Morfologija insekata

[right|400px|thumb|**Morfologija  insekta**
**Dijelovi:**
Tagmati: A – Glava, B – Toraks (grudi), C – Abdomen (zadak).

 1. [Antena (biologija)|Antena
 2. Ocele (donje)
 3. Ocele (gornje)
 4. Složeno oko
 5. Mozak (moždana ganglija)
 6. Protoraks
 7. Leđni krvni sud
 8. Trahejske cijevi (deblo sa spirakulumom) 
 9. Mezotoraks
 10. Metatoraks
 11. Prednje krilo
 12. Stražnje krilo
 13. Srednje crijevo (želudac)
 14. Leđna cijev (srce)
 15. Jajnik
 16. Stražnje crijevo (tanko crijevo, rektum i anus)
 17. Anus
 18. Jajovod
 19. Nervna vrpca (trbušna ganglija)
 20. Malpighijeve cijevi
 21. Stopalni jastučići 
 22. Kandže 
 23. Stopalo
 24. Tibija
 25. Femur
 26. Trohanter
 27. Prednje crijevo (voljka, želudac)
 28. Grudna  ganglija
 29. Koksa
 30. Pljuvačna žlijezda
 31. Podjednjačka ganglija
 32. Usni aparat
.]]
**Morfologija insekata** proučava i opisuje vanjska fizička svojstva insekata. Terminologija koja se koristi za opisivanje insekata slična je onoj koja se koristi za druge artropode zbog njihove zajedničke evolucijske povijesti. Tri fizička obilježja odvajaju insekte od ostalih člankonožaca: imaju tijelo podijeljeno u tri regije (glava, grudni koš i trbuh), imaju tri para nogu i dijelove usta koji se nalaze *izvan* glavene kapsule. Upravo ih taj položaj usnih dijelova dijeli od najbližeg srodnika, neinsekata šesteronožaca, uključujući i Protura, Diplura i Collembola.

Postoje ogromne razlike u strukturi tijela među vrstama insekata. Pojedini mogu biti veliki u rasponu od 0,3&nbsp;mm (vilinska muha) do 30&nbsp;cm (moljac velika sova); nemaju očiju ili ih nema puno; imaju dobro razvijena krila ili ih nemaju; noge su  prilagođene trčanju, skakanju, plivanju ili čak kopanju. Te preinake omogućuju insektima da zauzimaju gotovo svaku ekološku nišu na planeti, osim dubokog okeana. Ovaj članak opisuje osnovno tijelo insekata i neke od glavnih varijacija njegovih različitih dijelova. U tom procesu definira mnoge tehničke izraze koji se koriste za opisivanje tijela insekata.

## Pregled anatomije 
Insekti, kao i svi člankonošci, nemaju unutrašnji kostur (endoskelet); umjesto toga imaju egzoskelet, tvrdi vanjski sloj izrađen uglavnom od hitina, koji štiti i podupire tijelo. Tijelo insekata podijeljeno je na tri dijela: glava, toraks i trbuh (zadak). Glava je specijalizirana za senzorne unose i unos hrane; grudni koš, koji je sidrište nogu i krila (ako ih ima), specijaliziran je za kretanje, a  trbuh za probavu, disanje, izlučivanje i razmnožavanje.

## Vanjština 
### Egzoskelet 
Vanjski skelet insekata, kutikula, sastoji se od dva sloja; epikutikula, koja je tanak, voštani, vodootporni vanjski sloj i ne sadrži hitin, a sloj ispod njega naziva se prokutikula. Ona je hitinska i mnogo je deblja od epikutikule i ima dva sloja, vanjski je egzokutikula, dok je unutrašnji endokutikula. Čvrsta i fleksibilna endokutikula građena je od brojnih slojeva vlaknastog hitina i proteina, međusobno se križajući u sendviču, dok je egzokutikula kruta i sklerotizirana. Razlika između nemodificiranog i modificiranog oblika može se vidjeti usporedbom tjelesnog zida gusjenica (nemodificirane) s tvrdokrilcima (modificirane).

