Vitalizam

je tvrdio da samo život može katalizirati fermentaciju.(Slika: A. Edelfeldt, 1885.)]]

**Vitalizam**  je zastarjela i prevaziđena  naučna doktrina da su  "živi organizmi  fundamentalno različiti od neživih bića, jer sadrže neke nefizičke elemente ili usmjerenja po principima koji su drugačiji nego što su kod nežive stvari". Vitalizam se izričito poziva na vitalni princip – element koji se često označava i kao "vitalna iskra", "energija" ili "životni elan", koji neki izjednačavaju sa dušom, označavajući ga kao nematerijalnu "životnu silu" (*vis vitalis*). Ukratko, prema vitalisima, život je emergencija procesa koji se ne mogu na svojstva i poznavanje odvijanje fizičkih ili kemijskih procesâ koji se događaju u pojedinim dijelovima žive stanice, tj. organizma.

Iako ga je moderna znanost opovrgla, vitalizam ima dugu povijest u medicinskoj filozofiji: veći dio tradicijske prakse ozdravljenja počivaju na premisi  da su bolesti  posljedica izvjesnih neravnoteža u vitalnim snagama. U zapadnoj tradiciji koju je zanovao Hipokrat, ove vitalne snage su povezane sa četiri temperamenta i tjelesne tečnosti, a istočne tradicije su postavljene na neravnoteži ili blokiranju (*prāṇa*).U historiji filozofije, razni vitalističke pravci, su  za posebnu životnu silu upotrebljvale različite nazive, kao što su: *duša*, *energija*, *oblikotvorna sila (*vis formativa*) i sl.
## Filozofija
Louis Pasteur je tvrdio da je samo život može katalizirati fermentaciju. Ideja da tjelesne funkcije po vitalističkim principima koji postoje u svim živim bićima imaju korijene koji idu unatrag barem do drevnog Egipta. U grčkoj filozofiji. U Miletskoj školi  predložena su prirodna objašnjenja koja su izvedena iz materijalizma  i mahanizama. Međutim, u vrijeme Lukrecija, ova hipoteza je dopunjena (naprimjer,  Epikur),  a stoici (u fizici) su preuzeli ulogu *pneuma* kao logotipa. Galen je vjerovao pluća uvlače pneumu  iz zraka, koja putem krv komunicira po cijelom tijelu.

Hipokrat je pretpostavio da ukupno psihofizičko ustrojstvo svakog organizma, ustvari, zavisi od balansa četiri konstitutivna elementa (krv, sluz, žuta i crna žuč) i da moguće prevage jednog od njih izazivaju odgovarajuća stanja, promjene temperamenta i sklonosti ka određenim bolestima. Kada je riječo fizičkoj konstituciji, Hipokrat posebno izdvaja:
*apoplektični (niski i debeli) i
*ftizički (visoki i suhi) fenotip.
Galen je hipokratsku podjelu definirao kao četiri tipa temperamenta:
*sangvinički,
*flegmatični,
*kolerični
*melanholični.

Platonov svijet vječnih i nepromenljivih oblika i nesavršeno predstavljene u izvedbi božanskog Artisana, u oštroj je suprotnosti sa različitim mehanicističkim teorijama, od kojih je atomizam, do četvrtog stoljeća bio najistaknutiji. Ova debata bila i dalje trajala u cijelom  drevnom svijetu. Atomiste i ostale je potukao Epikur, dok su stoici usvojili božanske  teleologije. 

## Nauka
Srednjovjekovna  fizika  u Evropi  je bidugo bila pod uticajem ideja pneuma, pomažući  u oblikovanju kasnije  teorije etera. U 17. stoljeću, moderna nauka je odgovorila  Njutnovom  akciji protiv vitalističke teorije:dok su emijske transformacije nežive materije reverzibilne, takozvana  "organska" materija se stalno menja putem hemijskih transformacija .  Jöns Jakob Berzelius, jedan od ranih otaca moderne hemije 19. stoljeća, tvrdio je da za održavanje funkcija žive materije mora postojati unutrašnja  regulativna sila.

Vitalistički  hemičar je  predvidio da organska materijal  ne može biti sintetiziran iz neorganskih komponenti, ali Friedrich Wöhler je iz neorganskih komponenti, 1828. sintetizirao karbamid Međutim, suvremene procjene ne podržavaju rašireno uvjerenje da je vitalizam je umro kad je Wöhler napravila ureu. Ovaj Wöhlerov mit, kako je historičar  Petar Ramberg  je to nazvao, nastao je iz popularne historije  hemije objavljen e 1931. godine, koji je, "ignorišući sve privide  historijske preciznosti, pretvorio Wöhlera u krstaša koji je pokušao da sintetizira  prirodni  proizvod koji će pobiti vitalizam i podigniti veo neznanja, dok  se jednog popodneva to čudo i dogodilo ".

Vitalizam se u naučnoj zajednici već dugo smatra kao korumpirajući pseudonaučni utjecaj pa  danas više nije filozofski i znanstveno održiv, a ponekad se koristi kao pogrdan epitet. Vitalizam je postala toliko ozloglašeno vjerovanje u posljednjih pedeset godina da danas nema živog  biologa koji  bi želio da se klasificira  kao vitalist. Ipak, ostaci vitalističkog razmišljanja mogu se naći  čak i u u radovima nekada uglednih autora, kao što su Alistair Hardy, Sewall Wright i Charles Birch, koji  čini se, vjeruju u neku vrstu nematerijalnih principa u organizmima.

