Kreeka ajalugu

*See artikkel on ülevaade Kreeka alade ja [[Kreeka]] riigi ajaloost.


Viimasel ajal vaidluse alla sattunud teadusliku arvamuse järgi rändasid [[Hellase kultuuri varajane ajajärk|Hellase kultuuri varajasel ajajärgu]] viimase faasi (Kreeka [[vanem pronksiaeg|vanema pronksiaja]], umbes 2200–2000 eKr) alguses ja selle ajal [[Balkani poolsaar]]e lääneosast tänapäeva Kreeka alale [[indoeurooplased]] (vaata ka [[paleobalkani keeled]]) ja segunesid sealsete kreekaeelsete elanikega, võib-olla [[Vana-Euroopa|vanaeurooplastega]]. Samal ajal oli [[Kreeta]]l maailmaajalooliselt olulise [[Minose kultuur]]i (umbes 3300–1100 eKr) esimene õitseng ([[algpaleeline periood]]), millest pärinevad muu hulgas muljetavaldavad [[Knossose palee]] ehitised ja [[Phaistos]].

Mandril arenes 1600. aasta paiku eKr [[Mükeene kultuur]], Euroopa mandri esimene kõrgkultuur ja vanim kultuur, millest pärinevad [[kreeka keel|kreekakeelsed]] kirjalikud mälestised (vaata ka [[lineaarkiri B]]). Tähtsate Mükeene kultuuri paleekeskuste seas, mis tekkisid alates umbes 1400. aastast eKr ja millest tsentraalselt hallati suuremaid piirkondi (vt [[Hellase kultuuri hiline ajajärk]]), olid [[Mükeene]], [[Teeba (Kreeka)|Teeba]], [[Tiryns]] ja [[Nestori palee]] [[Pylos]]e lähedal. Umbes 1450 eKr vallutasid mandrikreeklased Kreeta ja võtsid võimu ka [[Küklaadid]]el, [[Dodekaneesid]]el ja teistel Egeuse mere saartel ning seni Minose kultuuriga asulates Väike-Aasia rannikul, sealhulgas [[Mileetos]]es. Mükeenlased olid tihedas kokkupuutes Vahemere idaranniku riikidega ning ka mõnede piirkondadega lääne pool, sealhulgas Lõuna-Itaalia, Sardiinia ja Aadria mere põhjarannik. 12. sajandi alguses eKr lõhuti paljud Mükeene kultuuri keskused. Mõnes maakonnas, näiteks [[Messeenia]]s, jäeti maha ka peaaegu kõik ülejäänud asulad, mis annab tunnistust rahvastiku järsust kahanemisest või ulatulikust rändest. Nende sündmuste põhjused on tänini vaidluse all, end tõenäoliselt on need seotud paljude samaaegsete purustustega ja pööretega paljudes kohtades Vahemere rannikul, mille juures oli nähtavasti sageli mängus [[mererahvad|mererahvaste]] käsi. Hoolimata paljudest purustustest peamiselt mandril säilis Egeuse mere piirkonnas veel umbes 150–200 aastat Mükeene kultuur. 

[[Doorlased]] rändasid Loode-Kreekast Peloponnesosele, hiljem ka Kreetale ja [[Rhodos]]ele. Millal täpselt [[doorlaste sissetung]] aset leidis, see on vaidluse all, aga väga tõenäoliseks peetakse seda, et doorlased tungisid massiliselt lõuna poole 12.–10. sajandil eKr. Mandri elanikud, [[hellenid]], korraldasid alates 8. sajandist eKr suuri ekspeditsioone ning uurisid Vahemerd kuni Atlandi ookeanile ja Musta merd kuni [[Kaukaasia]]ni. Kogu Vahemere rannikule, Väike-Aasiasse ja Põhja-Aafrika rannikule rajati nende ekspeditsioonide järel uute turgude avamiseks arvukaid kreeka kolooniaid.
 
[[Klassikaline ajajärk|Klassikalisel ajajärgul]] (5. sajand eKr) koosnes Kreeka peamiselt [[polis]]test, perifeerias oli ka teistsuguse riigikorraga riike, nagu [[Vana-Makedoonia|Makedoonia kuningriik]], [[Epeiros]] ja [[Bosporose kuningriik]]. Tähtsaim polis oli [[Ateena]], järgnesid [[Sparta]] ja [[Teeba (Kreeka)|Teeba]]. Iseseisvussoov ja vabadusearmastus aitasid kreeklastel [[Kreeka-Pärsia sõjad|Kreeka-Pärsia sõdades]] pärslasi võita. 4. sajandi teisel poolel eKr vallutasid kreeklased [[Aleksander Suur]]e juhtimisel Pärsia riigi ning suurema osa tol ajal tuntud maailmast. Järgnevad [[diadohhide sõjad]] Aleksander Suure impeeriumi lagunemisel tekkinud riikide vahel viisid lõpuks selleni, et [[Rooma riik]] ründas [[Philippos V]] ajal Makedooniat. 

Aastal 146 eKr läks Kreeka Rooma riigi koosseisu. Sellega oli iseseisva Kreeka poliitiline ajalugu peaaegu kaheks aastatuhandeks läbi. Ent kreeka kultuur elas edasi ka Rooma riigis ning avaldas alates 2. sajandist eKr ka Rooma tsivilisatsioonile üha suuremat mõju. Aastal 330 eKr viis keiser [[Constantinus]] oma pearesidentsi üle [[Konstantinoopol]]isse, pannes sellega aluse [[Ida-Rooma riik|Ida-Rooma riigile]], mis hiljem sai tuntuks [[Bütsants]]i nime all. Bütsants muundas Kreeka ja Rooma kultuuripärandi uueks kristlikuks tsivilisatsiooniks. Bütsantsi vallutas 1453. aastal [[Osmanite riik]]. Kreeklased jäid peaaegu 400 aastaks Osmanite riigi võimu alla. Nad säilitasid oma keele, religiooni ja identiteedi, aga nad ei pidanud end enam helleniteks (nii nimetati [[pagan]]aid), vaid roomlasteks (bütsantslasteks). 

25. märtsil 1821 alustasid kreeklased Türgi-vastast ülestõusu ja võitlesid [[Kreeka iseseisvussõda|Kreeka iseseisvussõjas]] 1828. aastaks kätte iseseisvuse. Sel ajal toimus kreeklaste enesetajus sakslaste, inglaste, prantslaste ja venelaste algatatud muutus: nad hakkasid end üha enam pidama mitte bütsantslaste, vaid antiikaja hellenite järglasteks. Et uus riik hõlmas ainult osa kreeklaste asualadest, käis võitlus järk-järgult edasi. Aastal 1864 läksid Kreeka võimu alla [[Joonia saared]], 1881 [[Tessaalia]] ja osa [[Epeiros]]e. [[Kreeta]], [[Egeuse meri|Egeuse mere]] idaosa ja [[Makedoonia (Kreeka geograafiline piirkond)|Makedoonia]] lisandusid 1913 ja [[Lääne-Traakia]] 1919. Pärast teist maailmasõda 1947 anti Kreekale üle ka [[Dodekaneesid]].

