Stvarni (realni) ugovori u Rimskom pravu

U rimskom pravu, ugovori su se mogli podijeliti na one *koji su na snazi (in re)*, one koji su bili sporazumni i one koji su u rimskom pravu bili neimenovani ugovori (Contratti innominati (diritto romano)). Iako Gaj razlikuje samo jednu vrstu ugovora *u re*, obično se misli da su postojale četiri vrste ugovora, kao što je bila Justinijanova podjela: *mutuum* (zajam na potrošnju), *commodatum* (zajam za korištenje), *depositum* (depozit) i *pignus* (zalog).

Svaki je varirao u pogledu očekivanih standarda brige, prenosa vlasništva i drugih praktičnih stvari koje proizlaze iz svrhe svakog od njih. Svaki je uključivao isporuku fizičke stvari, što je bila osnovna osobina takvih ugovora. Generalno su bili dopunjeni sa *stipulatio* i neimenovanim ugovorima koji su dozvoljavali da se dodaju odredbe kao što su *kamata*, kako bi bili pogodniji za komercijalnu primjenu.

## Opšte karakteristike 
Justinian je definirao četiri tipa realnih kontrakta - *contratus re* - *mutuum, commodatum, depositum* i *pignus*. Ono što je zajedničko sve četiri vrste jeste dogovor i isporuka res corporalis. Suprotni su konsenzualnim i neimenovanim kontraktima. Realni kontrakti su od ograničenog značaja iako su zastupljeni u mnogobrojnim radovima pravnika i advokata. Ako je *stipulatio* nastao da zadovolji interese, onda bi također mogao biti koristan za pokriće drugih elemenata transakcije.

Gaj, međutim, spominje samo jednu vrstu ugovora *u re*,a to je *mutuum*.   Ostala tri se mogu razlikovati onako kako se razlikuju od tradicionalnih koncepata duga iz kojih su se razvili stvarni ugovori: *bilateralni* su, ne prenose vlasništvo, prisutan je princip dobre vjere (*bona fide),* i pretorijanske su prirode. Prema tome, Gaj se može smatrati relevantnim priscem zakona svoga vremena, iako se ne zna zašto se drugi uopšte ne pominju u *Gajevim institutima*. 

## *Mutuum* 
*Mutuum* je bio zajam za potrošnju. Pritom je najstarija vrsta ugovora *u re*, koji je dobio na važnosti nakon 326. godine&nbsp;p.n.e kada je donesen lex Poetalia.  Mogli bi ga koristiti ljudi bez prava na *trgovinu* – skupina prava za učešće u *ius civile* i da preduzmu pravne lijekove. To je uključivalo isporuku određenih vrsta zamjenjivih dobara, kao što su *novac, hrana i piće*. Vlasništvo je preneseno, baš kao i posjed. U striktnom smislu, pošto je vlasništvo prošlo, to ne treba smatrati kreditom. *Mutuum* je, s druge strane, obavezao onoga koji pozajmljuje da ne vraća samu stvar, jer bi njena upotreba podrazumijevala potrošnju, nego sličnu stvar po količini, kvaliteti i veličini.  

Zajmodavac je imao *condictio* za vrijednost stvari ako slična stvar nije vraćena kako je opisano.  Bio je to *stricti iuris* ("strogi zakon") – zajmodavac u ovom slučaju nije mogao tražiti kamatu.  Uprkos tome, postao je standardni aranžman za lihvare za vrijeme Rimske republike. Kamata bi umjesto toga morala biti data u *stipulatio*, dodatnom ugovoru. Kamatne stope su bile regulisane strogo od strane države. Kako *mutuum* nije odredio onome koji prima zajam određen datum za vraćanje ekvivalentne stvari, to bi također bilo dato unutar *stipulatio* ukoliko je to potrebno. U zakonima donesenim kasnije *stipulatio* je potpuno zamijenio *mutuum* . 

