Boriss Poršnev

**Boriss Fjodorovitš Poršnev** (Борис Фёдорович Поршнев; 7. märts (22. veebruar) 1905 Peterburi – 26. november 1972 Moskva) oli vene ajaloolane ja sotsioloog, ajaloodoktor (1941) ja filosoofiadoktor (1966), Clermont-Ferrandi ülikooli audoktor (1957).

1925. aastal lõpetas ta Moskva ülikooli ühiskonnateaduste teaduskonna. Pärast aspirantuuri lõpetamist Venemaa Ühiskonnateaduste Teadusinstituutide Assotsiatsioonis (RANION) (väitekirja kaitsmata) töötas ta muu hulgas Doni-äärse Rostovi kõrgkoolides ja V. I. Lenini nimelises raamatukogus Moskvas. 1930. aastate alguses sai ta tellimuse Jean-François Paul de Gondi, kardinal de Retzi memuaaride teaduslikuks kommenteerimiseks ning hakkas uurima keskaegset Prantsusmaad. Aastatel 1935–1948 (vaheaegadega) õpetas Poršnev Moskva Oblasti Pedagoogilises Instituudis, kus ta hakkas juhatama antiik- ja keskaja ajaloo kateedrit. Aastatel 1938–1941 õpetas ta Moskva Filosoofia, Kirjanduse ja Ajaloo Instituudis ning kaitses seal ka kandidaadiväitekirja (1938). Detsembris 1940 kaitses ta Moskva Filosoofia, Kirjanduse ja Ajaloo Instituudis ajaloodoktori kraadi taotlemiseks väitekirja rahvaülestõusudest Prantsusmaal enne Fronde'i.

1941. aastal evakueeriti ta Kaasanisse, kus ta ajutiselt juhatas Kaasani ülikooli ajalookateedrit. 1943. aastal naasis ta Moskvasse, kus hakkas õpetama Moskva ülikooli ajalooteaduskonnas ja töötas ühtlasi teadurina NSVL TA Ajaloo Instituudis. 1948. aastal avaldas ta Fronde'i käsitleva väitekirja põhjal monograafia, mis pälvis 1950. aastal kolmanda järgu Stalini preemia. Pärast vallandamist Moskva ülikooli ajalooteaduskonnast 1952. aastal juhtis ta NSVL TA Ajaloo Instituudis Lääne-Euroopa maade uusaja ajaloo sektorit (1957–1966). Pärast NSVL TA Üldajaloo Instituudi loomist 1968. aastal asus ta seal juhtima ühiskondliku mõtte arengu ajaloo uurimise sektorit. 1966. aastal kaitses ta monograafia "Feodalism ja rahvamassid" filosoofiadoktori väitekirjana.

Juba kooliaastatel jõudis Poršnev enda sõnul järeldusele, et olemasolevad ajalooraamatud "kirjeldavad sündmusi, kuid mitte ajalugu ennast". Tema teoretiseerimis- ja üldistamisekirge vastu märkisid juba tema esimesed ülikooliõppejõud. Maailmaajalugu uurima asudes valis Poršnev oma teaduslike huvide objektiks rea rahvaülestõuse, mis raputasid Prantsusmaad kogu 17. sajandi vältel. Tema monograafia "Rahvaülestõusud Prantsusmaal enne Fronde'i" ei pälvinud kõrget hinnangut mitte ainult NSV Liidus, vaid äratas laialdast tähelepanu ka prantsuse ajaloolaste seas. Innustatuna oma esimese töö edust ja vastates ajastu ideoloogilisele tellimusele, seadis Poršnev, kellel oli ennegi olnud kalduvus laiaulatuslikele üldistustele, eesmärgiks töötada välja üldine "feodaalühiskonna seadus", mis taandus tema jaoks kõik klassivõitluse juhtivale rollile; ta käsitas klassivõitlust ajalooprotsessi energia universaalse kandjana. Teistele marksistlikele ajaloolastele ei olnud vastuvõetav tema püüdlus allutada faktiline materjal üldisele "ajalooseadusele". See tõi Porshnevile kaasa terava kriitika kampaania ja õpetamiskeelu. 1950. aastate alguses loobus ta Prantsusmaa medievistika probleemidest, kuid jätkas tööd Kolmekümneaastase sõja teemal; ta pidas seda 17. sajandi poliitiliste ja majanduslike protsesside ühendavaks lüliks. Selles suunas tehtud tööd, millest osa ilmus postuumselt, kutsusid spetsialistidest ajaloolaste seas esileveelgi suurema kriitika.

Pärast 1950. aastaid pühendus Poršnev peamiselt sotsiogeneesi ja antropogeneesi probleemidele, mis olid teda huvitanud juba alates 1920. aastate keskpaigast. Ta tegeles lumeinimese olemasolu küsimusega ja paleoliitikumi arheoloogiaga. Inimteadvuse tekke teoreetiline käsitlus koondus tema viimasesse monograafiasse "Inimajaloo algusest". Selles traktaadis revideeris Poršnev inimese kujunemise marksistlikku tööteooriat ja pakkus välja omaenda teooria, mis seletas tänapäevase inimese kujunemist inimestevaheliste suhete ning keele tekkega signaalide süsteemina, mille eesmärk oli peatada või ennetada vaenlase potentsiaalselt ohtlikke tegusid ja eristada "omasid" "võõrastest". Tema ideed läksid vastuollu nõukogude filosoofide ja antropoloogide üldtunnustatud seisukohtadega, mistõttu pärast arutelu 1972. aasta septembris jäeti raamat trükki andmata. See oli Poršnevile ränk hoop, ta murdus moraalselt ja suri kaks kuud hiljem ootamatult. Matusepäeval sai teadlase perekond teate, et monograafia "Inimajaloo algusest" on trükki lubatud; see ilmus 1974. aastal. Just see teos, mis avaldati kärbeteta alles 2007. aastal, pälvib 21. sajandi alguses uurijate suurimat tähelepanu.

