Francis Fukuyama

mini|desno|Francis Fukuyama (2007)
**Francis Fukuyama** (1955-), američki politički filozof japanskog porijekla. Fukuyama je profesor političke ekonomije na univerzitetu "Johns Hopkins" u Baltimoreu, Maryland, SAD. Svjetskoj javnosti je postao poznat kao autor kontroverznih bestselera iz područja političke filozofije, futurologije i, opštenito, kao analitičar i prognozer globalnih društvenih zbivanja.

Njegovo najpoznatije djelo *"The End of History and the Last Man"* (*"Kraj historije i posljednji čovjek"*) izazvalo je žestoka osporavanja i nekritičke pohvale, najviše uslijed protivrječja koje je Fukuyama svjesno ugradio u svoju knjigu, kao i stoga jer je njegovo stajalište shvaćeno simplicistički.

Glavne teme Fukuyamine najpoznatije knjige se mogu svesti u sljedećem:

* autor je dao svoj prikaz filozofije historije (a ne geopolitike, što je vrlo česta, pogrešno usmjerena zamjerka) temeljen na interpretaciji Platonove psihologije kakvu nalazimo u *"Državi"*. Ili, još detaljnije: Fukuyamin je izvor interpretacija interpretacije interpretacije: Platon je temelj, Hegelova filozofija historije (opisana u istoimenom djelu, kao i u *"Filozofiji prava"*) daljnji korak - no, direktno citirani izvor je rusko-francuski filozof hegelijanske orijentacije Alexandre Kojeve (čije je djelo, dostupno i na hrvatskom prijevodu pod naslovom *"Kako čitati Hegela"*, praktički jedina knjiga koju Fukuyama neprestano apostrofira)
* Fukuyama je dao dosta detaljan pregled historije ideologija i zapadnih društvenih sistema, no, sve kroz optiku Kojeveove interpretacije hegelijaniziranog Platona. Po srednjovjekovno-renesansnoj alegoriji mikro- i makrokosmosa, Fukuyama koristi rudimentarnu Platonovu psihologiju i primjenjuje je na društvo. U Platona, osim apetitivnog i vegetativnog dijela duše, glavni su "srčani" (*tymos*), lociran u grudima i izvor volje, srdžbe, strasti i poriva za samopotvrdom; te "razumski" (*logos*), smješten u glavi i u službi kontrole strasti i racionalnog planiranja života. U toj pojednostavljenoj slici (*logos* bi odgovarao, otprilike, Freudovom Super-egu, a *tymos* se ne može reducirati na Id ili nesvjesno, nego je voljni poriv najviše nalik Nietzscheovoj *volji za moć*, glavnom pokretaču Adlerove verzije psihonalize), ljudsko je biće bojno polje između strastvene želje za afirmacijom i ekspanzijom (*tymos*) i razumske potrebe da se osigura sređen i uravnotežen život (*logos*). Tu paradigmu Fukuyama prenosi i na društva u kojima, po njemu, dominira *tymos* (fašistička i komunistička) ili *logos* (razne vrste liberalnih demokratija).
* pisac je vrsno raščlanio i prikazao mnoge aberacije (megalotimija kao ludilo društva usmjerena samo prema vlasti i sili; "društvo ljudi šupljih grudi" ili mikrotimiju kao ekstremni primjer društvenog ustroja u kojem je pojedinac sveden na zadovoljnu i praznu brojku bez individualnosti), no, u najvećem dijelu knjige sistematski razara ideologizirane bajke o nedemokratskim i neliberalnim društvima, te je, nakon propasti komunizma na svjetskoj sceni, "Kraj historije" shvaćen doslovno: većina je kritika, pogrešno i površno, shvatila Fukuyamin trud kao apologetiku liberalnog kapitalizma (posebno sjevernoameričke i zapadnoevropske provenijencije) i kao "proroštvo" da je historija, u smislu pojava radikalno novih društvenih oblika, završena, to jest, da će u budućnosti društveni model liberalno-kapitalističke demokratije zavladati cijelom planetom (uz džepove predliberalnih ili bilo kakvih drugih društava koje neće imati globalni uticaj). Ukratko, autor je "optužen" da je promašio događaje poput ratova u bivšoj Jugoslaviji ili mnoštvo drugih sukoba koji potresaju savremenu stvarnost (na primjer teroristički napad na SAD 11. septembra 2001. godine).
* svi ti prigovori nemaju temelja u stvarnosti, jer je u posljednjem poglavlju Fukuyama napravio dijalektički "salto-mortale", i to vjerovatno s nakanom da pokaže svu uzaludnost predviđanja historije i futurologije. Naime, s rastućom žestinom koja kulminira u zadnjem dijelu knjige, Fukuyama slika liberalno-demokratska društva kao samozadovoljna i isprazna, te, što je najvažnije, bez unutrašnje sile da dinamiziraju dalji razvoj. Sam "Kraj historije" završava bez zaključka: Fukuyama je, iako koristeći pojednostavljen i možda zastario model, u većem dijelu knjige išao prema tvrdnji da je liberalna kapitalistička demokratija *"najbolji od svih svjetova"*. No, svršetak djela opovrgava tu tezu: pisac je srušio i taj "idol" te ostavio životu samom da riješi pitanje *"konačnog oblika društva"* - sugerirajući da takvog oblika najvjerovatnije i nema.

Fukuyamine ostale knjige, uključujući *"Povjerenje"* (engl. *"Trust"*) o različitim ustrojbenim oblicima kapitalističkog društva, te *"Kraj čovjeka"* (*"Our Posthuman Future"*), o mogućim zloupotrebama i dalekosežnom uticaju genetskog preoblikovanja u kojem može nestati homo sapiens. No, ta djela nisu ostavila u svjetskoj javnosti takvog odjeka kao *"Kraj historije"*- mahsuz jer druga od tih knjiga više i nije u granicama političke filozofije, nego je špekulacija bliža naučno-fantastičnim esejima Stanislawa Lema ili Arthura Clarkea.

Fukuyama, Francis
Fukuyama, Francis