Mercedes-Benz W110

**Mercedes-Benz W110** on suurema keskklassi neljaukseliste sedaanide seeria, mida tootis Mercedes-Benz aastail 1961–1967 (üksikud eksemplarid ka 1968. aasta alguses). See kuulub koos suuremate, kuuesilindriliste W111 ja W112 mudelitega Mercedese nn *Heckflosse* (sabauime) perekonda.

1959. aastal tuli välja Mercedese luksussedaan W111, mis vahetas välja senised kuuesilindrised Ponton-mudelid W105, W180 ja W128. Kuna Mercedes-Benz oli parasjagu rakendamas mastaabisäästu, otsustati ka neljasilindrised Pontonid (W120/W121) välja vahetada uue Heckflosse-disainiga sedaani vastu, mis jagas suuremate kuuesilindriliste autodega samu agregaatosi. Esimesed W110 kasutas trummelpidureid ja neljakäigulist manuaalkäigukasti, vedrustus oli sõltumatu kahe õõtshoova ja stabilisaatoriga, taga keskmise liigendiga ja keskmise kompenseeriva vedruga. Mõlemal teljel olid spiraalvedrud ja hüdraulilised amortisaatorid.

W110 esitleti augustis 1961 Frankfurdi autonäitusel, vahetades välja Pontoni seeriast W121, samal ajal W120 toodeti veel umbes aasta aega edasi. Esimesteks mudeliteks oli **190c** (110.010), mis kasutas 1897 cm3 M121 R4-bensiinimootorit Solex 34 PJCB karburaatoriga (121.924), võimsuseks 80 hj, hinnaga 9950 DEMI ja **190Dc** (110.110) 1988 cm3 OM621 R4 diiselmootoriga võimsusega 55 hj (621.918), hinnaga 10 450 marka. W110 kasutas sama keret mis suuremad W111 ja W112, erinevusteks oli teljevahe 5 cm lühem ja ninaosa 14,5 cm, lisaks olid esilaternad W111 kandiliste vertikaalsete asemel ümmargused ja kasutati vähem kroomdetaile. Ka sisemuses kasutati võrreldes W111ga puitliistude asemel bakeliitliiste ja tagaiste oli fikseeritud. Lõpphinnaks oli 190c 10 600 ja 190Dc 11 100 marka. Vaatamata oma nõrgemale ja mürarikkale mootorile oli diiselmudel 190Dc eriti populaarne taksojuhtide seas, kuna oli võrreldes W111st lühem ja paremini manööverdatav, pakkudes samal ajal sama mahukat sõitjate- ja pagasiruumi.

1963. aastast oli lisavarustusena saadaval ka hüdraulilise siduriga 4-käiguline automaatkäigukast. Lisaks olid pidurid nüüd hüdraulilise võimendiga ja esiratastel hakati kasutama ketaspidureid.

Juulis 1965 läbis W110 facelifti. Eesmised suunatuled kolisid esitiibadelt esilaternate alla, C-piilarisse lisandus W111 mudelitel kasutatud õhuava, ka tagatuled olid nüüd suuremad. 190c ja 190Dc vahetasid välja mudelid **200**, mille mootor oli nüüd suurendatud töömahuga (1988 cm3) ja kahe Solexi karburaatoriga, võimsuseks 95 hj (121.940), hinnaks 10 800 DEMI; **200D** suuresti ei muutunud, vaid väntvõll oli nüüd kolme pealaagri asemel viiega, hinnaks 11 300 DEM; mudelivaliku tippu lisandus uus mudel **230** (110.011), mis kasutas W111 mudeli 230S 2306 cm3 reaskuuest M180 bensiinimootorit, kuid Zenithi karburaatorite asemel kasutas see odavamal mudelil 200 kasutatud Solexi karburaatoreid, võimsuseks 105 hj (180.945), hinnaga 11 700 marka. Juulis 1966 sai ka 230 endale 230S modifitseerimata mootori Zenithi karburaatoritega, võimsusega 120 hj (180.949).

Erinevalt kuuesilindrilistest W111/W112 vendadest toodeti W110 ainult neljaukseliste sedaanidega, kupeesid ja kabriolette ei toodetud. Samas toodeti erikeredena Lorchis (Baden-Wurttembergi liidumaal) tegutsev kerefirma Binz kiirabiautosid ja Mechelenis tegutsev Mercedese Belgia impordifirma IMA universaale; lisaks disainis Binz 65 cm pikema teljevahega kolme istmereaga seitsmeistmelise sedaani, mis aga pandi kokku Mercedese tehases Sindelfingenis. Neidki kasutati valdavalt taksodena, aga ka hotellide ja lennufirmade poolt.

Viimased W110 toodeti 1967. aasta lõpus, järglasmudeliks sai 1968. aastal W114/W115 hüüdnimega "/8" (Strich-Acht).

Kokku toodeti sedaane 1961–1965 129 830 190c ja 223 820 190Dc, ning 1965–1967 69 789 200, 39 619 230 ja 159 365 200D. Šassiisid erikerede jaoks toodeti 724 190c, 1825 190Dc, 418 200, 1970 tavalise ja 283 pikendatud teljevahega 200D ning 233 tavalise ja 406 pikendatud teljevahega 230.

## Viited