Hiiumaa ajalugu

**Hiiumaa ajalugu** on ülevaade Hiiumaa ajaloost.

## Esiajalugu

### Kiviaeg
Kõpu poolsaare esimesed osad kerkisid merest umbes 11 500 aastat tagasi. Vanimad söeproovid on dateeritud umbes aastasse 5700 eKr. Asulat ei kasutatud arvatavasti aasta ringi, vaid kevadtalvel, mil oli parim aeg viigreid ja hülgeid küttida. Hilismesoliitikumis ja varaneoliitikumis ei olnud püsiasustus võimalik, sest sellel ajal oli saar väike ega pakkunud piisavalt elatusvõimalusi. Seega sõltus asustus peamise jahilooma, hülge arvukusest ja levikust.

Umbes 3700–3400 eKr elasid nüüdisaegsel Kõpu poolsaarel kammkeraamika kultuuri esindajad. Lisaks hallhülgele on püütud pringlit, grööni hüljest ja kala. Kalapüük oli Kõpu muinassaare asukate üks olulisim elatusviis. Hallhüljeste, pringlite ja grööni hüljeste püügiaeg viitab sellele, et saarel elati kevadtalvel, suvel ja sügisel.

Üleminek maaviljelusele toimus Hiiumaal noorema kiviaja lõpus umbes 3000 eKr. Kiviaja lõpuks oli püsiasustus levinud kogu Hiiumaale. Sellest ajastust on leitud venekirveid Nõmbast, Männamaalt, Tatermalt, Suurepsist, Kiiverast ja Pühalepast.

### Pronksiaeg
Nooremal pronksiajal ehk umbes 1100–500 eKr hakati surnuid matma kivikirstkalmetesse ning Kõpus oli välja kujunenud valdavalt viljelusmajandusest elatuv kogukond. Hiiumaalt on leitud eri paigust mitmeid juhuleide, mis tõendavad asustuse paiknemist üle terve saare. Samas ei ole pronksiajast leitud ühtegi kinnismuistist.

### Rauaaeg

Hiiumaalt on leitud eelrooma rauaaega (6.–1. saj eKr) kuuluvaid kivikirstkalmeid. Kivikirstkalmete rajamine viitab paiksele maaviljeluslikule asustusele. Kivikirstkalmeid põhjalikumalt uuritud Suurepsi, Hirmuste ja Kõpu külas.

Vanemast rauaajast (2.–5. saj) ei ole saarelt kinnismuistiseid leitud. Samas on Kõpu külast leitud põletusmatus ja pronksist karjasekeppnõel, mis viitavad sealse asustuse püsimisele.

Keskmisest rauaajast (5.–8. saj) ei ole saarelt leitud ei kinnismuistiseid ega üksikleide.

Aastatesse 500–600 dateeritakse skandinaavlaste "Gutasaaga" ("Gutalag") jutustus. Selle loo tegevustik toimus suurel näljaajal, mistõttu ei suutnud Ojamaa (Gotland) oma elanikke ära toita ning kolmandik elanikest rändas üle Läänemere Eestisse (Aistland) Hiiu (Daghaiti, Dagaiþi) saarele, kuhu olevat ehitatud ka linnus. Lisatakse, et loosiga väljarändamiseks määratud isikud ei soovinud vabatahtlikult lahkuda ja neid pidi relvaähvardusel sundima. Ka Hiiumaa ei suutnud sisserändajaid ära toita. Seega liikusid nad Väina jõge mööda Sarmaatia lagendikele ja slaavlaste alade kaudu edasi Kreekasse. 

16. saj keskpaiga kroonikas "Kimbrite ja gootide päritolu, ränded, sõjad ja kolooniad", mille on ladina keeles kirjutanud Taani preester Nicholaus Petraeus, on kirjutatud: "Sajandite jooksul kasvas Gotlandi elanikkond oluliselt. Siis kutsus üks Gotlandi esimese avastaja ja valitseja Tjelvari järeltulijatest Hangvar kokku üldnõukogu, mis otsustas loosi teel riigist välja saata iga kolmanda mehe. Hangvar kogus kokku 15 000 sõdalasest koosneva armee ja sõitis "lugematute laevadega" laevastikuga Eestisse. See juhtus 903. aastal pärast üleilmset veeuputust". Sarnase sisuga kroonika viitab samuti toimunud rändele. 

