Latvijska mitologija

**Latvijska mitologija** je skup mitova koji se pojavljuju tokom različitih razdoblja latvijske historije, a koji su razrađivani od uzastopnih generacija. Neki mitovi su odbacivani i definisani drugim objašnjenjima. Ovi mitovi potiču iz narodnih tradicija latvijskog naroda i pretkršćanske baltičke mitologije.

Latvijska mitologija se posebice koristi kao alat za rekonstrukciju i analizu historijskih paganskih vjerovanja i nacionalnog identiteta Latvije.

Važno je napomenuti da se sitni detalji većine, ako ne i svih ovih mitova, razlikuju ovisno od regije, a ponekad čak i od porodice do porodice.

## Historija 
### 13. – 18. vijek 
Malo je izvještaja o baltičkim plemenima, precima današnjih Latvijaca, i njihovoj mitologiji sve do pokrštavanja u 13. vijeku. Od kršćanizacije bilo je nekoliko izvještaja povezanih s lokalnom mitologijom, uključujući hronike, izvještaje o putovanjima, zapise o posjetama, jezuitske izvještaje i druge izvještaje o paganskim praksama. Istraživači ove izvještaje smatraju sekundarnim izvorima, jer autori nisu Latvijci, nisu govorili lokalnim jezicima i često su bili pristrasni. Ovi materijali ponekad su neprecizni, sadrže greške, fabrikacije i iskrivljenja koja potiču od kršćanskog pogleda na svijet. Uprkos tome, često se mogu verifikovati koristeći tradicionalna vjerovanja. Rani autori pokušavali su rekonstruisati latvijski panteon služeći se podacima iz susjednih regija. Ovaj trend su kasnije usvojili i latvijski romantičari. Nadali su se da bi veliki epovi mogli nastati iz djela sačuvanih u narodnim predanjima. Također se smatralo da se drevna religija, zaboravljena tokom 700 godina opresije, može obnoviti. Međutim, folklorni izvori pokazali su se nedovoljnim za taj zadatak. Skladno tome, narodne pjesme su dugo bile jedini izvor za istraživanje. Ovaj pristup kritizirali su moderni istraživači zbog djelomičnog uvida u mitologiju. Oni su predložili da bi bajke, legende i narodna vjerovanja, kao i prakse magova, mogle dopuniti narodne pjesme jer svaki žanr sadrži različite teme. Drugo nebesko božanstvo je boginja sunca Saule, čije se ime doslovno prevodi sa s*unce*. Ona je obezbjeđivala plodnost zemlje i bila čuvar nesretnika, posebno siročadi i mladih pastira. Put je vodi preko planine neba do mora, što se ponekad tumači kao simbolički prikaz neba ili kosmičkog okeana. More i druge vodene površine, uključujući rijeke, posebno Daugavu, izgleda da označavaju granicu između svjetova živih i mrtvih. Na latvijskom je riječ za svijet izvedena od riječi sunce i svjetovi se nazivaju „ovo sunce“ i „to sunce“. Stoga se čini da je Saule takođe usko povezana sa konceptom smrti. Ona očigledno prenosi duše mrtvih preko mora u svijet mrtvih. Njeno svakodnevno kretanje tako se može povezati sa ciklusom ljudskog života sa njenim ponovnim rađanjem svakog dana. Povezan je sa raznim majčinskim božanstvima: Zemes mate (*Majka Zemlje*), ponekad se naziva i „Nave“, što doslovno znači „smrt“; Kapu mate (*Majka grobova*) i Smilšu mate (*Majka pijeska*). Zemes mate se prikazuje kao odjevena u dugoj bijeloj haljini, a ponekad ima kosu ili srp.

Jods je zlo biće koje se obično prikazuje kao ravnopravno sa drugim božanstvima. Učestvovao je u stvaranju svijeta i živih bića. On krade ljude da bi ih odveo u svoj svijet. Po tome je sličan drugim duhovima koji ubijaju ljude, uključujući Velija za koga se vjerovalo da se ponekad vraća da zatraži život osobe koju je znao. Smatralo se da mrtvi (Veli, Ilgi, Dievini, Pauri) posjećuju svoje stare domove tokom jeseni od Mikelija (29. septembra) do Martiaija (10. novembra).

Slično tome, ponekad se izveštava da je Vadatajs duh, ponekad prerano preminule osobe i koji ponekad pokušava da ubije osobu na način sličan svojoj smrti. Međutim, Vadatajs se često smatra đavolom. Ovaj demon napada putnike, čineći ih zbunjenima i nesposobnim da se snađu. Čini se da je njegov cilj odvesti ljude do najbližeg vodene površine, gdje bi ih utopio.

Velnovi su bića čija se mladunčad prikazuje kao približno polovina veličine čovjeka. Mladi velni nisu fizički moćni, ali su i dalje nestašni, a ponekad čak i glupi. Svi velni imaju crno krzno i ponekad rogove na glavi. Odrasli velni su jaki i povremeno imaju više glava. To je najbolje prikazano u poznatoj bajci Kurbads. Svi velni su pohlepni. Žive u Pekleu, mjesto koje je kasnije nazvano Elle.

Sumpurni su bića viša od čovjeka i žive u šumama. Njihova najprepoznatljivija karakteristika je pseća ili ptičja glava, te čovječije tijelo prekriveno krznom. Sumpurni takođe imaju rep, vjerovalo se da imaju hijerarhijsko društvo sa plemićima, pa čak i kraljevima, a dužina repa bi određivala njihov položaj u društvu. Kad su u bijesu, sumpurni bi napali ljude i druge životinje, rastrgali ih i isisali im krv.

