Sergei Aleksandrovitš

Suurvürst **Sergei Aleksandrovitš** (29. aprill/11. mai 1857 Tsarskoje Selo – 4. veebruar/17. veebruar 1905 Moskva) – Aleksander II viies poeg; Moskva kindralkuberner, Keiserliku Õigeusu Palestiina Seltsi esimene esimees. Suurvürstinna Jelizaveta Fjodorovna abikaasa. Hukkus terrorist Ivan Kaljajevi pommirünnaku tagajärjel.

Ta sündis aastal 1857 Tsarskoje Selos keiser Aleksander II ja keisrinna Marija Aleksandrovna viienda pojana.

Oma sünnipäeval, 29. aprillil 1857, värvati suurvürst lipnikuna Preobraženski kaardiväepolku 1. (tsaari) pataljoni. 5. juulil 1872 ülendati ta alamporutšikuks ja 11. jaanuaril 1874 porutšikuks. Algselt oli ta sõjaväeteenistuse suhtes ükskõikne (ta unistas meremeheks saamisest, kuid ema pealekäimisel loobus mereväekarjäärist), kuid 18- või 19-aastaselt mõistis ta oma kohusetunnet ja tekkis huvi sõjanduse vastu. Alates 1876. aastast teenis ta polgus rooduülemana. 10. augustil 1876 ülendati ta adjutandiks ja 30. augustil staabikapteniks. 28. aprillil 1877 ülendati ta polkovnikuks.

Ta osales aastatel 1877–1878 Vene-Türgi sõjas, teenis oma isa kaaskonnas ja määrati lühikest aega Rustšuki üksusesse. Silmapaistva luure eest Koševo küla lähedal Bulgaarias autasustati teda Püha Georgi ordeni 4. järguga.

Aastatel 1880–1881 reisis ta Itaaliasse. 21.–31. maini 1881 tegi ta koos oma venna, suurvürst Pavel Aleksandrovitši ja nõo Konstantin Konstantinovitšiga palverännaku Pühale Maale, kus ta sai lähedaseks arhimandriit Antoniniga (Kapustiniga), Venemaa Kirikliku Misjoni juhiga Palestiinas. Oma isa algatusel korraldas Antonin koos venna Aleksander III-ga kiriku ehitamise Jeruusalemma Ketsemani aeda oma lahkunud ema, keisrinna Maria Aleksandrovna mälestuseks. Ta külastas Jeruusalemma uuesti 1888. aastal koos oma naise Jelizaveta Fjodorovnaga, et osaleda kiriku pühitsemisel.

Alates maist 1882 juhtis ta Preobraženski polgus pataljoni. Alates veebruarist 1887 juhtis ta Preobraženski kaardiväepolku.

Alates 26. veebruarist 1891 oli ta Moskva kindralkuberner. Alates maist 1896 oli ta samaaegselt Moskva sõjaväeringkonna ülem (kindralleitnant).

Alates detsembrist 1894 oli ta Riiginõukogu liige.

Alates 1892. aastast oli ta Berliini õigeusu Püha Vürst Vladimiri Vennaskonna auliige, mis tegutses suurvürst Vladimir Aleksandrovitši patronaaži all.

1892. aastal toimus Moskva Linnaduuma hoone pidulik avamine ja pühitsemine Voskresenskaja väljakul; sama aasta lõpus toimusid linnavolikogu liikmete valimised vastavalt uutele "Linna määrustikele".

Tema kuberneriks olemise ajal anti 15. oktoobril 1892 välja ülemdekreet: "Eelmise värbamissüsteemi kohaselt teeninud madalama astme juutidel ja nende pereliikmetel, kes olid määratud sisemaa kubermangude linnadesse, samuti neil, keda pensionile jäädes ei olnud veel ühtegi seltsi määratud", keelati määramine maksuseltsidesse ning Moskva ja Moskva kubermangu käsitöögildide koosseisu; eespool nimetatud isikutel, samuti "neil, kes on määratud juudi asustuspiirkonnas asuvatesse seltsidesse", keelati nii ajutine kui ka alaline elamine Moskvas ja Moskva kubermangus - vastavalt juutide ajutiseks viibimiseks väljaspool asustuspiirkonda kehtestatud üldeeskirjadele (st vastavalt "Passide ja põgenike harta" artiklile 157); Määrus nägi ette, et kõik loetletud juutide kategooriad, „kes elavad Moskvas ja Moskva kubermangus käesolevate eeskirjade avaldamise ajal, tuleb koos nende pereliikmetega nimetatud paikadest välja viia igal üksikul juhul Moskva kindralkuberneri ja siseministri vastastikusel kokkuleppel määratud tähtaja jooksul“; need piirangud ei kehtinud pensionil olevate madalamate astmete juutide kohta, kes olid juba registreeritud Moskva ja kubermangu kodanlikes seltsides, samuti nende kohta, kes liitusid igaveste käsitööliste gildidega.