Teise maailmasõja ajal 1940 ründas Itaalia Kreekat ([[Itaalia-Kreeka sõda]]). Kreela väed suutsid sissetungijad peatada. Lõpuks tuli Saksamaa aprillis 1941 Itaaliale appi ([[Balkani sõjakäik]]), Itaalia ja Saksamaa okupeerisid Kreeka. Partisanid osutasid okupantidele vastupanu. Vabanemisele järgnes neljaaastane [[Kreeka kodusõda]], millesse avalikult sekkusid Briti väed, et tagada Lääne mõju Kreeka kommunistide vastu. Kodusõda tõi kaasa uued ohvrid ja suured purustused.

Aastal 1967 toimus sõjaväeline riigipööre; [[kolonelide diktatuur]] kestis 1974. aastani. Pärast [[1974. aasta Kreeka referendum]]it kaotati 1975. aastal monarhia ja kehtestati parlamentaarne demokraatia. Kreeta astus 1952 NATOsse ja 1981 Euroopa Majandusühendusse.

==Looduslikud tingimused==
[[Balkani poolsaar]]e lõunaosa on tugevasti liigendatud järskude mägedega. See soodustas paljude iseseisvate väikeriikide teket. Liiklussoonteks olid enamasti ida poole voolavad jõed. 

Egeuse meri oma saaresildadega Väike-Aasiasse ja Kreetale soodustas majandus- ja kultuurisidemeid idapoolsete maadega. Lääne suunas on Kreeka vähem avatud (erandiks on [[Kórinthose laht]]). Majanduse arengut takistasid sidusa põllumajandusmaa väike ulatus, maa [[karstumine]] metsade maharaiumise ja metsatulekahjude tõttu, põuad ja maavärinad.

==Varaseimast asustusest kuni 3. sajandini eKr==
=== Esiaeg ===


Varaseimad tõendid inimasustusest [[Balkani poolsaar]]el on leitud [[Petralona koobas|Petralona koopast]] Põhja-Kreekast ning on dateeritud aega umbes 270 000 aastat eKr. [[Kiviaeg|Kiviaja]] kõik kolm perioodi ([[Paleoliitikum]], [[Mesoliitikum]], [[Neoliitikum]]) on Kreekas esindatud. [[Franchthi koobas]] on parimaid kiviaegse asustuse näiteid, kuna see oli kasutusel läbi kõigi eespool mainitud perioodide. Neoliitikumi asulakohad Kreekas, mis pärinevad 7. aastatuhandest eKr on Euroopa vanimad ja edestavad järgmisi mitme sajandiga. Selle põhjuseks on asjaolu, et Kreeka jäi sellele teele, mida mööda põlluharimine levis [[Lähis-Ida]]st Euroopasse. Kreekast on leitud 6. aastatuhandest eKr pärinev sümbolitega märgistatud [[Dispilió tahvel]].

===Vana-Kreeka===

.


Kreeka oli koduks esimestele arenenud tsivilisatsioonidele Euroopas ja seda peetakse Lääne kultuuri sünnipaigaks. [[Vana-Kreeka kultuur]] sai alguse kolmest [[Egeuse tsivilisatsioon]]ist: [[Küklaadide tsivilisatsioon]] [[Egeuse meri|Egeuse mere]] saartel (alates 3200 aastast eKr), [[Minose tsivilisatsioon]] [[Kreeta]]l (2700–1500 aastat eKr) ja [[Mükeene tsivilisatsioon]] maismaal (1900–1100 aastat eKr). Kõik need kultuurid kasutasid kirja. Minose kultuuri esindajad kasutasid seni dešifreerimata [[lineaarkiri A|lineaarkirja A]], mükeenelased aga [[lineaarkiri B|lineaarkirja B]], mis dešifreeriti 1950. aastatel. Minose kultuuri esindajad sulandusid ajapikku mükeenelaste hulka, kuid 1200. aasta paiku eKr, keset vägivaldseid sündmusi pronksiaja kollapsiks nimetatud ajajärgul, varises Mükeene kultuur kokku. [[Pronksiaja kollaps]]i murrangulistele sündmustele järgnes [[tume ajajärk]], millest pole säilinud kirjalikke allikaid.

Tumeda ajajärgu lõpuks peetakse traditsiooniliselt 776. aastat eKr, mil peeti esimesed [[olümpiamängud]]. Homerosele omistatud Lääne kirjanduse alustekstid [[Ilias]] ja [[Odüsseia]] arvatakse olevat kirjutatud 8. või 7. sajandil eKr. Tumeda ajajärgu lõppedes tekkis Kreeka poolsaarel mitmeid kuning- ja linnriike, mis levisid [[Must meri|Musta mere]] rannikule, Lõuna-Itaaliasse (ladina *Magna Graecia*, ehk Suur-Kreeka) ja [[Väike-Aasia]]sse. Need riigid ja nende kolooniad saavutasid jõukuse, mis tõi kaasa seninägematu kultuuriarengu, mis väljendus arhitektuuris, näitekunstis, teaduses, matemaatikas ja filosoofias. 508. aastal eKr kehtestas [[Kleisthenes]] [[Ateena]]s maailma esimese demokraatliku valitsemiskorra.

500. aastaks eKr kontrollis [[Ahhemeniidid]]e [[Ahhemeniidide riik|Pärsia suurriik]] territooriumi, mis ulatus tänapäeva [[Iraan]]ist Põhja-Kreeka, [[Vana-Makedoonia|Makedoonia]], [[Ukraina]], [[Bulgaaria]] ja [[Rumeenia]]ni ning kujutas sedasi ohtu Kreeka riikidele. Väike-Aasias asunud Kreeka [[linnriik]]ide püüdlus kukutada Ahhemeniidide võimu luhtus ning [[pärslased]] [[Pärsia esimene sissetung Kreekasse|tungisid 492. aastal eKr oma vägedega]] Kreeka maismaaossa, kuid olid sunnitud siiski 490. aastal [[Maratoni lahing]]us saadud kaotuse järel taanduma. 480. aastal eKr [[Pärsia teine sissetung Kreekasse|tungisid Pärsia väed uuesti Kreekasse]] ja hoolimata [[Leonidas I]] juhitud [[sparta]]laste kangelaslikust vastupanust [[Termopüülide lahing]]us, vallutasid pärslased sel korral [[Ateena]].



Kreeklastel õnnestus 480. ja 479. aastal eKr võita Pärsia vägesid [[Salamise lahing|Salamise]], [[Plataia lahing|Plataia]] ja [[Mykale lahing]]us ning sundida neid teist korda Kreeka pinnalt taanduma. [[Kreeka-Pärsia sõjad|Kreeka-Pärsia sõdades]] mängisid juhtivat rolli Ateena ja [[Sparta]]. Kuna Kreeka oli killustatud mitmete väikeste riikide vahel, polnud haruldased ka nende riikide omavahelised konfliktid.
Kõige suuremat hävingut toonud Kreeka-sisene sõda tol perioodil oli [[Peloponnesose sõda]] (431–404 eKr), mille võitis Sparta, tuues ühtlasi kaasa Ateena langemise Vana-Kreeka juhtiva jõu kohalt.

Aastatel 395–387 eKr toimunud [[Kórinthose sõda|Kórinthose sõjas]] [[Ateena]], [[Argos]], [[Kórinthos]] ja [[Teeba (Kreeka)|Teeba]] üritasid liidus [[Ahhemeniidide riik|Ahhemeniidide Pärsiaga]] takiastada [[Peloponnesose sõda|Peloponnesose sõja]] tulemusel Kreeka suurvõimuks muutunud [[Sparta]] võimu.

