Empirizam

U filozofiji, **empirizam** je epistemološki stav koji drži da istinsko znanje ili opravdanje dolazi samo ili prvenstveno iz čulnog iskustva. To je jedno od nekoliko suprotstavljenih pogleda unutar epistemologije, zajedno s racionalizmom i skepticizmom. Empirizam naglašava centralnu ulogu empirijskih dokaza u formiranju ideja, a ne urođenih ideja ili tradicija. Međutim, empiristi mogu tvrditi da tradicije (ili običaji) nastaju zbog odnosa prethodnih čulnih iskustava.

Historijski gledano, empirizam je bio povezan s konceptom "prazne ploče" (*tabula rasa*), prema kojem je ljudski um "prazan" pri rođenju i razvija svoje misli tek kroz kasnije iskustvo.

Empirizam u filozofiji nauke naglašava dokaze, posebno one otkrivene eksperimentima. Osnovni dio naučne metode jest da se sve hipoteze i teorije moraju testirati u odnosu na opažanja prirodnog svijeta, a ne da se oslanjaju samo na *apriorno* rasuđivanje, intuiciju ili otkrivenje.

Empirizam, koji često koriste prirodni naučnici, kaže da je "znanje zasnovano na iskustvu" i da je "znanje provizorno i vjerovatno, podložno kontinuiranoj reviziji i falsifikovanju". Empirijska istraživanja, uključujući eksperimente i validirane mjerne alate, vode naučnu metodu.

## Etimologija 
Izraz *empirijski* potječe od starogrčke riječi ἐμπειρία, *empeiria*, koja se na latinski prevodi kao *experientia*, iz koje su izvedene riječi *iskustvo* i *eksperiment.*

## Pozadina 
Centralni koncept nauke i naučnog metoda je da zaključci moraju biti *empirijski* zasnovani na dokazima čula. I prirodne i društvene nauke koriste radne hipoteze koje se mogu provjeriti promatranjem i eksperimentom. Termin *semi-empirijski* se ponekad koristi da opiše teorijske metode koje koriste osnovne aksiome, utvrđene naučne zakone i prethodne eksperimentalne rezultate kako bi se uključili u izgradnju obrazloženih modela i teorijska istraživanja.

Filozofski empiristi smatraju da nijedno znanje nije ispravno zaključeno ili izvedeno osim ako nije izvedeno iz nečijeg osjetilnog iskustva. Ovo gledište se obično suprotstavlja racionalizmu, koji kaže da se znanje može izvesti iz razuma nezavisno od čula. Međutim, mnogi racionalisti i empiristi su ipak činili ustupke jedni prema drugima. Na primjer, empirista John Locke je priznao da se do nekog znanja (npr. saznanja o postojanju Boga) može doći samo putem intuicije i rasuđivanja. Slično, Robert Boyle, istaknuti zagovornik eksperimentalne metode, smatrao je da i mi imamo urođene ideje. Istovremeno, glavni kontinentalni racionalisti (Descartes, Spinoza i Leibniz) bili su i zagovornici empirijskog "naučnog metoda".

## Historija 
### Rani empirizam 
[mini| [Aristotel]]
Između 600. i 200. godine p.n.e, Vaisheshika škola hinduističke filozofije, koju je osnovao drevni indijski filozof Kanada, prihvatila je percepciju i zaključivanje kao jedina dva pouzdana izvora znanja. Ovo je nabrojano u njegovom djelu *Vaiśeṣika Sūtra*. Charvaka škola je imala slična uvjerenja, tvrdeći da je percepcija jedini pouzdan izvor znanja, dok se zaključivanjem dolazi do znanja sa nesigurnošću.

Najraniji zapadni protoempiristi bili su empirijska škola drevnih grčkih medicinskih praktičara, osnovana 330. p.n.e. Njeni članovi su odbacivali doktrine dogmatske škole, radije se oslanjajući na posmatranje *phantasiai* (tj. fenomena, pojava). Empirijska škola bila je usko povezana s pironističkom filozofskom školom, što je činilo filozofski argument za njihov protoempirizam.

