open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Agnes Pulk

**Agnes Pulk** (sündinud 17. detembril 1978) on teenusedisainer, coach ja koolitaja, teenusedisaini stuudio Disainivõti asutaja. 

Agnes Pulk alustas 2003. aastal kasuperede PRIDE programmi koolitajana ja rahvusvahelise laste väärkohtlemise ennetusprogrammi CAP koolitajana. 2016. aastal lisandusid teenusedisaini, koosloome, meeskonna- ja loovkoolitused. Pulgal on Tartu Ülikooli magistrikraad teenuste disainis ja juhtimises ning ta on rahvusvahelise Ericksoni Coaching International väljaõppega coach, töötades nii indiviidide kui meeskondade ja organisatsioonidega. Magistritöös uuris Agnes Pulk avalike teenuste ligipääsetavust.  

## Välislingid

* Ärme disaini inimvaenulikku ühiskonda, Postimees, 01.03.2022 
* Teenusedisaini stuudio Hiiumaal, Hiiu Leht, 29.10. 2017 
* Inimene märkab halvasti disainitud teenust, Pärnu Postimees, 02.06.2017 

* Disainivõtme koduleht
* Agnes Pulk LinkedIn
Riigi Laboriuuringute ja Riskihindamise Keskus

**Riigi Laboriuuringute ja Riskihindamise Keskus** (lühend **LABRIS)** on ministeeriumi hallatav asutus Regionaal- ja Põllumajandusministeeriumi valitsemisalas. Keskuse peahoone on Tartus ning selle piirkondlikud laboratooriumid asuvad Tallinnas ja Kuressaares, proovide vastuvõtupunkt Rakveres.

Asutus teeb muu hulgas toiduohutuse, söödaohutuse ja loomatervise valdkonna laboriuuringuid ja riskihinnanguid ning diagnoosib ja lahendab taudipuhanguid ja toidutekkelisi haiguspuhanguid. Keskuse laboratooriumitel on Eesti Akrediteerimiskeskuse akrediteering.

2022. aastani kandis asutus nime Veterinaar- ja Toidulaboratoorium (lühend VTL).

## Viited

## Välislingid
* Keskuse koduleht
Vivian Kallaste

**Vivian Kallaste** (õieti **Viviane**, aastani 1983 **Vivian(e) Laane**; sündinud 19. oktoobril 1956 Tallinnas) on eesti laulja (metsosopran) ja pedagoog. 

Ta lõpetas 1975 Tallinna 22. Keskkooli ning õppis 1966–1969 Tallinna Lastemuusikakoolis viiulit (õpetaja Kurt Brinkman) ja lõpetas 1982 lauluerialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Jenny Siimoni ja Tiiu Levaldi klass). 

1965–1974 oli ta Ellerheina lastekoori ja 1974–1979 selle kammerkoori ning 1980–1982 Eesti Raadio segakoori laulja ja solist.

1982–2001 oli Kallaste Vanemuise teatri solist, 2001–2004 laulis ta Savonlinna ooperifestivali kooris. 

Aastast 1986 töötab Kallaste Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis pedagoogina (aastast 2000 klassikalise laulu osakonna juhataja). 

Tema õpilasteks on olnud: Liina Tordik, Maria Kiple, Laili Jõgiaas, Maria Kallaste, Kadri Tegelmann, Tamar Nugis, Rasmus Kull, Greete Kivisild, Merje Uppin. 

Olnud aastast 2001 mitme koori hääleseadja (Tartu Noortekoor, Tartu Ülikooli Naiskoor, Miina Härma Gümnaasiumi koorid) ning aastast 2007 ühtlasi Eesti Kooriühingu mentor hääleseade alal. 

Esinenud kontsertidega Eestis ja välismaal (sh 1984 koos Taisto Noorega Potsdamis, 1990 Torontos, 1996 Turus soolokontsert nüüdismuusika festivalil). 

Ta on olnud ka solist suurvormide ettekandeil: näiteks koos Eesti Filharmoonia Kammerkooriga Bachi „Jõuluoratoorium”; Vanemuise kollektiividega Pergolesi „Stabat mater” ja de Falla „Suur võlur – armastus”; koos segakooriga Noorus ja Eesti Muusikaakadeemia sümfooniaorkestriga Urmas Sisaski „Missa nr 1”. 

Peeter Volkonski on talle kirjutanud „Ysolti laulud” (esiettekanne 1989).

Kallaste on Richard Wagneri Seltsi (2000) ja Soololaulu Õpetajate Liidu liige (2002). 

Tema abikaasa on Aivar Kallaste.
Nisu (perekonnanimi)

**Nisu** on perekonnanimi. 

Bangladeshis oli perekonnanime Nisu kandjaid 2014. aastal ligi 2100 isikut. Indias oli sellenimelisi isikuid üle 300, Soomes üle 60 jne.

## Levik Eestis
2024. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Nisu 116 inimesel: 51 mehel ja 65 naisel. Perekonnanimede levikult oli Nisu meeste puhul 2045. kohal ja naiste puhul 1677. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Nisu vanuserühmas 10–14, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,37. Nimi oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 4,71 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Tartumaal Laiuse kihelkonna; Võrumaal Kanepi kihelkonna; Viljandimaal Tarvastu kihelkonna ja Läänemaal Käina kihelkonna erinevates mõisavaldades 4 korral nimeks Nisso (normaliseeritult Nisu). 

Nimede eestistamisel võeti perekonnanimi Nisu 1940. aastal kasutusele isiku poolt, kes kandis varem nime Heizert.	

## Nime kandjaid
*Maie Nisu, eesti omavalitsustegelane (1949–2008) 
*Ants Nisu, eesti maadleja ja treener (1950–)
*Oskar Nisu, eesti jalgrattur (1994–)

## Viited

## Välislingid
*
Venemaa-Ukraina piir

**Venemaa ja Ukraina vaheline piir** on Venemaa ja Ukraina vaheline  *de jure* riigipiir. Maismaal eraldab piir viit Venemaa oblastit ja viit Ukraina oblastit.

2014. aasta alguses alanud Venemaa-Ukraina sõja tõttu erineb Venemaa ja Ukraina vaheline *de facto* piir ÜRO poolt tunnustatud juriidilisest piirist.

Alates 2024. aastast okupeerib Venemaa sõjaliselt märkimisväärset osa Ukrainast.
Seebenstein

**Seebenstein** on vald *(Gemeinde)* Austrias Alam-Austria liidumaal Neunkircheni ringkonnas.

Tihti nimetatakse seda säilinud looduse tõttu "Pitteni oru pärliks" ("Perle des Pittentals").

Seebenstein asub Alam-Austria *Industrievierteli* piirkonnas. Valla territooriumist 62,71 % on kaetud metsaga. Vallas asub Seebensteini looduspark ja see külgneb ajaloolise Türkensturzi varemega. Linnal on vaade keskaegsele Seebensteini linnusele.

## Ajalugu

Iidsetel aegadel oli Seebenstein keltide Noricumi kuningriigi osa.

16. aprillil 1972 oli Seebenstein 5,3 magnituudise maavärina epitsenter.

## Viited
Tallinna kindlus

**Tallinna kindlus** oli Tallinna üla- ja all-linna kaitseehitiste süsteem 13.-19. sajandil.

## Vaata ka

* Toompea Väike linnus
* Toompea Suur linnus
* Tallinna linnamüür
* Tallinna bastionid
* Tallinna muldkindlustusvöönd
* Tallinna vallkindlustused
Sankt Corona am Wechsel

**Sankt Corona am Wechsel** on vald *(Gemeinde)* Austrias Alam-Austria liidumaal Neunkircheni ringkonnas.

## Viited
Steuben

**Reisiaurik** **Steuben** oli 1923. aastal valminud Saksa kaubalaev, mille esialgne nimi oli München.

## 1930. aasta tulekahju
1930. aasta 11. veebruaril, kui laev seisis New Yorgis kai ääres, lahvatas selle laadungiruum leekidesse. Arvatakse, et õnnetuse põhjustasid iseeneslikult süttinud kaalium ja alusturvas, mis oli laeva lastiks. Ühtegi inimest ei hukkunud, samuti jäi terveks masina- ja katlaruum.

