Instrumentaalteater

**Instrumentaalteater** (saksa keeles *instrumentales Theater*) on eksperimentaalse muusikateatri liik, mille puhul lavalise tegevuse aluseks on musitseerimiseks vajalikud liigutused. 

Instrumentaalteatri mõiste võtsid kasutusele Heinz-Klaus Metzger ja Mauricio Kagel. Metzger viitas sellega John Cage’i teatraalsele loomingule, eriti teosele "Music Walk" (1958). Kuigi ka Kagelit mõjutas Cage'i "kontrollitud tegevuse" (*"disciplined action"*) idee, mis hõlmab ühtaegu nii pillimängu kui ka igapäevaelu tegevusi, on Kageli sõnakasutus seotud pigem tema enda heliloominguga. 

Kuna tänapäeval mõistetakse instrumentaalteatrit nii üldnimetusena eksperimentaalse muusikateatri eri suundumuste ja vormide kohta, kuid kitsamalt kasutatakse seda ka seoses Kageli või temaga seotud heliloojate loominguga, võib see tekitada segadust. instrumentaalteatri tähenduses on kasutusel ka terminid "lavaline kompositsioon" (*szenische Komposition*, Danuser 1992, 347) ja "komponeeritud teater" (*komponiertes Theater*, Rebstock / Roesner 2012). 

Kui traditsioonilises muusikateatris, nagu näiteks ooperis, aga ka selle modernistlikes järglastes, on pillimäng lavalisest tegevusest tavaliselt rangelt eraldatud, siis instrumentaalteatris määravad lavalise tegevuse muusikute mängu liigutused. Kagel (1963) nendib: „Poodium, millel instrumentalist mängib, ei erine teoreetiliselt teatri omast. … Uue estuspraktikaga tahetakse pillimäng ühtlustada näitemänguga laval."

Järelikult puuduvad instrumentaalteatris paljud traditsioonilise draama või ooperi põhijooned: lavaline illusioon, rollimängud, dramaatilised tegelased ja libreto või dialoog. Selle asemel on instrumentaalteater tihedalt seotud eksperimentaalse teatri, performansi ja postdramaatilise teatri vormidega. Kageli loomingus koorub algusest peale välja kaks lähenemist. Selles, mida Marianne Kesting (1969) nimetab "muusika teatraliseerimiseks" (*Theatralisierung der Musik*), juhitakse eraldi tähelepanu pillimängule omasele teatraalsusele, kaotades sellega näiteks mängulise žesti ja helilise tulemuse tavapärase seose. Näiteks Kageli teoses "Sonant" (1960/…) peavad kitarri-, kontrabassi-, harfi- ja löökpillimängijad esitama virtuoosseid lõike, mis samas partituuri järgi peavad kõlama “võimalikult vaikselt”. Kogu liikumist saab mängida ka täiesti helitult, kuid kõik partituuris kirja pandud noodid peavad olema õigesti sõrmitsetud. Mängu visuaalne efekt ei ole seetõttu enam akustilise tulemusega ühildatav. Ja vastupidi, "teatri musikaliseerimisel" (*Musikalisierung des Theaters*) esitatakse muusikalavastus väljamõeldud, lavalises keskkonnas, mida Kagel esmakordselt rakendas teoses "Sur scéne" (1960). Hilisemad teosed, nagu "Match für drei Spieler" (1963) ja lavaline kompositsioon "Staatstheater" (1970) ühendavad sageli neid kahte lähenemist. 

Kageli instrumentaalteater on tihedalt seotud Dieter Schnebeli "visuaalse muusikaga" (*visuelle Musik*). Sellel on sarnasusi ka fluksuse, Sylvano Bussotti, Georges Aperghise loominguga ning Ameerikas ONCE grupi heliloojate Robert Ashley, Gordon Mumma, Roger Reynoldsi ja grupiga Sonic Arts (Robert Ashley, David Behrman ja Alvin Lucier). Kageli looming avaldas otsest mõju ka tema õpilastele nagu Giorgio Battistelli, Carola Bauckholt, Manos Tsangaris ja Maria de Alvear, kuid näib olevat mõjutanud ka teisi järgnevate põlvkondade heliloojaid, nagu Hans-Joachim Hespos, Heiner Goebbels ja Gerhard Stäbler.

## Vaata ka
*muusikateater

## Välislingid
* Heile, Björn 2016. Instrumentales theater. Hiekel, J. P. and Utz, C. (eds.) Lexikon Neue Musik. Metzler & Bärenreiter: Stuttgart, pp. 289-290