Pojam *tabula rasa* ("čista ploča" ili "prazna ploča") konotira pogled na um kao izvorno prazan ili prazan zapisivač (Locke je koristio riječi "bijeli papir") na kojem iskustvo ostavlja tragove. Ovo negira da ljudi imaju urođene ideje. Pojam datira još od Aristotela:
*"Šta um pomisli mora postojati u njemu na isti način kao što su slova na ploči koja sama od sebe ne sadrži nikakvo pismo; isto se događa s umom." -Aristotel*
Aristotelovo objašnjenje o tome kako je to bilo moguće nije bilo strogo empirističko u modernom smislu, već se temeljilo na njegovoj teoriji potencijalnosti i aktualnosti, a iskustvo čulnih percepcija još uvijek zahtijeva pomoć aktivnog *razuma*. Ovi pojmovi su bili u suprotnosti s platonskim predstavama o ljudskom umu kao entitetu koji je već postojao negdje na nebesima, prije nego što je poslan da se pridruži tijelu na Zemlji (vidi Platonov *Fedon* i *Apologiju*, kao i druge). Smatralo se da Aristotel daje važniju poziciju čulnoj percepciji od Platona, a komentatori u srednjem vijeku su saželi jednu od njegovih pozicija na sljedeći način: "*nihil in intellectu nisi prius fuerit in sensu*" (ništa u intelektu, a da prethodno nije u čulima).

Ovu ideju je kasnije razvila u antičkoj filozofiji stoička škola, od oko 330. p. n. e. Stoička epistemologija općenito je naglašavala da um počinje prazan, ali stječe znanje kako mu se vanjski svijet utiskuje. Doksograf Aecije sažima ovo gledište kao "Kada se čovjek rodi, kažu stoici, on ima zapovjednički dio svoje duše kao list papira spreman za pisanje."
[desno|mini| Crtež [Ibn-Sina|Ibn Sine (Avicene) iz 1271]]

### Islamsko zlatno doba i predrenesansa (5. do 15. st. n.e) 
Tokom srednjeg vijeka (od 5. do 15. stoljeća) Aristotelovu teoriju *tabula rasa* razvili su islamski filozofi, počevši od Al-Farabija, razvijajući se u razrađenu teoriju od Avicene Dakle, nematerijalni "aktivni intelekt", odvojen od bilo koje pojedinačne osobe, i dalje je od suštinske važnosti za razumijevanje.

U 12. vijeku naše ere, andaluzijski muslimanski filozof i romanopisac Abu Bakr Ibn-Tufejl (poznat kao "Abubacer" ili "Ebn Tophail" na Zapadu) uključio je teoriju *tabula rase* kao misaoni eksperiment u svoj arapski filozofski roman, *Hayy ibn Yaqdhan* u kojoj je prikazao razvoj uma divljeg djeteta "od *tabula rasa* do odraslog, u potpunoj izolaciji od društva" na pustom ostrvu, samo kroz iskustvo. Latinski prijevod njegovog filozofskog romana, pod naslovom *Philosophus Autodidactus*, koji je objavio Edward Pococke Mlađi 1671, utjecao je na John Lockeovu formulaciju *tabula rasa* u *Eseju o ljudskom razumijevanju.*

Sličan islamski teološki roman, *Theologus Autodidactus*, napisao je arapski teolog i ljekar Ibnul-Nafis u 13. stoljeću. Također se bavio temom empirizma kroz priču o divljem djetetu na pustom ostrvu, ali se udaljio od svog prethodnika prikazujući razvoj uma protagonista kroz kontakt s društvom, a ne u izolaciji od društva.

