Geografija Irana

**Geografiju Irana** u orografskom smislu karakteriziraju visoki planinski lanci koji zauzimaju zapad i sjever zemlje, prostrana unutrašnja visoravan, te relativno uska ravničarska područja uz obale. Država se prostire na 1,648.195 km² Azije što je čini 18. najvećom u svijetu, a prema posljednjem popisu iz 2006. godine u njoj je živjelo 70.495.782 stanovnika. Na sjeveru omeđena Armenijom, Azerbejdžanom i Turkmenistanom odnosno Kaspijskim jezerom, na istoku Afganistanom i Pakistanom, na zapadu Irakom i Turskom, te na jugu Omanskim i Perzijskim zaljevom.

Iranom dominira masiv Zagros, serija usporednih planina od 1500 – 4000 m visine ispresjecanih ravnicama koje dijele zemlju od sjeverozapada prema jugoistoku. Na sjeveru se proteže i masiv Alborz s vulkanom Damavand (5671 m) koji je najviši vrh ne samo u Iranu već i čitavoj Evroaziji zapadno od Hindukuša. Centralni dio zemlje zauzima prostrana visoravan prosječne nadmorske visine od 900 – 1200 m na kojoj su smještene i dvije nenaseljene pustinje (Dašt-e Lut i Dašt-e Kavir). Zbog smještaja u sjevernom umjerenom pojasu i vrlo raštrkanog reljefa, Iranom prevladavaju različite vrste klima među kojima su najdominantnije sredozemna na naseljenim područjima odnosno suha stepska na istoku zemlje. Kontrasti su posebno primjetni kod vegetacije koja se može kretati od beživotnih pješčanih pustinja na jugoistoku do prašuma i džungli na sjeveru zemlje.

## Razvoj geografije o Iranu 
### Drevna iranska geografija 
[mini|desno|300px|[Svijet prema Avesti]]
Koncepti Irana i prvobitne iranske geografije javljaju se još u ranom starom vijeku kada je naziv *Iran* bio etničkog karaktera odnosno podrazumijevao „zemlju Arijaca”. Prvobitni endonim ovjeren u najstarijim dijelovima zoroastrijske Aveste (2. m. pne.) imao je oblik *Arijānām*. Stručnjaci prepostavljaju da je navedeni endonim postojao kod iranskih plemena još u 3. milenijumu pne..

Nakon seobe iranskih plemena prema Jugozapadnoj Aziji i osnivanja Medijske i Ahemenidske Monarhije na današnjoj Iranskoj visoravni, naziv *Iran* dobio je preciznije geografsko značnje: u ahemenidskim zapisima poput onih u Behistunu, Perzepolisu i Nakš-e Rustamu pojavljuje se kao ime čitavog teritorija monarhije, a istovremeno se zadržao i kao ime mitološke pradomovine Arijaca odnosno iranskih naroda (*Ērān Vēz*; iz staroiranskog *Arijānān Vaidžah* tj. avestičkog *Airijanəm Vaēdžō*). Ovaj se teritorij nalazio u Horezmu odnosno donjem toku Oksa (Amu-Darje) i prema predaji bio je protutežom *Anērānu* ili *Tūrānu*, zemlji glavnih iranskih suparnika (centralnoazijski nomadi)) s Iranom kao centralnim elementom odnosno ostalim dijelovima imenovanim prema planetima i nebeskim tijelima. Bez obzira na razlike među popisima, najvažnija činjenica ostaje da je u starovjekovnom Iranu postojala tradicija geografijske nauke odnosno teritorije prije velike seobe iranskih naroda prema zapadu tj. obroncima Zagrosa (uključujući pokrajinu Perziju) gdje su ostvarili izravan doticaj s Elamom i mezopotamskim civilizacijama. U najstarijim dijelovima Aveste javlja se tripartitna razredba svijeta, ali otežavajuće okolnosti su njihov administrativni karakter i nepotpun prijevod.

Za razliku od starih Grka koji su zamišljali da poznati svijet okružuje zajednički okean, Iranci su istovremeno vjerovali da postoje dvije odvojene vodene mase – istočno more koje je uključivalo Perzijski zaljev i Crveno more, odnosno zapadno more tj. Sredozemlje, dok o važnosti pomorskog prometa govori i stela iz Sueza koja ovjerava Darijevu gradnju prvog Sueskog kanala. Tragovi ovog koncepta mogu se pronaći i u Bakrijevim djelima iz 11. vijeka, ali ni jedan od navedenih autora nije poznavao ništa više od ograničenih administrativnih i pokrajinskih podjela odnosno islamskih *mamlaka*. *Erāk* (Iran) bio je ograničen na Mezopotamiju odnosno današnji Irak koji je bio sjedištem kalifata i razlikovalo ga se od *Erāka al-Adžama* („stranog Irana”), naziva koji se odnosio na žarište Iranske visoravni često imenovanog i kao *Džebāl* („planinska zemlja”) isključujući jug današnjeg Irana i Horasan. Naziv *Īrān* u djelima arapskih geografa očuvan je isključivo u obliku *Īrānšaher*, službenom i počasnom imenu koje je npr. Mukadasi pripisivao Nišapuru. Takav koncept pratili su i neki od perzijskih geografa pa se *Iran* kao toponim niti ne spominje npr. u „Granicama svijeta” (perz. *Hodud al-Alam*) iz 983. godine.

### Novovjekovna geografija 
Nakon raspada kalifata odnosno mongolskih invazija krajem srednjeg vijeka, Iran se kao geografski koncept ponovo javlja u pisanim dokumentima što svjedoči kako je svijest o identitetu iranskog stanovništva bila prisutna tokom ranoislamskog perioda. Istovremeno, arapski geograf Dimaški koji je pisao sredinom 1320-ih i dalje je ignorirao Iran kao specifični entitet i dijelio ga je u tri dijela. Nakon Mustavfija, Iran se kao specifična država u zapadnjačkoj i orijentalnoj geografiji kontinuirano javlja od safavidskog perioda nadalje. Iscrpan popis takvih djela s opisom fazi istraživanja i razvoja zabilježen je u „Istraživanju Perzije” (njem. *Die Erforschung Persiens*), djelu A. Gabriela iz 1952. godine. Početkom 17. vijeka ti podaci prikupljeni su u sistemskom izvodu koji je štampala izdavačka kuća Elzevir iz Holandije. Ova vrsta enciklopedijskoj djela osim primarnih geografskih uključivala je i historijske, etnografske, institucijske, političke i druge značajke o Iranu, a tiskana je redovno čak i tokom 19. vijeka i S. G. W. Benjamin) ili su poslani na plaćena putovanja (npr. G. N. Curzon). Istovremeno, Iran je pronašao svoje mjesto u svim „općim geografijama” tiskanima u Zapadnom svijetu, među kojima su i iscrpna djela C. Rittera odnosno E. Reclusa. Opsežni radovi s tematikom geografije Irana i Afganistana javljaju se i u britanskim *gazetteerima* tj. geografskim leksikonima čiji su autori obavještajci iz Britanske Indije, a takva tradicija nastavila se sve do kraja Drugog svjetskog rata kada se u „Mornaričkim obavještajnim priručnicima” (engl. *Handbooks of Naval Intelligence*) pojavljuju geografski opisi Irana iz moderne znanstvene perspektive iako i dalje uz potpuno historijska poglavlja odnosno „Iran” U. Gehrkea i H. Mehnera.

