Etničko čišćenje u Prijedoru

**Etničko čišćenje Prijedora**, također poznato kao **Zločini nad Bošnjacima Prijedora**, odnosi se na brojne ratne zločine počinjene za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini od strane srpskog političkog i vojnog rukovodstva, uglavnom nad bošnjačkim civilnim stanovništvom općine Prijedor. Nakon genocida u Srebrenici, to je drugi najveći masovni zločin počinjen tokom rata 1992. u Bosni i Hercegovini. Prema Istraživačko-dokumentacionom centru u Sarajevu (IDC), oko 5.200 Bošnjaka i Hrvata iz Prijedora su nestali ili su ubijeni tokom perioda vršenja zločina (od toga 3515 bošnjačkih i 186 hrvatskih civila) i oko 14.000 ljudi u široj regiji Prijedora (Pounje). Do oktobra 2013. godine locirano je ukupno 96 masovnih grobnica a oko 2.100 žrtava zločina su identifikovane, uglavnom DNK analizom.

## Pozadina zločina 
Nakon što su Slovenija i Hrvatska objavile deklaracije o nezavisnosti u junu 1991. godine, situacija u općini Prijedor se naglo pogoršala. Tokom rata koji je uslijedio u Hrvatskoj, napetost između Srba i zajednice Bošnjaka i Hrvata se dodatno povećala.

Bošnjaci i Hrvati su počeli da napuštaju općinu zbog sve većeg osjećaja nesigurnosti i straha među stanovništvom koje je bilo uzrokovano srpskom propagandom koja je sve više uzimala maha. Lokalni list *Kozarski vjesnik* je počeo objavljivati navode protiv nesrba. Srpski mediji su propagirali ideju o potrebi Srba da se naoružaju. Izrazi kao ustaše, mudžahedini i Zelene beretke su se naširoko koristi u štampi kao sinonimi za nesrpsko stanovništvo. Radio Prijedor je šire propagandu vrijeđanje Bošnjaka i Hrvata. Kao jedan od rezultata takve propagande je i preuzimanju TV predajnika na planini Kozara u avgustu 1991. godine od strane srpskih paravojnih jedinica i prekid emitovanja programa TV Sarajevo. Preko ovog predajnika preusmjeren je signal emisija iz Beograda i Banja Luke s intervjuima srpskih radikalnih političara i srpskim nacionalističkim pjesmama koje su do tada bile zabranjene.

## Politička situacija prije zločina 
Dana 7. januara 1992. godine, srpski članovi Skupštine općine Prijedor i predsjednici lokalnih općinskih odbora SDS-a proglasili su Skupštinu srpskog naroda općine Prijedor i počeli sa implementiranjem tajnih instrukcija koje su izdate ranije, 19. decembra 1991. godine. "Organizacija i djelovanje organa srpskog naroda u Bosni i Hercegovini u vanrednim okolnostima" bio je plan SDS-a o preuzimanju općina u BiH, kao i planovi o stvaranje kriznih štabova. 
za predsjednika ove Skupštine izabran je Milomir Stakić, kasnije osuđen pred tribunalom Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju (ICTY) zbog masovnih zločina protiv čovječnosti nad bošnjačkim i hrvatskim civilima. Zbog zločina ubistva, istrebljenja i progona nesrpskog stanovništva u Prijedoru, ovaj zločinac je pred sudom u Haagu osuđen na doživotnu kaznu koja je potvrđena 22. marta 2006. godine i preinačena na 40 godina zatvora.
Deset dana kasnije, 17. januara 1992. godine, Skupština je usvojila ulazak srpskih teritorija općine Prijedor u Srpsku autonomnu oblast Bosanska Krajina u cilju realizacije stvaranje zasebne srpske države na etnički očišćenim teritorijama.

