Konstantin Veliki

**Konstantin Veliki **(latinski: Flavius Valerius Aurelius Constantinus Augustus; 27. februar 272. n.e. Naisus - 22. maja 337. n.e. blizu grada Nikomedija). Također poznat kao **Konstantin I** ili **Sv. Konstantin**, bio je rimski car od 306. n.e. do 337. godine n.e.. Konstantin je bio sin Flavija Valerija Konstancija, oficira rimske vojske, i njegove supruge Helene. Njegov otac bio je Cezar, zamjenik cara na zapadu od 293. godine. Konstantin je poslan na istok, gdje je postao vojni tribun za vrijeme vladavine careva Dioklecijana i Galerija. Godine 305. podignut je na rang Augustusa, glavnog vladara zapadnog dijela Rimskog Carstva, a tada je posjetio svoga oca u Britaniji. Nakon smrti oca 306. godine, rimska vojska priznala je Konstantina za rimskog cara. Izašao je kao pobjednik u seriji građanskih ratova protiv careva Maksencija i Licinija, te je postao jedini vladar zapadnog i istočnog dijela carevine 324. godine.

Kao car, Konstantin je donio mnoge administrativne, finansijske, društvene i vojne promjene u svrhu jačanja carstva, a odvojio je civilnu i vojnu vlast. Novi zlatnik, solidus, uveden je u borbi protiv inflacije. To će postati standard za bizantijske i evropske valute više od hiljadu godina. Konstantin je prvi rimski car koji je prešao na hrišćanstvo, te je imao značajnu ulogu u proglašenju Milanskog edikta, koji je proglasio vjersku toleranciju u cijelom carstvu. U vojnim pitanjima rimska vojska je reorganizirana, te se sastojala od vojnika koji su bili u garnizonima, a bili su sposobni da se suprotstave unutrašnjim prijetnjama i barbarskim invazijama.

U doba Konstantina označena je posebna epoha u historiji Rimskog Carstva. Dao je da se sagradi nova carska rezidencija u Bizantijumu i nazvao ga Novi Rim. Međutim, u njegovu čast, rimljani su ga nazvali Konstantinopolj, koji će kasnije postati glavni grad Bizantijskog Carstva više od hiljadu godina. Zbog toga, on se smatra osnivačem Bizantijskog Carstva. Njegova najveća politička zaostavština je to, što je ostavio carstvo svojim sinovima, kada je zamijenio Dioklecijanovu tetrarhiju sa principom dinastičkog naslijeđa. Njegov ugled cvjetao je za vrijeme vladavine njegove djece i stoljećima nakon njegove vladavine. Srednjovjekovna crkva ga je potvrdila kao uzora vrline, dok su ga sekularni vladari vidjeli kao simbol carskog legitimiteta i identiteta. Počevši sa renesansom, bilo je više kritičnih procjena njegove vladavine, a kritičari su ga predstavljali kao despotskog tiranina. Kasniji historičari dovodili su u pitanje iskrenost njegove hrišćanske vjere, te su predstavili Konstantina kao političara pametnog i spretnog u spletkarenju, koji je shvatio političku moć jedinstvene hrišćanske religije.

Car Konstantin se s pravom naziva najvažnijim carem iz vremena kasne antike. Njegova moćna ličnost položila je temelje post-klasičnoj evropskoj civilizaciji. Konstantinova vladavina bila je sadržajna i vrlo dramatična. Pobjeda u bici na Milvijskom mostu smatra se među odlučujućim trenucima u historiji svijeta. Legalizacija i podrška hrišćanstvu i njegovo utemeljenje *Novog Rima* u Bizantiji spadaju među najznačajnije odluke ikada napravljene od strane jednog evropskog vladara. Činjenica da je deset bizantijskih careva nakon njega nosilo njegovo ime može poslužiti kao dokaz njegove važnosti i ugleda koji je uživao.

## Izvori 
Konstantin je bio vladar od velikog historijskog značaja, ali je uvijek bio kontroverzna ličnost. Usponi i padovi ugleda ovog vladara odražavaju prirodu drevnih izvora za vrijeme njegove vladavine. Ti izvori su obilni i detaljni i pod jakim utjecajem službene propagande iz tog razdoblja. Ne postoji sačuvana biografija koja se bavi njegovim životom i vladavinom. Najbliža zamjena je panegirik pod nazivom "Vita Constantini" (Život Konstantina), koji je na grčkom jeziku napisao Euzebije od Cezareje i predstavlja mješavinu hvalospjeva i svetih spisa.

