Mezentera

**Mezentera** ili **mezenterij** (lat. *mesenterium*, od *meso*– = (iz)među + grč. ἔντερον –*enteron* = crijevo)  je trbušna opna u udvostručene trbušne maramice koja spaja utrobne organe, a osobito crijeva. To je organ koji veže crijeva za stražnji trbušni zid kod ljudi, a počinje na dvostrukom naboru peritoneuma. Između ostalih funkcija,  pomaže u skladištenju masti i omogućava da  krvni i limfni sudovi, kao  i nervi opskrbe crijeva.
Smatralo se da je mezokolon fragmentirana struktura sa svim imenovanim dijelovima – uzlaznim, poprečnim, silaznim i sigmoidnim dijelom,  **mezokolononom**, **mezoapendiksom**  i **mezorektumom** — odvojeno završavajući njihovo umetanje u stražnji trbušni zid. Međutim, 2012., nova mikroskopska i elektronskomikroskopska ispitivanja na Univerzitetu u Limericku (*University of Limerick*), pokazali su da je mezokolon jedna struktura izvedena iz duodenojejunumske fleksure (*flexura duodenoieiunalis*) i proteže se do distalnog mezorektumskog sloja.

Dakle, mezentera je unutrašnji organ.

## Struktura 
Mezentera tankog crijeva nastaje iz **korijena mezentere** (ili **mezenternog korijena**) i dio je koji je povezan sa strukturama ispred kičmenog stuba. Korijen je uzak, dugačak oko 15 &nbsp;cm, širok 20 &nbsp;cm, i usmjeren je koso od duodenojejunumskog pregiba ( fleksure) na lijevoj strani drugog  slabinskog pršljena udesno od  krstačnoilijačnog zgloba. Korijen mezentere proteže se od duodenojejunumskog pregiba do ileocekumskog spoja. Ovaj dio tankog crijeva nalazi se centralno u trbušnoj šupljini i leži iza poprečnog dijela debelog crijeva i velikog omentuma.

Mezentera se veže za debelo crijevo na gastrointestinalnom rubu i nastavlja se na nekoliko područja mezokolona. Dijelovi mezokolona preuzimaju imena iz dijela debelog crijeva za koji se vežu. To su poprečni mezokolon,  koji se veže za poprečni dio debelog crijeva, sigmoidni mezokolon koji se veže za sigmoidno debelo crijevo, mezoapendiks, koji se veže za slijepo crijevo i mezorektum, koji se veže za gornju trećinu rektuma.

Uobičajeno se ranije učilo da su područja mezokolona odvojeni dijelovi s odvojenim umecima u stražnji trbušni zid. U 2012. godini poduzete su prve detaljne opservacijske i histološke studije mezokolona i to je otkrilo nekoliko novih nalaza. Studija je obuhvatila 109 pacijenata kolektomijom na otvorenom, izbornom, totalnom trbuhu.  Anatomska zapažanja zabilježena su tokom operacije i na postoperativnim uzorcima.

Ove studije su pokazale da je mezokolon kontinuiran, od ileocekumskog do rektosigmoidnog nivoa. Također je pokazano da se mezenterno ušće nalazi na ileocekumskom i rektosigmoidnom spoju, kao i na fleksiji jetre i slezine i da svako ušće uključuje peritoneumska i omentumska veziva. Pokazano je da proksimalni dio rektuma polazi od ušća mezorektuma i mezosigmoidnog dijela debelog crijeva. Uočeno je da ravnina zauzeta perinefrosnom fascijom razdvaja cijelu apozicijsku mezenteru tankog crijeva i mezokolona od retroperitoneuma. Duboko u karlici, ova se fascija spaja da bi nastala predkrstačna fascija. Mikroskopska struktura mezokolona i pridružene fascije konzistentna je od ileocekumskog do mezorektumskog nivoa. Površina mezotela i ispod vezivnog tkiva univerzalno su vidljivi. Adipocitni režnjići unutar tijela mezokolona odvojeni su vlaknastim septama koje proizlaze iz submezotelnog vezivnog tkiva. Kada su postavljeni na retroperitoneum, dva mezotelna sloja razdvajaju mezokolon i temeljni retroperitoneum. Između njih nalazi se Toldtova fascija, diskretni sloj vezivnog tkiva. Limfni kanali su vidljivi u mezokoličnom vezivnom tkivu i u Toldtovoj fasciji.