## Elukäik

### Lapsepõlv ja noorpõlv
Poršnevite suguvõsa oli pärit Olonetsi kubermangust. Perekonnanimi on tõenäoliselt seotud sõnaga поршни 'pastlad'. Peterburisse asus elama Boriss Fjodorovitši vanavanaisa. Teadlase vanaisal Ivan Pavlovitš Poršhnevil oli kaks tellisetehast Schlüsselburgi maakonnas. Ühe neist, "Neeva tehase" Kortšmino küla lähedal ostis ta 1878. aastal; teise, "Ižora tehase" Ust-Ižora küla lähistel rajas ta 1881. aastal. Ettevõtete edu võimaldas tal tagada poegadele hariduse Euroopas. Borissi isa Fjodor Ivanovitš (1878–1920), kes oli õppinud Saksamaal ja pärinud "Ižora tehase", suutis samuti tagada oma neljale lapsele õnneliku (Boriss Fjodorovitši enda sõnul "muinasjutulise") lapsepõlve. F. I. Poršnev oli ettevõtjate esindajana Sõjalis-tööstusliku komitee liige ning oli, nagu kõik selle liikmed, tihedalt seotud Ajutise Valitsuse esimese koosseisuga. 1917. aasta Oktoobrirevolutsioon, mis oli Fjodor Poršnevile otsustavalt vastuvõtmatu, ei lõpetanud mitte üksnes tema tegevust, vaid mõjus rängalt ka tema tervisele – ta suri 1920. aastal 42-aastasena. Boriss Fjodorovitš ise kujutas oma ettevõtjast isa hiljem oma autobiograafiates "inseneri" või ametnikuna.

Teadlase ema Adelaida Grigorjevna (sündinud Tinturina, 1873–1959), kellel abielu Poršneviga oli teine abielu, huvitus seevastu "progressiivsetest ideedest" ja pedagoogikast. Pärast 1920. aastat astus ta VK(b)Psse ning oli hariduse rahvakomissariaadis Nadežda Krupskaja kaastööline.

Boriss, neljast lapsest noorim, sündis Peterburis. Poiss kasvas jõukuses: õppis joonistamist, muusikat, deklameerimist, võõrkeeli ja ratsutamist. Majas peeti teiste kasvandike seas isegi paari ahvipoega ja igal lapsel oli oma poni. Pärast isa surma 1920. aastal ja konflikti emaga põgenes Boriss kodunt ning veetis paar kuud rändtsirkuse trupis. Tütre mälestuste järgi žongleeris ta osavalt ka küpses eas. Umbes aastatel 1922–1923 mängisid Boriss Poršnev ja tema vanem õde Jekaterina ühe aasta Mihhail Rommi harrastusteatritrupis Tr. bez Režissjora, mille etendused olid "vasakpoolsed vasakpoolsete seas".

### Ülikool ja aspirantuur

Poršnevi algse hariduse kohta on andmed vastuolulised: biograafiates märgitakse tavaliselt, et aastatel 1916–1922 õppis ta Viiburi kommertskoolis (mis muudeti 157. töö­kooliks) ja ta lõpetas selle, kuid 1930. aastate ankeetides on kahel korral mainitud 15. töökooli, s.o prestiižsemat Teniševi kooli. Kooliharidus lõppes 1922. aastal. Boriss ei vaimustunud sel ajal revolutsioonilisest romantikast, ei kuulunud komsomoli ega astunud ka hiljem bolševike parteisse. Tütre mälestuste järgi puutus ta töö­koolis esimest korda tõsisemalt kokku ajalooga: ta kukkus lõpueksamil läbi ja järeleksamiks valmistudes võttis ta appi erialakirjanduse ning jõudis järeldusele, et "olemasolevad raamatud kirjeldavad sündmusi, kuid mitte ajalugu ennast".

1922. aastal astus Poršnev 1. Petrogradi ülikool ühiskonnateaduste teaduskonna ühiskondlik-pedagoogilisse osakonda. Kuna ema kolis töö tõttu Moskvasse, läks Boriss üle Moskva riikliku ülikooli, analoogsesse teaduskonda, mille dekaan oli Vjatšeslav Volgin. Teaduskonnas valmistati ette peamiselt marksistlikke ühiskonnateadlasi; lõpetamiseks tuli sooritada riigieksamid (kohustuslikud olid poliitökonoomia ja ajalooline materialism) ning kaitsta avalikult kvalifikatsioonitööd. Kahekümneaastane Poršnev lõpetas teaduskonna 1925. aasta oktoobris, kuid diplomitööd ta ei esitanudki. Säilinud õppekavad aastatest 1922–1925 näitavad, et teaduskonnas domineerisid ühiskondlikud, sotsiaalsed, majanduslikud ja pedagoogilised ained; õppekavast puudusid ajaloo abiteadused ja vanad keeled. 1924. aasta ankeedis märkis Poršnev, et ei oska ühtegi võõrkeelt.

Poršnevi elu ja teadusliku loomingu uurija Oleg Vite väitis Boriss Fjodorovitši 1960. aastate ütlustele tuginedes, et Poršnev õppis psühholoogiat ja tegi vea, et ei astunud bioloogiateaduskonda. Nagu T. N. Kondratjeva on näidanud, mütologiseeris Poršnev teadlikult seda oma elutee osa. Et vanem vend Georgi, kes oli meremees, ei suutnud enam perekonda ülal pidada ning ema ja õde ei töötanud, läks Poršnev 1924. aastal tööbörsile, kus ta sai tööd Kommunistlikus Akadeemias ajakirja Vlast Sovetov toimetuse sekretärina. Selleks ajaks oli tal juba töökogemus ajakirjas 
Oktjabr Mõsli ning olemas ka tööraamat. Üliõpilasel ja toimetuse sekretäril ei jäänudkõrvalisteks õpinguteks lihtsalt aega: töökohustused võtsid päevas 6–7 tundi. Moskva ülikooli bioloogiateaduskond loodi alles 1930. aastal, enne seda töötas füüsika-matemaatikateaduskonna bioloogia osakond. Ühiskonnateaduste teaduskonnas loeti anatoomia ja füsioloogia, refleksoloogia ning hügieeni kursust. Teoreetiliselt võis Poršnev käia antropoloogia kateedri loengutel, kuid selle kohta ei ole midagi teada.

