Trabzonska mirovna konferencija

**Trabzonska mirovna konferencija** bila je konferencija koja je održana između 14. marta i 13. aprila 1918. u Trabzonu između Osmanskog Carstva i delegacije Transkavkaske skupštine (Kavkaskog Seima) i vlade. Predstavnici su bili kontraadmiral Hüseyin Rauf Beg za Osmansko Carstvo, i Akaki Chkhenkeli, Khalil beg Khasmammadov, Alexander Khatisian itd. kao transkavkaska delegacija.

Erzindžansko primirje koje su Rusi i Osmanlije potpisali u Erzindžanu 5. decembra 1917. okončalo je oružane sukobe između Rusije i Osmanskog Carstva u Perzijskoj i Kavkaskoj kampanji na bliskoistočnom frontu Prvog svjetskog rata. Nakon primirja uslijedio je Brest-Litovski mir 3. marta 1918. između Ruske SFSR i Centralnih sila, koji je označio izlazak Rusije iz Prvog svjetskog rata. Brest-Litovski mir nametnuo je granice koje su bile u suprotnosti s onima na koje su sve strane polagale pravo. Osmansko Carstvo je smatralo da delegacija koju je osnovao Seim ne predstavlja državu, već narode regije.

## Pozicije 
Osmanlijska delegacija izrazila je želju da "Kavkazje proglasi svoju nezavisnost i objavi svoj oblik vlasti prije završetka pregovora" Osmansko Carstvo je htjelo srušiti barijeru između anatolskih muslimana i kavkaskih muslimana i "učvrstiti jedinstvo među srodnim nacijama." Posebni zadaci Osmanskog Carstva na Kavkazu, uvjeravao je Rauf Beg, odražavaju veze između Carstva i kavkaskih naroda koji su bili "...ne samo historijske i geografske, nego krvne, koje teku iz njihove zajedničke prošlosti."

Ahmed beg Pepinov, savjetnik Kavkaske delegacije i član Muslimanskog nacionalnog vijeća, predložio je formiranje četvrte, zasebne administrativne jedinice koju bi činile muslimanske oblasti Batumske i Karske oblasti. "Veze koje stvaraju sličnosti rase, religije, ekonomije i svakodnevnog života su veoma jake i biće im jako teško da opstanu jedno bez drugog", ustvrdio je Pepinov utemeljujući tu želju.

## Posljedice 
Na kraju pregovora, Enver-paša je ponudio da preda sve ambicije Carstva na Kavkazu u zamjenu za priznanje osmanlijskog povratka istočnoanadolskih provincija u Brest-Litovskom miru.

Šef transkavkaske delegacije Akaki Chkhenkeli je 5. aprila prihvatio Brest-Litovski mir kao osnovu za dodatne pregovore i uputio je vladi poziv da prihvate ovaj stav. Raspoloženje koje je vladalo u Tiflisu bilo je veoma različito, izrazili su veću odlučnost. Brest-Litovski mir ujedinio je armensko-gruzijski blok. Armeni su vršili pritisak na Republiku da odbije. Oni su priznali postojanje ratnog stanja između sebe i Osmanskog Carstva.

Neprijateljstva su nastavljena i osmanlijske trupe su zauzele nove teritorije na istoku, dostižući predratne granice.

U Batumu je 11. maja otvorena nova mirovna konferencija. Na ovoj konferenciji, osmanlije su proširile svoje zahtjeve na Tiflis, kao i Aleksandropolj i Ečmiadzin, do kojih su željeli izgraditi željeznicu, koja bi povezala Kars i Julfu sa Bakuom. Armenska država, kroz koju bi prolazio ovaj transportni koridor, trebala je dati slobodno pravo prolaza. Armenski i gruzijski članovi republičke delegacije počeli su da stvaraju zastoje.

Počevši od 21. maja, osmanlijska vojska je ponovo krenula naprijed u oblasti ruske Armenije koje nisu bile pod sultanovom kontrolom od sedamnaestog vijeka. Konflikt je doveo do bitke kod Sardarapata (21.–29. maja), bitke kod Kara Kilissea (1918.) (24.–28. maja) i bitke kod Baš Abarana (21.–24. maja). Republika Armenija je bila prisiljena da 4. juna potpiše Batumijski sporazum.

## Također pogledajte 
* Spisak sporazuma Osmanskog Carstva
* Spisak sporazuma Turske

## Reference 
Kategorija:Sporazumi potpisani 1918.
Kategorija:Historijski dokumenti
Kategorija:Trabzon
Kategorija:Sporazumi Kavkaskog Seima
Kategorija:1918. u Osmanskom Carstvu
Kategorija:1918. u Kavkaskom Seimu