Kahjustustegurid

„Kümme **kahjustustegurit**” on kontseptuaalne raamistik, mille töötas välja Kanada Konserveerimisinstituudi (CCI), mida kasutatakse kultuuripärandi objektide (näiteks galeriide, raamatukogude, arhiivide ja muuseumide kollektsioonide) muutuste, kadumise või kahjustumise peamiste põhjuste kategoriseerimiseks. Raamistik, mida nimetatakse ka „muutuste tekitajateks”, töötati esmakordselt välja 1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses. Määratletud tekitajad kajastavad ja süstematiseerivad peamisi keemilisi ja füüsikalisi lagunemisprotsesse, millele enamik füüsikalist materjali allub. Need mõjutavad oluliselt konserveerimise, restaureerimise ja kollektsioonide haldamise rakenduspraktikat, leides erilist kasutust kultuuripärandi kollektsioonide riskijuhtimisel .

CCI defineerib kümme „tegurit”: dissotsiatsioon, tuli, vale suhteline õhuniiskus, vale temperatuur, valgus ja ultraviolettvalgus, kahjurid, saasteained, füüsilised jõud, vargad ja vandaalid ja vesi . Peamiste tegurite arv on alates 1994. aastast jäänud samaks, lisandus „hooldustegevuse hooletussejätmine” (nüüd nimetatakse seda dissotsiatsiooniks), kuigi mõnede kategooriate ulatust ja nimetusi on aja jooksul ajakohastatud, et kajastada uusi uuringuid või mõtteviisi.

Iga kategooriat saab omakorda jagada haruldasteks ja/või katastroofilisteks (1. tüüp), juhuslikeks (2. tüüp) või pidevateks/jätkuvateks (3. tüüp), eriti nende rakendamisel riskihindamisel. Näiteks füüsiliste jõudude kategoorias võib maavärinat liigitada 1. tüüpi sündmuseks; käsitsemisõnnetust, mille käigus ese kukub maha, 2. tüüpi sündmuseks ja igapäevasest käsitsemisest tingitud jätkuvat füüsilist kulumist 3. tüüpi sündmuseks.

## Dissotsiatsioon
Dissotsiatsioon viitab objektiga seotud teabe, näiteks päritolu- või asukohateabe, kadumisele, ilma milleta objekt kaotab tähtsuse või kaob. Raamistiku varasemates versioonides nimetati seda „hoolduse hooletussejätmiseks“. Dissotsiatsioon võib hõlmata näiteks identifitseerimissiltide kadumist, objekti osade valet paigutamist või kirjeldava teabe puudumist. Kollektsiooni hooletusse jätmine on samuti osa dissotsiatsioonist. Kui institutsioonid ei tee korralikku uurimistööd ja ei taga, et kõik püsib koos, võivad nad kaotada teavet ja põhjustada oma kollektsioonide väärtuse langust.

Dissotsiatsiooni võib põhjustada ka loodusõnnetus.

Hästi läbimõeldud dokumenteerimisplaan ning elektroonilise süsteemi usaldusväärne varundus võivad aidata leevendada kahjusid, mida põhjustavad sündmused, mida me ei saa kontrollida.

Vajalikud on ranged infohaldusprotokollid, näiteks regulaarsed kogude auditid ja administratiivsed ülevaated. Hea dokumenteerimistava ning siltide seotuse tagamine vastavate objektidega on olulised, et vältida dissotsiatsiooni.

## Tulekahju

Tuli hävitab kultuuripärandit otseselt põlemise, suitsu ja tahma pindadele sadestumise kaudu. Ka tulekustutussüsteemid võivad kahju tekitada – nt sprinklersüsteemide veekahjustused. 2018. aastal hävis tulekahjus Brasiilia Rahvusmuuseumis umbes 18 miljonit eset.

