20. sajandi arhitektuur

**20. sajandi arhitektuur** jaotatakse laiemas plaanis kaheks suuremaks arhitektuuristiiliks: modernistlik arhitektuur ja postmodernistlik arhitektuur. Neile lisanduvad väiksemad arhitektuuristiilid nagu juugend, *[[art déco]]*, ekspressionism, funktsionalism, konstruktivism, rahvusvaheline stiil, kõrgtehnoloogiline arhitektuur, strukturalism, neomodernism, dekonstruktivism ja blobism.

## Modernismi jõudmine arhitektuuri

Modernistlik arhitektuur on termin, mida kasutatakse 20. sajandi esimesel poolel tekkinud arhitektuurstiili kohta, mis sai domineerivaks pärast teist maailmasõda. See põhines uutel ehitustehnoloogiatel, eriti klaasi, terase ja raudbetooni kasutamisel, ning 19. sajandil populaarseks saanud traditsioonilise uusklassitsistliku arhitektuuri ja uusbaroki stiilide tagasilükkamisel.

19. sajandi lõpus hakkasid mõned arhitektid vaidlustama traditsioonilisi uusbaroki ja uusklassitsistlikke stiile, mis domineerisid Euroopas ja Ameerika Ühendriikides. Charles Rennie Mackintoshi loodud Glasgow' kunstikoolil (1896–1899) olid fassaadid, millel domineerisid suured ja vertikaalsed aknaväljad. Juugendstiili tõid kasutusele 1890. aastatel Victor Horta Belgias ja Hector Guimard Prantsusmaal. Stiili iseloomustas uudne, taimedest ja lilledest inspireeritud ornamendi kasutus. Barcelonas kujundas Antoni Gaudí arhitektuuri skulptuuriks. Barcelonas asuva Casa Battlo (1904–1907) fassaadil puudusid sirged jooned ja see on kaetud värvikireva keraamika- ja klaasikildudest mosaiigiga. 

Arhitektid hakkasid katsetama uusi materjale ja tehnikaid, mis annaks neile suurema vabaduse luua uusi vorme. Aastatel 1903–1904 hakkasid Pariisis Auguste Perret ja Henri Sauvage kasutama raudbetooni, mida varem kasutati ainult tööstussektoris, et ehitada korterelamuid. Raudbetoon, mida võis vormida mis tahes kujuks ja mille abil saab luua tohutuid ruume, ilma et oleks vaja seda toestada, asendas kivi ja tellise, mis olid modernsete arhitektide esmaseks materjaliks. Kui Perret' ja Sauvage'i esimesed raudbetoonelamud olid kaetud keraamiliste plaatidega, siis 1905. aastal valminud garaažis (Rue de Ponthieu 51) jättis Perret betooni viimistlemata. Hoone raudbetoonkarkassi vahelised pinnad täideti suurte klaasakendega. Henri Sauvage kasutas aastatel 1912–1914 Pariisis Rue Vavinil asuva kortermaja puhul uudset lahendust. Raudbetoonist hoone oli astmes, kusjuures iga põrand seati allpool asuvast põrandast sammu võrra eemale, luues sellega seeriate kaupa terrasse. Aastatel 1910–1913 ehitas Auguste Perret raudbetoonkonstruktsiooniga teatrihoone Champs-Élyséele, mille fassaadi kaunistavad Antoine Bourdelle'i loodud *art déco* stiilis skulptuursed baasreljeefid. Raudbetooni kasutamise tõttu ei blokeeri ükski post teatrisaalis pealtvaatajate vaadet lavale.

Otto Wagner oli Viinis üks tuntumaid uue stiili pioneere Euroopas. Oma raamatus "Moderne Architektur" (1895) kutsus ta üles kasutama veelgi ratsionaalsemat arhitektuuristiili, mis põhineb "kaasaegsel elul". Ta kujundas stiliseeritud metroopeatuse Viinis Karlsplatzil (1888–1889), seejärel suurte ornamentidega Majolika maja (1898), enne kui läks Austria Säästupanga ehituse juures (1904–1906) üle palju lihtsamale, geomeetrilisele ja ornamentideta stiilile. Wagner leidis, et hoone välimus peab väljendama selle funktsiooni. Raudbetoonist väliskate on kaetud marmorplaatidega, mis on kinnitatud poleeritud alumiiniumpoltidega. Interjöör on puhtalt funktsionaalne – suur avatud ruum terasest, klaasist ja betoonist, kus ainsaks kujunduseks on struktuur ise.

