Bulgaaria-Osmanite sõjad

**Bulgaaria-Osmanite sõjad** peeti 14. sajandi teises pooles lagunevast Teisest Bulgaaria tsaaririigist allesjäänud kuningriikide ja Osmanite riigi vahel. Sõjad lõppesid Bulgaaria tsaaririigi kokkuvarisemise ja allutamisega ning lõppesid tegelikult Tǎrnovo vallutamisega Osmanite poolt 1393. aasta juulis, kuigi teised Bulgaaria territooriumid, nagu Vidini tsaaririik, pidasid veidi kauem vastu. Sõdade tulemusena laiendas Osmanite riik oluliselt oma territooriumi Balkani poolsaarel, ulatudes Doonaust Egeuse mereni.

## Olukord Balkanil Osmanite sissetungi eelõhtul

Alates 13. sajandist langesid kaks peamist Balkani suurriiki Bütsants ja Bulgaaria detsentraliseerimisprotsessi ohvriks, kuna kohalikud feodaalid kasvasid tugevamaks ning iseseisvusid Konstantinoopoli ja Tǎrnovo valitsejatest. See nõrgendas keskvalitsejate sõjalist ja majanduslikku jõudu. See protsess halvendas keskvõimu 14. sajandil veelgi suuremal määral, mil paljud aadlikud hakkasid valitsusele vaid nominaalselt alluma. Bulgaarias valitses võimas Šišmanite koda Vidini provintsi läänes, samas kui idas asutas Balik peaaegu iseseisva Dobrudža despootkonna.

Samal ajal kui kaks riiki seisid silmitsi tohutute sisemiste raskustega, kasutasid serblased soodsat võimalust oma valdusi laiendada. Bütsantsi kodusõja ajal 1320.–1330. aastatel vallutasid serblased bütsantslaste käest suurema osa bulgaarlaste ja aromaanlastega asustatud Makedooniast. 1330. aastal võitsid Serbia väed tsaar Mihhail Šišmani juhitud Bulgaaria vägesid Velbǎždi lahingus, tõstes riigi tõhusalt piirkonna võimsaima riigi staatusse. 1346. aastal sai Serbia kuningas Stefan Dušan Bulgaaria tsaari Ivan Aleksanderi õnnistusega tsaaritiitli, kuigi pärast tema surma 1355. aastal lagunes suur Serbia tsaaririik mitmeks iseseisvaks riigiks. Bulgaarias samal ajal päris Ivan Stratsimir oma isalt Ivan Aleksanderilt 1356. aastal Vidini, samal ajal kui despoot Dobrotitsa – nimeliselt tema alam – valitses Dobrudžat. Stabiilsuse puudumine oli silmapaistev ka Lõuna-Balkanil: aastatel 1341–1347 raputas Bütsantsi verine kodusõda Ioannes V ja Ioannes VI vahel.

Umbes 14. sajandi keskpaigas jagunes Balkan poliitiliselt mitmeks väikeseks riigiks, mis sageli üksteisega konkureerisid, ja polnud ühtki tugevat üksust, millel oleks piisavalt võimas armee, et moslemitest sissetungijatele vastu seista. Lisaks peamiselt õigeusklikele riikidele, nagu Bulgaaria, Bütsants ja Serbia, olid läänes ja lõunas mitmed katoliiklikud valdused, mis kuulusid Veneetsiale, Genovale ja Ungari kuningriigile, samuti Bosnia kuningriigile, mille Bosnia kirikut (lähedalt seotud bogomiilidega) pidasid ketserlikuks nii õigeusklikud kui katoliiklased. Usuline erinevus oli seega ka pidevate poliitiliste pingete allikas piirkonnas.

## Sõjalised tegevused Ivan Aleksanderi valitsusajal

Bütsantsi kodusõja ajal püüdsid nii Palaiologosed kui ka Kantakouzenosed leida välisliitlasi ja kasutasid välismaiseid palgasõdureid. Bulgaaria tsaar toetas esimest vastast, kelle tugipunktiks oli Konstantinoopol. Seevastu Ioannes Kantakouzenos palkas Anatooliast regulaarselt osmanitürklastest palgasõdureid, kellest said peagi püsitegelased Traakia lahinguväljadel. Bütsantslased kaotasid sageli kontrolli Osmanite üle, kuna viimased rüüstasid pärast 1320. aastaid Lõuna-Balkanil regulaarselt külasid.