Ennetav hooldus on tulekahjuohu vältimiseks ja minimeerimiseks ülioluline. Strateegiate hulka kuuluvad suitsetamise ja muude leegi- ja kuumusallikate keelustamine, tulekustutite regulaarne hooldus, suitsuandurite regulaarse hoolduse ja testimise ajakava järgmine ning hoone ja sisu kaitsmine sprinklersüsteemidega .  

Materjale saab liigitada vastavalt nende tundlikkusele kuumuse ja põlemise suhtes. Jean Tetrault tuvastas viis tundlikkuse taset – väga madalast mittesüttivate materjalide puhul kuni väga kõrgeni isesüttivate ja kergesti süttivate materjalide puhul. Anorgaanilistel materjalidel, nagu keraamika, kivi, klaas ja metall, on madalam suhteline tuletundlikkus võrreldes orgaaniliste materjalidega, nagu puit, paber või tekstiil, mis reageerivad tulele väga kiiresti. Teatud materjalid on tuntud oma äärmiselt kõrge suhtelise tuletundlikkuse poolest, näiteks orgaanilised lahustid, mille süttimistemperatuur on alla 32°C, mis muudab need tuleohtlikuks ja kõige ohtlikumaks, kui temperatuur langeb alla 21°C.

Objekti tuletundlikkus on oluline tegur, mis mõjutab tule leviku kiirust ruumis. Arvestades, et tuli on eksotermiline ahelreaktsioon, mis toodab energiat valguse ja soojuse kujul, on oluline märkida, et ahelreaktsiooni püsimiseks peab kütus olema sobivas olekus ja koguses.Kui materjal on märg, reageerib tekkiv soojus esmalt veega, eemaldades niiskuse, selle asemel et otseselt kütust lagundada. Ahelreaktsioon jätkuks ainult siis, kui kütuseallikas on piisav.

## Vale suhteline õhuniiskus
Suhteline õhuniiskus (RH) võib põhjustada kultuuripärandi muutusi või kahjustusi, kui RH on liiga kõrge, liiga madal või kui see kõigub. Kõrge RH võib põhjustada hallituse kasvu, soolkristallide teket, kahjurite aktiivsuse suurenemist, puidu turset, kiiret metalli korrosiooni ja kiirenenud hüdrolüüsireaktsioone paberis ja muudes aluspindades. Madal RH võib põhjustada puitesemete pragunemist ja kokkutõmbumist ning paberi ja orgaaniliste tekstiilide kuivamist ja haprumist. RH kõikumised süvendavad neid mõjusid ja põhjustavad füüsilisi kahjustusi kohtades, kus orgaanilised materjalid tõmbuvad kokku ja paisuvad, eriti segatehnikas objektide puhul, kus materjalid paisuvad ja tõmbuvad kokku erineva kiirusega (nt paneelimaalid). Sel põhjusel on muuseumikeskkondades sageli niiskuse reguleerimine osa kütte-, ventilatsiooni- ja jahutussüsteemist (HVAC), et hoida RH stabiilsena ja kindlaksmääratud piirides.

Suhteline õhuniiskus on õhus sisalduva vee hulk, mis on väljendatud protsendina vee koguhulgast, mida antud temperatuuril täielikult küllastunud õhk suudab siduda. Õhu võime niiskust siduda on otseselt seotud temperatuuriga, kuna soe õhk suudab siduda rohkem vett kui külm õhk.

Mõned esemete muutused on suhtelise niiskuse reguleerimisega tagasipööratavad, kuid kahjustused nagu näiteks praod, võivad olla pöördumatud. Suhtelise niiskuse hoidmine materjali tüübile sobivas vahemikus ja võimalikult ühtlasena hoiab ära enamiku suhtelisest niiskusest tulenevatest kahjustustest. Ladustamis- ja väljapanekuruumide suhtelise niiskuse hoidmine vahemikus 40–60% väldib enamikku kahjustuste tekkimist, kuid stabiilse suhtelise niiskuse säilitamist peetakse sageli olulisemaks kui absoluutsete vahemike järgimist. Muuseumikeskkondade juhiseid on välja töötanud professionaalsed konserveerimisorganisatsioonid, näiteks Rahvusvaheline Konserveerimisinstituut (IIC), Rahvusvaheline Muuseumide Nõukogu (ICOM-CC), Ameerika Konserveerimisinstituut (AIC) ja Austraalia Kultuurimaterjalide Konserveerimise Instituut (AICCM).

