Mucanje

**Mucanje** ili **zamuckivanje** je poremećaj govora u kojem je tok govora poremećen nehotičnim ponavljanjima i produžavanjem glasova, slogova, riječi, ili fraze, kao i nehotične tihe pauze ili blokovi u kojima osoba koja muca ne može proizvesti zvukove. Termin *mucanje* povezuje se najčešće s nevoljnim ponavljanjem zvukova, ali uključuje i neuobičajeno oklijevanje ili pauzu prije govora, koje ljudi koji mucaju nazivaju *blokovi*, i produžavanje određenih zvukova, obično samoglasnika ili poluglasova. Prema Watkinsu i drugima, mucanje je poremećaj "izbora, pokretanja i izvođenja motorinih sekvenci neophodnih za tečnu proizvodnju govora". Za mnoge ljude koji mucaju, ponavljanje je glavna briga. Izraz "mucanje" pokriva širok raspon ozbiljnosti, od jedva primjetnih prepreka koje su uglavnom kozmetičke prirode do teških simptoma koje efikasno sprječavaju oralnu komunikaciju. Skoro 70 miliona ljudi širom sveta muca, što je oko 1% svjetske populacije.

Mucanje općenito nije problem s fizičkom proizvodnjom govornih zvukova ili prenošenjem misli u riječi. Smatra se da akutna nervoza i stres ne uzrokuju mucanje, ali mogu izazvati mucanje kod ljudi koji imaju poremećaj govora, a život sa stigmatiziranim invaliditetom može rezultirati anksioznošću i visoko alostatsko stresnim opterećenjem (hronična nervoza i stres) koji smanjuju količinu akutnog stresa potrebnog da izazove mucanje kod bilo koje osobe koja muca. Time se pogoršava situacija na način pozitivne povratne informacije sistema; za ovo stanje je predložen naziv "sindrom mucajućeg govora". Međutim, ni akutni ni hronični stres, sami po sebi ne stvaraju nikakvu predispoziciju za mucanje.

Poremećaj je također "promjenjiv", što znači da u određenim situacijama, kao što je telefonski razgovor ili u velikoj grupi, mucanje može biti teže ili manje, ovisno o tome da li je osoba koja muca, samostalna ili ne, svjesna svog mucanja. Ljudi koji mucaju često otkriju da njihovo mucanje varira i da imaju "dobre" i "loše" dane i dane "bez mucanja". Vremena u kojima njihovo mucanje fluktuira mogu biti nasumična. Iako su tačna etiologija ili uzroci mucanja nepoznati, smatra se da doprinose i gentičke i neurofiziološke predispozicije. Dostupni su mnogi tretmani i logoterapijske tehnike koje mogu pomoći u smanjenju govorne disfluentnosti kod nekih ljudi koji mucaju do tačke u kojoj neuvježbano uho ne može prepoznati problem; međutim, još u suštini ne postoji lijek za ovaj poremećaj. Ozbiljnost mucanja osobe bi odgovarala količini govorne terapije koja je potrebna za smanjenje disfluentnosti. Za ozbiljno mucanje potrebna je dugotrajna terapija i naporan rad kako bi se smanjila disfluentnost.

## Opća obilježja
Uobičajena ponašanja mucanja su vidljivi znaci govornih disfluencija, na primjer: ponavljanje zvukova, slogova, riječi ili fraza, tihi blokovi i produžavanje zvukova. Razlikuju se od normalnih poremećaja koji se nalaze kod svih zvučnika po tome što mucanje može trajati duže, javlja se češće i proizvodi se uz više napora i naprezanja. Nedostaci zbog mucanja razlikuju se također i po kvalitetu: uobičajene disfluencije obično su ponavljani pokreti, fiksni položaji ili suvišno ponašanje. Svaka od ove tri kategorije sastavljena je od podgrupa mucanja i disfluentnosti.
*Ponovljeni pokreti SLP može prikupiti historiju slučaja pogođenog u detaljnom intervjuu ili razgovoru sa roditeljima (ako je klijent dijete). Oni također mogu promatrati interakcije roditelja i djece i promatrati obrasce govora djetetovih roditelja. Opći cilj procjene za SLP će biti (1) da se utvrdi da li postoji poremećaj govora i (2) procijeni da li njegova ozbiljnost opravdava zabrinutost za dalji tretman.

Tokom direktnog posmatranja klijenta, SLP će posmatrati različite aspekte govornog ponašanja pojedinca. Konkretno, terapeut može testirati faktore uključujući tipove prisutnih disfluentnosti, koristeći test kao što je Indeks tipa disfluencije (DTI), njihovu učestalost i trajanje (broj ponavljanja, postotak zamućenih slogova: %SS) i brzina govora (slogova u minuti (SPM), riječi u minuti (WPM)). Oni takođe mogu testirati prirodnost i tečnost govora (skala za ocjenjivanje prirodnosti (NAT), test mucanja u djetinjstvu: TOCS) i fizičke prateće posljedice tokom govora (*Rileyjev instrument za ozbiljnost mucanja, četvrto izdanje (SSI-4)*).