U Iranu se tradicionalna geografija razvijala istovremeno kada i u Evropi odnosno od sredine 19. vijeka kada su predavanja geografije uvedena na teheranski univerzitet Dar al-Fonun s ciljem postizanja administrativne dokumentacije i političke efikasnosti, prilikom čega su im pomagali evropski (prvenstveno austrijski) stručnjaci odnosno „Geografski leksikon Irana” (perz. *Farhang-e džogrāfījā-je Irān*) H.-A. Razmare iz 1954. godine.

### Moderna geografija 
Korak prema naprednijoj znanstvenoj fazi analitičke geografije temeljene na dubljem poznavanju fizičke okoline, odnosu između čovjeka i prirode, te uzajamnih veza među raznim kategorijama prirodnih pojava, u Iranu se po prvi put pojavio u međuratnom periodu i to na osnovi zapadnjačkih znanstvenih metoda i teorija ili kombiniranih geološko-arheoloških istraživanja. Ova vrlo sadržajna vrst istraživanja znatno je proširila znanje o geografskim  okvirima istočnog ili fr. *Études Géographiques* J. Morgana.

Nova epoha započinje 1934. godine radovima austrijskog geografa H. Bobeka koji je prvi izašao izvan okvira pukih putopisa i sistemski počeo obrađivati probleme fizičke geografije poput glaciologije, geomorfologije, geoloških razredbi po kvartarima, regionalne biogeografske i klimatskih klasifikacija, itd. Njegova istraživanja smatraju se ključnima za razvoj geografske nauke o Iranu, a iscrpni hronološki popis njegovih publikacija nalazi se u djelima E. Ehlersa. H. Bobek također je počeo proučavati i humanističku geografiju Irana, a nakon Drugog svjetskog rata objavio je i prve značajne sinteze njegove kulturne geografije. Istovremeno, vrijedan znanstveno-istraživački opus o geografiji Irana objavili su i brojni drugi geografi kao npr. Nijemci K. Scharlau (od 1958.) i E. Ehlers, Francuzi X. de Planhol (od 1958.) i J. Dresch (od 1959., djelomično surađujući s M. Derruauom i C.-P. Péguyom), Talijan G. B. Castiglioni, Rus N. A. Gvozdetski, te Britanac J. I. Clarke. Njihov se rad aktivno nastavio tokom idućih četvrt vijeka u suradnji sa znanstvenicima raznih nacionalnosti, a nedugo kasnije uz raznovrsne geografske radove počelo je i štampanje važnih regionalnih i urbanih monografija. Nakon nekoliko djelomičnih doprinosa u navedenoj sferi izdanih 1971. i 1975. godine, E. Ehlers je 1980. objavio opsežnu sintezu o Iranu naslovljenu „Iran: Opća regionalna geografija” (njem. *Iran: Grundzüge einer geographischen Landeskundes, Wissenschaftliche Länderkunden*) s iscrpnim popisom relevantne stručne literature na 53 stranice, koje se smatra revolucionarnim za potrebe moderne znanstvene geografije koje je bilo pomalo užurbano organizirano i neujednačenog sadržaja. Kroz ovaj period odnosno od 1977. godine nadalje redovito je izdavan i „Tübingerov atlas prednjeg Orijenta” (njem. *Tübinger Atlas des Vorderen Orients*) koji uključuje brojne analitičke karte od temeljne važnosti za geografiju Irana, kao i jezgrovite sinteze kulturne i političke geografije.

Sredinom 20. vijeka u sklopu Teheranskog univerziteta osnovana je i moderna iranska geografska škola. Nakon više uzastopnih neuspješnih pokušaja, u Mašhadu se od 1985. godine nadalje pod uredništvom M.-H. Papolija Jazdija počeo izdavati „Geografski časopis” (perz. *Taḥkīkāt-e džogrāfījā*) čiji je sadržaj akademskog i znanstvenog karaktera, a brojni školski i univerzitetski priručnici inspirirani modernom geografijom i zapadnjačkim publikacijama postali su rasprostranjeni među iranskom intelektualnom elitom. U modernom perzijskom *nakša* podrazumijeva kartu, a ponekad se koriste i tuđice *ḵarīṭa* iz arapskog odnosno *harita* iz modernog turskog jezika. Sadašnji perzijski pojam za kartografiju jest *nakša-negārī*. Drugi babilonijski artefakt je slavna „Karta svijeta” iz kaldejskog perioda (oko 600. pne.) koja se čuva u Britanskom muzeju i prikazuje više gradova i mjesta starovjekovnog Irana.

## Toponomastika 
Velika većina toponima u Iranu je perzijskog i drugog iranskog jezičnog porijekla što je uvjetovano 3000-godišnjom etničkom rasprostranjenošću iranskih naroda na tim geografskim prostorima kao i kontinuirane upotrebe perzijskog kao službenog jezika pod domaćim ali i stranim dinastijama. Najčešći leksički morfemi koji se pojavljuju kod toponima na perzijskom i srodnim iranskim jezicima su *stan* (domovina), *šaher* (grad), *abad* (naselje), *bandar* (luka), *rud* (rijeka), *darjače* (jezero), *kuh* (planina), *tape* (brdo) i *dašt* (ravnica). U perzijskim složenicama se javljaju na različite načine, često kao sufiks (npr. *Hari-Rud* ili *Harirud*) ali ponekad i kao prefiks (*Rud-e Hari*), dok se u stranim jezicima navedeni morfemi ponekad izbjegavaju u korist pojednostavljenih oblika (*Hari*). Zbog historijskog iranskog političko-kulturnog utjecaja, toponimi perzijskog porijekla učestali su i u široj regiji što uključuje imena devet suverenih država (centralnoazijske i južnoazijske sa sufiksom *-stan*, *Azerbejdžan* i *Irak*) odnosno četiriju glavnih gradova iranskih susjeda (*Ašgabad*, *Bagdad*, *Baku* i *Islamabad*). Također, egzonimi koji su u srpskohrvatski i druge evropske jezike ušli posredstvom perzijskog uključuju *Indiju* i *Kinu*.

Etimološko porijeklo ostalih toponima Irana prvenstveno je arapsko i altajsko, dok postoje i određeni armenski, dravidski, pa čak i arhaični primjeri. Takvi toponimi nisu nužno ograničeni na geografska područja koja naseljavaju pripadajuće etničke skupine. Primjerice, ime drugog najvećeg iranskog grada (*Mašhad*) koji se nalazi na krajnjem sjeveroistoku zemlje ima arapsko etimološko porijeklo, iako su arapski toponimi karakteristični za jug zemlje. Na sjeveru zemlje učestali su turkijski toponimi, a mogu se naći i miješane složenice s turkijskim leksičkim morfemima i to uglavnom u sufiksalnom obliku, naprimjer *čaj* kod rijeka (npr. Astara-Čaj) odnosno *dag* kod planina (npr. Kopet-Dag). Ostali altajski primjeri uključuju mongolske toponime pretežito u Azarbajdžanu i Horasanu. Među jedinstvene arhaične primjere spada grad Suza (perz. *Šuš*) čije je elamsko etimološko porijeklo ovjereno na najstarijim sumerskim klinopisima iz 3. mileniju pne. što ga čini najstarijim kontinuirano naseljenim mjestom svijeta koje je zadržalo isto ime.