Konstantin prisilno zabranjuje Vijeće Nikeje, koja je slavila Večeru Gospodnju dan prije jevrejske Pashe (14. Nisan). Ovo je značio definitivan prekid hrišćanstva iz Judaističke tradicije. Od tada je rimskom julijanskom kalendaru, solarnom kalendaru, data prednost u odnosu na lunarni hebrejski kalendar među hrišćanskim crkvama u Rimskom carstvu. Konstantin je donio novi zakon i za jevreje. Njima je zabranjeno da posjeduju kršćanskog roba i da obrezuju svoje robove.

### Administrativne reforme 
Od sredine 3 stoljeća, carevi su počeli koristiti senatore koji su imali monopol nad najvažnijim državnim funkcijama. Senatori su skidali komandante legija i većinu pokrajinskih guvernera (jer su smatrali da nisu imali specijalizirani vojni odgoj potreban za odbranu). Carevima je, međutim, i dalje bila potrebna pomoć talentiranih i vrlo bogatih ljudi, koji su se oslanjali za održavanje društvenog poretka i kohezije putem moćnog utjecaja i kontakata na svim nivoima. Isključenje stare senatorske aristokratije prijetilo je ovom aranžmanu.

326. godine Konstantin je preokrenuo ovaj pro-konjički trend, podizanjem mnogih administrativnih pozicija na senatorski čin i na taj način otvorio je ove kancelarije za staru aristokratiju, a istovremeno podizanjem čina već postojećih nosilaca javnih funkcija na senatora, ponizio je pro-konjički trend kao birokratski čin. Tako su do kraja 4. stoljeća naslov perfectissimus dobili i niski zvaničnici.

Od Konstantinove vladavine, mnogi su mogli postati senatori, mogli su biti izabrani za pretore ili (u većini slučajeva) dobijali funkciju senatorskog ranga. Sa ovim izmjenama, Konstantin je stekao podršku starog plemstva, što je Senatu dozvolio da sami biraju pretore i kvestore. U jednom natpisu je pisalo da je Konstantin obnovio Senat, koji je bio izgubljen još od Cezarova doba.

Senat kao tijelo ostalo je bez ikakve značajne vlasti. Ipak, senatori koji su bili marginizirani kao potencijalni nosioci carskih funkcija u 3. stoljeću, sada su mogli osporiti takve pozicije uz više skorojevićkih birokrata. Neki moderni historičari vidjeli su te administrativne reforme kao pokušaj Konstantina da reintegrira senatore u carsku administrativnu elitu kako bi se suprotstavio mogućnosti otuđenja paganskih senatora iz hrišćanske carske vladavine. Međutim, takvo tumačenje ostalo je problematično, s obzirom na činjenicu da nemamo precizne brojke o prekonstantinovoj konverziji starih senatora. Neki historičari ukazuju na to da je rana konverzija među starom aristokratijom bila brojnija nego što je trebalo.

Reforme Konstantina imale su veze samo sa civilnom upravom. Vojnici koji su se izdizali iz redova, ostali su izvan Senata, u kojem su bila uključena samo Konstantinova djeca.

### Monetarne reforme 
Nakon inflacije u trećem stoljeću, koja je bila povezana sa proizvodnjom novca kako bi platili javne troškove, Dioklecijan je pokušao bezuspješno da uspostavi pouzdano kovanje srebra i kovanica. Neuspjeh raznih Dioklecijanovih pokušaja obnove funkcionalnog srebrnjaka boravio je u činjenici da je srebrena valuta bila precijenjena u smislu njegovog stvarnog sadržaja metala, i zato je samo mogao kružiti po znatno nižim cijenama. Kovanje Dioklecijanovog čistog srebra Argenteusa je prestao, dakle, ubrzo nakon 305. godine, dok je bilon valuta nastavila da se koristi do 360. godine. Od ranih 300. godina, Konstantin je pokušavao da vrati srebrnu valutu. Novi srebrenjak je nastavio da se izdaje tokom kasnije vladavine Konstantina i nakon njegove smrti, u kontinuiranom procesu. Od 367. godine srebrni komad je de facto zamijenio razne apoene od bronzanih kovanica, od kojih je najvažniji u centenionalisu. Ovi bronzani komadi su nastavili da devolviraju, osiguravajući mogućnost držanja fiducijalnog kovanja uz monetarnu politiku, a jaz između klasa se proširio: bogatima je bilo od koristi stabilna kupovna moć zlata, dok su se siromašni morali nositi sa sve ponižavajućim komadom bronze. Kasniji carevi su pokušali da se predstave kao zagovornici bronzane valute.