Nii Ateena kui Sparta loovutasid aga hiljem oma positsiooni [[Teeba (Kreeka)|Teeba]]le ja lõpuks [[Vana-Makedoonia|Makedoonia]]le. Makedoonia kuninga [[Philippos II]] juhtimisel loodi [[Korintose Liiga]], mis ühendas suurema osa tollasest Kreeka maailmast.

===Vana-Makedoonia===


[[Philippos II]] tapeti 336. aastal eKr ja tema poeg [[Aleksander Suur|Aleksander]] võttis üle [[Korintose Liiga]] juhtohjad ning ründas 334. aastal eKr ühendatud Kreeka vägedega Pärsiat. Pärast kreeklaste võite [[Granikose lahing|Granikose]], [[Issose lahing|Issose]] ja [[Gaugamela lahing]]us, marssisid Kreeka väed [[Susa]]sse ja Pärsia pealinna [[Persepolis]]esse. Aleksander Suure loodud riik ulatus Kreekast [[Pakistan]]ini ja lõunas [[Egiptus]]eni.

Aleksander plaanis vallutada ka [[Araabia]]t, kuid tema ootamatu surm 323. aastal eKr tõi kaasa hoopis impeeriumi kokkuvarisemise, mis lagunes mitmeks kuningriigiks. Tekkinud riikidest olid tuntuimad [[Seleukiidide riik]] ja [[Ptolemaioste riik]], [[Egiptus#Hellenismi aeg|Egiptus]]es. Kreeklased rajasid ka [[Kreeka-Baktria kuningriik|Kreeka-Baktria kuningriigi]] ja [[Kreeka-India kuningriik|Kreeka-India kuningriigi]] [[India]]s. Paljud kreeklased rändasid välja [[Aleksandria]]sse, [[Antiookia]]sse, [[Seleukeia]]sse ja teistesse [[hellenism|hellenistlikesse]] keskustesse Aasias ja Aafrikas. Kuigi Aleksandri riigi poliitilist ühtsust ei suudetud säilitada, tõid tema vallutused kaasa pea kaks sajandit väldanud [[Hellenism|hellenis]]tliku kultuuri ja kreeka keele domineerimise vallutatud aladel. Vahemere idarannikul kestis see kohati tunduvalt kauemgi.

===Hellenistlik ajajärk (323 eKr – 2. sajand eKr)===

====Kreeka riigid ja linnade liidud====

[[4. sajand eKr|4. sajandist eKr]] oli Loode-Kreekas moodustunud [[Ípeirose piirkond|Ípeirose piirkonnas]] [[Epeirose riik]]. [[Rooma vabariik|Roomlaste]] laienemise takistamiseks Lõuna-Itaalias asuvast [[Vana-Kreeka|kreeka]] kolonistide [[Suur-Kreeka]] linna [[Taranto|Tarentum]]i mõjualal pöördusid tarentiumlased abi saamiseks selle aja võimsaima [[Aadria meri|Aadria mere]] idaranniku [[Kreeka]] [[Epeiros]]e kuninga [[Aleksander Suur]]e sugulase, [[Pyrrhos]]e poole, kes maabuski 280. aastal eKr Itaalias. Roomlased purustati juba esimeses lahingus [[Heracleia]] all. Kaalukeeleks said lahinguelevandid, keda Rooma sõdurid kartsid. Järgmisel aastal kohtusid roomlased uuesti Pyrrhosega. Äge [[Asculumi lahing]] vältas kaks päeva. Roomlased purustati uuesti, kuid ka Pyrrhos kandis nii suuri kaotusi, et hüüdis: "Ἂν ἔτι μίαν μάχην νικήσωμεν, ἀπολώλαμεν" ("Veel üks selline võit ja ma olen kadunud"!) Siit ongi tulnud väljend [[Pyrrhose võit]]. [[275 eKr]] kaotas Phyrros [[Beneventumi lahing]]u ja Pyrrhos mõistis, et sõda Roomaga venib väga pikaks, kuid tema jõud on lõppemas. Ta otsustas mõneks ajaks Itaaliast lahkuda.





[[Aleksander Suur]]e surma järel valitses Kreeka aladel [[Diadohhide sõjad|segaduste aeg]], kuid 276. aastaks eKr haaras Makedoonia üle kontrolli [[Antigoniidide dünastia]], mis põlvnes Aleksandri väejuhist [[Antigonos Monophthalmos]]est. Nad suutsid kehtestada oma ülemvõimu, Makedoonia kuningana enamikus Kreeka linnriikides.

Antigoniidid kontrollisid tähtsamaid tugipunkte Kreekas: Ateena sadam [[Pireus]], [[Kórinthos]]e akropol ([[Akrokorinthos]]), [[Chalkis]] [[Euboia]] saarel ja Poliorketese rajatud [[Demetrias]] [[Tessaalia]]s. [[Peloponnesose poolsaar]] ja suur osa [[Kesk-Kreeka]]st olid Antigoniididest Makedoonia kuningast siiski praktiliselt sõltumatud. Paljud [[Egeuse meri|Egeus]]e-äärsed linnad, teiste seas Vahemere üks tähtsamaid kaubalinnu [[Rhodos]], tunnistasid Egiptuse [[Ptolemaioste dünastia|Ptolemaios]]te [[hegemoonia]]t.

Makedoonia Antigoniidide hegemooniataotlusi vastustasid [[Peloponnesos]]e [[linnriik]]ide liit - [[Ahhaia liit|Ahhaia Liit]] ja Kórinthose lahe põhjakalda [[Aitoolia]] ja Kesk-Kreeka, osa Põhja-Kreekas, Lõuna-Kreekas linnade liit - [[Aitoolia Liit]]. 

[[Ateena]] oli endiselt jõukas ja vähemalt nime poolest demokraatlik [[linnriik]]. Pärast edutut sõda Makedoonia vastu 262. aastal eKr, taastasid 229. aastal eKr ateenlased siiski sõltumatuse ja hoidsid seda Ptolemaioste, [[Pergamon]]i kuningate ja roomlaste toetusel.

Ahhaia liidu kõrval oli [[Sparta]] [[Peloponnesos]]e tugevaim riik ega tunnistanud Makedoonia ülemvõimu. [[3. sajand eKr|3. sajand]]i eKr algusest ilmnes märke spartalaste katsetest taastada muistset juhtpositsiooni [[Lõuna-Kreeka]]s. Kuid agressiivset poliitikat takistas [[kodanik]]e vähesus, 3. sajandi keskpaigaks oli neid alles jäänud ainult umbes 700, kogu maa [[Lakonika]]s aga koondus umbes 100 perekonna kätte. Selline olukord välistas tuginemise oma kodanikest armeele, millele Sparta oli rajanud hegemoonia varasemal perioodil. 

