Bruno Schulz

mini|Bruno Schulz u mladosti
mini|Bruno Schulz
mini|Drohobycz, ulica Krokodila danas
mini|Crtež *Spotkanie. Żydowski młodzieniec i dwie kobiety w zaułku miejskim*” (“Susret. Jevrejski mladić i dvije žene u gradskoj uličici")
mini|Mjesto smrti Schulza
[mini|[Komemorativna ploča u kući Drohobycz Ghetto Bruna Schulza s tekstom na ukrajinskom, poljskom i hebrejskom]]
**Bruno Schulz** (fonetski: Bruno Šulc, Drohobycz, Austro-Ugarska, 12. juli 1892. – Drohobycz, 19. novembar 1942.), poljski pisac i profesor crtanja.

Bruno Schulz smatra se jednim od najvećih dometa poljske i evropske proze između dva svjetska rata, pa i 20. vijeka. Jevrejskog je porijekla, sin skromnih trgovaca. Život skončao tako što ga je jedan nacista ustrijelio na ulici.

*Dućani cimetne boje* (Sklepy cynamonowe, 1934.), prva je Schulzova autobiografska zbirka pripovjedaka, u kojoj, kako autor sam navodi "pokušava rekonstruirati historiju jedne obitelji, jedne kuće u provinciji – ne od njenih realnih elemenata, događaja i karaktera ili istinskih sudbina, već istražujući mitski sadržaj iznad njih, konačni smisao te historije."

*Sanatorij pod Klepsidrom* (Sanatorium pod Klepsydrą, 1937.), druga je njegova zbirka pripovjedaka s kojom je znatno utjecao na mnogobrojne svjetske pisce.

## Životopis 
Bruno Schulz rođen je 12. jula 1892. godine u Drohobyczu kod Lavova, u porodici asimiliranih Jevreja. Bio je vanbračno, treće i najmlađe dijete 46-godišnjeg Jakuba Schulza, trgovca svilom, i Henriette Kuhmärker, kćeri bogatog trgovca drvom. Nakon Brunovog rođenja, njegovi roditelji su se vjenčali.

Odrastao je u kući br. 10 na Trgu u Drohobyczu. Upravo ta kuća, sada nepostojeća, može se naći u serijalu kratkih priča “*Sklepy cynamonowe*” (“Dućani cimetne boje”).

U godinama 1902–1910, Schulz je bio učenik Carsko Kraljevske Gimnazije Franciszek Józef u Drohobyczu. Odabrao je arhitekturu kao oblast studija na Građevinskom fakultetu Tehnološkog univerziteta u Lavovu. Međutim, nakon godinu dana teško je obolio od srca i pluća, te je zbog toga prekinuo studije. Nakon dvogodišnje pauze izazvane rekonvalescencijom, Schulz se vratio na Tehnološki univerzitet da studira u akademskoj 1913/1914. godini. Međutim, ubrzo je ponovo napustio studije, ovoga puta zbog izbijanja rata. Zajedno sa roditeljima, koji su se plašili ruske ofanzive, odlazi u Beč. Nekoliko mjeseci je pohađao nastavu na Tehnološkom univerzitetu u Beču, a pojavljivao s i na Akademiji likovnih umjetnosti. Međutim, nije završio nikakve studije.

Porodica Schulz se 1915. godine vratila u Drohobycz, ali iste godine, u 69. godini, umire Jakub Schulz. Koliko je to bio veliki gubitak za Bruna govore njegove priče u kojima je njegov otac jedan od glavnih likova.

Od 1918. Schulz je pripadao grupi "*Kalleia*" (Lijepe stvari) iz Drohobycza, koja je okupljala jevrejsku inteligenciju sa umetničkim interesima. Mnogo je čitao, uglavnom estetsku književnost, ali i knjige o egzaktnim naukama – fizici i matematici. Kako bi popravio kućni budžet, Bruno Schulz je pokušao da slika portrete po narudžbi, ali bez mnogo uspjeha. Umjetnik također nije uspio zaraditi novac na portfoliu grafika “*Xięga bałwochwalcza*” (“Knjige idolopoklonstva”) nastalih u godinama 1920–1922.

Uprkos ranijim pokušajima, za stalno se zaposlio tek u jesen 1924. Postao je nastavnik u školi koju je ranije završio. U početku je samo predavao crtanje, kasnije je držao i nastavu ručnog rada, a povremeno i matematike. U srednjoj školi radio je skoro do kraja života (do 1941. godine).

Bruno Schulz možda nikada ne bi bio poznata ličnost izvan Drohobycza da nije bilo pomoći i posredovanja njegovih prijatelja. Njihovi napori omogućili su da se 1933. godine upozna sa Zofijom Nałkowskom, što je za pisca bio iskorak u njegovoj književnoj karijeri. Nałkowska je srdačno pozdravila rukopis “*Sklepy cynamonowe*” donesen u glavni grad i ubrzo pomogla u njihovom objavljivanju (1934). Knjiga je izazvala oduševljene kritike jedne grupe kritičara i nevoljne komentare druge, uglavnom nacionalne desnice. Skoro preko noći, Schulz se od anonimnog pisca pretvorio u poznatu ličnost u poljskoj književnoj zajednici.

