Bizantijski ikonoklazam

[thumb|250px|desno|Prikaz jednostavnog krsta u [Crkva sv. Irene|Crkvi sv. Irene (Hagia Irena) u Istanbulu, predtsavlja primjer Bizantijske umjetnosti za vrijeme ikonoklazma (ikonoborstva).]]
**Bizantijski ikonoklazam** ili **Bizantijsko ikonoborstvo** (grčki: Εἰκονομαχία, Eikonomahía, doslovno, "borba za slike"
ili "rat ikonama") odnosi se na dva razdoblja u historiji Bizantijskog Carstva, kada su se vjerske i carske vlasti suprotstavljale upotrebi vjerskih slika i ikona u okvirima Pravoslavne crkve i tadašnje carske hijerarhije. "Prvi ikonoklazam" (kako se to ponekad naziva) trajao je između 726 - 787 godine. "Drugi ikonoklazam" trajao je između 814 - 842 godine. Prema tradicionalnom mišljenju, bizantijski ikonoklazam pokrenuo je car Lav III Isavrijac zabranom upotrebe vjerskih slika, a ovu politiku su nastavili njegovi nasljednici. Pratilo ga je rašireno uništavanje slika i ikona, te progon pristalica obožavanja istih. Papa je čvrsto podržavao upotrebu slika i ikona tokom cijelog ovog razdoblja. Svi ovi događaji su proširili rastuće razilaženje između bizantijske i karolinške tradicije u još uvijek ujedinjenoj crkvi, time olakšavajući smanjenje ili uklanjanje bizantijske političke kontrole nad dijelovima Italije.

Ikonoklazam predstavlja namjerno uništavanje u okviru kulture vlastitih vjerskih ikona i drugih simbola ili spomenika, obično zbog vjerskih ili političkih motiva. Ljudi koji se bave ili podržavaju ikonoklazam nazivaju se ikonoklasti, od grčkog za "razbijač ikona" (εἰκονοκλάσται, ekvivalent grčkom εἰκονο- ikono- [ikona] + κλάσται - razbijač), izraz koji se figurativno primjenjuje na bilo koju osobu koja krši ili prezire uspostavljene dogme ili konvencije. Suprotno tome, ljudi koji vjeruju ili poštuju religiozne slike podrugljivo se nazivaju idolopoklonici ("ikonoloteri" - εἰκονολάτρες). Obično su poznati kao ("ikonoduli" - εἰκονόδουλοι), ili ("ikonofili" - εἰκονόφιλοι). Ovi izrazi, međutim, nisu bili dio bizantijske rasprave o slikama. Moderni historičari (od 17. vijeka pa do danas) su ih uveli u uobičajenu upotrebu, a njihova primjena u Bizantu znatno se povećala krajem 20. vijeka. Bizantijski izraz za raspravu o vjerskim predodžbama je "ikonomahi", što znači "borba oko slika" ili "borba za sliku".

Ikonoklazam je općenito teološki motiviran tumačenjem Deset zapovijedi Božijih iz Starog zavjeta, u kojima se zabranjuje pravljenje i obožavanje "svetih slika" (Exodus 20:4, Deutoronomi 5:8). Tokom dva razdoblja ikonoklazma u Bizantijskom Carstvu u 8. i 9. vijeku raspravljano je na ovu teološku temu o prikladnosti slika svetih ličnosti, kao što su Isus Hrist, Marija (ili Bogorodica, grčki: Theotokos) i sveci. Bila je to rasprava potaknuta promjenama pravoslavnog bogosluženja, a koja je i sama potaknula velike društvene i političke preokrete u Bizantijskom Carstvu tokom 7. vijeka.

