Piiritaja

**Piiritaja** ehk **piirpääsuke** (*Apus apus*) on piiritajalaste sugukonda piiritaja perekonda kuuluv lind.

*Piirpääsuke* on piiritaja vananenud nimi. Seda kasutati siis, kui piiritaja välise sarnasuse põhjal arvati pääsukeste sugulaseks. Kuid nad kuuluvad isegi eri seltsidesse: piiritaja piiritajaliste seltsi, pääsukesed värvuliste seltsi.

Piiritajat kirjeldas esimesena teaduslikult Carl Linné aastal 1758. Linnu teaduslik nimi *Apus* tuleb kreeka keelest, kus α tähendab eitust ja πούς jalga, niisiis απούς tähendab 'jalgadeta'. 

Piiritaja jalad on väga lühikesed. Piiritaja kasutab neid ainult mööda vertikaalseid pindu ronimiseks. Vabatahtlikult ta maapinnale ei lasku.

Piiritajad veedavad suurema osa elust lennates. Nad toituvad putukatest, mida nad lennu pealt nokaga püüavad. Nad suudavad lendamise ajal juua, paarituda ja isegi magada. Kestvate vihmaste ilmade korral, kui õhus pole toitu, võivad linnud langeda mõneks päevaks tardumusunne.

Piiritaja on Eestis tavaline rändlind, kes saabub harilikult mai keskel.

Tema pesitsusaegset arvukust Eestis hinnatakse 70 000–150 000 paarile.

Üleilmselt on piiritaja soodsas seisundis, kuid Euroopa populatsioonid on hinnatud ohulähedaseks. Suurimaks ohuks on siin sobivate pesapaikade kadumine moodsate ehitus- ja renoveerimisvõtete tõttu – enam ei ole väikeseid avausi, kuhu pugeda. Samuti võivad piiritajaid, eriti noorlinde, ohustada kassid. Madallennul linnud võivad aga kokku põrgata autodega. Looduslikeks vaenlasteks on mõningad röövlinnud, kes õhus sama osavalt ja kiirelt lendavad, kuid neid on vähe. Eestis võib selleks olla näiteks lõopistrik.

## Pesitsemine
Mais saabuvad Eestisse isaslinnud, kes hõivavad pesa, mis asub reeglina vähemalt 4 meetri kõrgusel. Piiritaja pesitseb õõnsustes, eelistades inimeste loodud struktuure (kalju- või seinapraod, puuõõnes, hoone ventilatsiooniavas, räästaalune). Sissepääsuks on väike ava, millest mahub läbi lind, kuid mitte kiskjad. 

Piiritaja on üsna ühtlaselt üle kogu Eesti levinud haudelind, keda ei leidu vaid suuremates metsamassiivides ja pesitsusvõimaluste puudumise tõttu ka suurematel lagealadel. Enamik piiritajatest pesitseb inimasulate läheduses.

Piiritaja pesa koosneb kõrtest, rohust, õitest, karvadest, sulgedest – kõigest, mis õhus lendleb ja mida püüda õnnestub. Munade paigal paigal hoidmiseks mätsib vanalind pesamaterjali oma süljega piirdeks. Pesaehitus kestab ligi nädala. Piiritaja paaritub õhus või pesaõõnes.

Tavaliselt on pesas kaks vahel kuni neli valget muna. Haudumine kestab 19–20 päeva. Poegades varem kooruja on edukam, kuid tema kasvamine sõltub kurna suurusest ja ilmast. Pärast koorumist on poeg sulgedeta ja roosa suure kõhuga, kuid kasvab kiiresti. Kui ilm on külm ja vihmane, napib õhus lendavaid putukaid ja poegade toitmine on keeruline – piiritaja poeg võib sel perioodil ajutisse tardunne ehk torporisse langeda, kus minimaalseks energiatarbeks pesapoeg justkui magab ja ei ole kontaktne. Tardumus võib kesta mitu päeva, äärmuslikul juhul kuni kaks nädalat.

Pojad veedavad pesas kuni kuus nädalat. Sõltuvalt poegade vanusest ja ilmast võib vanalindude pesakülastuste intervall olla kuni kolm tundi. Kõige aktiivsemalt külastavad vanalinnud pesa päikseloojangul.

Pesitsuse ajal võib piiritaja läbida päevas üle 800 km. Kui ilm on kehv, lendavad nad madalal, sest siis on ka putukad maapinnale lähemal; ilusa ilmaga tõusevad kõrgemale. Pesast või ööbimiskohast võivad nad toitumas käia kümnete kilomeetrite kaugusel. Poegadest naaseb kodukolooniasse pesitsema 1%, kuid kui juba pesitsema asutakse, ollakse paigale truu elu lõpuni.

Piiritaja pesitseb aastaid samas kohas ja paarid püsivad koos mitu aastat. Pesitsema hakkab piiritaja teisel-kolmandal eluaastal.

## Viited

## Välislingid
*