Pakt Društva naroda

**Pakt Društva naroda** bila je povelja Društva naroda. Potpisan je 28. juna 1919. kao prvi dio Versajskog sporazuma, a stupio je na snagu zajedno s ostatkom Sporazuma 10. januara 1920.

## Izrada 
Rani nacrti za moguću Društvo naroda započeli su čak i prije kraja Prvog svjetskog rata. Bryce grupa sa sjedištem u Londonu dala je prijedloge koje je usvojilo Britansko Udruženje društva naroda, osnovano 1915. Druga grupa u Sjedinjenim Državama - koja je uključivala Hamiltona Holta i Williama B. Howlanda u Udruženju Century u New Yorku - imala je vlastiti plan. Ovaj plan je uveliko podržalo Društvo za provođenje mira, organizacija koju je vodio bivši američki predsjednik William Howard Taft. Daljnje prijedloge dao je Jan Christiaan Smuts u decembru 1918. Kasnije su dodani i drugi predstavnici Čehoslovačke, Grčke, Poljske i Rumunije. Grupa je razmatrala preliminarni nacrt koji su zajedno napisali Hurst i savjetnik predsjednika Wilsona, David Hunter Miller. Tokom prva četiri mjeseca 1919, grupa se sastala u deset odvojenih navrata, pokušavajući pregovarati o tačnim uslovima osnivačkog sporazuma o budućem Društvu.

Tokom pregovora koji su uslijedili, pojavili su se razni značajni prigovori iz raznih zemalja. Francuska je željela da Društvo formira međunarodnu vojsku kako bi provodila svoje odluke, ali Britanci su se brinuli da bi takvom vojskom dominirali Francuzi, a Amerikanci se nisu mogli složiti jer samo Kongres može objaviti rat.

## Član 10 
mini|210x210piksel|Karikatura koja prikazuje senatore Boraha, Lodgea i Johnsona koji blokiraju mir
mini|259x259piksel|Karikatura koja prikazuje čovječanstvo kako optužuje američki Senat koji je upravo uništio Mirovni sporazum.
Član 10. Pakta Društva naroda obavezao je članice Društva "da poštuju i čuvaju, u slučaju vanjske agresije, teritorijalni integritet i postojeću političku nezavisnost svih članica Društva". Napomenuto je da članica Društva naroda nije bila obavezna pomagati drugoj članici u borbi protiv unutrašnjih secesionista, ali je također značilo da nijedna zemlja ne bi trebala pružati pomoć takvim pobunjenicima. Također se podrazumijevalo da ako bilo koja članica ili nečlanica Društva bude poražena tokom agresivnog rata, Pakt ne štiti tu poraženu stranu od posljedica gubitka teritorije i političke nezavisnosti (npr. aneksija sjevernog dijela Istočne Prusije od strane Sovjetskog Saveza od nacističke Njemačke nakon Drugog svjetskog rata).

Predsjednik SAD-a Woodrow Wilson osigurao je svoj prijedlog da se prijavi za članstvo u Društvu naroda u konačnom nacrtu Versajskog sporazuma, ali Senat Sjedinjenih Američkih Država nije dao saglasnost za ratifikaciju Sporazuma. (Glasao je 49-35 za ratifikaciju, ali nije mogao postići potrebnu dvotrećinsku većinu.) Za mnoge republikance u Senatu, Član 10. bio je najspornija odredba. Njihovi prigovori zasnivali su se na činjenici da bi, ratifikacijom takvog dokumenta, Sjedinjene Države bile obavezane međunarodnim ugovorom da brane članicu Društva naroda ako bude napadnuta. Henry Cabot Lodge iz Massachusettsa i Frank B. Brandegee iz Connecticuta predvodili su borbu u američkom Senatu protiv ratifikacije, vjerujući da je najbolje ne miješati se u međunarodne sukobe. Prema Ustavu Sjedinjenih Država, predsjednik Sjedinjenih Država ne može ratificirati ugovor osim ako Senat, dvotrećinskom većinom, ne da svoj savjet i saglasnost. Primarna namjera Člana 10. bila je očuvanje ravnoteže snaga sprječavanjem jedne zemlje da napadne drugu.

U izjavi predsjednika Wilsona Senatu, on je opisao Član 10. kao savjetodavnu prirodu, te da je Kongres, prema Klauzuli o ratnim ovlaštenjima, slobodan tumačiti ili odbaciti čak i jednoglasno glasanje Savjeta Društva koje se poziva na Član 10. Nastavio je rekavši da je Član 10 "moralna, a ne pravna obaveza... obavezujući je samo u savjesti, a ne u zakonu."

## Član 16 
Član 16 dao je članicama Društva ovlasti da uvedu sankcije ili upotrijebe silu protiv druge članice koja je počinila agresivni rat. Međutim, ovaj član je bio vrlo slab u praksi, jer je Pakt napisan pod pretpostavkom da će članice Društva biti spremne međusobno sarađivati. velike sile nisu htjele dodatno oštetiti vlastite ekonomije sankcioniranjem druge velike sile, a korištena politika bila je uglavnom politika smirivanja.