1344. aastal võttis Bütsantsi kodusõjas olulise rolli iseseisev Bulgaaria Rodope ja Egeuse piirkondade valitseja Momtšil, kelle armee kasvas 2000 meheni. Kui alguses toetas ta Ioannes Kantakouzenost, siis alates 1344. aasta kevadest Momtšil taganes, provotseerituna Osmani-liitlaste agressioonist. Juunis alistas ta Osmanite laevastiku Portogalose lahe ääres. Allikate sõnul saatis Bulgaaria valitseja öösel paadid Osmanite ankrus laevu põletama ja peagi pärast seda alistas ta Mosynopolises Kantakouzenose armee.

Tõenäoliselt esimese kohaliku valitsejana, kes eelseisvast Osmanite ohust aimu sai, palus Momtšil Bulgaaria ja Bütsantsi valitsejatelt edutult abi. Kuigi tema väed jätkasid vastupanu Ida-Rodopes, marssisid 1345. aasta mais Umur Bey juhitud türklased Väike-Aasiast ja laastasid Bulgaaria territooriume, ajades minema inimesed ja kariloomad. Varsti pärast seda, 7. juulil 1345 alistasid Umur Bey juhitud Osmanite väed Momtšili armee Peritheorioni lahingus tema pealinna Xánthi lähedal. Allikad kinnitavad, et iseseisev valitseja hukkus lahingus, jätmata järeltulijat, ning tal oli vähe poliitilist tahet või juhtimist, et võidelda Osmanite sissetungi vastu.

Bütsantsi kodusõdade ajal saavutas Ivan Aleksander kontrolli mitme linna üle Traakias ja Rodopes, kuid tema sage sekkumine Bütsantsi siseasjadesse takistas 1332. aastal sõlmitud rahust hoolimata kahe riigi vahelisi lähemaid suhteid. 1352. aastal tungisid türklaste väed uuesti Bulgaariasse, rünnates Traakiat, eriti Aitose, Jamboli ja Plovdivi piirkondi, ning saades rikkaliku saagi. Samal aastal vallutasid Osmanid oma esimese kindluse Balkanil, Çimpe Gelibolu poolsaarel, pannes jala Euroopas kindlalt maha. 1354. aastani laastasid Osmanite väed taas Jamboli ja Plovdivi ümbruse maid, samuti Maritsa ja Tundža jõe madalamaid orge.

1355. aastal alustasid Osmanid sõjaretke Sofia suunas, kuid olid peagi Ihtimani lähedal seotud Ivan Aleksanderi vanema poja ja pärija Mihhail Aseni armeega. Järgnenud lahingus domineerisid türklased, kuigi mõlemad pooled kandsid suuri kaotusi. Vaatamata võidule ja noore Mihhail Aseni surmale ei õnnestunud türklastel Sofiasse jõuda.

### Ebaõnnestunud liit

Lüüasaamine tekitas tõsise häire mitte ainult Tǎrnovos, vaid ka Konstantinoopolis, sundides Ioannes Kantakouzenost troonist loobuma ja kõrvaldama Osmanite sissetungi ühe peamise soodustaja. Olles silmitsi ohuga, tegid Bulgaaria ja Bütsants lähenemiskatse. 1355. aastal abiellus Bulgaaria tsaari tütar Keratsa Andronikosega, uue Bütsantsi keisri Ioannes V alaealise pojaga. Kahjuks ei vastanud Tǎrnovo ja Konstantinoopoli kodade vahelised uued suhted ootustele, et sissetungivatele Osmanite vägedele oleks võimalik anda märkimisväärne vastus.

Pärast Stefan Dušani surma 20. detsembril 1355 kaotas Serbia tsaaririik suure osa oma hegemooniast Lääne-Balkanil ning suur ja etniliselt kirev tsaaririik lagunes mitmeks järglasriigiks. Selle perioodi Bulgaaria ja Bütsants olid taas ainsad allesjäänud suured poliitilised jõud poolsaarel, kellel oli potentsiaali peatada Osmanite laienemine. Aastatel 1354-1364 vallutasid türklased Traakia, kui mitmed olulised kindlused ja linnad, nagu Plovdiv ja Stara Zagora, langesid rünnaku alla. 1350. aastate lõpust jõudsid Osmanite sõjaväeosad isegi pealinna ümbrusesse, kuna allikate sõnul võttis keiser ettevaatusabinõusid linnamüüride tugevdamiseks. Osmanite kroonik Seadeddin viitab sellele, et türklaste edenemine aastatel 1359–1364 hõlmas paljude piirkondade hävitamist ja rahvaarvu vähenemist: Plovdiv, Stara Zagora ja Sliven laastati ning teised, nagu Venets ja Sotirgrad, hävitati täielikult. Hävitamisega kaasnes kohaliku elanikkonna tapmine ja küüditamine Väike-Aasiasse.

