Heino Mikiver

**Heino Mikiver** (31. august 1924 Loksa – 26. veebruaril 2004 Tallinn) oli eesti kunstnik, kirjanik ja muusik.

## Elulugu
Mikiver lõpetas 1942. aastal Tallinna 2. Gümnaasiumi ja õppis samaaegselt aastatel 1940–1941 Tallinna Muusikakoolis. Mõlemas koolis puutus ta kokku Ilmar Laabaniga, kes hiljem tähistas „sürrealismi sissetungi eesti luulesse“, mis osutus oluliseks tema edasisele kunstilisele kujunemisele.

1942. aastal astus ta Kõrgemasse Kunstikooli Pallas. Aasta hiljem põgenes ta Soome, kus osales vabatahtlikuna Soome armees Jätkusõjas, et vältida Saksamaa poolt teise maailmasõja ajal kehtestatud mobilisatsiooni Wehrmachti. Pärast naasmist võitles ta 1944. aastal Eestis pealetungiva Nõukogude armee vastu, mille eest mõisteti talle 1945. aastal kolm aastat sunnitöölaagrit. Peagi anti talle siiski amnestia. 1947. aastal üritasid võimud teda sundida NKVD-ga koostööd tegema, millele Mikiver vastu hakkas. Ta valis põgenemise üle Soome lahe jää. Soome võimud andsid ta aga Nõukogude Liidule välja, kus ta mõisteti kümneks aastaks sunnitööle Siberis.

Pärast vabanemist 1955. aastal keelduti Mikiverile esialgu eluloa andmisest Tallinnas. Alles 1960. aastate alguses sai ta õiguse õppida Tallinnas, kus ta lõpetas 1967. aastal toonase Eesti Kunstiinstituudi maalikunstnikuna. Seejärel töötas ta peamiselt raamatuillustraatorina.

## Töö
Tema esimesed kirjanikukatsed absurditeatri vallas pärinevad 1946. aastast. 1947. aastal Leningradis vangistuses olles kohtas Mikiver Jaan Krossi, keda ta tundis juba kooliajast ja oli paremini tundma õppinud Tartus õppides. Kuna Kross kirjutas vangistuse ajal pidevalt, hakkas Mikiver ka luulet kirjutama. Siberis tegutses Mikiver džässorkestris, mis säästis teda karjäärides töötamisest. Ta töötas end orkestris üles ja sai lõpuks selle peadirigendiks. Pärast naasmist pühendus ta üha enam absurdsete näidendite kirjutamisele, mille esimesed ettekanded toimusid 1960. aastate alguses salaja tudengiringkondades. Kuigi Mikiveri tekste (peale lasteraamatu) pole trükis avaldatud, võib teda pidada eesti absurditeatri pioneeriks. Kunstnik Leonhard Lapin, kes etendustel osales, meenutas hiljem: „Me käisime ka mööda maad ringi ja andsime külalisetendusi koolides ja kolhoosides, alati üsna lühikesi improvisatsioonirohkeid tükke. Publik oli vaimustuses. Mängisime ka neil juhtudel kontsertürituste raames – see oli meie maskeering. Absurditeater oli ainus võimalus nõukogude olusid kritiseerida ning Mikiveri tekstid tähistavad absurditeatri algust Eestis.“

Tänaseks on käsikirjalises vormis leitud 12 näidendit. Lisaks kirjutas Mikiver juhuluuletusi ja lühijutte. Sageli kinkis ta tekstid pärast kirjutamist ära, mistõttu puudub siiani terviklik ülevaade tema suures osas trükis avaldamata loomingust. 

## Isiklikku
Tema vennad olid kunstnik Olev Mikiver ning ajakirjanik ja luuletaja Ilmar Mikiver, isa oli kellassepp, koduloolane ja poliitik Jakob Mikiver, vanaonu poeg oli õpetaja Arnold Mikiver, kelle lapsed olid näitleja ja lavastaja Mikk Mikiver ning näitleja Tõnu Mikiver.

## Bibliograafia

* *Liigub*. Tallinn: Perioodika 1980. 22 lk.

## Kirjandus

* Ain Kaalep: *Heino Mikiveri legend*, Looming 4/2004, lk 634–636
* Leonhard Lapin: *Ellujäämine absurdis*. Intervjuu, väljaanne:  1/2003, lk 21–28
* Leonhard Lapin: *"Tervist, imelik!"* *Hommaga à Heino Mikiver*, Akadeemia 10/2005, lk 2234–2240
* *Miki – eesti absurdi isa. Koostanud Leonhard Lapin.* Penikoorem, Tallinn 2001

## Viited