Pärast õnnetust sõitis München remonti Bremerhavenisse, kus ta ehitati ümber lõbusõidulaevaks. Otsustati vahetada ka laeva nime: alguses kasutati nime General von Steuben, kuid 1938. aasta 20. detsembril lühendati see Steubeniks, kuna samanimeline kindral oli natsionaalsotsialistide juures sattunud ebasoosingusse.

## Teine maailmasõda
1939. aasta 4. detsembril mobiliseeriti Steuben II maailmasõtta, kus temast sai Danzigi staabilaev. 1944. aasta sügisest oli ta haavatute transpordilaev, mis oli halli värvi nagu sõjalaevad ning varustatud õhutõrjekahuritega. Sel ajal koosnes Steubeni laevapersonal 430 inimesest, kellest 160 olid meeskonnaliikmed ja ülejäänud meditsiinipersonal.

## Viimane mereretk

1945. aasta 9. veebruaril asus laev Ida-Preisimaalt Pillaust teele viimasele mereretkele. Koos 430 inimesega, kes kuulusid laevaperre, võeti tol päeval pardale veel umbes 2800 haavatut, 800 põgenikku ja 100 sõdurit.

Sadamast väljudes võeti siht läände. Seal liitus laevaga torpeedopüüdjate T-196 ja TF-10 eskort, mis äratas enda söeküttesüsteemi ja korstnast väljuva hõõguvate sädemete vooga tähelepanu. Seetõttu märkas ööl vastu 10. veebruari Nõukogude Liidu mereväeohvitser Marinesko TF-10 sädemepilve ja temaga kaasa sõitvat pimendatud tuledega Steubeni. Saksa laevadele torpeedolaske kaugusele jõudmine võttis aega, mistõttu tabas esimene lask Steubeni kell 00.53. Pihta sai laeva vööriosa paremparras, teie lask tabas laeva keskosa.

Vett hakkas kiiresti sisse tulema, mistõttu vajus laev väga kiiresti vee alla. Kuna pardal olnud inimestel tekkis paanika, blokeeris rahvamass hetkega ukseavad ja trepid. Alumistel tekkidel viibijatest õnnestus väga vähestel ülespoole jõuda. Saksa meresõjauurija Heinz Schöni arvates oli juhtumi ajal pardal 4267 inimest, kellest hukkus 3608. Päästa õnnestus 659 inimest.

## Vrakk
2004. aasta mais leidis Poola mereväe hüdrograafialaev Steubeni vraki. Laeva kere oli leidmise ajal valdavalt terve.

## Viited
Paramysis intermedia

***Paramysis intermedia*** on müsiidiliste seltsi kuuluv mereline üheaastane vähilaadne, kelle algne päritoluala on Musta ja Kaspia mere piirkond, ent kes on võõrliigina asunud mujale maailma paikadesse, sealhulgas Läänemerre.

## Kirjeldus
*Paramysis intermedia* on umbes 6–13 mm pikkuse lülilise kehaga, saleda kehakujuga, karapaksiga, mis katab keha eesmisi lülisid, ja varrekesel eenduvate pirnjate silmadega. Tundlad on pikad ja saledad. Tundla jalamil asuv soomus on väikese ogaga ja soomuse välisserv on harjasteta. Sabalehvik on tömp, sama pikk kui viimane tagakeha lüli ja sellel on 13 oga.

## Levik
Liik on levinud Mustas ja Aasovi meres, samuti Põhja-Atlandi ookeani rannikuil ja Läänemeres nii Liivi kui ka Soome lahes.

## Eluviis
Liik eelistab magedamat vett, asustades suurte jõgede lehtersuudmeid. Ta võib asustada nii kivise kui ka pehme põhjaga alasid lainetusele mõõdukalt avatud merepiirkondades. Liik eelistab eutroofset veekeskkonda, kuid esineb ka mesotroofses vees. On keskmise reostustundlikkusega.

Loom liigub ujudes ja mööda substraati roomates. Põhjalähedases vees toituvad nad igasugusest orgaanilisest (nii loomsest kui ka taimsest) pudemest taimedel, vees ja veekogude põhjal ning ka zooplanktonist.

## Liik Läänemeres
*Paramysis intermedia* leiti Läänemeres Eestimaa Looduse Fondi läbi viidud loodusväärtuste uuringu käigus Liivi lahest Ruhnu lähedalt Gretagrundi madala piirkonnast 2008. aasta kevadel. Gretagrundi merealalt leiti vaid üks tulnukliigi isend, kuid Narva-Jõesuu supelranna madalast veest on neid püütud kümnete kaupa.

1974.–1977. aastal püüti liiki introdutseerida Aasovi mere Taganrogi lahest Peipsi järve. Hiljem pole teda aga Peipsist leitud.

## Viited
Kafka sündroom

**Kafka sündroomina** mõeldakse pimesi käsutäitmist bürokraatiasüsteemis. Mõiste põhineb kirjaniku tuntud teosel "Protsess". Franz Kafka meelest käitub bürokraatia alati eeskirjade kohaselt.

Madalamate astmete ametnikud on valmis ülima kuulekusega täitma igat, ka kõige tobedamat kõrgemalt poolt antud korraldust. Nii võidakse ametniku ükskõiksuse tõttu süüdi mõista inimene, kes tegelikult polegi süüdi. See juhtub ka Franz Kafka teose kangelase Joseph K-ga.

## Vaata ka
*Kafkalikkus
Richard Donner

**Richard Donner** (sünninimi **Richard Donald Schwartzberg**; 24. aprill 1930 New York – 5. juuli 2021 Los Angeles, California) oli USA filmitegija.

Donner alustas karjääri televisioonis, lavastades mitmete telesarjade, sh "The Man from U.N.C.L.E.", "The Fugitive" ja "Videviku tsoon" ("The Twilight Zone"), episoode. Tema esimene lavastatud filmi oli madalaeelarveline "X-15" (1961). Läbimurde tegi Donner õudusfilmiga "Oomen" ("The Omen"; 1976). Seejärel lavastas ta märgilise tähendusega superkangelasefilmi "Superman" (1978) peaosas Christopher Reeve'iga. 1980. aastatel lavastas ta muuhulgas seikluskomöödia "Kõurikud" ("The Goonies"; 1985) ja jõulukomöödia "Vaimude kättemaks" ("Scrooged"; 1988) ning andis uue hoo semukomöödia žanrile filmisarjaga "Surmarelv" ("Lethal Weapon").

1985. aastal abiellus ta produtsendi Lauren Shuler Donneriga. 1986. aastal asustasid nad produktsioonikompanii The Donners' Company, mis on tootnud muuhulgas sellised filmid nagu "Päästke Willy" ("Free Willy"; 1993) ja "X-mehed" ("X-Men"; 2000).

## Välislingid
* 
* "Suri USA filmirežissöör Richard Donner". kultuur.err.ee. 6.7.2021.
Goya

**Goya** oli 1940. aastal Oslos vette lastud Norra mootorkaubalaev.

Kui sakslased Norra okupeerisid, konfiskeeriti ka laev.

## Üldkirjeldus
Goya oli suur kaubalaev, mille veeväljasurve oli 5230 brt ja pikkus 141 m. Kahe sisepõlemismootoriga, mille koguvõimsus oli 8400 hj, võis laev saavutada kiiruse kuni 16 sõlme. Algusest lõpuni oli selle kapten Otto Plünnecke. Ookeanisõitudeni laev ei jõudnud.

