Pteridophyta

250px|thumb| *Lycopodiella inundata*
**Pteridophyte**  su  vaskularne biljke  (sa spovodnim snopićima zvanim ksilem i floem), koje se razmnožavaju sporama. Zbog toga što ne proizvode ni cvijet ni sjeme, također nazivaju se  i *kriptogame*, što znači da su njihovi organi za razmnožavanje sakriveni. Pteridofite uključuju paprati, preslice i Lycopodiophyta (klubske mahovine, šiljate i peraste mahovine) .

Ovo nije monofletska skupina, jer su paprati i konjski repovi povezaniji s sjemenjačama nego s likofitama. Stoga „Pteridophyta“ više nije široko prihvaćen takson, mada pojam „pteridophyte“ ostaje u zajedničkom jeziku, kao što i „pteridologija“ i „pteridologist“ kao nauka i njezin praktičar, u značenju *Lycophyte* i paprati postoje kao neformalni termini, poput Međunarodnog udruženja pteridologa i Grupa za filogeniju pteridofita.

Paprati nemaju veći ekonomski značaj, ali neki se koriste za hranu, lijekove, kao gnojivo, kao ukrasne biljke i za uklanjanje kontaminiranog tla. One su bili predmet istraživanja zbog njihove sposobnosti uklanjanja nekih hemijskih zagađivača iz atmosfere. Neke vrste paprati, poput *Pteridium aquilinum* i vodene paprati (* Azolla filiculoides *), značajne su korovi širom svijeta. Neki rodovi, paprati poput *Azolla*, mogu popraviti stanje dušika u tlu i dati značajan doprinos u snabdijevanju riže  ovim mineralom. Također imaju određene uloge u folkloru.

## Opis
]]
šice, vjerovatno  *Dicksonia antarctica,* rastu u Nunniongu, Australija.]]
Kao i sporofiti sjemenjača, i kod paprati imaju stabljiku, lišće i korijen. Paprati se od njih razlikuju po razmnožavanju pomoćub spora, a  od mahovina  po tome što su, poput sjemenjača, one su u grupi  Sposporangiophyteae, sa sporofitima koji se granaju i stvaraju mnoge sporangije. Za razliku od maho ina,  papratni sporofiti su slobodno živeći i samo nakratko ovise o majčinskom gametofitu.

Stabljika: Papratne stabljike često se nazivaju rizomi, iako rastu pod zemljom samo kod nekih vrsta. Epifitske  i mnoge kopnene vrste imaju nadzemne pužuće stolone (npr., Polypodiaceae), a mnoge skupine imaju nadzemna uspravna poludrvenasta debla (npr. Cyatheaceae) . Kod nekih vrsta, mogu doseći visinu  i do oko  20  m (npr. * Cyathea brownii * na otoku Norfolk  i *Cyathea medullaris* na Novom Zelandu.
List: Dio biljke je zeleni, za fotosintetezu, a  tehnički je megafili. Novo lišće obično se širi odmotavanjem uske spirale koja se naziva krozier ili frondovi.  Ovo odmotavanje lista naziva se kružna vernacija. Listovi su podijeljeni u dvija tipa:  trofifili i sporofili. Trofofil je vegetativni list analogan tipskim zelenim listovima sjemenjača koji ne stvaraju spore, već samo fotosintezom proizvode šećere. Sporofil je plodni list koji stvara spore koje nastaju u sporangijama, a koje su obično nakupljene u oblik sorusa. U većini paprati plodni listovi su morfološki vrlo slični sterilnim i fotosinteziraju na isti način. U nekim skupinama plodni listovi su mnogo uži od sterilnih, pa čak i nemaju zeleno tkivo (npr. *Blechnaceae*, *Lomariopsidaceae*). Anatomija lista paprati može biti jednostavna ili visoko diferencirana. U devenastih paprati, glavna stabljika koja povezuje list sa glavnim stablom (poznatoa kao stub), često ima više listića. Lisne strukture koje rastu iz zidova poznate su kao *pinnae* i često se opet dijele na manje pinule.