1925. aasta aprillist 1926. aasta oktoobrini töötas Boriss Poršnev vastloodud Nõukogude Ülesehituse Instituudis Kommunistliku Akadeemia juures. Seal uuris ta Põhjaoblasti Kommuunide Liitu, seejärel hakkas tegelema Oktoobrirevolutsiooni ajalooga ortodoksse marksisti Sergei Piontkovski juhendamisel. Piontkovskiga oli ta tuttav tõenäoliselt juba ülikooliajast. 1926. aastasse jääb Poršnevi esimene publikatsioon brošüür "Горсоветы и работница" ("Linnanõukogud ja töötav naine"), mis anti kaks aastat hiljem uuesti välja. See oli didaktiline ja propagandistlik materjal koduperenaistele, milles sisendati mõtet, et nõukogud on töörahva enda võimuorganid ja et naised ei tohiks suhtuda valimistesse ja koosolekutesse kui kohustusse, sest juhuslik inimene "ei hakka püüdma parandada töötavate naiste ja koduperenaiste elu".

1926. aasta kevadel astus Poršsnev Venemaa Ühiskonnateaduste Teadusinstituutide Assotsiatsiooni (RANION) aspirantuuri. Sergei Piontkovski soovituskiri on dateeritud 27. juuniga; professor märkis Poršnevi võimet töötada "toore arhiivmaterjaliga". Oma mälestustes kirjutas ta, et tal "õnnestus sokutada Poršnev RANIONi", uusaja Vene ajaloo sektsiooni aspirantuuri. Sisseastumisel esitas Poršnev kvalifikatsioonitöö "Bakunini ja bakuninismi ajaloost". Ta sooritas ka sisseastumiseksamid: ajalooline materialism hindele kolm pluss, poliitiline ökonoomia ja metodoloogia hindele neli. 1927.–1929. aasta dokumendid näitavad, et Poršnev töötas pingeliselt ja osales sektsiooni koosolekutel. Tema ülderialaks märgiti "Vene ajalugu", kitsamaks erialaks "majandusajalugu ja ühiskondliku mõtte ajalugu". Väitekiri tuli esitada 1. jaanuariks 1930. Aruannete järgi oli ta 10. oktoobriks 1927 pidanud ettekande poliitökonoomia alal teemal "Tootmishinnad" ja töötanud ajaloolise materialismi teemal "Max Weberi sotsiaalne metodoloogia" ning kahel erialasel teemal: "Slavofiilsuse põhijooned" ja "Venemaa välispoliitika 19. sajandil". Tema peamine juhendaja oli Vladimir Nevski. Neil aastatel hakkas Poršnev iseseisvalt saksa keelt õppima, et lugeda Max Weberi ja Hegeli tõlkimata teoseid; ta käis Hegeli seminaris ning õppis ka vanavene ja prantsuse keelt. Tema ühiskondlik kohustus oli instituudi seinalehe toimetamine. Hiljem ortodoksse marksisti kuulsuse omandanud Poršnev sai juhtkonnalt soovituse "pöörata tähelepanu vajadusele töötada välja marksistlik metodoloogia konkreetsel ajaloolisel materjalil".

1929. aasta veebruaris esitas Poršnev akadeemilise edasijõudmise komisjonile kolmekuulise puhkuse palve "järsu närvikurnatuse" tõttu. 1929. aasta aprillis kanti ta nende nimekirja, kes lõpetasid aspirantuuri ilma kaitsmiseta (20 aspirandist esitas väitekirja ainult Lev Tšerepnin). Sel ajal kohtus Poršnev esimest korda Vjatšeslav Volginiga, keda ta hiljem, pärast Nevski ja Piontkovski represseerimist, nimetas oma õpetajaks ja juhendajaks. Ettekande "Rousseau sotsiaalsed ideed" kaitsmisel märkisid komisjoni kuulunud Volgin ja S. M. Monossov autori "kalduvust spekulatiivsetele konstruktsioonidele ja sünteetilisele konstrueerimisele"; atesteerimiskomisjon "juhtis sm Poršnevi tähelepanu teoreetilisele ebakindlusele". Haiguspuhkus ei takistanud Poršnevil inglise ja ladina keele õppimist; elatist teenis ta Engelsi muuseumi giidina. 1929. aasta lõpus viidi RANION üle Kommunistliku Akadeemia alluvusse, mis tekitas asjaajamises segadust. Kommunistliku Akadeemia teadussekretär oli Piontkovski, kes märkis, et aspirandid Boriss Poršnev ja Izolda Lukomskaja (kellest palju aega hiljem sai Poršnevi abikaasa) on "sügavalt parteitud". Selle tõttu otsustas akadeemilise kontrolli komisjon arvata Poršnevi 31. detsembril 1929 eksmatrikuleerida kohustusega viia pooleliolevad tööd lõpule 1. oktoobriks 1930. Nende hulgas olid ettekanne "Jakuutide šamanismi sotsiaalsest loomusest", mis pälvis Sergei Tokarevilt jaheda hinnangu ("etnograafias küllaltki nõrgalt erudeeritud") ja artikkel "Ministeeriumid Venemaal" Väikesele nõukogude entsüklopeediale.

Poršnevite perekonna materiaalne olukord oli alates 1920. aastate keskpaigast täiesti kindel: nad said endale lubada teenijate palkamist, kuuajaseid puhkusi Krimmis ja suveks Moskva lähedal suvila üürimist. Säilinud kirjavahetus näitab, et Poršnevite perekond püüdis võimaluste ja sissetulekute piires säilitada revolutsioonieelsest ajast harjunud elulaadi.

