Albaania-Türgi sõjad (1432–1479)

**Albaania-Türgi sõjad (1432–1479)** olid rida Albaania feodaalisandate mässe ja sõdu tõusva Osmanite riigi vastu. Sõjad ja mässud toimusid tänapäeva Albaania, Montenegro, Kosovo ja Põhja-Makedoonia aladel.

## Ajalugu
### Albaania mäss (1432–1436)

Albaania mäss (1432–1436) oli rida konflikte Albaania mässuliste ja Osmanite riigi vahel Osmanite valitsemise varajasel perioodil piirkonnas. Suure osa kohaliku aadli asendamine Osmanitest maaomanikega, tsentraliseeritud valitsemine ja Osmanite maksusüsteem ajendasid elanikkonda ja aadlikke eesotsas peamiselt Gjergj Arianitiga Osmanite vastu mässama.

Mässu algfaasis tapeti või saadeti välja paljud maa *([[timar]]i)* valdajad. Kui see levis, naasid aadlikud, kelle valdused olid Osmanite poolt annekteerinud, et ühineda mässuga, ja algatati katseid sõlmida liite Saksa-Rooma riigiga. Kuigi mässu juhid olid edukad lööma järjestikuseid Osmanite kampaaniaid, ei õnnestunud neil vallutada paljusid Albaania sandžaki olulisi linnu. Pikaajalised piiramised, nagu sandžaki pealinna Gjirokastëri piiramine, andsid Osmanite armeele aega riigi teistest osadest suurte vägede kogumiseks ja peamise mässu alistamiseks 1436. aasta lõpuks. Osmanite väed korraldasid pärast mässu mitu veresauna.

Pärast seda, kui mäss oli suures osas maha surutud, lubati neil, kes nõustusid Osmanite ülemvõimuga, esialgu oma valdused ja osaline autonoomia säilitada. Paljud *timarid* anti ka kohalikele albaanlastele, kellel oli kõrgeid ametikohti halduses, eriti Jakup bej Muzaka ja Skanderbegi valitsemise ajal. Kogu rahustamisprotsessi ajal olid mitmed, peamiselt maapiirkonnad, endiselt mässulised ja puhkesid uued mässud, nagu Teodor Muzaka III oma 1437. aastal. Kui Osmanite riik laiendas oma valitsemisala Balkanil, jätkusid tsentraliseerimiskatsed ja kohalike *timarite* valdajate asendamine Osmanitest maaomanikega. See poliitika tõi osaliselt kaasa Lezha liiga moodustamise Skanderbegi juhtimisel 1444. aastal ja uue ajastu Osmanite-Albaania sõdades.

#### Taust

14. sajandi lõpus ja 15. sajand alguses alistas Osmanite riik järk-järgult kohalikud Albaania vürstkonnad, moodustades Albaania sandžaki kui riigi haldusüksuse. *Timarite* süsteemi osana asendati kohalikud feodaalisandad suuresti Anatoolia Osmanitega. 1431.–1432. aasta katastrimõõdistamine *([[defter]])* näitab, et umbes 75–80% *[[timar]]itest* anti Osmanite moslemi spaahidele (feodaalne ratsavägi), samas ülejäänud ja eriti kauged alad, mis ei olnud Osmanite täieliku kontrolli all, anti Albaania spaahidele, nii kristlastele kui moslemitele. Senise aadli asendamine *timarite* süsteemiga viis konfliktideni, mille tulemusena ei olnud paljud maapiirkonnad Osmanite täieliku valitsemise all.

Varasema maksuseadustiku kohaselt pidid põllumehed maksma oma isandatele kümnendiku hooaja põllumajandustoodangust, 1 tukati ja 4 krossi (2/9 tukatit). Osmanite süsteem oli suunatud tulude suurendamisele, et toetada sõjalisi kulutusi, mistõttu kehtestati uued maksud ja muudeti olemasolevaid. Lisaks 1/10-le agraartoodangust pidid moslemiteks pöördunud pered maksma *timari* omanikele 22 *akçe* (~0,6 tukatit), samas mittemoslemi perekonnad pidid maksma 25 *[[akçe]]* (~0,7 tukatit). Mõlemale rühmale kohaldati täiendavaid makse, sealhulgas *[[avârız]]*, iga-aastane sularahamaks, mis mõjutas katastrisse registreeritud leibkondi. Mittemoslemid pidid *[[cizye]]* osana maksma ka 45 *akçe* (~1,3 tukatit) ning pidid regulaarselt varustama Osmanite riiki noorte nekrutitega *[[devşirme]]* kohaselt, mis nõudis noorte meeste värbamist Osmanite armeesse ja nende pöördumist islami usku.

Sellest tulenevalt põhjustasid muudatused omandiõiguses, feodaalide ja talupoegade suhetes, maksusüsteemis ja *devşirme* kehtestamine täiendavat vastupanu. Kuna nii aadlikke kui talupoegi puudutavad muudatused viidi ellu peamiselt katastrimõõdistuses registreerimisega, püüdsid paljud pered vältida 1431.–1432. aasta uuringus registreerimist ja põgenesid mägipiirkondadesse, samal ajal kui aadel valmistus relvakonfliktiks.

#### Mäss

Mäss algas 1432. aastal, kui Andrea Thopia võitis väikest Osmanite väge Kesk-Albaanias. Tema võit julgustas teisi juhte ja mäss levis kogu Albaanias. Hiljem samal aastal kaotasid Osmanid kontrolli keskse meresadama Vlorë üle. Gjergj Arianiti, kes pantvangina Osmanite õukonnas elas, kutsuti mässuliste poolt tema perekonna valdustes mässu juhtima. Vastuseks põgenes ta Edirnest ja naasis Albaaniasse. 1432. aasta talvel kogus sultan Murad II Ali Bey juhatuse alla u. 10 000 sõdurit, kes marssisid mööda Via Egnatiat ja jõudsid kesksesse Škumbini orgu, kus Gjergj Arianiti väed neid varitsesid ja võitsid. Tema võit ajendas albaanlasi Gjirokastëri piirkonnas kutsuma mässulisi lõunas juhtima Depë Zenebishi, kes asus elama oma valdustesse Korful pärast Gjirokastëri vürstkonna vallutamist Osmanite poolt. Pärast mässu levimist lähedalasuvatesse piirkondadesse, sealhulgas Këlcyrasse, Zagorisse ja Pogonisse, piirasid tema väed lõunapoolset Gjirokastëri linna, Albaania sandžaki pealinna. Lähedalasuvas Këlcyras vallutasid mässulised lossi, kuid samaaegne Gjirokastëri piiramine venis ning Turahan Bey ründas ja võitis 1433. aasta alguses vägesid, mis linna piirasid. Zenebishi püüti kinni ja hukati.