Umbes aastast 200 eKr sekkus Kreeka asjadesse järjest enam [[Rooma vabariik]], kes sõdis korduvalt [[Vana-Makedoonia|Makedooniaga]]. 
====Rooma-Makedoonia sõjad====

Rooma kaotuse järel [[Trasimenuse järve lahing]]us [[217 eKr]] [[Hannibal]]i vägedelt püüdis [[Philippos V]] Makedoonia laevastik [[216 eKr]] [[Illüüria]]s edutult vallutada [[Apollonia (Illüüria)|Apollonia]] linna. [[215 eKr|215. aastal eKr]] aastal sõlmis Philippos V [[Teine Puunia sõda|Teise Puunia sõja]] ajal (218–201 eKr) [[Kartaago]] väejuhi [[Hannibal]]iga [[Rooma vabariik|Rooma]]-vastase liidu ning tungis laevastikuga [[214 eKr]] [[Illüüria]] rannikule. Invasioonist sai alguse [[Esimene Makedoonia sõda]] (214–205 eKr) Roomaga. [[Vana-Makedoonia|Makedoonia]] vastases sõjalises liidus osalesid Rooma liitlasena kreeklaste [[Aitoolia liit]], [[Pergamon]], [[Sparta]] ja [[Elis]], samas kui Philippos V toetas [[Ahhaia liit]]u [[Aitoolia liit|Aitoolia liidu]] vastu 207. aastal eKr ja sundis neid [[205 eKr]] sõlmima rahulepingu.

[[202 eKr]] sõlmis Philippos V lepingu [[Seleukiidide riik|Seleukiidide]] [[Antiochos III]]-ga jagamaks Egiptuse [[Ptolemaioste dünastia|Ptolemaios]]te valdusi [[Egeuse meri|Egeuse meres]]. [[Rhodose saar|Rhodoslased]] (keda toetas [[Pergamon]]) kuulutasid Makedooniale [[Kreeta sõda|sõja (205–200)]]. Makedoonia laevastik purustas lahingus 201 eKr Lada saare juures liitlaste laevastiku ja laastas [[Pergamon]]i.

[[Teine Makedoonia sõda|Teise Makedoona sõja]] ajal (200–197 eKr) ilmusid Kreekasse roomlased ning Ahhaia Liit ja Aitoolia sõdisid Rooma poolel Makedoonia vastu. Philippos V sai [[197 eKr]] [[Kynoskephalai lahing]]us [[Põhja-Kreeka]]s [[Tessaalia]]s lüüa Rooma vägedelt Flamininuse juhtimisel ja kaotas Kreekas ülemvõimu. Pärast võitu [[Philippos V]] üle, kuulutas [[Titus Quinctius Flamininus]] 196 eKr Kreeka [[polis]]ed sõltumatuks, kuid juba 189 eKr purustasid roomlased Aitoolia Liidu ja 146 eKr Ahhaia Liidu ([[Korintos]] hävitati). 

[[Antiochos III]] Suure alustatud [[Rooma-Seleukiidide sõda|sõda]] (192–188. aastal eKr) [[Rooma riik|Rooma riigiga]] sooviga allutada [[Anatoolia]] ja [[Väike-Aasia]]t ning sekkumine [[Vana-Makedoonia|Makedoonia]] ja Kreeka asjadesse lõppes hävitava lüüasaamisega roomlastelt [[Magnesia lahing]]us Väike-Aasia lääneosas (190. aastal eKr). 189. aastal eKr sõlmitud [[Apameia rahu]] tegi Seleukiidide [[hegemoonia]]taotlustele lõpu. 


==Rooma ajajärk (2. sajand eKr – 4. sajand pKr)==

Makedoonlaste lüüasaamine [[Kolmas Makedoonia sõda|Kolmanda Makedoonia sõja]] (171–168 eKr) [[168 eKr|168 aasta eKr]] [[Pydna lahing]]us märkis Antigoniidide võimu lõppu Kreekas. [[Neljas Makedoonia sõda|Neljanda Makedoonia sõja]] (150–148 eKr) tulemusel oli 146. aastaks eKr [[Vana-Makedoonia|Makedoonia]] juba [[Rooma provintsid|Rooma provints]] ja ülejäänud Kreekast sai Rooma [[protektoraat]]. 


Rooma võimu ajajärgu alguses jäeti Kreeka linnadele [[autonoomia]], kuid nad maksustati ja allutati Rooma Makedoonia provintsi asevalitsejale. [[86 eKr]] vallutas ja rüüstas [[Lucius Cornelius Sulla]] Ateena, mis oli ühinenud [[Pontos (riik)|Pontose]] kuninga [[Mithridates VI]]-ga Rooma vastu.

Kreeka anastamine viidi lõpule aastal 27 eKr, mil keiser [[Augustus]] annekteeris ülejäänud Kreeka ja muutis selle [[Ahhaia senatiprovints]]iks, halduskeskuseks [[Korintos]]. Oma sõjalisest üleolekust hoolimata imetlesid roomlased Kreeka kultuuri ja võtsid üle selle saavutusi. Selle nähtuse kohta käib [[Horatius]]e tuntud ütlus "*Graecia capta ferum victorem cepit*" ('vangistatud Kreeka vangistas oma metsiku vallutaja'). Homerose eeposed olid eeskujuks [[Vergilius]]e "[[Aeneis]]ele", ning ka [[Seneca noorem]]a kirjutised kandsid endas Kreeka mõjusid. Ka mitmed Rooma keisrid hindasid kõrgelt Kreeka kultuuri. Keiser [[Nero]] külastas Kreekat aastal 66 ning osales olümpiamängudel, kuigi reeglid keelasid mittekreeklaste osalemise. Keiser [[Hadrianus]] aga teenis enne keisriks saamist Ateena [[eponüümne arhont|eponüümse arhondina]] ning lasi sinna rajada ka [[Hadrianuse värav]]a. Hellenistliku ajajärku peetakse Kreeka teaduse, tehnoloogia ja matemaatika kõrgajaks.

Kuigi kreekakeelsed asundused hellenistlikus idas olid kandva tähtsusega varase kristluse levimisel 2. ja 3. sajandil ning mitmed varased kristlikud juhid ja kirjutajad (eelkõige püha Paulus) olid kreeka keele kõnelejad, ei pärinenud keegi neist Kreekast. Paganluse poole hoidnud Kreekast ei kujunenud siiski olulist kristlikku keskust ja mõnedki paganlikud usukombed jäid kasutusele 4. sajandini; näiteks Peloponnesose kaguosa jäi paganlikuks 10. sajandini.

==Keskaeg (4. sajand – 1453)==

===Ida-Rooma, Bütsantsi keisririik===



Rooma impeeriumi lagunemisel tekkinud [[Lääne-Rooma keisririik]] lakkas olemast 5. sajandil, kuid [[Ida-Rooma keisririik]] ehk Bütsants (kuigi tollal nimetati seda lihtsalt Rooma keisririigiks) jäi püsima aastani 1453. [[Õigeusk]]liku keisririigi pealinn oli [[Konstantinoopol]], kus oli kasutusel [[kreeka keel]] ja kultuur.

Alates 4. sajandist kannatasid keisririigi Balkanil asuvad alad, kaasa arvatud Kreeka, barbarite sissetungide tõttu. [[goodid|Gootid]]e ja [[hunnid]]e rüüsteretked [[4. sajand|4.]] ja [[5. sajand]]il ning [[slaavlased|slaavlaste]] sissetung Kreekasse 7. sajandil tõid kaasa keiserliku võimu olulise nõrgenemise [[Kreeka poolsaar]]el. Slaavi hõimude invasiooni tagajärjel säilitas keskvõim kontrolli üksnes saarte ja rannikualade ([[Ateena]], [[Kórinthos]], [[Thessaloníki]]) üle. Mõned mägised piirkonnad pidasid omal käel vastu, tunnustades jätkuvalt keisrivõimu. Neist aladest väljaspool tekkis teatav slaavi asustus, kuid väiksemas mahus, kui seni arvatud on.