### Rostov Doni ääres – Moskva
1930. aasta alguses abiellus Boriss Poršnev Vera Fjodorovna Knipovitšiga (1894–1983), kes oli Fjodor Knipovitši tütar. Märtsis 1931 sündis paaril tütar Jekaterina Poršneva.  1930. aasta alguses suundus Poršnev, kes oli aspirantuuri lõpetanud ilma väitekirja esitamata, kaheks ja pooleks aastaks (jaanuar 1930 – juuli 1932) Doni-äärsesse Rostovisse. Vajadus perekonda ülal pidada sundis Borissi tööle asuma sealsesse Põhja-Kaukaasia kommunistlikku kõrgkooli, kus ta võeti tööle üldajaloo kateedri dotsendina. Samas linnas teenis ta lisa Põhja-Kaukaasia Pedagoogilises Instituudis ja Punase Professuuri Instituudi ettevalmistusosakonnas. Peale selle juhatas Poršnev seminari mäe-uurimisinstituudis ning töötas Põhja-Kaukaasia krai marksismi-leninismi teadusliku uurimise instituudis ja Põhja-Kaukaasia marksistlike ajaloolaste seltsis. Õppetöö käigus puutus Poršnev esimest korda kokku üldajaloo probleemidega, kuid marksismi-leninismi instituudis jätkas ta sisuliselt uurimisteemat, millega oli alustanud juba RANIONi Ajaloo Instituudis – "Trotskism ja vene ühiskondliku mõtte ajaloo küsimused". Peale selle valmistas ta ette 12 trükipoogna mahus monograafia käsikirja "Kaubanduskapitali areng ja majanduslik olemus 16.–18. sajandil", mis jäi siiski avaldamata. Säilinud materjalid näitavad, et Poršnev tegutses Mihhail Pokrovski "kaubandusliku kapitalismi" teooria raamistikus. Et kogu perekond haigestus malaariasse, läksid Poršnevid 1932. aasta suvel Moskvasse tagasi.

Kui Poršnev oli jõudnud Moskvasse ja puhkuse ettekäändel maale siirdunud, püüdis ta astuda teaduste akadeemia aspirantuuri Leningradis etnograafia erialal. Aspirantuuri sisseastumiseksami 7. oktoobril 1932 võtsid vastu tuntud etnograafid Jevgeni Kagarov ja Nikolai Matorin. Nad pidasid võimalikuks teda aspirantuuri vastu võtta, sest protokolli järgi oli kandidaadil "väga põhjalik ettevalmistus kapitalismieelsete formatsioonide ajaloo alal, mis on vajalik NSV Liidu rahvaste etnograafia uurimisel". Samas märgiti "lünki teadmistes Kaukaasia rahvaste etnograafia ning uue õpetuse keelest (jafeetilise teooria) kohta", mille autor oli Nikolai Marr. 
Ent Poršnev oli kuu aega enne eksamite sooritamist juba tööle võetud.

5. septembril 1932 võeti Poršnev tööle V. I. Lenini nimelisse Avalikku Raamatukokku "sotsialismi ja töölisliikumise ajaloo valdkonna teaduslik-bibliograafilise sektori konsultandina". Selle ametikoha eest võlgnes ta tänu direktorile Vladimir Nevskile; ka tema abikaasa asus tööle samasse raamatukokku. Poršnev oli kaks kuud NSVL Teaduste Akadeemia etnograafia eriala aspirant, kuid 10. detsembril 1932 lahkus sealt omal soovil. Töö raamatukogus tagas ligipääsu paljudele teaduslikele materjalidele, võimaldas teha tellimustöid ning saada erivarustust ja eritoitlust teise kategooria alusel. Poršnev töötas Lenini-nimelises raamatukogus 1935. aasta augustini. Seal tegeles ta uue raamatukogukataloogi skeemi loomisega, pühendades sellele teemale kolm publikatsiooni. Kokku ilmus tal kolme aasta jooksul üheksa publikatsiooni; lisaks on Vladimir Nevski fondis säilinud "Lühike ülevaade teaduse edusammudest NSV Liidus aastatel 1928–1933", milles Poršnevile kuulus arheoloogiat käsitlev osa ja tema abikaasale filoloogiat puudutav osa.

Aastatel 1934–1935 tegi Poršnev elatise teenimiseks koostööd kirjastusega Academia ning avaldas retsensioone ja kirjutas eessõnu. Neis töödes puudus igasugune süsteem või uurimisprioriteet: ta tegeles võrdselt eri žanridega, nii Venemaa kui ka Euroopa materjaliga. Sel perioodil avaldas ta kaks teravalt kriitilist retsensiooni Aleksei Dživelegovi monograafia kohta Dantest ja Abram Efrosi "Uue elu" tõlke kohta. 1935. aasta alguses avaldas Poršnev korraga kaks retsensiooni täiesti eriilmelistele töödele: kiitva retsensiooni Aleksandr Jefremovi raamatu "Kapitalismi ajaloost USAs" kohta ning üleolevalt kriitilise retsensiooni Samuil Lozinski "Paavstluse ajaloo" kohta.

Alates 1933. aastast kavandas kirjastus Academia Pjotr Pertsovi mälestuste avaldamist. Poršnevilt telliti neile kiireloomuline marksistlikus vaimus eessõna. Ühe trükipoogna mahus teksti kirjutamiseks anti talle nädal, honorariks pidi olema 400 rubla. Temalt nõuti "sotsioloogilise iseloomustuse andmist … sümbolismi ja modernismi … ning selle arengu sotsiaalse keskkonna kohta". Ka nende tellimuste eest võlgnes Poršnev tänu Vladimir Nevskile. 1934. aastal sõitis Poršnev Leningradi, et töötada Vladimir Petšerini arhiiviga. Tema mälestused olid ilmunud kaks aastat varem Lev Kamenevi toimetatuna. Väljaanne oli pälvinud palju kriitikat ja seda oli otsustatud täiendada mahuka kirjavahetuse korpusega, mis ületas mälestuste mahtu. Ent pärast "ajaloolase Nevski parteivastase grupi" arreteerimist lõppes Poršnevi töö selle projektiga.

Umbes 1933. aastast alates valmistati kirjastuses ette ka Henri de Gondi, kardinal de Retz' "Mälestuste" väljaandmist. Poršnevilt telliti neile eessõna. Juba 1934. aasta oktoobris kirjutas Poršnev kirjastuse Academia direktorile Lev Kamenevile, et de Retz' mälestuste kommenteerimine on tema jaoks muutunud "kogu Fronde'i ajaloo täielikuks uurimiseks". Samal aastal pöördus ta NSVL TA ajalookomisjoni poole ettepanekuga avaldada monograafia, hinnates üsna madalalt prantsuse historiograafia saavutusi selles küsimuses. Dokumendis rõhutas Poršnev vajadust võrrelda Fronde'i Inglise revolutsiooniga; sellise uurimuse kirjutas ta elu lõpul. Poršnevi esimene publikatsioon Fronde'i kohta ilmus 1935. aastal, kuid kardinal de Retz' mälestused ei jõudnudki trükki..

