Jean Marais

**Jean-Alfred Villain-Marais** (kutsealaselt tuntud kui **Jean Marais** ([ʒɑ̃ maʁɛ]); 11. detsember 1913 Cherbourg – 8. november 1998 Cannes) oli prantsuse näitleja, kunstnik ja skulptor.

Teise maailmasõja järgsel perioodil oli Marais üks Prantsusmaa suurimaid filmistaare ja mängis paljudes edukates peamiselt seiklusliku sisuga filmides. 1996. aastal autasustati teda Prantsuse Auleegioni ordeniga panuse eest Prantsuse filmikunsti.

Ta esines laval kuni 80. eluaastateni. Ta tegutses ka skulptori ja maalikunstnikuna. Tema skulptuuri "Le passe muraille" ("Läbi seinte jalutaja") saab vaadata Pariisi Montmartre'i kvartalis.

## Töö ja looming
Marais tegi oma esimesed filmirollid 1933. aastal. 

Ta näitles ka teatris ning kui 1937. aastal nägi Jean Cocteau teda lavastuses "Oidipus", kutsus ta näitleja oma lavastustesse mängima. 1941. aastal pärast seda, kui kollaborantliku ajalehe "Je suis partout" teatrikriitik kirjutas solvava arvustuse, milles vihjas Cocteau seksuaalsele sättumusele ja uimastite tarvitamisele, ründas Marais kriitikut füüsiliselt. Cocteau pidi sekkuma, et ära hoida kättemaksu Marais' vastu. 

Marais' esimene film peaosatäitjana oli "L'Éternel retour" ("Igavene tagasitulek" 1943), 1940ndate Prantsusmaal aset leidva Tristani ja Isolde loo uusversioon, mille stsenarist oli Jean Cocteau. Film osutus populaarseks ning tegi näitlejast staari. Marais' järgmised rollid filmides "Carmen" (1944, koos Viviane Romance'iga) ning Jean Cocteau lavastatud "La Belle et la Bête" ("Kaunitar ja koletis", 1946) kinnitasid näitleja staaristaatust.

Koos Cocteauga tegid nad filmi "Orpheus" (1950), mis kujunes peagi filmiklassikaks. Ülipopulaarseks osutus film "Krahv Monte-Cristo" (režissöör Robert Vernay, 1954), kus Marais mängis nimiosa. Kassahitt oli ka "Futures vedettes" ("Armastuse kool", 1955), kus Marais mängis koos noore Brigitte Bardot'ga. Marais oli Ingrid Bergmani kaasstaariks Jean Renoiri lavastatud filmis "Elena et les Hommes" ("Elena ja tema mehed" 1956). Luchino Visconti filmis "Le notti bianche" ("Valged ööd", 1957) mängis ta koos Maria Schelli ja Marcello Mastroianniga.

Marais mängis peaosa André Hunebelle'i lavastatud seiklusfilmis "Le Bossu" (1959), kus ta esines koos Bourviliga, mis sai suureks hitiks ja pani aluse tema karjääri uuele etapile. Järgnesid mitmed ajaloolised ja seiklusfilmid, 1962. aasta filmis "Le Masque de fer" ("Raudne mask") mängis ta d'Artagnani. Seejärel saavutas tohutu kassaedu film "Fantômas" ("Fantoom", 1964), kus Marais tegi Fantoomi ja ajakirjanik Fandori kaksikrolli. Esimesele filmile järgnesid "Fantômas se déchaîne" ("Fantoom tegutseb jälle", 1965) ja "Fantômas contre Scotland Yard" ("Fantoom Scotland Yardi vastu", 1967), partneriks kõigis filmides Louis de Funès.

1970ndatel keskendus Marais teatritööle ja tema filmirollid jäid harvemaks. Ta tegi rolle telefilmides ja -sarjades. Viimasteks filmideks olid "Les Misérables" ("Hüljatud", 1995, rež. Claude Lelouch) ja "Stealing Beauty" ("Süütust näpates", 1996, režissöör Bernardo Bertolucci).

## Isiklikku
Aastatel 1937–1947 oli Marais Jean Cocteau elukaaslane, kes pidas teda ka oma "muusaks". Pärast suhte lõppu jäid nad eluaegseteks sõpradeks. Pärast Cocteau surma 1963. aastal loobus Marais oma pärandist Cocteau viimase partneri Édouard Dermit' kasuks. Ka elu lõpus nimetas ta Cocteaud oma sõbra ja mentorina. 1992. aastal kirjutas Marais Cocteau memuaarid "L'Inconcevable Jean Cocteau" ("Mõeldamatu Jean Cocteau"). Ta kirjutas ka autobiograafia, mis avaldati 1975. aastal. Kogu oma elu jooksul ei püüdnud Marais oma homoseksuaalsust varjata, kuid ka ei rõhutanud seda. See ei mõjutanud mingil moel tema karjääri ja populaarsust Prantsusmaal.

Kuigi enamik Marais' elukaaslastest olid mehed, oli tal ka mitu suhet naistega. Nendest kõige märkimisväärsem oli suhe näitleja Mila Parélyga, mis algas filmis "Le Lit à colonnes" (1942) ja jätkus filmi "Kaunitar ja koletis" (1946) võtete ajal. Hiljem jäid nad eluaegseteks sõpradeks ja olid ka äripartnerid: 1970ndatel sai Parélyst kunstigalerii juhataja Pariisis, kus Marais oma kunstiteoseid müüs. 

1942. aastal oli Marais'l lühike armusuhe Maria Ayalaga, millest sündis poeg Serge Ayala. Marais ei uskunud algul, et ta on Serge'i bioloogiline isa. Nad kohtusid aastaid hiljem ja Marais tunnistas poja omaks alles 1963. aastal. Autobiograafias väitis Marais siiski, et Serge on tema lapsendatud poeg, mida meedias korrati. Serge, kes võttis endale seadusliku nime Serge Villain-Marais, tegi tänu isa toetusele lühikest karjääri laulja ja näitlejana. 1996. aastal pärandas Marais, kes tundis, et poeg ei hooli temast, oma vara lähedasele sõbrale Nicole Pasqualile. Pärast Marais' surma õnnestus Serge'il kohtu kaudu Pasquali ja tema abikaasa käest osa oma pärandist tagasi saada. Poeg sooritas 2012. aastal 69-aastaselt enesetapu.

Marais suri südame-veresoonkonna haigusesse Cannes'is Alpes-Maritimesi departemangus 1998. aastal. Ta on maetud Antibes'i lähedal Vallaurise vanale kalmistule hauakambrisse, mis on kaunistatud tema skulptuuridega. Prantsusmaa president Jacques Chirac on tema kohta öelnud, et olles oma ala suurimaid meistreid, oli Marais peale selle ka lojaalne ja suuremeelne isiksus ning lihtsalt südamlik inimene. 

## Viited

## Välislingid
* Jean Marais IMDb andmebaasis
* Jean Marais Movies List 
* Films starring Jean Marais
* Fantoom Jupiter