Bütsants asus [[8. sajand]]i lõpul taastama oma kontrolli kaotatud provintside üle ja järgneva sajandi jooksul kehtestati järk-järgult keisrivõim kogu Kreeka poolsaarel. Seda protsessi toetas [[Sitsiilia]]st ja [[Väike-Aasia]]st pärit kreeklastest sisserändajate asumine Kreeka poolsaarele ning piirkonnas elanud slaavlaste vangistamine ja ümberasustamine Väike-Aasiasse. Allesjäänud slaavlased assimileerusid kreeklastega.

11. ja 12. sajandil pani poliitilise stabiilsuse kasv Kreeka poolsaarel aluse majanduse arengule, mis ületas selgelt Bütsantsi Väike-Aasia territooriumide majanduskasvu. 
===Ristisõjad===

[[1204]]. aastal vallutasid [[ladinlased]] (ka frangid; Lääne-Euroopa ristisõdijad) [[Neljas ristisõda|Neljanda ristisõja]] käigus Konstantinoopoli, ning suur osa Kreekast langes peatselt frankide (tuues kaasa perioodi, mida tuntakse [[frankokraatia]] nime all) või [[Veneetsia vabariik|veneetslaste]] võimu alla. 
===Frankokraatia===

Frankokraatia oli periood Kreeka alade ajaloos, kui [[Neljas ristisõda|Neljandale ristisõjale]] järgnenud perioodil olid Kreeka alad jaotatud peamiselt prantsuse ja itaalia päritolu ristisõdijate valitsetavateks mitmeks väiksemaks riigiks.

 *(1204–1261), Thessaloníki kuningriik (1205–1224), Ahhaia vürstiriik (1205–1432), Ateena hertsogkond (1205–1458), Náxose hertsogkond (ka Saarestiku hertsogkond; 1205–1579), Bodonitsa markkrahvkond (1204–1414), Salona krahvkond (1205–1410), Negroponte despootkond (1205–1470), Kefalloniá ja Zákynthose pfaltskrahvkond (1185–1479)*



[[1261]]. aastal taastati Bütsantsi keisririik keskusega Konstantinoopolis ning osa Kreeka poolsaarest läks taas keisririigi valdusse. Frankide [[Ahhaia vürstiriik]] Peloponnesosel jäi siiski oluliseks piirkondlikuks jõuks veel 14. sajandilgi. Lisaks jäid Kreeka saared enamjaolt [[Genova]] ja [[Veneetsia vabariik|Veneetsia]] kontrolli alla.

===Peloponnesose riigid===

 ehk Morea vürstiriik (1205–1432), [[Morea despootkond]] (1349–1460)

===Riigid Balkanil===



[[Serbia kuningriik (keskaegne)|Serbia]] kuningas [[Dušan Nemanjić]] alustas [[1334]]. aastal sõda Bütsantsiga, jõudes [[Saloniki]]ni ja sõlmides [[Bütsantsi keiser|Bütsantsi keisri]] (1328–1341) [[Andronikos III]] [[Palaiologosed|Palaiologos]]ega rahulepingu. Valduste piirid ulatusid tänapäeva Kreeka põhjapiirini. [[Bütsantsi keiser|Bütsantsi keisri]] [[Andronikos III]] surma järel, mil riiki haaras laastav [[Bütsantsi kodusõda (1341–1347)|kodusõda]], mis kestis kuus aastat (1341–1347), alustas ta [[1342]]. aastal uuesti sõda [[Bütsantsi ajalugu#Balkani kaotus|Bütsantsi]]ga ja vallutas [[Albaania kuningriik (keskaegne)|Albaania]] ja [[Makedoonia (Kreeka geograafiline piirkond)|Makedoonia]] alad. Aastaks 1345 oli Stefan Uroš IV Dušan Vägev laiendanud oma riigi poolele Balkani poolsaarele, suuremaks kui [[Bütsants]] või [[Teine Bulgaaria tsaaririik]]. Seetõttu kuulutas Stefan Uroš IV Dušan end aastal 1345 [[Serres]]is "tsaariks" ("tseesar"). 16. aprillil 1346 kroonis ta end [[Skopje]]s [[Serbia tsaar|serblaste ja kreeklaste tsaariks]] [[1348]]. aastal vallutas ta ka [[Tessaalia]] ja [[Epeiros]]e.

Stefan Uroš IV Dušan valitses seega kogu [[Balkani poolsaar]]t, ainult Lõuna-Kreeka, [[Saloniki]] ja [[Traakia]] pääsesid tema võimu alt. Stefan Uroš IV Dušan valitses serblaste ja kreeklaste impeeriumit Skopjest, Serbia osa andis ta valitsemiseks (1346–1355) oma pojale Stefan Urošile [[Prizren]]is. Aastal 1355 alustas Stefan Uroš IV Dušan sõjalisi ettevalmistusi ja kogus 80 000-mehelise armee, selle aja kohta tohutu arv. Stefan Uroš IV Dušan marssis [[Konstantinoopol]]i peale. Pärast [[Adrianoopol]]i vallutamist vihases lahingus oli Serbia armee lähedal oma eesmärgile, Konstantinoopolile, mis paiknes umbes 65&nbsp;km kaugusel idas, kui 1355. aastal Stefan Uroš IV Dušan suri.

Dušani järglane, Serbia kuningas ja [[Serbia tsaar|serblaste ja kreeklaste tsaar]] (1355–1371) Stefan Uroš V Väeti (*Nemanjić*) ajal langes Serbia tsaaririik aeglaselt feodaalsesse [[anarhia]]sse, mis viis riigi killustumiseni. Osmanid võitsid [[Vukašin Mrnjavčević|Vukašini]] juhitud serblasi aastal 1371 [[Maritsa lahing]]us, tehes vasallideks lõunapoolsed kubernerid, ja varsti pärast seda tsaar suri. Kuna Uroš oli lastetu ja aadel ei suutnud kokku leppida õiguspärases pärijas, jätkasid tsaaririigi valitsemist poolsõltumatud provintsiisandad, kes olid sageli üksteisega vaenujalal. Kõige võimsam neist, [[Lazar Hrebeljanović|Lazar]], tänapäevase Kesk-Serbia [[Morava Serbia]] hertsog (mis ei olnud veel Osmanite võimu all), seisis aastal 1389 Osmanitele vastu [[Kosovo lahing (1389)|Kosovo lahingus]], millele järgnes Serbia langus. Lazari poeg [[Stefan Lazarević]] järgnes valitsejana (1389–1402, 1402–1427), kuid aastaks 1394 muutus Osmanite vasalliks. 