Ruumide suhtelist niiskust (RH) saab mõõta mitmete tööriistade abil, sealhulgas niiskusindikaatorkaartide, termohügrograafide, hügromeetrite, psühromeetrite ja andmelogerite abil. RH andmeid jälgitakse ja analüüsitakse, et teha kindlaks, kas on vaja teha kohandusi. Kohandamisi saab teha niisutajate, õhukuivatite, olemasolevate kütte- ja kliimaseadmete kohandamise ning passiivsete juhtimismeetmete abil.

Mõnel objektil on suhtelise õhuniiskuse (RH) osas erinevad vajadused kui teistel näituse- või hoiuruumis olevatel objektidel. Nende objektide jaoks tuleb luua spetsiaalsed kastid või hoiukonteinerid, mis vastavad nende vajadustele. Nendes võivad suhteline õhuniiskus (RH) ja temperatuur erineda ruumides valitsevast. Objektide ohutuks transportimiseks saab kasutada ka spetsiaalseid kaste ja konteinereid.

## Vale temperatuur
Kaks peamist kultuuripärandit mõjutavat keemilist lagunemismehhanismi on hüdrolüüs ja oksüdatsioon, mis võivad põhjustada ahela katkemist või ristseostumist. Need toimuvad toatemperatuuril erineval määral (sõltuvalt materjalist); keemiliste reaktsioonide kiirus suureneb temperatuuriga. Seetõttu on jahedas säilitamine (nt säilitamine temperatuuril 10&nbsp;°C, 4&nbsp;°C või alla nulli) kasutatakse sageli tundlike materjalide, näiteks tselluloosnitraadi ja tselluloosatsetaatkilede halvenemise aeglustamiseks.

Kõrgemad temperatuurid võivad põhjustada ka madala sulamistemperatuuriga materjalide, näiteks vahade ja mõnede plastide pehmenemist või sulamist. Mõned materjalid muutuvad madalamal temperatuuri juures hapraks, suurendades füüsiliste kahjustuste ohtu käsitsemisel. Külmumisel võivad jääkristallid füüsiliselt kahjustada õrnu pindu, näiteks fotoemulsioone.

## Valgus, ultraviolett ja infrapuna

Kollektsioonide hooldamisega seoses on valgus peamiselt seotud elektromagnetilise spektri visuaalse ja ultraviolettvalguse (UV) vahemikega. Otsene valgus objektile pleegitab paljusid värvaineid. Kõrgema energiaga ultraviolettvalguse lainepikkused võivad põhjustada ka aluspindade pleegitamist, kollasust, värvimuutust ja füüsilist nõrgenemist, muutes mõned materjalid hapraks ja kahjustustele vastuvõtlikumaks. Valguskiirgus annab energiat keemiliste muutuste esilekutsumiseks materjalide molekulaarstruktuuris. Valguskahjustused, sealhulgas värvi ja tugevuse kadu, on kumulatiivsed ja pöördumatud. 

Valguskahjustuste kontrollimine on kompromisside protsess, kuna valgus on vajalik ka inimestele, kes töötavad kultuuripärandi objektidega või neid uurivad. Valgusküllastust saab vähendada, piirates kas tundlike objektide väljapaneku aega või nende valgustugevust. Särituse aja piiramiseks võib kasutada dimmereid, taimerilüliteid ja liikumisandureid. Kultuuriorganisatsioonid töötavad sageli välja näituste vahetamise ajakavasid, et kontrollida valgusest põhjustatud kahjustuste tekkimise ulatust. Valgustundlike objektide, näiteks tekstiilide, paberil teoste ja värvitud naha puhul hoitakse valgustase võimaluse korral madalamal (nt 50 luksi juures), kusjuures 200 luksi on levinum juhis valguskindlamate materjalide, näiteks õlimaalide, luu ja naturaalse naha puhul. Mõnele materjalitüübile, näiteks kivile, metallile ja klaasile, nähtav valgus negatiivset mõju ei avalda.