Korjenovi su podzemne nefosintetske strukture koje uzimaju vodu i hranjive tvari iz tla. Uveijek su vlaknasti i strukturno su vrlo slični korijenima sjemenjača.
Kao i kod svih ostalih vaskularnih biljki, diploidni sporofit je dominantna faza ili generacija u životnom ciklusu. Međutim, gametofiti paprati vrlo su drugačiji od onih kod sjemenjača. Slobodno žive i podsećaju na mahovine jetrenjače, dok se biljke sjemenjača razvijaju unutar zida spora  i za  ishranu zavise od roditeljskog sporofita. Papratni gametofit obično se sastoji od:
* Protalij: Zelena, fotosintetska struktura koja je jedna  bubrežasta ili srcasta, podeblja ćelija, duga oko  3–10&nbsp;mm i široka  2–8&nbsp;mm. Protalij stvara gamete, kao:
** Anteridija:  mala sferna struktura koja proizvodi  bičaste spermatozoide.
** Arhegonija: Struktura u obliku tikvice koja stvara jednu jajnu ćeliju na dnu, do koje spermatozoidi dosežu plivajući niz vrat.
* Rizoidi: korijenolike strukture (nisu pravi korijeni) koji se sastoje od pojedinih jako izduženih ćelija koje apsorbiraju vodu i mineralne soli cijelom površinom. Rizoidi pričvršćuju protalij u tlo.

## Taksonomija 
Carl Linnaeus (1753) izvorno je prepoznao 15 rodova paprati i njima sličnih biljaka, klasifirajući ih u Cryptogamia sa dvije grupe: Filices (npr. * Polypodium *) i Musci (mahovine).   Do 1806. to se povećalo na 38 rodova,   i od tada se postupno povećavalo (vidi  Slika 1).

Paprati su uobičajeno klasificirane u razred Filices, a kasnije u kojeno/diviziju biljnog carstva zvanuPteridophyta ili Filicophyta. Pteridophyta se više ne priznaje kao valjan takson jer je parafiletski. Paprati se nazivaju i Polypodiophyta ili, kada se tretira kao potkoljeno Tracheophyta (vaskularnih biljaka), Polypodiopsida, iako se taj naziv ponekad odnosi samo na leptosporangijatne paprati. Tradicijski, sve  biljke koje stvaraju spore su vaskularne biljke, neformalno su nazvane Pteridophyte, što je postalo sinonimom za paprati i njima slične biljke. To može biti zbunjujuće jer su pripadnici divizije Pteridophyta također označene kao pteridofite (*sensu stricto*).

Uobičajeno, prepoznaju se  su tri diskretne grupe, koje su bile označene sa paprati: dvije grupe eusporangijatnih paprati, porodice *Ophioglossaceae* (rodovi jelenji jezik *Ophioglossum* i mjesečarke *Marattiaceae* ; i leptosporangijatne paprati. Marattiaceae su primitivna skupina tropskih paprati s velikim, mesnatim rizomima i za koje se sada smatra da su sestrinska grupa leptosporangijatnih paprati. Nekoliko drugih skupina vrsta smatralo se srodnicima paprati: klupske mahovine, i roškaste mahovine, Isoëtes u Lycopodiophyta; čičak paprati Psilotaceae; i konjski repovi,  Equisetaceae. Budući da je ovo grupiranje polifiletsko, termin srodnici paprati treba napustiti, osim u historijsom kontekstu. Novija genetička istraživanja pokazala su da su Lycopodiophyta udaljenije povezane sa ostali vaskularnim biljkama, koje su  imale evolucijsku radijaciju u dnu kladusa vaskularnih biljki, dok su i paprati i konjski repovi (preslice) tako usko povezana s leptosporangijatnim papratima kao i ofioglosoidne paprati i *Marattiaceae*. U stvari, paprati i okioglosoidne paprati (jelenji jezici) su prividno kladus, a konjski repovi i *Marattiaceae*  mogu se smatrati drugim kladusom.