U februaru 1936. Bruno Schulz je napustio jevrejsku zajednicu u Drohobyczu i dobio status osobe bez vjere. Učinio je to da se oženi Józefinom Szelińskom, Jevrejkom koja je prešla na katoličanstvo. Međutim, pojavio se još jedan problem: pisac nije mogao dobiti fiktivnu prijavu mjesta boravka na području nekadašnje pruske podjele, gdje su bili na snazi ​​liberalniji propisi o sklapanju braka. Bračni planovi su završili neuspjehom. Vjeridba je raskinuta godinu dana kasnije, a Schulz se ni sa kim formalno nije vezao do kraja života.

Godine 1937. izdavačka kuća "*Rój*" (“Roj”) objavila je zbirku “*Sanatorium pod Klepsydrą*” (“Sanatorij pod Klepsidrom”). Knjiga je dobila brojne recenzije u štampi i ojačala Schulzovu poziciju u novoj poljskoj književnosti, o čemu između ostalog svjedoči nagrada Zlatni akademski lovor (5. novembra 1938.), koja mu je dodjeljena na zahtjev Poljske akademije književnosti. Iste godine nastala je pripovijetka “*Die Heimkehr*” na njemačkom jeziku, kojom je Schulz pokušao zainteresirati njemačkog romanopisca Thomasa Manna. U privatnom životu se održavao je korespondenciju i, po mogućnosti, sastajao se sa Romanom Halpern, lijepom ženom iz varšavskog umjetničkog miljea, modelom sa Witkacijevih portreta. Schulz nije objavio više priča. I dalje teška lična situacija, brojni problemi, kao i predosjećaj nadolazeće ratne apokalipse doveli su pisca u depresivno stanje.

1. septembra, kao rezultat septembarske kampanje, Nijemci su ušli u Drohobycz. Odmah je došlo do nasilja, posebno brutalnog nad jevrejskim stanovništvom. Kao rezultat agresije SSSR-a na Poljsku i odredbi Pakta Ribbentrop-Molotov, Nijemci su se 24. septembra povukli iz Drohobycza, ustupivši mjesto Crvenoj armiji. Schulz je nastavio da radi u školi, ali se njegova i finansijska situacija njegove porodice pogoršala.

1. jula 1941. godine, trupe Trećeg rajha, koje su prethodno napale SSSR, ponovo su ušle u Drohobycz. Nijemci su počeli represiju nad Jevrejima. U jesen su osnovali geto u kojem je završila i porodica Schulz.

U početku je Schulz dobio zadatak da organizuje vredne zbirke knjiga koje su Nijemci ukrali iz jezuitske biblioteke u Hiruvu. Bio je "pod brigom" Feliksa Landaua, oficira Gestapoa koji je lično učestvovao u masakru jevrejskog stanovništva (o tome je pisao u svojim memoarima), a Jevreje koji su prestali da rade je pucao sa balkona svoje kuće. Nijemac je Schulzov umjetnički talenat iskoristio za izvođenje brojnih slikarskih radova – ukrašavanje zidova dječije sobe u Landauovoj vili bajkovitim kompozicijama, ukrašavanje unutrašnjosti gestapovskog kazina.

Nesrećni dan došao je u četvrtak (tzv. "crni četvrtak"), 19. novembra 1942. godine, oko podneva. Pisac je vjerovatno otišao u Judenrat po kruh za put – trebao je sljedeće noći pobjeći iz geta u Varšavu. Naišao je na tzv "Divlju akciju" Gestapoa – ubijanje Jevreja na ulici u znak odmazde za pucanje u jednog od Nijemaca. Schulz je upucan. Telo pisca ležalo je na ulici cijeli dan, jer nije smio da bude sahranjen. Vjeruje se da je pokopan u zajedničkoj grobnici, koja nakon rata nije pronađena.

## Umjetničko stvaralaštvo 
Schulz je zapravo bio samouk – nije završio studije ni u Lavovu ni u Beču. Većina njegovih sačuvanih radova potiče iz 1930-ih, izuzeci su grafike iz serije “Knjiga o idolopoklonstvu”, rađene rijetko korištenom tehnikom cliché-verre, koje su nastale početkom 1920-ih. Ova djela visoko je cijenio Stanisław Ignacy Witkiewicz, koji je Bruna nazvao "demonologom", kojeg su označili veliki evropski slikari: Lucas Cranach, Albrecht Dürer, Matthias Grünewald, kao i Edvard Munch i Aubrey Beardsley. Ostala sačuvana djela su crteži perom, olovkom ili kredom, te jedna uljana slika iz 1920. godine: “*Spotkanie. Żydowski młodzieniec i dwie kobiety w zaułku miejskim*” (“Susret. Jevrejski mladić i dvije žene u gradskoj uličici"). Osim toga, sačuvani su Schulzovi portreti i autoportreti, dizajn korica za njegove knjige, ilustracije za njegove priče i ilustracije za prvo izdanje “*Ferdydurke*” Witolda Gombrowicza. Pronađeni su i crteži koji vjerovatno prikazuju izgubljenog Mesiju.