Ultraviolettvalgust pole tavaliselt nägemiseks vajalik (välja arvatud juhul, kui UV-indutseeritud fluorestsents on vaatamiskogemuse oluline osa), mistõttu kipuvad kultuuriorganisatsioonid loomuliku valguse allikaid hoidla- ja näituseruumides piirata. Kardinad, varikatused ja UV-kiirgust neelavad filtrid on samuti kasulikud kontrollise vahendid. 

Valguse ja UV-kiirguse taset saab mõõta valgusmõõturiga, et teha vajalikke kohandusi. 

## Kahjurid

Paljud putukaliigid toituvad orgaanilisest kultuuripärandist – näiteks vaibamardikaid ja riidekoisid meelitavad ligi valgupõhised kiud, nagu vill ja siid; hõbekalad söövad raamatute ja fotode pindu; mitmesugused puidukahjurid võivad kahjustada puitmööblit või -raame. Putukaid võib ligi meelitada esemetele kogunenud tolm ja mustus, millest nad toituvad. Putukad, linnud ja närilised võivad kasutada kultuuripärandi esemeid pesamaterjalina, määrida neid väljaheidetega või kahjustada neid kraapimise ja närimise teel. Linnu väljaheide võib söövitada metallist välistingimustes kasutatavate skulptuuride pinda ja lindude jalad võivad nende pinda kriimustada.

Putukate ja teiste muuseumikahjurite tekitatud kahjustused on tavaliselt tingitud sellest, et kollektsiooniesemed pakuvad neile toitu. Teatud materjalitüübid, näiteks puit, orgaanilised tekstiilid, karusnahad ja paber, on putukakahjustuste suhtes haavatavamad kui teised. 

Integreeritud kahjuritõrje ehk IPM on muutunud muuseumikeskkondades kahjurite seire ja tõrje võtmestrateegiaks. IPM keskendub ennetamisele korrashoiu ja hoolduse kaudu ning kahjuripopulatsioonide jälgimisele liimlõksude süsteemi abil. See võimaldab muuseumi või hoidla töötajatel tuvastada haavatavaid kohti, avastada uusi nakatumisi, määrata kindlaks esinevad putukaliigid ning seejärel rakendada meetmeid nende tõrjeks.

Putukate nakatumise vastu võitlemiseks on saadaval mitmesuguseid vahendeid. Keemiline töötlemine ei ole tänapäeval enam eelistatud meetod kultuuriobjektide kaitses, kuna see on ohuks inimestele ja sageli avaldab soovimatut mõju objektidele endile. Selle asemel eelistatakse mittekeemilisi meetodeid, sealhulgas külmutamist, kontrollitud kuumutamist, kiiritamist ja anoksilist töötlemist. Isegi nii lihtsad valikud nagu ruumi temperatuuri ja suhtelise niiskuse reguleerimine võivad olla olenevalt kahjurist nakatumise piiramiseks tõhusad. Igal valikul on eelised ja puudused ning kasutatava ravi valik tuleks teha kvalifitseeritud spetsialistiga konsulteerides. 

## Saasteained

Atmosfääris olevad saasteained, nagu osoon, vääveldioksiid, vesiniksulfiid ja lämmastikdioksiid, põhjustavad mitmesuguste materjalide korrosiooni, hapestumist ning värvimuutust. Siseruumides esinevad saasteained, nagu formaldehüüd ja muud lenduvad orgaanilised happed, põhjustavad sarnaseid probleeme ning võivad esineda vaipades, värvides ja lakkides või vitriinkappide või hoidla mööbli valmistamiseks kasutatavates materjalides (puit, plast, kangad, vaigud). Saasteained võivad tekkida ka sisemiselt esemete kaudu – näiteks tselluloosatsetaatkile lagunemisel tekib äädikhape, mis võib kahjustada lähedalasuvaid esemeid.