1433. aasta suvel rüüstas Rumeelia beilerbei Sinan Paşa juhitud armee Kaninë ja Ioánnina alad ning liikus põhja poole, kus alistas mässulised Gjon Kastrioti valdustes, kes alandati taas vasalli staatusesse, samal ajal kui tema poeg Skanderbeg, kes kutsuti samuti mässuga ühinema, jäi Osmanite teenistusse Anatoolias. 1433. aasta augustis kogunes Veneetsia senat olukorda hindama ja leidis, et mäss ohustab ka Veneetsia alasid selles piirkonnas. Kuid oktoobri lõpuks hindasid nad kriisi ümber ja lükkasid tagasi sõjagaleeride paigutamise Veneetsia kolooniatesse. Põhja-Albaanias vallutas Nikollë Gjergj Dukagjini Osmanite-eelse Dukagjini vürstkonna territooriumid ning piiras ja vallutas Danja. Seejärel üritas Dukagjini Veneetsiaga liitu asuda, pakkudes vastu Veneetsia ülemvõimuga nõustumist ja andes neile kontrolli Danja üle. Kuid Veneetsia keeldus igasugusest osalusest tema plaanis ja mässus üldiselt. Dukagjini ei teadnud, et Osmanite Danja kuberner Hasan Bey oli palunud lüüasaamise korral Veneetsia abi. Kuna Veneetsia ei tahtnud Osmanite vaenu esile kutsuda, anti Shkodëri (Scutari) kaptenile korraldus abistada Hasan Beyd Danja tagasivallutamisel. Seejärel saadeti Lezha (Alessio) garnisonile relvi ja 1435. aastaks tagastati kants Osmanite kontrolli alla. Kesk-Albaanias piiras Andrea Thopia edutult Kruja lossi, samas kui Vlorë piirkonnas algas Kaninë kindluse piiramine. Vlorë läks mässuliste kätte juba 1432. aasta mais, kuid see pidi olema taastatud 1434. aasta maiks, kuna tolleaegsed Veneetsia dokumendid mainivad seal sel ajal asunud Osmanite ametnikku *([[subaşı]]).*

1434. aasta suvel koguti Manastiri veel üks Osmanite armee. Taas Sinan Paşa juhtimisel sai see Osmanite sõjaretk 1434. aasta augustis Albaania lõunakeskosas Gjergj Arianiti käest lüüa. Pärast tema lüüasaamist said kõik Albaaniaga külgnevate territooriumite beid käsu koguda väed ja rünnata mässulisi. 1434. aasta detsembris marssis Üskübi sandžaki bei İshak Bey Albaania lõunakeskossa, kuid sai Gjergj Arianitilt lüüa. Tolleaegsed allikad Ragusa senatist mainivad, et paljud Osmanite sõdurid võeti kinni, samas kui İshak Bey põgenes väikese rühmaga. 1435. aasta aprillis alistas Arianiti järjekordse Osmanite kampaania ja vaenutegevus peaaegu lõppes 1436. aasta alguseni, kuna Murad II sõjalised ettevõtmised olid suunatud Karamani İbrahimi vastu Anatoolias. 1435. aasta lõpus hindasid Ragusa senati aruanded olukorda rahulikuks ja märkisid, et sõdivad pooled olid taandunud oma aladele.

Mässu ajal tehti palju katseid moodustada Osmanite-vastane koalitsioon, sealhulgas Saksa-Rooma riigiga. Paavst Eugenius IV taotles vägede saatmist mässu aitama ja püüdis raha koguda. 1435. aastal saatis Saksa-Rooma keiser Sigismund Bulgaaria aadlimehe Fružini ja 1436. aasta alguses Osmanite trooninõudleja Daudi, et mässulistega koalitsiooni sõlmimise võimaluse üle läbirääkimisi pidada. Kuid 1436. aasta keskpaigaks oli Turahan Bey juhtimise alla kogunenud suur jõud. Vaatamata sõjalistele võitudele tegutsesid mässu juhid iseseisvalt ilma keskse juhtimiseta, mille puudumine aitas suuresti kaasa nende lõplikule lüüasaamisele. Turahani väed surusid mässu lõpuks maha ja marssisid läbi Albaania, pannes toime ulatuslikud tsiviilelanike tapatalgud.

### Skanderbegi mäss

Kenneth Setton väidab, et enamik Skanderbegi tegevust aastatel 1443–1444 käsitlevatest aruannetest "võlgneb palju rohkem väljamõeldusele kui faktile". Varsti pärast seda, kui Skanderbeg vallutas Kruja, kasutades võltsitud kirja Zabel Paşalt kontrolli võtmiseks, suutsid tema mässulised vallutada palju Osmanite kindlusi, sealhulgas strateegiliselt väga tähtsa Svetigradi (Kodžadžik), mis võeti Moisi Golemi ja 3000 Debari mässulise toetusel. Mõnede allikate kohaselt torkas Skanderbeg vangistatud Osmanite ametnikud, kes keeldusid ristiusku astumast, surnuks.

Skanderbegi mässuliste esimene lahing Osmanite vastu peeti 10. oktoobril 1445 Mokra mäel. Settoni sõnul laulsid ungarlased pärast seda, kui Skanderbeg väidetavalt Torviolli lahingu võitis, tema kohta kiidusõnu ja kutsusid Skanderbegi ühinema Ungari, paavsti ja Burgundia liiduga Osmanite vastu. 1446. aasta kevadel palus Skanderbeg Ragusa diplomaatide abi kasutades paavstilt ja Ungari kuningriigilt toetust võitluseks Osmanite vastu.