kahe riigi vahel puudus mitte ainult täielik koordineerimine, vaid nad tülitsesid ka Musta mere sadamate Mesembria ja Anchialose pärast. Bulgaaria kaitses neid edukalt 1364. aastal, kuid jätkuv konflikt süvendas eelseisvast ohust hoolimata kahe riigi vahel valitsevat usaldamatust ja vaenu.

### Ivan Aleksanderi viimased aastad

Peale lõunast lähtuva majandusliku laastamise ja sõjalise ohu oli Bulgaarial teisigi probleeme: 1365. aastal tungis Ungari kuningas Lajos I Loode-Bulgaariasse, hõivates olulise Vidini kindluse ja vangistades tsaari vanima elusoleva poja Ivan Stratsimiri. Oma ebaõnnestunud esialgsetel katsetel Vidin tagasi vallutada kasutas Ivan Aleksander isegi Osmanite palgasõdureid. Lõpuks 1369. aasta suvel taastas Bulgaaria tsaar Valahhia vojevoodi Vladislav I abiga oma võimu Vidini provintsis, kuid see osutus tema viimaseks õnnestumiseks.

Pärast Ivan Aleksanderi surma 17. veebruaril 1371 jagunesid bulgaarlastega asustatud maad mitmeks iseseisvaks riigiks. Suur osa Teise Bulgaaria tsaaririigi endisest territooriumist läks tsaari kolmanda poja Ivan Šišmani võimu alla; loodealadel domineeris vanim poeg Ivan Stratsimir, despoot Dobrotitsa valduses oli Dobrudža ja suurem osa Makedooniast jagunes mitmeks feodaalriigiks, mida kontrollisid Serbia aadlikud.

## Orménio lahing ja selle tagajärjed

1371. aastal organiseerisid kaks feodaalisandat Makedooniast kampaania türklaste vastu. Serbia vennad Vukašin ja Uglješa, vastavalt Prilepi kuningas ja Sérresi despoot, kogusid arvuka kristlaste armee, et peatada moslemitest sissetungijad. Uglješa, kelle maad piirnesid idas Osmanite territooriumiga, mõistis ohtu ja pöördus edutult abi saamiseks Serbia ja Bulgaaria riikide poole. Valitsedes serbia-kreeka-bulgaaria segarahvastiku üle, asusid kaks venda 20 000 – 70 000-mehelise etniliselt kirju armeega itta. Lala Şahin Paşa juhitud tunduvalt vähemarvukad väed ründasid 26. septembri öösel Balkani ühendatud vägesid, kui viimased asusid laagris Orménio küla juures madalamas Maritsa orus. Kogu armee löödi tagasi ning Vukašin ja Uglješa hukkusid koos suurema osaga oma vägedest.

Kohe pärast lahingut alustasid Murad I armeed järjekordset kampaaniat, mis vallutas Põhja-Traakia ja sundis noort Ivan Šišmanit Stara planinast põhja poole tõmbuma. Mitmed kindlused langesid, kuigi pärast pikki ja ägedaid piiramisi: näiteks Diampoli linn võitles Temürtasi vägede vastu mitmeid kuid, aga oli lõpuks sunnitud toidupuuduse tõttu alistuma. Üks Ivan Šišmani vojevoode, Šiškin, tapeti lahingus Stara planina lõunaservas, kergendades veelgi Rodope, Kostenetsi, Ihtimani ja Samokovi vallutamist Osmanite poolt. Pärast verist piiramist vallutasid nad Bitola edelas ja tungisid peagi Sofia orgu. 1373. aastal oli Ivan Šišman sunnitud sõlmima alandava rahulepingu: temast sai Osmanite vasall, kes tugevdas liitu Muradi ja Šišmani õe Kera Tamara vahelise abieluga. Selle kompenseerimiseks tagastasid Osmanid osa vallutatud maid, sealhulgas Ihtimani ja Samokovi.

