Juri Aihhenvald

**Juri Aleksandrovitš Aihhenvald** (vene keeles *Юрий Александрович Айхенвальд;* 16. november 1928 Moskva – 28. juuni 1993 Moskva, Venemaa) oli Nõukogude ja Vene luuletaja, tõlkija, memuarist ja inimõiguste aktivist. Ta oli tuntud kirjanduskriitiku ja filosoofi Juli Aihhenvaldi lapselaps.

## Elulugu
Tema vanaisa, Juli Aihenvald, kirjanduskriitik, filosoof ja publitsist, pagendati NSV Liidust 1922. aastal koos rühma silmapaistvate vene kultuuritegelastega. Tema isa, Aleksandr Aihenvald (1899–1941), oli Buhharini koolkonna majandusteadlane, 1933. aastal vangistati ja hukati 1941. aastal. 1938. aastal arreteeriti tema ema ja paljud teised sugulased represseeriti. Juri kasvas koos vanaemaga.

Sõja ajal õppis kutsekoolis ja töötas samaaegselt tehases. Hiljem astus töölisnoorte kooli. Hakkas kirjutama luulet ja 1944. aastal asus käima kirjastuse "Molodaja Gvardija" kirjandusühingus, kus kohtus Aleksandr Volpini ja Naum Koržaviniga.

1947. aastal asus õppima V. P. Potjomkini nimelise Moskva Pedagoogilise Instituudi kirjandusteaduskonda. Kuulus insituudi komsomolikomiteesse. 1. novembril 1949. aastal arreteeriti "nõukogudevastaste avalduste eest" ja saadeti NSVL MGB erinõupidamise otsusega 4. veebruarist 1950 kümneks aastaks asumisele Karagandasse (seal kandsid oma pagendust ka A. Volpin ja N. Koržavin), kui "sotsiaalselt ohtlik element". Karagandas töötas elektromontöörina. 5. septembril 1951. aastal arreteeriti uuesti "terroristlike avalduste eest" ja saadeti Moskvasse. 1952. aastal tunnistas Serbski nimeline Instituut ta vaimuhaigeks ning 2. aprillil 1952 saatis NSVL MGB erinõupidamine ta tähtajatule ravile kinnises psühhiaatriahaiglas. 1952-55 viibis sundravil Leningradi eripsühhiaatriahaiglas. Tema tütar Aleksandra Aihenvald: "1951. aastal vahistati mu isa sionistlikus vandenõus osalemise süüdistusega. Ta viidi Moskvasse ja kuulati üle. Peagi sai ta aru, et ei saa laagris eluga hakkama: isa oli lühike, kõhn ja haiglane. Ja ta otsustas teeselda hullumeelset." 14. märtsil 1955 ta rehabiliteeriti ja vabanes.

Pärast vabanemist asus taas õppima Potjomkini nimelisse Pedagoogilisse Instituuti, mille lõpetas 1957. aastal. 1957-1968 töötas Moskva keskkoolides vene keele ja kirjanduse õpetajana kirjutades samal ajal mitmesuguseid kirjandusteoseid ja luulet. Tema Moskva seltskond oli väga suur ja kirju: sõbrad, õpilased, dissidendid. 1964. aastal lavastas teater "Sovremennik" Édouard Rostandi komöödia "Cyrano de Bergerac", mis põhines tema tõlkel ja lavastusel. Tema suurim kuulsus tuli aga tema luulest, mida levitati samizdatis ja avaldati välismaal.

Alates 1960. aastatest oli ta pidevalt KGB jälgimise all. Võimud olid eriti huvitatud tema korteri "avatud uste päevast", mida külastasid paljud sõbrad, tuttavad ja endised koolilapsed. Ta vältis osalemist avalikes inimõiguste kampaaniates. Ta pidas sobivaks neid, mis võisid mõjutada lääne avalikku arvamust või mida korraldati „kui inimene ei saa teisiti ausat elu elada“. Ta oli mitme inimõiguste üleskutse anonüümne autor (näiteks matemaatikute kiri Jesenin-Volpini kaitseks). Ta andis teavet samizdat ajakirjale „Jooksvate sündmuste kroonika” ja osales korjandustes, et aidata oma veendumuste pärast tagakiusatud ohvreid – poliitvange, neid, kes olid kaotanud töö või olid muu kohtuvälise tagakiusamise ohvrid. 1968. aastal allkirjastas ta kirja Aleksandr Ginzburgi ja Juri Galanskovi kaitseks ning vallandati selle eest koolist. Hiljem lubati ta kohtu otsusega uuesti kooli tööle, kuid kooli ta enam ei naasnud, saades vabakutseliseks kirjanikuks. Ta töötas kirjandus- ja teatrikriitiku, tõlkija ja kultuuriajaloolasena. Ta avaldas teoseid avalikus ajakirjanduses (nõukogude ajal sageli pseudonüümide all), samizdatis (ise avaldades) ja tamizdatis. 1960. aastatest kuni 1990. aastateni oli A. maja jätkuvalt liberaalse intelligentsi ja inimõiguste aktivistide kohtumispaik. 1975. aastal sai ta prokuratuuris ülekuulamisel raske südamerabanduse ja elas raske südamehaigusega. Tema tütar meenutas, et talle "väga ei meeldinud, kui teda dissidendiks kutsuti".

Ta osales Memorial asutamiskongressil (jaanuar 1989) ja oli teadus- ja praktilise keskuse Memorial juhatuse liige alates selle asutamisest juunis 1990.

Ta on maetud Moskva lähedale Domodedovo kalmistule.

## Teoseid
* Teraval äärel. Luule- ja proosaraamat (München, 1972)
* Ostužev (Moskva, 1977)
* Liigaasta. Luule- ja proosaraamat (München, 1980)
* Don Quijote Venemaa pinnal (2 köidet, New York, 1982–1984)
* A. I. Sumbatov-Južin (Moskva, 1987)
* Luuletused ja poeemid erinevatest aastatest (Moskva, 1993)
* Viimased leheküljed: Mälestused. Proosa. Luule (Moskva, 2003)

## Viited