Monetarna politike Konstantina bila je usko povezana sa religijom, povećano kovanje novca je bilo povezano sa zlatnim, srebrnim i bronzanim statuama iz paganskih hramova, koji su proglašeni carskom imovinom. Imperijalni komesari za svaku pokrajinu su imali zadatak da sve statue pretvore u novac, osim bronzanih statua, koje su korištene kao javni spomenici za uljepšavanje Carigrada.

### Pogubljenje Crispusa i Fausta 
17. juna 326. godine Konstantinov najstariji sin Crispus, prema Minervinu, je ubijen od hladnog otrova u Poli (Pula, Hrvatska). U julu Konstantinova supruga, carica Fausta, ubijena je po nalogu njegove majke Helene. Faust je umro za vrijeme kupanja. Njihova imena su izbrisana sa mnogih natpisa. Euzebije je, na primjer, pohvalio Crispusa u svojoj knjizi Historia Ecclesiastica. Malo drevnih izvora je napisalo o mogućim motivima ovih događaja, a tih nekoliko je nudilo neuvjerljiva objašnjena koja su obično nepouzdana. U vrijeme pogubljenja, vjeruje se da je carica Fausta bila u nezakonitoj vezi sa Crispusom, ili se širila glasina o tome. Tako je nastao popularni mit. Kao tumačenje pogubljenja, mit počiva samo na najtanjim dokazima: izvorima koji aludiraju na odnos između Crispusa i Fauste koji su nepouzdani.

### Kasnija kampanja 
Konstantin je smatrao Carigrad kao svoj grad i prebivalište. On je tamo živio dobar dio svog života. Obnovio je Trajanov most preko Dunava, u nadi da će ponovo osvojiti Daciju, pokrajinu koja je bila napuštena za vrijeme Aurelijana. U kasnu zimu 332. godine, Konstantin je poveo rat sa Sarmatima protiv Gota. Vrijeme i nedostatak hrane koštali su Gote skupo: navodno je, gotovo stotinu hiljada Gota umrlo. 334. godine, nakon što su Sarmati svrgnuli svog lidera, Konstantin je vodio kampanju protiv plemena. On je pobijedio u ratu i proširio svoju kontrolu nad regijom, što ostaci logora i utvrđenja potvrđuju. Konstantin je preselio neke Sarmate kao poljoprivrednike u ilirski i rimski okrug, a ostatak je regrutovao u vojsku. Konstantin je uzeo titulu Dacicus Maximus 336. godine.

Posljednjih godina svog života Konstantin je napravio planove za kampanju protiv Perzije. U pismu caru Perzije, Shapuru, Konstantin je napisao da je Perzija kršćanski subjekt, i da je dobro čuva. Kao odgovor Shapur je odlučio napasti Rimsko carstvo. Konstantin je kasnije poslao Konstancija 335. godine da čuva istočnu granicu. 336. godine, princ Narseh je izvršio invaziju na Armeniju (kršćansko carstvo od 301. godine). Tada je Konstantin odlučio da uđe u rat protiv Perzije. On je tretirao rat kao hrišćanski pohod, pozivajući biskupa da prati vojsku i postavlja šatore u obliku crkve. Konstantin je planirao da se krsti u rijeci Jordan prije prelaska u Perziju. Perzijski diplomata došao je u Carigrad u zimu 336.-337. godine tražeći mir, ali ga je Konstantin pritvorio. Kampanja je međutim otkazana, kada se Konstantin razbolio u proljeće 337. godine.