## Esiletõus

1443. aasta novembri alguses deserteerus Skanderbeg sultan Murad II vägedest Niši lahingu ajal, kus võideldi János Hunyadi ristisõdijate vastu. Mõne varasema allika kohaselt deserteerus Skanderbeg Osmanite armeest Kunovica lahingu ajal 2. jaanuaril 1444. Skanderbeg lahkus väljalt koos 300 albaanlasega, kes Osmanite armees teenisid. Ta viis oma mehed kohe Krujasse, kuhu ta saabus 28. novembril, ja võltsitud kirja abil sultan Muradilt Kruja kubernerile sai temast samal päeval linna isand. Tugevdamaks oma kavatsust omandada kontroll Zeta endiste valduste üle, kuulutas Skanderbeg end Balšići perekonna pärijaks. Pärast mõne vähemolulise ümberkaudse lossi (Petrela, Prezë, Guri i Bardhë, Svetigrad, Modrič ja muud) vallutamist heiskas ta Frashëri sõnul Krujal musta kahepäise kotkaga punase lipu (Albaania kasutab sarnast lippu oma rahvussümbolina seniajani). Skanderbeg loobus islamist, pöördus ristiusku ja andis teistele islami omaks võtnud või moslemitest kolonistidele korralduse pöörduda ristiusku või oodata surma. Sellest ajast peale nimetasid Osmanid Skanderbegi *"hain* (reetlikuks) *İskenderiks"*. Skanderbegi väike õukond koosnes erinevatest rahvustest isikutest. Serblane Ninac Vukosalić oli õukonnas *dijak* ("kirjutaja", sekretär) ja kantsler. Ta oli ka Skanderbegi pangakonto haldur Ragusas. Gazulli perekonna liikmetel oli oluline roll diplomaatias, rahanduses ja relvade ostmises. Arst Gjon Gazulli saadeti kuningas Mátyás Hunyadi õukonda koordineerima pealetungi Mehmed II vastu. Rüütel Pal Gazulli reisis sageli Itaaliasse ja Andrea Gazulli oli Morea despoodi saadik Ragusas, enne kui temast 1462. aastal Skanderbegi õukonna liige sai. Mõned seiklejad järgnesid ka Skanderbegile, nagu keegi John Newport, Stefan Balšić, Skanderbegi saadik Milanos 1456. aastal, keegi Stjepan Radojevic, kes 1466. aastal Spliti-reisiks laevu varustas, keegi Ruscus Cattarost ja teised. Ragusa Gondola/Gundulići kaupmeheperekonnal oli Gazulliga sarnane roll. Kirjavahetust kirjutati slaavi, kreeka, ladina ja itaalia keeltes. Ladinakeelseid dokumente kirjutasid notarid Itaaliast või Veneetsia territooriumitelt Albaanias.

Albaanias oli mäss Osmanite vastu hõõgunud juba aastaid, enne kui Skanderbeg Osmanite armeest deserteerus. 1443. aasta augustis mässas Gjergj Arianiti Kesk-Albaania piirkonnas taas Osmanite vastu. Veneetsia eestkoste all kutsus Skanderbeg 2. märtsil 1444 Albaania aadlimehed Veneetsia kontrolli all olevasse Lezha linna ja nad rajasid sõjalise liidu, mida ajalookirjutuses tuntakse Lezha liigana. Sõjalise liiduga liitunute hulgas olid Albaania võimsad Arianiti, Dukagjini, Muzaka, Zaharia, Thopia, Zenebisi, Dushmani ja Spani aadliperekonnad ning ka Serbia aadlimees Stefan Crnojević Zetast.

Skanderbeg organiseeris mobiilse kaitsearmee, mis sundis Osmaneid oma vägesid hajutama, jättes nad haavatavaks albaanlaste löö ja jookse taktika suhtes. Skanderbeg pidas vastaste armeede vastu sissisõda, kasutades mägist maastikku enda huvides. Esimese 8–10 aasta jooksul juhtis Skanderbeg üldiselt 10 000 – 15 000 sõdurist koosnevat armeed, kuid tal oli täielik kontroll ainult oma valduste meeste üle ning ta pidi veenma teisi vürste järgima tema poliitikat ja taktikat. Skanderbeg pidi aeg-ajalt Osmanitele andamit maksma, kuid ainult erandlikel asjaoludel, näiteks sõja ajal veneetslastega või reisi ajal Itaaliasse ja võib-olla siis, kui ta oli liiga tugevate Osmanite vägede surve all.

1444. aasta suvel seisid Torviolli tasandikul ühendatud Albaania armeed Skanderbegi juhtimisel vastamisi Osmanite kindrali Ali Paşa 25 000-mehelise armeega. Skanderbegi juhtida oli 7000 jalaväelast ja 8000 ratsaväelast. 3000 ratsaväelast oli Hamza Kastrioti juhtimise all vaenlase liinide taha lähedasse metsa peidetud. Teatud märguande peale laskusid nad alla, piirasid Osmanid ümber ja andsid Skanderbegile väga vajaliku võidu. Umbes 8000 Osmanit tapeti ja 2000 vangistati. Skanderbegi esimene võit kajas üle Euroopa, sest see oli üks väheseid kordi, mil Osmanite armee Euroopa pinnal toimunud lahingus lüüa sai.

10. oktoobril 1445 saadeti Firuz Paşa juhtimise all Osmanite 9000 – 15 000-meheline vägi, et takistada Skanderbegi Makedooniasse liikumist. Firuz oli kuulnud, et Albaania armee oli selleks korraks laiali läinud, mistõttu kavatses ta kiiresti liikuda ümber Musta Drini oru ja läbi Prizreni. Neid liigutusi märkasid Skanderbegi skaudid, kes liikusid Firuziga kohtuma. Osmanid meelitati Mokra orgu ning Skanderbeg 3500-pealise väega ründas ja alistas Osmanid. Firuz tapeti koos 1500 mehega. Skanderbeg alistas Osmanid järgmisel aastal veel kaks korda, üks kord, kui Osmanite väed Ohridist kandsid suuri kaotusi, ja uuesti Otonetë lahingus 27. septembril 1446.