### Üleminek Prantsusmaa uurimisele. Doktoritöö. Sõda

Poršnevi põhitöökoht oli alates 1935. aasta sügisest Riikliku Materiaalse Kultuuri Akadeemia Moskva osakond (MOGAIMK), kus ta töötas vanemteadurina. Selle asutuse kaastööline oli ta olnud juba alates 1934. aasta algusest, uurides "kapitalismieelseid formatsioone" ja "rahvaliikumisi 17. sajandi Prantsusmaal". 1936. aasta aprillis kuulus Poršnev ka Suure nõukogude entsüklopeedia toimetusse. Arhiivimaterjalid nende aastate kohta on äärmiselt napid; näiteks pole selge, millal ta alustas tööd kantsler Séguier' arhiiviga. 1937. aastal algas Riikliku Materiaalse Kultuuri Akadeemia ühinemine Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudiga; pole täpselt teada, millal Poršnev asus tööle keskaja sektorisse (enne märtsi 1938).. Peale selle hakkas Poršnev alates 1935. aastast tööle Moskva Oblasti Pedagoogilisse Instituuti. 1938. aastal sai temast seal antiikmaailma ja keskaja ajaloo kateedri juhataja.

1937. aastal lahutas Poršnev Vera Fjodorovnast ja abiellus Izolda Mejerovna Lukomskajaga (1904–1981; kodune hüüdnimi Iza)., kellega ta oli tuttav juba aspirantuuri ajast. Iza isa oli Mejer Lukomski, transpordis esinevate kutsehaiguste uurimise kesklabori (ЦНИЛТ) asutaja ja esimene direktor, Kaasani ülikooli dotsent. Iza esimene abikaasa oli Poršnevi klassivend statistik Pavel Maslov; Poršnev lapsendas nende poja Viktor Maslovi. 1940. aastal sündis pärast rasket sünnitust Izolda ja Borissi poeg Vladimir; poiss elas ainult kaks kuud.

1938. aasta alguses sai Poršnevist Moskva filosoofia, kirjanduse ja ajaloo instituudi õppejõud. Ta õpetas vanemate kursuste üliõpilastele medievistika erikursust ja pakkus näiteks 1939./1940. õppeaastal Galina Hromušinale Miguel Serveto pärandiga seotud uurimisteema. 8. märtsil 1938 kaitses Poršnev ajalookandidaadi väitekirja teemal "Rahvaliikumiste ajaloost 17. sajandi Prantsusmaal". 25. detsembril 1940 kaitses ta sealsamas doktoriväitekirja "Rahvaülestõusud Prantsusmaal 17. sajandil"; samal päeval kaitses Mihhail Alpatov väitekirja Giotto kunstist. Kummagi Poršnevi väitekirja käsikiri ei ole säilinud; doktoriväitekirja autoreferaat avaldati alles 1944. aastal. Doktoritöö oponendid olid akadeemik Jevgeni Tarle, professor Sergei Skazkin ja professor Nikolai Gratsianski. 4. juulil 1941 kinnitati Boris Fjodorovitš keskaja ajaloo kateedri professori ametikohale ning neli päeva hiljem esitas ta VAKile taotluse professori nimetuse kinnitamiseks. 

Poršnevi doktoritöö saab rekonstrueerida tema 1930. aastate teisel poolel ilmunud 11 publikatsiooni (sealhulgas kolm artiklit ajakirjas Istorik-marksist), autoreferaadi ja kaitsmist käsitlevate publikatsioonide põhjal. Ilmselt koosnes töö kahest osast, mille materjalid olid kronoloogiliselt eraldatud Fronde'iga. Esimene osa käsitles 1620.–1640. aastate Normandiat, teine rahvaliikumisi 1650.–1670. aastate Bretagne'is. Allikabaasi moodustasid Põhja-Prantsusmaalt pärinevad materjalid. Hoolimata oma kiindumusest teoreetilistesse skeemidesse ei suutnud Poršnev üheselt tõestada ülestõusude feodalismivastast iseloomu; enamik neist algas majanduslikel põhjustel – maksude liigse tõstmise tõttu. Kokku uuris Poršnev läbi ja üldistas 75 ülestõusu. Väitekirjas käsitles ta neid üksnes avaldatud allikate põhjal, kuigi mainis ka kantsler Séguier' avaldamata arhiivi. Fronde'i käsitles autor rahvaliikumiste kontekstis ja võrdles seda Inglise revolutsiooniga. Esimesel etapil oli Fronde "revolutsioonilis-demokraatlike loosungite all kulgev masside revolutsiooniliste väljaastumiste poolest rikas liikumine", mille ajal Jules Mazarini valitsuse poolt solvatud ametnikekodanlus püüdis "asuda rahva revolutsiooniliste jõudude etteotsa ja arendada need kodanlikuks revolutsiooniks". Teisel etapil aga rahva ees hirmu tundev kodanlus kapituleerus ja "läks lähenemisele absolutismiga". Fronde oli seega ebaõnnestunud kodanlik revolutsioon. Fronde'i käsitlev osa pälvis Tarlelt ja Skazkinilt väga kõrge hinnangu, oponendid osutasid historiograafilise osa nõrkusele, liigsele üldistamisele ja laiade sotsiaalsete kategooriate kuritarvitamisele. Tarle märkis, et Poršnev on allikaid ebakriitiliselt kasutanud ja liialdanud 17. sajandi Prantsusmaa majanduse allakäiguga maksude ikke all. Skazkin leidis koguni, et 17. sajandi Prantsusmaast ei saa kirjutada arhiivifonde kasutamata. Puudusena nimetas ta ka seda, et oli jäetud avamata talurahva roll kodanlikus revolutsioonis, ehkki seda probleemi olid valgustanud marksismi klassikud. Gratsianski konkreetsed märkused ei ole teateid. Kirjavahetuse põhjal otsustades püüdis Poršnev avaldada oma uurimuse monograafiana juba 1939. aastal; 1944. aasta autoreferaat ei kajastanud niivõrd kaitstud väitekirja teksti, kuivõrd oli uue uurimuse prospekt. 1941. aasta publikatsioonis instituudi teadustegevuse kohta märgiti, et Poršnev on Fronde'i teema lõpetanud ja asunud uurima Euroopa majandusajalugu.