U 20. vijeku određeni toponimi Irana bili su predmetom politizacije odnosno dvaju procesa geografskih preimenovanja: prvog za vrijeme vladajuće dinastije Pahlavi odnosno drugog poslije njihovog svrgavanja 1979. godine što je impliciralo preimenovanjem tj. iranizacijom brojnih turkijskih toponima na sjeveru odnosno arapskih na jugozapadu zemlje (npr. *Šat al-Arab* ⇒ Arvand-Rud; *Muhamareh* ⇒ Horamšaher), a na temelju izraženog kulta ličnosti nekim toponimima pridodani su *šah* kao titula odnosno *Pahlavi* kao naziv vladajuće dinastije (npr. *Bandar-e Turkaman* ⇒ Bandar-e Šah; *Bandar-e Anzali* ⇒ Bandar-e Pahlavi; *Urmija* ⇒ Rezaijeh). Nakon revolucije došlo je do djelomične promjene trendova odnosno isticanja religijske dimenzije na uštrb monarhističke ostavštine.

## Regionalna geografija 
Položiti Iran u jednu od specifičnih makroregija Azije predstavlja složen zadatak s obzirom da se uglavnom radi o novovjekovnim i modernim novotvorenicama nesavršenih definicija. Iran se najčešće spominje u kontekstu tzv. Bliskog istoka, regije koja se prvi put pojavljuje početkom 19. vijeka u francuskom obliku *Proche-Orient* označavajući teritorije pod Osmanskim Carstvom kojem Iran nikad nije pripadao. Srednji istok, srodni geopolitički pojam na engleskom jeziku (*Middle East*) istovremeno je podrazumijevao područja između Osmanskog Carstva i Britanske Indije odnosno Iran i istočnu Mezopotamiju, ali ujedno i Arapski poluotok koji se po mnogo čemu razlikuje u kulturološkom i geografskom smislu. Nakon raspada kolonijalnih carstava u 20. vijeku dva su pojma redefinirana stapanjem u jedno geografsko područje i počinju se koristiti kao sinonimi u svim jezicima pa tako i u srpskohrvatskom. Iako se danas terminom Bliski istok služe arheolozi i povjesničari pozivajući se na geografski kontekst Starog istoka gdje su tokom starog vijeka postojale civilizacije u uskoj kulturološkoj interakciji, čak ni ta historijska regija u geografsko-hronološkom smislu nije kompatibilna s iranskom historijom jer isključuje istok Irana odnosno ograničena je na period prije stvaranja prvih imperijalnih iranskih država. Jedan od neodređenih evropskih primjera je i metonim Orijent koji je objedinjavao heterogene kulture ne samo Azije već i Sjeverne Afrike.

Krajem 20. vijeka nastupio je trend izbjegavanja evrocetričnih termina i Iran se počeo javljati u kontekstu Jugozapadne ili Zapadne Azije koja objedinjuje područja tzv. užeg Bliskog istoka (Mezopotamiju, Levant, Arabiju i Anatoliju), koncepti njegove regionalizacija poznati su od ranog starog vijeka. Najstariji apolitički termini za specifične geografske prostore današnjeg Irana bilježe se u sumerskim epovima (npr. Arata) i istovrsnoj avestičkoj geografiji. Hirkanija na kaspijskoj obali kroz srednji i novi vijek bila je poznata pod imenima Dejlam i Tabaristan, a danas se sastoji od Mazandarana na istoku i Gilana na zapadu. Specifičan primjer u takvom etničko-geografskom kontekstu je drevna Drangijana (dio Arahozije) koja danas nosi ime Sistan prema skitskim Sakama, nestalom narodu koji je provalio na to područje još krajem starog vijeka. Horasan danas objedinjuje drevnu Ariju i Partiju te je jedna od rijetkih regija čije ime nije etničkog karaktera već označava „zemlju izlazećeg Sunca”. Isto vrijedi i za Huzestan (drevni Elam) imenovan prema gradu Suzi, a identični princip se javlja kod brojnih novovjekovnih regija odnosno pokrajina koje su produkt urbanizacije (npr. Isfahanska, Teheranska, itd.). Perzija (Fars) i Karmanija (Kerman) spadaju u regije koje su zadržale isto ime i ujednačene geografske okvire u odnosu na historijske. Navedene regije su kulturološko-historijskog karaktera i ne treba ih poistovjećivati s modernim i nerijetko istoimenim iranskim pokrajinama koje se često mijenjaju zbog ekonomskih, demografskih i drugih okolnosti. U Iranu također postoji i niz mikroregija koje uglavnom gravitiraju većim gradovima, područjima iranskih i turkijskih jezičnih podskupina, nekadašnjih plemena, itd.

## Politička geografija 
### Historijski kontekst 
[mini|desno|450px| Geografsko rasprostiranje [Irana kroz historiju s pripadajućim političkim žarištima]]

Politička struktura koja odgovara zapadnom dijelu Iranskog svijeta u historijskom kontekstu može se u kontinuitetu pratiti najmanje 2500 godina unatrag kada se prvi put oblikuje država pod sadašnjim imenom – Iran.

Centri političke moći prvih iranskih država smještena su u plodnim kišovitim područjima na zapadu modernog Irana odnosno u regiji Azarbajdžan i masivu Zagrosa. Prva takva država bila je Medijska Monarhija, a potom je na temelju istog nastala Ahemenidska Monarhija koja se osvajanjima proširila daleko izvan iranskih etničkih okvira. Zbog spomenutih vojno-političkih sukoba s Osmanlijama i Uzbecima, žarište političke moći iz strateških se razloga krajem 16. vijeka premjestilo na centralnu os Iranske visoravni koju čine prijestolnice Isfahan, Širaz i Teheran, a takva se struktura zadržala sve do današnjeg dana. Zahvaljujući milenijumskoj imperijalnoj tradiciji historijske granice Irana obuhvatale su velike dijelove Jugozapadne odnosno Centralne Azije pa i šire, a njihov se razvoj relevantan za današnje stanje u kontinuitetu može pratiti od 1500. godine. Tokom vladavine novovjekovnih iranskih dinastija Safavida i Afšarida, državni teritorij prostirao se preko svih današnjih granica. Prva važnija oblikovanja istih javljaju se na zapadu kroz 16. i 17. vijek kada na iranski teritorij djelomično prodiru Osmanlije, a unutranji dinastijski sukobi s lokalnim paštunskim dinastijama početkom 18. vijeka doveli su i do raspada istočnog dijela monarhije odnosno osnutka samostalnog Afganistana. Istovremeno, na sjeverozapadu i sjeveroistoku počinje nadirati i Rusko Carstvo, dok se sredinom 19. vijeka na političkoj sceni pojavljuje i Britanski imperij koji na jugoistoku prisvaja balučke kneževine. Iako je Iran uspio očuvati nezavisnost kroz brojne ratove na svim stranama, granice su podvrgnute značajnim promjenama, Iran se u novom vijeku teško nosio s kolonijalnim silama (Nizozemska, Portugal, Britanija) u Perzijskom zaljevu odnosno Rusijom u Kaspijskom jezeru, a početkom 20. vijeka dijelio je pomorsku granicu isključivo s Britanskim Carstvom i Sovjetskim savezom. Osamostaljenjem arapskih država uz južnu obalu Perzijskog zaljeva dobio je nove granice s Irakom, Kuvajtom, Saudijskom Arabijom, Bahreinom, Katarom, Emiratima i Omanom, a raspadom SSSR-a i s Azerbejdžanom i Turkmenistanom u Kaspijskom jezeru.

Iranski granični sporovi uglavnom su pomorskog karaktera i uključuju korito Arvand-Ruda kojeg dijeli s Irakom, otoke Veliki i Mali Tunb pod iranskom kontrolom koje potražuju Emirati, te koncept definiranja graničnih zona u Kaspijskom jezeru u kojem se spori s bivšim sovjetskim republikama.