Tokom 13. vijeka Toma Akvinski je usvojio u sholastiku aristotelovsko stanovište da su čula neophodna za um. Bonaventura, jedan od najjačih intelektualnih protivnika Tome Akvinskog, ponudio je neke od najjačih argumenata u korist platonske ideje uma.

### Renesansna Italija 
U kasnoj renesansi različiti pisci počeli su da dovode u pitanje srednjovjekovno i klasično razumijevanje sticanja znanja na fundamentalniji način. U političkom i istorijskom pisanju Niccolò Machiavelli i njegov prijatelj Francesco Guicciardini inicirali su novi realistički stil pisanja. Machiavelli je posebno bio preziran prema piscima o politici koji su o svemu sudili u poređenju sa mentalnim idealima i zahtijevali da ljudi umjesto toga proučavaju „efikasnu istinu“. Njihov savremenik Leonardo da Vinci rekao je: "Ako iz svog iskustva otkrijete da je nešto činjenica i da je u suprotnosti sa onim što je neki autoritet zapisao, onda morate napustiti autoritet i zasnivati svoje razmišljanje na sopstvenim otkrićima."

Važno je da je italijanski filozof Bernardino Telesio razvio empirijski metafizički sistem koji je imao ogroman utjecaj na razvoj kasnijih italijanskih mislilaca, uključujući Telesiove učenike Antonija Persija i Sertorija Quattromanija, njegove savremenike Thomasa Campanella i Giordana Bruna, a kasnije i britanske filozofe kao što su Francis Bacon, koji je Telesio smatrao "prvim od modernih". Telesiov utjecaj također se može primijetiti na francuskim filozofima Descartesu i Gassendiju. Berkeleyev pristup empirizmu kasnije će se nazvati subjektivnim idealizmom.

Škotski filozof David Hume odgovorio je na Berkeleyjeve kritike Lockea, kao i na druge razlike između filozofa ranog modernog doba, i pomjerio empirizam na novi nivo skepticizma. Hume je tvrdio u skladu s empirističkim stavom da cjelokupno znanje potječe iz čulnog iskustva, ali je prihvatio da to ima implikacije koje inače nisu prihvatljive za filozofe. Napisao je, naprimjer: "Locke dijeli sve argumente na demonstrativne i vjerovatne. S ovog stanovišta, moramo reći da je samo vjerovatno da svi ljudi moraju umrijeti ili da će Sunce izaći sutra, jer se ni jedno ni drugo ne može dokazati. Ali da bismo naš jezik više prilagodili uobičajenoj upotrebi, trebali bismo argumente podijeliti na demonstracije, dokaze i vjerovatnoće – tako što 'dokazi' označavaju argumente iz iskustva koji ne ostavljaju mjesta sumnji ili protivljenju."

Hume je sve ljudsko znanje podijelio u dvije kategorije: *odnose ideja* i *činjenične stvari* (vidi i Kantovu analitičko-sintetičku distinkciju). Matematičke i logičke tvrdnje (npr. "da je kvadrat hipotenuze jednak zbiru kvadrata dviju stranica") su primjeri prvog, dok su propozicije koje uključuju neko kontingentno posmatranje svijeta (npr. "sunce izlazi na istoku") su primjeri drugog. Sve "ideje" ljudi su, zauzvrat, izvedene iz njihovih "impresija". Za Humea, "dojam" otprilike odgovara onome što nazivamo senzacijom. Pamtiti ili zamišljati takve dojmove znači imati "ideju". Ideje su stoga blijede kopije senzacija.
[desno|mini| Empirizam [David Hume|Davida Humea doveo je do brojnih filozofskih škola.]]
Hume je tvrdio da se nikakvo znanje, čak ni najosnovnija vjerovanja o prirodnom svijetu, ne može utvrditi razumom. Umjesto toga, tvrdio je, naša vjerovanja su više rezultat nagomilanih *navika*, razvijenih kao odgovor na nagomilana osjetilna iskustva. Među svojim brojnim argumentima, Hume je također dodao još jednu važnu perspektivu u raspravu o naučnoj metodi — problem indukcije. Hume je tvrdio da je potrebno induktivno rezonovanje da bi se došlo do premisa za princip induktivnog zaključivanja, i stoga je opravdanje za induktivno rasuđivanje kružni argument. Među Humeovim zaključcima u vezi s problemom indukcije je da nema sigurnosti da će budućnost ličiti na prošlost. Stoga, kao jednostavan primjer koji je postavio Hume, ne možemo sa sigurnošću induktivnim rezonovanjem znati da će sunce nastaviti izlaziti na istoku, već umjesto toga možemo očekivati da će to učiniti jer je to činilo više puta u prošlosti.

