Paju ravimtaimena

*See artikkel räägib [[paju]] kasutamisest [[ravimtaim]]ena. 
 
== Ajalugu ==
===Rahvameditsiinis===
Paju valu vaigistav toime on olnud teada paljude maade rahvameditsiinis.

Hiinas kasutati [[babüloni paju]] noorte võrsete [[droogikeedis|keedis]]t reumaatilise palaviku, külmetuste, verevalumit ja [[struuma]] raviks ja üldise [[antiseptikum]]ina haavade ja mädanike korral.

[[Birma]]s kasutati [[punapaju]] koort [[reuma]] raviks.

[[Tšerokiid]] kasutasid pajukooreleotist palaviku vastu. Ameerika põlisrahvad on kasutanud pajukoort, -lehti ja -juuri kohaliku valuvaigistina ja põletikualandajana. Eriti [[pueblod]] ja [[Suur tasandik|Suure tasandiku]] põlisrahvad on teinud paju juurte ja sisekoore leotisi ja valu vaigistavaid kompresse. [[Šaieenid]] kasutavad pajukoort kas teena koos lehtedega või nad teevad koore keevas vees pehmeks ning närivad seda [[hambavalu]] korral. [[Colorado]]st leitud 7. sajandist pärit potikildudelt on avastatud salitsüülhappe jälgi.

===Vanaaeg===
[[Sumer]]is kasutati [[pajulehtede ekstrakt]]i [[reuma]]atiliste [[muskuloskeletaalsed valud|muskuloskeletaalsete valude]] korral ja [[palavikuvastane preparaat|palavikuvastase vahendina]]. Ka hiljem [[Babüloonia]]s kasutati paju palaviku, valu ja põletiku korral.

Umbes 1300 eKr kasutati [[Vana-Egiptus]]es pajulehtede (või [[mürdilehed|mürdilehtede]]) [[dekokt]]i liigesepõletiku korral ning haavadega seotud põletiku ja valu leevendamiseks ja palavikuvastase vahendina. [[Ebersi papüürus]]es öeldakse: "Kui te vaatate läbi ebakorrapärase haavaga inimest (...) ja see haav on põletikus (...) soojuse koondumine; selle haava huuled punetavad ja inimene on seetõttu kuum (...) siis peate talle tegema jahutavaid aineid, et soojust välja tõmmata ... pajulehtedest."
 
[[Vana-Hiina]]s oli paju mitmeotstarbeline ravivahend.

Hippokrates soovitas pajulehtede leent valu vaigistava vahendina sünnitavatele naistele ja kasutas paju palaviku korral.
 
[[Dioskorides]] (teoses "[[De materia medica]]", 135, Περί Ίτέας) kirjutas: "Paju on tuntud puu, mille viljal, lehtedel, koorel ja mahlal on kootav toime. Peeneks hõõrutud lehed jooduna koos väikese koguse pipra ja veiniga on sobivad [[soolekeerd|soolekeeru]] korral, omaette koos veega võetuna takistavad need eostumist. Vilja söömine aitab [[veriokse]] korral, aga ka koorel on sama toime. Põletatuna ja äädikaga segatuna kõrvaldab koor plaastrina [[kõvanahksus]]ed ja [[mõhnus]]ed. Aga lehtede ja koore mahl granaatõunapeekris ravib koos [[roosiõli]]ga segades soojendatuna kõrvahaigusi. Nende [[droogikeedis|keedis]] on parim kuum mähis [[podagra]] korral, samuti puhastab kõõmast. Pajust saadakse aga ka mahla, lõigates selle koort õitsemise ajal, sest siis on see taimes kalgendunud. Tal on võime kõrvaldada seda, mis pupille ähmastab." Berendese järgi on jutt [[hõberemmelgas]]t, Guntheri järgi pajust või [[sõrmrohi|sõrmrohust]], Salamanca väljaande järgi [[punapaju]]st.

Paju kui ravimtaime on maininud ka [[Plinius Vanem]] (soovitas pajukooretuhast tehtud pastat naha mõhnade ja kõvendite raviks) ja [[Galenos]] (kasutas naha haavade, haavandite ja [[erüsiipel|erüsiiplite]] raviks).