### Propaganda
Nakon preuzimanja vlasti, Radio Prijedor je vršio propagiranje srpskih nacionalističkih ideja  karakterišući istaknute nesrbe kriminalcima i ekstremistima koje bi trebalo kazniti zbog njihovog ponašanja. Jedan od primjera takve propagande je bio pogrdan način oslovljavanja nesrba pri čemu sus se koristili termini koji se koristi za upućivanje na nesrba poput *mudžahedini*, *ustaše*, *Zelene beretke* itd. Oba medija u gradu, i novine i radio, su prema ICTY-u širili neistine i očite laži o nesrpskim liječnicima: dr. Mirsadu Mujadžić, Bošnjaku, koji je prema srpskoj propagandi ubrizgavao drogu ženama srpske nacionalnosti čineći ih tako nesposobnim za rađanje za muške djece i dr. Željku Sikori, Hrvatu, kojeg su nazivali *doktor čudovište*, koji je bio optužen da je prouzrokovao pobačaje žena srpske nacionalnosi koje su nosile muško dijete te kastrirao srpske muške bebe. Osim toga, u "Kozarskom vjesniku" , u članku od 10. jula 1992. godine, dr. Osman Mahmuljin je optužen za namjernu pogrešnu medicinsku skrb nad svojim srpske nacionalnisti dr. Živkom Dukićem, nakon njegovog srčanog udara. Dr. Dukić je navodno preživio samo zato što je dr. Radojka Elenkov prekinula terapiju koju je propisao dr. Mahmuljin. Žalbe koje su se emitirale su poticale Srbe na linč nesrba. Štoviše, putem radija su se emitovale netačne i krovotvorene biografije istaknutih nesrba, uključujući i prof. Muhameda Čehajić, Mr. Crnalića, dr. Esu Sadikovića i Dr. Osmana Mahmuljin. Prema zaključku ICTY-a, slučaj presude Stakiću, Mile Mutić, direktor Kozarskog Vjesnika i novinar Rade Mutić, su redovno prisustvovali sastancima srpskih političara (lokalnih političkih autoriteta), kako bi bili informisani o sljedećim koracima kod širenje srpske propagande.

### Jačanje srpskih snaga
U sedmicama nakon nasilnog preuzimanja vlasti u općini, srpske vlasti u Prijedoru su radile na jačanju svoje vojne pozicije u skladu s ranijim odlukama donešenim na najvišim nivoima. 12. maja 1992. godine, samozvana Skupština srpskog naroda uspostavlja srpsku vojsku pod vrhovnom komandom Ratka Mladića (kojem se trenutno u Hagu sudi za počinjene zločine) okupljanjem jedinica i naoružanja bivše JNA.

Major Radmilo Željaja ultimativno poziva sve građane bošnjačke nacionalnosti da predaju svoje oružje srpskoj vojsci i proglase svoju lojalnost Srpskoj Republici i da odgovore na poziv za mobilizaciju. Objavljeni ultimatum je sadržavao i prijetnju da će svaki otpor biti kažnjen. Većina civilnog bošnjačkog stanovništva udovoljila je tim zahtjevima te predala lovačke puške i pištolje sa pripadajućim dozvolama u uvjerenju da će im time biti osigurana bjezbjednost. Pretrage kuća nesrba, koje su vršili vojnici su bile učestale a pronađeno oružje je zoduzimano.

### Napad na Hambarine
Hambarine su naseljeno mjesto u sastavu općine Prijedor i u toku etničkog čišćenja nesrba sa ovog područja je bilo dominantno bošnjačko naselje jer je prema popisu stanovništa iz 1991. godine u naselju živjelo 2.768 Bošnjaka od ukupno 2876 stanovnika te su činili 96,24% ukupnog stanovništva. JNA, koja je već tada bila pod kontrolom srpskih kadrova, je 22. maja 1992. godine izdala ultimatum stanovnicima Hambarina sa zahtjevom da predaju nekoliko pojedinaca koji su navodno učestvovali u napadu na JNA. S obzirom da napada nije ni bilo ultimatum nije mogao biti ispoštovan što je bilo povod da sljedećeg dana oko popodneva započne granatiranje Hambarina iz tri pravca. Za napad je angažovano nekoliko tenkova i oko 1000 vojnika. Bombardovanje Hambarina nastavljeno je sve do 15 sati. Bošnjački stanovnici su pokušali odbraniti selo, ali su bili prisiljeni pobjeći u druga sela ili u šumu da bi izbjegli tenkovske napade. Oko 400 izbjeglica, uglavnom žena, djece i starijih osoba, je pobjeglo iz naselja Hambarine kao rezultat napada tokom kojeg su srpski vojnici ubijali civilno stanovništvo, vršili silovanja i paljenja kuća. Vojna operacija i ubijanje civila se poslije nastavilo i na području šume kod Kureva.