## Dostignuća u književnosti 
Schulzov književni opus je skroman po broju – riječ je o dva toma kratkih priča: “Dućani cimetne boje” i “Sanatorij pod Klepsidrom”, kao i nekoliko djela koja pisac nije uvrstio u prva izdanja navedenih zbirki. Vrijedi spomenuti i zbirku pisama “*Księga listów*” (“Knjiga pisama”) objavljenu 1975. godine i kritičke crtice koje je Schulz objavio u štampi. Neka od Schulzovih djela su izgubljena: priče s početka 1940-ih koje je pisac poslao u nekoliko časopisa i skica romana Mesija.

Serija priča “Dućani cimetne boje” i “Sanatorij pod Klepsidrom” specifičan su opis života poljskih Jevreja u malom gradu i autobiografija pisca u poetici sna. Ovdje je granica između stvarnosti i mita zamagljena. Autor putuje kroz zemlju djetinjstva koje vidi kao najvažniji period u životu čovjeka. Čini se da vrijeme dolazi punim krugom, ponavljanje godišnjih doba i dana ima prednost nad linearnim slijedom događaja.

Glavni lik priča je Józef, odraz samog autora. Pored njega pojavljuje se Jakub, otac glavnog junaka: pripovjedač, demijurg i čudotvorac. Dok se muškarac u Schulzu čini oličenjem intelekta, žene se poistovjećuju s materijom, sa onim što je praktično, a ne poetično – međutim, to ne umanjuje erotsku fascinaciju njima ili moć kojom utiču na likove. Stvarnost oko protagonista kao da živi potpuno samostalno, gotovo svaki predmet ovdje oživljava.

Karakterističan je jezik ove proze: neverovatno bogat, poetičan, pun arhaizama, kao da Schulz ponovo otkriva izvorno značenje riječi.

Svijet opisan u Schulzovim pričama zasnovan je na ličnom iskustvu, protagonist ima jasne crte samog pisca, ali je više od odraza stvarnosti. Sam autor je svoj metod opisao kao "mitizaciju stvarnosti" i ovaj metod je postao važan interpretativni koncept. Prikazane priče prate mitski poredak i imaju univerzalna obilježja.

Schulzov rad se poredi sa modernističkim ekspresionizmom Franza Kafke, asocira ga i na nadrealizam, kreacionizam i psihoanalizu. Sam Schulz je cijenio djela Rainera Maria Rilkea, Kafke i Thomasa Manna.

## Komemoracija 
Od 1981. jedna ulica u Varšavi nazvana je Bruno Schulz.

Senat Republike Poljske ustanovio je novembar 2012. godine kao mjesec Bruna Schulza.

Senat je 2022. godinu ustanovio za godinu Bruna Schulza. U rezoluciji kojom je ustanovljena godina Bruna Schulza podsjeća se da je 2022. godina 130. godišnjica umjetnikovog rođenja i 80. godišnjica njegove smrti. Ističu da je on nesumnjivo jedan od najoriginalnijih stvaralaca poljske kulture 20. stoljeća, a njegova djela su ušla u kanon svjetske književnosti i poznata su i u kulturno najudaljenijim krajevima svijeta. Kako čitamo u rezoluciji, djela Bruna Schulza nisu prihvaćena samo u Poljskoj, Ukrajini ili Izraelu, već i u mnogim drugim zemljama, jer su njegove priče prevedene na preko 45 jezika, uključujući nedavno kineski, turski, estonski, albanski, grčki i vijetnamski. Svake godine se održavaju i brojne kazališne adaptacije kratkih priča Bruna Schulza, umjetničke izložbe, koncerti i filmovi posvećeni njemu. Senatori podsjećaju i da je Bruno Schulz bio prijatelj sa najeminentnijim poljskim piscima. “Kao čovjek izuzetne mašte, inteligencije i kreativnosti (…) svakako zaslužuje da ga nazivaju ambasadorom poljske kulture u svijetu”, stoji u rezoluciji.

## Reference 
## Literatura 
* Wiesław Budzyński: *Schulz pod kluczem*. – Warszawa: Grupa Wydawnicza Bertelsmann Media, 2001, .
* Wiesław Budzyński: *Miasto Schulza*. – Warszawa: Wydawnictwo Prószyński i S-ka SA, 2005, ISBN 83-7469-029-1.
* Jerzy Jarzębski: *Schulz*. – Wrocław: Wydawnictwo Dolnośląskie, 1999, .
* Małgorzata Kitowska-Łysiak: *Schulzowskie marginalia.* – Lublin: Wydawnictwo KUL, 2007, .
* Dariusz Konrad Sikorski: *Symboliczny świat Brunona Schulza*. – Słupsk: Wydawnictwo Pomorskiej Akademii Pedagogicznej, 2004.

## Vanjski linkovi 
* 

Kategorija:Poljski pisci
Kategorija:Poljski slikari
Kategorija:Biografije, Drohobycz
Kategorija:Rođeni 1892.
Kategorija:Umrli 1942.