===Keskaeg ja varauusaeg===
Šveitsi ravimtaimeraamatus "[[Herbarius zu Deutsch]]" (u 1486) viidatakse "meister Serapiole", kes soovitas äädikaga segatud põletatud pajukoort ja -lehti haavade ja haavandite raviks. Pulbristatud või peenestatud pajulehtede ning pipraterade ja "põletatud vee" (tõenäoliselt midagi viinataolist) segu soovitati [[kõhulahtisus]]e vastu. Veega segatud pajumahla soovitatakse menstruatsiooniaegse vereerituse ja [[düsenteeria]] korral. Viidatakse [[Galenos]]ele, kelle järgi roosiõliga segatud pajuõite plaaster teeb kuumad ja märjad koed kuivadeks ja külmadeks. ()

===Uusaeg===
Inglismaal tegi [[Oxfordshire]]'i krahvkonna vaimulik [[Edward Stone]] esimese kliinilise katse [[pajukoor]]ega ning kasutas pajupulbrit palaviku raviks. Kui ta kord kõndis [[Chipping Norton]]i lähedal aasal, kannatades mitmesuguste vahelduvate palavikkude käes (need olid tollal Inglismaal levinud), rebis ta pajupuu küljest tükikese koort ning näksis seda. See osutus väga kibedaks. Teades, et ka [[kollakooreline kiinapuu|kollakoorelise kiinapuu]] koor, millega ravitakse [[malaaria]]palavikku, on sarnase kibeda maitsega, oletas Stone, et ka pajul on raviomadused. Ta lähtus ka antiikaegsest [[signatuuride õpetus]]est, mille järgi haiguse põhjus annab vihje ravi kohta: paju armastab niisket või märga mulda, mis on malaariakolletele iseloomulik. Stone kogus ja kuivatas naela pajukoort ning valmistas naela pajupulbrit, mida ta andis umbes 50 inimesele. Viis aastat kestnud katse näitas, et sellel on tugev [[kootav toime]] ning see ravib väga tõhusalt mitmesuguseid palavikke. Pajukoor toimis kõigi puhul, välja arvatud mõned kõige raskemad juhtumid, mille puhul oli tõhusaks raviks tarvis lisada üks viiendik osa kiinapuukoort. Stone oletas, et teises mullas võivad kasvada tugevama ravitoimega pajud. 25. aprillil 1763 teatas ta oma avastusest [[Kuninglik Selts|Kuningliku Seltsi]] presidendile [[George Parker, teine Macclesfieldi krahv|George Parkerile, teisele Macclesfieldi krahvile]]. See kiri avaldati ajakirjas [[Philosophical Transactions]].(Rainsfield 1984:2–3)

Kiinapuukoore asendamine pajukoorega oli nii edukas, et 1798. aastal võis [[Bath]]i apteeker William White öelda, et see võimaldas tal aastas vähemalt 20 naela kokku hoida heategevuse jaoks. Pajukoore raviomadusi kinnitas ka G. Wilkinson (1803) [[Sunderland]]ist. (Rainsfield 1984:3) 19. sajandi alguseni jäi põletiku- ja palavikuvastase vahendina populaarsemaks kiinapuukoor ning valuvaigistina [[oopium]]. Kui raamatu "[[Confessions of an English Opium Eater]]" ("Inglise oopiumisööja pihtimused") ilmumine 1822 tegi ilmseks oopiumisõltuvuse ohud ning [[Napoleoni sõjad|Napoleoni sõdade]]-aegsest [[kontinentaalblokaad]]ist tingitud kiinapuukoore kallidus panid apteekrid tundma suuremat huvi paju vastu.

====Toimeaine avastamine ja kasutuselevõtt==== 
1826. aastal said [[Luigi Valentino Brugnatelli]] ja [[Francesco Fontana]] väga ebapuhtal kujul paju toimeainet [[salitsiin]]i. [[1828]]. aastal ekstraheeris ja eraldas [[pajukoor]]est (puhastades välja [[tanniinid]] jt lisandid) [[toimeaine]] salitsiini [[Müncheni ülikool]]i farmakoloogiaprofessor [[Johann Andreas Buchner]]. Ta sai selle vähese hulga okkakujuliste kollaste kibedamaitseliste kristallidena. Buchner pani ainele nime paju (*Salix*) järgi. Aastaks 1829 täiustas prantsuse [[farmatseut]] [[Henri Leroux]] salitsiini eraldamise protseduuri ja sai 1,5 kilogrammist pajukoorest umbes 30&nbsp;g salitsiini. Aastal 1830 näitasid [[Joseph Louis Gay-Lussac]] ja [[François Magendie]], et salitsiin ei ole [[lämmastikuühend]].

Itaalia keemik [[Raffaele Piria]] (1838) tegi kindlaks, et salitsiin on [[glükosiidid|glükosiid]]. Ta lahutas selle [[hüdrolüüs]]i teel [[D-glükoos]]iks ja [[saligeniin]]iks, mida oksüdeerides ta sai esimesena [[salitsüülhape]]t. (Nicolaou, Montagnon 2008:21) Ta tegi kindlaks, et salitsüülhappel on samad raviomadused mis salitsiinil, ning sünteesis 1845 salitsüülhapet. Ka H. Gerland (1852) sünteesis salitsüülhapet.