Iz samog embrionskog stadija, sloj stubastih ili kuboidnih epitelnih ćelija stvara vanjsku kutikulu i unutrašnju bazalnu membranu. Većina materijala insekata nalazi se u endokutikuli. Kutikula pruža mišićnu potporu i djeluje kao zaštitni štit dok se insdekt razvija. Međutim, budući da ne može rasti, vanjski sklerotizirani dio kutikule povremeno se odbacuje u procesu koji se naziva "presvlačenje" (mitarenje). Kako se vrijeme presvlačenja približava, većina egzokutikulnog materijala ponovno se upija. U mitrenju se najprije stara kutikula odvaja od epiderme (apoliza). Između stare kutikule i epiderme oslobađa se enzimska tekućina za odvajanje, koja razdvaja egzokutikulu probavljajući endokutikulu i odvajajući njen materijal za novu kutikulu. Kad se nova kožica dovoljno formira, epikutikula i reducirana egzokutikula izbacuju se u  procesu zvanom ekdiza.

Četiri glavna područja tjelesnih segmenata insekata su: tergum ili leđno, sternum ili trbušno i dvije pleure ili bočna. Stvrdnute ploče u egzoskeletu nazivaju se skleritima, koji su poddijelovi glavnih regija – tergita, sternita i pleurita, za odgovarajuće regije tergum, sternum i pleuron.

### Glava 
[thumb|Glava [Orthoptera, Acrididae: ,  **a**:  antenna,  **b**: ocele, **c**: verteks, **d**: složeno oko,  **e**: okciput, **f**: gena,  **g**: pleurostoma,  **h**: mandibla , **i**: usnena palpa,  **j**: gornjevilične palpe , **k**: maksila,  **l**: labrum,  **m**: klipeus,  **n**: frons]]

thumb|Larva tvrdokrilca, porodice *Cerambycidae*, sasklerotiziranim epikranijem; ostatak tijela jako sklerotiziran

, člana grupe Cyclorrhapha, bez epikranija, skoro i bez sklerotizacije osim vilica]]

Glava  većine insekata zatvorena je  u tvrdu, jako sklerotiziranu, egzoskeletnu **glavenu kapsulu**. Glavna je iznimka kod vrsta čija larva nije u potpunosti sklerotizirana, što se uglavnom javlja kod nekih holometabolnih. Međutim,  čak i većina nesklerotiziranih ili slabo sklerotiziranih larvi često imaju dobro sklerotizirane kapsule glave, naprimjer larve Coleoptera i Hymenoptera. Larve Cyclorrhapha, međutim, nemaju gotovo nikakvu glavenu kapsulu.

Kapsula nosi većinu glavnih čulnih organa, uključujući antene, ocele i složene oči. Na njoj je također i usni aparat. U odraslog insekta glavena kapsula očito je nesegmentirana, premda embriološke studije pokazuju da se sastoji od šest segmenata koji nose uparene dodatke glave, uključujući dijelove usta, svaki par na određenom segmentu. Svaki takav par zauzima jedan segment, iako svi segmenti modernih insekata ne nose vidljive dodatke.

Od svih redova insekata, Orthoptera najprikladnije prikazuje najveću raznolikost obilježja pronađenih na glavama insekata, uključujući suture i sklerite. Ovdje se verteks ili vrh (leđna regija) kod insekata s hipognatnim i opistognatnim glavama nalazi između složenih očiju. Kod insekata prognatizmom vrh se ne nalazi između složenih očiju, već tamo gdje se obično nalaze ocele. To je zato što je primarna os glave zakrenuta za 90°,  kako bi postala paralelna s primarnom tjelesnom osovinom. Kod nekih je vrsta, ovo područje modificirano je i poprima drugo ime.

Ekdizijska sutura (šav) sastoji se od kruničnih, frontalnih i epikranijalnih šavova, plus ekdizijalnih linija i linija cijepanja, koje se razlikuju među različitim vrstama insekata. Ekdizijalni šav uzdužno je postavljen na vrh i razdvaja epikranijske polovine glave s lijeve i desne strane. Ovisno o insektu, šav može biti u različitim oblicima: Y, U ili V. Te razilazeće linije koje čine ekdizijski šav nazivaju se frontalni ili '*frontogene* suture. Nemaju sve vrste insekata frontalne suture, ali kod onih koji ih imaju, one se razdvajaju tokom ekdize, što pomaže da se otvori tjelesni omotač (integument) nove jedinke.