Aastatel 1371–1373 kerkisid Osmanid Balkanil märkimisväärseks võimuks. Nad valitsesid kogu Traakiat ja vallutasid Uglješa maad Ida-Makedoonias ning suutsid allutada Vukašini poja Marko ja Ivan Šišmani, kellest said nende vasallid.

### Rodope langemine

Samal perioodil (1371–1373) võtsid sissetungijad põhja poolt lähenedes oma kontrolli alla Rodope, tugevate ja hästi valvatud linnustega täis mäe. Rakovitsa kindlust (nüüd varemeis) piiras Daud Paşa ja kaitses kiivalt selle vojevood Kurt; pärast asjatuid katseid see jõuga vallutada, nõustusid türklased läbirääkimistega ja bulgaarlased alistusid säilitades oma vara.

Samamoodi seisis Tsepina (üks Rodope strateegilistest kindlustest) elanikkond 9 kuud vastu Osmanite rünnakutele, enne kui nad alistusid vastutasuks oma elu ja vara eest pärast seda, kui Daud Paşa katkestas veevarustuse. Samal viisil võeti Stanimaka (Asenovgrad) ja varsti pärast seda langes Põhja-Rodope kindlus Batkun, mille komandör Georgi suri viimases rünnakus.

Osmanid seisid Rodope sisemaal silmitsi kangekaelse vastupanuga: keskaladele tungisid Džedit Paşa ja Ibrahim Paşa armeed. Esimene liikus edasi mööda Stanimaka ja Batškovo kloostri vahelist teed, piki Chepelarska jõe orgu, samas Ibrahim Paşa asus Plovdivist teele Parvenetsi kaudu ja siis läbi Võtša jõe oru. Võitlused toimusid muu hulgas Tsarenitsas, Tsagradis, Gradištes, Tšiltepes ja Karakulases (piki Võtšat), Imaretderes ja Momina Vodas (kõrgustikud Ardino lähedal). Eriti raevukas oli tegevus Momina Vodas, kus tapeti väljapaistev Osmanite kindral Sarǎ Baba, ja Karakulases, kus hukkus Enihan Baba.

## Sofia langemine

Samal ajal, kui Ivan Šišman üritas meeleheitlikult Osmanite tugevale survele vastu seista, tema vend Ivan Stratsimir mitte ainult ei keeldunud abist, vaid püüdis ära kasutada venna ees seisvaid raskusi, et laiendada oma valdusi Tǎrnovo tsaaririigi teatud piirkondadesse. Kui Šišmani tähelepanu oli suunatud lõuna poole, võttis Ivan Stratsimir oma kontrolli alla tähtsa Sofia linna, mille üle kahe venna vahel vaidlus tekkis. Aastaks 1373 oli linn aga taas Tǎrnovo tsaaririigis ja on võimalik, et kahe Bulgaaria riigi vahel tekkis relvakonflikt. Despoot Dobrotitsa ei toetanud ka keisrit tsaari Tǎrnovos. Ta oli konfliktis Genovaga ja oli seotud Trapezundi keisririigi siseasjadega, püüdes troonile saada oma väimeest.

Pärast ajutist vaikust 1373. aasta järel alustasid Osmanid 1380. aastal taas vaenutegevust. Suure armeega sultan Murad liikus Tǎrnovo tsaaririigi edelaossa eesmärgiga vallutada selle keskus Sofia. Pärast verist kokkupõrget Zlatitsa orus liikusid türklased Sofia suunas ja piirasid selle ümber. Linn, mida juhtis baan Januka, tõrjus kõik Lala Şahini juhitud ülekaalukate Osmanite vägede rünnakud. Viimane ei saanud piiramist jätkata ja oli sunnitud tagasi Odrinisse tõmbuma, kus ta teatas oma ebaõnnestumisest sultanile. Tema äraoleku ajal õnnestus türklastel tungida Sofiasse ja üks moslemist bulgaarlane vangistas jahipidamisel baan Januka ja saatis ta Lala Şahini juurde, kes oli sel ajal Plovdivis. Sealt saadeti Bulgaaria komandör tagasi Sofiasse ja kui kaitsjad nägid oma vangistatud juhti, loovutasid nad linna Osmanitele (1382).

