Banka krvi

thumb|right| Banka krvi u Francuskoj
**Banka krvi** je centar u kojem se krv prikupljena kao rezultat doniranja krvi pohranjuje i čuva za kasniju upotrebu u transfuziji krvi. Termin "banka krvi" obično se odnosi na odjeljenje bolnice, obično unutar kliničke patologije, gdje se vrši skladištenje krvnih produkata i predtransfuzija i testiranje kompatibilnosti krvi. Međutim, ponekad se odnosi na centar za prikupljanje, a neke bolnice također vrše prikupljanje. Bankarstvo krvi uključuje zadatke vezane za prikupljanje, obradu, testiranje, odvajanje i skladištenje krvi.
Za agencije za doniranje krvi u raznim zemljama, pogledajte popis agencija za doniranje krvi i popis agencija za doniranje krvi u Sjedinjenim Američkim Državama.
 
## Tipovi transfuzirane krvi
Postoji nekoliko tipova transfuzije krvi:
* Puna krv, što je krv koja se transfuzira bez odvajanja.
* Crvena krvna zrnca ili krvne masne ćelije se transfuziraju pacijentima s anemijom/nedostatkom željeza. Također pomažu u poboljšanju zasićenosti krvi kisikom. Može se čuvati na 2,0&nbsp;°C-6,0&nbsp;°C tokom 35-45 dana.
* Transfuzija trombocita se transfuzira osobama s niskim brojem trombocita. Trombociti se mogu čuvati na sobnoj temperaturi do 5-7 dana. Trombociti jednog donora, koji imaju veći broj trombocita, ali su malo skuplji od običnih.
* Transfuzija plazme je indicirana pacijentima s insuficijencijom jetre, teškim infekcijama ili ozbiljnim opekotinama. Svježe smrznuta plazma može se čuvati na vrlo niskoj temperaturi od -30&nbsp;°C do 12 mjeseci. Odvajanje plazme od krvi donora naziva se plazmafereza.
## Historija
[thumb|[Luis Agote (*drugi s desna*) nadgleda jednu od prvih sigurnih i efikasnih transfuzija krvi 1914. godine]]
Dok su prve transfuzije krvi vršene direktno od davatelja do primatelja prije koagulacije, otkriveno je da je dodavanjem antikoagulansa i hlađenjem krvi moguće čuvati je nekoliko dana, čime je otvoren put za razvoj banaka krvi. John Braxton Hicks je bio prvi koji je eksperimentisao s hemijskim metodima za sprječavanje koagulacije krvi u bolnici St Mary's u Londonu, krajem 19. stoljeća. Međutim, njegovi pokušaji, koristeći natrij- fosfat, bili su neuspješni.
 
Prvu nedirektnu transfuziju izvršio je 27. marta 1914. godine belgijski doktor Albert Hustin, iako se radilo o razrijeđenom rastvoru krvi. Argentinski doktor Luis Agote koristio je mnogo manje razrijeđeni rastvor u novembru iste godine. Obojica su koristili natrij-citrat kao antikoagulans.
 
### Prvi svjetski rat
Prvi svjetski rat djelovao je kao katalizator za brzi razvoj banaka krvi i tehnika transfuzije. Inspirisan potrebom da se krv da ranjenim vojnicima u nedostatku donora, Francis Peyton Rous na Univerzitetu Rockefeller (tada Rockefeller institutu za medicinska istraživanja) želio je riješiti probleme transfuzije krvi. Njihov izvještaj iz marta 1915. godine o identifikaciji mogućeg konzervansa za krv bio je neuspješan. Eksperimenti sa želatinom, agarom, ekstraktima krvnog seruma, škrobom i goveđim albuminom pokazali su se beskorisnim.
 