Tradicionalna objašnjenja bizantijskog ikonoklazma ponekad su bila usredotočena na važnost islamskih zabrana prikazivanja likova koje su utjecale na bizantijsku misao. Prema britanskom historičaru Arnoldu J. Toynbeeju, prestiž islamskih vojnih uspjeha u 7. i 8. vijeku motivirao je bizantijske hrišćane da zauzmu islamski stav o odbacivanju i uništavanju pobožnih i liturgijskih slika. Utvrđena je i uloga žena i monaha u podržavanju štovanja slika. Izneseni argumenti su bili utemeljeni na društvenim i klasnim situacijama, poput toga da je ikonoklazam stvorio političke i ekonomske podjele u bizantijskom društvu, te da su je općenito podržavali istočni, siromašniji, negrčki narodi Bizantijskog Carstva,koji su se morali neprestano baviti arapskim napadima. S druge strane, bogatiji Grci iz Konstantinopolja, ali i narodi balkanskih i italijanskih pokrajina snažno su se protivili ikonoklazmu. Ponovna istraživanja pisanih i materijalnih dokaza koji se odnose na razdoblje bizantijskog ikonoklazma koja predvode naučnici, poput Johna Haldona i Lesliea Brubakera, dovela je u pitanje mnoge osnovne pretpostavke i činjenične tvrdnje tradicionalnog načina razmišljanja.

## Historijska pozadina 
[thumb|300px|desno|Prikaz uništavanja ikone tokom bizantijskog ikonoklazma, [Hludov psaltir, 9. vijek.]]
Događaji iz 7. vijeka tokom velike krize za Bizantijsko Carstvo, stvorili su katalizator za širenje upotrebe svetih slika i izazvali dramatičan pomak u odgovorima na njih. Bilo da je aheiropoieta simptom ili uzrok, od kasnog 6. do 8. vijeka došlo je do sve većeg prorjeđivanja granice između slika koje "nisu napravile ljudske ruke" (aheiropoieton), i slika koje su napravile ljudske ruke. Slike Hrista, Bogorodice i svetaca sve su češće shvaćene kao relikvije, kontaktne relikvije i aheiropoieta, kao tačke pristupa božanskom. Moleći se pred slikom svetog lika, molitve vjernika povećavale su njihovu blizinu svetom. Čini se da je ova promjena u praksi bila veliki i organski razvoj u hrišćanskom bogosluženju, koji je odgovarao na potrebe vjernika da imaju pristup božanskoj podršci tokom nesigurnosti u 7. vijeku. To nije bila promjena koju je Crkva orkestrirala ili kontrolirala. Iako vijeće tokom Trulskog sabora nije izričito navelo da se treba moliti slikama, to je bio legitiman izvor crkvene vlasti koji je tvrdio da su slike Hrista prihvatljive kao posljedica njegove ljudske utjelovljenosti. Budući da se Isus očitovao kao čovjekom, bilo je prihvatljivo praviti slike od njega isto kao što je bilo prihvatljivo praviti slike svetaca i drugih ljudi. Događaji koji su tradicionalno označeni "bizantijskim ikonoklazmom" mogu se smatrati naporima organizirane Crkve i carskih vlasti da odgovore na ove promjene i pokušaju uspostaviti neku institucionalnu kontrolu nad popularnom praksom.

Uspon islama u 7. vijeku uzrokovao je i određeno razmatranje upotrebe svetih slika. Rano islamsko vjerovanje naglašavalo je neprimjerenost  prikazivanja likova kao što je to slučaj kod ikona. Ranijim istraživanjima pokušano je bizantijski ikonoklazam povezati izravno s islamom, tvrdeći da su bizantijski carevi vidjeli uspjeh ranog halifata i povjerovali da je bizantijska upotreba slika (nasuprot islamskom anikonizmu) naljutila boga. To se, međutim, ne čini potpuno vjerovatnim. Upotreba slika se vjerojatno povećavala tokom narednih godina, što je dovelo do izbijanja ikonoklazma. Ikonoklazam je posebno bio rasprostranjen u bizantijskim područjima koja su graničila sa islamskim halifatom, što je navelo neke historičare na ideju da su pobornici ikonoklazma bili pod utjecajem islamskog odbijanja upotrebe slika pri bogosluženju. Jedna zapažena promjena dogodila se 695. godine, kada je Justinijan II dao da se kuje lik Hrista na prednjoj strani zlatnih kovanica. Učinak na mišljenje protivnika ikona (ikonoklasta) nije poznat, ali promjena je sigurno prouzročila to da je halifa Abd al-Malik ibn Marvan trajno raskinuo sa svojim prethodnim usvajanjem bizantijskih vrsta kovanica i pokrenuo čisto islamsko kovanje uz upotrebu samo slova. Sve ovo izgleda više kao dva suprotstavljena tabora koji izražavaju svoje stavove (za i protiv upotrebe likova u slikama), nego to da jedno carstvo želi oponašati drugo. Upečatljivija je činjenica da je islamski ikonoklazam odbacio bilo kakve prikaze živih ljudi ili životinja, a ne samo vjerske slike. Suprotno tome, bizantijski ikonoklazam se ikonama bavio samo kroz pitanje svete prisutnosti (ili njenog nedostatka) slika. Dakle, iako je uspon islama možda stvorio okruženje u kojem su slike bile na čelu intelektualnog pitanja i rasprave, čini se da islamski ikonoklazam nije imao izravnu uzročnu ulogu u razvoju bizantijske rasprave o prikazivanju likova. Zapravo, muslimanske teritorije postale su utočište za ikonofilske izbjeglice. Međutim, mišljenje je nekih stručnjaka da je Lav III Isavrijanac, zbog svog sirijskog porijekla, mogao biti pod utjecajem islamskih vjerovanja i praksi, koje su mogle potaknuti njegovo prvo uklanjanje svetih slika.

