Poglavlje VII Povelje Ujedinjenih nacija

**Poglavlje VII Povelje Ujedinjenih nacija** utvrđuje ovlaštenja Vijeća sigurnosti Ujedinjenih nacija za održavanje mira. Ono omogućava Vijeću da "utvrdi postojanje bilo kakve prijetnje miru, kršenja mira ili čina agresije" i da poduzme vojne i nevojne akcije radi "obnove međunarodnog mira i sigurnosti".

Poglavlje VII uključuje članove 39-51.

## Obrazloženje 
Zabrana državama članicama Ujedinjenih nacija da napadaju druge države članice, koja je navedena u Povelji Ujedinjenih nacija, ključna je za svrhu zbog koje je UN osnovan nakon razaranja Drugog svjetskog rata: sprječavanje rata. Ova preovlađujuća briga ogleda se i u konceptu zločina protiv mira iz Nirnberškog procesa, koji se smatra "započinjanjem ili vođenjem rata protiv teritorijalnog integriteta, političke nezavisnosti ili suvereniteta države ili kršenjem međunarodnih ugovora ili sporazuma" (zločin protiv mira), što je smatrano zločinom koji omogućava sve ratne zločine.

Poglavlje VII također daje Komitetu vojnog štaba odgovornost za stratešku koordinaciju snaga stavljenih na raspolaganje Vijeću sigurnosti. Sastoji se od načelnika štabova pet stalnih članica Vijeća. Inače, to poglavlje se koristi kada Vijeće sigurnosti ovlašćuje državu članicu ili koaliciju voljnih da djeluju na nacionalnom nivou ili putem regionalnih organizacija kako bi se suočili s ovom prijetnjom - ako je potrebno sa svim potrebnim mjerama, uključujući upotrebu direktne sile. Frazu "sve potrebne mjere" treba shvatiti doslovno. Svaka vojna akcija izvedena kopnenim, zračnim i pomorskim snagama je posebno dozvoljena (Član 42 Povelje UN-a). Takva akcija može uključivati ​​raspoređivanje trupa, provođenje zone zabrane leta, čak i upotrebu zračnog bombardiranja.

## Historijska pozadina 
Ujedinjene nacije su osnovane nakon Drugog svjetskog rata i konačnog neuspjeha diplomatije uprkos postojanju Društva naroda u godinama između Prvog i Drugog svjetskog rata. Vijeću sigurnosti su stoga dodijeljena široka ovlaštenja kroz Poglavlje VII kao reakcija na neuspjeh Društva naroda. Ova široka ovlaštenja omogućavaju mu da uživa veću moć od bilo koje druge međunarodne organizacije u historiji. Može se tvrditi da snažne izvršne ovlasti koje su mu dodijeljene daju mu ulogu "izvršne vlasti međunarodne zajednice" ili čak "međunarodne vlade".

Pakt Lige naroda je, po prvi put u historiji, omogućio provođenje međunarodnih obaveza (tj. pridržavanje Pakta Društva naroda) putem ekonomskih i vojnih sankcija. Države članice su također bile obavezne, čak i bez prethodne odluke Vijeća, poduzeti mjere protiv država koje su djelovale nezakonito u očima Pakta Društva naroda. To je značilo da je mirovni proces uveliko ovisio o spremnosti država članica, jer Pakt Društva naroda nije predviđao obavezujuće odluke; Vijeće Društva naroda bilo je odgovorno samo za preporuku vojne sile. Pored ovoga, Član 11. stav 1. Pakta navodi:

Ovo se može smatrati odobrenjem upotrebe sile i drugih mjera prinude, međutim, države su više puta insistirale da to ne čini odluke Društva obavezujućim.

To je rezultiralo neviđenom voljom i sila na Konferenciji u Dumbarton Oaksu i država prisutnih na Konferenciji u San Franciscu da se potčine centralnom organu poput Vijeća sigurnosti. Uprkos dugoj debati o tome da li Generalna skupština treba da ima i moć nad odlukama koje donosi Vijeće sigurnosti, na kraju je velikom većinom glasova odlučeno da Vijeće sigurnosti treba da zadrži svoju izvršnu vlast jer, kako su velike sile naglasile, snažan izvršni organ bi bio potreban za održavanje svjetskog mira. Ovaj naglasak je posebno zagovarao kineski predstavnik, podsjećajući na nemoć Društva tokom Mandžurijske krize.

