Vatroglavi kraljić

**Vatroglavi kraljić** () vrlo je mala ptica pjevačica iz porodice kraljića. Gnijezdi se na područjima Evrope i sjeverozapadne Afrike na kojima vlada umjerena klima, te je djelimično ptica selica jer se seli s pticama središnje Evrope koje zimu provode južno i zapadno od područja na kom se razmnožavaju. Vatroglavi kraljić na Balearima i u sjevernoj Africi priznat je kao zasebna podvrsta *Regulus ignicapilla balearicus*, ali populacija na Madeiri, koja je prije bila klasificirana kao podvrsta, danas se smatra zasebnom vrstom, madeirskim vatroglavim kraljićem (*Regulus madeirensis*). Fosilski predak identificiran je na temelju samo jedne kosti krila.

Ovaj kraljić ima zelenkastu boju gornjeg dijela tijela s bijelim šarama. Ima bijela pera oko krila, crnu prugu oko oka, iznad i ispod koje su pruge bijele boje. Ćuba na glavi, narandžasta kod mužjaka i žuta kod ženke, pokazuje se tokom parenja, zbog čega je i dobio svoj engleski naziv, *vatrena ćuba* (). Ptica površno liči na kraljića (*Regulus regulus*), s kojim dijeli areal rasprostranjenja u Evropi, ali vatroglavi kraljić ima bronzana ramena i izražajne šare po glavi. Pjesma se sastoji od visokih tankih nota, koje su manje visine od one njegovog rođaka.

Vatroglavi kraljić se gnijezdi u širokolisnim ili četinarskim šumama umjerenih predjela i vrtovima, gdje gradi kompaktna gnijezda od tri sloja na granama. Ženka sama leži na sedam do dvanaest jaja, a oba roditelja hrane izlegle ptiće, koji sazre 22–24 dana nakon što su se izlegli. Vatroglavi kraljić neprestano je u pokretu i često lebdi dok traži insekte kojima se hrani, a zimi se često pridružuju skupinama sjenica. Iako je bilo slučajeva lokalnog opadanja njegovog broja, ova vrsta nije na popisu briga organizacija za zaštitu vrsta zbog svoje velike evropske populacije i širenja svojeg opsega staništa u prošlom stoljeću. Katkad je meta ptica grabljivica ili parazita. Moguće je da je ova vrsta bila izvorno "kralj ptica" u evropskom folkloru.

## Opis 
Vatroglavi kraljić malena je ptica, dugačka približno 9cm s rasponom krila od 13 do 16cm,

## Taksonomija i klasifikacija 
[mini|Mužjak u ruci ([Lille).]]
Kraljići se katkad uključuju u grmuše, ali im se često daje status porodice, pogotovo nakon što su nedavna istraživanja pokazala da su, uprkos površnim sličnostima, kraljići filogenetski udaljeni od grmuša. Imena porodice, Regulidae, i njenog jedinog roda, *Regulus*, potiču od latinskog *regulus*, umanjenice riječi *rex*, odnosno "kralj", te se odnose na karakteristične narandžaste ili žute ćube odrasle ptice. Vatroglavog kraljića prvi put je formalno opisao holandski zoolog Coenraad Jacob Temminck 1820. kao *Sylvia ignicapilla*; relativno kasna identifikacija ove česte evropske ptice objašnjava se time da je bilo rasprostranjeno mišljenje da se radi o nekom varijetetu kraljića. Ime vrste potiče od latinske riječi *ignis* – "vatra" i *capillus* – "kosa".

Postoje dvije široko priznate podvrste vatroglavog kraljića, *R. i. ignicapilla* i mediteranski *R. i. balearicus* (von Jordans, 1923). Ova druga podvrsta naseljava Baleare i sjever Afrike, te je neznatno bljeđa ispod i sivkastija na vrhu od prve podvrste. Vatroglavi kraljić s Madeire, *R. madeirensis*, također je formalno smatran podvrstom, ali filogenetske analize na temelju citohroma *b* pokazale su da se madeirski kraljić razlikuje na nivou vrste. Razlika gena citohroma *b* između madeirskog i evropskog vatroglavog kraljića je 8,5%, što se može uporediti s nivoom raznolikosti između ostalih vrsta roda *Regulus*, kao što je 9% između kraljića (*Regulus regulus*) i američkog žutoglavog kraljića (*Regulus satrapa*). Ta ostrvska vrsta također se razlikuje u morfologiji i vokalizaciji. Sugeriranu podjelu prihvatilo je i Udruženje komiteta evropskih rijetkosti (AERC) 2003, iako neki autoriteti, kao što je *The Clements Checklist of Birds of the World*, nisu priznali ovu novu vrstu.