Mucanje je višestruki, složeni poremećaj koji može utjecati na život osoba na različite načine. Djeca i odrasli se nadziru i procjenjuju radi dokaza o mogućim društvenim, psihološkim ili emocijskim znakovima stresa koji se odnose na njihov poremećaj. Neke uobičajene procjene ovog tipa  mjere faktore uključujući: anksioznost (Endlerove multidimenzionalne skale anksioznosti: EMAS) stavove (lični izvještaj o strahu od komunikacije: PRCA), percepciju sebe (samoocjenjivanje reakcija na govorne situacije: SSRSS)), kvaliteta života (ukupna procjena govornikovog iskustva mucanja: (OASES), ponašanja (samoprocjena starije osobe: OASR)) i mentalnog zdravlja (kompozitni međunarodni dijagnostički intervju: CIDI).

SLP će zatim pokušati da kombinuje informacije prikupljene iz klijentove studije slučaja zajedno sa informacijama dobijenim iz procene kako bi doneo konačnu odluku u vezi sa postojanjem poremećaja tečnosti i odredio najbolji kurs lečenja za klijenta.

Mucanje se također može dijagnosticirati prema DSM-5 dijagnostičkim kodovima kod kliničkih psihologa sa odgovarajućom stručnošću. Najnovija verzija DSM-5 opisuje ovaj poremećaj govora kao "poremećaj tečnosti u djetinjstvu (mucanje)" za razvojno mucanje i "poremećaj fluentnosti s početkom u djetinjstvu". Međutim, specifično obrazloženje za ovu promjenu u odnosu na DSM-IV je loše dokumentovano u objavljenoj literaturi APA-e, a neki smatraju da podstiče zabunu između vrlo različitih pojmova "tečnost" i "disfluentnost".
alt=|thumb|500px| center|Tretman mucanja pomoću mobilne aplikacije

## Epidemiologija
Prevalencija životnog vijeka ili udio osoba za koje se očekuje da će mucati u nekom životnom dobu, je oko 5%, a, ukupno gledajući, muškarci obolijevaju dva do pet puta češće nego žene. Međutim, nije poznato mnogo informacija o osnovnom uzroku takvog iskrivljenog omjera spolova. Većina mucanja počinje u ranom djetinjstvu, a studije pokazuju da je 2,5% mucavaca mlađe od 5 godina. Kao što se vidi kod djece koja su tek počela da mucaju, postoji jednak broj dječaka i djevojčica koji mucaju. Ipak, čini se da se omjer spolova povećava kako djeca rastu: među predškolcima, dječaci koji mucaju nadmašuju broj djevojčica koje mucaju za otprilike dva prema jedan ili manje. Ovaj odnos se proširuje na tri prema jedan tokom prvog razreda i pet prema jedan tokom petog razreda, jer djevojčice imaju veće stope oporavka. Zbog visokih (otprilike 6 –75%) stopa ranog oporavka, općenito se smatra da je ukupna prevalencija mucanja oko 1%.

## Također pogledajte
*Govor
* Diskravija
* Međunarodni dan svjesnosti o mucanju
* Liste jezičkih poremećaja
* Lista mucalaca
* Studija čudovišta
* Govorno-jezična patologija
* Obrada govora

## Reference
## Dopunska literatura
* 
* 
*
* Alm, Per A. (2005). *On the Causal Mechanisms of Stuttering*. Doctoral dissertation, Dept. of Clinical Neuroscience, Lund University, Sweden.
* 
* 
* 
* Mondlin, M., *How My Stuttering Ended* [Case Study, Judith M. Kuster, Minnesota State University, Mankato] http://www.mnsu.edu/comdis/kuster/casestudy/path/mondlin.html
* 
* Rockey, D., *Speech Disorder in Nineteenth Century Britain: The History of Stuttering*, Croom Helm, (London), 1980. 
* Goldmark, Daniel. "Stuttering in American Popular Song, 1890–1930." In 
* 

## Vanjski linkovi 
*National Health Institute
*American Speech-Language-Hearing association 
*The Stuttering Foundation
*Australian Stuttering Warriors Inc
*

Kategorija:Govor
Kategorija:Govorne smetnje
Kategorija:Ponašanje
Kategorija:Disleksija
Kategorija:Mentalni poremećaji dijagnosticirani u djetinjstvu
Kategorija:Geni na hromosomu 12