Cilj ikonoklasta bio je vratiti crkvu u strogu suprotstavljenost prikazima slika u bogosluženju za koje su vjerovali da karakteriziraju barem neke dijelove rane crkve. Teološki, jedan aspekt rasprave, kao i većina tadašnje hrišćanske teologije, vrtio se oko dvije Isusove prirode. Ikonoklasti su vjerovali Lav III Isavrijanac je propovijedao niz propovijedi u kojima je skrenuo pažnju na pretjerano ponašanje ikonodula, za koje je on izjavio da je u direktnoj suprotnosti s "*Mozesovim zakonom*", kao što je prikazano u Drugoj zapovijedi, gdje se govori o zabrani prikazivanja likova na slikama. Međutim, još uvijek nisu sačuvani nijedni detaljni spisi koji bi argumentirali ikonoklastične argumente, već imamo samo kratke citate i reference u spisima ikonodula i prirodu biblijskog zakona u hrišćanstvu, koje su uvijek bile sporne.

## Prvo razdoblje ikonoklazma: 730 – 787 
[thumb|upright=1.25|lijevo|Rasprava o ikonama pred carem, iz iluminiranog rukopisa [Madridski Skilica.]]
Čini se da je neposredna prethodnica kontroverze ikonoklazma bila velika podmorska vulkanska erupcija u ljeto 726. u Egejskom moru između ostrva *There* (današnji Santorini) i *Thirasia*, koja je vjerovatno uzrokovala cunami i veliki gubitak ljudskih života. Mnogi, a među njima vjerovatno i Lav III, tumačili su to kao božiju presudu Bizantijskom Carstvu i zaključili da je upotreba slika bila uvreda.

Klasični prikaz početka bizantijskog ikonoklazma govori o tome da je negdje između 726. i 730. bizantijski car Leo III Isaurijanac naredio uklanjanje Hristove slike, istaknute nad Halka kapijom, svečanog ulaza u veliku palatu u Konstantinopolju i njenu zamjenu križem. U strahu da su ovim činom počinili svetogrđe, neke od njih kojima je dodijeljen zadatak uklanjanja Hristove slike ubili su gomila ikonofila. Izvještaji o ovom događaju (pisani znatno kasnije) upućuju na to da je barem dio razloga za uklanjanja slike sa Hora kapije možda uzrokovan vojnim gubicima tokom bitki protiv islamskog halifata i erupcija vulkanskog ostrva *There*, koji je Leo III možda smatrao dokazom gnjeva božijeg uzrokovanog obožavanjem slika u crkvama.

Lav III je u jednoj izjavi opisao puko obožavanje slika kao "zanat idolatrije". Očito je zabranio štovanje vjerskih slika u ediktu iz 730. godine, koji se nije odnosio na druge oblike umjetnosti, među kojima su slike cara ili vjerski simboli poput krsta. "Nije vidio potrebu da se savjetuje s Crkvom, a čini se da ga je iznenadila dubina narodnog otpora na koji je naišao". Konstantinopoljski patrijarh ikonofil German I od Konstantinopolja podnio je ostavku ili je svrgnut nakon zabrane. Preživjela pisma koja je u to vrijeme on napisao malo govore o teologiji. Prema Patriciji Karlin-Hayter, Germana I je zabrinjavalo i to što će zabrana ikona dokazati da je Crkva bila u zabludi već duže vrijeme i zato je nesvjesno igrao u korist Jevreja i muslimana.
thumb|upright=1.25|desno|Patrijarh German I od Konstantinopolja sa ikonama koje pridržavaju anđeli