* [[1876]] katsetas Šoti arst [[Thomas John MacLagan|Thomas MacLagan]] paju pulberekstrakti esmalt enda peal, enne kui manustas seda akuutse reumatsimiga patsiendile;
* [[1893]] sünteesis Felix Hoffman [[aspiriin]]i (Sneader 2000).

===Antiikmeditsiinis===

Tõenäoliselt kasutasid enne kreeklasi paju palavikku alandava ja valu vaigistava vahendina [[Põhja-Ameerika]]s mitmed [[indiaanlased|indiaanihõimud]].

===Varauusajal===


Saksa loodusteadlane, arst ja botaanik [[Adam Lonitzer]] (1528–1586) kirjeldas paju ravitoimet kootava ja verd mõjutavana, mis ühtlasi toimib [[podagra]] korral.

Osiander (pole teada, kas Andreas, saksa reformist ja astronoom, Lucas, teoloog, või hoopis keegi muu) pidas paju rahvapäraseks vahendiks [[palavik]]u ja [[lamatis]]te vastu.

Nicholas Culpeper (1616–1654) kirjutas oma 1652. aastal ilmunud taimekäsiraamatus, et äädikaga segatud pajutuhk on hea vahend soolatüügaste, konnasilmade ja [[liigliha]] korral.

Saksa arst ja makrobiootik [[Christoph Wilhelm Hufeland]] (1762–1836) kirjeldas pajukoort kui kootava toimega vahendi kasutamist [[kiinapuu]] koore asendajana.

Palaviku alandamiseks hakati pajukoort tarvitama juba 19. sajandi alguses. 1838. aastal eraldas [[Rafael Piria]] sellest salitsüülhappe, mida aga tugeva kõrvaltoime tõttu palavikku alandava vahendina kasutada ei saanud.

===Aasia meditsiinis===
Hiina meditsiinis kasutatakse [[babüloni remmelgas|babüloni remmelgat]] (*Salix babylonica*), [[Matsuda remmelgas|Matsuda remmelgat]] (*Salix matsudana* Koidz.) ja *Salix babylonica*t, kuid peamiselt siiski [[hõberemmelgas|hõberemmelgat]]. [[Hiina meditsiin]]is ja India [[ajurveeda]]s peetakse teda maitselt tugevaks ja mõruks, omadustelt jahedaks ja kuivaks.

Aasia meditsiinis on taim arvatud mõjutavat [[kusepõis|kusepõie]], [[neerud]]e ja [[süda]]me meridiaani.

Pikki oksi on kasutatud reumatismi ja [[gonorröa]] korral.

===Rahvameditsiinis===
Eri rahvaste meditsiinis teatakse paju palavikku alandava, [[haav]]u parandava ning reuma- ja podagravastase vahendina. Lisaks leevendab paju põletiku tekitatud valu ja toimib [[kõhulahtisus]]e vastu.

Eesti rahvameditsiini andmebaasis HERBA seostatakse paju ja remmelgaga märksõnu haav, haiguste profülaktika, juuste hooldamine, koeranael, kõhuhaigused, kõhulahtisus, käsn, köha, muljumine, nikastus, rinnahaigus, [[roos]], sammaspool, seedehäired, tiisikus, tuulerõuged, ussihaigus, [[maohammustus|ussihammustus]], verine kõhulahtisus.

Pajukoor  ka [[rästikuhammustus]]e korral. Ka kaasaegne , et pajus leiduvad [[tanniinid]] seovad [[maomürk|maomürgis]] leiduvaid [[polüpeptiid]]e.

===Teadusmeditsiin===
====Koor====


Koort kogutakse eri liiki pajudelt (vt [[pajuliikide loend]]) sealhulgas Eestis kasvavatelt puna- ja härmapajult ning rabedalt remmelgalt.

Droogi kogutakse kevadel 2–5 aasta vanustelt okstelt puu mahlade  liikumise ajal, mil koor on lahti. Droog on 25–30&nbsp;cm pikkused torukesed või pooltorukesed, mis võetud pajuokstelt ringlõigete ja neid ühendava pikilõigete abil.

Koor kuivatatakse hea tuuletõmbusega ruumis või temperatuuril 20&nbsp;°C umbes 10 päeva.