**Granica s Afganistanom**
[mini|desno|300px| [Iransko-afganistanska granica]]

Granica između Irana i Afganistana proteže se uglavnom u smjeru sjever-jug dužinom od 945 km i dijeli Iransku visoravan, a izvorno je nastala u 18. vijeku prilikom raspada safavidskog Irana na dvije nova i sukobljene monarhije: kadžarsku na zapadu i duranijsku na istoku. Nakon desetaka godina kolebanja uzrokovanih oružanim sukobima, granica se stabilizirala nakon što je 27. 5. 1863. kabulski amir Dost Muhamed-han zauzeo Herat. Granični sukobi od tada prestaju, ali proces detaljnog razgraničenja trajao je relativno dugo vremena (1872.-1935.) i odvijao se u tri faze koje odgovaraju različitim dijelovima granice. Zbog relativno plodnog tla radi se o jedinom gušće naseljenom području na iransko-afganistanskoj granici, a smatra ga se i od velike strateške važnosti. Sredinom 19. vijeka politička situacija oko ovog dijela granice bila je vrlo turbulentna s obzirom da su se Teheran i Kabul borili za naklonost lokalnih plemenskih vođa. Nakon anarhije koja je zavladala nakon smrti Dost Muhamed-hana (1863.), Iranci su prodrli dublje u regiju i uspješno uspostavili uporište na desnoj obali Helmanda, a 1865. zauzeli su i Nad-e Ali. Nakon što je tri godine kasnije Afganistanom zavladao Šer Ali-han, iranski vladar Nasrudin-šah bio je pod političkim pritiskom i zatražio je britansku arbitražu u skladu s odredbama 6. članka Pariskog sporazuma iz 1857. prema kojem se Britanija obavezala na „prijateljsku pomoć u svim pitanjima između Irana i Afganistana“. Goldsmid je posjetio Sistan u februaru 1872. i nakon 40-ak dana provedene arbitraže na terenu vratio se u Teheran odakle je u augustu iste godine obznanio rezultate. Jedan od podataka koji potkrijepljuje potonji argument su i nejasno definirana prava o vodoopskrbi, ali 1902. izbila je velika suša pa je nedostatak zaliha vode doveo do zategnutih odnosa između iranskog i afganistanskog stanovništva u Sistanu, a zabilježeni su i oružani okršaji. Unatoč iranskim potraživanjima dijela Sistana koji je 1872. bio dodijeljen Afganistanu, komisija se odlučila držati smjernica Goldsmidove arbitraže odnosno poboljšati definicije starih granica.

Nove arbitražne mjere ipak nisu u potpunosti spriječile izbijanje novih graničnih sporova, posebice nakon afganistanskog velikog projekta za navodnjavanje srednjim tokom Helmanda iz 1946. koji je ugrozio vodoopskrbu u cijelom Sistanu, a u slučaju zabilježenog pada riječnog vodostaja iznad vodospremnika Kajakai obje su strane bile dužne na proporcionalni ustupak vode drugoj. Ovaj potez brzo je popraćen stvaranjem malih i stalno naseljenih oaza s obje strane granice, posebice na iranskoj. Kasnije je turska komisija dala podići još pet kolaca na lijevoj obali Hariruda s ciljem dopunjavanja onih koje je 45 godina ranije dao postaviti MacLean. Ovim činom razgraničenje Irana i Afganistana u potpunosti je završeno, a 2010. najavljeno je da će iranska vlada će financirati projekt željeznice koja će Teheran preko Mašhada spojiti s Hafom i Heratom. Najveći iranski sigurosni problemi na ovoj granici tokom 2000-ih bili su priljev stotina hiljada afganistanskih izbjeglica koji su bježali pred američkim napadom, te borba protiv krijumčarenja afganistanskog heroina prilikom čega je stradalo na hiljade iranskih vojnika.

#### Granice s Armenijom i Azerbejdžanom 
[mini|desno|450px| Granice [Irana s Armenijom i Azerbejdžanom]]

Iranska granica s Armenijom (48 km, a dva mjeseca kasnije okupiran je i Baku (perz. *Badkuba*) s ciljem da osiguranja kopnenih komunikacija. Potonje dvije pokrajine zapravo nisu bile djelotvorno okupirane s obzirom da Rusi nisu napredovali iza Lahidžana koji je bio zauzet od 1725. godine, ali Istanbulski sporazum između Rusa i Osmanlija iz 1724. ipak je uspostavio smjernice za podjelu sjeverozapadnog Irana.

Kraj 18. vijeka obilježava uspostava stalne ruske prisutnosti na Kavkazu, čime je državna granica po prvi put je precizno definirana. Novim sporazumom Rusija je dodatno pripojila kneževine Erevan (perz. *Iravan*), Nahčivan (perz. *Nahdžavan*) i Tališ čime je granica dodatno pomaknuta prema jugu. Njen zapadni dio zapravo je od početka bio dobro utvrđenom bojišnicom sastavljenom od topografskih i hidrografskih elemenata koji su služili kao prirodne zapreke ruskim prodorima, neka su deportirana iz Rusije u okolinu Urmije, a s Iranom je dogovoren proces uklanjanja problematičnih plemena s graničnog područja.

[mini|lijevo|250px|Rijeka [Aras čini prirodnu iransku granicu s Armenijom i Azerbejdžanom]]

Iako je iransko-ruska granica bila zatvorenom za nomadska plemena, ostala je otvorenom za trgovinu tokom čitave druge polovice 19. vijeka odnosno sve do Prvog svjetskog rata, važne legalne trgovačke rute karavanskog tipa protezale su se duž Arasa, posebno kod grada Džolfe. Drugi grad od velike ekonomske važnosti bila je kaspijska luka Astara u koju se pomorskim i kopnenim putem slijevala ruska roba, a potom otpremala prema Ardabilu i Tabrizu. Općenito, ova je granica bila najvažnijim ekonomskim i prometnim čvorištem između Irana i Evrope sve do Prvog svjetskog rata.

Ruska revolucija iz 1917. godine gotovo je u potpunosti poremetila ekonomske i prometne odnose s Iranom koji su obnovljeni tek nakon što je 1957. usvojen zajednički pravilnik o preciznom definiranju granica, posebno uz korita Arasa i Astara-Čaja, ali takvi zahtjevi naišli su na protivljenje Irana. Konačni ishod sporazuma uključivao je ravnomjerno korištenje voda iz rijeka odnosno akumulacijskog jezera (kapaciteta 1.35 km³) nastalog izgradnjom brane pokraj grada Nahčivana (1967. – 1972.). Mezopotamiju su oko 1500. godine u iransku državu uklopili Safavidi, ali već početkom 1510-ih njene sjeverne dijelove prisvajaju Osmanlije. Sredinom 16. vijeka Iran je izgubio čitavu Mezopotamiju i bio je prisiljen na sklapanje Amazijskog (1555.) odnosno Istanbulskog sporazuma (1590.) kojima je i službeno potvrđena osmanlijska vlast nad osvojenim krajevima koji je postao temeljem za današnju iransko-iračku granicu između Tigrisa i Zagrosa. Njime je dogovoreno da će Iran prepustiti Osmanlijama područja zapadno od Zuhaba uključujući Sulejmanijsku pokrajinu u zamjenu za istočnu obalu Perzijskog zaljeva uključujući otok Hezr, luku Horamšaher i lijevu obalu Arvand-Ruda. Također, usklađeno je i iransko pravo na nesmetanu plovidbu Arvand-Rudom od ušća na jugu do dodirne granične tačke dviju država na sjeveru. Iran se nije u potpunosti slagao sa odrednicama sporazuma jer je granica zapravo bila definirana istočnom (lijevom) obalom rijeke što je Osmanlijama otvaralo mogućnost da naknadno svojataju korito Arvand-Ruda. Drugi Erzurumski sporazum rezultirao je i izradom detaljne topografske karte između 1848. i 1865. godine. Konačno, 1869. godine izdana je ispravljena karta (tzv. *Carte Identique*) uz službeno priopćenje da Britanci i Rusi kao posrednici prepuštaju daljnja razgraničenja Irancima i Osmanlijama, posebno nakon 1901. kada je Iran izdao koncesiju za crpljenje nafte Britancu Williamu D'Arcyju.