Saksa-Nõukogude sõja alguses 1941. aasta juulis evakueeriti NSVL TA Ajaloo Instituut Kaasanisse, kus Moskva spetsialistidele pakuti kuut professori ametikohta. Need olid esimesed pärast Kaasani ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna taastamist 1939. aastal. Et 1941. aasta oktoobris evakueeriti Boriss Grekov ja Jevgeni Kosminski Toshkenti, kutsuti vabanevatele kohtadele teiste seas ka Poršnev. Aastatel 1941–1942 täitis ta lühiajaliselt kateedrijuhataja kohuseid. Mõnda aega õpetas ta keskaja ajaloo kursust, mis oli üliõpilaste seas väga populaarne. 1942. aastal olid Poršnev ja Tarle ametlikud oponendid Kaasani ajaloolase Mihhail Bušmakini kandidaadiväitekirja ("Henri IV välispoliitika") ja evakueeritud J. A. Sedova väitekirja kaitsmisel (viimane käsitles talurahvarahutusi vastusena 1861. aasta reformile). Poršnev aitas meelsasti üliõpilasi nende õpperingide töös ja osales ettekannete aruteludes.

1943. aasta jaanuaris viidi Poršnev üle Malmõži, kuhu oli evakueeritud Moskva Oblasti Pedagoogiline Instituut. Seal sai ta uuesti ajaloo kateedri juhatajaks ja direktori asetäitjaks teaduse ja õppetöö alal. On säilinud andmed, et Poršnev pidas Malmõžis ettekande "Fašism ja rahvavastased traditsioonid Saksamaa ajaloos". Kateedrijuhataja ja direktori asetäitja ametikohale jäi ta 5. augustini 1943, seejärel läks ta tagasi Moskvasse. Perekond asus elama Lukomskite juurde Zubovski puiesteel; sellesse kommunaalkorterisse jäi ta 18 aastaks.

### Klassivõitluse diskussioon: esimene põlg

Pärast sõda tuli Boriss Poršnev tagasi Moskva teadlase tavapärase elu juurde: ta töötas Moskva oblasti pedagoogilises instituudis, pidas loenguid Moskva ülikoolis ja tegi urimistööd NSV Liidu Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis. 1947. aastal sai Poršnev lühikeseks ajaks Moskva ülikooli uusaja ja uusima aja ajaloo kateedri juhatajaks, kuid juba aasta hiljem vahetas teda välja Arkadi Jerussalimski ja Poršnev jätkas õpetamist üksnes keskaja ajaloo kateedris. Sel ajal koondas ta kogu jõu monograafiale klassivõitlusest Prantsusmaal Fronde'i eelõhtul. Et töötada kommunaalkorteri oludest segamatult, veetis Boriss Fjodorovitš 1947. aasta kevadel ja suvel koos perekonnaga kaks kuud loomemajas Bolševo (kus ta kiindus Veronika Tušnovasse), seejärel üüris ta suvila Jūrmalas. 1950. aastaks õnnestus Poršnevitel majavalitsuse kaudu endale ümber ehitada trepialuse endise kojameheruumi pindalaga 8 m².

T. Kondratjeva ja S. Kondratjevi hinnangul vastas Poršnev 1948. aastal ilmunud teosega "Rahvaülestõusud Prantsusmaal Fronde'i eel (1623–1648)" (Народные восстания во Франции перед Фрондой (1623–1648)) ideoloogilisele tellimusele. Pärast sõda peeti rida ideoloogilisi kampaaniaid "ideetusest", "kitsateemaalisusest", "objektivismist", "kodanlikust kosmopolitismist" ja "antimarksistlikest moonutustest" vabanemiseks.
 Nendes tingimustes püüdis ambitsioonikas Poršnev saavutada juhtivat positsiooni Nõukogude teaduses nii feodaalühiskonna metodoloogia kui ka hiliskeskaja rahvusvaheliste suhete ajaloo vallas. 1949. aasta märtsis, Moskva ülikooli keskaja ajaloo kateedri nahutamiskampaaniate ajal ründas ta teravalt oma Leningradi kolleegi Ossip Vainšteini monograafia "Venemaa ja Kolmekümneaastane sõda 1618–1648" eest, millele ta oli avaldanud negatiivse arvustuse.

Poršnevi raamat rahvaülestõusudest oli mahukas – 724 lehekülge, sealhulgas 79 dokumendi publikatsioon kantsler Séguier' arhiivist Leningradi avaliku raamatukogu fondist. Sisuliselt põhines raamat väitekirja esimesel osal, mida Poršnev täiendas arhiivimaterjalidega. Nagu väitekirjaski, ühendas autor "üldistava meetodi lokaalsega", asetades jutustuse keskmesse 1639. aastal Normandias aset leidnud paljasjalgsete ülestõusu. Selle ülestõusu detailsele kirjeldusele oli täielikult pühendatud monograafia teine osa. Raamatu kolmas osa oli teoreetiline arutlus Fronde'ist ja kodanlusest, millel pidi olema "epiloogi iseloom". Raamat tekitas teadusringkondades laialdast vastukaja. Mõned retsensendid ei leidnud selles üldse puudusi (B. G. Veber, Mihhail Gefter), teised mainisid neid vaid "rituaalses korras" (Albert Manfred). 1950. aastal Poršnev raamatu eest kolmanda järgu Stalini preemia (komisjon soovitas teist järku). Kaudsete andmete põhjal otsustades esitas raamatu preemia kandidaadiks Z. V. Mossina, kes kuulus NSV Liidu TA Ajaloo Instituudi parteibüroosse. Ent peaaegu kohe sattus Poršnev kolleegide terava kriitika alla. Sellest kujunes kolm kampaaniat tema enda ja tema klassivõitlusteooriale pühendatud tööde vastu. Need kampaaniad kestsid kuni 1953. aastani ja viisid Poršnevi täieliku loobumiseni tööst medievistika alal. Kriitika algatajana astus üles Aleksandra Ljublinskaja, kes märkis eriti ära Poršnevi töö allikatega, eriti käsikirjadega, kuulutades, et ühelt poolt käib ta allikatega liiga vabalt ümber, teiselt poolt ei ammuta ta neist kõiki andmeid ja analüüsib neid halvasti. Sellegipoolest tunti Läänes monograafia vastu siirast huvi ja osutati sellele tohutut tähelepanu.