Arheoloogilised uuringud näitavad, et 5. sajandi lõpust kuni 6. sajandi esimese pooleni vähenes Gotlandi elanike arv märgatavalt. Samas suurenes sellel ajajaärgul Gotlandi päritolu muististe hulk Ida-Baltikumis ja Loode-Venemaal. Aastatel 536–537 ja 540–542 olid väga külmad suved. Lisaks mõjutasid aastatel 541–561 elanikkonna vähenemist suure katkulaine puhangud, nn Justinianuse katk. Siiski ei ole Hiiumaalt leitud eespool nimetatud võimaliku ojamaalaste sisserände asustust ega linnusejälgi.  

Nooremast rauaajast (9.–13. saj) on leide Kõpu poolsaare ja Pühalepa ümbrusest. Muinasasutus oli hõre ja saarelt pole seni leitud ühtegi linnust.

Saarelt on leitud 11.–12. saj kuuluvad põllujäänused, mis viitavad hilisrauaaegsele asustusele ning saare järjepidevale asustatusele.

## Keskaeg

Keskaja alguses oli saar hõredalt asustatud. 1228. aastal nimetatakse Hiiumaad piiskop Gottfriedi läänistamiskirjas tühjaks saareks (*insula deserta*). 13. sajandi keskpaigas oli saarel asustus tihenenud, sest saarele olid sakslaste vallutuste eest põgenenud inimesed nii Saaremaalt kui ka mandrilt. 1254. aastal jagati saare kirdepoolne osa Saksa ordu Liivimaa harule ja Käina ümbrus jäi Saare-Lääne piiskopi valdusesse. 1254. aasta maade jaotamise üriku järgi läksid Kassari alad Saksa ordu Liivimaa harule ning Salmest läände jäävad alad, Orjaku laid ja Reigi laid läksid Saare-Lääne piiskopile. Hiiumaal kulges piir mööda Vaemla jõge. Hiiumaa läänepoolsed alad koos Orjaku ja Reigi laiuga moodustasid hiljem piiskopliku Käina kihelkonna ning Kassari koos Hiiumaa idapoolse osaga ordule kuuluva Pühalepa ehk Laurentsiuse kihelkonna. Orjaku ja Kassari vaheline piir jäi oluliseks ning püsis kihelkonna-, mõisa- ja vakustepiirina. Ordu alal oli üheksa vakust ja piiskopi alal kuus vakust. 1564. aastal oli Hiiumaal kaks endist ametimõisat (piiskopi Alliksaare ja ordu Pühalepa) ning kolm väikest eramõisat (piiskopialal Saulepa ehk Putkaste ja Lauka ning ordu poolel Valipe mõis.

Liivimaa ordu valdused moodustasid Maasilinna foogtkonna Pühalepa ametkonna, mis allus Maasilinna foogtile. 13. saj teisel poolel rajati gooti stiilis Pühalepa kirik. Ordu aladele rajati Pühalepa mõis, mis hiljem kandis Suuremõisa nime. 16. sajandi alguses mainitakse Valipe (Vallipää) kindlustatud mõisa, mis on üks vähestest teadaolevatest keskaegsetest kaitserajatistest Hiiumaal.

Saare-Lääne piiskopi valduste keskuseks kujunes Käina, kuhu ehitati 13. sajandil kirik. Ametkond paiknes Vanamõisa külas asunud Alliksaare mõisas. Saare-Lääne piiskopkonna Saaremaa stifti kuulusid Reigi kihelkond ja Käina kihelkond.

14. saj kujunes Reigi ümbrusse, Tahkuna poolsaarele ja Kärdlasse rannarootsi asustus.

## Rootsi valitsusaeg
Liivimaa sõja algetapile järgnes 1563. aastal Taani ja Rootsi vahel Põhjamaade seitsmeaastane sõda. Sõja ajal vallutasid rootslased Läänemaa, pool Saaremaast, endised Maasilinna foogtkonna alad ja septembris kogu Hiiu saare. 1566. aastal suvel tegid taanlased sõjakäigu Hiiumaale ja vallutasid saare, kuid rootslaste uue dessandi survel tõmbusid nad tagasi Saaremaale. Pärast Maasilinna vallutamist sõlmiti Hiiumaal taanlaste ja rootslaste vahel vaherahu, mille põhjal jäid Maasilinn, Pöide kihelkond ja Muhu saar rootslaste otsesele haldamisele. Pajumõisa ametkond Loode-Saaremaal jäi aga taanlastele vastutasuks hertsog Magnusele ostetud, kuid rootslaste poolt juba 1563. aastal vallutatud Hiiumaa Käina kihelkonna eest. 1570. aastal lahkus Saaremaalt viimane Maasilinna foogt ja Taani Hiiumaa alade asehaldur Heinrich Lüdinghausen-Wulff. 