Viini arhitekt Adolf Loos hakkas ka oma hoonetest eemaldama kõiki ornamente. Tema Steineri maja Viinis (1910) on näide sellest, mida ta nimetas ratsionalistlikuks arhitektuuriks. Steineri majal on lihtne krohvitud ristkülikukujuline fassaad, millel on ruudulised aknad ja puuduvad kaunistused. Uus populaarne liikumine, mis sai tuntuks kui Viini sektsioneerimine, levis Austriast kaugemale. Josef Hoffmann, Wagneri üliõpilane, ehitas aastatel 1906–1911 Brüsselisse Stocleti palee, millest sai varajase moderniseeritud arhitektuuri mälestusmärk. See hoone on ehitatud tellistest ja kaetud Norra marmoriga ning koosneb geomeetrilistest plokkidest – tiibadest ja tornist. Maja ees asuv suur bassein peegeldab selle geomeetrilisi kuubikuid. Interjöör oli kaunistatud Gustav Klimti ja teiste kunstnike maalidega ning arhitekt kujundas isegi majas elavatele perekondadele riideid, mis sobiksid arhitektuuriga.

Tuntud arhitektuurikommentaator Hermann Muthesius lõi 1907. aastal Münchenis Saksa tööorganisatsiooni Deutscher Werkbund. Selle eesmärk oli tuua kokku disainerid ja tööstusettevõtted, et teha hästi kujundatud kõrgekvaliteedilisi tooteid ja protsessi käigus leiutada uut tüüpi arhitektuuri [16]. Algselt koosnes organisatsioon kaheteistkümnest arhitektist ja äriühingust, kuid see laienes kiiresti. Arhitektide hulka kuulusid Peter Behrens, Theodor Fischer (kes oli selle ühingu esimene president), Josef Hoffmann ja Richard Riemerschmid. 1909. aastal töötas Behrens välja moderniseeritud stiilis ühe selle aja mõjukama tööstushoone, AEG turbiinide tehase – funktsionaalse monumendi, mis koosneb terasest ja betoonist. Aastatel 1911–1913 töötasid Adolf Meyer ja Walter Gropius, kes mõlemad olid varem Behrensi alluvuses, veel ühe revolutsioonilise tööstusettevõte ehituse juures – Faguse tehase, mis asub Alfeld an der Leine'is. Ehitis oli ilma ornamendita ning selle kõik konstruktsioonielemendid olid nähtavad. Deutscher Werkbund korraldas Kölnis moderniseeritud disainidest suure ekspositsiooni vaid paar nädalat enne esimese maailmasõja puhkemist 1914. aasta augustis. Bruno Taut ehitas 1919. aasta Kölni näitusel revolutsioonilise klaaspaviljoni.

## Postmodernism arhitektuuris

Postmodernism on stiil, mis hakkas arenema 1960. aastatel vastukaaluks modernistlikule arhitektuurile, kuna see oli kasin, formaalne ja vähesete valikuvõimalustega. Kriitika fookuses oli ülemaailmselt levinud rahvusvaheline stiil, mille tuntuimad esindajad olid Le Corbusier ja Ludwig Mies van der Rohe. Liikumisele pani arhitektuuris aluse Robert Venturi 1966. aastal ilmunud raamat **„**Complexity and Contradiction in Architecture". Stiil õitses alates 1980. aastatest ja eriti ka 1990. aastate jooksul tänu arhitektide Venturi, Philip Johnsoni, Charles Moore'i ja Michael Gravesi teostele. Postmodernismist on välja kasvanud sellised tänapäevani kestvad suunad nagu dekonstruktivism, uusklassitsism ja kõrgtehnoloogiline arhitektuur.

Modernismi funktsionaalsete doktriinide asemel soovis Venturi esmase rõhuasetusena tuua fassaadil esile ajalooliste elementide kaasamist, ebatavaliste materjalide vähest kasutamist, ajaloolisi vihjeid, fragmentatsiooni ning modulatsioonide kasutamist, et muuta hoone huvitavaks.

Venturi teise raamatu "Las Vegases õppimine" (1972) kaasautor oli tema abikaasa. Venturi, Denise Scott Brown ja Steven Izenour rõhutasid, et arhitektid peaksid arvestama juba väljakujunenud arhitektuuriga. Nad vastandusid modernistlikule püüdele asendada reaalsus vaimusilmas sündinud utoopiatega ning kutsusid üles tähistama linnaruumi sellisena, nagu see on. Ta väitis, et ornamendid ja dekoratiivsed elemendid "vastavad olemasolevate variatsioonide ja kommunikatsiooni vajadustele".