Njemački prijedlog o gradnji željeznice do Basre povećao je bojazan da bi lokalni iransko-osmanlijski rat mogao otvoriti vrata njemačkom utjecaju u Mezopotamiji pa je 1907. sklopljena anglo-ruska konvencija kojom su Britanci i Rusi odredili zone ekonomskog utjecaja u Iranu. Sporazum je također uključivao i poziv za detaljno određivanje iransko-osmanlijskih granica u cilju da se izbjegne svaki mogući sukob dviju sila. Donji tok korita ostao je pod osmanlijskom kontrolom, izuzevši iranske luke Horamšaher i Abadan s Muhalom te  četiri pripadajuća otoka između Abadana i Muavije odnosno dva otoka nasuprot Monjuhiju. U cilju da se izbjegnu daljnji veći sporovi, protokol je ograničio prava na potraživanje temeljenih na fizičkim izmjenama uzrokovanih morskim mijenama (npr. stvaranje novih ada), dok su na jugu Arapi premješteni zapadno odnosno Iranci i Turci istočno od granice, a potom nakon njegovog raspada uzrokovanog Prvim svjetskim ratom novonastalom Iraku (30. 8. 1925.), što je Irance navelo na snažniju diplomatsku angažiranost nakon raspada Osmanskog Imperija.

Irak je 1921. nakon raspada Osmanskog Imperija postao dijelom Britanskog mandata Mezopotamije čime počinje nastupati kao osmanlijski nasljednik u starom graničnom sporu s Iranom po pitanju Arvand-Ruda. Dvije godine nakon što je postao punopravni član Lige naroda, Irak 29. 11. 1934. iznosi granični problem pred spomenutu organizaciju, a Iran je istovremeno zahtijevao da se riječna granica dviju suverenih država treba definirati talvegom odnosno linijom koja spaja najniže tačke glavnog korita. Novi sporazum sklopljen 14. 7. 1937. granicu je djelomično odredio talvegom i jamčio je slobodan pomorski promet kroz Arvand-Rud, a sadržavao je i prijedlog o zajedničkom održavanju korita. Međutim, iako je iračka vlada priznavala iranski suverenitet nad uporištima koji su se protezali približno šest kilometara uz obalu nasuprot Abadanu, Irak je zadržao stvarnu kontrolu nad rijekom sve do aprila 1969. kada je baathistički režim po prvi put odlučio provjeravati dokumente brodova u Arvand-Rudu i zatražio od iranskih plovila da spuste zastavu prilikom uplovljavanja u rijeku. Na temelju međunarodnog zakona prema kojem su bilateralni ugovori važeći sve do promjene okolnosti, iranska je vlada 19. 4. iste godine proglasila sporazum iz 1937. potpuno nevažećim. Tadašnji iranski vladar M. Reza Pahlavi također je tvrdio kako je navedeni sporazum bio nametnut Iranu od strane Britanskog Carstva. Prema konačnom dogovoru uspostavljeno je 593 novih graničnih točaka i usuglašeno da talveg posluži kao granica od Arvand-Ruda do Perzijskog zaljeva. Alžirski sporazum također je uključivao i obustavu iranske potpore kurdskim pobunjenicima u sjevernom Iraku odnosno iračke potpore arapskim separatistima u Huzestanu, te pristanak Irana da vrati Iraku nekoliko spornih područja između Sulejmanije i Mandalija odnosno ravnomjerniju raspodjelu tamošnjih zaliha riječnih voda, a pet dana kasnije pokrenuo je i vojnu agresiju na Iran. Nakon osam godina rata, Iran i Irak su 20. 8. 1988. pristali na prekid vatre i rješavanje graničnih sporova uz posredovanje Ujedinjenih naroda odnosno nastankom nejasno definirane iransko-britanske granice koja se politički održala sve do 1947. godine kao i mnogo širih geopolitičkih previranja na svjetskoj razini u čemu su glavnim suparnicima smatrali Ruse i Nijemce koji su također pokazali interes za regiju, a granica Irana s Haranom i Kalatom (tadašnji sastavni dijelovi Britanskog Radža, kasnije Pakistana) određena je kroz dvije etape: godine 1871. Goldsmidovom komisijom određen je njen južni dio s Kalatom.

Sastavljanje trojne komisije dogovoreno je još 1870. godine, ali je odgođeno na zahtjev afganistanske vlade zbog unutrašnjih političkih problema. Početni britanski prijedlozi naišli su na oštre osude i iranskog i kalatskog predstavnika, a u žarištu spora našli su se Kuhak i Isfandak. Goldsmid je odlučio pogodovati Iranu i prepustio mu navedene dvije strateške tačke zajedno s teritorijom između rijeka Dašt i Nahang sve do luke Gvadar na obali Indijskog okeana, ali njegov prijedlog naišao je na otpor britanske uprave u Kolkati pa su potonja područja ipak pripala Britanskoj Indiji. Time je definiran južni dio njihove granice, ali granični spor oko Kuhaka, Isfandaka i doline Maškela ostao je neriješenim. Njihovo rivalstvo ubrzo je iskoristio Iran poslavši 1875. godine vojsku u Kuhak i Isfandak, što je 20 godina kasnije nagnalo Britance da u Teheranu službeno sazovu novu arbitražu (27. 12. 1895.), a nakon manje od četiri mjeseca istraživanja utvrđena je karta s granicama prema kojima su dva sporna mjesta zajedno sa zapadnim dijelom doline Maškela u konačnici pripala Iranu. Međutim, novi problemi pojavili su se 1902. kada je Holdich prilikom okolčavanja granice sjeverno od Džalka primijetio da postoje odstupanja u odnosu na arbitražnu kartu tj. da su područja oko strateški važnog Mirdžava pogreškom prisvojena Britanskoj Indiji. Britanci su ovo pokušali ispraviti brzopletom izradom novih graničnih karata kojima bi prisvojili sporna područja, ali to je izazvalo oštru reakciju Irana i odnosi dviju zemalja značajno su pogoršani poticajući lokalne namjesnike da ometaju britansku trgovinu u Sistanu pa su Britanci pristali na iranske uvjete. Novi sporazum sklopljen je 13. 3. 1905. čime je priznat iranski suverenitet nad Mirdžavom odnosno padinama planine Kuh-e Malek Siah u cilju da spriječi krijumčarenje, trgovinu drogom i terorističke napade od strane radikalnog Džundalaha. Ovim projektom granica će postati jedna od 13 ograđenog tipa u svijetu. Slijedom ovih događaja popraćenih i postupnim rastom kaspijskog vodostaja koji je rusku bazu učinio neupotrebljivom, ona je 1869. premještena u Krasnovodsk.

