Andrei Sinjavski

**Andrei Donatovitš Sinjavski** (*Андре́й Дона́тович Синя́вский;* pseudonüüm **Abram Tertz**; 8. oktoober 1925 Moskva – 25. veebruar 1997 Pariis) oli vene ja prantsuse kirjanik, kirjandusteadlane ja -kriitik, dissident ja poliitvang.

## Elulugu
Tema isa oli Sõzranist pärit vene aadlik, tsaariajal vasakpoolne sotsialist-revolutsionäär (esseer), kes oli Nõukogude võimu poolt korduvalt vangistatud. Ema oli venelannast talunaine. Pärast sõja algust Saksamaaga 1941. aasta suvel, evakueerus pere Sõzrani, kus Andrei lõpetas 1943. aastal keskkooli. Seejärel võeti ta Punaarmeesse, kus ta teenis raadioinsenerina sõjaväe lennuväljal. 1945. aastal astus õppima filoloogiat Moskva Riiklikus Ülikoolis, mille lõpetas 1949. aastal. 1952. aastal kaitses ta kandidaadikraadi teemal "Maksim Gorki romaan "Klim Samgini elu" ja Vene sotsiaalse mõtte ajalugu 19. sajandi lõpus – 20. sajandi alguses" ja asus samal aastal tööle Maksim Gorki nimelisse NSV Liidu Teaduste Akadeemia Maailmakirjanduse Instituuti.[1] Peatükkide "Gorki" ja "Eduard Bagritski" autor väljaandes "Vene Nõukogude kirjanduse ajalugu". Õpetas Moskva Riiklikus Ülikoolis ajakirjandusteaduskonnas ja Moskva Kunstiteatrikoolis. 1960. aasta lõpul võeti ta vastu Nõukogude Kirjanike Liitu.[2] 1960 ilmus tema sulest "Picasso", mis oli esimene Nõukogude Liidus ilmunud raamat kuulsast Hispaania kunstnikust. 1964 ilmus "Revolutsiooni esimeste aastate poeesia.1917-1920."[3]

Sinjavski oli ajakirja "Novõi Mir" üks juhtivaid kirjanduskriitikuid, mille peatoimetaja oli Aleksandr Tvardovski. 1960. aastate alguses peeti ajakirja NSV Liidus kõige liberaalsemaks ja Sinjavski hakkas kalduma dissidentliku positsiooni poole. Ta kirjutas kirjandusteoseid Maksim Gorki, Boriss Pasternaki, Isaak Babeli ja Anna Ahmatova loomingust. 1955. aastal hakkas ta kirjutama proosat. Boriss Pasternaki protežee Sinjavski kirjeldas nõukogude elu tegelikkust lühijuttudes, mis olid sageli kriitilise iseloomuga. 1950ndate keskpaigast alates avaldas ta oma teoseid läänes pseudonüümi Abram Tertz all, mis tuletati ajaloolise Odessa juudi gangsteri nimest (kriminaallaulust "Abraška Tertz, tuntud taskuvaras") , kuigi Sinjavski ise polnud juut. Aastatel 1955–1963 kirjutas ta lühijutud „Tsirkuses“, „Sina ja mina“, „Üürnikud“, „Grafomaanid“, „Must jää“ ja „Phents“, samuti novellid „Kohus istub“ ja „Ljubimov“ ning minimonograafia „Mis on sotsialistlik realism?“, mis avaldati välismaal pseudonüümi Abram Tertz all. [4] Teosed smugeldas välja Hélène Peltier-Zamoyska, Prantsuse mereväeatašee tütar, kellega Sinjavski oli õppinud koos Moskva ülikoolis (tema enda sõnul tegi KGB talle korralduse naisega suhelda ja teda endaga abielluma meelitada).[5] Sinjavski tegi koostööd Nõukogude julgeolekuasutuse KGB-ga, keda ta pidi informeerima Peltier-Zamoyska tegemistest. Kuid Sinjavski endise elukaaslase Maria Rozanova andmeil informeeris ta Helene'i oma ülesandest ning nad olla otsustanud koos, mida KGB-le teatada.[6]