### Bolest i smrt 
U proljeće 337. Konstantin se razbolio. Shvativši da je bio na samrti zatražio je da bude kršten. To je izvedena na njegovoj samrti od strane Euzebija, biskupa Nikomedije.
Konstantin je umro 22. maja 337. u carskoj vili pod nazivom Ankirona.
Njegovo tijelo je pokopano u mauzoleju u crkvi Svetih apostola.
Njegova želja da bude sahranjen u Carigradu izazvala je ogorčenje u Rimu, ali se rimski senat ipak odlučio za njegovo proglašenje svecem po religijskim običajima Rimske imperije. Bila je to neobična odluka da ga kao prvog hrišćanskog cara podignu na status starog paganskog božanstva.

Iako je Konstantinova smrt slijedila kao zaključak Perzijske kampanje, većina drugih izvora to nije učinila. Car Julian (nećak Konstantina), pisao je sredinom 350. godine da su Sasanidi izbjegli kaznu za svoja loša djela, jer je Konstantin umro usred pripreme za rat. Slično je napisano i u Origo Constantini, anonimnom dokumentu koji je sastavljen dok je Konstantin bio još živ, u kojem stoji da Konstantin umire u Nicomedii, a u *Historiae abbreviatae* od Sektusa Aureliusa Victora, koja je napisana 361. godine, Konstantin je umro na imanju nedaleko od Nicomedie pod imenom Achyrona, dok je marširao protiv Perzijanaca.

Nakon njegove smrti, njegovo tijelo je prebačeno u Carigrad i pokopan je u crkvi Svetih apostola koja i danas postoji. Njega su naslijedila njegova tri sina, Konstantin II, Konstancije II i Konstans. Veliki broj rodbine je ubijeno od strane sljedbenika Konstancija, posebno Konstantinovi nećaci Dalmatius i Hannibalianus. Imao je i dvije kćeri, Konstantinu i Helenu, suprugu cara Juliana.

## Nasljeđe 
Iako je stekao počasni naziv "Veliki", većina hrišćanskih historičara se slaže da je osvojio titulu svojim vojnim dostignućima i pobjedama. Osim ponovnog ujedinjenja carstva pod jednim carom, Konstantin je osvojio velike pobjede nad Francima, Alemanima, Gotima i Sarmatima. Do 336. godine Konstantin je ponovo zauzeo većinu dugo izgubljene provincije Dacije, koju je car Aurelian bio prisiljen napustiti 271. godine. Za vrijeme njegove smrti, Konstantin je planirao veliku ekspediciju da okonča napade Perzijskog carstva na istočne provincije. Kombiniranjem vladanja kao suvladar i vladar od ukupno 31 godinu, bio je car koji je najduže vladao u rimskoj historiji.

U kulturnoj sferi Konstantin je doprinio oživljavanju obrijanog lica, koji je prvobitno uveden među Rimljanima za vrijeme careva Augusta i Trajana. Ova nova rimska carska moda trajala je sve do vladavine Phocasa.

Bizantija smatra Konstantina svojim osnivačem. U kasnijem dobu Bizantijske države, postala je velika čast za cara da se pozdravi kao "novi Konstantin". Deset careva, uključujući i posljednjeg cara Bizantije, nosilo je njegovo ime. Monumentalni Konstantinovi oblici su korišteni na dvoru Karla Velikog. Konstantin je stekao mitsku ulogu kao ratnik protiv "divljaka". Ime "Konstantin" je postalo popularno u zapadnoj Francuskoj u jedanaestom i dvanaestom stoljeću. Većina Istočnih hrišćanskih crkava smatraju Konstantina svecem. U Bizantijskoj crkvi su ga zvali isapostolos - jednak od apostola. Aerodrom u Nišu se zove Konstantin Veliki u čast njegovog rođenja u Naissusu.

### Historiografija 
Tokom svog života i života njegovih sinova, Konstantin je predstavljen kao uzor vrline. Pagani kao što su Praxagoras od Atine i Libanius posuli su ga pohvalama. Kada je posljednji od njegovih sinova umro 361. godine, njegov nećak Julian napisao je satiru, u kojoj defamatizira Konstantina, nazivajući ga inferiornim u odnosu na velike paganske careve. Nakon Juliana Eunapius i Zosimus su nastavili historiografsku tradiciju okrivljavajući Konstantina za slabljenje Carstva kroz oprost hrišćanima.

