Õnnemängija eksituse pöördeksitus

**Õnnemängija eksituse pöördeksitus** (inglise keeles *inverse gambler's fallacy*) on arutlusviga Bayesi otsustuses, õnnemängija eksituse pöördkuju. See on saanud nime Ian Hackingilt. Selle korral järeldatakse juhusliku iseloomuga protsessi ebatõenäolisest tulemusest, et on tõenäoline, et see protsess on varem palju kordi toimunud. Näiteks kui vaadeldakse ausate täringute paari veeretamist ja tulemuseks on kaks kuut, siis on vale arvata, et see kuidagi toetab hüpoteesi, et täringuid on varem palju kordi veeretatud.

Seda saab näha tingliku tõenäosuse valemist: olgu *U* juhusliku iseloomuga protsessi ebatõenäoline tulemus ja *M* väide, et see protsess on varem palju kordi toimunud. Siis kehtib:

: P(M|U) = P(M) \frac{P(U|M)}{P(U)}

Et P(*U*|*M*) = P(*U*) (protsessi tulemus ei sõltu varasematest toimumistest), siis järeldub, et P(*M*|*U*) = P(*M*); see tähendab, et kui oleme saanud teada tulemuse *U*, siis meie usaldus hüpoteesi *M* vastu ei peaks muutuma.

## Näited tõsielust
Õnnemängija eksituse pöördeksitus on kahtlemata arutlusviga, kuid on vaieldud selle üle, kas ja kus seda tegelikult on tehtud. Oma algses artiklis kasutab Ian Hacking peamise näitena teatud vastust kavandatust eeldavale argumendile.
Kavandatust eeldav argument väidab esiteks, et universum on peenhäälestatud elu toetama, ja teiseks, et see häälestatus viitab aruka kavandaja olemasolule. Vastuväide, mida Hacking ründab, aktsepteerib esimest eeldust, kuid lükkab tagasi teise eelduse, väites, et meie (Suure Pauguga tekkinud) universum on vaid üks universum universumite pikas *jadas* ja häälestatus näitab lihtsalt, et enne seda universumit on olnud palju teisi (halvasti häälestatud) universumeid. Hacking teeb selget vahet sellel argumendil ja argumendil, et kõik võimalikud maailmad kooseksisteerivad mingis mitteajalises mõttes. Ta pakub, et neid argumente, mida sageli võetakse teineteise väikeste variatsioonidena, tuleb pidada fundamentaalselt erinevateks, sest üks on formaalselt vale, teine mitte.

John A. Leslie vastuväiteartikkel osutab erinevusele kahe kuue vaatluse ja peenhäälestuse vaatluse vahel, nimelt et esimene ei ole paratamatu (veeretamisel oleks võinud olla teistsugune tulemus), aga teine on paratamatu (meie universum peab elu toetama, mis tähendab *ex hypothesi*, et me peame nägema peenhäälestatust). Ta esitab järgmise analoogia. Meid ei kutsuta mitte ühte kindlat täringuveeretust vaatama, vaid meile öeldakse, et meid kutsutakse kohe pärast kahte kuut. Sellises olukorras on võib-olla täiesti mõistlik pärast kutsumist suure kindlusega järeldada, et me ei näe mitte esimese veeretuse tulemust. Kui me teame, et täringud on ausad ja veeretamist ei oleks lõpetatud enne, kui tuleb kaks kuut, siis on tõenäosus, et me näeme esimest veeretuse tulemust, kõige rohkem 1/36. Kuid tõenäosus oleks 1, kui veeretajal oleks kasutades kõikvõimsuse ja kõikteadmise abil tulemuse üle kontroll, mida monoteismi pooldajad omistavad Loojale. Kui aga veeretajal selliseid võimeid ei ole, võib tõenäosus olla isegi väiksem kui 1/36, sest me ei ole eeldanud, et veeretaja on kohustatud meid kutsuma esimesel korral, kui tuleb kaks kuut.

2009. aastal avaldasid Daniel M. Oppenheimer ja Benoît Monin empiirilised tõendid õnnemängija eksituse pöördeksituse kohta (nad nimetasid seda retrospektiivseks õnnemängija eksituseks). Nad leidsid, et inimesed usuvad, et enne sündmust, mida peetakse tekitamise protseduuri (näiteks kulli ja kirja viskamine, täringuveeretamine) juhuslikkuse suhtes mitterepresentatiivseks (näiteks mitu kulli või kirja järjest, kaks kuut), on toimunud pikem juhuslike sündmuste jada kui enne esinduslikke sündmusi. See eksitus laieneb ka tavaelulisematele sündmustele, näiteks rasestumine ja ühe löögiga auku löömine golfis.

## Vaata ka
*Mänguri upsakus

## Viited