Hume je zaključio da takve stvari kao što su vjerovanje u vanjski svijet i vjerovanje u postojanje sopstva nisu racionalno opravdane. Prema Humeu, ova vjerovanja su ipak trebala biti prihvaćena zbog njihove duboke osnove u instinktu i običajima. Humeovo trajno nasljeđe, međutim, bila je sumnja koju su njegovi skeptični argumenti bacili na legitimnost induktivnog zaključivanja, dozvoljavajući mnogim skepticima koji su slijedili da bace sličnu sumnju.

### Fenomenalizam 
Većina Humeovih sljedbenika se nije složila s njegovim zaključkom da je vjerovanje u vanjski svijet *racionalno* neopravdano, tvrdeći da su Humeovi vlastiti principi implicitno sadržavali racionalno opravdanje za takvo vjerovanje, to jest, osim što su bili zadovoljni time da se pitanje oslanja na ljudski instinkt, običaj i navika. Prema ekstremnoj empirističkoj teoriji poznatoj kao fenomenalizam, predviđenoj argumentima Humea i Georgea Berkeleya, fizički objekat je vrsta konstrukcije iz naših iskustava. Fenomenalizam je gledište da se fizički objekti, svojstva, događaji (šta god da je fizičko) svode na mentalne objekte, svojstva, događaje. Konačno, postoje samo mentalni objekti, svojstva, događaji – otuda blisko povezan termin subjektivni idealizam. Prema fenomenalističkoj liniji razmišljanja, imati vizuelno iskustvo stvarne fizičke stvari znači imati iskustvo određene vrste grupe iskustava. Ova vrsta skupa iskustava posjeduje postojanost i koherentnost koji nedostaje skupu iskustava čiji su dio, na primjer, halucinacije. Kako je to rekao John Stuart Mill sredinom 19. vijeka, materija je „stalna mogućnost osjećaja“. Millov empirizam otišao je korak dalje od Humea u još jednom pogledu: u tvrdnji da je indukcija neophodna za *sva* smislena znanja, uključujući matematiku. Kao što je rezimirao DW Hamlin:

Millov empirizam je stoga smatrao da znanje bilo koje vrste nije iz direktnog iskustva, već induktivno zaključivanje iz neposrednog iskustva. Problemi koje su drugi filozofi imali sa Millovom pozicijom usredsređeni su na sljedeća pitanja: Prvo, Millova formulacija nailazi na poteškoće kada opisuje šta je direktno iskustvo razlikovanjem samo između stvarnih i mogućih senzacija. Ovo propušta ključnu raspravu o uslovima pod kojima bi takve "grupe trajnih mogućnosti senzacije" uopšte mogle postojati. Berkeley je stavio Boga u tu prazninu; fenomenalisti, uključujući i Mila, u suštini su ostavili pitanje bez odgovora. Na kraju, u nedostatku priznanja aspekta "stvarnosti" koji nadilazi puke "mogućnosti osjeta", takva pozicija vodi ka verziji subjektivnog idealizma. Pitanja o tome kako podne grede nastavljaju da podupiru pod dok se ne posmatraju, kako drveće nastavlja da raste dok nije primijećeno i nedodirnuto ljudskom rukom, itd, ostaju bez odgovora, a možda i bez odgovora u ovim terminima. Drugo, Millova formulacija ostavlja otvorenu uznemirujuću mogućnost da su "entiteti koji popunjavaju praznine samo mogućnosti, a ne stvarnosti uopšte".