See raamat aitas lugejatele tutvustada uusi mõtteid, pannes kokku kõik elemendid tervest arhitektuuri ajaloost – nii ajaloolisest kui ka tänapäevasest stiilist ning nii kõrgstiilist kui ka alamstiilist. Vastuseks Mies van der Rohe tuntud väljendile "vähem on rohkem" vastas Venturi, et "vähem on igavam". Venturi viitas näidetena Philadelphias asuvale Guildi majale, milles tervitati mitmekülgseid ja ajaloolisi viiteid, kuid ei tuldud tagasi vanade stiilide juurde.
Arhitekt Aldo Rossi käivitas samal ajal Itaalias revolutsiooni range modernismi vastu. Ta kritiseeris Itaalia linnades sõja ajal hävitatud hoonete taastamist modernistliku stiili järgi, millel ei olnud mingit seost arhitektuurilise ajalooga, originaalsete tänavaplaanidega või linnade kultuuriga.

Rossi nõudis, et linnad tuleb üles ehitada nii, et säiliksid ajaloolised struktuurid ja kohalikud traditsioonid. Sarnased ideed ja projektid esitati 1980. aastal Veneetsia biennaalil. Vajadust postmodernistliku stiili järgi toetasid paljud tuntud arhitektid üle maailma, näiteks nagu Christian de Portzamparc Prantsusmaal, Ricardo Bofill Hispaanias ja Arata Isozaki Jaapanis.

## Tuntud 20. sajandi hoonete näiteid
#### Tantsiv maja

Tantsiv maja (*Dancing House*) meenutab Prahas kohta, kus varem asunud maja hävines 1945. aastal, kui linna pommitasid USA lennukid. Kuni 1960. aastani seisid seal varemed, hiljem ostis valduse ja muutis selle elamisväärseks Václav Haveli perekond, kes veetis seal suurema osa oma elust.

1986. aastal käis tšehhi arhitekt Vlado Milunić välja esimesed mõtted, millise hulljulge projekti sooviks ta just sellesse piirkonda luua, ning arutas ideed naabriga, sel ajal vähe tuntud dissidendi Václav Haveliga.

Paar aastat hiljem, Velvetrevolutsiooni ajal, sai Havel populaarseks juhiks ja valiti hiljem Tšehhoslovakkia presidendiks. Tänu tema abile kasvas selle maa-ala arendamise idee. Havel otsustas lõpuks, et Milunić arendaks ideed edasi, lootes muuta see hoonete grupp kultuurikeskuseks.

Sellist stiili tuntakse dekonstruktivistlikuna (disainerite jaoks "uusbarokk") selle ebatavalise kuju tõttu. Milunići "Tantsu" välisvormi toetab 99 betoonpaneeli, millest igaühel erinev kuju ja mõõtmed. Hoone ülaosas on suur keerdunud metallkonstruktsioon hüüdnimega Medusa.

### [[Casa Milà]]

Barcelonas asuva Casa Milà pindala on 1320 m2 ning asub krundil pindalaga 1620 m2. Gaudí tegi oma esimesed visandid sellest hoonest Sagrada Família töökojas. Ta kujundas maja nii sise- kui ka välisilmes konstantse kõverana, milles põimusid range geomeetria ja looduslikud elemendid. Casa Milà koosneb kahest ehitisest, mis on struktuurilt ehitatud ümber kahe sisehoovi, pakkudes valgust üheksale korrusele: keldrikorrusele, esimesele korrusele, *[[mezzanino]]*'le, põhi- (või ülemisele) korrusele, neljandale korrusele ja pööningule. Keldrikorrus oli mõeldud garaažiks, peamiseks elamiskohaks on Milase korrus (korrus, mille mõõtmed 1332 m2) ja ülejäänud 20 korterit.

Hoone põhiplaan meenutab asümmeetrilist kaheksat, mis on tingitud sisehoovide erinevast kujust ja suurusest. Pööningul asusid pesu- ja kuivatusalad, moodustades hoone ventilatsiooniruumi.

Üks hoone kõige tähelepanuväärsemaid elemente on kroonitud katuseakendega katusealune, kus asusid treppide väljapääsud, ventilaatorid ja korstnad. Kõik need lubjast ja tellistest valmistatud elemendid on kaetud purustatud marmori või klaasiga. Lisaks arhitektuurilisele funktsioonile on need skulptuuridena hoonesse integreeritud.

Korterite sisekujundust iseloomustavad dünaamilised reljeefsed krohvlaed, käsitööna valminud puituksed, -aknad ja -mööbel ning dekoratiivsed keraamilised plaadid.

Trepid olid kavandatud teenindussissepääsudeks, kusjuures peamine juurdepääs korteritele oli liftiga, välja arvatud kõrgemal korrusel, kuhu Gaudí lisas silmapaistva sisepinnaga trepi. Gaudi tahtis, et korterites elanud inimesed teaksid kõik üksteist. Seetõttu oli kõigil teistel korrustel ainult liftid, nii et inimesed erinevatel korrustel kohtusid üksteisega.