Aastatel 1948–1950 oli Poršnev avaldanud ajakirjas Izvestija Akademii Nauk SSSR neli artiklit, mis käsitlesid klassivõitlust kui ajaloo liikumapanevat jõudu. Just need artiklid vallandasid kaks põhilist kriitikalainet. Formaalselt algasid need Moskva ülikooli keskaja ajaloo kateedri aspirantide pöördumisest, edasi vaadati artikleid läbi NSVL TA Ajaloo Instituudi Venemaa 19. sajandi eelse ajaloo sektoris ja alles 26. aprillil 1951 pandi Poršnevi tegevus arutusele keskaja ajaloo sektoris. Diskussioon tekitas laialdast vastukaja: arutelud kestsid neli päeva, nendest võttis osa 22 spetsialisti; avalikel aruteludel viibis mõnikord kuni 200 kuulajat. Poršnevile esitati äärmiselt tõsiseid süüdistusi: "vulgaarmaterialism" (Juri Saprõkin), "Stalini väär mõistmine, Pokrovski ja Marri mõju" (Sergei Skazkin), "marksistlik-leninliku ideoloogia moonutamine" (Vladimir Birjukovitš). Sisuliselt heideti talle ette klassivõitluse rolli liialdamist feodaalühiskonnas ja dialektilisest ajalookäsitusest taandumises, sest ta eiras absolutismi progressiivset rolli ühiskonna arengus. Jevgenija Gutnova pidas hiljem kriitikar Poršnevi pihta õigeks, sest "selle kontseptsiooniga nõustumine tähendas sisuliselt täielikku loobumist tõsistest teaduslikest uurimustest, tagasipöördumist üldkodanikuajaloo uurimiselt klassivõitluse ajaloo juurde, nagu seda juba praktiseeriti kahekümnendatel aastatel". Arutelu ei möödunud skandaalita: Poršnev süüdistas parteibüroo sekretäri Nina Sidorovat selles, et ta koosolekute stenogramme ümber trükkides neid teadlikult võltsis. Parteilised ajaloolased suhtusid tol ajal stenogrammide sisusse äärmiselt tähelepanelikult, sest nad pidasid neid ideoloogiliseks relvaks (ja kompromaadiks), mis on sama tähtis kui monograafiate ja artiklite tekstid.

Poršnevit toetasid sel ajal Zinaida Udaltsova ja tema abikaasa Mihhail Alpatov, ajalooinstituudi sektorijuhataja ja Moskva ülikooli medievistika kateedri juhataja Jevgeni Kosminski ning filosoofid Teodor Oizerman ja Fjodor Konstantinov. Hoolimata sellest, et nad jäid vähemusse, osutus võimatuks süüdistada Poršnevit "parteivastase grupi" loomises, isegi lõppresolutsiooni ei võetud vastu. 1951. aasta augustis püüdis Poršnev isegi pöörduda Stalini poole, lisades kirjale käsikirja "Rahvamasside võitluse roll feodaalühiskonna ajaloos". Pöördumisele ei järgnenud mingit reaktsiooni.

Poršnevil oli Moskva ülikoolis töötamise ajal tekkinud õpilasi. Ta oli üliõpilase Anatoli Ado (esimeselt pärast sõda Moskva ülikooli sisse astunud kursuselt) teaduslik juhendaja. Alates 1949. aastast osales Ado Poršnevi seminaril ja ta kaitses diplomitöö "Meslier ja Voltaire". Seejärel astus ta aspirantuuri ja töötas Poršnevi juhendamisel teemal "Talurahvaliikumine Prantsusmaal Prantsuse kodanliku revolutsiooni esimestel aastatel 18. sajandi lõpus".
Poršnevi juhendamismeetod oli originaalne: pärast juhendatava tutvustamist vajaliku kirjanduse ja arhiivide ringiga astus ta kõrvale ega lugenud isegi esitatud väitekirja käsikirja, ja nende mitteametlikel kohtumistel arutati väga laia probleemide ringi, mis ei olnud teemaga seotud. Kaitsmine toimus 20. jaanuaril 1954. Üliõpilane Gennadi Kutšerenko oli oma kursusel ainus, kes registreerus Poršnevi seminarile sotsialistlike õpetuste ajaloo alal. Poršnev võttis ta küllaltki karmilt vastu ja käskis Kutšerenkol tutvuks põhjalikult teemaga, kirjutada kursusetöö ja lugeda nelja kuu jooksul läbi vähemalt neli prantsuskeelset raamatut (Kutšerenko ei olnud prantsuse keelt õppinud). Peamiseks uurimisobjektiks sai juhendaja soovitusel Jean Meslier. Pärast töötamist suunamise järgi astus 1958. aastal G. Kutšerenko Poršnevi juhendamisel NSV Liidu Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi aspirantuuri. 1965. aastal kaitses ta väitekirja "Jean Meslier' roll 18. sajandi Prantsusmaa ateistliku ja sotsialistliku mõtte arengus" juba pärast seda, kui Poršnev oli avaldanud monograafia selle mõtleja pärandist. 

