Abakala

**Abakala** (*Abramis ballerus*, sünonüüm *Ballerus ballerus*) on karpkalalaste sugukonna latika perekonna kalaliik.

Liiki kirjeldas Karl Linné oma "Systema Naturae" 1758. aasta väljaandes.

Abakala on latikaga sarnane kalaliik, kelle levikuala hulka kuuluvad Läänemerre, Musta merre, Põhjamerre ja Kaspia merre suubuvad suuremad jõed. 20. sajandi alguses arvukalt väljapüütud abakalal ei ole tänapäeval enam töönduslikku tähtsust.

Eestis on abakala tõenäoliselt välja surnud, viimased isendid püüti meil 19. sajandil. Peipsi järves arvukalt esinenud abakala kadus sealt 1850. aastatel.

Abakala eelistab elupaikadena madalikke läbivaid suuremaid aeglase vooluga jõgesid, kuid teda võib esineda ka eutroofsetes järvedes. Ta toitub peamiselt zooplanktonist.

## Välimus
Abakala suu on madal ja kitsas, terminaalne ja otsast kitsenev, otsseisune, kergelt ülespoole viltu. Teistel andmetel ülaseisune. 

Kala selg on metalse läikega hallikasroheline kuni tumesinine. Küljed ja kõht on hõbevalged, kergelt kollaka või punaka varjundiga.

Paarilised rinna- ja kõhuuimed on kollakad tumedate nurkadega, paaritud uimed on määrdunudvalged. Pärakuuim on väga pikk, sellel on 34–44 hargnevat kiirt. Kõigil uimedel on hall äär.

Abakalad kasvavad üsna aeglaselt. Kolme- kuni nelja-aastaselt on nad alles 16&nbsp;cm pikkused. Täiskasvanuna, 8–11 aasta vanuselt, on nad 25–35&nbsp;cm pikkused. Keskmine pikkus on 25&nbsp;cm (tavaliselt kuni 30 cm). Üle 35&nbsp;cm pikkused abakalad on haruldased. Abakala maksimaalne pikkus on eri allikate järgi 35–49&nbsp;cm.

Abakala keha on piklik, kõrgus on keskmine, külgedelt on ta väga lame. Latika perekonna liikide seas on ta kõige lamedam.

Abakalade mass on tavaliselt kuni 400, harva kuni 800 grammi, Volga ja Uurali jões ka kuni 1,0–1,2&nbsp;kg. Soomes püütud rekordkala mass oli 940 g, Poolas aga 1,46&nbsp;kg.

### Võrdlus latikaga
Abakala sarnaneb latikaga. Ta erineb latikast aga väga pika, rohkem kui 30 kiirega pärakuuime poolest. Abakalad on latikatest ka saledamad ja peenemate soomustega ning nende suu on otsseisune, suuava poolviltu üles suunatud. Küljejoonel on 65–76 soomust, latikal 49–58 soomust.

## Eluiga
Abakala maksimaalne eluiga on 18 aastat. Venemaa veehoidlates elavad abakalad kuni 17-aastaseks.

## Levila
Abakala leidub Põhjamere, Läänemere, Musta mere, Aasovi mere ja Kaspia mere vesikonnas. Tema areaali piirid on 63–43 °N, 4–56 °E. Sobiv veetemperatuur on 5...25&nbsp;°C.

Kesk-Euroopas leidub neid peamiselt Odra, Weseri ja Elbe alamjooksul, Doonaus ning Põhja- ja Läänemerre suubuvate jõgede suudmealadel. Neid on ka tiikides ja järvedes.

Austrias on abakala Doonau Alam-Austria osas haruldane, Doonau Ülem-Austria osas ning Neusiedlersees on teda rohkem.

Tšehhis on abakala haruldane. Teda esineb ainult Morava ja Dyje alamjooksul. 2003. aastal püüti üks isend ka Střekovi küla lähedalt Elbest. Abakala on Elbes tavaline alamjooksust kuni Dresdeni linnani.

Slovakkias leidub abakala Bodrogi jões.

Venemaal on abakala levinud üsna suurel territooriumil, mis ulatub lõunas Aasovi merest Kaspia mere põhjaosani (Doni, Volga, Uurali jões), põhjas kuni Neeva, Laadoga lõunaosa ja Lõuna-Karjalani.

Leedus elutseb ta Kura lahes.

Rootsis on abakala elujõuline, kuid haruldane ja piiratud levikuga: teda leidub Vänerni, Hjälmareni ja Mälareni järves, samuti mõnes Skåne ja Kronobergi veekogus. Kindel koht, kus teda püüda saab, on Enköpingi ja Västeråsi vahel asuv Sagå jõgi, kuhu ta aprillis kudema tuleb.

Soomes leidub abakala hajusalt maa lõunaosa järvedes (Kyrösjärvi, Karstula, Iisalmi ja Kiuruvesi lõunaosa).

Latikaga võrreldes on tema areaal hoopis kitsam.