Druga faza u definiranju granice bila je povezana s pacifikacijom turkmenskih plemena, aglomeracije nomadskog i polunomadskog stanovništva koje je prebivalo na području slabo određenih okvira. Zbog toga se iranska politika prema turkmenskim plemenima tokom safavidske vladavine u 17. i 18. vijeku sastojala od naseljavanja kurdskog i azarskog stanovništva u Horasan gdje su odigrali ulogu čuvara prirodne granice na istočnom Alborzu odnosno Kopet-Dagu. Kroz 19. vijek ovi su garnizoni postupno nestajali pod pritiskom Tekea, a posljednji među njima bili su Gjaurs i Anau (1861.) nakon čega je Iran odustao od daljnjih potraživanja prava na navedene položaje. Nakon što su ruske snage 1880-ih pacificirale plemena Tekea, planine u Horasanu postale su prirodnom granicom. Prema Teheranskom sporazumu iz 1881. definirana je precizna granica koja se protezala od Atraka do Čata, a potom je pratila planinska podnožja do Luftabada u okolini Dargaza. Sporazum je plemenima s iranske strane zabranjivao sve poljoprivredne djelatnosti koje bi mogle onemogućiti protok vode na sjeveroistočne padine tih planina.

[mini|lijevo|250px|[Kopet-Dag, planinska granica između Irana i Turkmenistana]]

Granica duž planinskog područja odmah se pokazala učinkovitom, ali njeni dijelovi uz rijeku Atrak dugo su vremena ostali teoretskog karaktera i iranska vlada imala je uvjetnu kontrolu nad turkmenskim stanovništvom u dolinama Atraka. Ruski granični službenici koji su održavali uredne odnose s turkmenskim plemenima južno od rijeke tokom 1870-ih i 1880-ih godina nadalje, sve do Prvog svjetskog rata pokušavali su kontrolirati sve one koji su redovito prelazili na ruski teritorij.

Ekonomske aktivnosti na iransko-turkmenskoj granici prije ruske penetracije iz 19. vijeka bile su vrlo ograničene i sastojale su se od jedne ili dviju karavana koje su prometovale između Astarabada i Mašhada s jedne odnosno Hive s druge strane. Međutim, pacifikacija turkmenskih plemena u Ašgabatu i Mervu odnosno izgradnja kaspijske željeznice rezultirali su razvojem granične trgovine preko planina u Horasanu. Glavna os ove trgovačke rute bila je cesta između Ašgabata i Kučana čiji je ruski ogranak dovršen još 1888. godine, a iranski dio tad još nije bio gotov. Izgradnja iranskog ogranka prvobitno je povjerena austrijskom generalu A. J. Gasteigeru, ali kasnije je razriješen dužnosti i njegovo mjesto zauzeo je M. H. Malek al-Todžar iz Mašhada. Brojne karavanske rute otvorene su kroz prijevoje oko Kake, Dušaka i Kizil-Arvata. Količina ruske robe na tržištu u iranskom Mašhadu tokom 1890-ih premašila je onu iz Britanske Indije i bila je vodećim izvorom evropskih industrijskih proizvoda u Horasanu sve do konca Prvog svjetskog rata. Istovremeno, dio granice oko Atraka nije bio pacifiziran i gotovo nikada nije igrao ekonomsku ulogu.

#### Granica s Turskom 
[mini|desno|300px| [Iransko-turska granica]]

Iranska granica s Turskom danas je relativno kratka (511 km. Uskoro je Iran izgubio i zapadni dio regije Kurdistan, a tokom vladavine šaha Tahmaspa I. (1524. – 1576.) Osmanlije su nastavile prodor i pripojile veći dio istočnog Kurdistana i Mezopotamiju. Zbog ovih faktora Zuhapski sporazum bio je opravdano fleksibilan i obje su sile bile zaokupljene drugim žarištima pa je granica ostala nepromijenjenom sve do njihovog novog rata (1821. – 1822.) okončanog prvim Erzurumskim sporazumom (29. 7. 1823.). Nakon ove teritorijalne promjene granice su precizno definirane Anglo-tursko-iračkim graničnim sporazumom potpisanim 5. 6. 1926. kojim je iranska granica s Turskom znatno skraćena. Međunarodno priznata granica protezala se od tačke 65 km sjeveroistočno od Ravanduza preko linije razgraničenja određene Tursko-iranskom komisijom do izvora rijeke Aras podno planine Ararat. Ipak, nikakva odluka nije donešena o graničnoj pokrajini Koturu čiji je teritorijalni status dugo vremena bio predmetom iransko-osmanlijskog spora. Korijeni ovog problema ishodom su rusko-osmanskih pregovora koji su 17. 11. 1913. završili sklapanjem Istanbulskog protokola, odnosno odrazom su još starije osmanlijske odluke iz 1905. kada su prestali s prodorima prema Iranu na istoku, a 14. 3. 1937. prethodila mu je konvencija o sigurnosti koja je ratificirana tek 11. 7. 1939. godine.

Iako je od Drugog svjetskog rata nadalje na iransko-turskoj granici zabilježen niz manjih incidenata, obje zemlje nisu dovodile u pitanje legalnost sporazuma iz 1932. odnosno 1937. godine i zadržale su dobre odnose.

#### Obala i pomorske granice 
[mini|desno|450px| [Iransko teritorijalno more i epikontinentalni pojas u Omanskom i Perzijskom zaljevu]]
[mini|desno|450px| Hipotetske podjele površina [Kaspijsko jezero|Kaspijskog jezera]]

Iranska obalna crta proteže se ukupnom dužinom od 2810 km i fizički se sastoji od sjevernog dijela uz Kaspijsko jezero (765&nbsp;km) odnosno južnog uz Omanski i Perzijski zaljev (2045&nbsp;km), a upotpunjena je tri godine kasnije kada je Iran sklopio i sličan bilateralni ugovor sa Saudijskom Arabijom. Prilikom postizanja potonjeg sporazuma presudnu ulogu odigrala su bogata naftna polja odnosno otoci Farsi i Arabi zbog kojih iransko-saudijska granica djelomično odstupa od epikontinentalne linije. Tokom 1960-ih započela su i razgraničenja na sjeveru zaljeva s osamostaljenim Kuvajtom, ali precizne morske granice nisu definirane do današnjeg dana zbog trostranih političkih nesuglasica na razini Iran – Irak – Kuvajt. U geografskom smislu, najveći problem predstavljali su iranski otok Harg odnosno kuvajtski otok Failaka s obzirom da obje strane potraživale da njihov otok bude temeljnom tačkom za određivanje centralne linije, dok su istovremeno drugoj strani negirali to pravo. Iako su se 1970. godine Iran i Kuvajt usuglasili da prihvaćaju relevantnost oba otoka, ratificiranje sporazuma je odgođeno do daljnjeg. Pomorsko razgraničenje posebno se zakompliciralo 1971. kada su nezavisnost od Britanije proglasili Katar, Bahrein i UAE. Iran je iste godine potpisao pomorski granični ugovor s Katarom.

Kaspijsko jezero do 1991. bilo je omeđeno isključivo Iranom i Sovjetskim savezom, a ključni sporazumi između dviju država bili su Iransko-ruski ugovor o prijateljstvu (1921.), pomorsko-trgovački sporazum (1935.) i pomorsko-granični sporazum (1957.). Njima je kaspijska granica bila određena ravnom crtom između Astare na zapadnoj obali i tačke 2,2 km južno od Gorganskog zaljeva na istočnoj čime je Iran dobio približno 1/7 jezera, ali dvije zemlje imale su jednako pravo na iskorištavanje kaspijskih prirodnih bogatstava, dok Iran na temelju starijih ugovora o ravnopravnoj podjeli traži diobu čitavog Kaspijskog jezera na pet jednakih dijelova, a razlog tome bila je nedovoljno razvijena prometna mreža u centralnom i jugoistočnom dijelu zemlje odnosno neravnomjerna raspodjela stanovništva.

