ß

**ß** (saksakeelsed nimetused *Eszett* ('ess-zee'), *scharfes S* ('terav S') on täht saksa tähestikus. See on konsonanditäht, mida kasutatakse helitu alveolaarse frikatiivi /s/ märkimiseks. Algselt oli see pika ja lühikese s-i või pika s-i ja z-i ligatuur.

Saksa keeles kasutatakse selle kohta veel nimetusi *Straßen-S* ('sõna *Straße ['tänav'] S'), *Buckel-S* ('küüru-S'), *Ringel-S* ('rõnga-S'), *Rucksack-S* ('seljakoti-S'), *Dreierles-S* ('kolmekese-S') ja *Doppel-S* ('topelt-S'; [[Šveits]]is). Viimane väljend tähistab väljaspool Šveitsi (ja osalt ka Šveitsis) täheühendit *ss*.

ß-tähte kasutatakse tänapäeval ainult [[saksa keel]]es. [[Šveits]]is ja  [[Liechtenstein]]is seda märki ei tarvitata. Saksakeelsetel vähemustel  [[Belgia]]s, [[Põhja-Schleswig]]is ja [[Lõuna-Tirool]]is kehtivad samad reeglid nagu [[Saksamaa]]l, [[Austria]]s ja [[Luksemburg]]is.

[[#ſs-ligatuur antiikvas|ſs-ligatuur]] oli 18. sajandini kasutusel ka teistes keeltes. 

== Tekkelugu ==

Kirjamärk *ß* esineb esmakordselt [[13. sajand]]i lõpus gooti raamatu- ja tarbekirjades ([[tekstuur]]is), olles kasutusel teatud s-häälikute märkimiseks.

Varaseim kirjapandud ß esineb ühes [[kangelaslaul]]u "[[Wolfdietrich]]" 1300. aasta paiku kirjutatud käsikirjas.

Märgi mitmesugustel tänapäevastel vormidel on mitu päritolu. 

Mõnes [[gooti kiri|gooti kirjas]] tekkis [[Ligatuur (kiri)|ligatuur]] [[pikk s|pikast s]]-ist (ſ) ja [[z|lühikesest z-ist]] (täpsemalt [[allsilmusega z]]-ist). 

Mõnes alates [[15. sajand]]ist tekkivas [[antiikva]]kirjas on see pika s-i (ſ) ja "ümmarguse" s-i ligatuur. Kui antiikva võeti kasutusele ka saksakeelsetes tekstides, oli keel juba muutunud. 

ß-tähe päritolul ei ole ühtset seletust. Ei ole veel tehtud laial andmestikul põhinevat ning piirkondlikke, institutsioonilisi ja isiklikke eripärasid arvestavat tööd.

=== Tiro noodid ===
Tüpograaf [[Max Bollwage]] oletab, et see märk pärineb [[Tiro noodid |Tiro nootidest]] (lühendusmärkidest) "sed" ja "ser". [[Herbert E. Brekle]] vastustab seda teesi. Ess-zee-ligatuur olevat tõendatav kuni 14. sajandini tagasi. Lühendusmärgid olevat ainult teatud üleminekuajaks helitu s-hääliku märkimiseks kasutusele võetud, trükikirjas aga pääses Brekle järgi   *schwabacher* ja [[fraktuur]]kirjas alates 16. sajandi algusest maksvusele ehtne ess-zee-ligatuur.

=== S-häälikud saksa keeles ===
[[Teine häälikunihe|Teise häälikunihke]] käigus 7. ja 8. sajandil olid [[germaani algkeel|germaani]] häälikutest /t/ ja /tː/ tekkinud kaks eri häälikut. Mõlemat anti edasi täheühendiga *zz*. Paremaks eristamiseks hakati varsti ühe märkimiseks kasutama täheühendit *sz*, teise tähistamiseks täheühendit *tz*. 

Täheühendiga *ss* märgitud häälik, mis pärines germaani häälikust /s/, erines täheühendiga *sz* märgitud häälikust: esimest hääldati [[helitu alveolopalataalne frikatiiv|helitu alveolopalataalse frikatiivina]] [ɕ], teist aga helitu alveolaarse frikatiivina [s]. Hiljem need häälikud langesid kokku, kuid erinev kirjutusviis säilis. Et häälikute vahel enam vahet ei tehtud, hakati ka kirjutamisel mõlemat täheühendit läbisegi kasutama. 