Posuđivač je bio dužan da vrati ekvivalentnu stvar, kao što je već objašnjeno. Kao vlasnik, snosio je odgovornost za gubitak, krađu ili štetu bilo koje vrste nad predmetom posudbe. *Mutuum* je bio jednostran i nije stavljao zajmodavca pod bilo kakve obaveze ili dužnosti. 

## *Commodatum* 
*Commodatum* je bio zajam za korištenje. Nije prenosio vlasništvo ni posjed, a bio je i besplatan, što znači da kamatu nije bilo moguće naplaćivati. Ako je kamata uključena, sporazum je umjesto toga bio ili ugovor o najmu ili neimenovani ugovor. Pretpostavljalo se da će to biti unutar "razumnog vremena" ako nije navedeno u vrijeme sklapanja ugovora. Zemljište je moglo biti predmet *commodatuma* tokom klasičnog perioda i kasnije, iako to prije nije bila praksa. Kvarljive stvari se ne mogu posuditi na korištenje, osim ako se ne koriste samo u svrhu izlaganja, ili u malom broju drugih iznimki. Zajmodavac pod c*omodatumom* nije morao biti vlasnik, pošto se vlasništvo nije prenosilo. 

Zajmoprimac je u većini pravnih tekstova bio u skladu sa standardima *culpa levis in abstracto* – zajmoprimac je bio odgovoran ukoliko njegovo ili njeno ponašanje manjka *diligentia* (brigom) *bonusa paterfamilias* (dobar, poštovan, glava porodice).  Neki komentatori smatraju da je relevantan standard umjesto toga trebao biti standard *diligentissimus paterfamilias* („najpažljiviji na čelu porodice“). Ovo se možda razvilo iz ranijeg standarda *čuvanja -* *(custodia)*. C*ustodia* je bila oblik striktne odgovornosti, gdje bi jedina situacija u kojoj zajmoprimac ne bi bio odgovoran za predmet posudbe bila radnja "više sile" (*vis maior*), kao naprimjer krađa propratna sa upotrebomm sile, ili ono što se u modernom engleskom pravu naziva Božiji čin. Ako je zajmoprimac bio odgovoran, tada je imao pravo na tužbu protiv lopova (*actio furti*) ili onog ko je počinio štetu prema . Kada je zajmoprimac bio odgovoran, Justinijan je barem dao onom koji daje zajam izbor da li da tuži zajmoprimca *in personam* zbog kršenja ugovora, ili lopova.  Zajmoprimac je takođe bio odgovoran za *furtum* ukoliko je na bilo koji način zloupotrijebio stvar koju je posudio. Ako je posuđena stvar imala neotkrivene nedostatke koji su prouzrokovali štetu za koju je zajmodavac znao, u tom slučaju bi zajmodavac bio odgovoran prema deliktu. Odgovarajuća radnja koja bi se poduzela radi kršenja ugovora bila je *actio commodati*. Ako je zajmodavac dugovao zajmoprimcu novac u vezi sa drugim ugovorom ili prodajom, tada je mogao zadržati pozajmljenu stvar i tako izjednačiti trošak u odnosu na dug. Također je mogao podnijeti *actio commodati contraria* ako su njegovi troškovi premašili vrijednost posuđene imovine. 

## *Depositum* 
*Depositum* je bio depozit za čuvanje. Nije transferovao vlasništvo ni posjed, a bio je besplatan. Zemljište nije moglo biti predmet depozita. Ako je kamata bila uključena, depozit u tom slučaju postaje ugovor o najmu. Obzirom da se vlasništvo ne prenosi, pljačkaš može biti u depozitu. Čuvar depozita nije mogao imati koristi od njega ni na koji način. Ako je on koristio stvar, onda se to smatralo krađom prema  *furtum usus*. 