Kuna Hiiumaa vallutati sõjaliselt, erinevalt Rootsi kuningale ustavust vandunud mandri-Eestist, siis maavalduste õigus läks üle Rootsi kuningriigile.  1569. aasta juunis sai Berent Tittefer Pühalepa mõisa valitsejaks ja Hiiumaa foogtiks. 1574. aasta juunist kuni 1575. aasta lõpuni ja 1581. aastast kuni surmani 5. novembril 1585, oli Hiiumaa asehalduriks ja kuberneriks Pontus de la Gardie.  Hiiumaa, mida valitses Hiiumaa foogt, hakkas Rootsi riigis kuuluma Haapsalu lossilääni alla. 16. sajandi lõpul oli Hiiumaa foogt hollandlane Gerhard van Joestinck. 1575. aastal läänistas Johan III Hans Wachtmeisterile Hiiumaal 24 adramaad koos päraldistega ja järgnevatel aastatel sai ta lisaks veel rea uusi lääne ning Pontus De la Gardiele läänistati kuninga poolt Hiiumaalt Reigi, Kõrgessaare ja Käina vakused. Aastatel 1604–1609 oli Hiiumaa foogt ja 1605–1624 Hiiesaare mõisa rentnik rootslane Trulß Jönsson.

Aastatel 1611–1613 toimus Taani-Rootsi vahel Kalmari sõda. Sõja ajal, 1612. aasta suvel tegid taanlased Saaremaalt sõjaretke Hiiumaale Pühalepa ja Kassari piirkonda. Nad põletasid Pühalepa foogtimõisa ja rüüstasid saart Kõpu poolsaareni. 1613. aastal korraldasid taanlased Saaremaalt taas sõjaretke Hiiumaale. Hiiumaalt Soela väina kaudu sooritasid rootslased taanlastele vasturünnaku ning rüüstasid Saaremaad.

Kuni saare alade andmiseni Jakob de la Gardiele olid saarel läänimõisnikud: Evert Delwick, Claes Hansson Wachtmeister, Elias Dubberg, Tommas Olsson, Hans Klick, Truls Jönsson, Jurgen Wulfzdorp, Fabian Wrangel, Jurgen Stakelberg jt.

1620. aastal  sai Jakob de la Gardie rendilepingu alusel kolmeks aastaks endale kõik Rootsi kroonu valdused Hiiumaal ja 1624. aastal sai Läänemereprovintside Liivimaa kindralkuberner Jakob De la Gardie kolm neljandikku saarest pärandatavaks omandiks, kuninga 30 000-riigitaalrise võlasumma katteks. Saarel algas mõisate rajamine ja talupoegade koormiste suurendamine. 1624. aastal rajati Kõrgessaare mõis koos Kõrgessaare sadamaga, mille kaudu peeti korrapärast laevaühendust Stockholmiga. Jakob De la Gardie teenistuses tegutses kohaliku ülemvalitsejana Mecklenburgist pärit aadlik Jürgen von Wulframsdorf (ka Jöran Wulfstorp), kes nimetas end 1624. ja 1625. aastal Hiiumaa asehalduriks. 1626. aastal ostis  Jakob de la Gardie, Magdalena Farendsbachilt Haapsalu lähedal asunud Uugla mõisa ja Putkaste mõisa.

1627. aastal nimetas Eestimaale kohalikku kirikuelu reformima saadetud Västeråsi piiskop Johannes Rudbeckius ametisse praostid, sh Saarte-Lääne praostkonda (Hiiumaa Pühalepa, Käina ja Reigi kihelkond). 1627. aastal eraldati Käina kihelkonnast Reigi kihelkond.