Sajandite jooksul kujunes välja tänapäeval tuntud *ss* ja *ß* jaotus, millel pole algse kahe hääliku jaotusega mingit pistmist. [[Heyse s-kirjutus]] ja [[Adelungi  s-kirjutus]] on kaks võistlevat 19. sajandi katset ühtsete reeglite taastamiseks. 

=== ß gooti kirjades ===

Kuni 20. sajandini kirjutati saksa keelt põhiliselt [[gooti kiri|gooti kirjades]]. Sageli esinev täheühend pikast s-ist ja z-st(*ſz*, täpsemalt *ſʒ*) arenes ligatuuriks, mida aja jooksul hakati käsitama omaette tähena. 

===  ß antiikvas ===
Tüpograaf [[Jan Tschichold]]i teooria, et antiikva *ß* pärineb *ſs*-ligatuurist, on alates 1940ndatest laialt levinud, kuid seda on ka vaidlustatud. 

Gooti kirjade ß-ile loodi antiikvas vaste alles 19. sajandil. *ſs*-ligatuur aga on teada palju varasemast ajast. Antiikva ß-i täpne vahekord ſs-ligatuuriga on vaidluse all.

==== ſs-ligatuur antiikvas ====



Ligatuur pikast ſ-ist ja ümmargusest s-ist leidus näiteks [[inglise keel|inglis-]] ja [[prantsuse keel|prantsuskeelsetes]] antiikvakirjades, kuni pikk ſ 18. sajandi jooksul tarvituselt kadus. Mõnel antiikvas laotud [[tiitelleht|tiitellehel]], näiteks    [[Johannes Kepler]]i teostes 1620. aasta paiku, on *ß* kasutusel iga kord *ss*-i asemel. 

Ka [[ladina kirjutuskiri|ladina kirjutuskirjas]] anti *ß* kuni 19. sajandi lõpuni sageli edasi  täheühendiga *ſs*. Et ladina kirjutuskirja pikk -*ſ* nägi välja samamoodi nagu gooti kirjutuskirja *h*, loeti ladina kirjutuskirja täheühendit sageli *hs*-na. Nõnda tekkisid säärased eksootilised perekonnanimed nagu  Grohs (Groß) ja Kalhs (Kalß).

==== Saksa täht *Eszett* antiikvas ====
Kui 18. sajandi lõpus ja 19. sajandil hakati paljusid saksakeelseid tekste laduma tavaliselt kasutusel oleva gooti kirja asemel antiikvas, hakati otsima antiikvavastet gooti kirja tähele *Eszett*. [[Vennad Grimmid]] kasutasid "Saksa keele grammatika" 1. köites [[1819]] veel fraktuurkirja, [[1826]] aga  [[Justus Erich Walbaum|Walbaum]]i antiikvat. Hilisemates teostes tahtsid nad seda tähte siis omal kombel kirjutada, et aga seda tähte ei õnnestunud trükilattu hankida, hakkasid nad lõpuks kasutama täheühendit *sz''. 1880. aasta Duden soovitab  

ß-iga tähistatakse saksa keeles helitut s [s], mis asub sõnas pärast pikka täishäälikut (näiteks sõnas grüßen (tervitama)) või diftongi (reißen (rebima)), mitte aga lühikese täishääliku järel (näiteks sõnas wissen (teadma)). Varem kasutati ß-i ka sõna lõpul lühikese täishääliku järel, kuid pärast hiljutist grammatikareeglite muutust enam mitte. Näiteks kirjutati varem saksa keeles Haß (viha) ja ich muß (ma pean), uute reeglite järgi aga Hass ja ich muss. Pika täishääliku ja diftongi järel kirjutatakse endiselt ka sõna lõpul ß, näiteks süß (magus/armas), weiß (valge).

ß sarnaneb kreeka kirja tähe beetaga (β), kuid erineb siiski sellest.

## Viited