Filoloog Gasan Guseinovi sõnul oli Stalini tütre Svetlana Allilujeva raamat "Kakskümmend kirja sõbrale" (1963), mis portreteeris tema isa Jossif Stalinit adresseeritud Andrei Sinjavskile.[7]

**Kohtuprotsess**

Sinjavski arreteeriti 8. septembril 1965 Moskva tänaval. Temaga koos kohtu alla läinud kirjanik Juli Daniel, kes samuti avaldas varjunime all teoseid välismaal, vahistati 12. septembril 1965 Moskva Vnukovo lennuväljal. Nõukogude ajalehed sellest ei teatanud ja esimesena teatasid uudisest kolm korda 19. oktoobril 1965 "New York Timesi" korrespondendid.[8]

Selle kohta, kuidas KGB-l õnnestus Sinjavski ja Danieli varjunimed paljastada, on väga mitmesuguseid versioone.

Kirjanikke süüdistati Nõukogude riiki ja sotsiaalset süsteemi laimavate teoste kirjutamises ja välismaal avaldamises. Danieli süüdistati kahe novelli, "Moskva kõne" ja "Lunastus", ning kahe lühijutu, "Käed" ja "Mees MINAPist", kirjutamises. Sinjavskit süüdistati novellide "Kohus istub" ja "Ljubimov" ning artikli "Mis on sotsialistlik realism" kirjutamises, samuti Danieli teoste välismaale saatmises ja Andrei Remezovi teoste levitamises osalemises avaldamiseks pseudonüümi "I. Ivanov" all.[9]

Teisitimõtlejate vastupealetung algas juba enne kohtuprotsessi. Nõukogude konstitutsioonipäeval, 5. detsembril 1965, toimus Moskvas Puškini väljakul kell 18.00 miiting. Kohal oli umbes 200 inimest, kes nõudsid kas läbipaistvust Sinjavski ja Danieli juhtumis või avalikku kohtuprotsessi. Miilits ajas miitingu laiali, paarkümmend inimest viidi miilitsajaoskonda ülekuulamisele. Tegemist oli esimese avaliku võimuvastase poliitilise meeleavaldusega Nõukogude Liidus pärast Teist maailmasõda. NSVL-is sai lai avalikkus, kes ei kuulanud lääne raadiojaamu, Sinjavski ja Danieli "kuritegudest" esmakordselt teada nõukogude kirjaniku Moskva Kirjanike Organisatsiooni sekretäri Dmitri Jeremini artiklist "Pöörded", mis avaldati "Izvestijas" 1966. aasta 13. jaanuaril. "Nende reeturite "kirjutised", mis on läbi imbunud pahatahtlikust laimust meie ühiskondliku süsteemi ja riigi vastu, on näited nõukogudevastasest propagandast. Kogu nende sisu on suunatud rahvaste ja riikide vahelise vaenu õhutamisele ning sõjaohu süvendamisele," kirjutas Jeremin. Seejärel avaldati "Literaturnaja Gazetas" Zoja Kedrina artikkel „Smerdjakovi pärijad“. [10]