1628. aastal rajati Hüti külla De la Gardie eestvedamisel Eesti esimene klaasikoda. Pärast krahv Jakob De la Gardie (1583–1642) surma päris tema valdused poeg, krahv Axel Julius De la Gardie (1637–1710). De la Gardiede valdustes tegutsesid Hiiumaal klaasikoda, tellisepõletusahi, Suursadama lubjaahi ja Kõpu tuletorn. De la Gardied, kes olid Rootsi riigis kõrgetes riigiametites (Axel oli Eestimaa kindralkuberner aastatel 1687–1704), lasid Hiiumaa valdusi hallata ülemvalitsejatel: Valentin Schillingil, Matthias Platzbechil, Reinhold Martensohnil, Dietrich Ledebuhril (suri enne 1655. aastat) ning aastatel 1655–1659 Hans Beckeril ja De la Gardie raamatupidajal Joachim Transehel. De la Gardiede valduste keskus oli Suuremõisa mõis. Hiljem anti De la Gardiede mõisad rendile Joachim Transehele (suri aastal 1671), Hans Beckerile ja De la Gardie kauaaegsele raamatupidajale ja kammeriirile, hollandlasele Erasmus Jakobsson Bloedysele. Erasmus Jakobsson Bloedysel võttis 1691. aastal rendile ka Muhumaa ja Saaremaalt Maasi, Uuemõisa ja Saaremõisa alad ning asutas 1680. aasta paiku Suursadamasse suure laevaehitusettevõtte.

Hiiumaa rahvastiku vähendasid tugevasti 1603. ja 1657. aasta katkuepideemiad ning 1665. aastal alanud viljaikaldus ja näljahäda, mis kestsid kolm aastat. 1710. aasta katkuepideemias suri Kärdlas katku 194 inimest ning ellu jäi 99 inimest ehk kolmandik külaelanikest. 1734. aastal oli ikaldusega seotud näljahäda. 1751. aastal laastas Hiiumaad suur veisetaud ning 1788. ja 1789. aastal taas ikaldus koos näljahäda ja mitmesuguste nakkushaigustega. Elanike arv vähenes umbes kolmandiku.

## Venemaa keisririigis
1710. aastal liideti Hiiumaa Vene tsaaririigi koosseisu ning saar kuulus Eestimaa kubermangu Haapsalu ja Lääne kreisi. Vene tsaar Peeter I täievoliline komissar Gerhard von Löwenvolde (suri 1723) andis 1712. aastal korralduse rentida Hiiumaa kroonumõisad ooberstleitnant Johan Gustav von der Osten-Sackenile (1667–1717) ja major Fabian Gustav von Aderkasile (1668–1725). 1715. aastal käskis tsaar anda Hiiumaa ja Vormsi üle admiraliteedile. Need anti üle 1716. aastal. 1725. aasta kammerkolleegiumi käsuga anti Hiiumaa Pühalepa, Partsi, Putkaste ja Kõrgessaare kroonumõisad rendile parun Fabian Ernst von Ungern-Sternbergile. 1727. aasta suvel anti need mõisad rendile ooberst Bernhard Friedrich von Rosenthalile (1673–1734), 1739. aastal ratsakaardiväe leitnandile Karl Gustav von Lilienfeldile (1711–1759) ja 1744. aastal tema vennale, Jakob Heinrich von Lilienfeldile (1716–1785).

1765. aasta revisjoni andmetel olid Hiiumaal Pühalepa, Putkaste, Kõrgessaare, Hiiessaare, Partsi, Kärdlamõisa, Orjaku, Vaemla, Aunaku ja Lauka mõisad.

18. saj teisel poolel kuulusid enamik Hiiumaa mõisasid krahvinna Ebba Margaretha Stenbocki ja tema poegade valdusesse. Aastatel 1755–1772 ehitati krahvinna eestvedamisel Suuremõisa mõisa härrastemaja. Stenbockid hakkasid Reigis elavate vabade talupoegade koormisi suurendama. See kutsus nendes esile vastupanu, mis lõppes 1781. aastal Katariina II käsuga küüditada üle 1000 hiiurootslase Ukrainasse. (vt ka Herman Sergo romaan Näkimadalad)

1781. aastal omandas Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg Kõrgessaare mõisa. 1781. aastal väljastas Venemaa keisrinna Katariina II ukaasi Kõrgessaare mõisas elavate rootsi talupoegade ümberasumiseks Novorossiiski kraisse. Ümberasumisele määrati 935 inimest (422 meest ja 513 naist) Kõrgessaare mõisast. Lisaks soovisid ümber asuda teiste mõisate talupojad-maaharijad. Inimeste koguarv oli umbes 960. 1790. aastate teisel poolel kuulus peaaegu kogu Hiiumaa Ungern-Sternbergile.