Atmosfäärisaasteained võivad metallesemeid tuhmistada ning söövitada. Hõbeesemed on tundlikud väävligaaside suhtes, mis põhjustavad nende tuhmumist, ning plii- ja tinaesemed korrodeeruvad kokkupuutel lenduvate orgaaniliste hapetega. Kahjustuste minimeerimiseks saab delikaatsemaid hõbeesemeid hoida aktiivsöega või väävlit absorbeerivas hõbekangas. Hõbeesemeid saab tuhmumise vältimiseks katta või lakkida ka läbipaistva tõkkematerjaliga, näiteks Paraloid B-72, kuid need katted vajavad perioodilist uuesti pealekandmist. Üks lenduvate orgaaniliste hapete võimalik allikas on puidust riiulid või puidust hoiustamis- ja väljapanekumööbel. 

Selles kontekstis käsitletakse tolmu nii sise- kui ka välisõhu saasteainena, kuna selle eemaldamine võib põhjustada pinna kahjustumist hõõrdumise või niiskusest tingitud määrdumise tõttu. Tolm võib sisaldada naha-, hallitus- ja anorgaanilisi osakesi, nagu ränidioksiid või väävel . Tolm võib aja jooksul pinnale kinnituda, mistõttu on seda oluliselt raskem eemaldada. Tolm on ka hügroskoopne, mis tähendab, et see suudab ligi tõmmata ja hoida veemolekule, luues ideaalse keskkonna hallitusseente eoste kasvuks ja bioloogiliste kahjustuste tekitamiseks. Tolmu hügroskoopsus võib pinnal, eriti metallidel, kutsuda esile keemilisi reaktsioone. Anorgaanilistel tolmuosakestel võivad olla kõvad ja teravad servad, mis võivad korralikult eemaldamata kiude rebida ja pehmemaid pindu hõõruda .

Tolmu ladestumist saab vältida, hoides ja eksponeerides esemeid suletud kappides ning kastides või kasutades tolmukatteid. Tolmu minimeerimise strateegiate hulka kuuluvad ka õhufiltrite kasutamine kütte- ja kliimaseadmetes, HEPA- filtritega varustatud tolmuimejate kasutamine ja pehmete lappidega puhastamine.

## Füüsikalised tegurid

See kategooria hõlmab mehaaniliste kahjustuste allikaid, mille puhul esemed võivad painduda, puruneda, deformeeruda, kuluda või hõõrduda. Muutus toimub rakendatud jõu mõjul, mis võib ulatuda maavärinate põhjustatud seismilisest liikumisest ja teedeliiklusest, elektriseadmetest või võimendatud muusikast tingitud vibratsioonini, samuti lihtsate hoiustamisõnnetusteni, nagu löögid ja hõõrdumine, või käsitsemisel tekkivate õnnetusteni, kus esemeid müksatakse või põrutatakse.

Käsitsemiskoolitus ja juhised aitavad vältida füüsilistest jõududest tingitud juhuslikke kahjustusi muuseumiesemete liigutamisel ja nendega töötamisel. Käsitsemisjuhised võivad sisaldada soovitusi esemete hoolikaks ülevaatamiseks enne tõstmist, liikumisteede vabastamiseks takistustest ja komistusohtudest, kärude ja vankrite vooderdamiseks polüetüleenvahust pehmendusega ning kõigi toimingute ette planeerimiseks. Hoidlates paigutatakse esemed viisil, mis tagab neile lihtsa ligipääsu, ning hapratele esemetele võidakse valmistada eritellimusel toed või alused ning kasutada pehmendatud hoiukarpe

## Vargad ja vandaalid

Mõnikord nimetatakse seda kategooriat „kuritegelikuks“, ning see hõlmab kultuuripärandi tahtlikku vargust või kahjustamist. On palju tuntud näiteid, näiteks 1990. aasta maalivargus Isabella Stewart Gardner muuseum-ist, või 2012. aasta rünnak Mark Rothko maalile Tate Modern galeriis, kuigi on võimalik, et paljud vargused jäävad suurtes asutustes teatamata või isegi märkamata, eriti kui inventuuri tehakse harva.