## Sõda Veneetsiaga 1447–1448

Albaania ülestõusu alguses toetas Veneetsia vabariik Skanderbegi, pidades tema vägesid puhvriks nende ja Osmanite riigi vahel. Lezha, kus loodi samanimeline liiga, oli Veneetsia territoorium, ja koosviibimine sai Veneetsia heakskiidu. Skanderbegi hilisemat toetust ja tema tõusmist tugevaks jõuks nende piiridel peeti aga ohuks vabariigi huvidele, mis viis suhete halvenemiseni ja vaidluseni Danja kindluse ükle, mis päästis valla Albaania-Veneetsia sõja (1447–1448). Pärast rünnakuid Bari ja Ulcinji, koos Đurađ Brankovići ja Stefan Crnojevićiga, ning piirkonna albaanlaste vastu pakkusid veneetslased tema mõrva eest tasu. Veneetslased püüdsid igati Skanderbegi kukutada või temale surma tuua, pakkudes isegi eluaegset pensioni 100 kuldtukatit aastas inimesele, kes ta tapab. Konflikti ajal kutsus Veneetsia Osmaneid ründama Skanderbegi samaaegselt idast, pannes albaanlased silmitsi kahe rinde konfliktiga.

14. mail 1448 asus sultan Murad II ja tema poja Mehmedi juhitud Osmanite armee piirama Svetigradi lossi. Albaania garnison lossis osutas Osmanite armee frontaalrünnakutele vastupanu, samal ajal ahistas Skanderbeg piiravaid vägesid koos allesjäänud Albaania armeega tema isikliku juhtimise all. 23. juulil 1448 võitis Skanderbeg Shkodëri lähedal lahingu Andrea Venieri juhitud Veneetsia armee vastu. 1448. aasta hilissuvel loovutas Albaania garnison joogivee puudumise tõttu lõpuks lossi tingimusel, et Osmanite piiravatest vägedest ohutult läbi minna; sultan Murad II nõustus ja austas seda tingimust. Peamised allikad on eriarvamusel, miks oli piiratutel probleeme lossi veega: kui Barleti ja Biemmi väitsid, et lossikaevust leiti surnud koer ja garnison keeldus vett joomast, kuna see võib nende hinge rikkuda, siis teine esmane allikas, Osmanite kroonik oletas, et Osmanite väed leidsid ja lõikasid lossi veeallikad läbi. Hilisemad ajaloolased nõustuvad enamasti Osmanite krooniku versiooniga. Kuigi meeste kaotus oli minimaalne, kaotas Skanderbeg Svetigradi lossi, mis oli oluline tugipunkt, mis kontrollis Makedoonia välju idas. Samal ajal piiras ta Durazzo (nüüd Durrës) ja Lezha linnu, mis olid toona Veneetsia võimu all. 1448. aasta augustis alistas Skanderbeg Dibëris Oraniki lahingus Mustafa Paşa. Mustafa Paşa kaotas 3000 meest ja vangistati koos 12 kõrgema ohvitseriga. Skanderbeg sai nendelt ohvitseridelt teada, et veneetslased sundisid Osmaneid Albaaniasse tungima. Veneetslased õhutasid lüüasaamisest kuuldes rahu kehtestama. Mustafa Paşa anti peagi 25 000 tukatise lunaraha eest Osmanitele.

23. juulil 1448 ületas Skanderbeg 10 000 mehega Drini jõe, kohtudes Scutari kuberneri Daniele Iurichi juhitava 15 000-mehelise Veneetsia väega. Skanderbeg juhendas oma vägesid, mida oodata, ja avas lahingu, andes vibulaskjatele käsu avada tuli Veneetsia liini pihta. Lahing kestis tunde, kuni suured Veneetsia sõdurite rühmad hakkasid põgenema. Skanderbeg, nähes oma põgenevaid vastaseid, andis käsu alustada täiemahulist pealetungi, hävitades kogu Veneetsia armee. Vabariigi sõdureid aeti taga otse Scutari väravateni ja seejärel viidi Veneetsia vangid kindlusest välja. Albaanlastel õnnestus tekitada Veneetsia vägedele 2500-meheline kaotus, vangistati 1000 meest. Skanderbegi armee kaotus oli 400 meest, peamiselt paremal tiival. Rahuleping, mille läbirääkimisi pidas Georgius Pelino ning mis sõlmiti Skanderbegi ja Veneetsia vahel 4. oktoobril 1448, nägi ette, et Veneetsia säilitab Danja ja selle ümbruse, kuid loovutab Skanderbegile Buzëgjarpri territooriumi Drini jõe suudmes, ning Skanderbeg sai ka privileegi igal aastal Durazzolt maksuvabalt 200 hobusekoormat soola osta. Lisaks maksis Veneetsia Skanderbegile 1400 tukatit. Kokkupõrgete perioodil Veneetsiaga tihendas Skanderbeg suhteid Aragóni Alfonso V-ga (valitses 1416–1458), kes oli peamine Veneetsia rivaal Aadria merel, kus tema unistustele impeeriumist olid veneetslased alati vastu.

Üks põhjusi, miks Skanderbeg nõustus Veneetsiaga rahu sõlmima, oli János Hunyadi armee edasitung Kosovos ja tema kutse Skanderbegile ühineda sultanivastase sõjaretkega. Kuid Skanderbegi juhitud Albaania armee ei osalenud selles lahingus kuna tal ei õnnestunud Hunyadi armeega liituda. Arvatakse, et teda viivitas Đurađ Branković, kes oli siis sultan Murad II-ga liidus, kuigi Brankovići täpse rolli üle vaieldakse. Selle tulemusena laastas Skanderbeg tema valdusi karistuseks kristliku eesmärgi hülgamise eest. Näib, et ta marssis Hunyadiga liituma kohe pärast veneetslastega rahu sõlmimist ja oli vaid 32 km kaugusel Kosovo Poljest, kui Ungari armee lõpuks murdus.