Louis Pasteur, ubrzo nakon što je njegovo poznato pobijanje spontane generacije, obavlja nekoliko eksperimenata koji podržavaju vitalizam. Prema Bechtelu, Pasteur  smješta  fermentaciju u više općih programa,  opisujući posebne reakcije koje se javljaju samo u živim organizmima. Godine 1858, Pasteur je pokazao da se fermentacija  javlja samo kada su prisutni žive ćelije i da se fermentacija javlja samo u odsustvu kisika.  On je na taj način doveo  do zaključka da fermentaciju opisuje kao "život bez zraka". Odbacujući tvrdnje Berzeliusa, Liebiga, Traubea i drugih,  koji  su tvrdili da je fermentacija rezultirala iz hemijske reakcija  pomoću  katalizatora unutar ćelija, on je zaključio da je fermentacija bila "vitalni akciju".

Ostali vitalists ukljuju  engleski anatoma  Francisa Glissona  (1597.-1677.)  i talijanskog doktora Marcella Malpighija (1628.-1694.).  Kaspar Friedrich Wolff  (1733.-1794.) smatra se ocem epigenetičke  opisne embriologije i da  označava trenutak kada  početak ere kada se  embriologija počinje  opisivati u smislu proliferacije ćelija, a ne inkarnacija  duše. U svom  djelu *Theoria Generationis*  (1759.), on je nastojao da objasni pojavu organizma postupcima "vis essentialis", organizacioni, formativne sile, i proglasio:  "Svi vjernici u epigenezi su vitalisti." Carl Reichenbach kasnije razvio teoriju otpuštanja sile, oblik života-energije koja prožima živa bića.

Johann Friedrich Blumenbach je zasnovao epigenezu kao model mišljenja  u  nauci o životu (*Life Sciences*)  u 1781., objavljivanjem *Über den Bildungstrieb und das Zeugungsgeschäfte*. Blumenbach je pravio presjeke slatkovodnih polipa i utvrdio da će se uklonjeni dijelovi regenerirati. On je zaključio da u živoj  materiju postoji  "formativni pogon"  (*Bildungstrieb*). Ali, on je istakao da je ovo ime, "kao što se  imena primjenjuju na svaku drugu vrstu vitalne snage, samo po sebi, ne objašnjava ništa: ono služi samo za označavanje svojstvene kontrole formiranja, kombinacijom mehaničkih principa sa onim što je podložna modifikacijama" . U ranom 18. stoljeću, liječnicima Marie François Xavier Bichat i John Hunter su prepoznali "živi princip"  osim mehanike.

Između 1833. i 1844., Johannes Peter Müller je napisao knjigu iz fiziologije *Handbuch der Physiologie'', koja je postala vodeći udžbenik iz oblasti za veći dio devetnaestog stoljeća. Knjiga je pokazala da Müller podržava vitalizam; on je postavio pitanje zašto se  organske materije razlikuje od neorganskih, a  na osnovu hemijske analize krvi i limfe. On detaljno opisuje  krvotoka, limfni, respiratorni, probavni,  endokrini, nervni i čulni sistem u raznim životinjama, ali i objašnjava da prisustvo duše čini da svaki organizam bude nedjeljiva cjelina. On je također tvrdio da ponašanje svjetlosnih i zvučnih talasa  pokazuje  da živi organizmi posjeduju životnu energiju za koju se fizički zakoni nikada ne bi mogli u potpunosti odnositi
Hans Driesch (1867.-1941.) tumači svoje eksperimente koji pokazuju da se život ne ponaša po fizičkim zakonima. Njegov glavni argument je bio da kad se  embrion  razreže  nakon prve ili druge diobe, svaki dio izraste u potpuno odrasle jedinke. Ugled Driescha, kao eksperimentalnog biologa je pogoršan nakon  njegove vitalističke teorije.

Među ostalim vitalistima su se isticali i Johannes Reinke i Oscar Hertwig. Reinke koristi riječ neovitalizam da opiše svoj rad. John Scott Haldane je  na početku karijere usvojio anti-mehanicistički pristup biologiji i idealističku filozofiju. Haldane usmjerio svoj rad kao opravdanje svog uvjerenje da je  teleologija bitan pojam u biologiji. Haldane pozajmio argumente vitalizma za pobijanje  mehanicističkih pogleda, iako nije bio vitalist.  Haldanovo tretiranje organizama ulazi u temelje biologije: "Doživljavamo organizam  kao samoregulirajući entitet" i  "svaki napor da se analizira u komponentama koje se mogu svesti na mehaničko objašnjenje krši ovo centralno iskustvo". Rad Haldane je utjecao na  pojavu organicizma.

Haldane je naveo da je čisto mehanike interpretacija ne može objasniti karakteristike života. Napisao je nekoliko knjiga u kojima je pokušao da pokaže ništavosti i vitalizma i mehanike u pristupa nauci. Haldane je objasnio:

## Također pogledajte
*Materijalizam
*Stoicizam
*Atomizam

## Reference
## Vanjski linkovi 
* 
* Vitalism at the Skeptic's Dictionary

*
Kategorija:Historija biologije
Kategorija:Zastarjele naučne teorije
Kategorija:Filozofija nauke
Kategorija:Pseudonauka