### Molekularna filogenetika 
Smith i dr. (2006) proveo je prvu klasifikaciju pteridofita više razine objavljenu u eri molekulske filogenetike i paprati smatrao je monilofitama, kako slijedi:
* Divizija Tracheophyta (traheofite) – vaskularne biljke
** Poddivizija Euphilolophytina (eufilofiti)
*** Infradivizija Moniliformopses (monilofite)
*** Infradivizija Spermatophyta  sjemenjače, ~260.000 vrsta
** Poddivizija Lycopodiophyta (Lycophyte) – manje od 1% postojećih vaskularnih biljaka.
Rezultati istraživanja na razini molekula, koji su za mnoge dijelove filogenije biljaka nedovoljni, nadopunjeni su morfološkim opažanjima koja podržavaju uvrštavanje preslica u paprati, što se ponajprije odnosi na  građu njihovih spermija i osobine korijena. Međutim, ostale su razlike u mišljenju o položaju roda *Equisetum*. Jedno moguće rješenje bilo je označiti samo leptosporangijatne paprati kao "prave paprati", dok su ostale tri skupine bile označene kao srodnici paprati. U praksi su predložene brojne sheme klasifikacije paprati i njihovih srodnika, a među njima je malo konsenzusnih rješenja.

Leptosporangijske paprati ponekad se označavaju kao "prave paprati". U ovu grupu spada većina biljaka poznatih kao paprati. Moderna istraživanja podržavaju starije ideje zasnovane na morfologiji da su se *Osmundaceae* razišle u ranoj historiji evolucije leptosporangijskih paprati; na neki je način ova porodica posredna između eusporangijatnioh i leptosporangiatnih paprati. Rai i Graham (2010) široko su podržavali primarne grupe, ali ispitivali su njihove odnose, zaključujući da je „trenutno možda najbolje što se može reći o svim odnosima između glavnih rodova monilofita u sadašnjim studijama je to što ih mi ne razumijemo baš dobro".
Grewe et al. (2013) potvrdili su uključivanje konjskih repova u *sensu lato*, ali su također sugerirali da neizvjesnosti ostaju u njihovom preciznom postavljanju. Filogenetički odnosi prikazani su u slijedećem kladogramu (na razini redova). Ova podjela na četiri glavna kladusa potvrđena je samo po  morfologiji.

Nakon toga, Chase i Reveal smatrali su i likopode i paprati kao podrazrede razreda Equisetopsida (Embryophyta) koje obuhvataju sve kopnene biljke.  Nazvane su Equisetopsida *sensu lato*, da bi se razlikovale od užeg korištenja termina da bi se odnosilo samo na Equisetopsida *sensu stricto*. Smjestili su likopode u podrazrede Lycopodiidae i paprati, zadržavajući izraz monilofite, na pet potklasa, Equisetidae, Ophioglossidae, Psilotidae, Marattiidae i Polypodiidae, dijeljenjem Smithovih Psilotopsida u dva reda i podizanjem  ih do ranga podrazreda (Ophioglossidae and Psilotidae). Christenhusz et al..  (2011) pratili su ovu upotrebu podrazreda, ali su rekombinirali Smithove Psilotopsida kao Ophioglossidae, uvodeći opet četiri potklase paprati. 
Christenhusz i Chase (2014.) razvili su novu klasifikaciju paprati i likopoda. Koristili su izraz Polypodiophyta za paprati, podeljene  kao i Smith i sur. u četiri grupe (prikazane ekvivalentima u Smithovom sistemu), sa 21 porodicom, otprilike 212 rodova i 10.535 vrsta; 
* Equisetidae (=Equisetopsida) – monotipske (Equisetales, Equisetaceae, *Equisetum*)  ~ 20 vrsta
* Ophioglossidae (=Psilotopsida) - 2 monotipska roda  ~ 92 vrsta
* Marattiidae (=Marattiopsida) - 1 monotipski red  (Marattiales, Marattiaceae, 2 potporodice) ~ 130 vrsta
* Polypodiidae (=Polypodiopsida) - 7 redova
Ovo je značajno smanjilo broj porodica iz 37 u sistemu Smith et al., budući da je pristup bio više nego usklađivanje, a ne odvajanje. Naprimjer, broj porodica bio je sveden na potporodice. Nakon toga, formirana je konsenzusna grupa, Grupa za filogeniju pteridofita (PPG), analogna Grupi za filogeniju angiospermi, koja je u novembru 2016. objavila svoju prvu potpunu klasifikaciju. Prepoznaju paprati kao razred , Polypodiopsida, s četiri posrazreda, koje su opisali Christenhusz i Chase i koji su filogenetski povezani kao u ovom kladogramu:

