Emantsipatoorne meeskarakter

**[[Emantsipatsioon|Emantsipatoorne]]** ehk **feminiinne meeskarakter** on kirjanduslik tegelane, keda iseloomustavad peamiselt naiselikud jooned (abivalmidus, ohvrimeelsus, iseseisvuse puudumine, ettevaatlikus, füüsilise jõu puudumine). Ta eelistab seltskonnale üksindust, kujutamisel on oluline tegelase psühholoogilise arengu ja mõtiskluste kirjeldamine. 

Läänemaailmas on maskuliinsuse kujutamise alustaladeks ratsionaalsus, vastutustunne, heteroseksuaalsus, hierarhia tipus olemine, teiste üle domineerimine ja vägivald. Neist stereotüüpidest lahtimurdmine on võtnud kirjanduslikul mehel kaua aega. Emantsipeerumist on saatnud pidev homoseksuaalsuse diagnoosi ja mehelikkuse kaotamise hirm nii reaalsuses kui ka ilukirjanduses. Esimest korda ilmusid feminiinsed mehed laiemalt avalikkuse ette 1920. aastatel, kuid suurem vabadus saavutati alles 1970. aastatel.

## Ühiskond
Esimene maailmasõda vähendas meeste arvu sõtta kaasatud riikides, mis tõi kaasa muutusi tööjaotuses, geograafilises ruumis kui rahvastikus. Kui enne olid mehed pere ainsad ülalpidajad, siis pärast sõda jagasid nad seda rolli naistega. Uued ametid ei vajanud 19. sajandi tööstusrevolutsiooni tõttu meestelt enam toorest füüsilist jõudu, tööd muutusid ka tubasemaks. Samuti aitasid 20. sajandi teisel poolel toimunud muutused (seksuaalrevolutsioon, feminismi esiletõusmine, infotehnoloogia areng) feminiinsetel meeskarakteritel kirjanduses ja reaalses elus rohkem esile tõusta.

## Filmid
1920. aastatel jäid paljud filmid sugude kujutamisel traditsiooniliste hoiakute juurde, nt varased vesternid nagu "The Iron Horse" (1924) ja sõjafilmid "What Price Glory" (1926), kujutades karmi maskuliinsust ja meestevahelist vennastumist. Kuid nendega samal ajal kujutas filmitööstus ka androgüünseid karaktereid, näiteks Douglas Fairbanksi ja Rudolph Valentino kujutatud mehelikkus seisnes julguses, seksuaalses võimekuses, kires, haavatavuses ja õrnahingelisuses, mida võis väljendada pisaratega. Ei nähtud konflikti ka mehelikkuse ja romantilise armastuse vahel.

## Koomiksid
1920.–1930. aastate koomiksikultuur on üritanud meestegelaste maskuliinsust vähendada. Mehi kujutati sihikindlate ja tarkade naiste kõrval kohmakate, naiivsete, nõrkade ja laiskadena, näiteks Jiggs ("Maggie ja Jiggs") ning Dagwood Bumstead ("Blondie ja Dagwood"). Koomiksitest kandus nõrgukese täiskasvanud mehe tegelaskuju edasi ka multifilmidesse, näiteks Popeye kaaslane Wimpy ("Popeye"), kes on vaikse häälega ja arglik.

## Mood
1920. aastate moeajakirjades sulasid mehed fotodel taustaga ühte ja olid naise saatja rollis. Meeste riietus oli pehmetes toonides, rõhutatud taljega. Iseseisvalt kujutati neid ebamäärases ja ärevas olekus, elegantselt riides, keha nõtkes ja passiivses asendis. Säärane kujutamisviis läks vastuollu selliste meestele omistatud stereotüüpsete omadustega nagu tugevus ja agressiivsus.

## Ilukirjandus
Modernismiperioodi kirjanduses ilmneb kangelaslike meeskarakterite taandumist. Levis kujutamisviis, kus meestegelastele omistati mitmeid ebamehelikke omadusi nagu ärevus, hirm, misogüünia ja impotentsus. Tegelaste emotsionaalsed ja käitumuslikud mustrid ei ole korrektselt maskuliinsed, leidub naiselikke elemente (tundlikkus, tagasihoidlikkus, kodusus), a- ja homoseksuaalsust. Kirjanduslike meeskarakterite tegutsemismotiivid muutuvad mitmetahulisemaks, erootilised ihad põimuvad muude huvidega, seostuvad ühiskondlike probleemidega, olles mõjutatud ka ajaloolisest, kultuurilisest ja sotsiaalsest taustast, päritolust, usulistest veendumustest.

Eesti kirjanduses on esimesed emantsipatoorsed meeskarakterid näiteks Arno Tali ("Kevade", "Suvi") ja Indrek Paas ("Tõde ja õigus"), maailmakirjanduses Peter Walsh ("Mrs. Dalloway"), Dick Diver ("Sume on öö"), David Bourne ("Eedeni aed").

## Viited