1940. aasta jaanuaris sai Goya endale Hamburgis peale geomeetrilise moondamismustri, ühtlasi lisati liivast ballast, et lastita laev merelainetel püsti seisaks. Hiljem sõidutati see Königsbergi, kus laevast sai allveelaevnike kooli märklaev – laeva pihta lasti lõhkepeadeta õppetorpeedosid.

## Mereretked
1944. aasta septembris võeti laev kasutusele transpordilaevana, et viia põgenikke Läänemere ida- ja lõunarannikult läänekaldale. Kuna Goyal puudusid kajutikohad, tuli põgenikke transportida lastiruumides. Laeva ahtritekile ehitati laudadest kemmergud. Mahukad külmkapid võimaldasid Läti ja Leedu põgenike pealevõtul alati kaasa võtta suurt hulka liha.

## Goya torpedeerimine
Nelja põgenikeveoga oli Goya Läänemere idarannikult ära viinud 19 785 inimest. 1945. aasta 16. aprillil võeti Helast peale rekordiliselt 7000 inimest. Nende hulka kuulusid põgenikud, sõdurid ja haavatud. Pealelastimine toimus paanikas.

Samal ajal seadsid sihi läände aurik Mercator, mille pardal oli 5500 inimest, veetanker Ägir, mis kandis 1604 inimest, miinitraalerid M 256 ja M 328 ning laev Kronenfels. Samal ööl andis Kronenfels valgussignaaliga Goyale märku, et neil on masinarike.

Mõne kilomeetri kaugusel paiknevat valgussignaali märkas Nõukogude allveelaev L-3 3, mida juhtis kapten Vladimir Konovalov. Veerand tundi hiljem, kell 23.45, oli L-3 jõudnud Goyale torpeedolaskekaugusele, mistõttu lähetas Konovalov neli torpeedot mootorkaubalaeva suunas. Goyat tabas kaks lasku: üks vööriosa ja teine masinaruumi. Pihtasaamise tagajärjel jäi laeval seisma dünamomasin, ka kustus kogu valgustus. Hetk hiljem vajus Goya tüürpoordi suunas viltu, murdudes masinaruumi kohalt pooleks. Viis minutit hiljem oli laev vajunud vee alla.

Kuigi miinitraaler M 328 oli õnnetuse ilmnedes allveelaeva taga ajama asunud, naasis see hetk hiljem koos veetanker Ägiriga õnnetuspaika. Laevade koostöös õnnestus päästa 334 inimest, hukkunuid oli 6666. Tegemist on 20. sajandi suurima ühel laeval hukkunute arvuga.

## Vrakk
Goya vraki avastasid Poola sukeldujad 26. augustil 2002. 16. aprillil 2003 määras 3D-sonari abil vraki asukoha kindlaks rahvusvaheline uurimisrühm.

Vrakk asub 78 m sügavusel, on püstasendis ja heas seisukorras. 2006. aastal kehtestas Poola valitsus 500 m lähenemisraadiuse, et mitte häirida hauarahu.

## Viited
Nekrofiilia (Punkentsefaliidi demo)

"**Nekrofiilia"** on ansambli Punkentsefaliit 2003. aastal ilmunud esimene demoplaat. Materjal lindistati 2003. aasta alguses Orissaare Gümnaasiumi ruumides.

## Lood

# Intro (K.Kahju)
# Vampirism ja alkoholism (E.Lopp/I.Paas)
# Eurovisioon & Võhuveinid sees (I.Paas)
# Kapimees (I.Paas)
# Kosovos käib sõda (I.Paas)
# Talvel parmudel on külm (I.Paas)
# Male on hale (I.Paas)
# Silikoonrindadel tuled (M.Salum/M.Helme, kohendanud I.Paas)
# 5 väikest kutsupoega (lastelaul)
# Nekrofiilia (I.Paas)

## Koosseis
* Indrek Paas - vokaal, kitarr
* Siim Suurkivi - kitarr, vokaal (3)
* Kurmet Kahju - basskitarr, kitarr (1)
* Marko Ots- trummid
* Igor Raadel - salvestus
Polüisotsüanuraat

**Polüisotsüanuraat** (lühend PIR) on termoreaktiivne polümeer. Polüisotsüanuraat sarnaneb koostiselt polüuretaanile (PUR), kuid sisaldab rohkem metüleendifenüüldiisotsüanaati (MDI) ja tootmisreaktsioonis kasutatakse polüeeterpolüooli asemel polüesterpolüooli. Tulemuseks on polüuretaanist täiesti erinev molekulaarne struktuur, kus isotsüanaadid moodustavad polüoolidega ühinedes polüuretaanist tugevama struktuuriga polümeeri.

## Tootmine
Võrreldes PUR tootmise temperatuuridega (40–45 °C) toimuvad PIR tootmise reaktsioonid kõrgemal temperatuuril (60–65 °C). Seetõttu ei saa PIR tootmiseks kasutada PUR tootmise seadmeid. Kõrgemate temperatuuride tagajärjel reageerib MDI esmalt iseendaga ja toodab tugeva struktuuriga vaheühendeid, mis on väga tugeva reaktsioonivõimega. Ülejäänud MDI ja vaheühendid reageerivad polüoolidega, mille tulemuseks on polü(urethaan-isotsüanaat). Seetõttu kasutatakse lühendile PIR alternatiivselt ka lühendit PUI.

## Kasutamine

PIR soojustus on mineraalvilladest ja vahtpolüstüreenist soojusmaterjalidest 30% energiatõhusam. Sellega on võimalik ehitada õhemaid konstruktsioone ja suurendada ruumi mahtu. PIRi kasutatakse katuste, seinte, vahelagede ja põrandate soojustamiseks. PIRi soojusjuhtivustegur on 0,023 W/(m·K). Alumiiniumfooliumiga kaetud PIR-vahtpaneele kasutatakse kütte-, ventilatsiooni- ja kliimaseadmete jaoks. PIR soojustuse efektiivsust mõjutavad üksikute paneelide kokkutõmbumisest tulenevad tühimikud. Tootmise kriteeriumid nõuavad, et kokkutõmbumine oleks väiksem kui 1%.

## Vahtpolüisotsüanuraadiga seotud ohud

### Tuleohutus

Polüisotsüanuraat (PIR) vahtu peetakse võrreldes mõne teist tüüpi vahtisolatsiooniga, näiteks polüuretaani (PUR), oma keemilise struktuuri ja tulekindlate lisandite tõttu tulekindlamaks. Siiski, kuigi PIR on tule suhtes vastupidavam ja võib pigem süttimise asemel kõrbema hakata, ei ole see täielikult mittesüttiv. Teatud tingimustel võib PIR süttida ning põlemisel vabastada toksilisi gaase.

PIR isolatsioonitoodete tulekindlus võib varieeruda sõltuvalt nende konkreetsest koostisest ja tulekindlate lisandite olemasolust. Kuigi PIR-i turustatakse sageli selle paremate tulekindlate omaduste tõttu, on oluline arvestada konkreetse toote ja selle reaalsetes tuleolukordades saadud testitulemustega. Ehituses ja konstruktsioonides on kohalike tuleohutusstandardite ja -eeskirjadele vastavate materjalide kasutamine ülioluline. 

### Ohtlikud kemikaalid
PIR isolatsiooni tootmisel ja paigaldamisel puutuvad töötajad kokku isotsüanaatide ja teiste vahu tootmisel kasutatavate kemikaalidega. Isotsüanaadid on teadaolevalt naha ja hingamisteede suhtes ärritavad ning võivad mõnedel inimestel põhjustada sensibiliseerumist ehk tundlikkuse teket ja astmat. Sobivate kaitsevahendite (näiteks kindad, respiraatorid ja kaitseprillid) ja ventilatsiooni kasutamine on oluline kemikaalide kokkupuute minimeerimiseks.