## Itaalia-sõjakäik 1460–1462

1457. aastal saavutas Skanderbeg Albulenas (Ujëbardha) oma kõige kuulsama võidu Osmanite riigi üle, mis võeti kogu Itaalias suure entusiasmiga vastu. Tasumaks Alfonsole talle aastaid varem antud rahalise ja sõjalise abi eest, võttis Skanderbeg vastu paavsti palve aidata Alfonso poega, saates sõjakäigu Itaaliasse. Enne lahkumist püüdis Skanderbeg oma valduse ohutuse tagamiseks läbi rääkida relvarahu Konstantinoopoli vallutaja sultan Mehmed II-ga. Mehmed polnud vaherahu välja kuulutanud ning saatis endiselt oma armeed Bosnia ja Morea vastu. Alles 1459. aastal, pärast Mehmedi Serbia-vallutust, Mehmed mitte ainult ei kuulutanud vaherahu, vaid sõlmis ka kolmeaastase relvarahu Skanderbegiga. See andis Skanderbegile võimaluse saata mehi Itaaliasse.

Kuna tekkis hirm läheneva Osmanite armee ees, saatis Skanderbeg kõigepealt oma vennapoja Kostandini 500 ratsamehega Barlettasse. Nad liideti Ferdinando vägedega, et võidelda tema Anjou rivaalidega. Nad hoidsid oma vaenlast tagasi aasta, kuid ei saavutanud suurt edu enne Skanderbegi saabumist septembris 1461. Enne Itaaliasse jõudmist külastas Skanderbeg Ragusat (Dubrovnik), et veenda selle rektoreid aitama tema kampaaniat rahastada. Vahepeal maabusid tema mehed Itaalias ja Anjou väed lõpetasid Barletta piiramise. Saabudes jätkas Skanderbeg suure eduga oma liitlase vaenlaste jälitamist. Ferdinando vastased hakkasid seega tema aladelt taganema ja Skanderbeg läks tagasi Albaaniasse; trobikond tema mehi jäi sinna, kuni Ferdinandol õnnestus lõpuks trooninõudlejaid Orsara lahingus võita, kuigi pole teada, kas Skanderbegi mehed osalesid.

1460. aastal oli kuningas Ferdinandol tõsiseid probleeme järjekordse Anjou ülestõusuga ja ta palus Skanderbegilt abi. See kutse tegi kuningas Ferdinando vastaseid murelikuks ja Sigismondo Pandolfo Malatesta teatas, et kui Napoli Ferdinando Skanderbegi vastu võtab, läheb Malatesta Osmanite kätte. Septembris 1460 saatis Skanderbeg 500-liikmelise ratsaväekompanii oma vennapoja Ivan Strez Balšići juhtimisel.

Ferdinando peamine rivaal Taranto vürst Giovanni Antonio Orsini üritas Skanderbegi ettevõtmist maha laita ja pakkus talle isegi liitu. See ei mõjutanud Skanderbegi, kes vastas 31. oktoobril 1460, et võlgneb Aragóni kojale ustavuse, eriti rasketel aegadel. Oma vastuses Orsinile mainis Skanderbeg, et albaanlased ei reeda kunagi oma sõpru ja et nad on Pyrrhose järeltulijad, ning meenutas Orsinile Pyrrhose võite Lõuna-Itaalias. Kui olukord muutus kriitiliseks, sõlmis Skanderbeg 17. aprillil 1461 Osmanitega kolmeaastase vaherahu ja maabus 1461. aasta augusti lõpul Apuulias ekspeditsiooniväega (1000 ratsameest ja 2000 jalameest). Barlettas ja Tranis õnnestus tal alistada Itaalia ja Taranto Orsini Anjou väed, tagas kuningas Ferdinando trooni ja läks Albaaniasse tagasi. Kuningas Ferdinando oli Skanderbegile selle sekkumise eest elu lõpuni tänulik: Skanderbegi surma korral autasustas ta tema järeltulijaid Trani lossi ning Monte Sant'Angelo ja San Giovanni Rotondo valdustega.

## Kruja piiramine (1450) ja selle tagajärjed

1450. aasta juunis, kaks aastat pärast seda, kui Osmanid olid vallutanud Svetigradi, asusid nad piirama Krujat ligikaudu 100 000-mehelise armeega, mida juhtisid taas sultan Murad II ise ja tema poeg Mehmed II. Järgides põletatud maa strateegiat (keelates seega Osmanitel vajalikke kohalikke ressursse kasutada), jättis Skanderbeg 1500-mehelise kaitsegarnisoni ühe oma usaldusväärseima leitnandi Vrana Konti alluvusse, samal ajal kui ta koos ülejäänud armeega, kuhu kuulus palju slaavlasi, sakslasi, prantslasi ja itaallasi, ahistas Osmanite laagreid Kruja ümbruses pidevate rünnakutega sultan Murad II varustuskaravanidele. Garnison tõrjus kolm suurt Osmanite otserünnakut linnamüüridele, põhjustades suuri kaotusi piiravatele vägedele. Osmanite katsed veeallikaid leida ja läbi lõigata ebaõnnestusid, nagu ka uuristatud tunnel, mis ootamatult kokku varises. 300 000 *[[akçe]]* (Osmanite hõbemündid) ja Osmanite armee ohvitseri kõrge auastme pakkumise Vrana Kontile lükkas viimane tagasi.

Esimese Kruja piiramise ajal müüsid Veneetsia kaupmehed Scutarist toitu Osmanite armeele ja kaupmehed Durazzost varustasid Skanderbegi armeed. Skanderbegi vihane rünnak Veneetsia karavanidele tõstis pingeid tema ja vabariigi vahel, kuid juhtum lahenes Durazzo *bailo* abiga, kes takistas Veneetsia kaupmeestel Osmaneid rohkem varustamast. Vaatamata veneetslaste abile oli Osmanite laager 1450. aasta septembriks korratuses, sest loss ei olnud veel vallutatud, moraal oli langenud ja haigused vohasid. Murad II teadvustas, et ta ei suuda Kruja lossi relva jõul enne talve vallutada, ning 1450. aasta oktoobris lahkus ta piiramiselt ja suundus Edirnesse. Osmanite kaotused olid 20 000 meest piiramise ajal ja veel paljud surid, kui Murad Albaaniast põgenes. Mõni kuu hiljem, 3. veebruaril 1451 suri Murad Edirnes ja tema järglaseks sai tema poeg Mehmed II (valitses 1451–1481).