19. sajandi alguses hakkasid talupojad kontinentaalblokaadi tingimustes Kõrgessaare ja Emmaste rannikul unarusse jäänud soolaveeallikaid uuesti kasutama ja saatma soolast vett ka mujale. Tallinnas tehtud uuring näitas, et Kõrgessaares andis 36 untsi soolast vett kaks ja pool untsi valget soola, millest saadi üks unts ja kuus drahmi köögisoola. Emmastes saadi 36 untsist soolasest veest kolm untsi ja kolm drahmi väga valget soola, millest saadi kolm untsi köögisoola. Kuna Emmaste soolaallikate soolasisaldus oli suurem, siis hakkas Emmaste mõisnik Jakob Pontus Stenbock Tärkmal soola tootma aurutamise teel.

1829. aastal asutati Suuremõisas kalevivabrik, mis viidi järgmisel aastal üle Kärdlasse. Kalevivabriku juurde kujunes töölisasula, millest kujunes tänapäevane Kärdla linn.
1845. aastal töötas vabrikus 460 töölist. Vabriku olemasolu elavdas Suursadama tegevust ja tugevdas Hiiumaa kaubanduslikke sidemeid.

1858. aasta suvel puhkesid Hiiumaal talurahvarahutused. Aastatel 1857–1881 töötas Hiimaal Pühalepa, Reigi ja Käina kihelkonnas ning Hiiu-Suuremõisa mõisas kihelkonnaarst ja Kärdla  kalevivabrikuarst Alexander Magnus Boustedt (1827–1881).

1866. aastal sai Käina kihelkonna lõunapoolsest alast Emmaste kihelkond. Emmaste Immanueli kirik valmis 1867. aastal.

1880. aastatel loodi Eestis esimesed baptistikogudused. Eriti tugev oli see usuliikumine Lääne-Eestis ja saartel. Sageli moodustati baptistikogudused priilaste liikumise põhjal.

1890. aastal valmis õigeusu kiriku Kuriste Jumalasünnitaja Sündimise kirik. Pärast õigeusu Hiiumaa Jumalasünnitaja Sündimise koguduse loomist 1884. aastal algas Hiiumaal massiline õigeusku üleminek. Kuriste maakivist kirikuhoone kõrvale rajati surnuaed ning ehitati koolimaja ja preestrile elamu. Õigeusu kirikus ei peetud jumalateenistusi eraldi lihtrahvale ja härrasrahvale, nagu seda luterlikus kirikus tehti. 19. saj lõpuks oli Hiiumaal ligi 1500 õigeusklikku. 19. saj lõpus ehitati paari aastaga lisaks Kuriste kirikule veel kaks kirikut: üks Kuri külla ja teine Puskisse. 1913. aasta alguseks oli õigeusklikest hiidlaste arv umbes 3384. 

1890. aastal ostsid Ungern-Sternbergid Hiiumaale esimese sõukruviga auriku Progress.
Talude päriseksostmine jõudis Hiiumaale 19. saj viimastel kümnenditel. Mõisa renditalud säilisid kuni Eesti Vabariigi loomiseni.

### Esimene maailmasõda

1912. aastal hakati Hiiumaale rajama Peeter Suure merekindluse eelpositsiooni militaarrajatisi: neli sadamat (Hirmuste, Orjaku, Heltermaa ja Sõru), kaks vesilennukite akvatooriumi ja neli rannapatareid (Tahkuna, nr 39; Sõru, nr 34; Hirmuste,nr 47; Lehtma, nr 38). Rajati hulk vaatlusposte ja sideliine. Remonditi ja ehitati teid ning kitsarööpmeline kindlusraudtee, kaevati kaitsekraave. Rajati sõjaväelinnakuid koos kõigi vajalike hoonetega (kasarmud, sööklad, laod, tallid, ohvitseride elamud).

Sõja alguses lahkus Venemaa keiserlik armee Hiiumaalt. 1917. aasta oktoobrist kuni 1918. aasta novembrini oli saar Saksa okupatsiooni all. Kuna Saksamaal oli kasutusel uus kalender, toimus kalendrireform Hiiumaal koos Saaremaaga 1917. aasta sügisel.