### Tolm ja osakesed
PIR isolatsiooni lõikamine võib tekitada tolmu ja väikeseid osakesi. Osakeste sissehingamine võib ärritada hingamisteid. Tolmumaskide või respiraatorite kasutamine ja hea ventilatsiooni tagamine aitab riski vähendada.

## Viited
Kuulmiksabalased

**Kuulmiksabalased** (*Mysidae*) on vähilaadsete müsiidiliste seltsi (*Mysida*) suurim sugukond enam kui tuhande liigiga umbes 170 perekonnast. Sugukonna liigid asustavad nii meresid, riimveelisi keskkondi kui ka mageveekogusid.

## Tunnused
Nagu teised müsiidilised, meenutavad kuulmiksabalased kujult pisut krevette, on aga õrnema kehaehitusega. Nad on poolläbipaistva kehaga ja nende silmad on suured ja varrekesel eenduvad. Kuulmiksabalased on hoogsad liikujad. Kuulmiksabalaste sugukonda eristab teistest müsiidilistest esimeste rindmikujalgade hästi arenenud välisharu. Samuti on kolmanda kuni kaheksanda jalapaari siseharu lülistunud alamsegmentideks ja sabalehviku siseharudel on tasakaaluelund vaagpõieke (statotsüst).

Kuulmiksabalased toituvad planktonist ja orgaanilisest ainest, mis on juba veidi lagunenud. Ühed kuulmiksabalaste liigid paljunevad talvel, teised aasta läbi. Kuulmiksabalaste eluiga varieerub ühest kahe aastani. Nende elupaigad on merepõhja lähedal ja kuulmiksabalaste liike leidub nii süvamere piirkonnas kui ka avatud kivise põhjaga rannikuvetes.

## Süstemaatika
Kuulmiksabalaste sugukonda kuulub perekond kuulmiksaba (*Paramysis*), mis on Eestis esindatud kahe tulnukliigiga. Samuti perekond tähnikmüsiid (*Praunus*), kelle hulgas on Läänemeres tavaline *[[Praunus flexuosus]]*, perekond *[[Hemimysis]]*, kelle seas on Läänemerre introdutseeritud *[[Hemimysis anomala]]*, ning perekond uuskuulmiksaba (*Neomysis*), kelle seas on Läänemeres elav *[[Neomysis integer]]*.

## Viited
Nuut (perekonnanimi)

**Nuut** on perekonnanimi.

Soomes oli perekonnanime Nuut kandjaid 2014. aastal 23 isikut, Ameerika Ühendriikides 22 isikut, mujal vähem.

## Levik Eestis
2024. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Nuut 341 inimesel: 155 mehel ja 186 naisel. Perekonnanimede levikult oli Nuut meeste puhul 438. kohal ja naiste puhul 378. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Nuut vanuserühmas 80–84, kus neid on 10 000 elaniku kohta 3,36. Nimi oli kõige sagedasem Saare maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 15,12 inimest.

19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Saaremaal Valjala ja Pöide kihelkonna; Virumaal Väike-Maarja kihelkonna; Järvamaal Peetri kihelkonna, Läänemaal Ridala kihelkonna ning Tartumaal Kambja kihelkonna erinevates mõisavaldades 8 korral nimeks Nuuth ja Nuut. 

Nimede eestistamisel loobuti perekonnanimest Nuut aastatel 1935–1940 kaheksal juhul isikute poolt, kes soovisid uueks nimeks Aarla, Aug, Herm, Niinemets (3), Nurmekivi ja Varipuu.

Perekonnanimi Nuut võeti 1935. aastal uueks nimeks isiku poolt, kelle nimi oli varem Jänes.	

## Nime kandjaid
*Ants Nuut, eesti trombonist (1950–)
*Arvo Nuut, eesti filmioperaator ja -produtsent (1941–2021)
*Ilmar Nuut, eesti tehnikateadlane ja Eesti NSV riigitegelane (1923–)
*Jüri Nuut, eesti matemaatik (1892–1952)
*Maarja Nuut, eesti muusik (1950–) 
*Otto Nuut, eesti loomakasvatusteadlane (1907–1996)

## Viited

## Välislingid
*
Balti lamekarp

**Balti lamekarp** (*Limecola balthica*) on karbiliik lamekarplaste (*Tellinidae*) sugukonnast, kes elab Põhjameres ja Läänemeres, aga ka Atlandi ookeani loodeosas ja Põhja-Jäämeres.

## Kirjeldus
Balti lamekarbi koda on ümar, peaaegu ringja kujuga, nii et kilbi kõrgeim osa (umbo) paikneb koja enam-vähem keskjoonel. See on värvilt roosakas või valkjas või värvunud kontsentriliste ringidena umbo ümber, õhuke ja habras, pikema külje läbimõõt umbes kaks ja pool sentimeetrit. Koja tagumine külg võib olla kergelt ahenenud.  Väävlirikastes setetes võib koda olla tumedam. Periostrakum värvitu või helepruun, kõige silmatorkavam servadel.

## Ökoloogia
Loom eelistab madalat riimvett, kus kaevub põhjamuda ülemisse kihti, et sealt filtreerida oma toidus. Elutseb kuni neljakümne meetri sügavusel. Läänemere Eesti vetes elutsevatest karpidest talub balti lamekarp kõige paremini merevee soolsuse vähenemist ja on kõige laialdasemalt levinud ja suurema arvukusega bentoseliik, hinnanguliselt meie arvukaim merekarp..

Lamekarpidest toituvad paljud kalaliigid, eelkõige vimb, lest ja ümarmudil, aga ka sukelpardid, nagu tõmmuvaeras ja aul. 

Balti lamekarp on oma elukeskkonnas edukalt suutnud konkureerida võõrliigi virgiinia korgitsussiga (erinevalt kohalikest hulkharjasussidest, kelle arvukus on vähenenud).

## Viited

## Välislingid
Budd, G.C.& Rayment, W.J. 2001. Limecola balthica Baltic tellin. In Tyler-Walters H. and Hiscock K. (eds) Marine Life Information Network: Biology and Sensitivity Key Information Reviews, Plymouth: Marine Biological Association of the United Kingdom. DOI https://dx.doi.org/10.17031/marlinsp.1465.1
Pikksaare lahing

**Pikksaare lahing** oli 21. jaanuaril 1919 toimunud Eesti vabadussõja lahing, kus vastloodud Scoutspataljon (47 skauti) ja soomusrong võitlesid 524 punaväelasega. Tegemist oli Scoutspataljoni esimese suurema ja tähtsama võiduga. 

Pikksaare lahingu kohta on mitmeid materjale.

## Lahingu kulg
Esimene kokkupõrge vastasega oli tegelikult üks päev varem, kuid siis eemaldus Scouts Rügement tagasi läände. 

Järgmisel päeval 21.01.1919 alustati uuesti soomusrongil lähenemist Pikksaare raudteejaama kuni purustatud raudteesillani. Sealt edasi toimus lahing järgmiselt.

# Junkur Ingermanni (2. rühma ülem) rühm liikus raudteest põhja pool. Eesmärk oli siduda vastane Karjamõisas, võimalusel vallutada. Suunda hoiti raudteega. Kokku 24 scoutsi (2 kuulipildujat).
# Vennad Pinkad liikusid vastast haarama lõunast eesmärgiga vallutada raudteejaam. Kapten Pinka oli A-kompanii ülem ja tema vend leitnant Pinka 1. rühma ülem. Orienteerumise eest seisis kohalik elanik. Kokku 23 scoutsi (3 kuulipildujat).
# Vennad Pinkad, jõudnud ründejooneni, alustasid rünnakuid hoogsalt. Võimsalt edasi liikudes üllatati punaväelasi. Osad punaväelased osutasid vastupanu, osad põgenesid paaniliselt.
# Rünnakus langenud scoutsid: kuulipildur Georg Kütt ja laskur Edgar Ressar.