1952. aastal vabastati Poršnev sektorijuhataja ametist (millesse ta oli äsja asunud pärast Kosminski haigust) "ilmselge suutmatuse tõttu" ja ta oli sunnitud esitama instituudist lahkumise avalduse "ületöötamise tõttu". Tema küsimust otsustati kõige kõrgemal tasandil: kui ÜK(b)P Keskkomitee teaduse ja kõrgkoolide sektori juhataja Aleksandr Mitin oli pöördunud Georgi Malenkovi poole, otsustati, et "otsus vabastada Porshnev sektori juhataja ametikohalt on tervikuna õige", kuid ta jäeti teaduslikuks töötajaks ning ennistati instituuti tööle. Pärast kõiki neid vaidlusi ei avaldanud Poršshnev enam kunagi oma töid kogumikus "Srednije veka" (Средние века). Selle juubeliväljaandes (1960) omistati tema oponendile Sergei Skazkinile "feodaalsete tootmissuhete spetsiifika ja nende aluse – feodaalse omandi – probleemi" väljatöötamine. Nõukogude medievistid kritiseerisid Poršnevi poliitökonoomilisi kontseptsioone ka pärast tema surma. Mälestuste järgi ei soovitatud veel 1970. aastatel Moskva ülikooli ajalooteaduskonnas üliõpilastele just Poršnevi poliitökonoomilisi töid, erinevalt tema konkreetsetest ajaloouurimustest, mis käsitlesid 17. sajandit. Nahutamiste tagajärjel tekkisid Poršnevil südameprobleemid ja raske, pahaloomuline unetus, mis osutus ravimatuks.

1953. aastal andis Poliitilise kirjanduse kirjastus (Politizdat) välja NSV Teaduste Akadeemia Ajalooinstituudi õpiku "Новая история. Первый том. 1640–1789", mille toimetajad olid Boriss Poršnevi, Sergei Skazkin ja Vladimir Birjukovitš. Raamat ilmus ka eesti keeles: "Uusaeg. 1. kd.: 1640-1789", 
Tallinn: Eesti Riiklik Kirjastus, 1956. Teine ja kolmas köidet ilmusid vastavalt 1958. ja 1960. aastal, nende koostamisel Poršnev enam ei osalenud. 

### Sula-aastad
Aastatel 1957–1966 juhatas Poršnev NSV Liidu Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi Lääne-Euroopa uusaja ajaloo sektorit (see oli teaduslikus plaanis üks tugevamaid – seal töötas kümme teaduste doktorit). Pärast ametist vabastamist 1966. aastal juhtis ta rühma, mis uuris sotsialistlike ideede ajalugu. Pärast NSV Liidu Teaduste Akadeemia Üldajaloo Instituudi loomist 1968 juhtis ta seal ühiskondliku mõtte arengu sektorit. Ülemusena oli ta despootlik, ja nagu meenutas Svetlana Obolenskaja, "õnnestus tal rikkuda suhted enamiku alluvatega, ta lubas endale alluvate suhtes ebaparlamentaarseid tegusid": "Boriss Fjodorovitš oli akadeemilistes ringkondades tuntud pehmelt öeldes originaalse, täiesti ettearvamatu ja keerulise inimesena nii teadustöös kui ka igapäevases suhtluses. Ta oli tõepoolest väga erapoolik ja sageli ebaõiglane, väga impulsiivne ja äkiline, ta ei osanud ega tahtnud oma emotsioone tagasi hoida. Ta võis tegutseda mitte ainult lähtudes ainult oma arvamusest, vaid ka hetketujust." Seda seletas ka see, et Poršnevil "oli ükskõik, kuidas teised teda näevad ... ta oli täielikult teadlik oma tegevuse tähtsusest". Samal ajal oli ta alati heatahtlik üliõpilaste ja õpilaste vastu ja võis neile isegi toeks olla. Samuti võis ta vasturääkimise vaimust lähtudes toetada teadlasi, kelle suhtes kolleegidel oli kujunenud ebasoodne arvamus. 

## Viited

## Kirjandus
*Москаленко А. В Институте истории Академии наук СССР. Обсуждение статей Б. Ф. Поршнева. – Вопросы истории, 1951, nr 6, lk 138–143.
*Обсуждение статей Б. Ф. Поршнева, опубликованных в журнале «Известия АН СССР. Серия истории и философии» 1948–1950 гг. – Известия АН СССР. Серия истории и философии, 1951, kd VIII, nr 2, lk 201–208.
*Полянский Ф. Я. Проблема основного экономического закона феодализма. – Вопросы истории, 1954, nr 10, lk 79–85.
*Соколова М. Н. Библиография трудов Б. Ф. Поршнева. – История и историки. Историография всеобщей истории: Сборник статей, М.: Наука 1966, lk 378–386.
*Поршнев Борис Фёдорович. – Советская историческая энциклопедия, kd 11, 1968.
*Романова Е. Д. Список трудов Б. Ф. Поршнева (1966–1972). История и историки: Историографический ежегодник 1972, М.: Наука 1973, lk 402–406.
*Поршнев Борис Фёдорович. – Большая советская энциклопедия, kd 20, 1975.
*Поршнев Б. Ф. «Преодоление слепоты…» : Глава из рукописи Б. Ф. Поршнева «Палеонтология». – Исторический архив, 2001, nr 3, lk 149–156.
*Поршнев Б. Ф. Как я работал в СССР над книгой по истории Франции XVII в. – Европа. Международный альманах, 2003, lk 194–196.
*Поршнева Е. «Как волокна огнистого пуха…». – Лидер, 2005, nr 1 (9), lk 49–52.Täistekst.
*Алаев Л. Б. Борис Федорович Поршнев как политэконом феодализма. – Европа, 2005, nr 5, lk 180–184.
*Долгов Е. Б. Поршнев Борис Фёдорович. – Татарская энциклопедия / Главн. ред. М. Х. Хасанов. – Казань: Институт Татарской энциклопедии АН РТ, 2008, kd 4: М–П, ISBN 978-5-902375-05-0, lk 686. 
*Кондратьева Т. Н. Б. Ф. Поршнев о результатах деятельности отечественных археологов в конце 1920-х начале 1930-х гг. – Вестник Омского университета, 2010, nr 4, lk 181–189.
*Письма Е. В. Бернадской Б. Ф. Поршневу. – Средние века : исследования по истории Средневековья и раннего Нового времени, 2012, 73, lk 32–46.
*Колосова В. В. Поршнев Борис Федорович: данные библиографии №1. – История российской психологии в лицах: Дайджест-2017, 2017, nr 1, lk 69–80.