Fenomenalistička faza posthumskog empirizma završila je do 1940-ih, jer je u to vrijeme postalo očigledno da se izjave o fizičkim stvarima ne mogu prevesti u izjave o stvarnim i mogućim osjetilnim podacima. Ako se izjava o fizičkom objektu želi prevesti u iskaz čulnih podataka, prvi mora biti barem izvodljiv iz drugog. Ali došlo se do spoznaje da ne postoji konačan skup iskaza o stvarnim i mogućim osjetilnim podacima iz kojih možemo izvesti čak i jednu izjavu fizičkog objekta. Izjava o prevođenju ili parafraziranju mora biti izražena u terminima normalnih posmatrača u normalnim uslovima posmatranja. Međutim, ne postoji *konačan* skup iskaza koji su izraženi u čisto čulnim terminima i koji mogu izraziti zadovoljenje uvjeta prisustva normalnog posmatrača. Prema fenomenalizmu, reći da je normalan posmatrač prisutan znači dati hipotetičku izjavu da kad bi doktor pregledao posmatrača, posmatrač bi se doktoru činio normalnim. Ali, naravno, i sam doktor mora biti normalan posmatrač. Ako želimo da preciziramo normalnost ovog doktora u smislu čula, moramo se pozvati na drugog doktora koji bi, prilikom pregleda čulnih organa prvog doktora, i sam morao imati čulne podatke koje ima normalan posmatrač kada pregleda čulne organe subjekt koji je normalan posmatrač. I ako želimo senzornim terminima precizirati da je drugi doktor normalan posmatrač, moramo se pozvati na trećeg doktora, i tako dalje (vidi i trećeg čovjeka).

### Logički empirizam 
Logički empirizam (također *logički pozitivizam* ili *neopozitivizam*) bio je pokušaj ranog 20. stoljeća da se sintetiziraju suštinske ideje britanskog empirizma (npr. snažan naglasak na osjetilnom iskustvu kao osnovi za znanje) s određenim uvidima iz matematičke logike koju je razvio Gottlob Frege i Ludwig Wittgenstein. Neke od ključnih ličnosti u ovom pokretu bili su Otto Neurath, Moritz Schlick i ostatak Bečkog kruga, zajedno sa AJ Ayerom, Rudolfom Carnapom i Hansom Reichenbachom.

Neopozitivisti su prihvatili pojam filozofije kao konceptualno pojašnjenje metoda, uvida i otkrića nauke. Oni su u logičkom simbolizmu koji su razradili Frege i Bertrand Russell vidjeli moćan instrument koji bi mogao racionalno da rekonstruiše sav naučni diskurs u idealan, logički savršen, jezik koji bi bio oslobođen dvosmislenosti i deformacija prirodnog jezika. To je dovelo do onoga što su oni vidjeli kao metafizičke pseudoprobleme i druge konceptualne konfuzije. Kombinirajući Fregeovu tezu da su sve matematičke istine logične s ranom Wittgensteinovom idejom da su sve logičke istine puke jezičke tautologije, došli su do dvostruke klasifikacije svih tvrdnji: "analitičke" (*a priori*) i "sintetičke" (*aposteriori*). Na osnovu toga su formulisali snažan princip razgraničenja između rečenica koje imaju smisla i onih koje nemaju: takozvani „ princip verifikacije“. Svaka rečenica koja nije čisto logična, ili je neprovjerljiva, lišena je značenja. Kao rezultat toga, većina metafizičkih, etičkih, estetskih i drugih tradicionalnih filozofskih problema počela se smatrati pseudoproblemima.