## Humanistička geografija 
### Kulturna geografija 
Iran u kulturnom smislu predstavlja etničko-religijski mozaik čiju jezgru karakterizira iranski *ethnos*, perzijski jezik i šijitizam. Sva tri elementa prisutna su kod Perzijanaca, najmnogoljudnijeg naroda koji demogeografski prevladava u unutrašnjosti, osobito Farsu i Horasanu. Drugi najbrojniji narod su Azari (20%), turkofoni šijiti naseljeni u sjeverozapadu zajedno s Kurdima (7%) čiji je jezik iranski odnosno religija uglavnom sunitska. Ove međusobne oprečnosti kod Azara i Kurda plodom su vjekovnog prožimanja iranske i turske kulturne sfere, ali i njihovih žestokih ratova. Osim kod dvaju spomenutih naroda u Azarbajdžanu i Kurdistanu, istovjetne razlike postoje i na drugim periferijama zemlje − neiranskih šijitskih Arapa (1 – 2%) u Huzestanu i Hormuzganu odnosno kaškajskih plemenskih zajednica na zapadu Farsa, te iranskih sunitskih Baluča (2 – 3%) i Paštunaca (a) Alborz i centralnoiranski masiv u stratigrafskom i strukturalnom smislu prožimaju se mnogo više nego što je prvobitno pretpostavljano.
:b) Nedostaju paleozojski orogeni (između kasnog prekambrija i srednjeg trijasa) što ukazuje da je centralni Iran iskusio vjerovatno ujednačene kontinentalne i epikontinentalne uvjete odnosno tektonsku stabilnost.
:c) Mezozojske i tercijarne zone karakterizira alpska orogeneza koja prekriva sve dijelove centralnog Irana zajedno s periferijama. Konkretno, periferni nabori pojaseva poput Kopet-Daga, masiva Makrana ili Zagrosa uključeni su u geosinklinalni razvoj dok iranska jezgra zadržava svoj epikontinentalni karakter.
:d) Za razliku od drugih regija svijeta, iranski masivi tercijarnog porijekla zadržavaju snažne predtercijarne elemente, uključujući prekambrijske orogene.
:e) Moderna geološka istraživanja ukazuju da je tzv. „centralna masa”, prvobitno spominjana u kontekstu ostatka paleozojske podloge, vjerovatno ograničena samo na manje dijelove centralnog Irana odnosno tzv. „lutski blok”.

## Geomorfologija 
[mini|desno|300px| [Reljefna karta Irana]]
Reljefi u Iranu mogu se okvirno podijeliti u dvije kategorije:
:Planinski masivi:
:* Alborz ‒ proteže se čitavim sjevernim dijelom zemlje, od Azarbajdžana do Horasana u regionalnom smislu. Južno od Kaspijskog jezera masiv se lagano zakrivljava prema unutrašnjosti što je rezultat pritiska gornjeg dijela evroazijske ploče. Prosječne je širine 100 km dok se nadmorska visina kreće se između 3000 i 3500 m, a njegova najviša i najvažnija tačka je vulkan Damavand (5671 m).
:* Zagros ‒ proteže se oko 1200 km od sjeverozapada zemlje do Hormuškog tjesnaca na jugoistoku. Prosječne je širine 600 km odnosno 3500 m visine s Denom (4448 m) kao najvišim planinskim vrhom.
:* Centralnoiranski masiv (Kuhrud) ‒ proteže se u unutrašnjosti zemlje usporedno sa Zagrosom na kojeg se nadovezuje na jugu, kao i na Istočnoiranski masiv prema jugoistoku.
:* Istočnoiranski masiv ‒ proteže se dužinom od oko 2800 km u smjeru sjever-jug, od doline Džam-Ruda u Razavi Horasanu do jugoistočnog Balučistana gdje se nadovezuje na masiv susjednog Pakistana. Odvojci istočnoiranskog masiva uključuju planine Kuh-e Džam, Džebal Barez, Tun i Kuh-e Palangan.
:Ravničarska područja:
:* Unutrašnje depresije ‒ pustinje Dašt-e Lut i Dašt-e Kavir; zatvorena korita rijeka, jezera i močvare.
:* Nizije ‒ moganske stepe, Gilan, Mazandaran i Golestan uz kaspijsku obalu; huzestanska nizija; obalni pojas Omanskog i Perzijskog zaljeva.
:* Polupustinjska područja ‒ Naz, Arzhan, Lali, Tal Ahugan, Čaldiran, itd.

## Klima 
Precizno određivanje klimatskih zona Irana otežano je zbog relativno kasnog početka aktivnijeg klimatološkog istraživanja (krajem Drugog svjetskog rata) odnosno velikih udaljenosti između meteoroloških stanica zbog čega izoterme i izohijete na klimatskim kartama mogu prilično odstupati, pa tako i postojeće karte klimatskih zona utemeljene prema uvriježenoj Köppenovoj klasifikaciji. Iranom dominiraju dva Köppenova klimatska razreda ‒ suhe (B) u teritorijalnom odnosno umjereno tople kišne klime (C) u demogeografskom kontekstu, dok manja područja zauzimaju razredi snježno-šumskih (D) i snježnih klima (E).

## Hidrologija 
### Hidrografija 
#### Mora 
Iran na jugu izlazi na Perzijski i Omanski zaljev koji su spojeni Hormuškim tjesnacem, te nadovezuju potonju vodenu masu na Arapsko more odnosno Indijski okean. Duljina obale je 2045 km), geomorfološkog postanka (ostatak Paratetisa), te prometne povezanosti sa svjetskim morima preko ruskih kanala. Ova je vodena masa ranije bila poznata i kao *Hirkanijsko more*. Njihova razvodnica nije orografski određena tj. ne prati planinske vrhove Zagrosa već je smještena istočnije i proteže se od Hamadana kroz suhe doline prema jugu. Ova hidrološka anomalija rezultat je geomorfološke strukture orogena koji preusmjerava otjecanje u smjeru suprotnom od njihovih površinskih korita i provodi ga do Perzijskog zaljeva. Hidrolozi indijskookeanski sliv ograničavaju na perzijskozaljevski u užem smislu (uključujući Omanski zaljev) dok unutrašnje dijele na tri osnovna dijela, temeljem čega se Iran sastoji od četiri glavna sliva, a diljem zemlje nalaze se i stotine umjetnih jezera nastalih podizanjem brana.

Datoteka:Urmia lake drought.gif|Urmijsko jezero(1984. i 2014.)
Datoteka:Bakhtegan.jpg|Maharlu (*W*), Tašk (*N*) i Bahtegan (*S*)
Datoteka:Hamoun Oasis wetlands 1976 satelite.jpg|Hamun-e Helmand(Sistan)
Datoteka:Marivan-zarivar-Iran.jpg|Zarivar(Kurdistanska pokrajina)
Datoteka:Valasht.jpg|Valašt(Mazandaran)

### Hidrotehnika 
#### Vodoopskrba 
[mini|desno|300px|Sistem [Tunelsko-branski sistem Kuhrang|Kuhrang]]
Izvori za vodoopskrbu i navodnjavanje u Iranu su:. U jugoistočnim dijelovima zemlje (pokrajina Sistan i Balučistan) površinske vode korištene su na uštrb podzemnih sve do 1970-ih kada nastupa obrat. Na krajnjem jugu Irana što se prvenstveno odnosi na obalna naselja uz Perzijski zaljev i pripadajuće otoke vrši se desalinizacija i to isključivo za dobijanje pitke vode. Površina navodnjavanih područja u Iranu je 82.970 km² (5. u svijetu).