U srednjem vijeku, kada je Katolička crkva bila dominantna, katolički historičari su predstavljali Konstantina kao idealnog vladara, prema kojem se bilo koji kralj ili car može mjeriti. U renesansi, otkriće anti-Konstantinovih izvora zatražila je ponovnu procjenu Konstantinove karijere. Njemački humanista Johann Löwenklau, pronalazač Zosimusovih spisa, objavio je latinski prevod istih 1576. godine. U svom predgovoru, on je tvrdio da je Zosimusova slika Konstantina bila nadređenje koje je nudio Euzebije i historičari crkve. Kardinal Caesar Baronius, čovjek od reformacije, kritikovao je Zosimusa a favorizovao Euzebija. Baroniusov "Život Konstantina" (1588.) predstavljao je Konstantina kao model kršćanskog princa. U svojoj knjizi "Historija i pad Rimskog carstva" (1776. - 1789.), Edward Gibbon je imao za cilj da ujedini dvije krajnosti Konstantina, nudeći portret Konstantina koji je izgrađen na kontrastu narativa Euzebija i Zosimusa. Gibbon je Konstantina predstavio kao plemenitog ratnog heroja koji je korumpiran kršćanskim utjecajem, i koji se pretvara u orijentalnog despota.

Moderna tumačenja Konstantinove vladavine počinju knjigom Jacoba Burckhardta "Godine Konstantina Velikog" (1880.). Burckhardt je osmislio kao sekularistu, političara koji je manipulirao svim stranama kako bi osigurao svoju moć. Henri Gregorie i Burckhardt su evoluirali Konstantina. Po Gregorieu, Konstantin je razvio interes za kršćanstvo kako bi ostvario svoju političku korist. Gregoire je bio skeptičan u autentičnost Euzebijevih spisa. Otto Seeck i Andre Piganiol bili su protiv ove historiografske tradicije. Seeck je predstavio Konstantina kao iskrenog ratnog heroja, čije nejasnoće su proizvod njegove naivne nedosljednosti. Piganiol je Konstantina predstavio kao filozofsko, monoteističko dijete vjerskog sinkretizma.

Ovi kasniji pisci su bili spremniji predstaviti Konstantina kao istinskog preobračenika na kršćanstvo. Počevši od Normana H. Baynesa i Andreasa Alföldija, historiografska tradicija predstavila je Konstantina kao posvećenog hrišćanina. T.D. Barnes je predstavio vrhunac ovog trenda. Barnes je Konstantina doživio kao radikalnu konverziju.

### Konstantinova darovnica 
Katolici su smatrali neprimjerenim da je Konstantin kršten u krevetu na dan svoje smrti, uz prisustvo biskupa, jer podriva autoritet pape. Stoga, do početka četvrtog stoljeća, legenda je pokazala da je papa Silvester I (314. - 335.) izliječio paganskog cara od gube. Prema toj legendi, Konstantin je bio kršten kada je započeo gradnju Luteranske crkve. U osmom stoljeću, najvjerovatnije za vrijeme pontifikata pape Stjepana II (752. - 757.), prvi put se pojavio dokument pod nazivom Konstantinova darovnica. U srednjem vijeku, ovaj dokument je korišten i prihvaćen kao osnova za papinu vremensku moć, iako ju je car Oto III osudio kao falsifikat. U 15. stoljeću Lorenzo Valla je dokazao da je dokument zaista falsifikat.

### *Historia* Geoffreya od Monmoutha 
[mini|200p|Bronzana statua Konstantina I ispred katedrale [York Minster, Engleska]]
Zbog slave i zbog toga što se proglasio carem na području rimske Britanije, kasniji Britanci su smatrali Konstantina kao kralja vlastitog naroda. U 12. stoljeću, Henry Huttingdon je u svojoj knjizi* Historia Anglorum* napisao da je Konstantinova majka bila Britanka, kćerka kralja Colea u Colchesteru. Geoffrey od Monmoutha je proširio ovu priču u svojoj vrlo smišljenoj *Historia Regum Britanniae*, na račun kraljeva Britanije od svojih trojanskih početaka do anglosaksonske invazije. Prema Geoffreyu, Cole je bio kralj Britanaca kad je Konstancije kao senator, došao u Veliku Britaniju. Bojeći se Rimljana, Cole je usvojio rimsko pravo, kako bi zadržao svoje kraljevstvo. Međutim, umro je samo mjesec dana kasnije, a Konstancije je došao na tron, uzimajući Coleovu kćerku Helenu za ženu. Imali su sina Konstantina, koji je naslijedio svog oca kao kralj Britanije prije nego što je postao rimski car.