Lahingu sõjaliselt strateegilist eesmärgi olulisuse või mitteolulisuse üle saab vaielda, kuid kindlasti lõi Pikksaare lahing tulevaste scoutside identiteedi - tahe, sihikindlus, ustavus ja ühtsus. 

## Viited
Anna Hints

**Anna Hints** (sündinud 27. mail 1982) on eesti filmirežissöör.

Ta on PallasFoto IX lennu vilistlane.

Ta oli 2007. aastal Venemaal toimunud Eesti kunstnike näitusel "Tagurpidi blues" osalenud kaheksa Eesti kunstniku hulgas.

2012. aastal oli ta Kaljo Kiisa Noore Filmitegija stipendiumi laureaat filmi "Vaba maa" eest.

Anna Hints oli 2018. aastal 400 haritlase kirja (Rail Balticu seaduse tühistamiseks) üks allkirjastanuid.

"Eesti lugude" dokumentaalfilmide projektis on temalt olnud kaks filmi: "Lihast ja luust" (2013) ja "Homme saabub paradiis" (2021).

Pärast filmi "Savvusanna sõsarad" valmimist 2023. aastal nimetati ta saja "Eesti mõjuka" inimese hulka.
Grant Shapps

**Grant Shapps** (sündinud 14. septembril 1968 Watfordis) on juudi rahvusest Suurbritannia poliitik, ta on Konservatiivse Partei liige. Ta oli aastatel 2023–2024 Suurbritannia kaitseminister.

Ta sündis aastal 1968 Watfordis (asub Hertfordshire krahvkonnas).
Almaz Ayana

**Almaz Ayana Eba** (amhara keeles አልማዝ አያና ኤባ; sündinud 21. novembril 1991) on Etioopia pikamaajooksja.

Almaz Ayana alustas karjääri takistusjooksjana, kuid keskendus hiljem pikematele distantsidele. Ta võitis 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Moskvas 5000 meetri jooksus Meseret Defari ja Mercy Cherono järel pronksmedali.

2014. aasta Aafrika meistrivõistlustel Marrakechis võitis ta 5000 meetri jooksus favoriidi Genzebe Dibaba ja Janeth Kisa ees kuldmedali võistluste rekordiga 15.32,72.

2015. aasta mais jooksis ta Shanghai Teemantliiga etapil 5000 meetri jooksus isikliku rekordi 14.14,32. Sellega tõusis ta kõigi aegade edetabelis kaasmaalaste Tirunesh Dibaba ja Meseret Defari järel kolmandale kohale. Maailmameistrivõistlustel Pekingis võitis ta samal alal kuldmedali, kui jooksis finaalis maailmameistrivõistluste rekordi 14.26,83 ja edestas hõbemedali võitnud koondisekaaslast Senbere Teferit enam kui 17 sekundiga.

2016. aasta juunis parandas Almaz Rooma Teemantliiga etapil 5000 meetri jooksus isiklikku rekordit ja tõusis ajaga 14.12,59 kõigi aegade edetabelis Tirunesh Dibaba järel teiseks. Ta tegi Hengelos 10 000 meetri jooksus kõigi aegade kiireima debüüdi, kui võitis jooksu ajaga 30.07,00. Olümpiamängudel Rio de Janeiros püstitas ta 10 000 meetri jooksus maailmarekordi 29.17,45, millega parandas 23 aastat hiinlanna Wang Junxia nimel olnud eelmist rekordit 14 sekundiga. Varem ei olnud ükski naine suutnud joosta Wangi rekordile lähemale kui 22 sekundit. 5000 meetri jooksus jäi Almaz keenialaste Vivian Cheruiyoti ja Hellen Obiri järel kolmandaks.

2017. aasta maailmameistrivõistlustel Londonis tuli Almaz 10 000 meetri jooksus maailmameistriks ajaga 30.16,32. 5000 meetri jooksus võitis ta Hellen Obiri järel hõbemedali ajaga 14.40,35.

Pärast mitut lapseootuse ja vigastuste tõttu vahele jäetud hooaega naasis Almaz võistlustele 2022. aastal. Ta tegi oktoobris Amsterdami maratonil ajaga 2:17.20 kõigi aegade kiireima maratonidebüüdi. Sellega tõusis ta kõigi aegade edetabelis 7. kohale.

## Isiklikud rekordid

## Isiklikku

Almaz Ayana on oromo päritolu ja räägib emakeeltena oromo ja amhara keelt. 

## Viited

## Välislingid
*
Njurba

**Njurba** on linn Venemaal Sahhas, Njurba ulussi keskus. Asub Viljui jõe ääres, 846 km Jakutskist loodes.

Njurba rajati 1930. aastal. Asula kasvas kiiresti teemandiotsingute baasina. 1958. aastal sai aleviks. Linnaõigused sai 1997. aastal.

Teemandikaevandamine ja -töötlus on siiani linna tähtsaim majandusharu. 

Linna lähedal on lennuväli, millel on lennuühendus Jakutskiga.

2010. aastal oli linnas 10 157 elanikku.

## Viited

## Välislingid
*http://admnyurba.ru/
Knut Drake

**Knut Hemming Drake** (6. märts 1927 Helsingi – 19. veebruar 2013 Turu) oli peamiselt keskaegseid linnuseid uurinud Soome arhitektuuriajaloolane. 

Aastatel 1955–1970 juhtis ta Häme linnuse restaureerimist ning oli pikka aega Turu muuseumi direktor.

1991. aastal hakkas Drake Soome Keskaja Arheoloogia Ühingu esimehena korraldama Läänemere keskaegsete linnuste arheoloogia ja kunstiajaloo konverentse. Konverentsiettekannete põhjal anti 1993–2021. aastal välja ajakirja Castella Maris Baltici.

Knut Drakel on viis last, tema tütar Sunniva Drake on kirjanik.
Mark Jankowski

**Mark Jankowski** (sündinud 13. septembril 1994 Hamiltonis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Nashville Predators.

Aastatel 2012–2016 mängis ta Providence College'i jäähokimeeskonnas. 2015. aastal tuli ta Providence College'iga USA ülikoolide meistriks.

2012. aastal valis Calgary Flames ta NHL-i ''draft''is 21. valikuna. Flamesiga sõlmis ta lepingu 2016. aasta märtsis. Seejärel debüteeris ta American Hockey League'is (AHL) Flamesi tütarklubis Stockton Heat. Hooajal 2016/17 lõi ta AHL-is 27 väravat ning valiti uustulnukate sümboolsesse koosseisu ja AHL-i tähtede mängule. NHL-is debüteeris Jankowski Flamesi meeskonnas 28. novembril 2016 mängus New York Islandersi vastu. Püsivalt kuulus ta Flamesi koosseisu alates hooajast 2017/18. Esimese värava lõi ta liigas 9. novembril 2017 mängus Detroit Red Wingsi vastu. Põhihooaja viimases mängus 7. aprillil 2018 lõi ta Vegas Golden Knightsi vastu neli väravat. 2017/18. põhihooajal lõi Jankowski NHL-is kokku 17 väravat ja andis kaheksa väravasöötu.

Pärast suuresti pettumusrohket hooaega 2019/20, mil ta lõi neljandas ründeliinis mängides 56 mänguga viis väravat ja andis kaks väravasöötu, lõpetas Flames temaga lepingu. 2020. aasta oktoobris sõlmis ta üheaastase lepingu Pittsburgh Penguinsiga. Hooaja 2021/22 alguses asus ta mängima AHL-i klubis Rochester Americans, mis on NHL-i klubi Buffalo Sabresi tütarklubi. Sabresi meeskonnas sai ta sel hooajal väljakule 19 mängus ning lõi kaks väravat ja andis viis väravasöötu.

