Anton Starkopf

**Anton Starkopf** (kunstnikunimi aastail 1936–1940 **Starkopf-Rea**; 22. aprill 1889 Röa küla, Kohila vald – 30. detsember 1966 Tartu) oli eesti skulptor.

## Elukäik
Anton Starkopf oli Põhjasõjas osalenud Rootsi ohvitseri järeltulija. Ta sündis Lohu-Kärneri talus talunikust ehitusmeistri paljulapselises peres. Talu asus Tallinna–Rapla–Türi maantee ja raudtee vahelisel väikesel kõrgendikul. Koduküla nimest tuletas kunstnik nimekuju Starkopf-Rea.

Starkopf sai alghariduse Järvakandi ministeeriumikoolis. Pärast selle lõpetamist töötas ta vallakirjutaja abina Kohilas ja Aleksandri vallas. Vahepeal oli ta ka lühemat aega Moskva lähedal mõisas raamatupidaja. Haridusteed jätkas ta Tallinna kaubanduskoolis (endiselt raamatupidamise erialal) ja Peterburi kõrgematel kaubandus-tööstuskursustel. Suhtlemine Peterburis õppivate kunstnike August Janseni, Peet Areni, Paul ja Karl Burmani ning teistega äratas temas huvi kunsti vastu. Peterburis olles Starkopf haigestus ning saadeti Hyvinkäässe sanatooriumi, kus ta hakkas igavuse peletamiseks voolima. Juhuslikult sattusid tema tööd professor Wennerbergi ja skulptor Johannes Haapasalo kätte, kes soovitasid noormehel valida skulptori elukutse.

Kunstiõpinguid alustas Starkopf Münchenis, kus õppis aastatel 1911–1912 Anton Ažbe kunstikoolis joonistamist (koos Ado Vabbega) ning professor Hans Schwegerle juures modelleerimist. Aleksander Tassa õhutusel siirdus Starkopf Pariisi, tolleaegsesse Euroopa kunstipealinna, kus õppis aastatel 1912–1913 Académie Russe'is skulptuuri ja Académie de la Grande Chaumière'is joonistamist. Ta osales Académie Russe'i näitusel skulptuuri ja joonistustega ning suhtles sealsete vene kunsti ja kirjanduse avangardistidega. 1913. aastal suvitas Starkopf koos Aleksander Tassa ja Friedebert Tuglasega Ahvenamaal, kus ta tegeles joonistamisega.

Eestis astus Starkopf esimest korda publiku ette 1914. aastal toimunud Noor-Eesti näitusel, kus ta esines koos Vabbega. Näitusel eksponeeris ta Ahvenamaal valminud joonistusi. Sama aasta kevadel siirdus ta Soome Viiburi lähedale ning hilissuvel Saksamaale kavatsusega naasta Pariisi.

1914. aasta sügisel, kui Starkopf viibis Dresdenis, arreteeriti ta kahtlustatuna spionaažis ning interneeriti esmalt Vehleni ja hiljem Ratheni külla. Algul elatus ta Hispaania konsulaadist saadud rahalisest toetusest, selle lõppedes hakkas Dresdenis tööd otsima. Soome tulevase konsuli abiga sai ta kiviraiuja õpilase koha Leo Buce töökojas. Sel ajajärgul tutvus kunstnik tulevaste maailmanimede Otto Dixi ja Georg Kindiga. 1917. aastal siirdus Starkopf romantiliste tunnete ajel Berliini, kus ta sai tööd professor Manzeli juures ning osales Gaueseni toomkiriku reljeefide valmistamises. Poolteist aastat tegutses ta skulptor Franz Metzneri juures ateljeejuhataja ja assistendina. Aasta enne I maailmasõja lõppu Starkopf haigestus. Ta sai tööd tõlgina Sprottau tuberkuloosihaiglas, kuhu olid koondatud tuberkuloosihaiged sõjavangid kogu Saksamaalt. Starkopfi ülesandeks oli surmateadete väljakirjutamine ning seal oldud 10 kuu jooksul kirjutas ta ka 20 teadet Eestisse. Tagasi Eestisse õnnestus tal tulla 1918. aastal.

Esialgu töötas ta lühikest aega Haridusministeeriumi kunstiosakonnas. Siis kutsusid Aleksander Tassa ja Konrad Mägi ta Tartusse, kus koos asutati 1919. aastal kunstiühingu Pallas kunstikool. Aastatel 1919–1940 töötas Starkopf koolis skulptuuriõppejõuna. Pärast seda kui Konrad Mägi 1929. aastal Pallase direktori kohalt lahkus, sai direktoriks Starkopf ja jäi sellesse ametisse 1940. aastani. Tema käe all on õppinud hulk tuntud eesti skulptoreid, nende seas Ferdi Sannamees, Herman Halliste, Johannes Hirv, August Vomm ja Ernst Jõesaar. 1934. aastal pälvis Starkopf professoritiitli ja Vasa ordeni. 7. oktoobril 1939 nimetati ta Haridusministeeriumi juurde asutatud Kunstikomitee liikmeks. Eesti NSV-s oli ta J. Koorti nimelise rakenduskunstikooli direktor.