## Članovi 41, 42, 43 i 44 
Članovi 41 i 42 zajedno utvrđuju pravo Vijeća sigurnosti da uredi upotrebu i neoružanih (Član 41) i oružanih (Član 42) mjera za provođenje svojih odluka.

### Član 41:
Vijeće sigurnosti može odlučiti koje će se mjere koje ne uključuju upotrebu oružane sile primijeniti za provođenje svojih odluka i može pozvati članice Ujedinjenih nacija da primjenjuju takve mjere. To može uključivati ​​potpuni ili djelomični prekid ekonomskih odnosa i željezničkih, pomorskih, zračnih, poštanskih, telegrafskih, radio i drugih sredstava komunikacije, te prekid diplomatskih odnosa.

### Član 42:
Ukoliko Vijeće sigurnosti smatra da bi mjere predviđene članom 41 bile neadekvatne ili su se pokazale neadekvatnim, može poduzeti takve akcije zračnim, pomorskim ili kopnenim snagama koje mogu biti potrebne za održavanje ili obnavljanje međunarodnog mira i sigurnosti. Takve akcije mogu uključivati ​​demonstracije, blokade i druge operacije zračnih, pomorskih ili kopnenih snaga članica Ujedinjenih nacija.

### Član 43
:1. Sve članice Ujedinjenih nacija, kako bi doprinijele održavanju međunarodnog mira i sigurnosti, obavezuju se da će Vijeću sigurnosti, na njegov poziv i u skladu sa posebnim sporazumom ili sporazumima, staviti na raspolaganje oružane snage, pomoć i objekte, uključujući prava prolaza, potrebne za održavanje međunarodnog mira i sigurnosti.

:2. Takav sporazum ili sporazumi regulirat će broj i vrste snaga, njihov stepen spremnosti i opću lokaciju, te prirodu objekata i pomoći koji će se pružiti.

:3. Sporazum ili sporazumi će se pregovarati što je prije moguće na inicijativu Vijeća sigurnosti. Zaključuju se između Vijeća sigurnosti i članica ili između Vijeća sigurnosti i grupa članica i podliježu ratifikaciji od strane država potpisnica u skladu s njihovim odgovarajućim ustavnim procesima.

### Član 44
Kada Vijeće sigurnosti odluči upotrijebiti silu, prije nego što pozove članicu koja nije zastupljena u njemu da obezbijedi oružane snage u skladu sa obavezama preuzetim prema članu 43, pozvat će tu članicu, ako to želi, da učestvuje u odlukama Vijeća sigurnosti koje se odnose na upotrebu kontingenata oružanih snaga te članice.

Godine 1947, Komitet vojnog štaba podnio je Vijeću sigurnosti svoje preporuke u vezi sa primjenom člana 43. Načelnici štabova stalnih članica, podijeljeni politikom Hladnog rata, nisu se mogli složiti. Od 41 člana u Izvještaju Komiteta vojnog štaba (Dokument UN-a S/336) (30. april 1947.) samo se 25 moglo dogovoriti između pet sila. Stoga sporazumi iz člana 43 nikada nisu zaključeni. Međutim, Vijeće sigurnosti je tehnički ostalo zaduženo za ovo pitanje do 1997.

## Rezolucije Poglavlja VII 
Većina rezolucija Poglavlja VII (1) utvrđuje postojanje prijetnje miru, kršenja mira ili čina agresije u skladu s članom 39 i (2) donosi odluku eksplicitno prema Poglavlju VII. Međutim, nisu sve rezolucije toliko eksplicitne, postoji neslaganje oko statusa malog broja rezolucija prema Poglavlju VII. Kao reakcija na ovu dvosmislenost, nedavno je predložena formalna definicija rezolucija Poglavlja VII:

Rezolucije Poglavlja VII su vrlo rijetko izolirane mjere. Često je prvi odgovor na krizu rezolucija kojom se zahtijeva okončanje krize. Tek kasnije slijedi stvarna rezolucija iz Poglavlja VII koja detaljno opisuje mjere potrebne za osiguranje poštivanja prve rezolucije. Ponekad se u narednim godinama donesu desetine rezolucija kako bi se modificirao i proširio mandat prve rezolucije iz Poglavlja VII kako se situacija razvija.