Pärast piiramist olid Skanderbegi vahendid otsas. Ta kaotas kogu oma vara, välja arvatud Kruja. Teised Albaania piirkonna aadlikud liitusid Murad II-ga, kui too tuli neid rõhumise eest päästma. Isegi pärast sultani taganemist lükkasid nad tagasi Skanderbegi jõupingutused oma võimu nende valduste üle jõustada. Seejärel sõitis Skanderbeg abi paludes Ragusasse ja ragusalased teatasid paavst Nicolaus V-le. Rahalise abi kaudu õnnestus Skanderbegil Krujat enda käes hoida ja tagasi saada suur osa oma territooriumist. Skanderbegi edu tõi kiidusõnu kogu Euroopast ning tema juurde saadeti suursaadikud Roomast, Napolist, Ungarist ja Burgundiast.

## [[Albulena lahing|Osmanite Albulena-kampaania]]

Kohalik elanikkond jäi Skanderbegile truuks ega avaldanud tema asukohta. Isak bei ja Hamza hakkasid uskuma, et Skanderbeg on võidetud, ja hakkasid seega taanduma. Arvates, et aeg on õige, andis Skanderbeg seni eraldi rühmadena olnud armeele märku Osmanite teadmata koguneda. Armee kogunes Tumenishta küngastele – kuna Osmanite laagri nõrgim koht oli selles suunas – ja 2. septembril 1457 jagati see taas kolmeks rühmaks, et rünnata Osmanite laagrit. Koos mõne oma kõige usaldusväärsema mehega ronis ta kõrgele tippu, et Osmanite laagrit uurida, ja nägi, et Osmanid puhkavad. Ta laskus koos oma valitud salgaga, et kõrvaldada kõik valvurid, kuid üks nägi Skanderbegi ja põgenes laagrisse, karjudes, et Skanderbeg on saabunud. Üllatuse hoidmiseks käskis Skanderbeg oma meestel lahinguks valmistuda.

Metallist tööriistadest ja relvadest kokku klopsitud valju müra saatel tungisid albaanlased Türgi laagrisse. Osmaneid tabas üllatus ja hoolimata nende suurest arvust olid nad Albaania rünnakuraevust hirmunud, arvates, et neid ründab suurem hulk, kui neid tegelikult oli. Hamza püüdis oma mehi ümber korraldada, kinnitades neile, et albaanlasi on vähe. Isak bei üritas Hamza meestele abiväge saata, kuid uute Albaania üksuste saabumine sundis teda tähelepanu mujale pöörama. Rida ratsaväe rünnakuid ja vasturünnakuid hoidis lahingu liikuvana ning mürsusadu ja arkebuusi-mehed sundisid Osmanid laagri südamesse. Nähes, et nad on ümber piiratud, sattus Osmanite vägi paanikasse ja lagunes. Hamza võeti seega kinni, kuigi Isak bei põgenes. Osmanite hukkunute arv võis olla kuni 30 000, kuid on ebatõenäoline, et neid oli üle 15 000. Lisaks võeti 15 000 meest vangi, vallutati 24 lippu ja albaanlastele kaotati kogu laagri rikkus. Samuti tabati palju mehi, nende hulgas Hamza Kastrioti. Langenud Albaania sõdalased maeti Shumri külas (3 km Mamurrasist idas) lahinguvälja ääres olevasse Püha Maarja toomkirikusse.

Albulena lahing oli märkimisväärne lõunapoolsete vastupanuvõime jaoks Osmanite riigi vastu. Franz Babinger, Osmanite riigi ajaloolane, kirjeldab lahingut kui Skanderbegi kõige hiilgavamat võitu. Albulena lahing tugevdas Skanderbegi meeste moraali, kes hiljem harva, kui üldse, lahkusid oma sõjaväest nagu Hamza. Hamza ise saadeti pärast kinnivõtmist vangina Napolisse Alfonso valdustesse. Osmanite saadik saadeti lipukandjaid ja neljakümmet kõrget vangi lunastama. Saadik püüdis ka sõlmida vaherahu Mehmedi ja Skanderbegi vahel, kuid viimane vastas, et nõustub vaid siis, kui Svetigrad ja Berat, mis kaotati vastavalt 1448. ja 1450. aastal, tagastatakse tema riigile. Nähes, et Mehmed selliste tingimustega ei nõustu, tugevdas Skanderbeg oma garnisone Svetigradi ümbruses. Võit ostis ikkagi Albaaniale ja Itaaliale aega; 1460. aastal sõlmisid Mehmed ja Skanderbeg vaherahu, mis kestis kolm aastat. See andis Skanderbegile võimaluse maabuda Itaalias ja aidata Alfonso poega Ferdinando I, kes krooniti pärast oma isa surma. Lahing avas seega uue etapi Osmanite-Albaania sõjas, mis näitas Albaania vastupanu kõrgpunkti ja Osmanite ägedaimat sissetungi Albaaniasse selles sõjas. Sõda kestis kuni Kruja langemiseni 1478. aastal.

## Skanderbegi surm

Lääne-Euroopas leinasid Skanderbegi surma vürstid ja teised valitsejad nagu Ferdinando I. Skanderbegi lesele 24. veebruaril 1468 kirjutatud kaastundeavalduses väljendas Ferdinando oma sõbra kaotuse pärast valu ja lubas abi Skanderbegi perekonnale. Skanderbegi eluajal viis tema abi kuningas Alfonso I-le sõdurite saatmisega ülestõusu mahasurumiseks ja hiljem tema sõjakäik mässu mahasurumiseks kuningas Ferdinando nimel selleni, et Napoli monarhid lubasid Albaania palgasõduritel ja teistel sõduritel asustada külasid Lõuna-Itaalias. Pärast Skanderbegi surma ja tema valduste vallutamist Osmanite poolt leidsid Albaania juhid ja teised albaanlased varjupaiga Napoli kuningriigis. Need sündmused ja ränded aitasid kaasa arberešide kogukonna ja paljude nende asulate kujunemisele Lõuna-Itaalias, mis eksisteerivad tänapäevani.

