open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Perdika

**Perdika** (oko 365. p. n. e.-321. p. n. e.), makedonski general Aleksandra III. Velikog. Nakon Aleksandrove smrti 323. p. n. e. postao je vrhovni vojni zapovjednik i glavni regent carstva ali je ubijen od vlastitih vojnika.
mini|Reljefni prikaz jahača na Aleksandrovom sarkofagu u Sidonu. Prikazujući Bitku kod Isa, ova figura se često identificira kao Perdika.
Perdika se u Aleksandrovoj vojsci prvi put istaknuo 335. p. n. e. pri osvajanju Tebe. Od 334. p. n. e. zapovjednik je vojnog odreda od 1500 ljudi. 324. p. n. e. postao je Aleksandrov zamjenik.

Nakon Aleksandrove smrti 323. p. n. e. Perdika postaje vrhovni vojni zapovjednik. Podržao je prijedlog makedonske aristokracije da se kraljem imenuje Filip III. Aridej, Aleksandrov maloumni polubrat. Kada je Roksana rodila sina, on je priznat za suvladara kao Aleksandar IV. Makedonski. Sva vlast je zapravo bila u rukama vojske. Perdika je bio za jedinstvo carstva u kojem bi on bio vrhovni regent.

Da bi smirio ostale generale, dodijelio im je pojedina područja carstva da vladaju kao satrapi, a regenstvo podijelio sa Kraterom i Antipaterom. Ostali generali su Perdikine poteze, međutim, shvatili kao signal da ovaj ima namjeru sa vremenom sam zavladati kao kralj. Antigon je odbio da služi u vojsci pod zapovjedništvom Perdike i pobjegao u Makedoniju da nagovori Antipatera kako Perdiku treba uništiti. Ubrzo se stvara koalicija protiv Perdike koju čine Antigon, Antipater, Krater i Ptolemej.

322. p. n. e. osvojio je Kapadokiju i postavio za satrapa Eumena, svog najpouzdanijeg čovjeka.
Perdika je u Aziji ostavio zapovjedništvo Eumenu protiv Kratera i Antigona. Zatim je sa vojskom krenuo protiv Ptolemeja, satrapa Egipta. Kada dva puta nije uspio prijeći Nil, drugi put su vojni gubici bili oko 2000 mrtvih, njegovi časnici su se urotili protiv njega i ubili ga.

## Reference 
## Vanjski linkovi 
Kategorija:Biografije
Kategorija:Vojskovođe
Kategorija:Historija Makedonije
Antipater

mini|Makedonsko kraljevstvo 336 g. pne. (narandžasto)

**Antipater** ili **Antipatar** (397. p. n. e. - 319. p. n. e.), general i političar antičke Makedonije. Nakon smrti Aleksandra Velikog postao je 323. p. n. e. regent Makedonije i Grčke a 321. p. n. e. regent cijelog Aleksandrovog carstva. Njegova smrt označila je konačni kraj i početak raspada carstva u dugotrajnim ratovima dijadosa.

Antipater se prvi put spominje 347. p. n. e. u toku pregovora koji su vodili Filip II Makedonski i Atina. Nakon Filipovog ubistva 336. p. n. e. podržao je Aleksandra u borbama oko nasljedstva. Kada je Aleksandar 334. p. n. e. krenuo na vojni pohod na Perziju Antipater je postao upravitelj Makedonije i Grčke. Tokom cijelog Aleksandrovog pohoda Antipater mu je redovito slao vojna pojačanja iz Makedonije i Grčke. Porazio je Agisa III, kralja Sparte, u bici kod Megalopolisa, 331. p. n. e. Antipater u Grčkoj nije bio popularan zbog podržavanja oligarhije.

Nakon Aleksandrove smrti 323. p. n. e. Atina i Etolski savez pokrenuli su Lamijski rat kojim su htjeli odvojiti grčke gradove od Makedonije. Pobjedom Antipatera u bici kod Kranona, 322. p. n. e. Grčka je pokorena. Antipater se zatim pridružio ostalim generalima; Krateru, Antigonu, Ptolemeju i Seleuku protiv Perdike, glavnog regenta carstva. Perdika i Krater su ubijeni u borbama 321. p. n. e., pa je Antipater imenovan regentom za cijelo carstvo i tutorom Filipa III Arideja i Aleksandra IV Makedonskog. Umro je prirodnom smrću. Antigonov sin Kasandar postao je 305. p. n. e. makedonski kralj.

## Reference 
Kategorija:Biografije
Kategorija:Vojskovođe
Kategorija:Historija Makedonije
Bitka kod Abida

**Abid**, grad na azijskoj obali Dardanela, blizu rta Nagare, gdje je atenska flota potukla spartansku početkom novembra 411. p. n. e. u toku Peloponeskog rata. 

Prvog dana bitke, Atenjani su s 20 brodova prisilili Spartance da 14 svojih brodova izvuku iz vode. Idućeg dana, atenska flota od 61 broda se sukobila sa 76 spartanskih brodova. Bitku je odlučio Alkibijad, koji je u sumrak stigao na bojišnicu s oko 200 troveslarka. Atenjani su zarobili 10 troveslarka, a ostatak se spasio bježeći na obalu pod zaštitu perzijske vojske satrapa Farnabaza. 

Kod Abida je atenski zapovjednik Ifikrat pobijedio Spartance 390. p. n. e. 

Filip V. Makedonski je okružio i zauzeo Abid 201. p. n. e., čiji su stanovnici poslije herojske odbrane zapalili grad i gotovo svi izginuli.

## Reference 
Kategorija:Antička Grčka
Kategorija:Bitke
Kategorija:411. p. n. e.
Lamijski rat

**Lamijski rat** (323. p. n. e.-322. p. n. e.), nazvan po gradu **Lamija**, je bio rat, odnosno neuspješni ustanak u Grčkoj protiv vlasti antičke makedonske vlasti i Antipatera, makedonskog namjesnika u Grčkoj.

Ustanak je izbio nedugo nakon smrti makedonskog kralja Aleksandra III. Velikog.
Ustanak su pokrenuli Atina i Etolski savez. Atinjani su uveli vojnu obvezu za sve muškarce ispod 40 godina i uzeli u službu 8000 plaćenika. Antipater se htio povući u Makedoniju i pričekati pojačanje iz Grčke. Leosten, atinski vojskovođa, postavio je vojsku kod klanca Termopile i time zatvorio put Antipateru i prisilio ga na bitku. U bitki kod Heraklije, 323. p. n. e., Leosten je pobijedio Antipatera. Antipater se zatim povukao u grad **Lamija**, koji je Leosten stavio pod opsadu. Antipater je ponudio Leostenu pregovore, što je ovaj odbio, iako nije imao potrebnu vojnu opremu da uspješno dovrši opsadu.

Nakon tih uspjeha ustanku su se pridružili brojni dobrovoljci iz drugih grčkih gradova. Makedonski vojskovođa Leonat, koji je krenuo u pomoć Antipateru, također je doživio poraz. Tu su poginuli i Leosten i Leonat. Ipak se Antipater uspio izvući iz Lamije i povući u Makedoniju.

Međutim, Makedonci su imali potpunu pomorsku prevlast, te je Klit potukao Atenjane u pomorskoj bitki kod Abida, 322. p. n. e. Nakon toga mnogi grčki dobrovoljci napuštaju ustanak i vraćaju se svojim domovima. Makedonski vojskovođa Krater stigao je iz Azije s vojnim pojačanjem. Antipater i Krater su, udruženi, pobijedili oslabljene Grke u odlučnoj bitki kod Kranona 322. p. n. e. Do 321. p. n. e. ponovo su svi grčki gradovi, osim Etolskog saveza, bili pod vlašću Makedonaca. Daljnje pokoravanje Grčke je spriječeno jer su izbile borbe između Aleksandrovih generala dijadosa. 

