Jugoslavija i Pokret nesvrstanih

mini|Prva konferencija Pokreta nesvrstanih u Beogradu 1961.
**Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija** bila je jedna od zemalja osnivača izvanblokovskog **Pokreta nesvrstanih zemalja** u periodu Hladnog rata. Glavni grad Jugoslavije, Beograd, ugostio je u septembru 1961. godine Prvu konferenciju Pokreta nesvrstanih, a bio je i prvi grad koji je konferenciju ugostio dva puta kada je u septembru 1989. u Beogradu organizirana i Deveta konferencija pokreta nesvrstanih.

Politika nesvrstavanja uz aktivno sudjelovanje u pokretu bila je kamen temeljac jugoslovenske hladnoratovske vanjske politike i jedan od osnovnih ideoloških postulata jugoslovenske federacije. Kao jedina izvanblokovska evropska socijalistička država socioekonomski blisko vezana za zapadnu Evropu, Jugoslavija je odabirala politiku balansiranja i oprezne ekvidistance prema Sjedinjenim Američkim Državama, Sovjetskom Savezu i Kini pri čemu je nesvrstanost doživljavana kao kolektivna garancija sigurnosti i nezavisnosti zemlje. Pokret nesvrstanih je uz to otvarao i dodatni manevarski prostor u duboko podijeljenoj i tim podjelama politički ograničenoj hladnoratovskoj Evropi u kojoj su neutralne države bile dodatno izložene situaciji de facto ograničenog suvereniteta (vidi primjer finlandizacije).

Kraj Hladnog rata i raspad Jugoslavije doveli su u pitanje i sam opstanak Pokreta nesvrstanih koji je izbjegao prestanak djelovanja samo uz pomoć politički pragmatičnog vodstva Indonezije.

## Historija
mini|Posjeta premijera Indije Džavaharlala Nehrua Jugoslaviji 1955. godine
mini|Hajle Selasije i Josip Broz Tito u Beogradu 1963. godine
### Razlaz sa SSSR-om 1948. godine i vanjska politika do početka nesvrstavanja
U periodu Drugog svjetskog rata jugoslovenski su partizani oslobodili svoju zemlju uz tek manju pomoć SSSR-a i zapadnih saveznika. To je nove komunističke vlasti vodilo ka uvjerenju da nasuprot drugim zemljama u istočnoj Evropi njima pripada pravo na slobodniji socijalistički razvoj. Nasuprot većini drugih komunističkih partija u istočoj Evropi, jugoslovenski komunisti mogli su računati na lojalnost lokalnih vojnih i policijskih snaga kao i na relativno visok nivo legitimnosti među brojnim jugoslovenskim narodima i narodnostima. Jugoslavija sebe nije doživljavala kao klijenta već kao saveznika SSSR-a pri čemu je Beograd bio spreman inicirati ratobornije politike od Moskve koja je prije početka Hladnog rata nastojala održavati veze sa zapadnim saveznicima. Ta odvažnija jugoslavenska politika bila je vidljiva po pitanju Slobodnog teritorija Trsta, ideje Balkanske federacije, uplitanja u Grčki građanski rat, Austo-slovenskog sukob u Koruškoj kao i u infiltraciji i usmjeravanju Narodnooslobodilačkog pokreta Albanije. Nezavisna i odvažna politika Beograda podizala je tenzije u odnosima sa SSSR-om koje su eskalirale 1948. godine u sukobu Tita i Staljina gdje je Jugoslavija završila i gotovo potpunoj međunarodnoj izolaciji nakon prekida odnosa sa Istočnim blokom.

U potrazi za novim saveznicima Jugoslavija se prvo orjentirala ka Zapadnom bloku pri čemu je 1953. potpisala Balkanski pakt sa NATO članimaca Grčkom i Turskom. Nakon Staljinove smrti jugoslavenski odnosi sa SSSR-om su se djelomično popravili što je dovelo i do verbalne podrške intervenciji u Mađarskoj (nasuprot oštroj osudi intervencije u Čehoslovačkoj 1968.). Beogradska deklaracija iz 1955. dovela je do smanjenja značaja i postupnog prestanka djelovanja Balkanskog pakta. Kako je Jugoslavija ipak željela sačuvati novostečenu nezavisnost u tom je razdoblju došlo i do usmjeravanja na razvoj odnosa sa neutralnim evropskim zemljama kao što je bila Finska. Jugoslavija se nije učlanila ni u Varšavski pakt osnovan u maju 1955. godine. Kako bi izbjegla izolaciju u duboko podijeljenoj Evropi, Jugoslavija je po prvi put potražila nove saveznike među novooslobođenim kolonijama i mandatnim teritorijima. Jugoslavija je podržala Egipat u toku Suetske krize, zemlje koja će uz Jugoslaviju postati jedna od osnivačica pokreta. Odnosi s Indijom, drugim inicijatorom osnivanja pokreta, razvijani su još od vremena zajedničkog mandata u Vijeću sigurnosti UN-a od 1949. godine.