### Eesti Vabariik
Hiiumaa kuulus Eesti Vabariigi ajal Lääne maakonna koosseisu. Saarel elas umbes 16 000 inimest.

Hiiumaa ainus suurtööstusettevõte oli Kärdla kalevivabrik, kus oli umbes 400 töötajat. Tähtis sissetulekuallikas oli purjelaevandus.

1920. aastal sai Kärdlast alev. 24. juunil 1926. aastal peeti Kärdlas Hiiumaa I laulupäev. 1938. aastal sai Kärdla kolmanda astme linnaks.

1. aprillil 1939. aastal asutati seniste valdade asemele Emmaste, Kõrgesaare, Käina ja Pühalepa vald. Saar kuulus Riigivolikogu 23. valimisringkonda, kust valiti I Riigivolikogu liikmeks Karl Kaups. Saar jagunes Käina ja Kärdla põllumeeste konventide tegevus- ja valimispiirkondade vahel.

### Teine maailmasõda

Baaside lepinguga jagati 1940. aastal Eesti Vabariigi territooriumil Nõukogude relvastatud jõududele alad Hiiumaast. Kärdla ja Kidaste rajoonis anti 325 ha maad maa- ja õhujõududele, et ehitada sõjaväeasulad ja aerodroom, ning 850 ha õppeväljade, laskevälja ja tankodroomi jaoks. Valli rajoonis anti 120 ha aerodroomi ehitamiseks, 120 ha Vahtrepa rajoonis operatiiv-aerodroomi ehitamiseks ja sama palju ka Kuusiku rajoonis aerodroomi ehitamiseks (hiljem NSV Liit loobus sellest maa-alast). 250 ha maad anti Putkaste rajoonis sõjaväeasula ja aerodroomi ehitamiseks. Lisaks jagati 4200 ha Alatu-Metsalaasi-Muru märgalalt, 64 ha Hiiessaare maanina rajoonist MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks, 320 ha Tohvri rajoonist ja Sõru sadamast MSLRK kaitseobjektide loomiseks, 399 ha Ristna maanina rajoonist samuti MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks. 115 ha anti Palli küla rajoonist MSLRK kaitseobjektide ehitamiseks ja 830 ha Tahkuna rajoonist MSLRK kaitseobjektide rajamiseks. Kokku jagati Hiiumaal 11 maa-ala kogupindalaga 7713 ha.

28. septembril 1939. aastal alustati esmajoones Tahkuna poolsaarele rannakaitsekindlustuste ehitamist. Hiiumaale, Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Põhja kindlustatud sektorisse, rajati rannakaitsepatareid: nr 26 Tahkunasse; nr 316 Kukerabasse Lõimastu lähedal, nr 19 Pallininale, rannakaitsepatarei Ristnasse, nr 44 Tohvrisse (Sõru patarei) ja nr 12 jt.

Hiiumaal alustati ka kahe lennuvälja ehitamist, kuid varajase ja külma talve tõttu jätkati ehitusega alles 1940. aasta kevadel, kui algas laevaliiklus. Lennuvälja ehitasid Balti Laevastiku 33. ja 36. ehituspataljon ning need ehitati Putkastesse ja Kaupsi. Hiiumaa lennuväljadel baseerusid BBL 12. ja 15. üksik lennuväeeskadrill – kokku 26 erinevat tüüpi lennumasinat, sh hävitajad I-15 ja I-16.

Pärast 1940. aasta kommunistlikku riigipööret asendati senine omavalitsuslik riigiaparaat uuele võimule ustavate inimestega, suurmajapidamised likvideeriti, vabaturumajandus keelati ning suurtootmisvahendid riigistati. Hiiumaa avamererand suleti ja mere äärde minek keelati. 1941. aasta juunis küüditati Hiiumaalt 212 inimest.

22. juunil pommitas Saksa lennuvägi Sõrve poolsaarel asuvaid Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitsepatareisid. Saksa Kriegsmarine mineeris Saaremaa ja Hiiumaa ümbruse Irbe väina, Soela väina, Hiiumaa ja Vormsi vahelise Hari kurgu ning Soome lahe miinitõketega. Saaremaast läänes valvasid Saksa allveelaevad U-144, U-145 ja U-149, takistades Liivi lahes ja Muhu väinas olevaid Nõukogude laevade sisenemisi ja väljumisi Soome lahest.