2022. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu Nashville Predatorsiga. 2024. aasta märtsis pikendas ta Predatorsiga lepingut kahe aasta võrra.

## Viited

## Välislingid
* Mark Jankowski NHL.com lehel
* Mark Jankowski hockeydb.com lehel
Thomas DaCosta Kaufmann

**Thomas DaCosta Kaufmann** (sündinud 7. mail 1948 New Yorgis) on ameerika kunstiajaloolane, Princetoni Ülikooli Frederick Marquandi nimelise kunsti ja arheoloogia õppetooli professor ning Kesk-Euroopa renessansi ja baroki spetsialist.

Kaufmanni vanemad olid Manhattani börsimaakler Richard Kohns Kaufmann (1902-1989) ja Manette Rodrigues DaCosta Kaufmann. 1970. aastal lõpetas Kaufmann Yale'i Ülikooli ning asus tööle New Yorgi Metropolitani kunstimuuseumisse. 1971. aastal töötas ta õppejõuna Londoni Ülikooli Warburgi instituudis ning 1972. aastal valmis E. H. Gombrichi juhendamisel tema magistritöö "Valguse teooriatest renessansi kunstis ja teaduses" (Theories of Light in Renaissance Art and Science). Seejärel naasis ta Ameerika Ühendriikidesse ja jätkas õpinguid Harvardi ülikoolis. 1977. aastal kaitses ta seal doktorikraadi. 

1977. asus Kaufmann tööle Princetoni Ülikoolis. 1980. aastal pidas ta Pennsylvania Ülikoolis külalisprofessorina kunstiajaloo loenguid. 1983. aastal valiti Kaufmann Princetoni kunsti ja arheoloogia dotsendiks. 

1985–1986. aastal täiendas Kaufmann end Humboldti stipendiaadina Müncheni Kunstiajaloo Instituudis (Zentralinstitut für Kunstgeschichte) ja Berliini Vabaülikoolis (Freie Universität) ning 1989–1990. aastal Berliinis. 

Tema 1988. aastal ilmunud raamat "Praha koolkond: maal Rudolf II õukonnas" (The School of Prague: Painting at the Court of Rudolf II) võitis Mitchelli parima ingliskeelse kunstiajalooraamatu auhinna. 

1994. aastal avaldas ta uurimuse Kesk- ja Ida-Euroopa ajaloo ja kultuuri uurimisest (Forschungsschwerpunkt Geschichte und Kultur Ostmiteleuropa). 1995. aastal avaldas ta kõigepealt inglise ja 1998. aastal saksa keeles uurimuse "Õukond, klooster ja linn: Kesk-Euroopa kunsti ja kultuur 1450–1800. aastal" (Court, Cloister, and City: The Art and Culture of Central Europe, 1450–1800, Chicago; Höfe, Klöster und Städte. Kunst und Kultur in Mitteleuropa 1450–1800, Köln). 

21. sajandi alguses hakkas Kaufmann uurima geograafia ja kunstiajaloo seoseid ehk kunstigeograafiat. 2004. aastal avaldas ta raamatu "Kunstigeograafia poole" (Toward a Geography of Art). 2004. aastal käsitles Kaufmann ka Läänemere kui kunstiregiooni historiograafiat ja uurimisseisu ja -perspektiive.

Kaufmanni toimetatud raamat "Aeg ja ruum: esseed kunstipiirkondadest" (Time and Place: Essays in the Geohistory of Art) juhtis tähelepanu koha ja aja tähtsusele, sotsiaalsele ja füüsilisele tähendusele, mis ulatub ajalooliselt Herodotosest tänapäevani ning geograafiliselt Ladina-Ameerikast Ida-Aasiani. 

2011. aastal anti Kaufmannile Dresdeni Tehnikaülikooli audoktori tiitel.

## Viited
Marat (laev)

**Marat** oli Venemaa lahingulaev, mille ehitamist alustati 16. juunil 1909 Peterburis.

Laeva algne nimi oli **Petropavlovsk**, kuid 31. märtsil 1921 nimetati ta Jean Paul Marat’ auks ümber.

## Üldkirjeldus
Laev oli 181,2 m pikk, selle tala aga 26,9 m pikk. Veeväljasurve koos koormaga oli 24 800 t, mis oli üle 1500 t rohkem kui kavandatud 23 288 t.

Aastatel 1928–1931 läbis laev uuenduskuuri: katlad ehitati ümber vedelkütusele sobivaks ja vöör tehti pikemaks. Samuti sai Marat uued pealisehitised, õhutõrjekahurid ja kuulipildujad.

1933. aasta augustis avati õppelaskmise käigus vöörkorstnataguses suurtükitornis suurtükilukk liiga vara, mis tekitas tulejoa ja süütas torni sisemuse. Tulekahju leviku vältimiseks uputati tornialune laskemoonakelder, mis põhjustas 68 inimese surma. Hukkunute arvu varjati 2001. aastani.

Maratit peeti Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu esinduslaevaks Läänemerel. 1937. aasta mais nähti seda George VI kroonimise auks korraldatud Inglismaa Spitheadi reidi laevastikuparaadil. 1940.–1941. aastatel osales Marat Tallinna reidil.

## Saksa-Vene sõda
Saksa-Vene sõja alguses otsustas Vene väejuhatus lahingulaevad Kroonlinna-Leningradi piirkonda viia. 1941. aasta sügisel hakkasid sakslased laeva ründama 150 mm suurtükkidega, kuid erilise tulemuseta. Kahju tegid hoopis Saksa sööstpommitajate rünnakud, mille 250 kg kaaluvad pommid tabasid Maratit kolmel korral. Selle tagajärjel kaotas elu 25 laeval viibinud inimest. 

Järgmistel päevadel pommitas laeva Tõrkovo lennuväljal baseeruv Luftwaffe 2. ründeeskaadri III lennugrupp, mida juhatas hauptmann Ernst Siegfried Steen. Maratit kavatseti rünnata 21. septembril lennuväljale toodud 1000 kg kaaluvate pommidega. Nii lastigi kaks päeva hiljem pommid 300 m kõrguselt alla, tekitades sellega mõnesaja meetri kõrguse plahvatussamba. Rünnaku järel murdus laeva küljest lahti selle vööriosa, 800 t kaaluv vöörisoomustorn lendas eemale. Ühtlasi varisespardalt vette vööripealisehitus koos fokkmasti ja komandosillaga ning vöörikorsten. Hukkus 326 inimest.

Õnnetuse tõttu seiskusid Marati turbogeneraatorid, mistõttu polnud laeval enam valgustust ja laevakeresse tulevat vett polnud võimalik välja pumbata. Seetõttu oli tulekahju kustutamine aeganõudev.

24. septembri hommikuks oli laeva valgunud 10 000 t vett, mistõttu vajus laevakere põhja. Kuna sealne merepõhi oli võrdlemisi madal, jäi laeva ülatekk 3 m üle veepinna. 1941. aasta oktoobris pumbati Mareti kesk- ja ahtriosast vesi välja, laev tõusis pinnale. 1943. aasta mais anti lahingulaevale tagasi selle esialgne nimi Petropavlovsk, kuid 1950. aasta novembris nimetati see ümber Volhoviks. Kolm aastat hiljem lammutati laev vanarauaks.

## Vaata ka

Hermann Salza

## Viited
Olympia Dukakis

**Olympia Dukakis** (20. juuni 1931 Lowell, Massachusetts – 1. mai 2021 New York) oli USA filmi-, telesarja- ja teatrinäitleja.

Ta sündis Kreeka sisserändajate perekonnas. Ta lõpetas Bostoni Ülikooli füsioteraapia ja etenduskunstide alal.

Dukakis alustas näitlejakarjääri teatris. 1963. aastal pälvis ta rolli eest mitte-Broadway teatris etendatud Bertolt Brechti lavastuses "Mees on mees" Obie auhinna.