Osmanid seadsid sisse tugeva garnisoni ja tõid Väike-Aasiast moslemitest asunikke. Järgmisel aastal langes Sérres. Osmanite uus edu ei toonud Ivan Šišmanit ja Ivan Stratsimiri kokku. Aastatel 1384–1386 puhkes sõda Bulgaaria ja Valahhia vahel ning valahhid hõivasid Doonau ääres mitu asulat, kuid said hiljem lüüa ja nende vojevood Dan I tapeti. Ivan Stratsimir osales tegevuses valahhide poolel, mis süvendas usaldamatust kahe venna vahel.

Pärast seda, kui Osmanid kindlustasid Sofia ümbruse ala, jätkasid nad marssi loodesse. Muradi peamine eesmärk oli katkestada sidemed Bulgaaria ja Serbia vahel, sest hoolimata sellest, et Ivan Šišman oli tema vasall, ei usaldanud Murad teda ja teadis, et Bulgaaria valitseja ootab sobivat võimalust taganeda. Pärast verist võitlust hõivasid türklased 1386. aastal Piroti ja Naissuse, tappes ja orjastades palju bulgaarlasi.

## 1388. aasta kampaania

Osmanite edasitung Balkani poolsaare keskosas tekitas tõsist ärevust mitte ainult Ivan Šišmanile, vaid ka Serbiale ja Bosniale. Serbia vürst Lazar ja Bosnia kuningas Tvrtko organiseerisid Osmanite-vastase koalitsiooni ning Bulgaaria tsaar ühines nendega, kuid oli võimetu vägesid saatma. 1387. aastal võitsid bosnialaste ja serblaste ühendväed Osmaneid Pločniki lahingus.

Kuid kui kristlikud riigid ei püüdnud võitu ära kasutada, oli türklaste reaktsioon kiire. 1388. aastal läbis 30 000-meheline armee Ali Paşa juhtimisel Stara planina idaosa ja ründas sügavale Bulgaaria põhjaossa. Bulgaarlased olid täiesti üllatunud ning sissetungijad hõivasid Ovetši, Šumeni, Madara ja teisi linnu. Üllatuskampaania tõttu ei suutnud linnad ja linnused alguses korralikku kaitset korraldada, kuid pärast esialgset peataolekut võtsid bulgaarlased kasutusele ettevaatusabinõud. Kui Ali Paşa armee piiras Varnat, osutasid kaitsjad tugevat vastupanu ning türklased olid sunnitud piiramisest loobuma ja marssisid põhja poole.

Tutrakanis lubasid kodanikud türklastel paigaldada väikese garnisoni, kuid seejärel tapsid nad Türgi sõdurid ja valmistusid piiramiseks. Ali Paşa põletas kohe ümbritsevad põllud ja peagi pidi nälginud linn alistuma. Pärast seda edu liikusid nad edasi läände Nikopoli suunas, mis oli üks tugevamaid Bulgaaria kindlusi Doonau ääres. Kaitset organiseeris Ivan Šišman, kes oli sel ajal linnas. Kuigi Osmanitel oli ligi 30 000 meest, ei suutnud nad linna võtta ja Ali Paşa pidi abi otsima Muradilt endalt. Seadeddini sõnul marssis sultan Nikopoli alla tohutu armeega, otsustades kindlalt linna iga hinna eest vallutada. Kui Ivan Šišman uue vaenlasega silmitsi seisis, taotles ta vaherahu. Murad nõustus ja bulgaarlased päästsid Nikopoli, kuid olid sunnitud loovutama teise Doonau võtmekindluse, Silistra. Kui Ali Paşa aga Silistrasse jõudis, keeldusid bulgaarlased linna loovutamast. Murad piiras Nikopolit teist korda ja seekord nõustus Ivan Šišman Osmanite tingimustega ning Silistrasse paigaldati türgi garnison.

Kampaania tulemusena vallutasid türklased suurema osa Ida-Bulgaariast, sealhulgas mitu võtmelinna. Now the authority of Ivan Šišman was reduced to the lands to the west of the capital Tǎrnovo ja mitmed linnused Doonau ääres. Idas hoidsid bulgaarlased Varnat ja Karvuna vürstkonna pealinna Kaliakrat. Tõenäoliselt sel ajal sai Ivan Stratsimirist Osmanite vasall.