Aastatel 1944–1950 oli Starkopf Tartu Riikliku Kunstiinstituudi skulptuuriõppejõud ja 1945–1948 ka selle direktor. 1950. aasta aprillis toimunud loominguliste liitude pleenumil nimetati Starkopfi fašistide käsilaseks ja vabadussõjalaste liikumise propageerijaks. Sellises õhkkonnas ei julgenud tollal juba 60-aastane skulptor enam kodumaale jääda ning siirdus Moskvasse, kus teenis leiba S. Merkurovi ateljees kiviraiumise ja kipskoopiate valmistamisega. Naasnud 1954. aastal Tartusse, pühendus ta vabaloomingule. 1930. aastal oli Tähtveres valminud Starkopfi ateljee-eramu, mille projekteeris Arnold Matteus. Seal töötas meister elu lõpuni. Pärast tema surma rajati ateljeeruumidesse tema majamuuseum.

Anton Starkopf suri 30. detsembril 1966 ning ta maeti koduaeda õunapuude alla.

## Looming
Starkopfi looming on žanriliselt väga mitmekesine: ümarplastika, reljeef, hauasambad, pisiplastika. Ka tema materjalide valik on lai: puu, pronks, graniit, liivakivi, betoon, puumass, keraamika, tina, galvanoplastika.

1920. aastatel eelistas Starkopf pronksi ja puud ning tema looming liikus ekspressionistlikelt joonistustelt ja skulptuuridelt tasapisi realistlikuma vormitunnetusega portreede poole. Muu hulgas kasutas ta antiikmütoloogiast ja Piiblist pärinevaid motiive. Aastakümne algul tegi ta mitu Vabadussõja monumenti (Ambla, Laiuse, Türi, Kilingi-Nõmme). Starkopf eelistas lihtsa joonega vertikaalseid mälestussambaid, kujundades need enamasti püramiidjate obeliskidena. Tähelepanuväärsed on nende juures pigem reljeefid. Eriti ilmekas pronksreljeef asub Puhja mälestussambal (1925), mis taasavati 1988. aastal. Vabadussõja monumentidest tõuseb veel esile Laiuse langenud sõdurite mälestusmärk (1925).

1930. aastatel algas Starkopfi loomingus niinimetatud graniidiperiood ning kujunes välja kunstniku isikupärane kunstikeel. Tema loomingut iseloomustab suletud kompositsioon ja üldistav vormikäsitlus, arhitektooniline liigendus ja materjali eripära arvestav pinnatöötlus. Meistri kunstnikukreedo oli: heas skulptuuris peab olema 33% modelli, 33% materjali ja 33% kunstnikku ennast – tema südant, aju ja pöialt.

1960. aastatel pühendus kunstnik enam dekoratiivskulptuurile. Sel ajal valmis mitu Eesti kultuuritegelaste portreed. Anton Starkopf on kujutanud näiteks Kristjan Jaak Petersoni (puu, 1956–1957), Konrad Mäge (graniit, 1963) ja Nikolai Triiki (graniit, 1964).


Juba 1920. aastatel lõi Starkopf hulga range arhitektoonilise üldlahendusega mälestus- ja hauasambaid, mida vääristasid reljeefid või figuurid. Kunstnik pidas kalmistuskulptuuri tähtsaks skulptoritöö valdkonnaks ja rõhutas seda oma õpilastelegi. Elu lõpukümnendil valmisid vanameistril mitu graniidist hauaskulptuuri: "Viimane samm" Metsakalmistul, "Finiš" Riia Metsakalmistul, "Kandlemängija" Raadi kalmistul ning "Väsinu" ja "Saarepiiga" Hageri kalmistul.

Viimastel eluaastatel, tervise halvenedes eelistas Starkopf tehnikatest keraamikat ja materjalidest tina. Ta valmistas hulga keraamilisi plaate, millest õnnestunumateks loetakse neid, mis on tehtud noorpõlvejoonistuste järgi.

## Isiklikku
Aastatel 1920–1928 oli Starkopf abielus Lydia Meiga. 

Tema õe Linda Pääsukese elukaaslane oli kunstnik August Jansen, nende poeg oli skulptor Ole Ehelaid.

Starkopfi poeg on materjaliteadlane.

Tema lapselaps Hannes Starkopf oli skulptor ning lapselaps Joel Starkopf on arstiteadlane. Arstiteadlased on ka tema tütar ja tütretütar.

## Vaata ka
* Anton Starkopfi ateljeemuuseum
* Anton Starkopfi stipendium

## Viited

## Välislingid
* Anton Starkopfi looming EKM Digikogus
* Maarja Aeltermann. Tartus on Anton Starkopfi 120. sünniaastapäeva näitus ERR.ee, 9. märts 2009.
* Juta Kivimäe. Anton Starkopf Kumus Eesti Ekspress, 21. veebruar 2010.
* Ahti Seppet. Siin sees on inimene, mõmises Anton Starkopf KesKus, jaanuar 2010.