===Religioon===

[[10. sajand]]il tekkisid õigeusu kirikul vastuolud [[katoliku kirik]]uga *Filioque* küsimuses. Aastal [[1054]] eraldas [[Suur kirikulõhe]] idakiriku läänekirikust. Alguses eraldumist siiski ei tajutud ja veel kaua aega tegid nii [[katoliku kirik]]u juhid kui ka [[õigeusu kirik]] katseid erimeelsusi ületada. Muudatuse olukorras tõi kaasa [[neljas ristisõda]], mil  ristisõdijad vallutasid Konstantinoopoli ja patriarh oli sunnitud oma residentsiks tegema [[Nikaia]], mis jäi kiriku keskuseks aastani [[1261]]. Pärast seda, kui [[türklased]] aastal [[1453]] Konstantinoopoli vallutanud olid, määrasid nad [[Konstantinoopoli patriarh]]i kõigi nende valdustes elavate õigeusklike juhiks.

14. sajandil tegutsesid Balkani poolsaarel ja Kreeka aladel ka [[katoliku kirik]]u:  [[Ateena peapiiskopkond]], [[Avlonari piiskopkond|Avlonari/Aulon]], [[Androsi piiskopkond|Androsi]], [[Keosi piiskopkond|Keosi]], [[Cithonia piiskopkond|Cithonia]], [[Megara piiskopkond|Megara]],  [[Rheoni piiskopkond|Rheoni]], [[Salona piiskopkond]]adega; [[Korfu peapiiskopkond]], [[Lechaio piiskopkond|Lechaio piiskopkonna]]ga;  [[Kórinthose peapiiskopkond]], [[Argose piiskopkond|Argose piiskopkonna]]ga; [[Kreeta peapiiskopkond]], [[Chania piiskopkond|Chania]], [[Axi-Kefala piiskopkond|Axi-Kefala]], [[Ario piiskopkond|Ario]], [[Réthymno piiskopkond|Réthymno]], [[Chania piiskopkond|Chania]],  [[Chironi piiskopkond|Chironi]], [[Kissamose piiskopkond|Kissamose]], [[Irákleio piiskopkond|Irákleio]], [[Hierapetra piiskopkond|Hierapetra]],  [[Mylopotamose piiskopkond|Mylopotamose]], [[Sitia piiskopkond]]adega; [[Naxose peapiiskopkond]],  [[Milose piiskopkond|Milose piiskopkonna]]ga; [[Naupactuse peapiiskopkond]],  [[Patrajiki piiskopkond|Patrajiki piiskopkonna]]ga; [[Pátra peapiiskopkond]], [[Kefalloniá piiskopkond|Kefalloniá]], [[Koroni piiskopkond|Koroni]], [[Methoni piiskopkond|Methoni]], [[Oleni piiskopkond]]adega;  [[Philippi peapiiskopkond]],  [[Kavála piiskopkond|Kavála piiskopkonna]]ga;  [[Theeba peapiiskopkond]],  [[Kavála piiskopkond|Kavála piiskopkonna]]ga; Domokose piiskopkond. [[Konstantinoopol]]is ka Ladina Konstantinoopoli patriarhaadi ([[:en:Latin Patriarchate of Constantinople|Latin Patriarchate of Constantinople]]), [[Konstantinoopoli peapiiskopkond]],  [[Athyrase piiskopkond|Athyrase]], [[Istanbuli piiskopkond|Istanbuli piiskopkondade]]ga. Piiskopkonnad, [[Rhodose saar]]el, [[Kosi saar]]el, [[Nisiros|Nisirose saar]]el, [[Smyrna]]s, [[Pátmose saar]]el, [[Küprose saar]]el, [[Nikosia peapiiskopkond]],  [[Famagusta piiskopkond|Famagusta]], [[Paphose piiskopkond|Paphose]], [[Limassoli piiskopkond|Limassoli piiskopkondade]]ga.

===Osmanite riik===

[[14. sajand]]i jooksul kaotas Bütsants suure osa [[Kreeka poolsaar]]est [[Serbia kuningriik|serblastele]] ja hiljem türklastele. 15. sajandi alguseks olid türklased oma valdusi sedavõrd laiendanud, et Bütsantsile kuulus Kreekas veel vaid [[Morea despootkond]] [[Peloponnesos]]el. Kui [[Konstantinoopoli piiramine (1453)|1453. aastal langes osmanite kätte Konstantinoopol]], jäi Morea viimaseks Bütsantsi riigi piirkonnaks, mis veel türklastele vastupanu osutas. Aastal 1458 võtsid osmanid [[Ateena]] ja 1459 annekteeriti [[Serbia despootkond]]. Morea langemisega 1460. aastal oli osmanite riik vallutanud kogu Kreeka mandriosa. Türgi vallutuste tõttu pagesid paljud kreeka õpetlased läände, viies endaga kaasa teadmisi ja kirjandust kreeka kultuuri kohta, andes sel kombel oma panuse [[Renessanss|renessans]]i arengusse.

==Kreeka Osmanite riigi osana (15. sajand – 1821)==

Kuigi suurem osa Mandri-Kreekast ja Egeuse mere saared olid juba 15. sajandist [[Osmanite riik|Türgi]] võimu all, jäid [[Küpros]] ja [[Kreeta]] [[Veneetsia vabariik|Veneetsia]] valdusse ja langesid türklastele alles 1571. ja 1670. aastal. 
===Joonia saared===
Ainsad Kreeka alad, mis ei langenud Osmanite riigi kätte, olid [[Joonia saared]], mis kuulusid 1797. aastani Veneetsiale, seejärel [[Prantsusmaa Esimene Vabariik|Prantsusmaale]] ja alates 1809. aastast [[Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik|Suurbritanniale]], kes need 1864 pidulikult Kreeka kuningriigile üle andis.


Kui Joonia saartel ja Konstantinoopolis elanud kreeklased olid üldiselt heal majanduslikul järjel ning nad töötasid sageli Türgi riigiaparaadis ([[fanarioodid]]) olulistes ametites, siis Mandri-Kreeka elanikud kannatasid kõrgete maksude all ning hiljem, pärusmõisate tekkimisega Osmanite riigis, langesid maal elavad kreeklased sisuliselt [[pärisorjus]]se.


Kuigi Osmanite riik ei kohustanud mittemoslemeid usku vahetama, viis kristlaste diskrimineerimine siiski nende astumiseni islami usku. Sageli tehti seda vaid näiliselt ning 19. sajandil levis tagasi kristlusse astumine.

Türgi valitsuse olemus Kreekas erines piirkonniti. Mõnedes linnades olid ametis sultani nimetatud asevalitsejad, mitmetes teistes (näiteks Ateena) olid aga iseseisvad omavalitsused. Mägiprovintsid sisemaal ja mitmetel saartel säilitasid mitmete sajandite jooksul tegeliku sõltumatuse Türgi keskvõimust.

Kui Osmanite riik sõdis teiste riikidega, asusid kreeklased reeglina türklaste vastu sõdima. Kreeka revolutsioonile eelnes hulk konflikte, milles kreeklased võitlesid Osmanite riigi vastu – [[Epeirose talupoegade ülestõus]] (1600–1601), [[Morea sõda]] (1684–1699) ning Venemaa mahitatud [[Orlovi mäss]] (1770), mille eesmärgiks oli lammutada Türgi impeerium Venemaa huvides. Türgi väed surusid kõik need vastuhakud julmalt maha.