### Izvori nesvrstavanja
Sljedeće 1950. godine jugoslavenski ministar vanjskih poslova Edvard Kardelj je za vrijeme opšte skupštine UN-a izjavio kako „*Jugoslavija ne može prihvatiti da čovječansto mora birati između dominacije jedne ili druge sile*”. 1951. Josip Broz Tito je izjavio kako se nikada neće složiti sa tezom kako samo velike sile trebaju određivati sudbinu svijeta čime je odbio tezu Kominterne o dihotomijskoj podjeli svijeta. Tri lidera potpisali su dokument kojim ističu kako se „*Mir ne može postići kroz podjele, već kroz nastojanja da se postigne kolektivna sigurnost na svjetskom nivou. Postignut kroz širenje prostora sloboda kao i okončanje dominacije jedne zemlje nad drugom.*” Predsjednik Tito tom je prigodom posjetio Indoneziju, Indiju, Burmu, Cejlon, Etiopiju, Sudan, Egipat i Siriju. Proces dekolonizacije uvelike je doprinio u organizaciji događaja omogućivši sudjelovanje većeg broja tek oslobođenih afričkih zemalja. Pripremni susret pred sami događaj organiziran je u Kairu od 5. do 12. juna 1961. Jedan od prvih izazova bila je i podjela među novooslobođenim državama Afrike po pitanju Krize u Kongu na konzervativne zemlje u Grupi Brazavil i radikalne nacionalističke zemlje u Grupi Kazablanka. Jugoslavija je odbila zagovarati ideju o promjeni zemlje domaćina iako je i sama bila vrlo kritična prema onome što je doživjela kao kubansku podršku novim oblicima blokovske zavisnosti u Africi te je kritikovala i komunistički hegemonizam i kapitalistički imperijalizam u zemljama trećeg svijeta. Beograd je želio osigurati svoju teško stečenu nezavisnost od SSSR-a kao i spriječiti namjeru nekih arapskih i radikalnih zemalja da izbace Egipat iz članstva nakon potpisivanja mira sa Izraelom Odbacivanje teze o pripodnom savezništvu u tom je trenutku pozitivno utjecalo na odnose SFR Jugoslavije sa SAD-om. Kuba je u isto vrijeme vjerovala kako Jugoslaviji kao relativno maloj i razvijenoj bijeloj evropskoj zemlji sa globalnog sjevera ne treba pripadati tako važno mjesto u pokretu ali su njezina nastojanja da ju se izolira bila neuspješna. Jugoslavija je nakon neformalnih razmatranja više potencijalnih kandidata na kraju izabrana jednoglasno na ministarskom susretu Pokreta nesvrstanih u Nikoziji 1988. godine. Dok je Sekretarijat za vanjske poslove bio zadovoljan rezultatom u Nikoziji predsjedništvo Jugoslavije (kolektivni šef države) pokazivali su skepsu prema organiziranju konferencije ali ju je Josip Vrhovec na kraju prihvatio u strahu da bi odustajanje od izbora pokazalo dubinu krize sa kojom se Jugoslavija već suočavala.