Frons je onaj dio glavene kapsule glave koji je ventralno ili ispred tjemena (verteksa). Veličina mu varira u odnosu na insekte, a kod mnogih vrsta definicija granica je proizvoljna, čak i kod nekih taksona  koji imaju dobro definirane glavene kapsule. Međutim, kod većine vrsta fronsovi su sprijeda omeđeni frontoklipnim ili epistomnim sulkusom iznad klipeusa. Bočno je ograničen frontogenim sulkusom, ako je prisutan, i granicom s verteksom, ekdizijskom linijom cijepanja, ako je vidljiva. Ako postoji srednja ocela, ona je uglavnom na prednjim dijelovima, iako se kod nekih insekata, poput mnogih Hymenoptera, sva tri ocele pojavljuju na verteksu. Formalnija definicija je da je to sklerit iz kojeg proizlaze mišići dilatatori ždrijela, ali u mnogim kontekstima ni to nije primjenjivo.

500px|thumb|center

Klipeus je sklerit između lica i labruma, koji je frontoklipeusnim šavom kod primitivnih insekata dorzalno odvojen od fronsa. Klipeogeni šav bočno razgraničava klipeus, pri čemu je klipeus ventralno odvojen od labruma klipeolabrumskim šavom. Klipeus se razlikuje u obliku i veličini, kao, što su vrste Lepidoptera s velikim klipeusom s izduženim dijelovima usta. Obraz ili gena formira sklerotizirano područje sa svake strane glave, ispod složenih očiju koje se protežu do šava ploča. Kao i mnogi drugi dijelovi koji čine glavu insekta, i gena se razlikuje među vrstama, čije je granice teško ustanoviti. Naprimjer, u Odonata nalazi se između složenih očiju, klipeusa i usnog aparata. Postgena je područje neposredno iza, ili straga ili niže na geni krilatih insekata ( Pterygota), a čini bočni i trbušni dio potiljačnog luka. Taj luk je uska traka stražnjeg rub glavene capsule, koji se dorzalno nadvija nad foramenom. Podgensko područje je obično usko, smješteno iznad dijelova usta; ono također uključuje hipostom i pleurostom.

Na zadnjoj površini glave su okciput, postgena, [[potiljačni otvor], stražnja tentorna jama, gula, postgeni most, [[hipostomska sutura] ] i most i donja vilica, labijum i maksila . Okcipitalna sutura dobro je utemeljena kod vrsta reda Orthoptera, ali ne toliko kod drugih redova. Tamo gdje je pronađena, potiljačni šav je lučni utor u obliku potkove na stražnjoj strani glave, koji završava na stražnjem dijelu svake donje vilice. Postpotiljačni šav je orijentir na stražnjoj površini glave i obično je u blizini potiljačnih otvora. Kod krilatih insekata,  postokciput čini krajnji stražnji dio, često u obliku U, koji čini rub glave, protežuči se do postokcipitalnog šava. Kod njih, poput onih kod reda Orthoptera, potiljačni foramen i usta nisu odvojeni. Tri vrste okcipitalnih zatvarača ili tačaka ispod okcipitalnog foramena koje razdvajaju dvije donje polovine postgene su: hipostomski most, postgenalni most i gula. Hipostomalni most se obično nalazi kod insekata hipognetne orijentacije. Postgenalni most nalazimo kod odraslih vrsta viših Diptera i akuleatnih Hymenoptera, dok je gula na nekim Coleoptera, Neuroptera i Isoptera , koji tipski imaju usne dijelove prognatno (istureno) orijentirane. Mogu imati i dvije ili tri dodatne ocele, koje pomažu u otkrivanju slabe svjetlosti ili malih promjena u njenom intenzitetu. Opažena slika kombinacija je ulaza iz brojnih omatidija, smještenih na konveksnoj površini, usmjeravajući je tako u nešto drugačijim smjerovima. U poređenju sa jednostavnim očima, složene oči imaju vrlo velike uglove gledanja i bolju oštrinu od leđnih ocela insekata, ali neke matične materije (= oči larve), naprimjer one larve porodice *Tenthredinidae* s oštrinom od 4 stepena i vrlo visoka polarizacijska osjetljivost, odgovara performansama složenih očiju. 

