Geomorfologija Irana

[mini|desno|300px| [Reljefna karta Irana]]
Reljefi u Iranu mogu se okvirno podijeliti u dvije kategorije:
:Planinski masivi:
:* Alborz ‒ proteže se čitavim sjevernim dijelom zemlje, od Azerbejdžana do Horasana u regionalnom smislu. Južno od Kaspijskog jezera masiv se lagano zakrivljava prema unutrašnjosti što je rezultat pritiska gornjeg dijela evroazijske ploče. Prosječne je širine 100 km dok se nadmorska visina kreće se između 3000 i 3500 m, a njegova najviša i najvažnija točka je vulkan Damavand (5671 m).
:* Zagros ‒ proteže se oko 1200 km od sjeverozapada zemlje do Hormuškog tjesnaca na jugoistoku. Prosječne je širine 600 km odnosno 3500 m visine s Denom (4448 m) kao najvišim planinskim vrhom.
:* Centralnoiranski masiv (Kuhrud) ‒ proteže se u unutrašnjosti zemlje usporedno sa Zagrosom na kojeg se nadovezuje na jugu, kao i na Istočnoiranski masiv prema jugoistoku.
:* Istočnoiranski masiv ‒ proteže se duljinom od oko 2800 km u smjeru sjever-jug, od doline Džam-Ruda u Razavi Horasanu do jugoistočnog Balučistana gdje se nadovezuje na masiv susjednog Pakistana. Odvojci istočnoiranskog masiva uključuju planine Kuh-e Džam, Džebal Barez, Tun i Kuh-e Palangan.
:Ravničarska područja:
:* Unutrašnje depresije ‒ pustinje Dašt-e Lut i Dašt-e Kavir; zatvorena korita rijeka, jezera i močvare.
:* Nizine ‒ moganske stepe, Gilan, Mazandaran i Golestan uz kaspijsku obalu; huzestanska nizina; obalni pojas Omanskog i Perzijskog zaljeva.
:* Polupustinjska područja ‒ Naz, Arzhan, Lali, Tal Ahugan, Čaldiran, itd.

### Planine 
Iranski planinski reljef prvenstveno je orogen nastao tokom kenozojske ere, a dva najvažnija geološko-geomorfološka procesa koji su uvjetovali njegovom oblikovanju su siloviti tektonski sudari od zapada do jugoistoka Evroazije prilikom čega je izdignut alpsko-himalajski lanac (uključujući Alborz i Zagros), te koincidirajući odnosno daljnji vulkanski izljevi lave u rasjedima nabora karakteristični za regije Azerbejdžan, Mazandaran i Balučistan.

Reljef Zagrosa karakteriziraju usporedni linearni grebeni i doline koji se protežu i stotinama kilometara, a nastali su prvobitnim nabiranjem sedimentnih stijena odnosno kasnijom erozijom koja je s krečnjaka i dolomita odstranila mekše naslage poput muljnjaka i blata. Deformacije ove linearne reljefne strukture odnosno pojava asimetričnih nabora primjetna je uz područje Hormuza gdje je tektonski pritisak dosegnuo viši stupanj prekoračenja. Denudacijski procesi koji utječu na reljef Zagrosa ovise o (paleo)klimatološkim odnosno hidrološkim i fitogeografskim faktorima: na sjeveru gdje vlada kišna planinska klima postoje slabiji fluvijalni procesi s obzirom da Iran nema većih rijeka, dok su u južnim sušnim područjima ograničeni na deraziju i eolsku koraziju. Na jugu Zagrosa odnosno polupustinjama centralnog i istočnoiranskog masiva javlja se i egzaracija tzv. slanih *ledenjaka* (npr. perz. *Kuh-e-Namak*; „slana planina”). Ove naslage minerala poput halita akumulirane u kotlinama tokom nekih davnih klimatskih uvjeta pod pritiskom mlađih slojeva stijena probijaju se na površinu kroz dijapire i stvaraju tzv. slane kupole, dok one potom pod utjecajem gravitacije kližu i brazdaju podlogu na isti način kao klasični ledenjaci. Na krajnjim sjeverozapadnim marginama Centralnoiranskog masiva nalaze se dvije najveće iranske pećine – Katale-Hor u Zandžanskoj i Alisadrska pećina u Hamadanskoj pokrajini. Obe su krškog postanka i protežu više od 10 km, a unutar potonje se nalazi najveće plovno podzemno jezero u svijetu.