### Esinemine Eestis
Eestis on abakala tõenäoliselt välja surnud, viimased leiud pärinevad 19. sajandist. Hiljuti esines teda merelahtedes, varem ka näiteks Pihkva järves, Emajões ja Narva jões. 19. sajandi alguses veel arvukalt Peipsi järves esinenud abakala kadus sealt 1850. aastatel.

## Eluviis ja -paigad
Abakala on põhiliselt magevee-, kohati ka riimveekala. Elupaikadeks on mageveelised veehoidlad, läbivooluga järved ja riimveega merealad. Jõgedes ja järvedes elab ta põhiliselt avavees. Jõgedes eelistab aeglase vooluga lõike ning teda ei esine väikestes jõgedes ega jõgede ülemjooksudel, sest nendes paikades leidub vähe tema peamist toitu – zooplanktonit. Abakalad on sageli kogunenud parvedesse.

## Toitumine
Abakalad toituvad peamiselt planktonist (eriti zooplanktilistest pisivähikestest). Lisaks söövad ka putukavastseid, usse ja limuseid. Planktilistest loomarühmadest söövad nad meeleldi sõudikuid ja vesikirpe. Selle poolest erinevad nad teistest latika perekonna liikidest, kes eelistavad zoobentost. Abakala toitub zoobentosest peamiselt jõgedes, kus erinevalt järvedest ja veehoidlatest puuduvad zooplanktoni arenguks sobivad tingimused. Täiskasvanud isendid toituvad aasta läbi peamiselt vähilaadsetest.

## Sigimine
Isased abakalad saavad suguküpseks 2–4 aastaga, emased 3–5 aastaga.

Kudemine toimub kevadel, kui veetemperatuur on vähemalt 8...12&nbsp;°C (Doonau alamjooksul märtsis-aprillis, Läänemere piirkonnas aprillis-mais, Volga deltas mais-juunis) ja kestab üks kuni kaks nädalat. Kudemise ajaks kattuvad isakalad mustade köbrukestega. Sageli kaitsevad isased oma kudemispaiku.

Kiievi veehoidla nelja-aastaste emaste kalade kudus on loendatud umbes 24 000, 8-aastastel kuni 94 000 muna. Kudemiskohtades on vee vool väga aeglane ja sügavus kuni pool meetrit. 0,9–1,5&nbsp;mm läbimõõduga marjaterad kinnitatakse üleujutatud lammide, järvede või soode kaldavoolus seisvate taimeosade (enamasti rohttaimede, uppunud puutüvede ja -okste) külge, harvemini veetaimede ja kivide külge.  Seejärel lahkuvad abakalad jälle kaldapiirkonnast.

Kudemispaik on elupaigast ülesvoolu.

Vastsed kooruvad sõltuvalt veetemperatuurist 8–15 päeva pärast kudemist. Enne koorumist hukkub eri põhjustel (koelmute veetaseme alanemine, mudastumine jms) üsna suur hulk viljastatud munarakkudest. Koorunud vastsed peidavad end taimede vahel.

Esimesel päeval pärast koorumist liiguvad vastsed vähe. Hiljem hakkavad nad ülespoole ujuma, aeg-ajalt taimede külge kinnitudes; nii möödub 2–3 ööpäeva. Viiendaks või kuuendaks päevaks on kollaka rebukoti varud otsa saanud ja vastsed hakkavad iseseisvalt toituma. Vastsete pikkus on koorumisel 5–6&nbsp;mm. Noorkalade pikkus esimese suve lõpuks on 4–7&nbsp;cm.

## Töönduslik tähtsus ja kasutamine
20. sajandi alguses arvukalt püütud abakalal ei ole tänapäeval enam praktiliselt töönduslikku tähtsust. Neid püütakse põhiliselt õngega. Mõnevõrra on abakala töönduslikult oluline veel Ilmjärves, Volgas, Kuibõševi ja Tsimljanski veehoidlas jm. 2007. aastal püüti abakalu Ilmjärvest 624 tonni ja Kuiboševi veehoidlast 49 tonni. Samara oblastis (Volga jõgikonna lõunaosas) püütakse igal aastal 80–140 tonni abakala.

Abakala on rohkete luude tõttu pisut piiratud kasutamisvõimalustega. Seda süüakse peamiselt praetult või marineeritult, sellest valmistatakse kalafrikadelle ja seda keedetakse kalasupi põhjaks. Ida-Euroopas tarbitakse abakala põhiliselt soolatult ja kuivatatult.

## Looduskaitse
Austrias on abakala kantud ohustatud kalaliikide nimekirja. Leedus on ta kantud punasesse raamatusse ja 1995. aastast on ta kantud ka Venemaal Karjala punasesse raamatusse. Poolas on abakala püük keelatud 15. märtsist 31. maini, alla 25&nbsp;cm pikkused kalad loetakse alamõõduliseks.

## Viited

## Kirjandus
*"Loomade elu" 4. kd. "Kalad". (1979). Abakumov, V. A., Andrijašev, A. P. *et. al* (eestikeelse väljaande toim. Pihu, E.). Tallinn : Valgus, lk 227.

## Välislingid

*Pilt
*Liigikirjeldus ja pilt (inglise keeles)