23. detsembril 1965 kirjutasid NSV Liidu KGB esimees Vladimir Semitšastnõi ja NSV Liidu peaprokurör Roman Rudenko NLKP Keskkomiteele salajase memorandumi eeluurimise esialgsetest tulemustest. Oli tehtud kindlaks, et Sinjavski ja Daniel „vedasid ebaseadusliku kanali kaudu välismaale mitmeid Nõukogudevastase laimava sisuga teosed, mis diskrediteerivad Nõukogude riiki ja ühiskonda“, et see kanal oli Hélène Zamoyska-Peltier, endise Prantsuse mereväeatašee tütar Moskvas, et teoseid avaldati laialdaselt läänes, diskrediteerides Nõukogude rahvast ja tema saavutusi. Lõpuks tehti ettepanek arutada juhtumit „VNFSV Ülemkohtu avalikul istungil ja mõista süüdi Nõukogude riigi ja ühiskonda laimavaid väljamõeldisi sisaldavate kirjandusteoste kirjutamise ja levitamise eest VNFSV kriminaalkoodeksi artikli 70 esimese osa alusel ning karistada vangistusega.“ Kohtuprotsessile tuli kutsuda Nõukogude partei juhtkonna ja kirjandusringkondade esindajad. Seejärel kaasati NLKP Keskkomitee kultuuri- ja propaganda-agitatsiooniosakond. Nad visandasid rea meetmeid: välismaistel ajakirjanikel keelati kohtuprotsessil osaleda, reportaaže kohtuprotsessist hakkasid avaldama "Izvestija" ja "Literaturnaja Gazeta", samas kui "Pravda", "Komsomolskaja Pravda", "Sovetskaja Kultura" ja "Sovetskaja Rossija" võivad oma äranägemise järgi avaldada oma kohtusaali aruandeid. Ajakirjanikud võivad kohtusaali siseneda ainult KGB poolt väljastatud lubadega. Lõpuks moodustati komisjon, kuhu kuulusid kuus ametnikku NLKP Keskkomitee kolmest osakonnast ja KGB-st, et eelnevalt lugeda Nõukogude Liidu tsensuuriamet Glavlitist sõltumatult läbi kõik kohtuprotsessi käsitlevad artiklid ja aruanded.[11]

Kohtuprotsess toimus 10.-14. veebruarini 1966 Moskva oblastikohtus. Kohtuprotsessi juhatas Vene NFSV Ülemkohtu esimees Lev Smirnov. Kohtuprotsess kulges plaanipäraselt, aktiivselt võtsid sõna ühiskondlikud süüdistajad kirjanik Arkadi Vassiljev ja kirjanduskriitik Zoja Kedrina. Tuntud ajakirjanik Juri Feofanov kajastas igapäevaselt protsessi ajalehes "Izvestija".[12] Ta kirjutas kohtusaalist: "Mitu aastat koostasid nad [kohtualused] nõukogudevastaseid laimujutte ja saatsid neid välismaistele kodanlikele kirjastustele. Nad avaldasid innukalt seda meie kodumaa vastu suunatud loba. Nad trükkisid seda paljudes keeltes, varustasid seda nõukogudevastaste eessõnadega ja levitasid seda laialdaselt. Kas meie seadus sätestab, et nõukogudevastane kirjandus on kirjandus, mis sisaldab üleskutseid Nõukogude võimu õõnestada või nõrgestada? Kuid kostjad kutsusid otsekoheselt üles võitlema meie süsteemi, meie moraali vastu."[13]

Mõlemad kohtualused eitasid oma süüd. Oma lõppsõnavõtus nimetas Sinjavski end "nõukogude inimeseks": "Aga ma ei pea ennast vaenlaseks; ma olen nõukogude inimene ja minu teosed ei ole vaenlase teosed."[14]