*Planinska područja:*

Datoteka:KermanshahNature1.jpg|Sjeverni Zagros, Kermanšaška pokrajina
Datoteka:2009-05-13 Zeyar 01.jpg|Kanjon kod Zejara, Mazandaran
Datoteka:Green island saber.jpg|Planinska oaza kod Čalusa
Datoteka:Badab-e Surt Samaee.jpg|Travertinski oblici, Badab-e Surt

**Vulkani**

U Iranu se nalazi ukupno osam vulkana smještenih na rubnom sjeverozapadu i jugoistoku zemlje, među kojima su u geomorfološkom smislu najvažniji Damavand, Sahand, Sabalan i Taftan. Damavand se klasificira kao stratovulkan i građen je od vulkanskog šljunka odnosno piroklastičnih materijala poput lapilija. Visinom od 5671 m najviši je planinski vrh ne samo Irana već i čitave Evroazije zapadno od Hindukuša, a okolne vrhove Alborza nadmašuje za 1500 − 2000 m. Njegov centralni krater nalazi se približno 20 km sjeverno od razvodnice unutrašnjeg i kaspijskog sliva, dok se najdalji tragovi lave prostiru i do 28 km. Vulkan danas prolazi proces fumarole ‒ pare iz kratera krune ga prstenastim maglenim oblacima 500 − 600 m ispod razine vrha koji su žućkaste boje, a takva pojava rezultat je vodik sulfida (H2S) koji je također utjecao i na boju stijena pri vrhu. Uz isparavajuću sumpornu maglu, s obronaka izvire i niz mineralnih voda među kojima su najvažnije one u Laridžanu, alkalne ionizirane vode kod Ture, te one sumpornog i magnezijskog sastava kod Muhamedabada. Na istočnim padinama Damavanda prolazi rijeka Haraz karakteristična po dubokom kanjonu i pitoresknom meandaru odnosno mineralnim izvorima i bikarbonatnim pritocima zbog obilnih taloga sedre u okolini. Vulkanološke analize pokazuju da je magma potpuno ohlađena i njena aktivnost ograničena je na solfatare i mofete odnosno termalne izvore sa sastavom H2S i CO2.

*Iranski vulkani:*

Datoteka:Aerial View of Damavand 26.11.2008 04-23-59.JPG|Damavand (5671 m),Mazandaran
Datoteka:Mount-Sahand.jpg|Sahand (3710 m),Istočni Azerbejdžan
Datoteka:Sabalan02.JPG|Sabalan (4811 m),Ardabilska pokrajina
Datoteka:Taftan.jpg|Taftan (4061 m),Sistan i Balučistan
Datoteka:BazmanNASA.jpg|Bazman (3490 m),Sistan i Balučistan

### Ravnice 
Ravničarska područja u Iranu uveliko se razlikuju ne samo geografskim položajem ili fitogeografskim značajkama, već i svojim geomorfološkim razvojem. Najprostranije i ujedno najplodnije ravničarsko područje u zemlji jest aluvijska huzestanska nizija, ogranak Mezopotamije koji su tokom kvartara oblikovale rijeke Karhe, Karun i Džarahi nanoseći taloge sa Zagrosa odnosno Arvand-Rud i Tigris s Taurusa. Na ovim prostorima neizostavan je i ljudski faktor s obzirom da je od najranijeg neolitika do danas u uskoj interakciji s civilizacijama temeljenim na navodnjavanju. Nizije uz obalni pojas Omanskog i Perzijskog zaliva različitog su postanka, strukture i širine ‒ od uskih pješčanih i šljunčanih plaža nastalih abrazijom do širokih aluvijskih nanosa riječnih delti smještenih uglavnom na sjeveru. Oko 400 km dugački kaspijski obalni pojas također je nejednolike širine, no njegova pedološka struktura isključivo je hidromorfnog i automorfnog karaktera zahvaljujući obilnim kišama odnosno bogatim rijekama s Alborza. Ovaj se nizijski pojas nalazi uglavnom ispod razine mora i širi se ne samo zbog fluvijalne erozije već i opadanjem razine jezera što je uvjetovano klimatskim promjenama odnosno iskorištavanjem njegovih sjevernih pritoka za navodnjavanje. Dijelom kaspijske depresije smatraju se i moganske stepe na krajnjem sjeverozapadu zemlje, dok su sva druga ravničarska područja ograničena na unutrašnjost. Iransku visoravan sama po sebi je prošireni geomorfološki pojam koji u užem smislu podrazumijeva niz depresija, kotlina i dolina ispresijecanih planinama. Izuzevši dvije velike pustinje, najvažnija ravničarska područja u tom dijelu zemlje su horasanske stepe, niz dolina koje se protežu usporedno sa Zagrosom od Azerbejdžana do Balučistana, te Sistan.