### [[Guggenheim Museum Bilbao]]

1991. aastal tegi Baskimaa valitsus Solomon R. Guggenheimi fondile ettepaneku rajada Bilbao hääbuvale tööstus- ja sadamaalale muuseum, millest on saanud linna üks olulisemaid sissetulekuallikaid.. Baski valitsus nõustus katma 100 miljoni USA dollariga ehituskulud, et luua 50 miljoni USA dollari suurune omandamisfond, maksta Guggenheimile ühekordse tasuna 20 miljonit USA dollarit ja toetada muuseumi 12 miljoni USA dollari suurust aastaeelarvet. Vastutasuks nõustus sihtasutus asutuse juhtimisega, Bilbao muuseumiosade püsiva sissetuleku kogumisega ja ajutiste näituste korraldamisega.

Muuseumi ehitas ettevõte Ferrovial ning projekti maksumus oli 89 miljonit dollarit. Ligikaudu 5000 Bilbao elanikku kogunes muuseumi juurde, et võtta osa selle pidulikust eelavamisest. Enne ametlikku avamist toimusid muuseumi ees tulemängud ja kontserdid. 18. oktoobril 1997 avas muuseumi ametlikult Hispaania kuningas Juan Carlos I.

Muuseum on sujuvalt sulandunud Bilbao linnaruumi. Selle kivi-, klaas- ja titaanpindadest koosnevad vormid laiuvad 32 500 m2 suurusel alal piki Nervióni jõge, linna vanas tööstuslikus südames. Kuigi tänavalt vaadates tundub hoone tagasihoidlik, on see jõe poolt vaadates kõige muljetavaldavam. Näituseruume on püstitatud 24 000 m2 suurusel alal, millest 11 000 m2 on väljapaneku pind. Guggenheimi muuseumide võrgustik koondas Bilbao haru avamisega New Yorgi ja Veneetsia kollektsioonid ühise juhtimise alla. Muuseumi 11 000 m² suurune näitusepind jaguneb 19 galerii vahel. Neist kümme on klassikalise ortogonaalse põhiplaaniga ning neid saab väljastpoolt eristada kiviviimistluse järgi. Ülejäänud üheksa galeriid on ebakorrapärased ja väliselt tuntavad oma orgaaniliste titaanvormide järgi. Suurim galerii on 30 meetrit lai ja 130 meetrit pikk. 2005. aastast asub seal Richard Serra monumentaalne skulptuurinstallatsioon "The Matter of Time", mida Robert Hughes nimetas "julgeks ja ülimlikuks".

### Hundertwasserhaus

Hundertwasserhaus on kortermaja Austrias, mis on ehitatud Austria kunstniku Friedensreich Hundertwasseri ideede järgi koostöös arhitekt Joseph Krawinaga. See ekspressionistlik mälestusmärk Viinis asub Landstraße linnaosas Kegelgasse ja Löwengasse tänava nurgal.

Friedensreich Hundertwasser alustas tööd maalrina. Alates 1950 hakkas ta järk-järgult huvituma arhitektuurist. 1972. aastal tegi ta esimesed hoonete mudelid telesaate "Wünsch dir was" ("Tee soov") jaoks, kus ta esitles oma ideed haljastatud katusest, akendest võrsuvatest puudest ja üürnike vabadusest fassaadi dekoreerimisel. Nende mudelitega tutvustas ta uusi vorme, sealhulgas silmapilu-tüüpi maju ja kõrghoonelisi maamaju.

Ülikooliloengute aegu ja ka mujal arhitektidega kohtudes väljendas Hundertwasser sageli muret, et arhitektid ei aita piisavalt kaasa sellele, et inimese ja looduse vahel valitseks arhitektuuriline harmoonia. Kõik need arutlused viisid lõpuks koostööni Hundertwasseri ja arhitekt Josef Krawina vahel, et praktiseerida Hundertwasseri ideid looduse ja inimese harmoonilisest kooseksisteerimisest ka tegelikus elus.

Aastatel 1983–1985, järgides Friedensreich Hundertwasseri ideid ja perspektiive, sai hoone lõpuks valmis ehitatud. Selle arhitekt ja kaasautor oli Viini ülikooli professor Josef Krawina ja planeerija Peter Pelikan. Selle hoones on ebatasane põrand , katus on kaetud mulla ja muruga, suured puud kasvavad ruumide sees ning nende juured ulatuvad isegi akendest välja. Hundertwasser ei küsinud hoone planeerimise eest mingit raha, öeldes, et see oli seda väärt, et sinna midagi muud jubedat ei oleks ehitatud.

Hoones on 53 korterit, 4 büroopinda, 16 privaatset rõdu, 3 ühisrõdu ja kokku 250 puud ja põõsast. Hundertwasseri hoone on üks Viini kõige rohkem külastatud objekte ja on arvatud Viini kultuuriobjektide hulka.

## Viited