Ovim ratom Atina je prestala biti velika pomorska sila. Atina je bila prisiljena platiti ratnu odštetu i prihvatiti oligarhijsko vladanje 9000 najbogatijih Atinjana. Pogubljeni su, ili počinili samoubistvo, mnogi ugledni Atinjani koji su podržavali ustanak, npr. Demosten i Hiperid.

Kategorija:Antička Grčka
Kategorija:Ratovi
Kategorija:323. p. n. e.
Kategorija:322. p. n. e.
Seleuk I Nikator

**Seleuk I Nikator** (starogrčki: Σέλευκος Α΄ Νικάτωρ; 358. - 281. p.n.e.) je bio jedan od dijadosa i osnivač Seleučkog carstva. Pošto je ranije služio kao pješadijski general Aleksandra Velikog, uzeo je titulu basileus i uspostavio Seleučko carstvo nad većim dijelom teritorija na Bliskom istoku koje je Aleksandar osvojio. Nakon smrti Aleksandra Velikog u junu 323. godine p.n.e., Seleuk je podržao Perdiku, regenta Aleksandrovog carstva, koji ga je imenovao satrapom Babilona 323. godine p.n.e. Međutim, nakon izbijanja ratova dijadosa 322. godine p.n.e. Perdikini vojni neuspjesi protiv Ptolemeja u Egiptu su doveli do pobune njegovih vojnika u Peluzijumu. Nakon toga Perdika je izdan i ubijen u zavjeri u kojoj su učestvovali Seleuk, Piton i Antigon 321. godine p.n.e. Nakon toga Seleuk je postao satrap Babilona pod novim regentom Antipaterom. Međutim, rat dijadosa se nastavio i Antigon je prisilio Seleuka da napusti Babilon. Seleuk se vratio u Babilon 312. godine p.n.e. uz podršku Ptolemeja. Nakon toga, Seleuk je nemilosrdno proširio svoje carstvo osvojivši Perziju i Mediju prozvavši se **Nikator** (Pobjednik). Nakon smrti Aleksandra IV, odlučio je da vlada iz Babilona ogromnim istočnim dijelom Aleksandrovog carstva.

Nakon dvije godine rata, Seleuk 303. godine sklapa mir sa indijskim carem Chadragupta Maurya u zamjenu za 500 ratnih slonova, koji su imali odlučujuću ulogu protiv Antigona u bici kod Ipsa 301. godine p.n.e. i protiv Lizimaha u bici kod Korupedija 281. godine p.n.e. Nakon pobjede nad Antigonom i Lizimahom zauzeo je bez otpora cijelu Anadoliju. Potaknut ovim uspjehom, Seleuk je želio osvojiti Lizimahove evropske teritorije, prije svega Trakiju i Makedoniju. Ali po dolasku u Trakiju 281. godine p.n.e., Seleuk je ubijen od strane Ptolemeja Keranusa koji je potražio utočište kod njega zajedno sa svojom sestrom Lisandrom. Ubistvom Seleuka zaustavljeno je zauzimanje Trakije i Makedonije, čime se otvorio put Ptolemeju Keranusu da zauzme Lizimahove bivše teritorije. Seleuka je naslijedio njegov sin Antioh I Soter kao vladar Seleučkog carstva. Seleuk je osnovao veliki broj novih gradova tokom svoje vladavine, uključujući Antiohiju (300. godine p.n.e.), a na rijeci Tigris je uspostavio Seleukiju, novi glavni grad Seleučkog carstva.

Kategorija:Sirija
Kategorija:Kraljevi
Eumen

**Eumen** ( oko 362. p. n. e.- 316. p. n. e. ), grčki general makedonskog kralja Aleksandra III Velikog. Nakon Aleksandrove smrti 323. p. n. e. borio se za jedinstvo Aleksandrovog carstva ali je poražen i pogubljen.

Eumen je bio u službi ( tajnik ) makedonskih kraljeva Filipa II Makedonskog a zatim Aleksandra III. Velikog. Svi antički izvori o Eumenu slažu se da je ovaj bio iznimno sposoban i vješt vojni zapovjednik. Eumen je bio i jedini dijados koji nije bio Makedonac.

Nakon smrti Aleksandra III Velikog, 323. p. n. e., Eumen je stao na stranu Perdike, koji je bio vrhovni vojni zapovjednik i borio se za jedinstvo carstva. Perdika se ubrzo našao u ratu sa drugim generalima: Antigonom, Antipaterom, Ptolemejem i Kraterom.

Perdika je krenuo sa vojskom na Egipat, protiv Ptolemeja, a Eumena je ostavio u Aziji protiv Kratera i Antigona. Eumen je zatajio vojsci da se bore protiv Kratera te ga je pobijedio u oblasti Kapadokija. Kada je Antigon krenuo na Eumena i pobijedio ga ovaj se povukao u planinsku utvrdu.

Nakon smrti Perdike 321. p. n. e., Antipater, novi glavni regent, i ostali generali proglasili su Eumena neprijateljem i osudili na smrt. Međutim 319. p. n. e. Poliperhon, koji je zamijenio Antipatera, priznao ga je za satrapa Kapadokije. Antigon, Ptolemej, Seleuk i Kasandar udružili su se protiv Eumena i Poliperhona. Kraljevska obitelj Argead pobjegla je u Aziju kod Eumena. Eumen je pokušao pridobiti Seleuka ali nije uspio. Seleuk je pristao da podrži kraljevsku obitelj, ali nije htio služiti pod Eumenovim zapovjedništvom. Antigon je krenuo u Aziju sa velikom vojskom protiv Eumena, koji je preuzeo zapovjedništvo nad kraljevskom vojskom. Bitka kod Paretakene, 317. p. n. e., između Eumana i Antigona završila je neodlučno. Eumen je poražen od Antigona u bitki kod Gabiene, 316. p. n. e., ali se uspio povući. Ipak, vojska se pobunila protiv Eumena pa ga je Antigon zarobio i smaknuo.

## Također pogledajte 
* Plutarh

## Reference 
## Vanjski linkovi 
Kategorija:Vojskovođe
Kategorija:Biografije
Lizimah

**Lizimah** ( oko 360. p. n. e.-281. p. n. e. ), makedonski general Aleksandra III. Velikog. Nakon Aleksandrove smrti Lizimah je u ratovima dijadosa kao kralj, od 306. p. n. e., zavladao velikim dijelovima Tracije i Male Azije.

U toku Aleksandrova vojnog pohoda na Perziju, Lizimah je bio jedan od njegovih tjelesnih čuvara. Kada je Aleksandar 323. p. n. e. umro, Lizimah dobija kao satrap na upravu Traciju. Iste se godine udružio sa Antipaterom, Kraterom, Antigonom i Ptolemejem protiv Perdike, glavnog regenta carstva. 315. p. n. e. udružuje se sa Ptolemejem, Seleukom i Kasandrom protiv Antigona i njegovog sina Demetrija. Međutim, u prvih nekoliko godina međusobnog ratovanja dijadosa Lizimah nije puno učestvovao. Više je ratovao protiv Tračana i ostalih lokalnih domorodaca. 311. p. n. e. dogovoren je mir između Antigona i njegovih protivnika. Time je Lizimahu priznata vlast u Traciji. Rat je nastavljen već 310. p. n. e. 306. p. n. e. Lizimah je uzeo titulu kralja.