Tokom japanske invazije na Mandžuriju, velike sile nisu pokušale primijeniti Član 16, uprkos pozivima malih sila da se to učini. Vijeće Društva naroda pokušalo je donijeti rezoluciju (izvan Člana 16) u kojoj se navodi da se Japansko Carstvo mora povući, ali je na nju stavljen veto jednim negativnim glasom Japanskog Carstva. Nakon toga, Društvo se pozvaloa na Član 15, tretirajući invaziju kao "spor", a Vijeće je slučaj uputilo Skupštini. U izvještaju od 35 stranica, Skupština je glasala 42-1 za priznavanje Mandžurije kao teritorije pod kineskim suverenitetom, pri čemu se negativan glas Japanskog carstva ne računa prema pravilima Člana 15, čime je priznanje učinjeno jednoglasnim. Međutim, bez Člana 16, Društvo nije imala načina da sprovede ovu rezoluciju, te se Japansko Carstvo povuklo iz Društva mjesec dana kasnije.

Tokom invazije i okupacije Etiopije od strane Italije pod Mussolinijem, Član 16. je primijenjen prvi (i jedini) put. Stoga nije postojala rezolucija Vijeća ili Skupštine kojom se propisuju sankcije. Umjesto toga, Član 15 je prvobitno ponovo primijenjen, tretirajući neprijateljstva kao "spor", a neobavezujući odbor koji je imenovalo Vijeće da istraži spor (prema Članu 5) podnio je izvještaj u kojem se eksplicitno navodi da je Italija započela rat kršeći Pakt, te se poziva na Član 16. Vijeće tada nije glasalo o izvještaju, ali su svi članovi osim Italije usmeno izjavili da se slažu s njim i ponovo proslijedili slučaj Skupštini. Skupština je zatim raspravljala o sankcijama, a 50 od 54 člana dobrovoljno se složilo da ih primijeni (Italija, Austrija, Mađarska i Albanija su odbile).

Do ovog trenutka, stvorene su Sile Osovine, koje su se sastojale od velikih sila koje su napustile Društvo . Ovo je ostavilo Društvo nemoćnom protiv japanske invazije Kine, Anschlussa, njemačke okupacije Čehoslovačke i italijanske invazije Albanije. Član 17. je teoretski omogućio primjenu sankcija iz Člana 16. protiv nečlanica Društva, ali nijedna članica nije učinila ozbiljan pokušaj da to učini, umjesto toga pripremajući svoje vojske za sada neizbježan početak Drugog svjetskog rata u Evropi.

Član 16, pored sankcija, također je dao Vijeću konkretno ovlaštenje da "preporuči" vojnu akciju protiv članice Društva koja je počinila agresivni rat. Opet, nije postojao mehanizam za sprovođenje, Društvo nije imala vlastite mirovne snage, a članice su bile pojedinačno odgovorne za snabdijevanje bilo kakvih vojnih snaga. Ovaj dio Člana 16. nikada nije primijenjen.

Konačno, Član 16 je dao Društvu ovlaštenje da izbaci članice koje su prekršile Pakt. Ovo je korišteno samo jednom protiv Sovjetskog Saveza.

## Član 22 
Član 22 odnosio se na stvaranje mandatnih teritorija, koje su predate na upravljanje evropskim silama. Iako je većina mandata data zemljama poput Britanije i Francuske, koje su posjedovale značajna kolonijalna carstva, Pakt je jasno razlikovao da mandatna teritorija nije kolonija.

Pakt je tvrdio da su takve teritorije "naseljene narodima koji još nisu sposobni samostalno se snaći u teškim uslovima modernog svijeta" i stoga "starateljstvo nad takvim narodima treba povjeriti naprednim nacijama koje zbog svojih resursa, iskustva ili geografskog položaja mogu najbolje preuzeti ovu odgovornost" kao "sveti trust civilizacije".

Mandatne teritorije su razvrstane u nekoliko podkategorija:

* "Zajednice koje su ranije pripadale Osmanskom Carstvu" smatrane su "da su dostigle fazu razvoja u kojoj se njihovo postojanje kao nezavisnih nacija može privremeno priznati", a mandatne sile su zadužene za "pružanje administrativnih savjeta i pomoći dok ne budu sposobne samostalno se snaći".
* Što se tiče "Ostalih naroda, posebno onih iz Srednje Afrike", mandatarnim ovlastima je bilo naloženo da "garantuju slobodu savjesti i vjeroispovijesti, uz uslov održavanja javnog reda i morala, zabrane zloupotreba poput trgovine robljem, trgovine oružjem i trgovine alkoholom, te sprječavanja uspostavljanja utvrđenja ili vojnih i pomorskih baza i vojne obuke domorodaca u svrhe koje nisu policijske i odbrane teritorije", a nije bilo spomena o eventualnoj nezavisnosti.
* Što se tiče "teritorija, kao što su Jugozapadna Afrika i određena ostrva Južnog Pacifika", pretpostavljalo se da se one "zbog rijetkosti njihovog stanovništva, ili njihove male veličine, ili njihove udaljenosti od centara civilizacije, ili njihove geografske blizine teritoriji Mandatara, i drugih okolnosti" "najbolje upravljaju prema zakonima Mandatara kao sastavni dijelovi njegove teritorije, uz uslov da se poštuju gore navedene mjere zaštite u interesu domorodnog stanovništva". Referenca na "geografsku povezanost s teritorijom Mandata" jasno se odnosila na to da je Jugozapadna Afrika (sada Namibija) postala Mandat Južne Afrike, a ne Velike Britanije.

## Također pogledajte 
* Povelja Ujedinjenih nacija
* Mirovni sporazum

## Reference 
Kategorija:Prvi svjetski rat
Kategorija:1919. u Francuskoj
Kategorija:Sporazumi
Kategorija:Društvo naroda