Tokom ovih topografskih promjena, leđni dio mezentere prolazi kroz odgovarajuće promjene. Prema većini anatomskih i embrioloških udžbenika,  nakon usvajanja konačnog položaja uzlazni i silazni mezokolon nestaju tokom embriogeneze. „Embriologija – ilustrirani tekst u boji“ (*Embryology—An Illustrated Colour Text*), "većina srednjeg crijeva zadržava originalnu leđnu mezenteru, iako dijelovi duodenuma izvedeni iz srednjeg crijeva to ne čine. Mezentera povezana s uzlaznim i silaznim crijevom se resorbuje , dovodeći ove dijelove debelog crijeva u bliski kontakt sa tjelesnim zidom". U knjizi „Čovjek u razvoju“ (*The Developing Human*), autor navodi, "mezentera uzlaznog debelog crijeva stapa se s tjemenom peritoneum na ovom zidu i nestaje; posljedično tome i uzlazno debelo crijevo postaje retroperitoneumsko". Da bi se pomirile ove razlike, predloženo je nekoliko teorija embriološkog razvoja mezentere  - uključujući teorije "regresije" i "klizanja", ali nijedna nije široko prihvaćena.

Dio **leđne mezentere** koji se vežeza veliki pregib želuca, poznat je kao **leđnia mezogastrij**,  koji pridržava kočlon naziva se mezokolon. Leđni mezogastrij se razvija u veliki omentum.

#### Ventralna mezentera 
Razvoj pregrade *septum transversum* učestvuje u formiranju dijafragme, dok kaudalni dio u koje raste jetra čini **ventralnu mezenteru**. Dio ventralne mezentere koji se veže za želudac poznat je kao **ventralni mezogastrij**.

Mali omentum nastaje stanjivanjem mezoderma ili trbušnog mezogastrija, koji veže želudac i dvanaestopalačno crijevo za prednji trbušni zid. Kasnijim rastom jetre ovaj list mezoderma, dijeli se na dva dijela – mali omentum između želuca i jetre i falciformni i srčani ligament, između jetrr i trbušnog zida dijafragme.

Tromboza gornje mezenterne vene može prouzrokovati mezenteričnu ishemiju, poznatu i kao *ishemično crijevo*. Mezenterna ishemija također može biti posljedica stvaranja volvulusa, iskrivljene petlje tankog crijeva, koja kada se omota oko sebe i također prečvrsto zatvori mezenteru,  može izazvati ishemiju.

Racionalizacija anatomije mezenterskog i peritoneumskog pregiba omogućava hirurgu da razlikuje oboje od unutarperitoneumskih adhezija – koje se nazivaju i urođene adhezije. One se veoma razlikuju među pacijentima i javljaju se na nekoliko lokacija. Kongenitalne adhezije se javljaju između bočne površine peritoneuma koji prekriva mobilnu komponentu mezozigmoidnog denbelog crijeva i parijetalnog dijela peritoneuma u lijevoj ilijačnoj jami. Tokom lateralnog do medijalnog pristupa mobilizaciji mezozigmoida,  moraju se prvo odvojiti, prije nego što se pristupi  peritoneumu. Slično tome, dolazi se do žarišta adhezija između donje površine velikog omentuma i glavene površine  poprečnog mezokolona. Njima se može pristupiti nakon razdvajanja peritoneumskog nabora, koji povezuje veliki omentum i poprečni dio debelog crijeva. Adhezije ovdje moraju biti odvojene, kako bi se velikii omentum izdvojio od poprečnog mezokolona, čime se omogućava pristup pravoj maloj vrećici.

Nedavno su hirurški principi na kojima počiva TME kod karcinoma rektuma ekstrapolirani na hirurgiju debelog crijeva. Totalnana ili kompletna mezokolična ekscizija (CME), koristi planarnu operaciju i opsežnu mezenterektomiju (tzv. visoka kravata) kako bi se minimaliziralo lomljenje mezentere i maksimizirali prinosi limfnih čvorova. Primjena ovog T / CME smanjuje lokalne petogodišnje stope recidiva kod karcinoma debelog crijeva sa 6,5% na 3,6%, dok su petogodišnje stope preživljavanja povezane sa karcinomom kod pacijenata kojima je resekcija izliječena, povećane sa 82,1% na 89,1%.