## Silovanja 
Na području Prijedora seksualno nasilje nad nesrpskim civilima bilo je sastavni dio šire kampanje progona, nezakonitog zatočenja, mučenja i ponižavanja tokom 1992. godine. U presudi u predmetu protiv Milomira Stakića MKSJ je utvrdio da je u općini Prijedor dokazan sveobuhvatan obrazac zločina protiv nesrpskog stanovništva, te da su u logorima Omarska, Keraterm i Trnopolje, kao i na drugim mjestima u općini, počinjeni silovanja, seksualni napadi i premlaćivanja.

U službenom sažetku predmeta *Kvočka i dr.* navedeno je da je jedan od osuđenih, Mlađo Radić učestvovao u seksualnom zastrašivanju, uznemiravanju i napadima na druge zatočenice 

U optužnici koju je MKSJ podigao u predmetu *Mejakić i dr.*, a koja je kasnije ustupljena pravosuđu Bosne i Hercegovine, navedeno je da su u logorima Omarska i Keraterm teška premlaćivanja, ubistva i drugi oblici fizičkog i psihološkog zlostavljanja, uključujući seksualne napade, bili uobičajeni. Time je i na nivou međunarodne optužnice potvrđen obrazac u kojem su žene i drugi zatočenici bili izloženi seksualnom nasilju kao dijelu šireg sistema progona nesrpskog stanovništva na području Prijedora.

Pred Sudom Bosne i Hercegovine najvažniji domaći predmet za ovaj aspekt zločina u Prijedoru bio je *Željko Mejakić i dr.*, koji je Sud preuzeo od MKSJ-ja. Prema službenoj stranici Suda BiH, optužnica je teretila Željka Mejakića, Momčila Grubana i Duška Kneževića za zločin protiv čovječnosti koji je, između ostalog, obuhvatao i tačku *seksualno nasilje*, dok je Dušan Fuštar bio optužen po drugim osnovama progona i zlostavljanja u logorima.

U prvostepenoj presudi od 30. maja 2008. Sud BiH oglasio je Mejakića i Grubana krivim i za *seksualno nasilje (silovanja i ostali oblici seksualnog zlostavljanja)*, dok je Duško Knežević također oglašen krivim za seksualno nasilje u vezi s tačkom optužnice koja se odnosila na silovanja i druge oblike seksualnog zlostavljanja. Apelaciono vijeće je 16. februara 2009. potvrdilo njihovu krivicu za zločine protiv čovječnosti koji su obuhvatali i seksualno nasilje.

Za razliku od Foče, gdje su pojedini predmeti detaljno razrađivali seksualno ropstvo i dugotrajno držanje žena u privatnim objektima, sudska građa za Prijedor snažnije naglašava logorski kontekst, posebno Omarsku, Keraterm i Trnopolje, u kojem su silovanja i seksualni napadi bili dio općeg režima terora, mučenja, ponižavanja i progona.

## Također pogledajte 
* Koncentracijski logor Omarska
* Koncentracijski logor Keraterm
* Koncentracijski logor Trnopolje
* Masakr na Korićanskim stijenama
* Milomir Stakić
* Stojan Župljanin

## Reference
## Knjige
* 

## Vanjski linkovi 
*Historija slučaja Stakić (engleski)

Kategorija:Rat u Bosni i Hercegovini
Kategorija:Genocid u Bosni i Hercegovini
Kategorija:1992. u Bosni i Hercegovini
Kategorija:Prijedor
Kategorija:Masakri nad Bošnjacima
Kategorija:Masakri nad Hrvatima
Kategorija:Masakri u ratu u Bosni i Hercegovini