Ovo je tumačenje sada dvojbeno, a rasprava i borba možda su u početku počele u provincijama, a ne na carskom dvoru. Sačuvana su pisma koja je napisao patrijarh German I 720-ih i 730-ih o Konstantinu, biskupu Nakoleje i Tomi iz Klaudioupolisa. U oba pisma (ranije u vezi s Konstantinom, a kasnije u vezi biskupa Tome), German ponavlja stavove o podršci upotrebe slika pri vjerskom štovanju, žaleći zbog ponašanja svojih podređenih u crkvi, koji su očito izrazili rezerve prema obožavanju slika. Patrijarh German I se žalio da su "sada čitavi gradovi i mnoštvo ljudi u velikoj uznemirenosti zbog ove stvari".

### Ekumenski sabori 
thumb|upright=1.25|lijevo|Minijatura iz 14. vijeka, na kojoj je prikazano uništenje crkve po nalogu cara ikonoklasta Konstantina V
Lav III je umro 741. godine, a njegov sin i nasljednik Konstantin V (741–755) lično je bio predan borbi protiv prikazivanja likova svetaca na ikonama i mozaicima. Uprkos njegovim carskim uspjesima kako na vojnom tako i na kulturnom polju, Konstantin V je ipak na osnovu izvornog pisanog materijala ostao upamćen po njegovoj zaokupljenosti u protivljenju obožavanja slika sa likovima svetaca. Naprimjer, Konstantin V je prema sačuvanim ikonofilskim izvorima bio optuživan da je opsesivan u svom neprijateljstvu prema slikama svetaca i monasima, da je naredio da se spale manastiri i slike svetaca, i da je pretvorio crkve u staje. Konstantin V je 754. godine sazvao Ikonoborski sabor u Hijeriji na kojem je učestvovalo između 330 do 340 biskupa, a bio je to prvi crkveni savjet koji se bavio uglavnom vjerskom ikonoografijom. Čini se da je Konstantin V usko sarađivao s vijećem, te je podržao ikonoklastički stav, s 338 okupljenih biskupa izjavljujući:  Ovo  vijeće je tvrdilo da je legitimni "Sedmi ekumenski sabor", ali obje pravoslavne i katoličke tradicije ne poštuju njegov legitimitet, jer nisu bili prisutni patrijarsi ili predstavnici pet patrijarha: Konstantinopolj je bio upražnjen, dok su Antiohija, Jerusalem i Aleksandrija bili pod kontrolom Abasidskog halifata, a Rim nije poslao predstavnika.
[thumb|300px|desno|Ikona Sedmog ekumenskog sabora (17. vijek, [Novodjevičanski manastir, Moskva).]]
Ikonoklastički sabor u Hijeriji, međutim, nije značio kraj rasprave po tom pitanju. U ovom razdoblju pojavili su se složeni teološki argumenti za i protiv upotrebe ikona. Sam Konstantin V u svom pisanju suprotstavljao se štovanju slika, dok je Jovan od Damaska, sirijski monah koji je živio izvan bizantijske teritorije, postao glavni protivnik ikonoklazma kroz svoje teološke spise.

Pretpostavlja se da su manastiri postali tajni bastioni podrške ikona, ali ovo gledište je još uvijek kontroverzno. Mogući razlog za to tumačenje jest želja u nekoj historiografiji o bizantijskom ikonoklazmu da se to vidi kao predgovor kasnije protestantske reformacije u Zapadnoj Evropi, u kojoj su samostanske ustanove pretrpjele štetu i progone. Drugi su sugerisali da su neki monasi nastavili podržavati obožavanje slika, ali mnogi su slijedili crkvenu i carsku politiku.