Tajvanskog kraljića (*Regulus goodfellowi*) neki smatraju rasom vatroglavog kraljića; ipak, pjesma ove tajvanske ptice, koja je slična himalajskim rasama kraljića (*Regulus regulus*) i genetičke informacije ukazuju da je povezan s *himalajskim* kraljićem, kao i samo udaljeno s vrstom vatroglavog kraljića. Kraljići na Kanarima, koji su se također smatrali bliskima vatroglavim kraljićima, danas se smatraju dvjema podvrstama kraljića (*Regulus regulus*).

### Fosili 
Postoji jako malo fosila iz pleistocena (prije 2,6 miliona do 12.000 godina) iz Evrope i Izraela koji se odnose na postojeće vrste roda *Regulus*, većinom kraljića ili neidentificiranih vrsta, ali i španskog primjerka vatroglavog kraljića. Lakatna kost iz Bugarske identificirana je da pripada fosilnoj vrsti, *Regulus bulgaricus*, od prije 2,6 miliona godina. Čini se da se radi o pretku današnjeg vatroglavog kraljića, dok se žutoglavi kraljić odvojio od ove linije sredinom pleistocena.

## Rasprostranjenost i stanište 
[mini|[Hrast plutnjak predstavlja jedno od drveta na kome ova ptica provodi najviše vremena.]]
Vatroglavi kraljić gnijezdi se i obitava u širokolisnim i mješovitim šumama umjerene klime, a voli hrast plutnjak i jovu gdje je moguće, ali i bukvu i božićno drvo. Nastanjuje i mješovite širokolisne i četinarske šume, posebno neke vrste drveća kao što su smreka, jela, kedar i bor, često one uz koje rastu kleka, bršljan ili divlja ruža. U suhim mediteranskim područjima nastanjuje četinare, hrastove i mješovite šume na nadmorskoj visini do 2.800m. Zimi se manje oslanja na zimzeleno drveće nego kraljić, pa se premješta prema granici šume i prema šikari. Putuje sam ili u parovima, pa često odlazi u grmlje i nižu vegetaciju.

Ova se ptica gnijezdi po gotovo cijeloj Evropi, od južne Engleske, Francuske, Španije i Portugala na zapadu pa sve do Bjelorusije, Ukrajine, Grčke i Baltika na istoku i sjeveru. Postoje i izolirane populacije istočno od glavnih staništa, u zapadnoj Gruziji, Krimu i Turskoj. Njen areal je između 16 i 24° izolinija. Južne ptice uglavnom su stanarice, za razliku od sjevernih i istočnih populacija koje migriraju tokom zime prema mediteranskim područjima. *R. i. balearicus* obitava na Balearima i u sjevernim dijelovima Maroka, Alžira i Tunisa. Ova vrsta primijećena je i na udaljenim mjestima po Norveškoj, Finskoj, Estoniji, Kipru, Egiptu i Libanu.

## Ishrana 
[mini|Vatroglavi kraljić u početku svoje mlade hrani [skokunima (prosječna veličina 4mm), nakon čega zahtijevaju veću hranu kako rastu.]]
Sve vrste kraljića gotovo isključivo su insektojedi i hrane se zglavkarima s mekanom kutikulom, kao što su skokuni, lisna uš i pauci. Hrane se i ličinkama i jajima pauka i insekata, a povremeno uzimaju i pelud. Sve vrste lebde prije nego što nađu i uhvate insekta. Vatroglavi kraljić voli veliki plijen, za razliku od žutoglavog. I jedna i druga vrsta često se hrane insektima zarobljenim u paučini, a vatroglavi kraljić često pojede i samog pauka.

Mladi se hrane gotovo isključivo skokunima; jedini izuzeci su povremeno pauci. Od petog dana pa nadalje, hrana za ptiće u gnijezdu uključuje i biljne uši i veliku količinu puževih kućica koje su potrebne za rast kostiju. Nakon druge sedmice, hrana uključuje i velike moljce i gusjenice, kao i razne vrste zglavkara koje odrasli uglavnom izbjegavaju, kao što su kosci, uholaže i stonoge. U nekim područjima, zimske ptice razvile su naviku da se približe stanicama za hranjenje životinja radi masne hrane, katkad s kraljićem i drugim pticama, kao što je obični zviždak i crnokapa grmuša.