14. veebruaril 1966 mõisteti Sinjavski Vene NFSV kriminaalkoodeksi artikli 70 „nõukogudevastane agitatsioon ja propaganda“ alusel seitsmeks aastaks range režiimiga karistuskolooniasse. Daniel mõisteti Vene NFSV kriminaalkoodeksi artikli 70 „nõukogudevastane agitatsioon ja propaganda“ alusel viieks aastaks range režiimiga karistuskolooniasse. 17. veebruaril 1966 teatas ajaleht "Sovetskaja Kultura": "A. D. Sinjavski ja J.M. Danieli vastu algatatud kriminaalasja arutati avalikul kohtuistungil neli päeva. Kohtulik uurimine paljastas välismaises kodanlikus ja emigrandipressis laialdaselt avaldatud nõukogudevastaste "teoste" autorid. Süüdistusmaterjalid, süüdistatavate endi ütlused, tunnistajad, ekspertiisid ja esitatud dokumendid tõestasid ümberlükkamatult, et Sinjavski ja Daniel laimasid sotsialistlikku kodumaad ja selle rahvast ning andsid vaenlasele ideoloogilise relva võitluses Nõukogude riigi vastu. VNFSV Ülemkohtu kriminaalkolleegium, koosseisus: VNFSV Ülemkohtu esimees L. N. Smirnov, rahvakaasistujad N. A. Tšetšini ja P. B. Sokolovi juhitud kohus mõistis Sinjavski ja Danieli süüdi Vene NFSV kriminaalkoodeksi 70. paragrahvi esimese osa alusel. Kohus mõistis A. D. Sinjavski seitsmeks aastaks range režiimiga paranduskolooniasse ja J. M. Danieli viieks aastaks range režiimiga paranduskolooniasse. Kohtusaalis viibinud töötajate, avalikkuse ja Moskva Kirjanike Organisatsiooni esindajad tervitasid kohtu otsust aplausiga. Laimajad said, mida nad väärisid!"[15]

15. veebruaril avaldas "Literaturnaja Gazeta" Moskva Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna professorite ja õppejõudude kirja, milles mõisteti hukka Sinjavski: "Me ei saa jätta avalikult väljendamata oma suhtumist Andrei Sinjavski põhimõteteta tegevusse. Tertzi kirjutised on täis vihkamist kommunismi, marksismi ja meie riigi hiilgavate saavutuste vastu kogu Nõukogude riigi ajaloo vältel."[16]

17. veebruaril 1966 otsustas VNFSV Kirjanike Liidu Moskva osakonna sekretariaat ühehäälselt visata Sinjavski Kirjanike Liidust välja.[17]

18. veebruaril 1966 kirjutasid NLKP KK kultuuriosakonna juhataja Vassili Šauro ja NLKP KK propaganda ja agitatsiooni osakonna juhataja asetäitja Aleksandr Jakovlev oma märkused Keskkomiteele, mille NLKP KK Poliitbüroo kinnitas 21. veebruaril 1966. Selle kohaselt: „Sinjavski ja Danieli kohtuprotsessi olemuse selgitamiseks, samuti kodanliku ajakirjanduse laimavate väljamõeldiste paljastamiseks (...) peame soovitavaks võtta järgmised meetmed:

— loomingulistes organisatsioonides, ajalehtede ja ajakirjade toimetustes ning kirjastustes (...) kõrgkoolide humanitaarteaduste teaduskondades, kunstikõrgkoolides ja humanitaarteadustele spetsialiseerunud teadusasutustes pidada informatiivseid ja selgitavaid kõnelusi, kaasates esinejate ja ettekandjatena autoriteetseid kirjanduse, kunsti ja teaduse tegelasi;

— teha Politizdatile korraldus avaldada kiiresti kohtuprotsessi materjalid (süüdistusakt, riigi- ja prokuröride kõned, kohtuotsus jne), et tutvustada partei- ja loomingulisi aktiviste, samuti sotsialistlike riikide ajalehtede korrespondente ja kapitalistlike riikide kommunistlike parteide pressiorganeid;

— avaldada "Literaturnaja Gazetas" ja "Izvestijas" NSVL Kirjanike Liidu juhatuse sekretariaadi kiri, mis sisaldab vastust välismaiste kirjanike ja kultuuritegelaste avaldustele seoses kohtuprotsessiga;

— ajalehtede "Izvestija", "Komsomolskaja Pravda", "Literaturnaja Gazeta" ja "Sovetskaja Kultura" toimetuskolleegiumid avaldavad lugejate, samuti kirjanduse, kunsti ja teaduse silmapaistvate tegelaste vastused, milles kiidetakse heaks kohtuotsus ja mõistetakse hukka Sinjavski ja Danieli nõukogudevastane tegevus (…);

— ajalehtede "Pravda", "Izvestija", "Literaturnaja Gazeta", "Komsomolskaja Pravda" ja ajakirja "Kommunist" toimetuskolleegiumid avaldavad teoreetilisi artikleid marksistliku arusaama kohta individuaalse vabaduse ja vastutuse küsimuses sotsialistlikus ühiskonnas.