302. p. n. e. Lizimah, Ptolemej, Seleuk i Kasandar su sa svih strana napali Antigona u Aziji. Lizimah je bez većeg otpora osvojio dijelove Male Azije. Antigon je sa velikom vojskom krenuo protiv njega i pozvao sina Demetrija da mu sa pridruži. Lizimah je međutim izbjegao bitku i spojio svoju vojsku sa Seleukom, koji je iz Indije doveo 500 slonova. Lizimah i Seleuk porazili su udružene Antigona i Demetrija u bitki kod Ipsa, 301. p. n. e. Antigon je poginuo a Demetrije bio prisiljen na bijeg.

Nakon ove pobjede najveći dio Antigonova u carstva u Aziji dobio je upravo Lizimah. 300. p. n. e. Lizimah je sklopio mir sa Ptolemejem i oženio njegovu kćer Arsinoju II.

297. p. n. e. Lizimah je ponovo zaratio sa Demetrijem, ali ga je priznao 294. p. n. e. za vladara Makedonije. Demetrije je, međutim, imao planove za napad na Lizimaha u Aziji pa se Lizimah udružio sa epirskim kraljem Pirom. 288. p. n. e. Lizimah i Pir su osvojili Makedoniju. Lizimah je isprva priznao Pira vladarem Makedonije. Demetrije je sa vojskom krenuo protiv Lizimaha u Aziji, ali se predao Seleuku 285. p. n. e. Zatim se Lizimah okrenuo protiv Pira i 284. p. n. e. sam zavladao Makedonijom. U tom trenutku Lizimah je na vrhuncu moći.

Lizimah je, pod uticajem Arsinoje II., optužio za urotu i pogubio svog najstarijeg sina *Agatokla*. Nakon toga mnogi gradovi u Aziji, koji su mu bili vjerni, okreću se protiv njega. Opće neraspoloženje protiv Lizimaha iskoristio je Seleuk i napao Lizimaha u Aziji. Seluk je porazio Lizimaha u bitki kod Kuropedija, 281. p. n. e. Tu je Lizimah i poginio.

## Reference 
## Vanjski linkovi 
Kategorija:Biografije
Kategorija:Vojskovođe
Trakija (rimska provincija)

mini|desno|259x259px|Rimska provincija Tracija
**Trakija** (**Tracija, Tračka**, lat. ***Thracia***) je bila starorimska provincija. Nalazila se većim dijelom na području današnje Bugarske.

Osnovana je 46. godine, uredbom cara Klaudija kojom je Carstvu pripojena nekadašnja rimska vazalska država Tračka.

Reformama Dioklecijana sa kraja 3. vijeka teritorija Tracije je podijeljena na četiri manje pokrajine.

## Također pogledajte 
* Tračka (regija)

## Reference 
## Vanjski linkovi 
* https://www.notitiadignitatum.org/B03-plac.pdf Edition-Index 3: Place names in the Compilation 'notitia dignitatum' (Cnd)
* karta  rimske države prema kompilaciji notitia dignitatum

Kategorija:Rimsko Carstvo
Bitka kod Beneventuma

**Bitka kod Beneventuma** (275. p.n.e.) je bila posljednja bitka epirskog kralja Pira protiv Rimljana koje je predvodio konzul Manije Kurije Dentat.
Odigrala se 275. p.n.e. na jugu današnje Italije, kod Malaventa, što na latinskom znači *loš događaj* i predstavlja posljednju bitku Pirovog rata. 
Ponukani dobrim rezultatom bitke, iako u njoj nije bilo pobjednika, Rimljani su mjesto gdje se odigrala bitka preimenovali u Benevento što na latinskom znači *dobar događaj*.

Posljedica bitke je Pirovo povlačenje sa Apenina nakon čega je došlo do rimske ekspanzije. 

## Bitka 
Pir je bio istrošen svojom nedavno vođenom kampanjom i ranijim pobjedama nad Rimljanima (Bitka kod Herakleje - 280. p.n.e. i Bitka kod Askula - 279. p.n.e.). Iako bitka nije iznjedrila pobjednika, ipak je nesumnjivo predstavljala strateški Pirov poraz, nakon čega je Pir odlučio okončati svoj vojni pohod u Italiji i vratiti se u Epir.

## Posljedice 
Na osnovu ovog poteza, mnogi moderni izvori navode da je Pir ipak izgubio bitku. 
Pirovo povlačenje je rezultiralo osvajanjem Samnitesa i vjerovatni pad Magna Graecia tri godine kasnije, što je rezultiralo rimskom dominacijom nad Apeninskim poluostrvom.

## Vanjski linkovi 
* Pir, kralj Epira
Kategorija:Historija Italije
Kategorija:Bitke
Kategorija:275. p. n. e.
Bitka kod Herakleje

mini
**Herakleja**, stari grad u južnoj Italiji na mjestu današnjeg *Policoro*, nedaleko od željezničke pruge *Taranto* – *Reggio*, gdje je epirski kralj Pir 280. p. n. e. pobijedio Rimljane pod konzulom Publijem Levinijem.

281. p. n. e. italijanski grad Taranto je ratovao protiv Rima koji je već uveliko vladao središnjom Italijom. Grad je pozvao u pomoć kralja Pira, koji je pristao ali pod uvjetom da se sva vojska grada stavi pod njegovu vlast.

Pir je postavio logor svoje vojske (23 hiljade pješaka, tri hiljade konjanika i 19 slonova) nedaleko od rijeke *Agri* a prijelaze je nadzirao konjicom. Prema klasičnom načinu vođenja rata, Rimljani su otpočeli borbu jakim konjaničkim napadom preko rijeke. Kada je epirska konjica pod Pirovim vodstvom odbačena, Pir je krenuo sa svojim falangama, a kad je falanga došla u težak položaj on je iznenadio s boka rimsku konjicu sa slonovima koji još nisu poznavali slonove i na taj način ih uplašio. Rimski konjanici, zastrašeni slonovima se se dali u bijeg a time i uzrokovali i povlačenje rimske pješadije.

Ipak, iako nije jasno zašto je Pir ubacivao svoje snage po dijelovima u borbu, on je odnio veliku pobjedu protiv brojčano jačih Rimljana, čiji se gubici prema nekim historičarima procjenjuju čak i do 15 hiljada, dok je Pirova vojska imala negdje oko 4 hiljade mrtvih.

## Reference 
## Vanjski linkovi 
Kategorija:Historija Italije
Kategorija:Bitke
Kategorija:280. p. n. e.
Benevento

**Benevento** (izvorno Maleventum, što doslovno znači *loš vjetar*, ali možda i *mjesto ludih ljudi*) glavno je mjesto pokrajine Benevento, u centru Campanije, nekih 50&nbsp;km od Napulja, a i raskršće mnogih cesta na jugu Italije. Beneventum je zbog takvog položaja vrlo često u historiji bio poprište sukoba i bitaka.

Najpoznatije bitke koje su tu vođene:
* bitka kod Beneventuma (275. p. n. e.)- između epirskog kralja Pira i Rimljana
* dvije bitke Rimljana u Drugom punskom ratu (214. p. n. e. i 212. p. n. e.)
* Saveznički rat (od 91. p. n. e. do 88. p. n. e.)
* Bitka u Drugom građanskom ratu (od 50. p. n. e. do 45. p. n. e.)
* Gotski rat (535. - 554. godine)
* bitka kod Beneventa (1266. godine) - u kojoj je Charles d'Anjou, brat Luja IX. pobijedio Manfreda de Hohenstaufena, nezakonitog sina njemačkog kralja Friedricha II.

