Arhivistika

**Arhivistika** (njem. *Archivistik*), je nauka koja se bavi proučavanjem principa i metoda zaštite arhivske građe radi njenog korištenja kao izvora za historiju, ostale nauke i općedruštvene potrebe. Svrha zaštite arhivske građe, prije svega, je u funkciji njena korištenja.

S obzirom na predmet proučavanja arhivistika se dijeli na: arhivsku teoriju, arhivsku praksu, arhivsku tehniku, historiju institucija i arhivsko zakonodavstvo.

## Historija 
mini|Najraniji arhivski priručnici: "Von der Registratur" Jacoba von Rammingena (1571.) i "De Archivis" Baldassarea Bonifacia (1632.)
Arhivska nauka je nastala iz diplomatike, kritičke analize dokumenata. Godine 1540. Jacob von Rammingen (1510-1582) napisao je rukopis najranijeg poznatog arhivskog priručnika. Bio je stručnjak za registre (*Registraturen*), njemačka riječ za ono što je kasnije postalo poznato kao arhiva.

Rammingen je izradio registar za gradsko vijeće Augsburga. Međutim, budući da nije mogao prisustvovati sjednici vijeća, on je u pisanoj formi opisao strukturu i upravljanje arhivom. Iako ovo nije prvi rad o arhivistici (sam Rammingen se poziva na raniju literaturu o vođenju evidencije), raniji priručnici obično nisu objavljivani. Arhivska nauka nije imala formalni početak. Priručnik Jacoba von Rammingena štampan je u Hajdelbergu 1571. godine.

Iako je općenito povezano s muzejima i bibliotekama, arhivistika se može odnositi i na pojedince koji održavaju privatne kolekcije ili poslovne arhive. Arhivska nauka se predaje na fakultetima, obično u sklopu informatike ili historije.

Važan doprinos razvoju arhivistike dao je F. Spiess, je uveo načelo da arhiv može služiti i naučnim istraživanjima, a ne samo političkim ciljevima. Njemački i holandski teoretičari su u 19. stoljeću uveli u arhivistiku načelo provenijencije, koje je svoje naučno obrazloženje dobilo tek krajem istog stoljeća. Arhivska građa se uvijek sređivala po različitim, često formalnim i samovoljnim kriterijima (npr. po hronološkom redu, jeziku, području i mjestu na kome je nastala), ali od 19. stoljeća zahtijeva se da građa u arhivima bude sređeno onako kao što je bilo sređeno u registraturama. To znači da se arhivsko gradivo i njegove pojedine cjeline ne mogu razdvajati, nego da se moraju poštovati organske cjeline nastale u samome radu ustanova, odnosno u procesu nastajanja dokumenata.

## Podjela arhivistike 
Arhiv je ustanova koja se bavi zaštitom, prikupljanjem, sređivanjem, čuvanjem i davanjem arhivske građe na korištenje. Arhivisti se prvenstveno bave održavanjem arhivske građe, zajedno sa kontekstom u kojem je nastao, i omogućavanjem pristupa arhivske građe korisnicima. Arhivistika se dijeli na: arhivsku teoriju, arhivsku praksu, arhivsku tehniku, historiju institucija i arhivsko zakonodavstvo:

**Arhivska teorija** proučava osnovne arhivske pojmove, principe i metode rada, historiju arhivistike i njen odnos prema drugim srodnim naukama.

**Arhivska tehnika** proučava mjere i postupke fizičke zaštite, konzervacije i restauracije arhivske građe.

**Arhivska praksa** bavi se pitanjima organizacije rada u arhivima i zaštitom arhivskoga gradiva izvan arhiva.

**Historiju institucija** istražuje podatke o djelovanju i radu onih ustanova u kojima nastaje arhivsko gradivo, a u području **arhivskog zakonodavstva** razrađuju se pravne norme zaštite arhivskoga gradiva i vlasništva nad njim.

Registraturnu građu sačinjavaju sve vrste zapisa primljenih ili nastalih u administrativnom radu i odlozenih prema odgovarajućem rasporedu. Ovu građu osim spisa sačinjavaju i svi fotografski i fonogramski snimci, knjige, kartoteke i druge evidencije.

## Metode sređivanje građe 
Neposredna metoda podrazumijeva uspostavljanje rasporeda arhivskog materijala bez pomoćne evidencije. Posredna metoda podrazumijeva ispisivanje kartica za svaku tehničku jedinicu, zatim njihovo sređivanje, a tek onda i prema njima, sređivanje arhivskog materijala.

Ako postoji više sadržajnih verzija a radi se o istim ili sličnim podatcima, moze se sačuvati samo najbolja. U tom slučaju, dopunski kriteriji bi bili sljedeći:

* Potpunost, jedinstvenost, neponovljivost – prednost na dalje čuvanje imali bi dokumenti u kojima su ti podaci prikazani najpotpunije, na jedinstven način i bez ponavljanja poznatih.
* Reprezentativnost – prednost bi imali oni dokumenti, u kojima se iste pojave, stvari i događaji opisuju u više detalja
* Varijantnost – ako o istim pojavama postoje suprotne ocjene, odnosno njihove različite interpretacije, prednost bi imala konačna i prihvaćena.
* Apsorbiranost i koncentracija podataka – u odnosu na pojedinačne i analitičke podatke prednost bi imali dokumenti u kojima su podatci sumirani, odnosno apsorbiran

## Reference