Prema sačuvanim pisanim izvorima Konstantin V se optužuje da je bio protivnik manastira, da je naređivao bacanje relikvija u more i zaustavio prizivanje svetaca. Monasi su bili prisiljeni da paradiraju na Hipodromu, svaki ruku pod ruku sa ženom, kršeći njihove zavjete. Godine 765. sveti Stefan Mlađi je ubijen, a kasnije je smatran mučenikom u borbi za ikonofilske ciljeve. Brojni veliki manastiri u Konstantinopolju sekularizirani su, a mnogi monasi pobjegli su u područja koja su bila izvan učinkovite carske kontrole na rubovima Bizantijskog Carstva.
[thumb|Ikona iz perioda kasnog 14. i početka 15. vijeka koja ilustrira "Pobjedu pravoslavlja" nad ikonoklazmom 843. pod bizantijskom caricom Teodorom (Nacionalna zbirka ikona, [Britanski muzej).]]
Ubrzo nakon stupanja na prijestolje, car Leon V je počeo raspravljati o mogućnosti oživljavanja ikonoklazma sa raznim ljudima, među kojima su bili sveštenici, monasi i članovi senata. On je, kako se izvještava, napomenuo grupi savjetnika da:

[thumb|upright=1.25|lijevo|Mučenje i mučeništvo ikonofilskog biskupa [Jeftimije Sardejski|Jeftimija Sardejskog po naredbi bizantijskog cara Mihaela II, prikaz iz iluminiranog rukopisa Madridski Skilica.]]
Leon V je zatim odredio "komisiju" monaha "da pregledaju stare knjige" i donesu odluku o štovanju slika. Ubrzo su otkrili djela *Ikonoklastičnog sinoda iz 754. godine*. Uslijedila je prva rasprava između Leonovih pristalica i sveštenika koji su i dalje zagovarali štovanje ikona, pri čemu je zadnju skupinu predvodio patrijarh Nikifor, što nije dovelo do rješenja dileme na ovu temu. Međutim, Leon se očito uvjerio u ovu tačnost ispravnosti položaja ikonoklasta, pošto je imao ikonu koja se nalazila na Halka kapiji, a koju je Lav III, kako se tvrdi, uklonio ranije, i koja je zamijenjena križem.
 
Nije postojalo sistemski organizovano uništavanje ikona i mozaika u bizantijskom svijetu, a potvrda tome su sačuvani primjerci iz prethodnih vijekova u Crkvi sv. Dimitrija kao i drugim crkvama u Solunu i drugim gradovima u Bizantijskom Carstvu. Ova umjetnička djela bila su blizu pogledima posjetilaca solunskih crkava i bilo bi veoma lahko ih uništiti. Najvjerovatnije su umjesto toga bili premazani krečom, za razliku od mozaika visoko u kupoli u Crkvi sv. Georgija koji su ostali nedirnuti.

Već navedeni slučaj sa ikonama i mozaicima paralelan je sa slučajem relikvija i njihovom upotrebom kao hamajlija tokom ikonoborstva. Na crkvenom saboru iz 692. godine promovirano je štovanje križa i zabranjeno njegovo predstavljanje na crkvenim podovima. Prikazivanje križa u bilo kojem vjerskom kontekstu utvrđeno je kao prihvatljiv simbol kako pobornika tako i protivnika ikonoklazme. Križevi svih veličina bili su postavljeni ili izloženi u crkvama. Još od 6. vijeka također su se nosili mali križevi svih veličina, ovješeni poput ukrasa s lanca oko vrata. Bizantijsci su ih nazivali *enkolpion* (grčki: škrinja), a u godinama približno 800.-im došlo je do razvoja posebnog interesa u nošenju križeva koji su imali ne samo slike već su sadržavali i male relikvije. Najvrijedniji su nesumnjivo bili zlatni križevi sa slikama u emajlu.
thumb|250px|lijevo|Fieschi Morgan relikvijar iz ranog 9. vijeka
thumb|250px|desno|Jedna strana Beresfordskog križa nade iz ranog 9. vijeka, prikazuje Bogorodicu kako se moli okruženu bistama četvorice svetaca
Vještina ispaljivanja mljevenog stakla kako bi se stopilo s metalom bila je poznata još od antike, ali čini se da je na Zapadu ponovno otkrivena krajem 8. vijeka. Prilikom korištenja cloisoneé tehnike male zlatne trake leme se na zlatni poslužavnik, a zatim se obojeno mljeveno staklo stavlja u podijeljene odjeljke. Kad se otpusti i polira, zlatna podloga svijetli kroz prozirno staklo, a zlatni kloizoni ocrtavaju obrise figura, obilježja, slova itd. Ključno djelo rađeno u ovoj tehnici iz tog vremena je emajlirani križ relikvijara koji je Lateranu poklonio papa Paskal I, a koji se i danas čuva u vatikanskim muzejima. Ovaj križ, gotovo sigurno izrađen u Rimu, nije bio namijenjen nošenju ni na koji način, zbog svojih dimenzija (duzina 27 i sirina 18&nbsp;cm). S njim su tehnički usko povezani, ali naizgled izrađeni u Konstantinopolju, Beresford križ nade iz Muzeja Viktorije i Alberta u Londonu i Fieschi-Morgan relikvijar u Metropolitanskom muzeju umjetnosti u New Yorku (oba su nazvana po prethodnim vlasnicima).
Na prvom je natpis koji ga povezuje s papom Paskalom I. Tradicionalno se smatraju jednim od najranijih bizantijskih primjera emajliranja kloizonea. Tehnika izrade emajliranih predmeta iz ranog 9. vijeka donekle zaostaje u odnosu na kasniji makedonski, komnenski i paleološki period, a kloizoni su nepravilni. Međutim, tokom desetljeća zanatstvo se postupno usavršavalo i postalo je bizantska specijalnost. Bizantijski emajli bili su tokom srednjeg vijeka veoma cijenjeni na Istoku i Zapadu.