## Reference 
## Vanjski linkovi 
Kategorija:Gradovi u Italiji
Seleukidi

**Seleukidi** su dinastija koja je vladala velikim dijelom Azijskog carstva Aleksandra III Velikog, u razdoblju 305. p. n. e.-64. p. n. e.

Dinastiju je osnovao *Seleuk I Nikator*, Aleksandrov general. 321. p. n. e. dobio je na upravu Babiloniju, kao satrap. U ratovima dijadosa od 311. p. n. e. Babilonija je u njegovom trajnom posjedu. 305. p. n. e. proglasio se kraljem. Seleukidi su vladali velikim područjima u Aziji sve do dolaska Rimskog imperija. Nakon 190. p. n. e.
Seleukidima ostaje u posjedu samo Sirija, a u dinastiji nastaju stalne borbe za vlast. Poslije toga Seleukidi nisu dali značajnijeg vladara. 

* Seleuk I Nikator - 305. p. n. e.-281. p. n. e.
* Antioh I Soter - 281. p. n. e.-261. p. n. e.
* Antioh II - 261. p. n. e.-246. p. n. e.
* Seleuk II - 246. p. n. e.-225. p. n. e.
* Seleuk III - 225. p. n. e.-223. p. n. e.
* Antioh III Veliki - 223. p. n. e.-187. p. n. e.
* Seleuk IV - 187. p. n. e.-175. p. n. e.
* Antioh IV - 175. p. n. e.-164. p. n. e.
* Antioh V - 164. p. n. e.-162. p. n. e.
* Demetrije I Soter - 161. p. n. e.-150. p. n. e.
* Aleksandar I Balas - 154. p. n. e.-145. p. n. e.
* Demetrije II Nikator - 145. p. n. e.-138. p. n. e. i 129. p. n. e.-126. p. n. e.
* Antioh VI - 145. p. n. e.-140. p. n. e. (?) 
* Diodot Tripon - 140. p. n. e. (?) -138. p. n. e.
* Antioh VII - 138. p. n. e.-129. p. n. e.
* Aleksandar II Zabinas - 129. p. n. e.-123. p. n. e.
* Kleopatra Tea - 126. p. n. e.-123. p. n. e.
* Seleuk V - 126. p. n. e.
* Antioh VIII - 125. p. n. e.-96. p. n. e.
* Antioh IX - 114. p. n. e.-96. p. n. e.
* Seleuk VI - 96. p. n. e.-95. p. n. e.
* Antioh X - ?
* Demetrije III Eukaer - 95. p. n. e.-87. p. n. e.
* Antioh XI - 95. p. n. e.-92. p. n. e.
* Filip I Filadelf - 95. p. n. e.-84. p. n. e.
* Antioh XII - 87. p. n. e.-84. p. n. e.
* Tigran I Armenski - 84. p. n. e.-69. p. n. e.
* Antioh XIII - 69. p. n. e.-64. p. n. e.
* Filip II Filorom - 65. p. n. e.-63. p. n. e.
* Seleuk VII - ?

## Također pogledajte 
* Indo-grčko kraljevstvo

Kategorija:Historija Sirije
Kategorija:Dinastije
Zrak

mini|desno|200px|Hemijski sastav zraka
**Zrak** je naziv za mješavinu plinova koji tvore Zemljinu atmosferu. Zemlja svojom privlačnom silom (gravitacijom) privlači sva tijela pa i zrak. Ta je sila najjača u blizini Zemljine površine pa je zrak najgušći u nižim slojevima atmosfere. S povećanjem udaljenosti od Zemljine površine smanjuje se privlačna sila Zemlje i zrak postaje sve rjeđi.

Čisti zrak je **bezbojna** i **prozirna smjesa plinova**, **bez mirisa**, **male gustoće**. Gustoća zraka smanjuje se porastom temperature pa se lakši topliji zrak diže u više slojeve atmosfere. Zbog razlike u gustoći zrak neprestano kruži u prirodi.

* 78% dušik (N2)
* 20,9% kisik (O2)
* 0,9% argon (Ar)
* 0,03% ugljik-dioksid (CO2)
Pojedini sastojci zraka se neprestano izmjenjuju između atmosfere i Zemljine površine. Tako se kisik, dušik i ugljikov dioksid troše i oslobađaju u različitim procesima koji se odvijaju u prirodi. Velike količine kisika aerobni organizmi troše za disanje, a pritom oslobađaju ugljikov dioksid. Autotrofni organizmi (kao cijanobakterije, alge i biljke) pri fotosintezi troše ugljikov dioksid, a oslobađaju kisik.

U sastav zraka osim plinova ulaze i raspršene čvrste i tekuće čestice čija su posljedica nastajanje magle i dima.

U zraku se nalaze i sljedeći elementi u tragovima:

* Neon (Ne)
* Helij (He)
* Kripton (Kr)
* Sumpor-dioksid (SO2)
* Metan (CH4)
* Vodik (H2)
* Dušik-suboksid (N2O)
* Ksenon (Xe)
* Ozon (O3)
* Dušik-dioksid (NO2)
* Jod (I2)
* Ugljik-monoksid (CO)
* Amonijak (NH3)
Neke čestice koje se nalaze u zraku, ukoliko ih je prisutna dovoljna količina, čovjek može osjetiti kao ugodan ili neugodan miris. Osobe mogu reagirati na mirise promjenom raspoloženja. Upotrebom eteričnih ulja može se poticati određena raspoloženja, npr. smirivanje ili poticanje aktivnosti. Ulje lavande često se povezuje s osjećajem smirenosti. S druge strane, ulje limuna stimulirat će i buditi organizma. Ulje čajevca i paprene metvice preporučuju se kao sredstva koja će smanjiti količinu mikroorganizma u zraku: virusa, bakterija i gljivica. Različiti su načini na koji se preporučuje da te čestice dođu u zrak, a najčešće je to isparavanjem iz difuzora ili raspršivača.

## Reference 
Kategorija:Hemija okoline
Kategorija:Zemljina atmosfera
Talište

**Talište** (**tačka topljenja**) supstance u čvrstom agregatnom stanju je temperatura na kojoj dotična supstanca prelazi u tečnost. Temperatura na kojoj tečnost prelazi u čvrsto stanje naziva se *ledište*, i jednaka je talištu za sve čiste tvari.

Organski polimer *agar* se topi iznad 85&nbsp;°C, a ledi se već od 40&nbsp;°C, taj fenomen zovemo histereza.

## Također pogledajte 
* Trojna tačka

Kategorija:Termodinamika
Kategorija:Koncepti u fizici
Kategorija:Fizikalne veličine
Pir

mini|Pirova statua, Kopenhagen, Danska
**Pir** (319. p. n. e. - Argos , 272. p. n. e.), epirski kralj i pisac. Vladao je 306. p. n. e. - 301. p. n. e. i 297. p. n. e. - 272. p. n. e. Jedan od najčuvenijih vojskovođa antičkog doba Pir je poznat po brojnim vojnim pohodima u Italiji i Makedoniji ali i po frazi Pirova pobjeda. Naslijedio ga je sin Aleksandar II. Epirski.