23. juuni varahommikul uputasid Saksa torpeedokaatrid tulelaeva Hiiumadal ning kaubaauriku Liisa. 10. augustil toimus Hiiumaa vetes, 20 meremiili Ristnast läänes, Nõukogude Štš-307 ja pinnaletõusva Saksa U-144 vaheline lahing, kui Štš-307 ründas kahe torpeedoga. U-144 läks põhja koos kogu meeskonnaga.

28. augustil vabanesid Tallinnas Nõukogude vägede evakueerumisel vangide laevalt Jaen Teär ning mootorpurjekatelt Pärnumaa ja Mihkel umbes 800 saarlast ja hiidlast. 13. septembril 1941. aastal tabas lennukipomm Kärdla sadama reidil seisnud aurulaeva Hiiula. 

1941. aasta sõjategevuse ajal Eestis paiknesid Hiiumaal Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse Põhja kindlustatud sektori väeosad ning ka 16. laskurdiviisi 156. ja 167. laskurpolgu pataljonid.
, *[[Operatsioon Siegfried]]*
Saksa vägede operatsioon "Siegfried" saare vallutamiseks algas 12. oktoobril 1941. aastal meredessandiga Saaremaalt, üle Soela väina Sõrule (täpsemalt Külaküla ja Nurste randa ning Tärkmasse). Saksa vägede maabumisel osutasid Nõukogude väed üsna nõrka vastupanu, tõsisemad kokkupõrked olid Tohvril, Nurstes, Käinas ja Nõmbas. Nädalaga taandusid Nõukogude väed Tahkuna poolsaarele kaitseliini taha, kust suudeti meritsi Hankosse evakueerida 570 inimest ja lennukitesse 140. Saar langes 21. oktoobril täielikult sakslaste kätte. Enne Kärdlast taganemist põletasid Nõukogude aktivistid Kärdla kalevivabriku.

1944. aasta suvel ja hilissügisel põgenesid sajad hiidlased uute massiküüditamiste hirmus kalapaatidega Rootsi. 2. oktoobril alustasid Punaarmee õhuväed pataljonisuuruse Heltermaa dessandiga rünnakut Hiiumaale Heltermaa sadamale. Saksa üksused taandusid Kassarile. Ööl vastu 3. oktoobrit evakueeriti kõik üksused ja tehnika Orjaku sadama kaudu Saaremaale.  1944. aasta 3. oktoobriks oli saare vallutanud Punaarmee.

### Nõukogude aeg
1946. aasta 16. augustil eraldati Lääne maakonnast Hiiu maakond. Kärdlast sai maakonnakeskus, moodustati Hiiumaa Töörahva Saadikute Nõukogu ja Hiiumaa TSN Täitevkomitee, mille esimeheks nimetati Heino Merendi.

Saare taashõivamise järel Hiiumaa militariseeriti, saarel kehtestati piirirežiim ning saartel taasmoodustati NSV Liidu piirivalve 11. piirivalvesalga 1., 2., 3., 4., 5. piirivalvekordonid. Hiiumaale jäänud maavägedest moodustati 1947. aastal kuulipilduja-suurtükiväepolk, mille pataljonid paiknesid Kärdlas, Lõimastus ja Vaemlas ning polgukool Hiiessaares. Polgu relvastuses oli vähemalt kümme tanki T-34-85 ja paarkümmend T-34 baasil liikursuurtükki. Tankodroomid olid Rehemäel Kärdla surnuaia kõrval ja Kaibaldi nõmmel. Moodustatud kuulipilduja-suurtükiväepolk kasutas polügoonina Paope piirkonda ja 1950. aastal olid polügoonid ka Niidikülas, Kassaris Sääre tirbil ja Reigis. Polgu laod olid Palukülas ja Suursadamas ning sõjaväelinnakud Lõimastus ja Hiiessaares. Kärdla polk lõpetas tegevuse 1960. aastal. 1946. aastaks oli Nõukogude armee väeosadel kuus statsionaarset rannapatareid (100–152 mm). Kasutusele võeti sõjaeelsed Hiiessaare, Tahkuna, Palli, Ristna ja Tohvri patareipositsioonid. Kõpu poolsaarele ehitati Mustana patarei (3 × 127 mm). Tahkuna 180 mm patareid ei taastatud.  