  
Također, kroz zapise protivnika ikonoklasta navodi se da je u crkvama u kojima su bile izložene svete slike još uvijek mogli naći prikazi: drveća, raznih vrsta biljaka, povrtnjaci, pa čak i kavez za ptice, scene lova i ribolova, kao i ptice među biljkama.

U jednoj od javnih zgrada u Konstantinopolju zamijenjene su slike svetaca sa slikama konjičkih trka na Hipodromu. Svi ovi prikazi predmeta, biljaka, životinja i scena iz svakodnevnog života predstavljaju oživljavanje ukrašavanja bez prikazivanja svetaca. Neprijateljstvo ikonoklasta odnosilo se samo na religiozne slike i osim u ovom domenu, oni su dozvoljavali pa čak i podsticali predstavljanje ličnosti, posebno onih iz carskih razdoblja i onih kojim se tradicionalno bavila sekularna umjetnost od kraja antike do početka perioda ikonoklazma.
Posljednji car ikonoklasta, Teofil, imao je ukus za luksuzne predmete i građevine. Imao je više prilika za uživanje u ovom ukusu kao rezultat prvih pobjeda nad Arapima, gdje je podizao zgrade u svojoj palati u Konstantinopolju oživljavajući nekadašnji sjaj simboličnih dvorskih ceremonija, puneći njegovu palatu s luksuznim namještajem, zlatnim posuđem i velikom raznovrsnošću ceremonijalne odjeće koju su nosili njegovi dvorski zvaničnici. Savremenici cara Teofila izvještavali su o njegovoj zaslijepljenosti sjajem palata abasidskih halifa u Bagdadu i namjerama da ih nadmaši iz razloga političkog prestiža. Malo ili ništa se ne zna o tome kako su izgledala sva ta djela nastala na inicijativu cara Teofila, ali postoje indicije o utjecaju arapskih prinčeva na umjetnost bizantijskog dvora iz tog vremena.