U junu 1915. godine, objavili su prvi važan izvještaj u *Journal of the American Medical Association* u kojem se navodi da se aglutinacija može izbjeći ako se prethodno testiraju uzorci krvi davatelja i primatelja. Razvili su brz i jednostavan metod za testiranje kompatibilnosti krvi u kojoj se lako mogu utvrditi koagulacija i podobnost krvi za transfuziju. Koristili su natrij-citrat za razrjeđivanje uzoraka krvi, a nakon miješanja krvi primatelja i davatelja u omjerima 9:1 i 1:1, krv bi se ili zgrudvala ili ostala vodenasta nakon 15 minuta. Njihov rezultat, uz medicinski savjet, bio je jasan:[Ako] je zgrudvavanje prisutno u smjesi 9:1, a u manjoj mjeri ili uopšte ne u smjesi 1:1, sigurno je da krv pacijenta aglutinira krv davaoca i možda je hemolizuje. Transfuzija je u takvim slučajevima opasna. Zgrudnjavanje u smjesi 1:1 s malo ili nimalo u smjesi 9:1 ukazuje na to da plazma potencijalnog donora aglutinira ćelije potencijalnog primatelja. Rizik od transfuzije je mnogo manji u takvim okolnostima, ali se može sumnjati da li je krv jednako korisna kao ona koja ne aglutinira i nije aglutinirana. Uvijek treba odabrati krv ove druge vrste ako je moguće. Rous je bio dobro svjestan da je austrijski ljekar Karl Landsteiner otkrio krvne grupe deset godina ranije, ali praktična upotreba još nije bila razvijena, kako je opisao: "Sudbina Landsteinerovog napora da skrene pažnju na praktičnu važnost grupnih razlika u ljudskoj krvi pruža izvrstan primjer znanja koje označava da je tehnika odugovlačila. Transfuzija se još uvijek nije vršila jer je (barem do 1915. godine) rizik od zgrušavanja bio prevelik." U februaru 1916. godine, u časopisu *Journal of Experimental Medicine* izvijestili su o ključnoj metodi za konzerviranje krvi. Zamijenili su aditiv, želatinu, mješavinom natrij- citrata i glukoze (dekstroza) i otkrili: "u mješavini od 3 dijela ljudske krvi, 2 dijela izotoničnog rastvora citrata (3,8 posto natrij-citrata u vodi) i 5 dijelova izotoničnog rastvora dekstroze (5,4 posto dekstroze u vodi), ćelije ostaju netaknute oko 4 sedmice." Poseban izvještaj pokazuje da upotreba citrat-saharoze (saharoze) može održavati krvne ćelije dvije sedmice. Primijetili su da su konzervirane krvi bile baš kao svježe krvi i da "odlično funkcioniraju kada se ponovo unesu u tijelo".  
Kanadski poručnik Lawrence Bruce Robertson odigrao je ključnu ulogu u uvjeravanju Kraljevskog vojnog medicinskog korpusa (RAMC) da usvoji upotrebu transfuzije krvi u Stanama za zbrinjavanje ranjenika za ranjenike. U oktobru 1915. godine, Robertson je izvršio svoju prvu ratnu transfuziju, špricem pacijentu koji je imao višestruke rane od šrapnela. Nakon toga je izvršio još četiri transfuzije u narednim mjesecima, a o njegovom uspjehu je izvješten Sir Walter Morley Fletcher, direktor Komiteta za medicinska istraživanja.
thumb|left| Ruski špric za direktnu transfuziju krvi između ljudi iz Drugog svjetskog rata
Robertson je objavio svoja otkrića u *British Medical Journal* 1916. godine i - uz pomoć nekoliko istomišljenika (uključujući i eminentnog ljekara Edwarda Williama Archibalda) - uspio je uvjeriti britanske vlasti u prednosti transfuzije krvi. Robertson je nastavio s uspostavljanjem prvog aparata za transfuziju krvi u stanici za prihvat ranjenika na Zapadnom frontu u proljeće 1917. godine.
 
Oswald Hope Robertson, medicinski istraživač i oficir američke vojske, radio je s Rousom u Rockefelleru između 1915. i 1917. godine i naučio metode usporedbe i konzervacije krvi. Bio je pridružen RAMC-u 1917. godine, gdje je odigrao ključnu ulogu u osnivanju prvih banaka krvi, s vojnicima kao donorima, u pripremi za očekivanu Treću bitku kod Ypresa. Koristio je natrij-citrat kao antikoagulans, a krv je vađena iz uboda u veni i pohranjena u boce na britanskim i američkim stanicama za prikupljanje ranjenika duž fronta. Također je eksperimentirao sa čuvanjem odvojenih eritrocita u ledenim bocama. Volonteri su podvrgnuti nizu fizičkih testova kako bi se utvrdila njihova krvna grupa. Londonska služba za transfuziju krvi (Nacionalna služba za transfuziju krvi) bila je besplatna i brzo se širila. Do 1925. godine pružala je usluge za gotovo 500 pacijenata i 1926. godine je uključena u strukturu Britanskog Crvenog krsta. Slični sistemi uspostavljeni su u drugim gradovima, uključujući Sheffield, Manchester i Norwich, a rad službe počeo je privlačiti međunarodnu pažnju. Slične službe uspostavljene su u Francuskoj, Njemačkoj, Austriji, Belgiji, Australiji i Japanu.
 