Pir je postao kralj već u 12. godini. U toku borbi dijadosa isprva ratuje na strani Demetrija I. Poliorketa. Neko je vrijeme bio talac Ptolemeja I. Sotera, vladara Egipta, ali je zadobio njegovo povjerenje pa je 297. p. n. e. ponovo došao na prijestolje Epira. Stalne ratove Demetrija, Lizimaha i Ptolemeja Pir je iskoristio za proširenje granica vlastitog kraljevstva. 288. p. n. e. okrenuo se protiv Demetrija, oslobodio Atenu Demetrijeve opsade i zavladao velikim dijelom Makedonije. 284. p. n. e. morao se povući iz Makedonije zbog sukoba s Lizimahom.

281. p. n. e. grad Taranto na jugu Italije, koji je ratovao s Rimom, zatražio je pomoć od Pira. Rimljani su već zavladali srednjom Italijom i bili velika vojna sila. Pir je pristao, pod uslovom da mu se sva vojska u gradu stavi pod njegovu vlast. Pir je najprije sklopio savez sa Ptolomejem Keraunom a zatim krenuo u Italiju sa vojskom od 23000 pješaka, 3000 konjanika i 19 slonova. Slonove Rimljani nisu poznavali. Prvi sudar s Rimljanima bila je bitka kod Herakleje, 280. p. n. e. Pir je pobijedio zahvaljujući konjici i slonovima. Rimljani su, međutim odbili ponuđeni mir pa se pohod nastavio. Sljedeći sukob sa Rimljanima bila je bitka kod Auskula, 279. p. n. e. Pir je ponovno pobijedio ali uz puno veće gubitke, ali su Rimljani uporno odbijali Pirove mirovne prijedloge.

278. p. n. e. Pir je dobio dvije ponude. Prva je bila od Makedonaca, koji su tada ratovali s Keltima, da postane makedonski kralj. Druga ponuda je bila da pomogne Grcima na Siciliji u ratu sa Kartagom. Pir se odlučio za Siciliju. Sagradivši veliku ratnu flotu pobijedio je Kartažane na moru. 277. p. n. e. osvojio je snažnu kartažansku utvrdu *Eryx*. Nakon toga predali su mu se i ostali gradovi u Siciliji. Međutim, njegovo autokratsko vladanje izazvalo je pobunu kod sicilskih Grka pa se Pir vratio u Italiju. U bitki kod Beneventuma, 275. p. n. e. Pir je poražen od Rimljana. Bitka je, zapravo, taktički završila neodlučno jer su obje strane imale gubitke veće od 6000 mrtvih ali je Pir bio prisiljen napustiti Italiju. Rimljani su zauzeli Taranto 272. p. n. e.

Vrativši se u Makedoniju krenuo je sa vojskom 274. p. n. e. protiv Antigona II. Gonate, makedonskog kralja. Antigon II. se povukao u Solun a Pir je zasjeo na makedonsko prijestolje. 272. p. n. e. krenuo je sa vojskom na Spartu. Želeći osvojiti Peloponez, poginuo je kod Argosa u bitki protiv udruženih snaga Antigona II. i Sparte.

Kategorija:Historija Makedonije
Kategorija:Historija Italije
Kategorija:Biografije
Kategorija:Kraljevi
Pomorska bitka

**Pomorska bitka** je bitka koja se vodi na moru, u kojoj učestvuju dvije ili više floti. Većina pomorskih bitki se vodi na moru, ali postoje i one vođene na rijekama ili jezerima.

## Historija 
Tokom većeg dijela antičkog i srednjovjekovnog perioda, kontrola nad morem zavisila je od sposobnosti flota da se sukobe u direktnim bitkama. Pomorsko ratovanje u to vrijeme zasnivalo se prvenstveno na ukrcavanju na neprijateljski brod i odbrani od ukrcavanja. Tek krajem 16. stoljeća, uz razvoj barutne tehnologije, taktički naglasak pomorski sukoba pomjerio se prema upotrebi teškog naoružanja. Jedna od prvih poznatih pomorskih bitaka desila se 1210. p. n. e. kod Kipra, kada Hititi napali i porazili Kipar. Iako su zabilježene bitke u kojima je učestvovalo do 1.500 brodova i do 850.000 mornara, moderne pomorske bitke su često tek potpora kopnenim operacijama, a u njima učestvuje do 10 brodove najčešće predvođenih nekim od velikih brodova, nosačem aviona ili bojnim brodom.

## Također pogledajte 
* Pomorske bitke antičkog doba
* Pomorske bitke srednjeg vijeka
* Pomorske bitke Prvog svjetskog rata
* Pomorske bitke Drugog svjetskog rata

## Vanjski linkovi 
Kategorija:Historija
Polis

**Polis** je središnji koncept klasične političke teorije, vitalan za razumijevanje politike antičkog perioda. Etimološki je korijen riječi politika. 

Polis je osnovna organizacijska jedinica grčkog svijeta antike. To je malena samoupravna zajednica koncentrirana na grad sa širim agrarnim područjem. U polisu se odvijao sav javni život antičke političke zajednice, dok se privatni život odvijao u oikosu. 

Polis nastaje radi zadovoljena viših potreba, koje nadilaze brigu za nužnosti svakodnevnog života u domaćinstvu (oikosu). Prostorna i brojčana ograničenost polisa omogućila je pojavu neposredne demokratije i stvaranje područja javnosti koja se kasnije razvila u Rimskoj republici. 

Grci nastoje konstituirati polis kao umnu ljudsku zajednicu, najviši izraz čovjekove prirodne društvenosti. Platon polis shvaća kao oblik sretnog života svih građana koji se oblikuje kroz pokoravanje zakonima i time zajednici samoj koja je tvorac tih zakona. Po Aristotelu polis nastaje udruživanjem više seoskih zajednica radi dobrog života, iz toga Aristotel definira prostor polisa kao prirodan poredak u kojem se utjelovljuje čovjekova prirodna društvenost.

Kategorija:Historija
Perzej Makedonski

mini|250 px|Perseus
**Perzej Makedonski** ( oko 212. p. n. e. - Alba Fuciens, oko 165. p. n. e. ), posljednji makedonski kralj, vladao 179. p. n. e.-168. p. n. e. Član i posljednji vladar dinastije Antagonida. Nakon što je poražen u ratu s rimskim imperijem, Makedonija je postala rimska provincija.

Perzej je bio sin Filipa V. Makedonskog. 181. p. n. e. Perzej je nagovorio Filipa V. da pogubi svog sina *Demetrija*, koji je bio u dobrim odnosima s Rimljanima. 179. p. n. e. naslijedio je oca na makedonskom prijestolju. Ubrzo su se odnosi s Rimljanima počeli pogoršavati. Perzej je počeo uspostavljati dobre odnose i savezništva s Rodosom, Etolijom, Tesalijom i Tračkom.

Kada je uz pratnju vojske posjetio svetište Delfi, pergamski kralj Eumen II. zatražio je intervenciju Rimljana. 171. p. n. e. započeo je Treći rimsko-makedonski rat. Perzej je poražen od rimskog konzula Lucija Emilija Paula u odlučnoj bitki kod Pidne, 168. p. n. e. Posljednje godine života proveo je u rimskom zatočeništvu.

Kategorija:Historija Makedonije
Kategorija:Biografije, Pela (Grčka)
Antigon II Gonata

mini|Novac Antigona Gonate, Britanski muzej. Makedonski štit, u čijem središtu je glava Pana sa rogom i pedumom, pastirskim štapom, na ramenu.
**Antigon II Gonata** ( oko 320. p. n. e.-239. p. n. e. ), kralj antičke Makedonije, vladao 276. p. n. e.-239. p. n. e. Član dinastije Antigonidi. Naslijedio ga je njegov sin Demetrije II. Etolski.