[[Euroopa farmakopöa]] järgi koosneb [[droog]] [[pajukoor]] (*Salicis cortex*) noorte okste peenestatud või peenestamata ja kuivatatud koorest või selle aasta peenestamata ja kuivatatud võrsetükikestest, kelle salitsülaatide derivaatide sisaldus on vähemat 1,5%.

Kvaliteetne Euroopa farmakopöa droog sisaldab kuni 3% võrseid (läbimõõduga üle 10&nbsp;mm), kuni 2% muid võõrlisandeid, kuni 11% niiskust ning tuhastamisel ei tohi üldtuhasisaldus ületada 10%.

Pajukoor on kantud [[Poola farmakopöa]]sse kui mitmete droogide koostisosa, toidulisand ja kaalulangetusvahend. Pajukoore preparaate taluvad patsiendid paremini kui sünteetilisi derivaate ja neid võib kasutada palaviku, infektsioonide, kerge reumaatlise valu, peavalu ja [[kroonilise valu sündroom]]i korral. Pajukoore preparaatidel on antioksüdantsed omadused ja mitmed inimesed on hakanud neid aspiriini asemel tarvitama. Poolas kasutatakse taimravi eesmärgil järgmisi pajuliike [[punapaju]], [[halapaju]], ja [[hõbepaju]].

=====Keemiline koostis=====

Pajukoore keemiline koostis varieerub, olenedes nii paju liigist, vanusest, kasvukoha [[mullastik]]ust kui ka [[kliima]]st. Koor sisaldab [[fenoolglükosiidid|fenoolglükosiide]] (alates 1,5%-st), sealhulgas [[salitsiin]] (1–12%), [[salikortiin]] (0,01–9%), [[2'-atsetüülkortiin]], [[temulatsiin]] (harva üle 1%), [[populiin]], [[salireposiid]] ([[punapaju]]s 0,1–1,2%), [[purpureiin]], [[pitseiin]], [[vimaliin]] ja [[triandiin]], [[salitsiin]], [[salikortiin]], [[salireposiidi atsetüleeritud derivaadid]], [[salitsüülhappe estrid]] ja [[salitsüülalkohol]].

Veel on droogis [[flavonoid]]e, D- ja L-naringeniin-5-glükosiidi, [[isosalipurposiid]]i (0,2–1,5%) , tanniine (8–20%, kondenseerunud [[tanniinid]] ja [[gallotanniinid]]) ja polüfenoole (5%).

Noorte võrsete koor ja puit sisaldavad samu toimeaineid mis okste koor, aga madalamas kontsentratsioonis.

======Toime loomadele======

Loomkatsete ja *in vitro* laboriuuringute tulemused näitavad pajukoore põletikuvastast toimet, mida seostatakse temas leiduvate [[salitsülaadid|salitsülaatidega]].

Pajukoores leiduvate ainete farmakoloogiline toimemehhanism pole päris selge.

Pajukoore tugevaim põletikuvastane toimeaine on tõenäoliselt salitsiin. [[Saligeniin]], mis on [[salitsiin]]i aglükoon, muutub organismis [[salitsüülhape|salitsüülhappeks]]. Sellel baseerub pajukoore kasutamine palaviku-, reuma- ja valuvastase vahendina ja sellest tuleneb tema tugev [[mao limaskest]]a ärritav toime.

Pajukoore ekstraktide põletikuvastane ja valu vaigistav toime ei baseeru ainuüksi salitsüülhappel ja selle [[derivaat]]idel, vaid ka teistel ühenditel nagu [[flavonoidid]], [[proantotsüanidiinid]] ja [[fenoolhapped]], millel on [[antioksüdant]]sed omadused ja võime vabu radikaale neutraliseerida.

Saligeniini, salitsiini ja salitsüülhappe toimeid uuriti rottidel farmkokineetiliste ja farmakoloogiliste uuringute raames. Salitsüülhape imendus kiirelt pärast naatriumsalitsülaadi ja saligeniini manustamist plasmasse, kuid mitte pärast salitsiini manustamist. Salitsiin, manustatuna rottidele 5&nbsp;mmol/kg kohta, ei põhjustanud maos koldeid, kuid naatrium salitsülaat ja saligeniin põhjustasid doosist sõltuvalt maos raskeid haavandeid. Uuringu põhjal arvatakse, et salitsiin on eelravim, mis soolestiku bakterite poolt muudetakse palavikku alandavaiks ühendeiks .