*Ravničarska područja:*

Datoteka:Aliabad-e Katul City 03.jpg|Aliabad-e Katul, Golestan
Datoteka:Sareyn Ardebil Province of Persia July 2011.jpg|Sarein, Ard. pokrajina
|Bukan, Z. Azerbejdžan
Datoteka:Goldasht Borujerd Iran 1.jpg|Goldašt, Luristan
Datoteka:Fields in Eqlid County, Iran.jpg|Eklid, Fars

**Pustinje**

Pustinjska područja prema strogim klimatološkim razredbama ograničena su na nenaseljeni Dašt-e Kavir (77.600 km²) i Dašt-e Lut (51.800 km²) koji zajedno čine nešto manje od 8% ukupne površine Irana. Jezgra Dašt-e Luta sastoji se od linearnih odnosno usporednih pješčanih brazdi nastalih procesom eolske erozije ‒ duljine su preko 150 km, dok im se visina prosječno kreće oko 75 m. Pješčani nanosi najizraženiji su na jugoistoku i strukturom podsjećaju na saharske ergove, a dine visine do 300 m među najvećima su u svijetu. U ovoj pustinji zabilježena je temperatura zraka od čak 70,7°C što je čini najtoplijim mjestom na Zemlji. Sjeverni rubovi Dašt-e Luta sastoje se od krškog reljefa s jarugama i ponikvama, odnosno isušenih slanih jezera koji su produkt dijapira. Slične geomorfološke karakteristike javljaju se i kod jugoistočnog dijela Dašt-e Kavira, iako se nalazi na višoj nadmorskoj visini. S obzirom da okolni planinski reljef nije toliko linearan kao lutski, sedimenti na njegovoj površini često imaju pjegaste oblike. Vodotoci koji se s okolnih masiva slijevaju u ova pustinjska područja imaju vrlo slab erozivni učinak jer brzo hlape pod visokim temperaturama koje dosežu do čak 70,7°C, što pak ima snažan utjecaj na deraziju pustinjskih stijena. Slična pustinjska područja suphidratičnog tla prostiru se uz obalu Omanskog odnosno Perzijskog zaljeva, no oblikovana su nezavisno od unutrašnjosti u kojoj se nalaze i tzv. *bijabani*, perzijski izraz za polupustinje ili stepe djelomično pogodne za poljoprivredu. Zbog pretjerane ispaše i širenja pijeska takvim područjima prijeti opasnost od dezertifikacije.

*Pustinjska i polupustinjska područja:*

Datoteka:Dasht-e Kavir.jpg|Satelitski prikaz Dašt-e Kavira: erozija i korazija različitih geoloških slojeva
Datoteka:Maranjab dunes in the Kavir Desert.jpg|Pješčane dine nazapadu Dašt-e Kavira(Isfahanska pokrajina)
Datoteka:Kavir e Lut 2.jpg|Tipičan reljef Dašt-e Luta uz vidljiv proces derazije stijena
Datoteka:SaltGlaciers ZagrosMtns 20010810.jpg|Trodimenzionalni digitalni prikaz halitskih slanih *ledenjaka*, južni Zagros
Datoteka:Chah Kooh Valley (Qeshm) 003.jpg|Reljefni produkti eolske korazije kod Čah-Kuha na Kešmu, Hormuzgan

## Reference 
## Vanjski linkovi 
Kategorija:Iran
Kategorija:Geografija Irana
Kategorija:Geomorfologija