U ekstremnom empirizmu neopozitivista – barem prije 1930-ih – svaka istinski sintetička tvrdnja mora se svesti na konačnu tvrdnju (ili skup konačnih tvrdnji) koja izražava direktna zapažanja ili percepcije. U kasnijim godinama, Carnap i Neurath su napustili ovu vrstu *fenomenalizma* u korist racionalne rekonstrukcije znanja na jezik objektivne prostorno-vremenske fizike. Odnosno, umjesto da se rečenice o fizičkim objektima prevedu u čulne podatke, takve rečenice treba da se prevedu u takozvane *protokolarne rečenice*, na primjer, "*X* na lokaciji *Y* i u vrijeme *T* posmatra to i to". Centralne teze logičkog pozitivizma (verifikacija, analitičko-sintetičko razlikovanje, redukcionizam, itd) bile su na udaru oštrog napada nakon Drugog svjetskog rata od strane mislilaca kao što su Nelson Goodman, WV Quine, Hilary Putnam, Karl Popper i Richard Rorty. Do kasnih 1960-ih, većini filozofa je postalo očigledno da je pokret u velikoj mjeri prošao svojim tokom, iako je njegov utjecaj i dalje važan među savremenim analitičkim filozofima, kao što su Michael Dummett i drugi antirealisti.

### Pragmatizam 
Krajem 19. i početkom 20. stoljeća pojavilo se nekoliko oblika pragmatične filozofije. Ideje pragmatizma, u njegovim različitim oblicima, razvile su se uglavnom iz diskusija između Charlesa Sandersa Peircea i Williama Jamesa kada su obojica bili na Harvardu 1870-ih. James je popularizovao termin "pragmatizam", dajući Peirceu punu zaslugu za njegovo naslijeđe, ali Peirce se kasnije udaljio od stranputica kojima je pokret počeo ići i redukovao ono što je smatrao originalnom idejom imenom "pragmatizam". Zajedno sa svojom *pragmatičnom teorijom istine*, ova perspektiva integriše osnovne uvide empirijskog (zasnovanog na iskustvu) i racionalnog (zasnovanog na konceptu) mišljenja.
[mini| [Charles Sanders Peirce]]
Charles Peirce bio je veoma utjecajan u postavljanju temelja za današnji empirijski naučni metod. Iako je Peirce oštro kritikovao mnoge elemente Descartesovog osebujnog brenda racionalizma, on nije potpuno odbacio racionalizam. Zaista, složio se s glavnim idejama racionalizma, najvažnije idejom da racionalni koncepti mogu biti smisleni i idejom da racionalni koncepti nužno nadilaze podatke date empirijskim promatranjem. U kasnijim godinama čak je naglašavao koncept vođenu stranu tadašnje tekuće debate između strogog empirizma i strogog racionalizma, djelomično da bi bio protuteža ekscesima kojima su neke od njegovih kohorta uzimale pragmatizam pod strogim empirističkim gledištem "podatkom vođenim".