18. sajandil kerkis Kreekas esile laevandusega jõukaks saanud kaupmeeskond. Kreeka kaupmehed domineerisid Türgi-siseses kaubanduses, nad lõid sidemeid Vahemere piirkonnas, Balkanil ja Lääne-Euroopas. Kaupmeeste kaudu jõudsid kreeklasteni ka reformatsiooni- ja valgustusajastu ideed, samuti Prantsuse revolutsiooni ideaalid ning rahvusromantiline maailmakäsitlus. 18. sajandi lõpus avaldas [[Rigas Feraios]] Viinis mitmeid dokumente, mis käsitlesid Kreeka iseseisvust, sealhulgas ka rahvushümni, ning tõid esile esimese detailse Kreeka kaardi. Rigas Feraiose mõrvasid 1798. aastal Türgi agendid..

==Kreeka iseseisvussõda (1821–1832)==




1814. asutati salaorganisatsioon [[Filiki Eteria]] (Sõprade Ühing), mille eesmärk oli Kreeka vabastamine. Ühing plaanis läbi viia revolutsiooni [[Peloponnesos]]el, [[Doonau vürstiriigid|Doonau vürstiriikides]] ja [[Konstantinoopol]]is. 6. märtsil 1821 puhkeski [[Alexandros Ypsilantis]]e juhtimisel ülestõus Doonau vürstiriikides, kuid Türgi väed surusid selle peatselt maha. Sündmused põhjas kannustasid Peloponnesose kreeklasi ning 17. märtsil 1821 kuulutasid [[maniotid]] Osmanite riigile sõja.

Kuu lõpuks oli ülestõus levinud üle kogu [[Peloponnesos]]e ning oktoobriks vallutasid kreeklased [[Theodoros Kolokotronis]]e juhtimisel [[Tripolitsa]]. Peagi järgnesid ülestõusud Kreetal, Makedoonias ja Kesk-Kreekas, mis küll maha suruti. Kreeka ülestõusnute laevastik tegutses edukalt Egeuse merel Türgi laevastiku vastu ja takistas neid meritsi lisavägesid toomast. 1822. ja 1824. aastal rüüstasid türklased ja egiptlased Kreeka saari, muuhulgas [[Chios]]t ja [[Psara]]t ning korraldasid kohaliku elanikkonna vastu tapatalgud. Need sündmused ajendasid Lääne-Euroopat asuma ülestõusnute poolele.

Kuid peagi tekkisid kreeka rühmituste vahel vastuolud, mis viisid kahe järjestikuse kodusõjani. Sultan [[Mahmud II]] pidas läbirääkimisi Egiptuse asevalitseja [[Muḩammad `Alī]]ga, kes saatis väed oma poja [[Ibrahim Paša]] juhtimisel Kreekasse ülestõusu maha suruma, saades sultanilt vastutasuks maa-alasid. Ibrahim maabus Peloponnesosel 1825. aasta veebruaris ja saavutas kiirelt edu: aasta lõpuks oli suurem osa Peloponnesose poolsaarest Egiptuse vägede kontrolli all. [[Mesolongi]] linn, mida türklased olid alates 1825. aasta aprillist piiranud, langes 1826. aasta aprillis. Ja kuigi Ibrahim sai [[Mani]]s lüüa, oli ta suutnud suurema osa ülestõusust maha suruda ja ka Ateena tagasi vallutada.

Pärast aastatepikkusi läbirääkimisi otsustasid Venemaa, Suurbritannia ja Prantsusmaa sekkuda konflikti ja iga riik saatis Kreekasse oma laevastiku. Saanud teada, et Türgi-Egiptuse laevastik plaanis rünnata Hydra ehk [[Ýdra saar]]t, otsustasid liitlased nendega lahingusse astuda. [[Navarino laht|Navarino lahes]] aset leidnud [[Navarino lahing|lahingus]] hävitati Türgi-Egiptuse laevastik. [[Morea sõjakäik|Prantsuse sõjavägi sisenes Kreekasse]], et tagada Egiptuse vägede lahkumine. Kreeklased vabastasid 1828. aastaks ka Kesk-Kreeka. [[Esimene Kreeka Vabariik|Kreeka riiki]] tunnustati 1830. aastal [[Londoni protokoll]]i alusel.

==19. sajand==

1827. aastal valiti [[Korfu]]lt pärit [[Ioánnis Kapodístrias]] vastse vabariigi esimeseks kuberneriks. 1832. aasta Londoni konverentsil otsustasid [[suurriigid]] (Suurbritannia, Prantsusmaa, Venemaa) pakkuda Kreeka trooni [[Baieri kuningriik|Baieri]] prints [[Otto (Kreeka)|Otto]]le ja selle sammuga Kreekas monarhia kehtestada. 

1843. aasta ülestõusu tagajärjel kehtestati riigis konstitutsiooniline monarhia ja asutati parlament.

Otto kukutati 1862. aastal oma autoritaarse valitsemisstiili tõttu ja aasta hiljem asendati Taani prints Vilhelmiga, kes sai kuningaks [[Geórgios I]] nime all ja sai brittidelt troonileasumiskingiks Joonia saared.

Korruptsioon ja peaminister [[Charílaos Trikoúpis]]e valitsuse suured kulutused infrastruktuurile (näiteks [[Korintose kanal]]i rajamine) koormasid liialt Kreeka nõrka majandust ning 1893. aastal oldi sunnitud kuulutama välja riigi maksejõuetus.

19. sajandil oli Kreekas aktuaalne ka keeleküsimus – kreeklaste enamus rääkis rahvakeelt *dimotiki*<nowiki/>'t, kuid riigi eliit pidas seda talupoegade keeleks ja soovis taastada [[vanakreeka keel]]e positsiooni. Valitsusdokumente ja ajalehti antigi välja *katharevusas*, mis matkis vanakreeka keelt ja oli mõistetav väiksele osale rahvastikust. Liberaalid pooldasid *dimotiki* kasutamist riigikeelena, kuid konservatiivid ja õigeusu kirik seisid sellele vastu ja kui 1901. aastal tõlgiti [[Uus Testament]] *dimotiki*<nowiki/>'sse, puhkesid Ateenas rahutused, mis kukutasid valitsuse. Keeleküsimus jäi Kreeka poliitikas aktuaalseks 1970. aastateni.

Osa Kreeka alasid oli 19. sajandi teisel poolel siiski veel Türgi võimu all. Aastail [[Kreeta ülestõus|1866–1869 toimus Kreetal ülestõus]] Osmanite võimu vastu. Kui 1877. aastal puhkes [[Vene-Türgi sõda (1877-1878)|Vene-Türgi sõda]], toetasid kreeklased Venemaad, kuid kuna Kreeka oli liialt vaene ja pelgas Briti interventsiooni, ei astutud ametlikult sõtta. 1881. aastal sai Kreeka endale [[Berliini lepe|Berliini leppega]] määratud [[Tessaalia]] ja väikese osa [[Epeiros]]est, kuid lootus saada endale ka Kreeta ei täitunud.

Kreeta kreeklased siiski korraldasid regulaarselt ülestõuse ning 1897. aastal [[Kreeka-Türgi sõda (1897)|kuulutas Kreeka valitsus Türgile sõja]]. Kehva väljaõppe saanud ja puudulikult varustatud Kreeka armee sai sõjas Türgilt lüüa. Taas sekkusid sündmustesse suurriigid, mistõttu Kreeka pidi Türgile loovutama vaid vähesed piirialad, samas kui [[Kreeta riik|Kreetal kehtestati autonoomne riik]], mida valitses Kreeka prints [[Geórgios (Kreeka prints)|Geórgios]].