Vladimir Šamov i Sergej Judin u Sovjetskom Savezu bili su pioniri transfuzije krvi s kadavera od nedavno preminulih donora. Judin je prvi put uspješno izveo takvu transfuziju 23. marta 1930. godine i prijavio svojih prvih sedam kliničkih transfuzija s krvlju s kadavera na Četvrtom kongresu ukrajinskih hirurga u Harkivu u septembru. Također 1930. godine, Judin je organizovao prvu svjetsku banku krvi u Institutu Nikolaj Sklifosovski, što je postavilo primjer za osnivanje daljnjih banaka krvi u različitim regijama Sovjetskog Saveza i drugim zemljama. Do sredine 1930-ih Sovjetski Savez je uspostavio sistem od najmanje 65 velikih centara za krv i više od 500 podružnica, koji su svi skladištili "konzerviranu" krv i slali je u sve krajeve zemlje.
[thumb|left|Britanski poster koji ohrabruje ljude da daju [krv za ratne napore]]
Jednu od najranijih banaka krvi osnovao je Frederic Durán-Jordà tokom Španskog građanskog rata 1936. godine. Duran se pridružio Službi za transfuziju u Bolnici Barcelona na početku sukoba, ali bolnica je ubrzo bila preopterećena potražnjom za krvlju i nedostatkom dostupnih donora. Uz podršku Ministarstva zdravstva Španske republikanske armije, Duran je osnovao banku krvi za upotrebu ranjenih vojnika i civila. 300-400 ml ekstrahovane krvi pomiješano je sa 10% rastvorom citrata u modificiranoj Duran Erlenmeyerovoj tikvici. Krv je čuvana u sterilnoj staklenoj posudi pod pritiskom na 2&nbsp;°C. Tokom 30 mjeseci rada, Služba za transfuziju Barcelone registrovala je skoro 30.000 donora i obradila 9.000 litara krvi.
In 1937 Bernard Fantus, direktor terapije u Bolnici okruga Cook u Čikagu, osnovao je jednu od prvih bolničkih banaka krvi u Sjedinjenim Američkim Državama. Prilikom stvaranja bolničke laboratorije koja je čuvala, hladila i skladištila krv donora, Fantus je osmislio termin "banka krvi". U roku od nekoliko godina, bolničke i lokalne banke krvi osnovane su širom Sjedinjenih Država.
 
Frederic Durán-Jordà je pobjegao u Britaniju 1938. godine i radio je sa Janet Vaughan na Kraljevskom postdiplomskom medicinskom fakultetu u bolnici Hammersmith na stvaranju sistema nacionalnih banaka krvi u Londonu. S obzirom na to da je izbijanje rata izgledalo neizbježno 1938. godine, Ministarstvo rata je osnovalo Vojno skladište za zalihe krvi (ABSD) u Bristolu, na čelu s Lionelom Whitbyjem, koje je kontroliralo četiri velika skladišta krvi širom zemlje. Britanska politika tokom rata bila je opskrba vojnog osoblja krvlju iz centraliziranih skladišta, za razliku od pristupa koji su koristili Amerikanci i Nijemci, gdje su trupe na frontu bile iskrvarene kako bi se osigurala potrebna krv. Britanski metod pokazao se uspješnijom u adekvatnom ispunjavanju svih zahtjeva i preko 700.000 donora je iskrvarilo tokom rata. Ovaj sistem se razvio u Nacionalnu službu za transfuziju krvi, osnovanu 1946. godine, prvu nacionalnu službu koja je implementirana.