Veneetsia pidas Ivan Strez Balšićit Skanderbegi järglaseks. Pärast Skanderbegi surma jätkasid Ivan ja tema vend Gojko Balšić, koos Leke, Progoni ja Nikollë Pal Dukagjiniga võitlust Veneetsia nimel. 1469. aastal palus Ivan Veneetsia senatil tagastada talle tema võõrandatud vara koosseisus Petrela loss, Kruja "Terra nuova" vojevoodkond (teadmata asukoht), Kruja ja Durrësi vaheline territoorium ning külad Bushneshi piirkonnas (tänapäeval Kodër-Thumanë valla osa). Veneetsia astus suures osas Ivan Balšići soovidele vastu ja määras ta Skanderbegi järglaseks.

Pärast Skanderbegi surma küsis Veneetsia ja sai leselt loa Kruja ja teiste kindluste kaitsmiseks Veneetsia garnisonidega. Kruja pidas 1477. aastal Gedik Ahmed Paşa alustatud neljanda piiramise ajal vastu kuni 16. juunini 1478, kui linn suri nälga ja alistus lõpuks sultan Mehmed II endale. Demoraliseerituna ning näljast ja varustuse puudumisest aasta kestnud piiramise tõttu tugevalt nõrgestatud kaitsjad alistusid Mehmedile, kes oli lubanud neil vastutasuks puutumatuna lahkuda. Kuid kui albaanlased oma perekondadega eemale kõndisid, tapsid Osmanid mehed ning orjastasid naised ja lapsed. 1479. aastal piiras ja vallutas taas Mehmed II juhitud Osmanite armee Shkodëri, vähendades Veneetsia Albaania-valdusi vaid Durazzo, Antivari ja Dulcignoni. Skanderbegi poeg Gjon Kastrioti II jätkas vastupanu Osmanitele ja üritas aastatel 1481–1484 territooriumeid Osmanite võimu alt vabastada. Lisaks toimus 1492. aastal suur mäss Lõuna-Albaanias, peamiselt Labëria piirkonnas, ja Bayazid II oli isiklikult seotud vastupanu purustamisega. 1501. aastal läks Skanderbegi pojapoeg ja Gjon Kastrioti II poeg Giorgio Kastrioti II koos Progon Dukagjini ja u 150–200 *[[stratioodid|stratioodiga]]* Lezhasse ning korraldas seal kohaliku ülestõusu, kuid ka see oli edutu. Veneetslased evakueerisid Durazzo 1501. aastal.

Pärast Albaania langemist Osmanite kätte andis Napoli kuningriik Skanderbegi perekonnale Kastriotile maad ja aadlitiitli. Tema perekonnale anti kontroll San Pietro in Galatina hertsogkonna ja Soleto krahvkonna üle Itaalia Lecce provintsis. Tema poeg Gjon Kastrioti II abiellus Jerina Brankovićiga, Serbia despoodi Lazar Brankovići tütrega ja ühega viimastest Palaiologoste järeltulijatest.

Kaks Kastrioti perekonna liini elasid Lõuna-Itaalias, üks põlvnes Pardo Kastrioti Scanderbegist ja teine Achille Kastrioti Scanderbegist, kes mõlemad olid Gjon Kastrioti II ja tema naise Jerina poja Ferrante bioloogilised pojad. Nad olid kõrgelt hinnatud Itaalia aadel ja Malta ordu liikmed.

Hertsog Ferrante ainus seaduslik tütar Irene Kastrioti Scanderbeg, kes sündis Andreana Acquaviva d'Aragonale Nardò hertsogitest, päris Kastrioti isapärandi, tuues Galatina hertsogkonna ja Soleto krahvkonna Sanseverino perekonda pärast abiellumist vürst Pietrantonio Sanseverinoga (1508–1559). Nende poeg oli Nicolò Bernardino Sanseverino (1541–1606).

## Pärast Skanderbegi surma kuni 1468. aastani

Neljas Kruja piiramine Albaanias Osmanite poolt toimus 1478. aastal, kümme aastat pärast Skanderbegi surma, ja selle tulemusena vallutati linn pärast kolme eelneva piiramise ebaõnnestumist.

Kuna Albaania kaitsjad olid demoraliseerunud ning aastapikkusest piiramisest tingitud näljast ja varustuse puudumisest tõsiselt nõrgestatud, alistusid nad sultan Mehmed II-le, kes oli neile lubanud, et nad võivad vastutasuks puutumatult lahkuda. Üks olulisi ajalooallikaid selle piiramise kohta on Stefano Magno kirjutatud käsikirja "Annali Veneti e del Mondo" neljas köide.

### Shkodëri lahing

Tugevad Osmanite väed piirasid 1474. aasta kevadel Shkodërit. Mehmed oli saatnud Rumeelia kuberneri Hadım Suleiman Paşa u 8000 mehega, kuid komandör Antonio Loredan lõi nad tagasi ja nad kartsid Veneetsia abiväge. Mõne allika kohaselt, kui Shkodëri garnison kaebas toidu ja vee puudumise pärast, ütles Loredan neile: 
:: *"Kui sa oled näljane, siis siin on minu liha; kui sul on janu, siis ma annan sulle oma vere."*

Veneetsia senat andis kõigile kättesaadavatele galeeridele käsu viia vibulaskjad Bojana jõe kaudu Shkodërisse. Kõik Veneetsia kubernerid said samuti käsu ümberpiiratud linna aidata. Veneetsia aruannete kohaselt piiras juulis Shkodërit 50 000 Osmanite sõdurit, keda toetas raskekahurvägi.