Potentsiaalsed kasutusvaldkonnad [[veterinaaria]]s: põletikuvastane, palavikku alandav, osteoartriit, [[anküloseeriv spondüliit]], [[müosiit]]. AHPA, klass 1. ohutus on tõestatud [[kassid]]el: oletusega, et hõberemmelgas sisaldab 0,5% kuni 1% salitsiini, 1:2 ekstrakt sisaldab seega 500&nbsp;mg paju 1 ml, 1% on 5000 mikrogrammi või 5&nbsp;mg. 1 ml doosiga saaks kass 5&nbsp;mg salitsiini, mis oleks 10% normaalsest aspiriindoosist (50&nbsp;mg). Risk toksiliste koguste manustamiseni on väike , kuid ei saa mainimata jätta üksikuid isendeid, kellel võib esineda ülitundlikkus salitsülaatide suhtes.

=====Sünergia teiste ainetega=====

Pajukooreekstraktide bioaktiivsete komponentide ja teiste inimese poolt tarvitatud ainete sünergistiliste toimete kohta teatakse vähe. Ühes uuringus kasutati [[kohv]]iekstakti ja *S. myrsinifolia* ning kohviekstrakti ja *S. purpurea* ekstrakti uurimaks nende *in vitro* sünergilisi toimeid. Selgus, et kohviekstrakti antiradikaalide vastane toime oli väikseim, suurim vabade radikaalide neutraliseerimise võime oli *S. myrsinifolia*<nowiki/>'l (EC50 = 5.65&nbsp;mg/mL), järgnes punapaju.

=====Koostoime teiste ravimitega=====

Pajukoore salitsülaatide sisalduse tõttu võib koostoime teiste manustatud [[ravim]]itega toimida nii inhibeerivalt kui ka tugevdavalt.

Pajukoor võib koos
* [[antikoagulant]]idega (verd vedeldavad ravimid) tugevdada nende toimet ja suurendada verejooksu riski;
* [[Beetablokaatorid|beetablokaatoritega]] [[atenolool]] (*Tenormin*), [[metoprolool]] (*Lopressor, Toprol-XL*), [[propranolool]] (*Inderal, Inderal LA*) inhibeerida nimetatud ravimite mõju;
* diureetikumidega vähendada nende toimet;
* [[Mittesteroidsed põletikuvastased ravimid|mittesteroidsete põletikuvastaste ravimitega]], sh [[ibuprofeen]] (*Advil, Motrin*) ja [[naprokseen]] (*Aleve*) võib suureneda risk maoverejooksu tekkeks.
* [[metotreksaat|metotreksaadi]] ja [[epilepsia]]vastase ravimiga [[fenütoiin]]iga (*Dilantin*) suurendada viimaste taset toksiliste kogusteni.

===Euroopa Ravimiameti heakskiidetud näidustused===

Euroopa Ravimiamet jagab pajukoore inimkasutuse näidustused kaheks: teaduslikult tõestatuteks ja traditsioonilisel kasutusel põhinevateks.

== Viited ==


==Kirjandus==
*[[Edward Stone]]. An Account of the Success of the Bark of the Willow in the Cure of Agues. In a Letter to the Right Honourable George Earl of Macclesfield, President of R. S. from the Rev. Mr. Edmund Stone, of Chipping-Norton in Oxfordshire. – *Philosophical Transactions*, [[1763]], kd 53, lk 195–200. [https://books.google.ee/books?id=j0JFAAAAcAAJ&pg=PA195&redir_esc=y#v=onepage&q&f=true Veebiversioon.]
*G. Wilkinson. *Experiments on the cortex salicis latifoliæ, or broad-leaved willow bark*, [[Newcastle-upon-Tyne]] [[1803]].
*[[Raffaele Piria]]. *Sur des nouveaux produits extraits de la salicin*. – *C. R. Acad. Sci. Paris*, [[1838]], 6, lk 620–624.
*H. Gerland. New formation of salicylic acid. – *J. Chem. Soc.*, [[1852]], 5, lk 133. 
*[[Kim Rainsford|K. D. Rainsford]]. *Aspirin and the Salicylates*, Butterworth: London [[1984]].
*J. Mann. *Murder, magic, and medicine*, Oxford: Oxford University Press [[1992]]. 
*J. F. Nunn. *Ancient Egyptian Medicine*, British Museum Press, London [[1996]].
*K. C. Nicolaou, [[Tamsyn Montagnon]]. *Molecules that changed the world: A Brief History of the Art and Science of Synthesis and its Impact Society*, Weinheim: Wiley VCH, lk 23. ISBN 978-3-527-30983-2.

==Välislingid==
*[http://umm.edu/health/medical/altmed/herb/willow-bark Willow Bark], University of Maryland Medical Center
*J. C. D. Wells. Poppy Juice and Willow Bark: Advances in their Use for the 21st Century. – [http://www.thepainweb.com/doclib/topics/000009.htm *The Pain Web for Health Professionals'']