1960. aastate keskpaigas alustas Dukakis ka filmikarjääri. Tema tuntuim osatäitmine oli romantilises komöödiafilmis "Kuutõbised" ("Moonstruck"). Selle rolli eest pälvis ta parima naiskõrvalosatäitja Oscari ja Kuldgloobuse. Ta oli Kuldgloobusele nomineeritud ka rolli eest minisarjas "Sinatra" (1992). Lisaks sai ta telerollide eest kolm Primetime Emmy auhinna nominatsiooni. 2018. aastal esilinastus tema eluloofilm "Olympia".

Alates 1962. aastast kuni mehe surmani oli ta abielus näitleja Louis Zorichiga. Neil oli kolm last.

Tema nõbu on endine poliitik Michael Dukakis.

## Viited

## Välislingid

*
Aliis Aalmann

**Aliis Aalmann** (sündinud 16. detsembril 1995) on eesti luuletaja ja õpetaja. 

Ta töötab Võru Kesklinna Koolis kirjandus- ja ajalooõpetajana. Samuti tegeleb Aalmann maalimisega.

## Haridus
2018. aastal kaitses Aalmann Tartu Ülikoolis bakalaureusetöö "Sinise ja rohelise värvikategooria piir eesti keeles", 2020. aastal kaitses ta magistritöö "Naissoost isikuga seotud värvisõnad "Eesti rahvalaulude antoloogias" I–IV" (mõlemat juhendas Urmas Sutrop).

## Kirjanikuna
2021. aastal pälvis ta Betti Alveri kirjandusauhinna debüütluulekogu "Verihaljas" eest. 

2024. aastal anti talle luulekogu "Väe võim" eest Gustav Suitsu luulepreemia. Samal aastal sai ta ka Friedebert Tuglase novelliauhinna ajakirjas Looming nr 6/2023 ilmunud novelli eest "Mina ei käinud siis veel koolis". 

## Teosed
### Luulekogud
* "Verihaljas", Kultuurileht, 2021 (luulekogu, sari Värske Raamat 27)
* "Väe võim", Tuum, 2023 (luulekogu, loetav Digaris)
* "Pääsulinn", Loomingu Raamatukogu, 2025 (luulekogu)

### Proosa
* "Kes aias", Hunt, 2025 (novellikogu)

## Viited

## Välislingid

* "Mullu Tuglase preemia võitnud Aliis Aalmann avaldas esimese novellikogu", ERR, 19.08.2025
* Annika Mägimets, "Arvustus. "Minust ei saanud sulle kallimat – minust sai nõid"", ERR/Värske Rõhk, 18.12.2024
Udatšnõi

**Udatšnõi** on linn Venemaal Sahhas Mirnõi ulussis. Asub Marha jõe ääres, 1370 km Jakutskist loodes.

Udatšnõi rajati 1955. aastal teemandileiukoha juurde. 1968. aastal sai aleviks. Linnaõigused sai 1987. aastal.

Linna lähedal on suur Udatšnaja teemandikaevandus. 

Linnast 9 km kaugusel on Poljarnõi lennujaam, millel on lennuühendus Jakutski, Krasnojarski ja Novosibirskiga.

2010. aastal oli linnas 12 613 elanikku.

## Viited

## Välislingid

*http://www.udachny.ru/
Poltava (laev)

**Poltava** oli Venemaa lahingulaev, mida hakati ehitama 16. juunil 1909 Peterburis.

Laev sai nime 1709. aasta Poltava lahingu järgi, kus Venemaa alistas Rootsi kuninga Karl XII.

## Üldkirjeldus
Poltava ja selle sõsarlaevad Gangut, Sevastopol ja Petropavlovsk olid Vene laevastikus ennenägematult suured: nende veeväljasurve oli 23 288 t, pikkus 181,2 m, laius 26,9 m ja sügavus 8,5 m. Peakaliibris oli kõigil kaksteist 305 mm kahurit, kuusteist 120 mm kahurit torpeedode tõrjumiseks, kaks 75 mm kahurit ja üks 40 mm kahur. Kuna lahingulaevasid plaaniti kasutada esimese maailmasõja sõjategevuses, lisati laevadele ka kaks 63 mm kahurit ja üks 47 mm õhutõrjekahur.

10. juulil 1911 lasti Poltava vette, kuid lõplikult valmis saanuks kuulutati laev 17. detsembril 1914. Selleks ajaks oli esimene maailmasõda kestnud juba neli ja pool kuud. Sellegipoolest ei teinud laev sõjas sakslaste suunas ühtegi lasku.

## 1919. aasta tulekahju
Laev seisis pikka aega Helsingi sadamas, kust see 1918. aastal edasi Kroonlinna viidi. Hiljem samal aastal toimetati Poltava Petrogradi, kus see jäeti Admiraliteeditehase sadamabasseini seisma. Juba 1917. aasta revolutsiooni segaduste tõttu laiali minevast laevameeskonnast oli 1919. aasta sügiseks alles jäänud vaid üksikud liikmed.

Laeva elektrigeneraatorid ei töötanud, mistõttu liiguti pimedas küünla või petrooleumilambi abil. Sellegipoolest küdes laeva vööripoolses katlaruumis naftaküttel katel, et hoida temperatuur laevas plusskraadides. 24. novembril 1919 olid sealsed kütjad jätnud katlaruumi naftatanki luugi tugevalt kinni keeramata, mistõttu voolas naftat trümmi ja hiljem katlaruumi. Nafta tase tõusis katla tuleni ja seejärel süttis nafta põlema.

Õnnetuse ilmnedes selgus, et Poltava tuletõrjesüsteemid ei olnud töökorras. Tulekahju tuli kustutama linna tuletõrje, kaks jäämurdjat ja üks päästelaev. See võttis aega 15 tundi. Juhtunu käigus selgus, kannatada sai lahingulaeva vööriosa.

## Vrakk
Poltava jäi seisma poolpõlenud vrakina ning õnnetust varjati avalikkuse eest uue sajandi alguseni.

## Viited
Hetkväärtus

**Hetkväärtus** on  mõõtetehnikas, mehaanikas ja elektrotehnikas ajast sõltuva muutuja väärtus (väljendatuna arvu ja ühikuga) antud hetkel ehk ajamomendil.

Mõne ajast sõltuva suuruse hetkväärtust tähistatakse väiketähtedega, näiteks 

:u – ajast sõltuva elektripinge hetkväärtus
:U – pinge efektiivväärtus
Kui on vaja rõhutada, et tegemist on hetkväärtusega, lisatakse sulgudes täht t, näiteks
:\Phi(t) – ajast sõltuva magnetvoo hetkeväärtus

Hetkväärtuste metroloogiline registreerimine nõuab hetkväärtuste skaneerimist ja andmete salvestamist. See on kõige hõlpsamini teostatav perioodiliste protsesside korral, kasutades ostsilloskoopi.
Ladoga (laev)

**Ladoga** oli aastatel 1866–1869 Peterburi laevatehases ehitatud Vene miiniveeskja.

## Üldkirjeldus
Laeva ehitamist alustati 8. novembril 1866 Peterburis P. F. Semjannikovi ja V. A. Poletiki laevatehases, võttes eeskujuks Suurbritannia soomuslaeva Captain, millel oli peale aurumasinate ka täielik purjelaeva-varustus. Minini-nimeline laev lasti vette 1869. aasta sügisel. Laev sai oma nime Vene renessansi suurkuju Kuzma Minini järgi.

Kuna Captain uppus 1870. aasta sügisel, otsustasid Minini projekteerijad ja ehitajad esialgsest projektist loobuda ja laeva ümber teha, nt jäeti ära soomustornid. Minin sai valmis 1879. aasta veebruaris.