Depozitar je morao biti prema standardu *culpa lata*. To znači da je depozitar bio odgovoran ukoliko se utvrdi da je bio krajnje nemaran: nemaran do te mjere da se loša vjera mogla pretpostaviti. *Culpa lata* je stoga bila slična *dolusu* ("prevari"). Nadalje, neki komentatori smatraju da je *dolus* odgovarajući standard. Strane bi se mogle dogovoriti da varira nivo brige koji se očekuje od čuvara depozita. Očekivalo se da će depozitar vratiti stvar na zahtjev od onoga ko ga je ostavio na čuvanje. Naprimjer, "habanje" je bilo prihvatljivo. Depozitar je također bio dužan predati sve izdanke predmeta depozita, kao što je svako mlado rođeno od deponirane životinje. Onaj ko je uložio je odgovoran za svu štetu nastalu zbog predmeta kojeg ostavlja, kao i za troškove transporta ako se mjesto vraćanja stvari razlikovalo od mjesta posudbe. *Actio depositi* je bio dostupan ulagaču da traži povrat svoje robe, uz dvostruku naknadu štete ukoliko je šteta nastala u hitnom slučaju, kao što su požar ili neki drugi vid nepogode. To je rezultiralo *infamiom* ako se depozitar smatra odgovornim. Depozitar je imao pravo na *actio depositi contraria* ako su troškovi plaćeni. 

Postojale su dvije posebne vrste depozita: prrvi je bio *depozitum irregulare* zamjenjivih stvari, obično novca. Za razliku od uobičajenog depozita, vlasništvo je ipak prenešeno, dajući više prava čuvaru depozita, odnosno depozitaru da zaštiti imovinu koja mu je data. Morao je biti vraćen na zahtjev, a sticalac nije mogao imati nikakve koristi od toga. Drugi je bio , pri čemu je stvar čije je vlasništvo osporeno položeno na čuvanje trećoj osobi, dužnoj da ga vrati uspješnoj strani prema *vindicatio*. 

## *Pignus* 
*Pignus* ("zalog") je bio oblik stvarnog osiguranja kojim se prenosi posjed, ali ne i vlasništvo. Tipično je činio dio hipoteke ili slične transakcije ili ugovora. 

Razvio se kasnije od slične *fiducije*, gdje je prenošen posjed kao i vlasništvo. Shodno tome, stvar je mogao prodati vlasnik i oduzeti od duga bez da obavijesti zalogodavca, a dok je bila u vlasništvu zalogoprimca, zalogodavac nije imao pravo korištenja. Isto tako je zahtijevao formalni prenos. Ovo je u suprotnosti sa *pignusom*, koji bi se mogao izvesti prema principu *traditio* . *Fiducia* je ostala popularna kod zajmodavaca koji su uživali u povećanoj sigurnosti, dok je *pignus* bio korisniji zalogodavcu. *Fiducia* je trajala do kasnog carstva, ali je eventualno postala zasjenjena *pignusom*. 

Založni povjerilac, ako je imao fizičku kontrolu nad predmetom, što je obično bio slučaj, bio je dužan da ga čuva. Baš kao i zajmoprimac, založni povjerilac je djelovao shodno *culpa levis in abstracto* standardu; Naime, ovo se možda razvilo iz c*ustodie*. Zalogodavac je bio odgovoran za štetu koju je prouzrokovala stvar koja je založena, ako je nemarno o *bonusu paterfamilias*. Ako založni povjerilac nije ispunio očekivani standard, ugovor je automatski poništen. Založni povjerilac je mogao tražiti isplatu za troškove potencijalno nastale pri održavanju stvari (kao što je životinja ili rob). Založni povjerilac je morao da obračuna dobit od stvari na račun nepodmirenog duga. Zalog je otplaćen onda kada je dug izmiren, zajedno sa svim dodatnim troškovima proizašlim iz založene stvari. Založni povjerilac nije imao vlasništvo, pa stoga nije mogao prodati ili uništiti stvar. Pravo na prodaju je obično bilo dogovoreno između dvaju strana, kako bi ono blagovremeno stupilo na snagu. To je bilo toliko uobičajeno da se često smatralo podrazumijevanim. Iznos bi bio oduzet od duga, dodanih kamata i troškova, a to bi se onda moglo tužiti pod bilo kojim ugovorom koji je kreirao dug. 

## Dodatna literatura 
* 
* 
Kategorija:Rimsko pravo