#### Brane i umjetna jezera 
[mini|desno|300px| [Karta i šematski razvedeni presjek projekata glavnih brana na porječju Karuna i Deza]]
Oskudnost vode na području Irana još je od starog vijeka rezultirala gradnjom brana (perz. *sad*) i nasipa (perz. *band*) koji su predstavljali učinkovita građevinska sredstva u borbi protiv suše i odljeva vode, jednako kao i podzemni kanali poznati kao kanati. Iz historijske perspektive, Iran je jedna od malobrojnih zemalja koja ima milenijumsku kontinuiranu tradiciju u izgradnji velikih brana među kojima su neke od najstarijih:
* Band-e Bahram − nalazi se južno od Širaza i izgrađena tokom ahemenidskog perioda odnosno prije oko 2500 godina.
* Darijeva brana − podignuta je na rijeci Hari za vrijeme vladavine Darija Velikog; iako ostaci nisu pronađeni postojanje ove pokretne brane ovjereno je u Herodotovim djelima.
* Band-e Kaisar (Cezarova brana) − sagradili su je rimski zarobljenici u Šuštaru za sasanidskog vladara Šapura I.; dijelom je složenog hidrauličkog sistema upisanog na UNESCO-ovu Svjetsku baštinu.
* Band-e Mizan − također iz sasanidskog perioda (3. − 7. v.) odnosno na Karunu, i danas u upotrebi.
* Band-e Amir − smještena 35 km sjeveroistočno od Širaza, izgrađena je prije približno 1000 godina tokom vladavine dinastije Dejlamita, koristi se i danas.
* Band-e Save (lokalno i Abasova brana) − visoka je 40 m i nalazi se 37 km od Sava; njena izgradnja datira se u ilhanidsko (13. − 14. v.) odnosno obnova u safavidski period (oko 1600. g.); zbog velike rupe pri dnu danas je neupotrebljiva.
* Band-e Karab − nalazi se u Razavi Horasanu; visoka 28 m odnosno široka 40 m; također iz safavidske epohe.

Otkrićem cementa u 19. vijeku kao i razvojem građevinarstva i hidraulike došlo je do drastičnog napretka u tehnologiji gradnje brana diljem svijeta, pa tako i u cijelom Iranu. Zbog promjena u gospodarskoj politici i povećanja interesa za nenaftna područja energetike, iranska je vlada proglasila izgradnju brana strateškim interesom što je došlo do izražaja tokom 1990-ih i 2000-ih godina kada se diljem zemlje gradi veliki broj novih brana. Njihova važnost je višestruka s obzirom da služe ne samo kao golemi vodospremnici već i za energetiku, poljoprivredu, industriju i promet odnosno izrađivao studije za dodatnih 170 projekata čime se pozicionirao kao treći najveći graditelj brana u svijetu. Također, biljni pokrov odnosno biome karakterizira izuzetna raznolikost − suptropske kišne i mješovite šume na jugu Kaspijskog jezera i sjevernim obroncima Alborza, sušne šume na zapadu Zagrosa, nisko grmlje i drača u unutrašnjosti, te polupustinjsko nisko raslinje (uključujući afričke tropske kserofite) uz obalna područja Perzijskog zaljeva, dok se ograničen broj vrsta nalazi i u pustinjskim dinama (*Stipagrostis pennata*, *Calligonum stenopterum*, *Calligonum bungei*) ili na ekstremnim planinskim visinama (*Oxytropidetea persicae*). Diljem zemlje zabilježeno je oko 800 vrsta kralješnjaka, deseci hiljada vrsta beskralješnjaka, oko 500 vrsta ptica, 80 vrsta gmazova, te niz morskih i slatkovodnih vrsta riba. Glodavci su rasprostranjeni u svim dijelovima Irana, primjerice zečevi u šumskim odnosno miševi u pustinjskim i polupustinjskim krajevima. Šupljorošci općenito broje manje vrsta od drugih životinja, ali njihova se brojna stada i čopori mogu naći u svim krajevima − veprovi u močvarama uz Aras, losovi na Kavkazu, baktrijske deve u unutrašnjosti, te jeleni, divlje koze, kozorozi, divokoze i mufloni širom zemlje. Neparnoprstaši osim domesticiranih konja uključuju i perzijskog kulana, podvrstu azijskog divljeg magarca koji je ugrožena vrsta. Zvijeri uključuju psolike životinje (*Canoidea*) poput šakala, vukova, lisica i medvjeda (na Alborzu i u Balučistanu), te niz mačaka. Iran je do sredine 20. vijeka bio jedino svjetsko stanište triju od ukupno četiri vrste pantera − lavova (Fars), tigrova (kaspijska zona) i leoparda (Horasan), ali danas se očuvala samo posljednja i to u par stotina jedinki. Ostale mačke uključuju evroazijske risove, manje divlje mačke, te azijske geparde koji su kritično ugrožena vrsta.

|Kaspijski tuljan
Datoteka:Persian Leopard sitting.jpg|Perzijski leopard
Datoteka:Two cheetahs together.jpg|Iranski gepardi
Datoteka:Adlerbussard.jpg|Bjelorepi škanjac
Datoteka:HengamDolphins .jpg|Dupini

## Veze 
* *Glavni članak:* **Iran**
* *Širi relevantni pojmovi:* **Iranska visoravan** • **Jugozapadna Azija** • **Geografija Azije**
* *Geografije susjednih država:* **Afganistan** • **Armenija** • **Azerbejdžan** • **Irak** • **Pakistan** • **Turkmenistan** • **Turska**
* *Selektivni izbor statističkih podataka:* **Iran u internacionalnim statistikama: Geografija**

## Reference 
### Citirana literatura 

;Atlasi

*  
*  
*   
*   
*  
*   
*  
*   
*  
*   
*  
*  
*   

;Putopisi

*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  

;Enciklopedije

*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  

;Monografije

*   
*  
*  
*   
*  
*  
*  
*   
*   
*   
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*   
*   
*   
*  
*   
*  
*  
*   
*   
*   
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*   
*   
*  
*  
*  
*  
*  
*   
*   
*  
*  
*   
*   
*  
*  
*  
*   
*  
*  
*  
*   
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*   
*  
*   
*  
*   
*   
*  
*  
*   
*  
*  
*   
*  
*  
*  
*  
*  
*   
*  
*  
*   
*   
*   
*   
*  
*   
*  
*  
*  
*   
*   
*   
*   
*  
*  
*   
*   
*   
*  
*  
*  
*   
*  
*  

;Periodika

*  
*  
*  
*  
*   
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*   
*  
*  
*  
*   
*  
*  
*  
*   
*  
*  
*   
*  
*  
*   
*  
*  
*   
*  

;Mediji

*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*  

;Dokumentacija

*   
*  
*  
*  
*  
*  
*   
*   
*  
*  
*  
*  
*  
*  

## Vanjski linkovi 
* IKC: *Geografija Irana* - Iranski kulturni centar u Zagrebu
;Iranske državne organizacije
*   National Geographical Organization - Iransko geografsko društvo
*   National Cartographic Center - Iranski državni kartografski zavod
*   Geological Survey of Iran  - Iranski geološki zavod
*   National Geoscience Database of Iran  - Državna geonaučna baza podataka
;Vodeći iranski univerzitetski odsjeci i instituti:
*   Faculty of Geography at University of Tehran - geografski odsjek Teheranskog univerziteta
*   Geographic and Cartographic Institute Gitashenasi - Geografsko-kartografski institut Gitašenasi
*   Sahab Geographic and Drafting Institute - Geografsko-kartografski institut Sahab
;Ostali projekti