Antigon je bio sin Demetrija I. Poliorketa a unuk Antigona I. Monoftalmosa. Kada mu je oca zarobio Seleuk I. Nikator, Antigon je uzalud pregovorima pokušavao ishoditi očevo oslobođenje. Nakon smrti oca, 283. p. n. e., Antigon je postavio zahtjev za makedonsku krunu.

U tom trenutku za vladanje Makedonijom su se borili Seleuk I. Nikator, Lizimah, Pir i Ptolemej Keraun. Lizimah i Seleuk su ubijeni 281. p. n. e., a Pir je krenuo u vojni pohod u Italiju. Ptolemej Keraun je poginuo u borbi sa Keltima. 278. p. n. e. Antigon je postigao sporazum sa Antiohom I. Soterom, sinom od Seleuka. Zatim je porazio Kelte, pa ga je vojska izabrala 276. p. n. e. za makedonskog kralja.

274. p. n. e. Pir se vratio iz Italije i napao Antigona. Velik dio vojske je prišao Piru a Antigon se Povukao u Solun. Kada je Pir napao Spartu Antigon je udružio snage sa Grcima. Pir je poginuo 272. p. n. e. a Antigon lahko povratio vlast u Makedoniji. 268. p. n. e. Atina i Sparta su pokrenuli, na nagovor egipatskog vladara Ptolemeja II. Filadelfa, Hremonidin rat. Tim ratom Ptolemej II. je htio zaustaviti širenje Antigonove dominacije u Grčkoj a grčki gradovi izboriti nezavisnost. 262. p. n. e. Antigon je zauzeo Atinu i time je rat završio u njegovu korist. U Atini je uspostavio vlastiti vojni garnizon i svoje ljude u upravi. Time je Atina izgubila svako veće značenje.

Pobijedio je egipatsku flotu u bici kod Kosa, oko 255. p. n. e. Uspješno se odbranio i od napada Aleksandra II. Epirskog, oko 260. p. n. e. Umro je u 80. godini života i 44. godini vladanja Makedonijom.

## Reference 
## Vanjski linkovi 
* https://en.wikisource.org/wiki/1911_Encyclop%C3%A6dia_Britannica/Antigonus_Gonatas

## Bibliografija 
* Plutarch, *Parallel Lives*, "Demetrius", "Pyrrhus", "Aratus"
* Justin, *Epitome of Pompeius Trogus*, 24.1, xxv. 1–3, 26.2
* Polybius, *Histories*, 2.43–45, 9.29, 34
* 
* 
* Gabbert, Janice; *Antigonus II Gonatas: A Political Biography* (1997)
* Smith, William (editor); *Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology*, "Antigonus Gonatas" , Boston, (1867)
* F. W. Walbank, "Antigonus Gonatus in Thrace (281–277 B.C.)," in *Studia in Honorem Georgi Mihailov* (Sofia, 1995),
* 
* 
* 

Kategorija:Rođeni p. n. e.
Kategorija:Umrli p. n. e.
Kategorija:Biografije
Kategorija:Antička Grčka
Kategorija:Makedonija
Kategorija:Kraljevi
Plebejci

**Plebejci** su bili klasa građana s manjim pravima u starom Rimu, uglavnom seljačkog porijekla. Kako su se razvijali zanati i trgovina, doseljavali su se i obrtnici i specijalizirani radnici. Posljedica je bila nastajanje cehova. Kako su cehovi rasli, kod slobodnih obrtnika, radnika i seljaka nastala je svijest o staleškom identitetu. Poticala ju je i još uvijek čvrsto poštivana zabrana braka između patricija i plebejaca. Težnja plebejskih obitelji koje su se obogatile - obitelji veleposjednika i trgovaca - da se uključe u politički život udružila se s nezadovoljstvom ekonomski slabijih; nastala je interesna grupa.

Takozvanom borbom staleža plebejci su postigli uvođenje službe pučkog tribuna, a postupno im se otvorio i pristup gotovo svim državnim službama. Na kraju ovog procesa (287. p. n. e.) plebejci su postali ravnopravni patricijama: bili su punopravni građani, a zaključci narodne skupštine imali su zakonsku snagu za čitav narod. Ugledni plebejski rodovi pridružili su se starom patricijskom plemstvu.

Poslije borbi staleža u Rimu, plebejci ili **plebs** je naziv za ostale slobodne građane. Čak i kod ove skupine tradicija i vezanost uz moral predaka nadjačavali su težnju za promjenom društvenog i socijalnog položaja. Kako im je nedostajalo političkog iskustva i zrelosti, prepuštali su političko vodstvo članovima starih rodova. Slijedili su onog plemića koji je obećavao da će štititi interese malih ljudi.

Nakon punskih ratova zaoštrile su se društvene suprotnosti; mase seljaka koji su ostali bez posjeda doselile su u Rim. To je izazvalo socijalne, ekonomske i političke probleme koje republika nije bila u stanju riješiti.
Besplatna podjela žita za stotine hiljada nezaposlenih i povremenih radnika, mjera uvedena koncem republike, jest simptom nezavidnog ekonomskog položaja osiromašenih masa u velegradu. I u carsko doba procjenjuje se broj primalaca žita na 200 000 do 250 000 osoba, ali vladari su velikim građevinskim projektima plebsu osiguravali rad i zaradu.
## Također pogledajte 
* Borba patricija i plebejaca
* Secesija plebejaca
## Reference 
## Vanjski linkovi 
* http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/secondary/SMIGRA*/Plebs.html

Kategorija:Antički Rim
Patriciji

**Patriciji** (lat. pater - otac) su uživali privilegije i zauzimali sve položaje u državnoj upravi. U Rimu su se dugo zadržali ostaci patrijarhalnog uređenja. Nije bilo zemlje u privatnoj svojini, jer je ona pripadala cijeloj općini i predstavljala zajedničku zemlju. Pojedine porodice imale su male površine zemlje - okućnicu.

U najstarijem razdoblju, uređenje rimske države bilo je aristokratsko. Nekoliko patricijskih porodica činilo je rod, deset rodova bratstvo, ili kuriju, a deset kurija pleme ili tribu. Ukupno su bile tri tribe. Starješine patricijskih rodova sačinjavali su senat ili starješinski savjet. Svi odrasli muškarci dolazili su na kurijske skupštine i na njima odlučivali o najvažnijim pitanjim: o izboru kralja i činovnika, objavi rata, sklapanju mira. 

Brak između patricija i plebejaca je bio zabranjen.

Kategorija:Antički Rim
Bitka kod Salamine

mini|Bitka kod Salamine
**Bitka kod Salamine**, pomorska bitka između združene flote grčkih polisa i flote perzijskog vladara Kserksa I. odvijala se u tjesnacu između otoka Salamine i kopna. Pokretljivost grčkih brodova u uskom zaljevu pokazala se nadmoćnom nad brojnošću perzijskih brodova. Bitka je završila porazom Perzijanaca.