Budući da su pojedinačna sočiva tako mala, efekti difrakcije nameću ograničenje moguće rezolucije koja se može dobiti (pod pretpostavkom da ne funkcioniraju kao fazni niz. Ovome se može suprotstaviti samo povećanje veličine i broja sočiva. Da bi se vidjela rezolucija uporediva s ljudskim jednostavnim očima, ljudima bi trebale takve složene oči od kojih bi svako dosezalo veličinu glave. Složene oči dijele se u dvije skupine: **apozicijske** oči koje čine višestruko obrnute slike i **superpozicijske** oči koje vide jedostavu uspravnu sliku. Compound eyes grow at their margins by the addition of new ommatidia.

#### Antene 
[thumb|upright=1.5|Snimak izbliza [vatreni mrav|vatrenog mrava, koji na antenama ima fine  čulne dlačice]]
Antene , koji se ponekad nazivaju i "osjetnici", fleksibilni su dodaci na glavi insekta, koji se koriste za otkrivanje okoliša. Insekti antenama "mogu" osjetiti pomoću finih dlačica (seta) koje ih prekrivaju. Međutim, dodir nije jedini podražaj koji antene mogu otkriti; brojne sitne čulne strukture na antenama omogućavaju insektima da osjete mirise, temperaturu, vlažnost, pritisak, pa čak i potencijalno osjećaju sebe u prostoru. Some insects, including bees and some groups of flies can also detect sound with their antennae.

Broj segmenata u anteni znatno varira među insektima, s tim što više muhe imaju samo 3-6 segmenata, dok odrasli žohari mogu imati preko 140. Opći oblik antena također je prilično varijabilan, ali prvi segment (onaj pričvršćen za glavu) uvijek se naziva stablo, a drugi segment pedicel. Preostali antenski segmenti ili flagelomere nazivaju se bičevima. Labrum je jednostavan, srasli sklerit, koji se često naziva gornja usna, pruža se uzdužno  i spojen je na klipeus. Mandibule (donje vilice) su visoko sklerotizirani par struktura koje se smještene pod pravim uglom u odnosu na tijelo i koriste se za grizenje, žvakanje i rezanje hrane. Maksile su uparene strukture koje se također mogu pružati pod pravim uglom u odnosu na tijelo i imaju segmentirane palpe. Labijum (donja usna) je srasla struktura koja se proteže uzdužno i ima par segmentiranih palpi.

450px|thumb|center| Uporedna anatomija usnog aparata insekata: (A) primitivni aparat za  žvakakanje kod skakavca, u centru(B)  tip za srkanje medonosne pčele, (C) tip sifona leptira i (D) za sisanje ženki komaraca.a – antene, c – složeno oko, lb – labija; lr – labrum; md – mandibule,  mx – maksile hp – hipofarinks

Dijelovi usnnog aparata, zajedno s ostatkom glave, mogu se zglobiti u najmanje tri različita položaja: prognatni, opistognatni i hipognatni. U vrsta s prognatnim zglobljavanjem,  glava je postavljena okomito poravnato s tijelom, kao što su vrste porodice *Formicidae* (mrava); dok je kod hipognatnog tipa glava poravnata vodoravno uz tijelo. Opistognatna glava postavljena je dijagonalno, poput vrsta reda Blattodea i nekih Coleoptera. Usni aparat  se uveliko razlikuju među insektima različitih redova, ali dvije glavne funkcionalne skupine su mandibulatni i haustelatni. Hauselatni usni aparati koriste se za isisavanje tekućina i mogu se dalje klasificirati prema prisustvu stileta, što uključuje probadanje-sisanje, srkanje i sifoniranje. Stilete su ispupčenja nalik iglama koja se koriste za prodiranje u biljna i životinjska tkiva. One i cijev za hranjenje čine modificirane donje vilice, maksilu i hipofarinks.