1892. aastal alustati Sergei Aleksandrovitši algatusel endiste Moskva kindralkuberneride portreegalerii loomist. Tema ametiajal valmis Mõtištši veevarustussüsteemi uue osa ehitus (1893), avati Moskva Linnamajandusmuuseum (1896) ja Kunsti- ja Avalik Teater (1898) ning linna transpordiparki lisati trammid (1899). Ta käsitles Moskva jõe vee kvaliteeti, andes välja määruse, mis keelas tehaste reovee ärajuhtimise (tänu Nikolai Naidenovi pingutustele, kes ei soovinud, et suured tehased, nagu Trehgornaja manufaktuur, suletaks, ei jõustatud seda määrust tegelikult kunagi). Moskvasse õppima tulevatele üliõpilastele mugavate elutingimuste loomiseks tõstatas ta Moskva Ülikoolis ühiselamute rajamise küsimuse: esimene ühiselamuhoone avati 1899. aastal, teine ​​1903. aastal.

Sergei Aleksandrovitši valitsemisaja sünge episood oli mais 1896 toimunud Hodõnka välja katastroof. Ametlike andmete kohaselt hukkus katastroofilises tormis 1389 inimest ja 1300 sai raskelt vigastada. Korraldajate kuritegelik hooletus tekitas Venemaal avalikkuse pahameelt. Levinud kuulujutt süüdistas juhtunus Moskva kindralkuberneri Sergei Aleksandrovitši (hüüdnimega "Hodõnka vürst"). Valitsus viis läbi uurimise ning Moskva politseijuht ja mitmed madalama astme ametnikud eemaldati ametist. Sergei Aleksandrovitši vastased kasutasid Hodõnkat ettekäändena tema tagasiastumise nõudmiseks, kuid samal aastal, 1896, määrati suurvürst Moskva sõjaväeringkonna ülemaks.

Ta toetas valitsuse ametiühinguid (Zubaatovlus) ja monarhistlikke organisatsioone ning oli revolutsioonilise liikumise vastane. Politseijuht Dmitri Trepov avaldas suurt mõju olukorrale Moskvas pärast 1896. aastat. Suurvürst oli põhiseaduslike reformide otsustav vastane. Ta oli vastu siseministri, vürst Pjotr Svjatopolk-Mirski katsetele kehtestada Venemaal rahvaesindus. 1904. aasta detsembris veenis ta koos Sergei Wittega Nikolai II-t kustutama keiserlikust dekreedist klausli "elanikkonna valitud esindajate" kohta. [6] Pärast 9. jaanuari 1905. aasta sündmusi kuulutas opositsioon Sergei Aleksandrovitši ja tema venna Vladimir Aleksandrovitši sõjalise jõu kasutamise peamisteks süüdlasteks. Sergei Aleksandrovitši palees Peterburis purustati aknad. Sotsialistliku Revolutsioonipartei militantne organisatsioon mõistis ta surma.

1. jaanuaril 1905 astus ta tagasi Moskva kindralkuberneri ametikohalt, kuid jäi ringkonna vägede juhiks, saades Moskva sõjaväeringkonna ülemjuhatajaks.

Ta oli üks Keiserliku Õigeusu Palestiina Seltsi loomise initsiaatoreid ning alates 21. maist 1882 asutajaliige ja esimene esimees, mida ta juhtis kuni oma surmani. Alates 1881. aastast, pärast keiser Aleksander III surma, sai temast Venemaa Keiserliku Ajaloomuuseumi juhatuse auesimees. Ta osales aktiivselt Keiserliku Õigeusu Palestiina Seltsi tegevuses, annetades spetsiaalselt tuhat kuldrubla Püha Haua kirikust saja sammu kaugusel asuva leiukoha (millest sai hiljem Aleksandri Metochion) väljakaevamisteks ning paludes arhimandriit Antoninil (Kapustinil) üle võtta väljakaevamiste juhtimine ja raha kulutamise järelevalve. Selle tulemusel avastati Kohtupäeva väravate lävi, mille kaudu Kristus kõndis Kolgatale.