Bitka kod Salamine je bila pomorska bitka vođena između saveza grčkih gradova-država pod Temistoklom i Perzijskog carstva pod kraljem Kserksom 480. godine prije Krista. To je rezultiralo odlučujućom pobjedom brojno nadmoćnijih Grka. Bitka je vođena u tjesnacu između kopna i Salamine, ostrva u Saronskom zaljevu u blizini Atine, i označila je vrhunac druge perzijske invazije na Grčku.
Kako bi blokirali napredovanje Perzijanaca, male snage Grka blokirale su prolaz Termopila, dok je saveznička mornarica kojom su dominirali Atinjani angažirala perzijsku flotu u obližnjem tjesnacu Artemisium . U nastaloj bici kod Termopila, pozadinska garda grčkih snaga je uništena, dok su u bici kod Artemisijuma Grci pretrpjeli velike gubitke i povukli se nakon gubitka kod Termopila. To je omogućilo Perzijancima da osvoje Fokidu, Beotiju, Atiku i Eubeju . Saveznici su se pripremili za odbranu Korintske prevlake dok je flota bila povučena na obližnje ostrvo Salamina.
Iako brojčano nadjačani, grčki saveznici su bili ubijeđeni od strane atenskog generala Temistokla da ponovo dovedu perzijsku flotu u bitku, u nadi da će pobjeda spriječiti pomorske operacije protiv Peloponeza. Perzijski kralj Kserks je takođe bio željan odlučujuće bitke. Kao rezultat podmetanja od strane Temistokla (koje je uključivalo poruku direktno poslanu Kserksu u kojoj mu je dato do znanja da je veći dio grčke flote stacioniran u Salamini), perzijska mornarica je doveslala u Salaminski tjesnac i pokušala blokirati oba ulaza. U skučenim uslovima moreuza, veliki broj Perzijanaca bio je aktivna prepreka, jer su se brodovi borili da manevrišu i postali neorganizovani. Iskoristivši priliku, grčka flota se formirala i ostvarila odlučujuću pobjedu.
Kserks se povukao u Aziju sa velikim delom svoje vojske, ostavljajući Mardonija da završi osvajanje Grčke. Sljedeće godine ostatak perzijske vojske bio je odlučno poražen u bici kod Plateje, a perzijska mornarica u bici kod Mikala . Perzijanci više nisu pokušavali da osvoje grčko kopno. Ove bitke kod Salamine i Plateje stoga označavaju prekretnicu u toku grčko-perzijskih ratova u cjelini; od tada pa nadalje, grčki *polisi* će preuzeti ofanzivu.

## Vanjski linkovi 
* https://web.archive.org/web/20161024125945/http://www.ancient.eu/salamis/

Kategorija:Bitke
Kategorija:Antička Grčka
Kategorija:Perzijsko carstvo
Konzul

**Konzul** (lat. *consul*, mn. *consules*) u starom Rimu naziv dvojice najviših državnih zvaničnika otkako je 510. p. n. e. obrazovana republika, biranih na godinu dana od centurijskih skupština, do 449. p. n. e. nazivanih **praetores**, što ukazuje na vojno obilježje njihovog položaja. Vlast je vršena zajednički, mada je formalna razlika postojala (**collega mairor** i **collega minor**), uvjetovana godinama starosti. Za konzula je mogao biti izabran samo onaj koji je iza sebe već imao političku karijeru.

Licinijev zakon iz 367. p. n. e., potvrđen plebiscitom 312. p. n. e., predviđa da jedan od konzula može biti i plebejac, a 172. p. n. e. su po prvi put oba konzula plebejci.

Konzuli su stupali na dužnost 15. marta a od 153. p. n. e. od 1. januara i po njima je nazivana godina. Tokom republike, vojne prerogative su činile glavni dio konzularne vlasti (**imperium consulare**). U ratu su podijelili zapovjedništvo nad vojskom na dva posebna ratišta, ali su mogli djelovati i skupno – u tom su se slučaju mijenjali u zapovjedništvu. U početku su mogli čak stvarati i saveze i ugovore, a kasnije su se morali ograničiti samo na vojne uredbe, a ukoliko je bilo političkih imale su samo preliminarnu osobinu dok ih Senat ne odobri.

Svoje vojne dužnosti konzuli nisu mogli izvršavati u Rimu, a od Sulina vremena ni u Italiji, izuzev glede vojne obveze i svog trijumfa. Ipak, u izuzetnim slučajevima u Italiji, ali izvan Rima su mogli dobiti neograničenu vlast. Isprva konzuli su birali i vojne tribune, što je kasnije prešlo na *komicijske skupštine*, a konzulima ostaje samo izbor *centuriona* i *dekuriona*. Po isteku roka, konzul je po odluci Senata mogao ostati još jednu godinu na čelu jedne ili više provincija sa titulom **prokonzula**.

Tokom Carstva konzuli su najviši predstavnici Senata i zajedno sa senatom i gube postupno svaki značaj, prije svega u vojnom. U Dioklecijanovo doba, konzuli su još samo počasna zvanja, a u Konstantinovo doba, Konstantinopolj je bio sjedište jednog konzula sve do polovine 6. vijeka.

## Zadaće konzula 
* pravo sazivanja senata i narodnih skupština, te iznošenje zahtjeva za zakonima, 
* briga za provedbu senatskih i narodnih zaključaka, 
* predsjedanje pri comitia centuriata (izbori). 
* prijem poslanstava iz inozemstva i dovodili ih po potrebi pred senat. 

Usto, imali su vjerske obveze: izvođenje auspicija, rituali žrtvovanja i posvećivanja hramova. 

## Službena odora i insignije 
* toga **praetexta** (toga s širokom grimiznom prugom), 
* **sella curulis** (stolac na rasklapanje od bjelokosti), 
* dvanaest liktora. 
* Na bojnom polju konzul je nosio **paludamentum**, kratki crveni plašt.

## Konzularna zvanja 
* **Consul designatus** - izabrani konzul koji još nije stupio na dužnost.
* **Consulares** - bivši konzuli; oni su činili posebnu, uticajnu grupu u Senatu.

Kategorija:Historija
Kategorija:Rim
Senat

**Senat** (iz latinskog *senex*, starac, doslovno *savjet staraca*)

Senat je bio u starom Rimu vrhovni savjet Rimske imperije. Mjesta u Senatu su bila djelomično nasljeđivana a djelomično su na određeno vrijeme davana zaslužnim visokim službenicima Rimske imperije, kada su oni odlazili u penziju. Članovi senata su nazivani senatorima.

Danas pojam senat se uglavnom veže za Senat SAD, kao zakonodavstveni dio Kongresa, koji ima i djelomični uticaj i na sudsku vlast. Osim SAD još neke države imaju senat, kao npr. Poljska, Italija, Irska, Kanada, Australija, Filipini, Francuska, Belgija, Bolivija, Meksiko itd. U nekim slučajevima senat kao u Finskoj može biti i izvršno tijelo vlade.

Također u anglosaksonskoj tradiciji dvodomnog parlamenta, senat se nalazi iznad poslaničkog doma, često nazivani kao gornji i donji dom.

U Njemačkoj postoje i gradovi države koje imaju senat, kao npr. Hamburg, Berlin ili Bremen.

## Reference 
## Vanjski linkovi 
Kategorija:Historija
595.

Godina **595.** (**DXCV**) bila je redovna godina koja počinje u subotu u julijanskom kalendaru. Oznaka 595. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina. 

## Događaji 
## 595. u temama 
## Rođeni 
## Umrli 
## Reference 
## Vanjski linkovi
Visoravan

mini|Planina Roraima u Venecueli
**Zaravan** ili **plato** (od francuskog, *plâteau*; na engleskom, *plateau*) je stručni izraz u geologiji i geografiji koji označava uzvišenu površinu, koja je obično relativno ravna. Zaravni se oblikuju uglavnom za vrijeme tektonskih kretanja, kojom prilikom određena zemljišna površina se podigne pod pritiskom takvih kretanja. Vjetrovi i voda kasnije oblikuju zaravan, doprinoseći njenoj eroziji. 
 