* **Mandibulatni** dijelovi usnog aparata, među najčešćim su  u insekata, a koriste se za grizenje i mljevenje čvrste hrane.
* Usni aparat za probadanje-sisanje ima stilete i koristi se za prodiranje u čvrsto tkivo, a zatim usisavanje tečne hrane.
***Spužvasti** aparati  koriste se za upijanje i sisanje tekućina, a nedostaju im stilete (npr. većina Diptera.
* **Sifonski** usni aparati  nemaju stilete i koriste se za sisanje tečnosti, a često se nalaze među vrstama Lepidoptera.

Mandibulatni usni dijelovi nalaze se u vrstama Odonata, odraslih Neuroptera, Coleoptera, Hymenoptera, Blattodea, Orthoptera i Lepidoptera . Međutim, većina odraslih Lepidoptera ima usisne dijelove za usta, dok njihove larve (obično zvane gusjenice] imaju donje vilice  (mandibule).

##### Mandibulatni 
Labrum je široki režanj koji tvori krov predusne šupljine, obješen o klipeus ispred usta i čineći gornju usnu. Donedavno se labrum općenito smatrao povezanim s prvim segmentom glave. Međutim, nedavna ispitivanja embriologije, ekspresije gena i opskrbe labruma živcem pokazuju da ga inervira tritocerebrum moždane ganglije, koja je srasla ganglija  trećeg segmenta glave. To je nastalo spajanjem dijelova para dodataka predaka koji se nalaze na trećem segmentu glave, pokazujući njihov odnos. Njegova trbušna ili unutrašnja površina  obično je opnasta i oblikuje epifarinks poput režnja koji nosi mehanosenzile i hemosenzile.

Insektikoji žvaču imaju dvije donje vilice, po jednu sa svake strane glave. Mandibule su smještene između labruma i maksila. Mandibule režu i drobe hranu i mogu se koristiti za odbranu; uglavnom imaju apikalnu reznu oštricu i hranu melje više baznog viličnog područja. Mogu biti izuzetno tvrdi (oko 30&nbsp;kg/mm2); prema tome, mnogi termiti i tvrdokrilci nemaju fizičkih poteškoća u probijanju kroz folije izrađene od uobičajenih metala, kao što su bakar, olovo, kalaj i cink.

##### Sifonski usni aparat 
Proboscis nastaje od maksilske galeje i nalazi se u nekih insekata sa usnim aparatom  za srkanje. Mišići cibarija ili ždrijela snažno su razvijeni i čine pumpu. U Hemiptera i mnogih Diptera, koji se hrane tekućinama biljaka ili životinja, neke komponente usnih dijelova modificirane su za probijanje, a izdužene strukture nazivaju se stilet. Kombinirane cjevaste strukture nazivaju se proboscisi, iako se u nekim skupinama koristi specijalizirana terminologija.
 
Kod većine vrsta Lepidoptera sastoji se od dvije cijevi koje su međusobno povezane kukama i koje se mogu odvojiti za čišćenje. Svaka cijev je iznutra udubljena, čineći tako središnju cijev kroz koju se usisava tečnost. Usisavanje se obavlja kontrakcijom i širenjem vrećice u glavi. Proboscis je namotan ispod glave kada insekt miruje, a produžava se samo prilikom uzimanja hrane. Uočljive su i petosegmentirane u nekim više baznim porodicama, a često su i presavijene. gdje je zanimljivo adaptivno polazište neobičnog sokolovog moljca dugog jezika * Xanthopan morganii praedicta *. Charles Darwin predvidio je postojanje i dužinu hobosa ovog moljca prije njegovog otkrića, na osnovu znanja o dugoprugastoj madagaskarskoj zvijezdastoj orhideji *Angraecum sesquipedale*.