1949. aasta 25. märtsil küüditati Hiiumaalt 286 inimest. 1950. aastal moodustati Hiiumaast Hiiumaa rajoon, mis eksisteeris kuni 1989. aastani.

Mustana ja Hiiessaare rannapatareisid vähendati juba 1950. aastal ja järgmine suurem vähendamine algas 1956. aastal. 1960. aasta sügiseks likvideeriti Ristna ja Tahkuna patareid ning 1960. aasta lõpus vahetasid Balti Laevastikus rannasuurtükiväe välja rannakaitse raketiväeosad. Kärdla polgu ja rannasuurtükiväe üksuste likvideerimisega vähenes sõjaväelaste arv Hiiumaal tuntavalt. Alles jäid NSV Liidu piirivalve väeosad Hiiumaal, õhukaitse raadiolokatsioonirood Ristnas ja mereväe sideväeosad. NSV Liidu mereväe halduses olid tuletornid koos eraisikutest personaliga. 1985. aastal toodi uue väeosana Tahkunasse teine õhukaitse raadiolokatsioonirood (u 60 meest).

Kogu saar kuulutati NSV Liidu kitsendatud liikumisvabadusega piiritsooniks. 1944. aasta Rootsi pagemisest järele jäänud paadid hävitati või koondati alalise valvega sadamatesse. Rannavetes patrullisid piirivalvelaevad ja -kaatrid. 1992. aastaks oli jäänud viis NSV Liidu piirivalvekordonit (Suursadama, Kärdla, Kõrgessaare, Ojaküla ja Sõru), kaheksa tehnilise vaatluse posti ja 24 väiksemat vaatlusposti. Piiritsooni lubade süsteem tühistati 1987. aasta oktoobris. Venemaa piirivalve lahkus Hiiumaalt 1992. aasta septembris. Viimased Venemaa sõjaväelased lahkusid Hiiumaalt veebruaris 1993. aastal.

1960. aastate alguses viidi elekter peaaegu kõigisse Hiiumaa kodudesse.

Saare tähtsaimaks majandusharuks sai veise- ja seakasvatus. Saarel oli üks kalurikolhoos – Hiiu Kalur, mis andis tööd umbes 1400 inimesele.

### Taastatud Eesti Vabariik
1. jaanuarist 1990. aastal moodustati Hiiumaa rajoonist Hiiumaa maakond, mis 1991. aastal nimetati ümber Hiiu maakonnaks. Pärast Venemaa sõjaväeosade ja piirivalve lahkumist saart esialgu ei avatud. Kuni 1993. aasta lõpuni pidi saarele pääsemiseks olema saarel välja antud külaliskaart.

Hiiumaa ringtee asfalteerimine lõppes 2000. aastal.

## Vaata ka
* De la Gardie
* Ungern-Sternberg
* Stenbock
*Hiiumaa majandus

## Viited

## Kirjandus
* Aivar Kriiska "Aegade alguses. 15 kirjutist kaugemast minevikust". Tallinn 2004, lk 107–127
* Kaljo Põllu "Hiiumaa rahvapärane ehituskunst". Tartu 2005, lk 35–50

## Välislingid
* Mälestusi Hiiu Ungrutest www.folklore.ee
* Hiiumaa Muinsuskaitse Seltsi Toimetised nr 1, nr 3, nr 4, nr 5
*Hiidlased II maailmasõja lahingutes. Koostanud Otto Mägi Toimetanud Riina Jesmin. Kirjastus: Hiiumaa Rahvapärandi Kaitse ja Kasutamise Sihtasutus, Kärdla, 2003, 200 lk
*Hiiumaa kalmistud. Koostanud Vello Kaskor, Maarika Leis-Aste, Dan Lukas ja Mart Mõniste. Kirjastus: Hiiumaa Muinsuskaitse Selts, Kärdla, 2013, ISBN: 9789949333899, 176 lk, Hiiumaa Muinsuskaitse Seltsi väljaanne 1
*Alo Särg, Hiiumaa mõisad. 2022, ISBN 978-9949-527-86-1, 208 lk
*Vana Hiiumaa. Koostanud Toomas Karjahärm, 2013, ISBN 978-9949-466-93-1, 132 lk
*Hiiumaa. Loodus. Aeg. Inimene. Koostanud Helgi Põllo, Aivi Telvik, Ermo Mäeots, 2015, ISBN 9789949383450, 1360 lk