Eino Grön

**Eino Joel Grön** (sündinud 31. jaanuaril 1939 Poris) on Soome poplaulja.

Poris Reposaares sündinud Gröni lauljakarjäär sai alguse 1957. aastal kohalike bändide solistina. Järgmisel aastal võitis ta estraadilaulude võistluse meeste sektsiooni ja Toivo Kärki korraldas talle salvestuse. Gröni esimene salvestatud laul "Venäläinen tango" ilmus 1958. aasta kevadel nelja noore meeslaulja välja antud EP-l "Uusia poikia, tuttuja iskelmä". Need olid salvestised, mille tegi peale ainsana Grön. Samal aastal laulis Grön itaaliakeelset laulu "Maliziusella" ning Toivo Kärki ja Reino Helismaa fokstrotti "Muistatko minua moloin". 1959. aastal said mõõdukalt populaarseks Kärki-Helismaa "Liian paljon rahaa" (ei originaal) ja eriti "Illan viimeinen tango". Aastatel 1960–1962 lisas Kärki-Helismaa: „Kui hääbub videvik“, „Puiston vanha penkki“, „Tangoserenaad“, „Mu tundmatu sõber“. Selle aja jooksul salvestas Grön ka tõlkelaule, näiteks „Hasta la vista, senora“, „Kenties“ ja „Carina“. Ta salvestas palju tangosid, mistõttu teda peeti peamiselt tangolauljaks, kuid lisaks mõnele ülaltoodule laulis ta ka palju muud, näiteks swingivat fokstrotti, nt Kärki-Helismaa „Tähtien syttyesä“ ja „Illasta aamuun“.

Noore lauljana tegi ta salvestisi Fazerile, kuid lahkus ettevõttest 1963. aastal peaaegu ette hoiatamata ja siirdus Jaakko Salo juhitud Scandiasse. Ta oli Fazeri produktsioonijuhi Toivo Kärkiga plaadimüügist saadavate honorarite üle vaielnud ja oli tüdinud Fazeri tehaselaadsest tootmismeetodist, kus laulja enda soovidel polnud erilist kaalu. Tema esimene salvestis Scandia jaoks oli Rocco Granata "Tango d'amore", mis sai kohe eduks. Grön ise on oma üleminekut kirjeldanud kui "kus Kärki mängis massiga, püüdis Scandia müüa kvaliteeti". Tema populaarsus Scandias kasvas tangosalvestistega, näiteks tõlgitud lauluga "Seinillä on korvat", Reino Markkulan-Juha Vainio "Sä kuulut päivään jokiseen", Unto Mononeni "Kohtalo tango" ja Kaarlo Valkama "Valkovuokot", mille eest teda peetakse üheks olulisemaks kaasaegseks tangointerpreediks. Sellest ajast alates on Grön laiendanud oma repertuaari, lisades sinna sakraalseid laule ja džässi. Ta on salvestanud ka Argentina muusikutega. Ajapikku naasis Grön Toivo Kärki lavastuse juurde, salvestades muuhulgas lood "Häätango" (1981, sõnad Juha Vainio), "Satama" (1983, sõnad Aappo I. Piippo) ja "Joka ilta kaipaan sua vierellein" (1984, sõnad Raul Reiman). Kokku salvestas ta aastatel 1958–1989 29 Kärki originaallaulu, lisaks palju Kärki laulude uusversioone.

Ta võitis lauluvõistluse "Syksyn sävel" lauluga "Vähemmän biirettetä, äännä aikaa" 1997. aastal. Ta sai 26. juulil 2007 estraadimuusika vallas Finlandia elutööauhinna panuse eest Soome estraadimuusikasse. Ta on pälvinud ka Soome Valge Roosi ordeni. 1996. aastal sai ta riikliku kunstnikupensioni. Temast tehti muusikal „Tango d'Amore“, mille esietendus toimus Pori teatris 2018. aastal. Tema elulooraamat „Eino Grön: minult sulle“, mille kirjutas Markku Veijalainen ja avaldas Ad Libris, ilmus 2017. aastal.

Noorena tegeles ta ka maadlusega.

## Isiklikku
Ta oli aastatel 1962–2024 abielus meditsiiniõe Sylva Ritva Marjatta Gröniga (1938–2024), kellega ta tutvus 1959. aastal. Neil sündis 1962. aastal poeg Ari Joel Grön, kes töötab Helsingis füsioterapeudina.

Eino Gröni ema Sally Impi Sanelma Grön (1913–2004) oli samuti innukas sportlane; 1930. aastate alguses oli ta naiste rinnuliujumise ringkonna meister. Eino Gröni isa oli Lauri Joeli Grön (1903–1994). Eino Grönil on kaksikõde Marita. Tema viis aastat noorem vend Esko suri 2015. aastal.

Ta oli nooruses üsna alkoholilembene, kuid sai karskeks 1977. aastaks oma sõbra Juha Vainio (hüüdnimega Watt) innustuse ja abiga.

Ta veetis varem talved Ameerikas Floridas ja on ka USA kodanik. Tema naine Marjatta Grön kolis 2015. aasta suvel raskete mäluprobleemide tõttu jäädavalt Espoos asuvasse hooldekodusse. Marjatta Grön suri 2024. aasta juuni lõpus.