Popis intervencija iz Poglavlja VII uključuje:
* Rezolucija 82 Vijeća sigurnosti Ujedinjenih nacija (Koreja)
* Rezolucija 1267 Vijeća sigurnosti Ujedinjenih nacija (Afganistan)
* Privremena uprava Ujedinjenih naroda u Istočnom Timoru
* Misija Ujedinjenih nacija u Demokratskoj Republici Kongo
* Međunarodni krivični sud za Ruandu
* Misija Ujedinjenih nacija u Sijera Leoneu
* Misija Ujedinjenih nacija za pomoć Ruandi
* Verifikaciona misija Ujedinjenih nacija Angola 2
* Operacija Ujedinjenih nacija u Somaliji 2
* Komisija Ujedinjenih nacija za praćenje, verifikaciju i inspekciju
* Zaštitne snage Ujedinjenih nacija (bivša Jugoslavija)
* Program nafta za hranu (Irak)
* Misija Ujedinjenih nacija za stabilizaciju na Haitiju
* Rezolucija 678 Vijeća sigurnosti Ujedinjenih nacija (Zaljevski rat)
* Rezolucija 1973 Vijeća sigurnosti Ujedinjenih nacija (Libija)
* Rezolucija 502 Vijeća sigurnosti Ujedinjenih nacija (Argentina)
* Specijalni sud za Liban
* Rezolucija 2699 Vijeća sigurnosti Ujedinjenih nacija (Haiti)

Član 53 u Poglavlju VIII Povelje Ujedinjenih nacija dozvoljava "Vijeću sigurnosti da koristi regionalne aranžmane prema potrebi ili da odobri mjere prinude putem takvih aranžmana".

## Član 51: Samoodbrana 
Član 51 predviđa pravo država na samoodbranu, uključujući kolektivnu samoodbranu, od oružanog napada i uključen je tokom Konferencije u San Francisku 1945.

### Korištenje od strane suverenih zemalja 
Prema studiji istraživača sa Harvardovog pravnog fakulteta, između 1945. i 2018, države članice UN-a podnijele su Vijeću sigurnosti 433 komunikacije o mjerama poduzetim u navodnom ostvarivanju prava na samoodbranu.

Ovaj članak bio je poticaj za sklapanje mnogih međunarodnih paktova, a Sjedinjene Države su ga citirale kao podršku slučaju Nikaragve, invaziji na Irak 2003. i legalnosti Vijetnamskog rata, kao i mnoge druge zemlje. Prema tom argumentu, "iako Južni Vijetnam nije nezavisna suverena država niti članica Ujedinjenih nacija, on ipak uživa pravo na samoodbranu, a Sjedinjene Države imaju pravo učestvovati u njegovoj kolektivnoj odbrani". Drugi aspekt je da li pravo na samoodbranu i dalje postoji ako je Vijeće sigurnosti UN-a poduzelo mjere za rješavanje sukoba. Postoje kontradiktorna mišljenja o tome da li ovo pravo i dalje postoji nakon što Vijeće sigurnosti poduzme mjere.

U pismu Vijeću sigurnosti UN-a u kojem se traži vojna intervencija u Jemenu, jemenski predsjednik Hadi pozvao se na Član 51.

Sjedinjene Američke Države koristile su Član 51 kako bi opravdale atentat na Qasema Soleimanija i američke zračne napade u Iraku i Siriji protiv milicije koju podržava Iran.

Predsjednik Rusije, Vladimir Putin, citirao je Član 51 u govoru kako bi opravdao invaziju na Ukrajinu 2022. i eskalaciju rata u Donbasu.

## Također pogledajte 
*Nirnberški principi

## Reference 
## Vanjski linkovi 
*Tekst Povelje

7