Oma positsioonile kohaselt (keisripere ühe vanema liikmena) oli ta paljude teadusseltside ja organisatsioonide president, esimees, liige või heategija: Moskva Arhitektuuriselts, Moskva Vaeste Daamide Eestkoste, Moskva Teoloogiaakadeemia, Moskva Filharmoonia Selts, Moskva Ülikooli Aleksander III Kaunite Kunstide Muuseumi Asutamise Komitee, Moskva Arheoloogiaselts ning oli ka Teaduste Akadeemia, Kunstiakadeemia, Ajalooliste Maalikunstnike Seltsi, Moskva ja Peterburi Ülikoolide, Moskva Arheoloogiaseltsi, Põllumajandusseltsi, Loodusteaduste Sõprade Seltsi, Vene Muusikaseltsi, Konstantinoopoli Arheoloogiamuuseumi ja Moskva Ajaloomuuseumi, samuti Moskva Teoloogiaakadeemia, Õigeusu Misjonäride Seltsi ja Vaimulike ja Moraalsete Raamatute Levitamise Osakonna auliige.

## Mõrv ja matmine
4. veebruaril 1905 umbes kell 15.00 lahkus suurvürst Kremlis asuvast Nikolajevski paleest kaarikuga; Nikolskaja tornile lähenedes rebis ta tükkideks „põrgumasin“, mille viskas "Sotsialistliku Revolutsioonipartei võitlusorganisatsiooni" liige Ivan Kaljajev (kaks päeva varem, 2. veebruaril, oli ta keeldunud kaarikule pommi viskamast, kui nägi oma naist ja noori vennalapsi suurvürsti kõrval istumas); ta suri silmapilkselt, kutsar sai surmavalt haavata ja kaarik purunes. Suurvürsti surnukeha tükeldati plahvatuses; pärast palsameerimist ja külmutamist pandi säilmed kirstu, mis paigutati Kremli Tšudovi kloostri katedraali Aleksejevski kirikusse. Moskvast 8. veebruaril saabunud telegrammidest: "Kreml on terve päeva rahvast täis olnud. Suurvürsti kirstu juures peetakse pidevalt mälestusteenistusi. Püha Aleksei kirik, kus asub suurvürsti säilmeid sisaldav kirst, ei mahuta kaugeltki kõiki, kes soovivad tema säilmeid austada ". Haavatud kutsar Andrei Rudinkin viidi Jauza haiglasse, kus ta peagi suri; tema nime mälestati ka 8. veebruari õhtul toimunud keiserlikul mälestusteenistusel, mida juhatas Moskva metropoliit Vladimir (Bogojavlenski) palverändurite üldise nutu saatel.

Matusetalitus, vastavalt keisri poolt heakskiidetud tseremooniale, viidi läbi 10. veebruaril 1905 Kremlis asuva Tšudovi kloostri Aleksejevski kirikus Moskva metropoliit Vladimir (Bogojavlenski) vikaaride abiga; keiser ja keisrinna ei viibinud kohal. Viimased viibisid samal hommikul Suure Tsarskoje Selo palee kirikus toimunud matusetalitusel. Moskva ajalehtede teated matusepäeval teatasid: "Vaatamata sellele, et oli tööpäev, Tuhanded inimesed kogunevad Kremlisse, et avaldada viimast austust ja kummardada märtriks langenud suurvürsti tuha ees. Leina märgiks on mõned poed suletud ja kindralkuberneri majal lehvivad leinalipud valgete plereesidega. Kremli väravate ees on aupaklik rahvahulk moodustanud elava võre ". Enne teenistust nimetas metropoliit Vladimir Jelizaveta Feodorovnale lohutussõnas suurvürsti "märtriks".

Erinevalt kõigist teistest Nikolai II valitsemisajal surnud suurvürstidest ei maetud teda Peterburi Peeter-Pauli katedraali (ega selle kõrval asuvasse Uude hauda); tema säilmed maeti peagi arhitekt Vassili Zagorski projekti järgi ehitatud hauakambrisse Tšudovi kloostri Aleksejevski katedraali alla (lammutati 1930. aastal; 1995. aastal avastati suurvürsti säilmed Kremlis toimunud väljakaevamistel ja viidi Novospasski kloostrisse).