### Napredak u medicini
thumb| Ranjenom vojniku je data krvna plazma na Siciliji, 1943.
Program prikupljanja krvi pokrenut je u SAD-u 1940. godine, a Edwin Cohn je bio pionir u procesu frakcioniranja krvi. Razradio je tehnike za izolaciju frakcije serumskog albumina krvne plazme frakcioniranja krvi, koja je neophodna za održavanje osmotskog pritiska u krvnim sudovima, sprječavajući njihov kolaps.
Upotreba krvne plazme kao zamjene za punu krv i za transfuzijske svrhe predložena je još 1918. godine, u rubrikama za korespondenciju *British Medical Journal*, od strane Gordona R. Warda. Na početku Drugog svjetskog rata, tečna plazma je korištena u Britaniji. Veliki projekat, poznat kao 'Krv za Britaniju', započeo je u augustu 1940. godine kako bi se prikupila krv u bolnicama u New York Cityju za izvoz plazme u Britaniju. Razvijen je paket suhe plazme, koji je smanjio lomljenje i znatno pojednostavio transport, pakovanje i skladištenje.
 
[thumb|left|[Charles R. Drew je nadgledao proizvodnju krvne plazme za transport u Britaniju tokom Drugog svjetskog rata.]]
Dobiveni paket suhe plazme dolazio je u dvije limene konzerve koje su sadržavale boce od 400 ccm. Jedna boca je sadržavala dovoljno destilirane vode za rekonstituciju suhe plazme koja se nalazila u drugoj boci. Za otprilike tri minute, plazma bi bila spremna za upotrebu i mogla bi ostati svježa oko četiri sata. Charles R. Drew je imenovan za medicinskog nadzornika i uspio je transformirati metode epruvete u prvu uspješnu tehniku masovne proizvodnje.
 
Još jedan važan proboj dogodio se 1939–40. kada su Karl Landsteiner, Alex Wiener, Philip Levine i R.E. Stetson otkrili Rh sistem krvnih grupa, za koji se utvrdilo da je uzrok većine transfuzijskih reakcija do tada. Tri godine kasnije, uvođenje otopine kiselina-citrat-dekstroza (ACD) od strane J.F. Loutita i Patricka L. Mollisona, koja je smanjila volumen antikoagulansa, omogućilo je transfuzije većih količina krvi i omogućilo duže skladištenje.
Carl Walter i W.P. Murphy Jr. je 1950. godine predstavio plastičnu vrećicu za prikupljanje krvi. Zamjena lomljivih staklenih boca izdržljivim plastičnim vrećicama omogućila je evoluciju sistema za prikupljanje koji je omogućavao sigurnu i jednostavnu pripremu više krvnih komponenti iz jedne jedinice pune krvi.
Dalje produženje roka trajanja uskladištene krvi do 42 dana omogućio je antikoagulansni konzervans CPDA-1, uveden 1979. godine, koji je povećao zalihe krvi i olakšao dijeljenje resursa među bankama krvi.
 