Prema lokalnoj tradiciji, fragment svile ukrašen slikama nepoznatih bizantijskih careva koji love lava, (danas se čuva u Muzeju svile u Lyonu), bili su poklon pobornika ikonoklazma cara Konstantina V (741-775) opatiji Mozac u Auvergneu. Ovaj ukrašeni fragment svile predstavlja autentično djelo iz carskih radionica u Konstantinopolju tokom perioda ikonoklazma. Slika naoružanog cara na konju koji kopljem ubija lava izgleda vrlo perzijski i predstavlja prilagodbu osobi bizantijskog cara po uzoru na figure koje su bile uobičajene u sasanidskoj Perziji. Ovakve scene ponavljale su se u Iranu i susjednom području pod prvim muslimanskim dinastijama i u stvari bile su urađene u približno isto vrijeme kad i bizantijski tekstil u Mozacu. Sačuvan je i tekst koji je na početku 9. vijeka napisao patrijarh Nikefor i u kome se kaže da su slike životinja i čudovišta ukrašavala crkvene ikonostase u njegovo vrijeme. Prema tekstu patrijarha Nikefora i prema stilu i ukrašavanju ljudskih i životinjskih figura na ovom tekstilu iz vremena ikonoklazma, nastala djela iz tog vremena pokazuju orijentalne, perzijske i arapske utjecaje. Osim toga, poznato je da su halife iz 7. i 8. vijeka, (savremenici sa carevima ikonoklasta) sa svoje strane poticali dvorsku umjetnost u kojoj su sirijsko-helenski, rimski i iransko-sasanidski elementi bili usko spojeni kako bi se stvorile dekoracije iznenađujućeg bogatstva. Monumentalni ukrasi na tepisima u reljefu delikatno su urađeni sa hrabro razvijanim naporima pri izradi, koje su prethodno uložili Sassanidi, vjerovatno pod utjecajem bizantinaca, iz vremena Justinijana I. Slični ukrasni tepisi nalaze se u Bizantiji na kraju krize ikonoklazma, ali ugrađeni u dekoraciju rukopisa i arhitektonskog posuđa. Vjerovatno da su to bili nastavci onoga što je proizvedeno tamo čak i u vrijeme rasprava oko upotrebe svetih slika, a predstavlja nastavak bizantijske tradicije iz 6. vijeka koja je objedinjavala ukrasne tepihe i iranske motive.

## Reakcija na Zapadu 
Razdoblje ikonoklazma presudno je završilo takozvano bizantijsko papinstvo pod kojim su, od vladavine Justinijana I stoljeće ranije, pape u Rimu prvobitno bili imenovani, a kasnije samo potvrđivani od strane careva iz Konstantinopolja.  Mnogi od njih su govorili grčki jezik. Po završetku polemike  ikonoklazma papa je odobrio stvaranje novog cara na Zapadu, a staro poštovanje zapadne crkve prema Konstantinopolju je nestalo. Čini se da je protivljenje ikonama imalo malu podršku na Zapadu i Rim je podržavao upotrebu ikona u bogosluženju.

Kad su se borbe rasplamsale, papa Grgur II (papa) bio je papa od 715. godine, nedugo nakon što je pratio svog sirijskog prethodnika papu Konstantina do Konstantinopolja, gdje su s Justinijanom II uspješno riješili pitanja koja proizlaze iz odluka Trulskog sabora iz 692. godine, kojem nijedan zapadni prelat nije prisustvovao. Od delegacije koju su sačinjavali 13 vjerskih velikodostojnika, papa Grgur II bio je jedan od samo dva ne-istočnjaka. Bila je to posljednja posjeta pape gradu do 1969. Već tada je bilo sukoba s carem Lavom III zbog njegovog vrlo teškog oporezivanja područja koja su bila pod rimskom jurisdikcijom.

## Reference 
## Literatura 
* Brubaker, L.; Haldon, J. (2001). Byzantium in the Iconoclast Era, c. 680-850: the sources: an annotated survey. Birmingham Byzantine and Ottoman Studies. 7. Aldershot: Ashgate. ISBN 978-0-754-60418-1.
* Brubaker, L.; Haldon, J. (2011). Byzantium in the Iconoclast Era, c. 680-850: A History. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-43093-7.
* Cormack, Robin (1985). Writing in Gold, Byzantine Society and its Icons. London: George Philip. ISBN 054001085-5.
* Gwynn, David (2007). "From Iconoclasm to Arianism: The Construction of Christian Tradition in the Iconoclast Controversy". Greek, Roman, and Byzantine Studies. 47: 226–251.
* Kitzinger, Ernst (1977). Byzantine art in the making: main lines of stylistic development in Mediterranean art, 3rd-7th century. Faber & Faber. ISBN 0571111548. (US: Cambridge University Press)
* Noble, Thomas F. X. (2011). Images, Iconoclasm, and the Carolingians. University of Pennsylvania Press. ISBN 0812202961, ISBN 9780812202960.
* Pratsch, T. (1997). Theodoros Studites (759–826): zwischen Dogma und Pragma. Frankfurt.

Kategorija:Bizantijska umjetnost
Kategorija:8. vijek u Bizantijskom Carstvu
Kategorija:Historija kršćanstva
Kategorija:Historija umjetnosti
Kategorija:Bizantijski ikonoklazam
Kategorija:9. vijek u Bizantijskom Carstvu