##### Upijanje 
Ustni aparat insekata koji se hrane tekućinom modificirani su na razne načine kako bi se oblikovala cijev kroz koju se tekućina može uvući u usta i obično drugu kroz koju prolazi slina. Mišići cibarija ili ždrijela snažno su razvijeni da tvore svojevrsnu pumpu. U muha koje ne grizu, nema  mandibula, a ostale strukture su smanjene; labijalne palpe su izmijenjene da formiraju labelum, a prisutne su i maksilarne palpe, iako ponekad kratke. U Brachycera je labelum posebno istaknut i koristi se za upijanje  (spužvanje) tečne ili polutekuće hrane. Labele su složene strukture od mnogih žljebova, nazvanih pseudotraheje, koje sakupljaju tečnosti. Izlučevine pljuvačke iz labela pomažu u rastvaranju i sakupljanju čestica hrane, tako da ih pseudotraheje mogu lakše uzeti; smatra se da se ovo dešava kapilarno. Tečna hrana se zatim iz pseudotraheja izvlači kroz kanal za hranu u jednjak.

Usni aparati  pčela su tipa za žvakanje i lizanje. Lizanje je način hranjenja u kojem se tečna ili polutekuća hrana prilijepljena za izbočeni organ ili "jezik" prenosi sa supstrata u usta. Kod medonosne pčele (Hymenoptera: Apidae: *Apis mellifera *), izdužene i srasle usne glose tvore dlakavi jezik, koji je okružen maksilskom galeom i labijskim palpama, tvoreći cjevasti proboscis koji sadrži prehrambeni kanal. Pri hranjenju, jezik se uroni u nektar ili med, koji prijanja uz dlačice, a zatim se uvuči, tako da se prijanjajuća tečnost prenosi u prostor između galea i labijalnih palpi. Ovaj pokret glosa, u smjeru naprijed-natrag ponavlja se više puta. Kretanje tečnosti prema ustima očito je rezultat djelovanja cibarijske pumpe, olakšano svakim uvlačenjem jezika koji potiskuje tečnost prema kanalu za hranu.

* **Kosta (C)** – vodeća ivica krila;
* **Subkosta (Sc)** – druga  uzdužna vena (iza koste), tipično nerazgranata;
* **Radijus (R)** – treća uzdužna vena, jedna do pet grana doseže obod krila;
* **Medija (M)** – četvrta uzdužna vena, jedan do četiri kraka dosežu ivicu krila;
* **Kubitus (Cu)** – peta uzdužna vena, sa jedan do tri kraka koji dosežu ivicu krila;
* **Analne veine (A1, A2, A3)** – nerazgranate vene iza lakata.

Kosta (C) je vodeća rubna vena kod većine insekata, iako se mala vena, prekosta, ponekad nalazi iznad koste. Kod gotovo svih postojećih insektata,

Peta vena krila je medija. U arhetipskom uzorku (A), medija se račva u dvije glavne grane, prednju (MA), koja se dijeli na dvije distalne grane (MA1, MA2) i srednji sektor, ili stražnju (MP), koji ima četiri terminalne  grane (M1, M2, M3, M4). U većine modernih insekata, prednji dio medije je izgubljen, a uobičajena "medija" je stražnja četverorazgranata medija sa zajedničkom bazalnom drškom. U Ephemeroptera, prema sadašnjim tumačenjima venacije krila, zadržane su obje grane medija, dok je u Odonata postojana medija primitivna prednja grana. Stabljika medija često je sjedinjena s radijusom, ali kada se javlja kao posebna vena, njena baza je povezana s distalnom pločicom medije (m') ili se kontinuirano sklerotizira s ovom drugom. Kubitus, šesta vena krila, prvenstveno je dvokraka. Primarno račvanje odvija se blizu dna krila, formirajući dva glavna kraka (Cu1, Cu2). Prednja grana može se dijeliti na niz sekundarnih grana, ali obično se račva na dvije distalne grane. Comstock i Needham zamijenili su drugu granu kubitusa (Cu2) u Hymenoptera, Trichoptera i Lepidoptera za prvu analnu. Proksimalno, glavno stablo kubita povezano je s distalnom srednjom pločom (m') osnove krila. Čini se da krilne vene dobijaju talasast obrazac,  prema tome imaju li tendenciju da se preklope gore ili dolje kada je krilo opušteno. Bazne osovine vena su konveksne, ali svaka se račva distalno u prednju konveksnu i stražnju konkavnu granu. Dakle, kosta i podkosta smatraju se konveksnim i konkavnim granama prve primarne vene, Rs je konkavna grana radijusa, a stražnja medija je konkavni krak medija, Cu1 i Cu2 su konveksne i konkavne, dok su primitivni postkubitus, a prve vanalne imaju po jedan prednji konveksni i stražnji konkavni krak. Konveksna ili udubljena priroda vena korištena je kao dokaz pri određivanju identiteta postojanih distalnih grana vena modernih insekata, ali nije dokazano da je konzistentna za sva krila. Slično se protibija, mezotibija i metatibija odnose na tibije prednjih, srednjih i stražnjih nogu.