Historijski, ova serija događaja je izuzetno nevjerovatna. Konstancije je napustio Helenu kada je otišao u Britaniju. Osim toga, raniji izvori ne navode da je Helena rođena u Britaniji, a kamoli da je princeza. Geoffreyev izvor do danas je ostao nepoznat, ili je možda izgubljen.

### Konstantin u popularnoj kulturi 
1962. godine snimljen je film *Konstantin Veliki* u kojem Konstantina glumi Cornel Wilde.* Konstantin: Čudo iz Flaming Crossa* je romantizirana novela o Konstantinovom životu kojeg je napisao američki autor Frank G. Slaughter i objavljen je 1965. godine.

## Bilješke 
1- U prevodu: "Imperator Cezar Flavije Konstantin Srećni Nepobjedivi Uzvišeni." Nakon 312, Konstantin je svom imenu dodao naslov *maximus* ("najveći"), da bi 325 zamijenio naslov *invictus* ("nepobjedivi") sa *victor* ("pobjednik").

## Također pogledajte 
* Spisak bizantijskih careva

## Reference 
## Literatura 
* Chuvin, Pierre, 1990, B. A. Archer, translator, *A Chronicle of the Last Pagans* (Harvard) 
* Dodds, E. R., 1964 *The Greeks and the Irrational* (University of California)
* Dodds, E. R., 1965. *Pagan and Christian in an Age of Anxiety: Some Aspects of the Religious Experience from Marcus Aurelius to Constantine* (Cambridge)
* Jones, A.H.M., 1949. *Constantine and the Conversion of Europe* (Macmillan)
* MacMullen, Ramsay, 1969. *Constantine*, (Dial Press) 
* MacMullen, Ramsay, 1984, *Christianizing the Roman Empire A.D. 100-400, (Yale)
* MacMullen, Ramsay, 1990. *Changes in the Roman Empire: Essays in the Ordinary* (Princeton) 
* MacMullen, Ramsay, 1966. *Enemies of the Roman Order: Treason, Unrest, and Alienation* (Harvard)
* Wilken, Robert L., 1984 *Christians As the Romans Saw Them* (Yale)
* Eusebius of Caesarea, *The Life of the blessed Emperor Constantine* in 4 books from AD 306 to 337. 
* *Encyclopaedia Britannica* 1911: Constantine 
* Lactantius , (AD 240-320) *Of the Manner the in Which the Persecutors Died*, 
* "Constantine the Great", by Charles G. Herbermann and Georg Grupp. *The Catholic Encyclopedia* (1908)
* "Donatists", by John Chapman. *The Catholic Encyclopedia* (1909)
* Sources on the Antonine Plague
** Galen, *On the Natural Faculties* 
** Marcus Cornelius Fronto, * Letters of Marcus Cornelius Fronto* 
* Vlassis R. Rassias,"Es Edafos Ferein", 2nd edition, Athens, 2000, 

## Vanjski linkovi 
* Putevi rimskih imperatora: Konstantinova zadužbina, RTS Kulturno - umetnički program - Zvanični kanal
* RomanEmperors.org *Vita* of Constantine; s bibliografijom
* Diocletian: Edicts against the Christians http://www.tacentral.com/echmiadzin/Diocletian.htm 
* *Milanski edikt iz 313''
* Konstantinovo otvoreno pismo Pismo Aleksandru i Ariju
* Ammianus Marcellinus on-line projekt
* Historija Balkana  Nacionalna Historija Balkana

Kategorija:Rođeni 272.
Kategorija:Umrli 337.
Kategorija:Bizantijski carevi u 4. vijeku
Kategorija:Biografije, Niš
Kategorija:Iliri