## Prikupljanje i obrada
[thumb| Žena prima krv, [Sydney, Australija, 1940. ]]
[right|thumb| Doniranje krvi u [Royal Melbourne Hospital tokom 1940-ih]]
U SAD-u su postavljeni određeni standardi za prikupljanje i obradu svakog krvnog proizvoda. "Puna krv" (WB) je odgovarajući naziv za jedan definirani proizvod, tačnije neodvojenu vensku krv s dodatkom odobrenog konzervansa. Većina krvi za transfuziju se prikuplja kao puna krv. Autologne donacije se ponekad transfuziraju bez daljnjih modifikacija, međutim puna krv se obično odvaja (centrifugiranjem) na svoje komponente, pri čemu su eritrociti (RBC) u otopini najčešće korišteni proizvod. Jedinice WB i RBC se čuvaju u hladnjaku na 33,8|do 42,8|F|C}}, s maksimalnim dozvoljenim periodima skladištenja (rok trajanja) od 35 odnosno 42 dana. Jedinice eritrocita se također mogu zamrznuti kada se puferiraju glicerolom, ali to je skup i dugotrajan proces i rijetko se radi.   Zamrznutim crvenim krvnim zrncima se daje rok trajanja do deset godina i čuvaju se na -85&nbsp;°F. Manje gusta krvna plazma se prerađuje u različite zamrznute komponente i različito se označava na osnovu toga kada je zamrznuta i koja je namjeravana upotreba proizvoda. Ako se plazma odmah zamrzne i namijenjena je za transfuziju, obično se označava kao svježe zamrznuta plazma. Ako je namijenjena za preradu u druge proizvode, obično se označava kao regenerirana plazma ili plazma za frakcioniranje. Krioprecipitat se može napraviti od drugih komponenti plazme. Ove komponente moraju se čuvati na 0&nbsp;°F ili hladnije, ali se obično čuvaju na -22&nbsp;°F.  Sloj između crvenih krvnih zrnaca i plazme naziva se buffy coat i ponekad se uklanja kako bi se napravili trombociti za transfuziju. Trombociti se obično skupljaju prije transfuzije i imaju rok trajanja od 5 do 7 dana ili 3 dana nakon što ustanova koja ih je prikupila završi svoje testove. Trombociti se čuvaju na sobnoj temperaturi (72&nbsp;°F) i moraju se protresti/tresti. Budući da se čuvaju na sobnoj temperaturi u hranjivim rastvorima, izloženi su relativno visokom riziku od rasta bakterija.
[thumb|[Američka uprava za hranu i lijekove,  naučnik priprema uzorke krvi za testiranje.]]
Neke banke krvi također prikupljaju proizvode aferezom. Najčešća komponenta koja se prikuplja je plazma putem plazmafereze, ali crvena krvna zrnca i trombociti mogu se prikupljati sličnim metodima. Ovi proizvodi uglavnom imaju isti rok trajanja i uslove skladištenja kao i njihovi konvencionalno proizvedeni pandani.
 
 
Donatori se ponekad plaćaju; u SAD-u i Evropi, većina krvi „za transfuziju“ se prikuplja od volontera, dok plazma za druge svrhe može biti od plaćenih donora.
Većina ustanova za prikupljanje, kao i bolničke banke krvi, također provode testiranje kako bi odredili krvnu grupu pacijenata i identificirali kompatibilne krvne proizvode, zajedno s nizom testova (npr. bolesti) i tretmana (npr. filtracija leukocita) kako bi se osigurao ili poboljšao kvalitet. Sve prepoznatiji problem nedovoljne efikasnosti transfuzije također podiže profil održivosti i kvalitete eritrocita. Primjetno je da američke bolnice troše više na rješavanje posljedica komplikacija povezanih s transfuzijom nego na kombinirane troškove kupovine, testiranja/liječenja i transfuzije krvi.
 
## Skladištenje i upravljanje
[thumb|[Puna krv se često centrifugiranjem odvaja na komponente za skladištenje i transport.]]
Rutinsko skladištenje krvi traje 42 dana ili šest sedmica za uskladištene pakirane "crvene krvne ćelije" (također nazvane "StRBC" ili "pRBC"), daleko najčešće transfuzirani krvni proizvod, a uključuje hlađenje, ali obično ne i zamrzavanje. Sve je veća kontroverza o tome da li starost određene jedinice proizvoda utiče na efikasnost transfuzije, posebno o tome da li "starija" krv direktno ili indirektno povećava rizik od komplikacija. Studies have not been consistent on answering this question, pri čemu neki pokazuju da je starija krv zaista manje učinkovita, dok drugi ne pokazuju takvu razliku; ipak, budući da vrijeme skladištenja ostaje jedini dostupan način za procjenu statusa kvaliteta ili gubitka, pristup upravljanja zalihama po principu „prvi unutra, prvi van“ trenutno je standardan. Također je važno uzeti u obzir da postoji velika „varijabilnost“ u rezultatima skladištenja za različite donore, što u kombinaciji s ograničenim dostupnim testovima kvalitete predstavlja izazov za kliničare i regulatore koji traže pouzdane pokazatelje kvalitete krvnih proizvoda i sistema skladištenja.
Transfuzije "trombocita" su relativno daleko manje brojne, ali predstavljaju jedinstvene probleme skladištenja/upravljanja. Trombociti se mogu čuvati samo sedam dana, uglavnom zbog njihovog većeg potencijala za kontaminaciju, što je pak uglavnom posljedica više temperature skladištenja.
 