Tarzus (stopalo) insekata odgovara pretposljednjem segmentu uopćenih udova člankonožaca, a to je segment nazvan propodit u Crustacea. U odraslih insekata obično je podijeljen na dva do pet podsegmenata ili tarzomera, ali u (beskrilnih) Protutura, nekih Collembola i većini holometabolnih larvi insekata, on zadržava primitivni oblik jednostavnog segmenta. Podsegmenti odraslog insekta tarzusa su obično su slobodno pomični jedan preko drugog, pomoću pregibnih spojnih membrana, ali tarzus nikada nema unutarnje mišiće. Tarzus odraslih krilatih insekata, koji imaju manje od pet podsegmenata, vjerovatno je specijaliziran gubitkom jednog ili više ili fuzijom susjednih podsegmenata. U tarzusu porodice  *Acrididae*,  dugi bazni dio očito je sastavljen od tri sjedinjene tarzomere, ostavljajući četvrtu i petu. Bazna tarzomera je ponekad vidljivo povećana i razlikuje se kao bazitarzus. Na donjim površinama tarzusnih podsegmenata, kod  određenih pravokrilaca,  nalaze se mali jastučići, tarzusin pulvili ili euplantule. Tarzus se povremeno stopi s tibijom kod larvi, čineći tibiotarzusni segment; u nekim se slučajevima čini da se eliminira ili svodi na rudiment između tibije i pretarzusa. Neki žohari imaju samo šest ganglija u abdomenu, dok osa *Vespa crabro* ima samo dva u toraksu i tri u trbuhu. Neki insekti, poput kućne muhe *Musca domestica*, imaju sve tjelesne ganglije stopljene u jednu veliku toraksnu gangliju.

Barem nekoliko insekata ima nociceptore, ćelije koje otkrivaju i prenose osjećaje bola. Ovo je otkriveno 2003., proučavanjem varijacija u reakcijama larvi obične voćne mušice roda *Drosophila* na dodir zagrijane i negrijane sonde. Larve su na dodir zagrijane sonde reagirale stereotipnim ponašanjem kotrljanja kojeg nije bilo kada ih  je dodirnula nezagrijana sonda. Iako je kod insekata nocicepcija dokazana, ne postoji konsenzus da insekti svjesno osjećaju bol.

### Probavni sistem 
Insekt koristi svoj probavni sistem za svefaze u preradi hrane: probavu, apsorpciju i isporuku i eliminaciju izmeta. Većina hrane unosi se u obliku makromolekula i drugih složenih supstanci poput proteina, polisaharida, masti i nukleinskih kiselina . Te makromolekule moraju se razgraditi pomoću kataboličkih reakcija na manje molekule poput aminokiselina i jednostavnih šećera, prije nego što ih ćelije tijela koriste za energiju, rast ili reprodukciju . Ovaj proces raspadanja poznat je kao probava. Glavna struktura probavnog sistema insekata je dugačka zatvorena cijev zvana probavni kanal (ili crijeva), koja prolazi duž tijela. Probavni kanal usmjerava hranu u jednom smjeru: od usta do anusa. U crijevima se odvija gotovo sva probava insekata. Može se podijeliti u tri dijela - prednje crijevo, srednje crijevo i stražnje crijevo – od kojih svaki vrši drugačiji proces probave. Osim probavnog kanala, insekti imaju i uparene pljuvačne žlijezde i pljuvačne rezervoare. Ove strukture obično se nalaze u toraksu, uz prednje crijevo. Neki insekti, poput muha, imaju vanusnu probava. Insekti koji koriste takvuu probavu izbacuju probavne enzime na hranu kako bi je razgradili. Ova strategija omogućava insektima da iz izvora hrane izvuku značajan dio dostupnih hranjivih sastojaka.