## Reference 
## Vanjski linkovi 
*"Plateau" at scienceclarified.com
*nationalgeographic.com 
*travel-university.org
*edu.pe.ca 
*britannica.com


Kategorija:Padinski oblici reljefa
Baluči

**Baluč** ili **Baloč** (بلوچ , Balūč ili Balōč), iranski narod, koji se nastanio u Balučistanu, u jugozapadnoj Aziji, oko 1000. Svi stanovnici Balučistana se zovu Baluč bez obzira da li govore baluči jezik ili ne. Baluč su uglavnom muslimani, koji slijede hanefijsko učenje o suni islamu. No u Balučistanu također živi značajan broj zikri muslimana.
mini|Balučistan 1789.

## Također pogledajte 
* Balučistan

## Reference 
## Vanjski linkovi 
Kategorija:Iranski narodi
Kategorija:Etničke grupe u Aziji
Kategorija:Narodi s Bliskog istoka
Hram svetog Save

mini|desno|250px|Crkva Svetog Save
**Hram Svetog Save** u Beogradu je srpski pravoslavni hram i nalazi se na Svetosavskom trgu. Pripreme za njegovu izgradnju trajale su još od 1894. godine. Na drugom konkursu raspisanom 1926. godine usvojeno je arhitektonsko rješenje arhitekte Bogdana Nestorovića, uz kasnije prihvatanje nekih elemenata projekta arhitekte Aleksandra Deroka. Osvećenje temelja u duhu pravoslavne vjere izvršio je patrijarh Varnava 15. septembra 1935. godine, a kada su radovi poodmakli, patrijarh Gavrilo je 27. maja 1939. godine svečano osvetio, te u oltaru uz kamen-temeljac, položio i povelju. Dalja izgradnja bila je prekinuta napadom nacističke Njemačke na Kraljevinu Jugoslaviju, 6. aprila 1941. Tek u ljeto 1984. godine dobijena je dozvola od države za nastavak gradnje, pa je ratom i ljudskom nebrigom oskrnavljen hram ponovo osvetio patrijarh German u prisustvu svih srpsko-pravoslavnih arhijereja, 30. aprila 1985. godine, položivši povelju o nastavku radova u novim historijskim prilikama. Za protomajstora izgradnje određen je arhitekta Branko Pešić, profesor Univerziteta.

Hram je izgrađen u srpsko-vizantijskom stilu, sa četiri zvonika visoka 44 m. Visina vrha kupole iznosi 70 m, a hram zauzima površinu od 91x81 m. Ukrašen je sa osamnaest pozlaćenih krstova u tri veličine.
2004. godine je završena gradnja eksterijera, dok radovi u samoj unutrašnjosti hrama još nisu završeni. Hram Svetog Save danas je organski dio siluete Beograda i usprkos svojoj arhaično-tradicionalnoj vizuri predstavlja jedan od karakterističnih zdanja Beograda 21. vijeka.

## Galerija 

Datoteka:Прва Литургија у завршеном храму Светог Саве у Биограду, Србија, Божић, 7.1.2021.jpg|Unutrašnjost crkve
Datoteka:Interior look Church Saint Sava from western gally leg P.Cikovac.jpg|Mozaici hrama
Datoteka:Храм Светог Саве, Београд (Cathedral of Saint Sava) - panoramio (4).jpg|Panorama noću
Datoteka:Дио унутрашости куполе храма Светог Саве Сeрбског у Биограду.jpg|Unutrašnjost Velike kupole
Datoteka:Size comparison church of st sava st sophie.jpg|Usporedba sa Aja Sofijom u Istanbulu

Kategorija:Srpske pravoslavne crkve u Srbiji
Kategorija:Crkve u Beogradu
Kategorija:Crkve Arhiepiskopije beogradsko-karlovačke
Balučistan

mini|Balučistan u roza boji
**Balučistan** je ogoljela i suha oblast smještena na visoravni koja zahvata dijelove Irana, Pakistana i Afganistana. Ime je dobila po etničkoj grupi ili plemenu Baluči ili Baloči (بلوچ), iranskom narodu, koji se nastanio u ovoj oblasti oko 1000. godine. Svi stanovnici Balučistana zovu se Baluči bez obzira na to govore li balučki jezik ili ne. Južni dio Balučistana zove se Makran.

Ovo je historijska regija u zapadnoj i južnoj Aziji, koja se nalazi na krajnjem jugoistoku Iranske visoravni i graniči s Indijskom pločom i obalom Arapskog mora.

Region Balučistana je podijeljen između tri zemlje: Irana, Avganistana i Pakistana. Administrativno se sastoji od pakistanske pokrajine Balochistan, iranske provincije Sistan i Baluchestan, te južne oblasti Afganistana, koje uključuju provincije Nimruz, Helmand i Kandahar. Graniči se sa Paštunistanskom regijom na sjeveru, Sindom i Pendžabom na istoku i iranskim regijama na zapadu. Njegovu južnu obalu, uključujući obalu Makran, zapljuskuje Arapsko more, a posebno zapadni dio, Omanski zaljev.

## Reference 
Kategorija:Regije Afganistana
Kategorija:Regije Pakistana
*
*
Paštuni

mini|desno|250p|Paštuni
**Paštuni** (paštu: پښتانه, Pax̌tānə) su iranska etnička grupa čiji pripadnici prvenstveno žive na prostoru istočnog i južnog Afganistana i u pakistanskom Balučistanu. Paštune posebno karakteriše njihov jezik paštu, moralni kod časti i njihova privrženost islamu. Procjenjuje se da ima oko 50 miliona Paštuna, ali tačan broj ostaje neizvjestan zbog nedostatka službenog popisa u Afganistanu od 1979. godine. Većina Paštuna živi u regionu Paštunistan koji je podijeljen između Afganistana i Pakistana Durandovom linijom nakon Drugog Anglo-afganistanskog rata. Paštuni su značajna manjinska grupa u Pakistanu gdje čine drugu po veličini etničku grupu ili 15 posto stanovništva. Najveća paštunska dijaspora živi u gradovima Sind i Pandžab u Pakistanu i Karachi i Lahore u Indiji.

Kao najveća etnička grupa u Afganistanu (između 42 i 60 posto stanovništva), Paštuni su tokom ere Delhijskog sultanata stvorili dinastiju Lodi koja je nakratko zamijenila postojeće vladare u Sjevernoj Indiji. Ostali paštuni su se borili protiv Safavidskog i Mogulskog carstva prije nego što su u ranom 18. stoljeću stekli nezavisnu državu koja je nastala uspješnom revolucijom Mirvaisa Hotaka. Dinastija Barakzai je imala značajnu ulogu u očuvanju Paštuna tokom Velike igre imperijalističkih nacrta Britanskog i Ruskog carstva od 19. do 20. stoljeća. Paštuni su najveća svjetska segmentarna etnička skupina. Procjene o broju paštunskih plemena i klanova kreću se u rasponu od oko 350 do preko 400. Tokom historije bilo je mnogo uglednih Paštuna: Ahmed Šah Durani, Abdul Gafar Kan, Imran Kan, Malala Jusufzai, Šahid Afridi, Saif Ali Kan, Šahruk Kan, Zarina Kan, Farhad Darja, Abdul Ahad Momand, Nagma Šaperaj, Ahmed Zahir, Zakir Husein, Hamid Karzai, Ašraf Gani i Mula Muhamed Omar.

## Također pogledajte 
* Iranski narodi
* Iranski jezici
* Avganski narod
* Baktrijski jezik

Kategorija:Iranski narodi
Kategorija:Etničke grupe u Aziji