### Lezija skladištenja eritrocita
Nedovoljna efikasnost transfuzije može biti rezultat oštećenja jedinica krvnih produkata crvenih krvnih zrnaca (eritrocita) takozvanom „lezijom skladištenja“ – skupom biohemijskih i biomehaničkih promjena koje se javljaju tokom skladištenja. Kod crvenih krvnih zrnaca, ovo može smanjiti održivost i sposobnost oksigenacije tkiva.  Iako su neke od biohemijskih promjena reverzibilne nakon transfuzije krvi, biomehaničke promjene su manje, i proizvodi za podmlađivanje još uvijek nisu u stanju adekvatno preokrenuti ovaj fenomen.
Trenutne regulatorne mjere su na snazi kako bi se minimizirale lezije uzrokovane skladištenjem eritrocita, uključujući maksimalni rok trajanja (trenutno 42 dana), maksimalni prag autohemolize (trenutno 1% u SAD-u) i minimalni nivo preživljavanja eritrocita nakon transfuzije *in vivo* (trenutno 75% nakon 24 sata)). Međutim, svi ovi kriteriji se primjenjuju na univerzalan način koji ne uzima u obzir razlike među jedinicama proizvoda; Općenito, još uvijek ne postoje *in vitro* testovi za procjenu pogoršanja kvalitete ili očuvanja specifičnih jedinica krvnih produkata eritrocita prije njihove transfuzije, iako se istražuju potencijalno relevantni testovi zasnovani na svojstvima membrane eritrocita kao što je deformabilnost eritrocita i krhkost eritrocita (mehanička).
Mnogi ljekari su usvojili takozvani "restriktivni protokol" - gdje se transfuzija svodi na minimum - dijelom zbog uočenih neizvjesnosti oko lezija skladištenja, pored vrlo visokih direktnih i indirektnih troškova transfuzija,
 
### Lezija skladištenja trombocita
Lezija skladištenja trombocita je veoma različit fenomen od lezije skladištenja eritrocita, uglavnom zbog različitih funkcija proizvoda i namjena odgovarajućih transfuzija, zajedno s različitim problemima obrade i razmatranjima upravljanja zalihama.
### Alternativne prakse upravljanja zalihama i puštanja proizvoda u promet
Iako je, kao što je navedeno, primarni pristup upravljanju zalihama princip "prvi uđe, prvi izađe" (FIFO) kako bi se smanjio istek roka trajanja proizvoda, postoje neka odstupanja od ove politike - kako u trenutnoj praksi, tako i u istraživanjima. Naprimjer, transfuzija eritrocita kod novorođenčadi zahtijeva upotrebu krvnog proizvoda starog pet dana ili manje, kako bi se "osigurala" optimalna funkcija ćelija. Također, neke bolničke banke krvi pokušat će udovoljiti zahtjevima ljekara da obezbijede RBC produkt niske starosti za određene vrste pacijenata (npr. operacije srca).
U novije vrijeme istražuju se novi pristupi koji bi dopunili ili zamijenili FIFO. Jedan od njih je uravnotežiti želju za smanjenjem prosječne starosti proizvoda (pri transfuziji) s potrebom održavanja dovoljne dostupnosti proizvoda koji nisu istekli, što dovodi do strateške kombinacije FIFO-a s metodom "zadnji unutra, prvi van" (LIFO).

### Dugoročno skladištenje
"Dugoročno" skladištenje svih krvnih produkata je relativno neuobičajeno u poređenju sa rutinskim/kratkoročnim skladištenjem. Krioprezervacija crvenih krvnih zrnaca se vrši kako bi se rijetke jedinice čuvale do deset godina. Ćelije se inkubiraju u rastvoru glicerola koji djeluje kao krioprotektant ("antifriz") unutar ćelija. Jedinice se zatim stavljaju u posebne sterilne posude u zamrzivač na vrlo niskim temperaturama. Tačna temperatura zavisi od koncentracije glicerola.

## Također pogledajte
* Medicinski tehnolog
* Flebotomist
* Transfuzija krvi
 
## Reference
## Dopunska literatura
* Kara W. Swanson, *Banking on the Body: The Market in Blood, Milk, and Sperm in Modern America.* Cambridge, MA: Harvard University Press, 2014. 
 
## Vanjski  linkovi
* Animated Venipuncture tutorial
 


Kategorija:Transfuzijska medicina
Kategorija:Donacija krvi