NSVL Ministrite Nõukogu juures tegutsev Raadio ja Televisiooni Komitee koostab ja edastab välisriikidele:

— Nõukogude avalikkuse esindajate kõned Sinjavski ja Danieli kohtuasjas langetatud kohtuotsuse toetuseks; vestlus silmapaistva Nõukogude juristiga, kes selgitab kohtuotsuse õigsust Nõukogude õiguse vaatenurgast...

— materjalid, mis paljastavad Sinjavski ja Danieli üleskutseid terrorile,nende pahatahtlikud antisemiitlikud avaldused ja nende teoste laialdane kasutamine külma sõja eesmärkidel (...)

— materjalid, mis paljastavad Sinjavski ja Danieli moraalset sobimatust ja poliitilist kahepalgelisust;

— kommentaarid ja arutelud kunstivabaduse üle NSV Liidus ja progressiivsete kunstnike tagakiusamise üle läänes.“[18]

Peamine avalik hukkamõistja oli kirjanik Mihhail Šolohhov, kes esines NLKP 23. kongressil, mis toimus Moskvas 1966. aasta 29. märtsist kuni 8. aprillini: "Kui need musta südametunnistusega noored mehed oleksid tabatud mälestusväärsetel 1920. aastatel, kui kohtuprotsessid ei põhinenud rangelt määratletud kriminaalkoodeksi artiklitel, vaid neid juhtis revolutsiooniline õiguslik teadvus... (tormiline aplaus). Oh, need libahundid oleksid saanud teistsuguse karistuse! (tormiline aplaus). Ja siin, näete, arutatakse ikka veel karistuse raskust! Tahaksin pöörduda ka laimavate kirjanike välismaiste kaitsjate poole: ärge muretsege, kallid sõbrad, meie kriitika turvalisuse pärast. Meie toetame ja arendame kriitikat ning see on meie praegusel kongressil teravalt kuulda. Aga laim ei ole kriitika ja muda lombi seest ei ole värv kunstniku paletilt!"[19]

**Avalikkuse reaktsioon**

Kohtuprotsess tekitas tohutu vastukaja nii N Liidu sees, kui välismaal. Ajaleht "The Times" avaldas maailmakuulsate kirjanike kirja (kokku 48 allkirja, sh François Mauriac, Heinrich Böll, Günter Grass, Alberto Moravia, Arthur Miller, Graham Greene, Iris Murdoch ja John Wayne):

"Me usume nende kirjanike õigsusesse ja sellesse, et nende teosed avaldatakse kodumaal, ning seetõttu pöördume taas Nõukogude juhtide südametunnistuse ja tunnete poole ning palume vabastada kaks meie kolleegi, kelle raamatuid peame oluliseks panuseks tänapäeva kirjandusse."[20]

Vangistatud kirjanike kaitsele asusid Venemaa tipp-kultuuriinimesed, koostati nn. "62 kiri", kus esitati palve NLKP 23. kongressi presiidiumile kirjanikud kautsjoni vastu vabastada. Kuna allakirjutanud 62 hulgas olid N Liidu kultuurieliidi tipud ei saanud Nõukogude ajakirjandus jätta seda tähelepanuta ja kiri avaldati 19. novembril 1966 "Literaturnaja Gazetas."[21]

Aleksandr Ginzburg koostas "Valge raamatu A. Sinjavski ja J. Danieli juhtumi kohta". See professionaalselt koostatud ja põhjalik kogumik sisaldas Nõukogude ajakirjanduslikke materjale kohtuprotsessi kohta, kõigi kohtuistungite transkriptsioone, sealhulgas süüdistatavate "viimaseid sõnu", laimajaid hukkamõistvaid kirju ja kirju, milles protesteeriti vaba mõtte mahasurumise, sealhulgas välismaiste autorite mõtte mahasurumise vastu.