==20. sajand==



[[Balkani sõjad|Balkani sõdade]] lõpuks oli Kreeka territoorium ja elanikkond suurenenud. Esimesele maailmasõjale eelnenud aastail domineerisid Kreeka poliitikas vastuolud kuningas [[Konstantínos I]] ja populaarse peaministri [[Elefthérios Venizélos]]e vahel, kel olid erimeelsused riigi välispoliitika osas. Riik jagunes kahte ossa ning [[Esimene maailmasõda|Esimese maailmasõja]] ajal oli riigil ajutiselt koguni kaks valitsust. Saksameelsed rojalistid valitsesid Ateenas ja britimeelsed Venizélose pooldajad valitsesid Thessaloníkis. Kaks valitsust ühinesid 1917. aastal, mil Kreeka ametlikult Antandi poolel sõtta astus.


===Kreeka-Türgi sõda (1919–1922)===


Esimese maailmasõja järel üritas Kreeka hõivata territooriume [[Türgi]] [[Väike-Aasia]]s, kus oli tollal suur kreeka elanikkond, kuid sai [[Kreeka-Türgi sõda (1919–1922)|Kreeka-Türgi sõjas]] lüüa. Kreeka vägi maabus 1919 [[İzmir]]is, hõivas Egeuse mere idakalda alasid juba 350&nbsp;km ulatuses, jõudes 80 kilomeetri kaugusele Türgi uuest pealinnast [[Ankara]]st ning alustas pealetungi Ankarale, sai lahinguis lüüa ja lahkus 1922 [[Anatoolia]]st.

[[Lausanne'i rahuleping|Lausanne'i rahuleppe]] alusel [[1923. aasta Kreeka-Türgi rahvastikuvahetus|saadeti Kreeka türklased Türki ja Türgi kreeklased Kreekasse]]. Tol perioodil hukkus sadu tuhandeid [[Pontose kreeklased|Pontose kreeklasi]] ([[Kreeka genotsiid]]). Järgnenud aastad kujunesid ebastabiilseiks ning 1,5 miljoni Türgist tulnud kreeka põgeniku sobitamine Kreeka ühiskonda kujunes keerukaks ülesandeks.

===Teine Kreeka Vabariik===

Ebaõnnestunud sõda Väike-Aasias viis 1924. aastal monarhia kaotamiseni [[Kreeka 1924. aasta rahvahääletus|rahvahääletuse teel]] ja [[Teine Kreeka Vabariik|Teise Kreeka Vabariigi]] väljakuulutamiseni. Peaminister [[Geórgios Kondýlis]] sai 1935. aastal võimule ja likvideeris omakorda vabariigi ning [[Kreeka 1935. aasta rahvahääletus|taastas rahvahääletusega monarhia]]. 1936. aastal toimus riigipööre ning võimule tõusis [[Ioánnis Metaxás]] ja kehtestas riigis diktatuuri, mida tuntakse [[4. augusti režiim]]i nime all. Hoolimate diktatuurist säilitas Kreeka head suhted Suurbritanniaga ja ei loonud liitlassuhteid [[teljeriigid|teljeriikidega]].
===Kreeka Teises maailmasõjas===

, *Operatsioon Marita''
28. oktoobril 1940 nõudis fašistlik Itaalia Kreeka alistumist, kuid Kreeka valitsus keeldus ning puhkenud Kreeka-Itaalia sõjas löödi Itaalia väed Albaaniasse, mida võib pidada liitlasvägede esimeseks võiduks teljeriikide üle Euroopa pinnal. Kreeklaste võitlus ja võit said maailmas suure tunnustuse osaliseks. Tuntuimaks võib pidada Winston Churchilli ütlust: "Me ei ütle, et kreeklased võitlesid nagu kangelased, kuid me ütleme, et kangelased võitlevad nagu kreeklased." Ka Charles de Gaulle tunnustas ametlikus teadaandes Kreeka võitu Itaalia üle. Saksamaa saatis seejärel kiiresti oma sõjajõud Kreekasse ja hoolimata kreeklaste ägedast vastupanust, eriti Metaxáse liinil, langes riik sakslaste võimu alla. 11. detsembril Riigipäeva ees peetud kõnes tunnustas Adolf Hitler Kreeka sõdureid ja nimetas neid senistest vastastest vapraimateks.

Okupeeritud Kreekas jätsid sakslased enda hallata Ateena ja Thessaloníki ning ülejäänud provintsid anti Itaaliale ja Bulgaariale, kes olid Saksamaa liitlased. 1941.–1942. aasta talvel hukkus üle 100 000 kreeklase nälja tõttu, samuti hukkus tuhandeid inimesi natside ja kollaborantide tegevuse läbi. Suurem osa Kreeka juute küüditati ja hukati koonduslaagrites. Samal ajal tegutses Kreekas ka vastupanuliikumine. Saksa vägede korraldatud massimõrvadest on tuntumad Kommeno massimõrv (317 tapetut), Viannose holokaust (üle 500 tapetu), Kalavryta massimõrv, Distomo massimõrv (218 tapetut) ja Kedrose holokaust (164 tapetut). Okupatsiooni ajal hukkasid sakslased 21 000, bulgaarlased 40 000 ja itaallased 9000 kreeklast.

### Kreeka kodusõda

Okupatsiooni lõppedes puhkes Kreekas kodusõda kommunistide ja antikommunistide vahel, mis tõi kaasa majandusraskused ja tõsised sotsiaalsed pinged parem- ja vasakpoolsete vahel. Järgmise kahekümne aasta jooksul tõrjuti vasakpoolsed valitsevast poliitikast kõrvale ning Kreekat saatis tugev majanduskasv, mis vähemalt osaliselt oli tingitud Marshalli plaanist.
### Kolonelide diktatuur

Kuningas Konstantínos II saatis juulis 1965 laiali Geórgios Papandréou tsentristliku valitsuse, mis tõi kaasa rahutu aja Kreeka poliitikas ja kulmineerus 21. aprillil 1967 riigipöördega ning kolonelide diktatuuriga. 17. novembril 1973 suruti vägivaldselt maha Ateena üliõpilaste meeleavaldus, mille järel tõusis järjekordse riigipöördega võimule veelgi rangemate vaadetega brigaadikindral Demetrios Ioannides. 20. juulil 1974 vallutas Türgi Küprose, mis viis omakorda Kreeka diktatuuri langemiseni.

Endine peaminister Konstantínos Karamanlís kutsuti tagasi Pariisist, kus ta oli elanud eksiilis 1963. aastast. 17. novembril 1974, üliõpilaste ülestõusu esimesel aastapäeval, peeti esimesed mitme parteiga valimised. Rahvahääletusel otsustati, et monarhiat enam ei taastata, ning 11. juunil 1975 võeti vastu demokraatlik ja vabariiklik konstitutsioon.

Samal ajal asutas Andréas Papandréou Ülekreekalise Sotsialistliku Liikumise (PASOK) vastukaaluks Karamanlíse Uue Demokraatia parteile. Need kaks erakonda on sestpeale olnud vaheldumisi Kreeka valitsuses.

## Viited