## Razmnožavanje 
[mini|Vatroglavi kraljić pjeva u [Galicija (Španija)|Galiciji (Španija).]]
[mini|Jaja vatroglavog kraljića – [Muzej Toulousea.]]
Vatroglavi kraljić je monogaman. Mužjak pjeva tokom razdoblja parenja, često s uzdignutom ćubom i šepuri se tako što vrh perja uperi prema ženki, pokaže ćubu i šare na glavi. Po tome se također razlikuje od kraljića koji se pokloni kako bi naglasio ćubu na glavi. Velik je teritorij u vrijeme parenja – otprilike 0,5 hektara – i poklapa se sa susjednim teritorijima kraljića. Te dvije vrste ptice katkad se mogu i sukobiti dok brane teritorij, kod drugih slučajeva, dva kraljića su naučila da ignoriraju pjesmu jedno drugog. Tokom šepurenja, mužjak vatroglavog kraljića usmjeri ćubu prema ženki i lebdi iznad nje prije parenja. Gnijezdo je zatvoreno i sagrađeno od tri sloja s malenim ulazom na vrhu. Gornji sloj čine mahovina, grančice, paučina i lišaj. Paučina se koristi da bi katkad učvrstila grančice oko gnijezda. Srednji sloj čine mahovina, popraćena perjem (katkad i do 3.000). dok su jaja madeirskog vatroglavog kraljića bijele boje sa smeđim pjegama. Veličina jaja je oko  i teže oko 0,7 grama, od čega 5% otpada na ljusku. U jednom gnijezdu ima približno 7–12 jaja. Ženka leži na jajima 14,5 do 16,5 dana, sve dok se mladi ne izlegu, a sazru osam do deset dana nakon toga. Oba roditelja hrane mlade. *zit-zit-zit* češće nego *see-see-see*.

## Predatori i paraziti 
[mini|[Obični kobac glavni je predator malih ptica.]]
Glavni predator malih šumskih ptica je obični kobac, čijih se 98% ishrane sastoji od ptica. Šumska sova oslanja se na ulov sisara, ali trećinu njene hrane također sačinjavaju šumske ptice. Jaja u gnijezdu mogu pojesti vjeverice, šojke i pjegavi djetlići.

Invazivni argentinski mrav (*Linepithema humile*) čest je u mediteranskim područjima, pa smanjuje brojnost zglavkara, tako što potiskuje domaće vrste mrava, što utiče i na vatroglavog kraljića koji na raspolaganju ima manje insekata kojima hrani mlade.

Postoji manjak informacija o parazitima vatroglavog kraljića, ali rasprostranjena tetrebova buha (*Dasypsyllus gallinulae*), primijećena je u redovima roda *Regulus*. Pernate grinje uočene su kod tih ptica, među njima i *Proctophyllodes glandarinus*. Te grinje žive na gljivicama koje rastu na perju. Gljivice na perju izgleda se hrane keratinom vanjskog perja ili uljem od perja.

## Status 
Vatroglavi kraljić proširio je svoj areal rasprostranjenja u 19. i 20. stoljeću, ali je zabilježeno da se prvi put gnijezdio tek 1962, Godine 1986. zabilježena je i populacija na sjeveru Maroka. Lokalno opadanje populacije može nastati zbog zagađenja teškim metalom koji utiče na ptice koje se hrane na tlu ili provode vrijeme po lišću drveća. Vatroglavi kraljić ima široki raspon staništa pa se procjenjuje da mu je populacija između 10 i 30 miliona jedinki, većinom u Evropi. Procjenjuje se da je populacija stabilna zbog nedostatka dokaza o opadanju ili ozbiljnoj prijetnji. IUCN-ova crvena lista ga na svojoj listi stavlja kao vrstu koja nije ugrožena.

## U kulturi 
Aristotel i Plinije Stariji navode legendu o takmičenju između ptica kako bi vidjele koja će biti kralj, a titulu osvaja ona ptica koja može poletjeti do najveće visine. Isprva se činilo da će jastreb pobijediti s lakoćom, ali se umorio i jedna mala ptica, koja se skrivala iza njegovog repa, pojavila se i poletjela na još većoj visini, pa je osvojila titulu. Na temelju te legende, u većini evropskog folklora, carić (*Troglodytes troglodytes*) opisan je kao "kralj ptica" ili nosilac plamena. Ipak, ovi su se termini koristili i za vrste roda *Regulus*, pa se pretpostavlja da porijeklo naziva potiče od vatrene ćube na glavi. Nastala je i manja konfuzija zbog sličnosti starogrčke riječi za carića (βασιλεύς *basileus*, "car") i ćube (βασιλισκος *basiliskos*, "carić").

## Galerija 

Datoteka:Estrelinha de Cabeça Listada (Regulus Ignicapilla).jpg|Vatroglavi kraljić na čempresu
Datoteka:Firecrest93.JPG|Ilustracija
Datoteka:Regulus ignicapillus nest.jpg|Primjer gnijezda
Datoteka:Regulus ignicapillus 3.jpg|Vatroglavi kraljić u prirodi
Datoteka:Regulus ignicapilla.jpg|Ptica u letu

## Reference
## Literatura 
* 
* 

## Vanjski linkovi 
* Videi, fotografije i zvučni snimci vatroglavog kraljića  na sajtu Internet Bird Collection
* *Ageing and sexing* (PDF; 2,7MB), Javier Blasco-Zumeta i Gerd-Michael Heinze

Kategorija:Regulus
Kategorija:Ptice Evrope