Lagrits (loom)

**Lagrits** ehk **oravhiir** ehk **aedunilane** (*Eliomys quercinus*) on unilaste sugukonda kuuluv endeemne Euroopa näriline, kes on Rahvusvahelise Looduskaitseliidu punases nimestikus kategoriseeritud ohualtiks liigiks.

Lagritsa kehapikkus on 10–15 cm ja kehakaal 60–140 g. Tema karvastik on punakaspruun, kuid kõhualune on valge ning silmade ja kõrvade ümbrus on must. Lagritsa kõrvad on suured.

Lagrits on öise eluviisiga loom ning ta on kõige aktiivsem veidi enne südaööd. Samuti on täheldatud, et lagritsad muutuvad aktiivseks just kõige pimedamatel öödel ja nad väldivad kuuvalgust.

Nad toituvad suurematest putukatest, tigudest, linnu- ja hiirepoegadest, munadest, marjadest ning pähklitest.

Lagrits magab septembrist aprillini talveund.

Vahemere saartel elab mitmeid alamliike, näiteks Sitsiilia lagrits (*E. q. dichrurus*) ja Sardiinia lagrits (*E. q. sardus*). Lääne-Aasia ning Põhja-Aafrika asurkonnad on hiljuti tunnistatud eraldi *[[Eliomys melanurus]]*'e liigiks.

## Elupaik
Lagrits elab eri tüüpi metsades (okas-, lehtpuu- ja segametsades) ning veedab suurema osa ärkvelolekuajast maapinnal ja tihti kivisel pinnasel, kuid võib liikuda ka kõrgemal taimestikus.

## Arvukus

Liigi levila idapoolsed populatsioonid on viimastel kümnenditel märkimisväärselt kahanenud ning mitmes riigis on liik kriitilises seisundis või juba välja surnud. Viimaste andmete järgi asustab lagrits vaid 48% 1978. aastal ja 67% 2008. aastal registreeritud elupaikadest. Täpsed arvukuse vähenemise põhjused ei ole seni teada.

Eestis on lagritsa levila põhjapiir ja ta on siin üliharuldane. Viimane tõendatud leid Eestist pärineb 1986. aastast Raplamaalt.

## Toitumine
Lagritsad otsivad toitu maapinnalt ja põhiosa nende toidust moodustavad eri suurusega selgrootud. Lisaks on hiljutises uuringus leitud, et lagritsad võivad toituda ka mahajäetud korjustest, mille nad veavad oma pessa. 

## Uuringud

### UV-valguse toimel tekkiv lagritsa fotoluminestsents
Loomade fotoluminestsentsi esinemist on uuritud Tallinna Loomaaia liigikaitseuuringute keskuses, kus avastati, et lagritsad helendavad ultraviolettvalguse (UV-valguse) all. Selleks valgustati UV-taskulambiga talveunes magavat oravhiirt ja surnud oravhiirt, kelle karvastik on tavalises valguses seljalt pruun ning kõhult valge. Avastuse tulemused avaldati teadusartiklis. Talveunes emasel lagritsal esines erkroosat fluorestseerumist, mis paistis kollase filtriga UV-valgusega erepunane ning erksam looma seljaosal. Rohekassinist fluorestseerumist märgati looma nahal, jalgadel ja ninal ning üksnes rohekat fluorestsentsi saba mõlemal küljel. Kollast filtrit kasutati pildistamisel selleks, et eemaldada liigne UV-lambist tekkinud sinine valgus ning nii oli näha fotoluminestsentsi täielikku värvispektrit. 

Lisaks talveunes olevatele loomadele uuriti Eesti Loodusmuuseumi zooloogilisse kogusse kuuluvad lagritsanahkasid. Kõigi 14 lagritsanaha puhul täheldati fotoluminestsentsi, eriti looma kõhualusel osal, mis helendas erkroheliselt mõne punase alatooniga. Samuti olid eksemplaride sabad ja jalad rohelised. Lagritsanahkade seljaosa helendas kerge punase alatooniga ning aluskarvastikus oli näha eredamat punast fluorestseerumist. Nende puhul võis märgata erinevust fotoluminestsentsi intensiivsuses, mis ei olnud seotud looma sooga. Lisaks uuriti muuseumi ekspositsioonis olevat lagritsatopist, kuid sellel helendamist ei nähtud.

Hiljuti surnud ning talveunes lagritsa puhul pandi tähele intensiivsemat fluorestseerumist kui muuseumieksemplaridel. Surnud lagrits ei helendanud siiski nii eredalt kui talveunes loom. Elus isendi fluorestsents oli selja- ja kõhualuses eredam punane, kuid samas looma saba roheline fotoluminestsents oli tuhmim kui surnud isendil. Nii muuseumi kui ka surnud looma saba oli sama värvusega. Looma jalgadel erinevusi ei leitud. 

Teadusartikli autorid järeldasid, et erinevus intensiivsuses võib olla tingitud fotoluminestsentsi põhjustavate pigmentide lagunemisest valguse toimel. Seda toetab tulemus, et lagritsa fotoluminestsents oli kõige intensiivsem elusal isendil ja nõrgem hiljuti hukkunud isendil ning veelgi nõrgem muuseumieksemplaridel. Näib, et surnud loomad ei tooda enam pigmente.

Teadustöö tulemused on pälvinud rahvusvahelist tähelepanu ja neid on kajastatud ajakirjades Nature, New Scientist,  ja FLScience ning ajakirja Discover 2023. aasta oktoobrinumbris.  

## Viited

## Välislingid
* 

*http://bio.edu.ee/loomad/Imetajad/ELIQUE2.htm
*Lagrits Eesti postmargil ja esimese päeva ümbrikul (2010)
*s:Zooloogia muuseum ostab oravhiire perekonna