U klasifikaciji Pteridophyte Phylogeny Group iz 2016. (PPG I), Polypodiopsida se sastoji od četiri potklase, 11 redova, 48 porodica, 319 rodova i procijenjenih 10.578 vrsta. Dakle,  Polypodiopsida u širem smislu (*sensu lato*) kako ga koristi PPG (Polypodiopsida *sensu* PPG I) treba razlikovati od užeg korištenja (*sensu stricto*). Klasifikacija paprati ostaje neriješena i kontroverzna sa konkurentnim gledištima (razdvajanje  prema usklađivanu, kreiranju kladusa) između sistema PPG, s jedne strane, Christenhusz i Chase s druge strane. Christenhusz i Chase su se u 2018. izričito protivili priznavanju što više rodova kao i PPG I.

## Evolucija 
Papratoliki taksoni (*Wattieza*) prvi se put pojavljuju u fosilnim zapisima sredinom devonskog perioda, prije oko 390&nbsp; miliona godina. Iz trijasa potiču  dokazi o najranijim  papratima,  koji su srodni sa nekoliko modernih porodica. Velika adaptacijska radijacija paprati pojavila se u kasnim dijelovima krede, kada su se prvi put pojavile mnoge moderne porodice paprati.

## Rasprostranjenje i stanište 
Paprati su široko rasprostranjene, a najviše ih ima u tropima, a najmanje u arktičkim područjima. Najveća raznolikost javlja se u tropskim prašumama. Novog Zrlanda, za koji su paprati simbol:  ima oko 230 vrsta, raspoređenih u cijeloj zemlji.

## Ekologija 
.]]
Stereotipna slika paprati koja raste u vlažnim sjenovitim šumovitim mjestima,  daleko je od cjelovite slike staništa na kojima se paprati mogu naći kako rastu. Vrste paprati žive u velikom broju staništa, od udaljenih planinskih uzvisina, do suhih pustinjskih stijena, u vodenim masama ili na otvorenim poljima. Paprati se mogu smatrati  pretežnim stanovnicima u rubnim staništima,a  često uspijevaju na mjestima gdje različiti faktori okoliša ograničavaju uspjeh cvjetnica . Neke paprati spadaju u najozbiljnije vrste korova na svijetu, uključujući paprat koja raste u škotskom gorju  ili paprati komaraca (*Azolla*)  iz   tropskih jezera, a obje vrste  agresivno formiraju i šire kolonije.
 
Postoje četiri posebne tipa staništa u kojima se javljaju paprati: vlažne, sjenovite šume; pukotine na liticana stijena, posebno kad su zaštićene od pune osunčanosti; kisela močvarna područja, uključujući močvare i bare i tropske stablašice, gdje su mnoge vrste epifiti  (nešto pop četvrtine do trećine svih paprati).
	
Pokazalo se da su epifitski paprati domaćini ogromne raznolikosti beskičmenjaka. Pretpostavlja se da sama ptičjeg gnijezda od i u paprat sadrže  do polovine beskičmenjaka unutar jednog  hektara nadstrešnice tropske kišne šume.

Mnoge paprati ovise o povezanosti s mikoriznim gljivama. Mnoge paprati rastu samo u određenim rasponima pH; naprimjer, penjačka paprati (*Lygodium palmatum*) istočne Sjeverne Amerike rasti će samo na vlažnim, intenzivno kiselim tlima, dok se paprat mjehurasta gorušica (*Cystopteris bulbifera*), sa rasponom preklapanja, nalazi samo na krečnjaku.

Spore su bogate lipidima, proteinima i kalorijama], pa ih jedu i neki kičmenjaci. Uočeno je da evropski šumski miš (*Apodemus sylvaticus*) jede spore *Culcita macrocarpa* i *Pyrrhula murina*, a  i novozelandski mali šišmiši ("Mystacina tuberculata") također jedu spore paprati.

## Također pogledajte
* Embryophyte
*Cvjetnica
*Bujad

## Reference 
## Bibliografija 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Vanjski linkovi 
* British Pteridological Society 
* Annual Review of Pteridological Research 
* 

Kategorija:Pteridophyta
Kategorija:Biljke