Kontrollistrateegiad hõlmavad juurdepääsu piiramist kogudele vastavalt nende väärtusele, haruldusele, teisaldatavusele ja/või kättesaadavusele nii töötajate kui ka külastajate jaoks. Hoidla- ja eksponeerimismööbel võib olla lukustatud ja varustatud valvesignalisatsiooniga. Kultuuriasutused võivad paigaldada turvakaameraid, liikumisandureid ja alarmsüsteeme ning palgata turvatöötajaid ja korraldada patrulle.

## Vesi

Veekahjustused tekivad tavaliselt hoone konstruktsioonide lekete või ilmastikunähtustega seotud üleujutuste, samuti vett transportivate süsteemide (torustik, märgtorustikuga sprinklerisüsteemid, kliimaseadmed) rikke tõttu. Kondensatsioon võib tekkida, kui õhutemperatuur langeb järsult, näiteks kui soe siseõhk puutub kokku jaheda välisseina või aknaga. Vesi võib pehmendada või lahustada pealiskihte (värvid, liimid, pinnakatted), põhjustada määrdumist ja jätta kuivamisel veevoolujooni, tekitada löögist tingitud füüsilisi kahjustusi, nõrgendada alusmaterjale ning soodustada mikroorganismide kasvu, samuti paisutada, kahandada või deformeerida orgaanilisi materjale. Vesi võib kanda ka saasteaineid ja lisandeid, nagu muda ja reovesi, mis jätavad plekke. 1966. aasta Firenze üleujutus üleujutus oli kujundav hetk konservatsiooni- ja restaureerimistööstuse arengus, eriti ennetava konservatsiooni valdkonnas..

## Muud raamistikud
See ei ole ainus raamistik, mida kultuuripärandi valdkonnas materjalide kahjustumise kategooriseerimiseks kasutatakse. Näiteks võib kahjustusi liigitada ka allika järgi: bioloogilised, keemilised või füüsikalised.

## Jätkusuutlikkus
Kahjustuste kümmet tegurit kasutatakse sageli kultuuripärandi sektoris jätkusuutlikkuse arutelude raamistikuna, kui kontrollimise või kahjustuste vähendamise kulusid võrreldakse tajutavate kasudega. Kulud võivad olla rahalised (nt kliimaseadmete käitamise kulud), keskkondlikud (nt plastide kasutamine hoiustamisel ja pakkimisel, lahustite kasutamine konservatsioonitöödel või energia tarbimine kliimaseadmete tööks) või isegi tööjõuga seotud, mis on vajalik tegevuse jätkamiseks. Keskonnamõju ja kliimamuutuste seosed kehtestatud konservatsiooni- ja restaureerimistavadega on üha enam arutluse all, eriti seoses professionaalse rõhuasetusega temperatuuri ja niiskuse rangel kontrollil.

Hiljutised keskkonnajuhised kultuuripärandi kogude jaoks, näiteks Australian Institute for the Conservation of Cultural Materials (AICCM), poolt välja töötatud juhised, rõhutavad jätkusuutlikkust ja vastupidavust kui juhtivat põhimõtet ning viitavad otseselt kliimamuutustele vajadusena juhiste sagedaseks ülevaatamiseks. Juhised rõhutavad kohaliku kliima arvestamist ning lubavad niiskuse ja temperatuuri väärtuste varieerumist vastavalt olukorrale.

## Vaata ka

* Kultuuriväärtuste konserveerimine ja restaureerimine 
* Katastroofideks ettevalmistumine

## Viited