1474. aasta alguseks läks kogu piirkond ümber Shkodëri, sealhulgas mahajäetud Baleč, Osmanite võimu alla. Mõne allika kohaselt kavatses Osmanite sultan Podgorica ja Baleči 1474. aastal uuesti üles ehitada ning asustada need 5000 Türgi perekonnaga, et luua täiendav takistus Crnojevići Zeta ja ümberpiiratud Veneetsia Shkodëri koostööle.

Oma 1474. aasta kampaania ajal kahjustasid Osmanid Alessiot ja hävitasid Danja lossi.

Pietro Mocenigo asemel määrati Veneetsia kindralkapteniks Triadan Gritti. Gritti juhtis kuuest galeerist koosnevat Veneetsia laevastikku, mis seilas 1474. aasta mai alguses kaitsma Veneetsia Albaania rannikut ja eriti Bojana jõe suuet. Kui Veneetsia laevastik Bojanasse sisenes, üritasid Osmanite väed seda blokeerida, ummistades Bojana suudme mahalõigatud puutüvedega, täpselt nagu Serbia vojevood Mazarek Teise Shkodëri sõja ajal tegi. Gritti saatis oma laevastiku jõge pidi alla ja hävitas Osmanite väed 15. juunil 1474. Vaatamata kõigile jõupingutustele ei suutnud Gritti tarnida Scutarile kõiki tema laevastiku veetud kaupu, sest paljud tema laevad jäid Sveti Srđi lähedal Bojana madalasse vette lõksu.

Kui Gritti ühines Mocenigoga Shkodëris ja nad mõlemad käskisid Leonardo Boldul leida Ivan Crnojević ja kutsuda teda üles mobiliseerima võimalikult palju oma mehi, et aidata veneetslasi Shkodëri piiramise ajal. Boldu sai ka käsu viia Crnojevići ratsavägi ja jalavägi üle Shkodëri järve. Ivan Crnojević mängis olulist rolli Shkodëri kaitsmisel, kuna ta pakkus ühendust Kotoriga ja varustas linna läbi Žabljaki või Shkodëri järve, võideldes samaaegselt tugevate Osmanite vägede vastu. Ta vedas mehi ja metsa Kotorist üle küngaste Žabljakki, kus ta ehitas fustasid, mis üllatasid Osmaneid Shkodëri järvel. Kogu suve jooksul osales Ivan Crnojević sõjategevuses. Ta kontrollis Shkodëri järve kolme fusta ja 15 väiksema laevaga, mis oli väga oluline, kuna Veneetsia laevastik (koosnes 34 suuremast ja u. 100 väiksemast laevast) ei suutnud Sveti Srđist edasi seilata. Boldu pääses Žabljakist sissepiiratud linna tänu Ivan Crnojevići laevadele. Veneetsia laevade meeskond koos Kreekast pärit *[[stratioodid|stratiootidega]]* ühines kaitsjatega ümberpiiratud linnas ja mõnede Veneetsia aruannete kohaselt ulatus nende koguarv 25 000-ni.

Pärast Humoj perekonna liikme Andreas Humoj poolt toime pandud riigireetmise avastamist Shkodëri piiramise ajal mõistis Gritti ta surma ja lasi Tuzi mehel hukata.

Teadaolevalt tapeti 7000 – 20 000 Osmanite sõdurit ja ligikaudu 3000 tsiviilisikut Scutarist suri janusse ja nälga. Piiramises said välismüürid oluliselt kahjustatud. Kodanikud ehitasid müürid uuesti üles, oodates hilisemat tugevamat Osmanite rünnakut. Osmanid tulid 1478. aastal tagasi, et Shkodër vallutada.

## Väed

Skanderbegi mäss toimus peamiselt Põhja- ja Kesk-Albaanias, Malësias ning Põhja-Makedoonia lääneosas, kuid laienes ka Lõuna-Albaaniasse, Kosovosse ja Veneetsia Albaaniasse. Lisaks albaanlastele, kes moodustasid lõviosa tema vägedest, olid tema järgijate seas ka slaavlased, valahhid ja kreeklased; sõja viimastel etappidel olid tema teenistuses ka Veneetsia ja Napoli palgasõdurid. Skanderbegi mäss oli kohaliku ühiskonna osade ja feodaalide reaktsioon privileegide kaotamisele ja Osmanite valitsuse nõudmistele, mida nad pahaks panid. Lisaks türklastele võitles Liiga ka oma rahvuskaaslaste vastu, kuna Osmanite väed, nii komandörid kui sõdurid, koosnesid kohalikest inimestest (albaanlased, slaavlased, valahhid, kreeklased ja türgi *timari*valdajad), aga ka Anatoolia türklastest. Ohridi peapiiskopi Dorotheose ning Ohridi peapiiskopkonna vaimulikud ja bojaarid koos suure hulga Ohridi kristlastest kodanikega saatis sultan 1466. aastal Istanbuli nende Osmanite-vastase tegevuse tõttu Skanderbegi mässu ajal. Skanderbegi mässu toetasid ka Morea kreeklased. Fan Noli sõnul oli Skanderbegi usaldusväärseim nõustaja Vladan Gjurica.

### Lezha liiga (1444–1479)

2. märtsil 1444 ühinesid piirkondlikud albaania ja slaavi pealikud Osmanite riigi vastu. See liit (Lezha liiga) loodi Veneetsia valitsetud Lezhas. Paar kuud hiljem varastasid Skanderbegi väed Lezha kodanikelt veiseid ning vangistasid nende naised ja lapsed. Liiga peamised liikmed olid Arianitid, Balšićid, Dukagjinid, Muzakad, Spanid, Thopiad ja Crnojevićid. Kõik varasemad ja paljud kaasaegsed ajaloolased võtsid vastu Marin Barleti uudise selle kohtumise kohta Lezhas (andmata sellele võrdset kaalu), kuigi üheski tolleaegses Veneetsia dokumendis seda ei mainita. Barleti nimetas koosolekut *generalis concilium* või *universum concilium*; mõiste "Lezha liiga" võtsid kasutusele hilisemad ajaloolased.

## Tagajärjed