### Radiologija 
Nedavne radiološke procjene mezenternog organa provedene su u kontekstu suvremenog razumijevanja njegove anatomije. Kada se ovaj organ podijeli na nefleksibilna i fleksurna područja, oni se lahko mogu razlikovati kod većine pacijenata na CT-snimanju. Pojašnjenje radiološkog izgleda ljudske mezentere rezonira sa Doddsovim sugestijama i omogućava jasniju konceptualizaciju mesenternih poremećaja u bolesnim stanjima. To je od neposrednog značaja za širenje raka kod karcinoma debelog crijeva i perforiranom divertikulskom bolešću, te kod pankreatitisa, gdje kolekcije tekućine u maloj vrećici razdvajaju mezokolon od retroperitoneuma i tako se unutar njega šire.

## Historija 
Mezentera je poznata hiljadama godina, ali nije bilo jasno da li je jedinstven organ ili postoji nekoliko mezentera. Za klasični anatomski opis mezokolona zaslužan je britanski hirurg Sir Frederick Treves, 1885., iako opis membrane kao jedinstvene strukture datira najmanje od  Leonarda da Vincija. Treves je poznat po tome što je izveo prvu apendektomiju u Engleskoj 1888; bio je hirurg i kraljice Viktorije i kralja Edvarda VII. Proučavao je ljudsku mezenteru i peritoneumske nabore 100 leševa i opisao desni i lijevi mezokolon kao ostatak ili odsustvo kod odrasle osobe. U skladu s tim, našao je da se mezentera tankog crijeva, poprečni i sigmoidni mezokolon završavaju ili se pričvršćuju svojim umetanjem u stražnji trbušni zid. Ove tvrdnje uključene su u glavnu hiruršku, anatomsku, embriološku i radiološku literaturu dužee od jednog stoljeća.

Gotovo 10 godina prije Trevesa, austrijski anatom Carl Toldt opisao je postojanje svih dijelova mezokolona kod odraslih. Toldt je bio profesor anatomije u Pragu i Beču; objavio je svoj izvještaj o ljudskoj mezenterii 1879. Toldt je identificirao fascijsku ravan između mezokolona i osnovnog retroperitoneuma, nastalu fuzijom visceralnog peritoneuma mezokolona s parijetalnim peritoneumom retroperitoneuma (što je kasnije postalo poznato kao Toldtova fascija).

U 1942., anatom Edward Congdon pokazao je također da su se
desni i lijevi mezokolon zadržali  i u odrasloj dobi i ostali odvojeni od retroperitoneuma – vanretroperitoneaumski. Radiolog Wylie J. Dodds opisao je ovaj koncept, 1986. Dodds je ekstrapolirao da će se radiološki izgled mezentere i peritoneumskih nabora uskladiti sa stvarnom anatomijom ako mezokolon ostane ekstraretroperitoneumska struktura — odvojena od retroperitoneuma — a tek tada bi se radiološki izgled mezentere i peritoneumskih nabora uskladio sa stvarnom anatomijom.  Najveći pojedinačni napredak u tom pogledu bila je identifikacija mezenterskog organa kao susjednog, jer obuhvata gastrointestinalni trakt od duodenojejunalne fleksije do mezorektumske razine. i u naukama vezanim za anatomiju i prenatalni razvoj.

### Limfangiologija 
Poboljšano razumijevanje mezenterne strukture i histologije omogućilo je formalnu karakterizaciju mezenterske limfangiologije. Stereološke procjene limfnih sudova pokazuju bogatu limfnu mrežu ugrađenu u rešetku mezenternog vezivnog tkiva. U prosjeku, sudovi se javljaju na svakih  0,14&nbsp;mm i unutar 0,1&nbsp;mm  od mezokoličnih površina – prednje i stražnje. Limfni kanali su također identificirani i u Toldtovoj fasciji, iako njihov značaj nije poznat.

## Dodatne slike

Small intestine dissection.jpg| Odnos crijnih mezentera. Duboka sisekcija, prednji pogled

## Također pogledajte
*Mezorhij
*Mezovarij
*Mezoderm

## Reference
## Vanjski linkovi
* 
* 
* McGill
(Wayback Machine copy)

Kategorija:Probavni sistem
Kategorija:Trbuh
Kategorija:Organi
Kategorija:Anatomija čovjeka
Kategorija:Anatomija životinja