### Boginje sudbine 
Najvažnija boginja sudbine je Laima (boginja sreće). Živi na Zemlji i usko je uključena u ljudski život. Njena osnovna funkcija je vezana za porod i odlučivanje o djetetovoj sudbini. Žene bi tradicionalno rađale u kupaonicama. Put koji bi vodio do kupaonica bio bi očišćen kako bi se Laima lahko mogla uputiti na put gdje bi pomogla u procesu rađanja. Žena bi se ritualno očistila i molila bi boginju. Nakon uspješnog porođaja, Laimi bi se u znak zahvalnosti rezervisalo počasno mjesto u kupaonici. Takođe će odrediti sudbinu osobe, odluku koju čak ni ona sama nakon toga ne može promijeniti. Od nje se očekivalo da pomogne i u drugim važnim aspektima života i brine o dobrobiti ljudi općenito. Neudate djevojke molile bi je da im podari dobre muževe i sretan brak. Takođe je donekle osigurala plodnost polja i životinja (posebno konja).

Druga boginja, Māra, takođe ima nekoliko zajedničkih funkcija sa Laimom. Iako je ovo stajalište kritikovano, mnogi se istraživači slažu da je Māra sinonim za Svetu Mariju. Pretpostavlja se da je Marija preuzela neke funkcije ranih božanstava, uključujući i Laimu. Suprotno mišljenje, temeljeno na komparativnoj lingvistici, je povezuje sa širokim spektrom drugim indoevropskih božanstava, gdje se ona smatra važnim pretkršćansko-htonskim božanstvom koje daje i oduzima život.

Dvije preostale boginje sa sličnim ulogama su Kārta i Dēkla. Dēkla se uglavnom spominje u predajama iz područja Kurlandije, okrug Pilten. Kārta se još rjeđe spominje u predajama, a smatra se da izvršava odluke koje donose Laima i Dēkla. Ona je uvijek uz Laimu.

### Božanstva plodnosti 
Važna funkcija koja je bila dodijeljena brojnim duhovima i božanstvima je osiguravanje plodnosti. Osiguravanje dobre žetve je bila primarna funkcija Jumisa. Smatralo se da on živi na poljima, pa bi posljednji usjevi bili ostavljeni na polju za njega. Ovo vjerovanje bilo je osnova rituala koji uključuje hvatanje Jumisa, koje se izvodilo na zadnji dan žetve. Smatra se da je to uključivalo pjevanje pjesama nakon zadnje žetve pšenice. Posljednji dio usjeva tražio bi se za Jumisom, a zatim bi se vezao u čvor. Slična praksa bila je izrada vijenaca od žitarica koji bi se čuvali do sljedeće godine kada bi se sjeme od njih prvo posijalo. Zbog toga Jumisa simobolizuju peteljke sa dva uha. Bilo koje bilje koje bi rodilo dobro zvalo se Jumis. Vjerovalo se da će žene nakon jedenja takve hrane rađati blizance.

Međutim, osiguravanje dobrobiti stoke bila je funkcija drugih bogova. Ūsiņš je bio povezan sa proslavom Ūsiņija i tako se donekle stopio sa svetim Đorđom. Štovali su ga uglavnom kao čuvara konja. Također se smatra da je mogao biti bog pčela i bog svjetlosti. Glavni zaštitnik krava bila je Māra. Također je poznata kao Lopu Marija (*Marija od stoke*), Lopu māte (*Majka stoke*) i Piena māte (*Majka mlijeka*). Njezina je funkcija bila osigurati da krave daju mlijeko. Stoga se ona često spominje u vezi s vodom, rijekama i morem, jer je voda simbolizovala mlijeko, dok je glina simbolizovala maslac. Historijski izvori također spominju da bi latvijski pagani štovali zmije (vjerojatno travnate zmije) i krastače kao „majke mlijeka“ i hranili ih mlijekom.

### Ostali običaji 
Postoji mogućnost postojanja brojnih drugih duhova i božanstava koja su Latvijci mogli štovati. Naprimjer, postoji širok spektar božanstava koja se nazivaju Mahte (*majka*), te se procjenjuje da se njihov broj kreće od 50 do 115. Razlozi takve nejasnoće su u tome što se ponekad dovodi u pitanje autentičnost određenih "majki", a postoje i razlike između regija u tome koja se božanstva štuju. Takođe, veliki broj drugih imena je sinonim za već poznata božanstva.

Majka, kao i drugi porodični izrazi, mogu se koristiti samo za označavanje dobi, kao i pokazivanje poštovanja. Dok se većina ženskih duhova naziva "majkama", muški duhovi se zovu "očevima", "gospodarima" ili "bogovima". Historijski izvori izvještavaju da je postojalo vjerovanje da duhovi žive sa ljudima. Tu ubrajamo Mājas gari (*kućne duhove*) ili Mājas kungs (*gospodare kuće*), koji su živjeli i štovali se u kućama. Duhovi i božanstva takođe su se štovali na određenim mjestima, koja su se mogla posjetiti samo u određeno doba godine. Vjerovalo se da bi posjećivanje u neko drugo vrijeme ili skrnavljenje, čak i nesvjesno, moglo donijeti veliku nesreću krivcu (sljepoću ili smrt). Postoje slična vjerovanja da bi spominjanje vraga ili kuge bilo štetno za ljude, te bi onaj ko bi ih spomenuo prizvao. Zviždanje na određenim mjestima smatra se dozivanjem vraga, dok bi pjevanje pozvalo Boga.

## Reference