#### Srednje crijevo 
Kada hrana napusti voljku,  prelazi u srednje crijevo (element 13 na numeriranom dijagramu), poznat i kao mezenteron, u kojem se odvija većina probave. Mikroskopske izbočine iz zida srednjeg crijeva, nazvane mikrovile, povećavaju površinu zida i omogućavaju apsorpciju više hranljivih sastojaka; imaju tendenciju da budu blizu porekla srednjeg crijeva. U nekim insektima uloga mikrovila i gdje se nalaze mogu varirati. Naprimjer, specijalizirane mikrovile koje proizvode probavne enzime mogu vjerovatnije biti blizu kraja srednjeg crijeva, a apsorpcija blizu početka ili na samom početku srednjeg crijeva. Zrak se uvlači kroz otvore na bočnim stranama trbuha zvane spirakule.

Postoje mnoge različite sheme razmjene plinova koje pokazuju različite grupe insekata. Uzorci razmene gasova kod insekata mogu se kretati od kontinuirane i difuzne ventilacije do diskontinuirane razmene plinova. Difuzna ventilacija je jednostavno oblik kontinuirane izmjene plina koja se događa difuzijom, a ne fizičkim unosom kisika. Neke vrste insekata koji su potopljeni takođe imaju prilagodbe koje pomažu u disanju. Kao larve, mnogi insekti imaju škrge koje mogu izdvojiti kiseonik rastvoren u vodi, dok se drugi trebaju podići na površinu vode kako bi nadoknadili zalihe zraka, koje mogu biti zadržane ili zarobljene u posebnim strukturama.

### Cirkulacijski sistem 
Tjelesna tečnost („krv“) insekata ili hemolimfa glavna je funkcija transporta i oplakuje tjelesne organe insekata. Sačinjavajući obično manje od 25% tjelesne težine insekta, ona prenosi hormone, hranjive sastojke i otpad i ima ulogu u osmoregulaciji, kontroli temperature, imunosti, skladištenju (voda, ugljikohidrati i masti) i skeletna funkcija. Takođe ima bitnu ulogu u procesu presvlačenja. Pored toga, hemolimfa un nekim redovima može služiti za odbranu od neprtijatelja. Sadrži neukusne i neprijatne hemikalije koje će djelovati kao odvraćanje predatora.

Tjelesne tečnosti ulaze kroz jednosmjerne zaliske ostije, a to su otvori smješteni dužinom kombinirane aorte i srčanog organa. Do pumpanja hemolimfe dolazi talasima peristaltičke kontrakcije, sa stražnjeg kraja tijela, pumpajući unazad u leđni sud, van aorte, a zatim u glavu gdje odlazi u hemocel.

### Reproduktivni sistem 
#### Ženski 
Ženski insekti mogu stvarati jaja, primati i skladištiti spermu, manipulirati spermom različitih mužjaka i odlagati jaja. Njihov reproduktivni sistem sastoji se od para jajnika, pomoćnih žlijezda, jedne ili više spermateka i kanala koji povezuju ove dijelove. Jajnici stvaraju jaja, a pomoćne žlijezde proizvode supstance koje pomažu u pakiranju i polaganju jaja. Spermateke čuvaju spermu u različitim vremenskim periodima i, zajedno sa dijelovima jajovoda, mogu kontrolirati upotrebu sperme. Kanali i spermateke obloženi su kutikulom.

## Također pogledajte
* Morfologija (biologija)
* Fiziologija insekata
* Ekologija insekata
* Let insekata
* Beskičmenjaci
* Insekti
* Entomologija
* Prahistorijski insekti

## Reference 
## Vanjski linkovi

Kategorija:Anatomija životinja
Kategorija:Morfologija
Kategorija:Fiziologija životinja
Kategorija:Insekti
Kategorija:Beskičmenjaci