Kohtuprotsessiga paralleelselt tekkis NSV Liidus ootamatult dissidentlik liikumine, mis kestis üle 20 aasta, kuni perestroikani välja.

Dubrovlagi karistuskoloonias töötas Sinjavski laadurina. Tema vanglast kirjutatud kirju oma naisele kasutati teoste "Jalutuskäigud Puškiniga", "Hääl koorist" ja "Gogoli varjus" loomisel. Selle eluperioodi kohta kirjutas ta: "...Ma ei olnud kunagi šaraška [vang], laagriidioot ega töödejuhataja. Minu Moskva KGB toimikus oli kirjas: 'kasutada ainult füüsiliselt raskeks tööks', mida ka tehti.' "Laagris veedetud aeg oli minu elu parim aeg."[22]

**Uuesti vabaduses**

19. mail 1971 otsustas NLKP KK Poliitbüroo tollase NSV Liidu KGB ülema Juri Andropovi algatusel Sinjavskile armu anda. Ta vabastati ennetähtaegselt vangistusest 8. juunil 1971.[23]

1973. aastal kutsus professor Claude Frioux (Pariisi VIII Ülikool) Sinjavski Prantsusmaale tööle. Ta siirdus Nõukogude võimu loal Prantsusmaale säilitades Nõukogude kodakondsuse. 1973-1997 Pariisi IV Ülikooli vene kirjanduse professor. Paguluses kirjutas ja avaldas ta oma loengute põhjal raamatuid: "V. V. Rozanovi langenud lehed" ja "Ivan Narr: essee vene rahvausust", samuti autobiograafilise romaani "Head ööd". Alates 1978. aastast andis ta koos oma abikaasa Maria Rozanovaga välja ajakirja "Syntax". Ta on kirjanik Jegor Grani isa.

17. oktoobril 1991 teatas "Izvestija" Ulmanise, Timofejev-Resovski ja Tsarapkini, Sinjavski ja Danieli kohtuasjade läbivaatamisest, kus leiti, et nende tegudes puudusid kuriteokoosseisud.[24]

1996. aasta septembris diagnoositi tal kopsuvähk ajumetastaasidega. Ta suri 25. veebruaril 1997 kopsuvähki ja maeti Pariisi lähedale Fontenay-aux-Roses'i. Tema matusetalituse viis läbi Moskva preester Vladimir Vigiljanski.

## Viited

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

Юрий Феофанов. Тут царит закон // Известия. 1966. 11 февр.

# ↑

Цена метафоры, или Преступление и наказание Синявского и Даниэля. - Москва: Книга, 1989.

# ↑

Приговор клеветникам. «Советская культура», 1966, 17 февраля, С.4

# ↑

Нет нравственного оправдания // Литературная газета. 1966. 15 февр.

# ↑

Цена метафоры, или Преступление и наказание Синявского и Даниэля. - Москва: Книга, 1989

# ↑

# ↑

XXIII съезд Коммунистической партии Советского Союза, 29 марта-8 апреля 1966 года, стенографический отчет, т.1. М.,Изд.полит.лит., 1966, с.358

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

# ↑

Научно-информационный центр / Хроника перестройки / 1991 17.10.1991 Опубликовано сообщение о пересмотре дел Ульманиса, Тимофеева-Ресовского и Царапкина, Синявского и Даниэля за отсутствием в их действиях состава преступления (Известия, 1991, 17 октября),