Među Peirceovim glavnim doprinosima bilo je postavljanje induktivnog zaključivanja i deduktivnog zaključivanja kao komplementaran, a ne kompetitivan način, od kojih je potonji bio primarni trend među obrazovanima otkako je David Hume pisao stoljeće prije. Ovome je Peirce dodao koncept abduktivnog rasuđivanja. Kombinovana tri oblika zaključivanja služe kao primarni konceptualni temelj za empirijski zasnovanu naučnu metodu danas. Peirceov pristup "pretpostavlja da su (1) objekti znanja stvarne stvari, (2) karakteri (svojstva) stvarnih stvari ne zavise od naše percepcije o njima, i (3) svi koji imaju dovoljno iskustva o stvarnim stvarima složit će se o istini o njima". Prema Peirceovoj doktrini falibilizma, zaključci nauke uvijek su probni. Racionalnost naučne metode ne zavisi od izvjesnosti njenih zaključaka, već od njenog samokorektivnog karaktera: kontinuiranom primjenom metode, nauka može otkriti i ispraviti vlastite greške, i tako na kraju dovesti do otkrića istine.
desno|mini| William James
U svojim harvardskim *Predavanjima o pragmatizmu* (1903), Peirce je nabrojao ono što je nazvao "tri kotarske propozicije pragmatizma" (L: *cos, cotis* whetstone), rekavši da one "stavljaju oštricu na maksimu pragmatizma". Kao prvo među njima, on je naveo peripatetičko-tomističko zapažanje spomenuto gore, ali je dalje primijetio da je ova veza između čulne percepcije i intelektualne koncepcije dvosmjerna ulica. Odnosno, može se uzeti da se kaže da sve što nalazimo u intelektu također je u početku i u čulima. Dakle, ako su teorije opterećene teorijom, onda su i osjetila, a sama percepcija se može promatrati kao vrsta abduktivnog zaključivanja, a razlika je u tome što je izvan kontrole i stoga izvan kritike – jednom riječju, nepopravljiva. Ovo ni na koji način nije u sukobu sa pogrešivosti i revidabilnosti naučnih koncepata, jer je samo neposredna percepcija u svojoj jedinstvenoj individualnosti ili "ovo" - ono što su skolastičari nazvali njenom *hecceity* – koja stoji van kontrole i korekcije. Naučni koncepti, s druge strane, opće su prirode, a prolazni osjećaji u drugom smislu nalaze ispravku u njima. Ovaj pojam percepcije kao otmice dobio je periodično oživljavanje u istraživanju umjetne inteligencije i kognitivnih znanosti, nedavno, na primjer, s radom Irvina Rocka o *indirektnoj percepciji*.

Otprilike početkom 20. vijeka, William James skovao je termin "radikalni empirizam" kako bi opisao izdanak njegovog oblika pragmatizma, za koji je tvrdio da se može baviti odvojeno od njegovog pragmatizma - iako su u stvari ta dva koncepta isprepleteni su u Jamesovim objavljenim predavanjima. James je tvrdio da empirijski posmatrani "direktno shvaćeni univerzum ne treba... nikakvu dodatnu transempirijsku vezujuću podršku", čime je htio da isključi percepciju da može biti dodata vrijednost traženjem natprirodnih objašnjenja za prirodne fenomene. Jamesov "radikalni empirizam" stoga *nije* radikalan u kontekstu pojma "empirizam", već je prilično konzistentan sa modernom upotrebom termina "empirijski". Međutim, njegov metod argumenata u dolasku do ovog gledišta i danas se i danas lahko susreće sa debatom unutar filozofije.

John Dewey modifikovao je Jamesov pragmatizam da formira teoriju poznatu kao instrumentalizam. Uloga osjetilnog iskustva u Deweyevoj teoriji je ključna, jer je on doživljavao iskustvo kao jedinstvenu ukupnost stvari kroz koje je sve ostalo međusobno povezano. Deweyeva osnovna misao, u skladu sa empirizmom, bila je da je stvarnost određena prošlim iskustvom. Stoga, ljudi prilagođavaju svoja prošla iskustva stvari kako bi izveli eksperimente i testirali pragmatične vrijednosti takvog iskustva. Vrijednost takvog iskustva mjeri se iskustveno i naučno, a rezultati takvih testova stvaraju ideje koje služe kao instrumenti za buduće eksperimente, u fizičkim naukama kao i u etici. Dakle, ideje u Deweyjevom sistemu zadržavaju empiristički ukus po tome što su poznate samo *a posteriori*.

## Reference 
Kategorija:Filozofija nauke
Kategorija:Internalizam i eksternalizam
Kategorija:Filozofska metodologija

Kategorija:Pages with unreviewed translations
Kategorija:Empirijski zakoni