### Raspad Jugoslavije
mini|Animirana karta raspada Jugoslavije
U periodu jugoslavenske krize i raspada zemlje Jugoslavija je bila na kraju svog predsjedavanja Pokretom nesvrstanih koje je trajalo od 1989. do 1992. godine i nakon kojega je predsjedavanje trebala preuzeti Indonezija. Zbog kompleksnog i konferaliziranog ustavnog uređenja Jugoslavije u periodu od 1989. do kraja jugoslavenskog predsjedavanja rotacijom je izmijenjeno čak pet predsjedavajućih šefova države što je bio i najdinamičnije razdoblje u izmjeni predsjedavajućeg pokretom ikada. Jugoslavenska kriza stvorila je i praktične logistike i pravne izazove u glatkom transferu predsjedavanja na Indoneziju. U vrijeme samita u Džakarti od 1. do 6. septembra 1992. godine već su započeli i jugoslavenski ratovi. Bivše jugoslovenske republike Hrvatska, Slovenija i Bosna i Hercegovina već su ušle u članstvo Ujedinjenih nacija dok je SR Jugoslavija bila izložena snažnim međunarodnim sankcijama. SR Jugoslavija (sačinjena od Srbije i Crne Gore) za sebe je tražila priznanje pune i ekskluzivne pravne sukcesije bivše SFR Jugoslavije (zahtjev koji je osporen svega nekoliko dana nakon samita u Džakarti u Rezoluciji Vijeća sigurnosti 777). Jugoslavenska kriza tako je stvorila do tada neviđenu situaciju u kojoj je predsjedavajući pokreta (Dobrica Ćosić koji se u tom trenutku nalazio u Londonu) bio odsutan sa konferencije u Džakarti na kojoj je trebao Indoneziji predati predsedavanje. Pred kraj 1970-ih Latinska Amerika došla je na red da ugosti konferenciju pokreta nakon što su je do tada ugostile Europa (jednom), Azija (jednom) i Afrika (tri puta). Prilikom susreta i putovanja u druge nesvrstane zemlje predsjednik Tito je isticao potrebu da se Mediteran učini zonom mira.

Zbog toga što se povremeno doživljavalo kao evrocentrizam Jugoslavija je povremeno kritizirana zbog prevelikog opreza u pružanju izravne potpore oslobodilačkim pokretima pri čemu je Jugoslavija najveću i najnesebičniju pomoć dala uravo oslobodilačkom pokretu u Alžiru dok je drugdje pomoć bila opreznija i često usmjerena na diplomatske inicijative kroz Ujedinjene nacije. Na sastanku Međunarodne unije lokalnih vlasti u Hagu 1957. godine jugoslavenska se delegacija pridružila delegacijama iz Afrike i Azije u protivljenju nastavku dotadašnje prakse prema kojoj je izvršni komitet na odlasku predlagao naslednika što je u praksi osiguravalo dominaciju globalnog sjevera.
*Luka u Um Kasru (Um Kasr, )
*Fabrika oružja (Jusufija, )
*Međunarodni aerodrom Entebe (Entebe, ) (1975)
*Ministarstvo prometa i komunikacija Etiopije zaposlilo je Branka Petrovića kao glavnog arhitekta u izradi novog sjedišta. (Adis Abeba, )
*Univerzitet nauke i tehnologije Knyame Nkrumah zaposlio je Miru Marasovića kao vodećeg arhitekta u izgradnji kampusa. (Kabwe, )
*Spomenik žrtvama fašizma, Adis Abeba (Adis Abeba, )

## Naslijeđe nakon raspada Jugoslavije i kraja Hladnog rata
Po završetku Hladnog rata i jugoslavenskih ratova šest bivših republika i pravnih nasljednica jugoslavenske federacije pokazale su različit interes za sudjelovanje u aktivnostima Pokreta nesvrstanih. Jugoslavensko članstvo, koje je za sebe zahtijevala novoosnovana Savezna Republika Jugoslavija (2003. godine reorganizirana kao Srbija i Crna Gora) i čiji zahtjev nije bio široko prihvaćen, službeno je suspendirano 1992. godine bez formalnog brisanja iz liste članica. 2001. godine Koordinacijski biro Pokreta nesvrstanih priznao je Saveznu Republiku Jugoslaviju kao zemlju promatrača u okviru pokreta. 106 delegacija potvrdilo je sudjelovanje u ovome događaju. Srpski ministar vanjskih poslova Ivica Dačić sudjelovao je u 17. samitu pokreta u Venecueli
:: Predsjednik Hrvatske Stjepan Mesić sudjelovao je na konferenciji Pokreta nesvrstanih u Havani 2009. godine. Suradnju kancelarije predsjednika Mesića sa zemljama pokreta pomagao je iskusni jugoslavenski diplomat, posljednji ministar vanjskih poslova i osoba godinama aktivna u razvoju pokreta Budimir Lončar.

## Također pogledajte
* Muzej afričke umjetnosti u Beogradu
* Vanjska politika Bosne i Hercegovine

## Reference
Kategorija:Hladni rat
Kategorija:Politika Jugoslavije
Kategorija:Vanjski odnosi Jugoslavije
Kategorija:Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija