljunemine
Liik paljuneb nii suguliselt kui ka vegetatiivselt. Tetraspoorid ja vegetatiivsed propagulid on kohanemisstrateegiad, mis võimaldavad sellel edukalt asustada erinevaid keskkondi.  Geneetilised ja morfoloogilised uuringud on näidanud, et paljunemisviisid varieeruvad sõltuvalt piirkondlikest tingimustest, mis viitab liigi suurele variatiivsusele. 

## Biokeemilised omadused
*C. tenuicorne*'l on mitmeid rakendusi, alates toksilisuse testidest kuni ökoloogiliste mudelite loomiseni. Rahvusvaheline Standardiorganisatsiooni (ISO) standard (ISO 10710) põhineb sellel liigi, mida kasutatakse kemikaalide ja heitvee toksilisuse hindamiseks. Selle laialdane kohanemisvõime muudab liigi sobivaks mitmekesistes keskkonnatingimustes uuringute läbiviimiseks.

*C. tenuicorne* toodab mitmeid biokeemilisi ühendeid, mis suurendavad selle vastupidavust keskkonnastressoritele, näiteks raskmetallidele ja orgaanilistele saasteainetele. Uuringud on näidanud, et liik on tundlik mürkvärvi ja tööstuslike reostusallikate suhtes, mis muudab selle heaks bioindikaatoriks keskkonnaseires.  Liik on tundlik vasereostuse suhtes, mis on üks mürkvärvide komponente.

## Viited