Laeva (toonase klassifikatsiooni järgi soomusfregati) veeväljasurve oli 5940 t, pikkus 91,1 m. Relvadest oli laeval neli 203 mm ja kaksteist 152 mm kahurit, kaks 64 mm ja kaks 47 mm tavalist kahurit ning neli 47 mm revolverkahurit. Laeva kiirus oli 12,2 sõlme (22,6 km/h). Laev mahutas 500 inimest.

1892. aasta klassifikatsiooni järgi sai Mininist I järgu ristleja, 1909. aastal seadmestati ta miinitranspordiks ja seejärel miiniveeskmiseks. 3. märtsil 1909 nimetati laev ümber Ladogaks, sest nii tähtsatel laevadel olid Vene laevastikus järvede või jõgede nimed. Ladoga veeväljasurve oli 6100 t ja pikkus 92,1 m. Ladoga mahutas 1080 miini. Laevalt eemaldati suurtükirelvastus (v.a neli 47 mm kahurit). Meeskond koosnes 318 inimesest.

Esimeses maailmasõjas osales Ladoga miinitõkete tegemises. 15. augustil 1915, kui rajati miinitõket Tahkuna ja Hanko poolsaare vahel, plahvatas miin Ladoga vasakparda vööriosas ja lõhkus laevakeret. Vesi voolas katlaruumi, mille tagajärjel katlad lõhkesid. Laev vajus kiiresti vee alla. Hukkus viis inimest.

## Vrakk
Ladoga vrakk asub 45 m sügavusel vees. Pärast esimest maailmasõda tõsteti kaks 47 mm kahurit üles. Helsingi sõjamuuseumi loal võib vraki juurde sukelduda.

## Viited
Tiina Hiob

**Tiina Hiob** (sündinud 10. augustil 1964) on eesti turundus- ja haridustegelane. 

Tiina Hiob asus Tallinna Pedagoogikaülikooli tööle 1993. aastal, kus temast sai hiljem reklaami ja meedia, uuema nimetusega reklaami ja suhtekorralduse õppekava juht. Seejärel on ta olnud Tallinna Ülikooli kommunikatsiooniinstituudi õppejuht (2010–2013) ja kommunikatsiooniinstituudi direktor (2013–2015). 

Tiina Hiob on 2013. aastast Tallinna Ülikooli senati liige ja Tarbijakaitse ja Tehnilise Järelevalve Ameti reklaami nõukoja liige ning 2015. aastast TLÜ Balti filmi, meedia ja kunstide instituudi nõukogu liige. 

## Tunnustus
* 2017 – Elutöö Kuldmuna (Turundajate Liidu auhind)
* 2019 – Tallinna Ülikooli sajandi vilistlane

## Viited
Roland (sõjalaev)

**Roland** oli 1927. aastal Bremenis ehitatud Saksa miiniveeskja.

## Üldkirjeldus
Roland ehitati 1927. aastal lähisõidu-kruiisilaevaks, mille pikkus oli 89 (91) m, maht 2436 brutoregistertonni. Laeval oli kaks auruturbiini koguvõimsusega 4300 hj. 23. augustil 1939 arvati laev sõjalaevastiku koosseisu ning sellele paigaldati kaks 88 mm, üks 37 mm ja kaks 20 mm õhutõrjekahurit.

## Viimane mereretk
21. aprillil suundus kaheksast laevast koosnev laevagrupp (sh Roland) Tallinnast Narva lahe poole, et lisada lahte miine juurde. Kell 22.30 plahvatas miin Rolandi vasakpardas. Kapteni käsul peatati auruturbiinid ja lasti päästepaadid vette, kuid meeskonnal ei õnnestunud evakueeruda, sest kokkupuutel teise miiniga vajus laev kreeni ja uppus kell 22.41. Pääses 73, hukkus 130 inimest. Hilisem analüüs näitas, et laev sattus sakslaste endi pandud miinidele.

## Vrakk
Rolandi hukkumispaik asub Toilast 31 km põhjas Venemaa territoriaalvetes. Veesügavus hukkumispaigas on 35 m.

## Viited
Uppsala vald

**Uppsala vald** on vald Rootsis Uppsala läänis.

## Sõpruslinnad
*  Bærum (Norras)
*  Frederiksberg (Taanis)
*  Hafnarfjörður (Islandil)
*  Hämeenlinna (Soomes)
*  Tartu (Eestis)
*  Minneapolis (Ameerika Ühendriikides)
*  Daejeon (Lõuna-Koreas)

## Viited

## Välislingid
* Uppsala valla koduleht
*  Uppsala linnapea saab Tartu medali Tartu Linnavalitsuse pressiteade 4.11.2008
Furö

**Furö** on Rootsile kuuluv saar Läänemeres Kalmari väinas mandri ja Ölandi saare vahel. Halduslikult kuulub saar Kalmari lääni Oskarshamni valda. Furö paikneb mandrist ligikaudu viie kilomeetri kaugusel.

Kogu saare hõlmab Furö looduskaitseala. Saare idaosas asub linnukaitseala.

1874. aastal rajati saarele majakas ja lootsijaam. Majakas automatiseeriti 1911. aastal. 1921. aastal viidi majakas saarelt üle lähedal asuvale Finnreveti karile. 1932. aastal põles lootsijaama ja majaka hoone maha. Lootsijaama hoone ehitati uuesti üles.

Lootsijaam tegutses saarel kuni 1965. aastani.

## Viited
Harri Drell

**Harri Drell** (sündinud 19. novembril 1964 Tallinnas) on endine eesti korvpallur.

## Haridus
Harri Drell lõpetas 1983. aastal Tallinna Spordiinternaatkooli.

## Sportlaskarjäär
1975. aastal hakkas ta käima ujumistreeningutel, kuid hiljem otsustas onu Aleksander Drelli ja treener Üllar Kerde õhutusel hakata tegelema korvpalliga.

1982. aastal võitis ta Kalevi meeskonna koosseisus NSV Liidu juunioride meistrivõistlustel hõbemedali ja 1983. aastal pronksmedali. Armeeteenistuses olles mängis Drell Riia ASK duubelmeeskonnas ning selle koosseisus tuli 1984. aastal pronksmedalile.

Aastatel 1983–1990 kuulus ta Tallinna Kalevi esinduskoosseisu, kes mängis NSV Liidu korvpallimeistrivõistlustel esiliigas ja kõrgliigas. Kalevi mängijana saavutas ta meistrivõistlustel 1989. aastal. 6. koha ja 1990. aastal 5. koha. Eesti korvpallikoondises mängis ta 13 korral. NSV Liidu meistersportlaseks sai Drell 1987. aastal.

Eesti korvpallimeistrivõistlustel on Drell võitnud kuldmedali 1990. aastal Standardi meeskonnas ning aastatel 1984, 1986, 1989 Harju KEK-i meeskonnas hõbemedali. Kuulunud Eesti korvpalli karika võitnud meeskonda neljal aastal (1988, 1989, 1991 ja 1992).

Hooajal 1992/1993 mängis ta Soomes. Veteranide maailmamängudel võitis Drell 2017. aastal Eesti koondise koosseisus pronksmedali. 

## Isiklikku
Harri Drell on tegutsenud eraettevõtluses. 

Harri Drelli abikaasa Marelle Grünthal-Drell on kuulunud Eesti noorte-, juunioride ja täiskasvanute korvpallikoondisse. Tema poeg Henri Drell on Eesti korvpallikoondise liige, kes mängib Ameerika Ühendriikides elukutseliste korvpalli G-liigas ja NBA-s.

## Vaata ka
* Korvpalliklubi Kalev
* Kuldne Kalev
* Kalev (film)

## Viited

## Välislingid
* Harri Drell.. Eesti spordi biograafiline leksikon.
* Harri Drell: Korvpall on äri – tõsine inimturg. Andres Sõbra intervjuu. ohtuleht.ee, 25. mai 2020.