Antonio Magliabechi

**Antonio di Marco Magliabechi** (või **Magliabecchi**; 29. oktoober 1633 – 4. juuli 1714) oli Itaalia raamatukoguhoidja, õpetlane ja bibliofiil.

## Elulugu
Ta sündis Firenzes Marco Magliabechi ja Ginevra Baldorietta pojana. Tema isa suri, kui Antonio oli noor mees. Antonio töötas mõnda aega Matteo Roselli stuudios, kuid kullassepa õpipoisina tegutses Ponto Vecchios. Seal töötas ta 40. eluaastani, kuni kardinal de' Medici raamatukoguhoidja Michele Ermini märkas tema akadeemilisi võimeid ning õpetas talle ladina, kreeka ja heebrea keelt.

1673. aastal sai temast Toscana suurhertsogi Cosimo III de' Medici raamatukoguhoidja. Magliabechist sai Firenze kirjanduselu keskne tegelane ning temaga sobitasid tutvust ja pidasid kirjavahetust mitme riigi teadlased. Ta oli ka paljude teoste tunnustamata kaasautor. Kuigi see mainekas ametikoht tegi ta tuntuks, peetakse teda eriliseks pigem isikuomaduste ja tohutu hulga iseseisvalt omandatud teadmiste tõttu. Teda kutsuti entsüklopeediaks, elus raamatukoguks, raamatuõgardiks (Divoratore di Libri) ja kõige ratsionaalsemaks bibliomaaniks, kuna ta luges läbi kõik soetatud teosed. Tema isiklik raamatukogu koosnes 40 000 raamatust ja 10 000 käsikirjast. Tema maja oli raamatuid täis – trepid olid nendega ääristatud ja need täitsid esiku. Räägiti lugusid tema hämmastavast mälust, mis oli "meelde jättes nagu vaha ja meeles pidades nagu marmor".

Magliabechi ei hoolinud argiasjadest. Väidetavalt unustas ta kord üle aasta oma palka välja võtta. Ta kandis riideid, kuni need seljas lagunesid, ja pidas ööseks lahtiriietumist suureks ajaraiskamiseks, kuna "elu on nii lühike ja raamatuid nii palju". Ta võttis vastu kõik uurivad õpetlased tingimusel, et nad teda töö ajal ei sega. Ta tundis sügavat vastumeelsust jesuiitide vastu. Räägiti, et kord näitas ta ühele võõrale Palazzo Riccardit sõnadega: "Siin toimus õppimise taassünd" ja osutas seejärel jesuiitide kolledži poole: "Need seal tulid, et see maha matta."

Magliabecchi suri 1714. aastal 81-aastaselt Santa Maria Novella kloostris. Ta pärandas oma raamatud suurvürstile kasutamiseks avaliku raamatukoguna, ülejäänud vara linna vaestele. Tema raamatukogu oli tuntud kui "Magliabechiano". Kuningas Vittorio Emanuele II liitis selle 1861. aastal suurhertsogi eraraamatukoguga, nii et tekkis Firenze keskrahvusraamatukogu (Biblioteca Nazionale Centrale Firenze) tuumik.

## Ekstsentrilisus
Magliabechi oli tuntud kui ekstsentrik. Ta oli metsiku välimusega mees ega hoolinud üldse enda heaolust. Ta keeldus teenijatest. Tema toidulaual oli tavaliselt kolm kõvaks keedetud muna koos joogiveega. Magliabechi ei hoolinud ka isiklikust hügieenist ja magas riietes. Tal oli ukses väike aken, mille kaudu ta vaatas kõiki, kes temaga suhelda soovisid, ja kui ta ei tahtnud nende seltskonda, siis ta neid vastu ei võtnud. Ta veetis iga päev mõned tunnid palee raamatukogus. Väidetavalt ei käinud ta kunagi Firenzest kaugemal kui Pratos, kus ta oli korra koos Vatikani raamatukoguhoidja kardinal Henry Norisega üht käsikirja vaatamas.

## Viited

## Kirjandus
* Loomingu Raamatukogu, 2003, 15–16. Frans G. Bengtsson. "Pikkade juustega Merovingid". "Järelehüüd Magliabechile". Rootsi keelest tõlkinud Anu Saluäär