Antičko ratovanje

**Drevno ratovanje** ili **antičko ratovanje** bili su ratovi koji koji su se vodili od početka pisane historije do kraja Starog vijeka. Razlika između prahistorijskog i drevnog ratovanja je više orijentirana na organizaciju nego na tehnologiju. Razvoj prvih gradova-država, a zatim carstava, omogućio je da se ratovanje dramatično promijeni. Počevši od Mezopotamije, države su proizvodile dovoljne poljoprivredne viškove, što je omogućilo da se pojave vladajuće elite i vojni komandanti sa punim radnim vremenom. Dok su najveći dio vojnih snaga još uvijek bili poljoprivrednici, društvo je moglo stviriti višak hrane i drugih dobara koje je moglo dijeliti svake godine, te su se po prvi put razvile organizovane vojske. Ove nove vojske su bile u stanju da pomognu državama da rastu i postanu sve više centralizovane.

U Evropi i Bliskom Istoku, kraj antike se često poistovjećuje sa Padom Rima 476. godine nove ere, ratovima Istočnog Rimskog Carstva na njegove granice na jugozapadu Azije i Sjeverne Afrike, i početak muslimanskih osvajanja u 7. stoljeću. U Kini, to se također može smatrati okončanjem rastuće uloge ratnika na konjima potrebnih da se suprotstave stalno rastućoj prijetnji sa sjevera u 5. stoljeću i početkom dinastije Tang 618. godine nove ere. U Indiji, antički period završava propadanjem Gupta Carstva (6. stoljeće) i početkom muslimanskih osvajanja tamo od 8. stoljeća. U Japanu se smatra  da je antički period završio usponom feudalizma u Kamakurskom periodu u 12–13. soljećuu.

Rane drevne vojske nastavile su prvenstveno koristiti lukove i koplje, isto oružje koje je razvijeno u prahistorijskim vremenima za lov. Nalazi na lokalitetu Nataruk u oblasti jezera Turkana, Kenija, protumačeni su kao dokaz sukoba i ratovanja među grupama u antici, ali ovo tumačenje je osporeno. Rane vojske u Egiptu i Kini slijedile su sličan obrazac korištenja masovne pješadije naoružane lukovima i kopljima.

Pješaštvo je u to vrijeme bilo dominantan oblik rata, dijelom zbog kamiljeg sedla i stremena koji još nisu izumljeni. Pješadija bi u ovom trenutku bila podijeljena na dometnu i udarnu, pri čemu bi udarna pješadija ili jurišala da izazove prodor neprijateljske linije ili da se drži. Ove snage bi idealno bile kombinovane, stavljajući na taj način protivnika pred dilemu: grupisati snage i ostaviti ih ranjivim na domet, ili ih raširiti i učiniti ih ranjivim na šok. Ova ravnoteža bi se na kraju promijenila jer je tehnologija dozvoljavala kočijima, konjici i artiljeriji da igraju aktivnu ulogu na terenu.

Ne može se povući jasna granica između antičkog i srednjovjekovnog ratovanja. Karakteristična svojstva srednjovjekovnog ratovanja, posebno teške konjice i opsadnih mašina, kao što je trebušet, prvi put su predstavljena u kasnoj antici. Glavna podjela unutar antičkog perioda je na početku gvozdenog doba sa uvođenjem konjice (što je rezultiralo opadanjem ratovanja kočijama), pomorskog ratovanja (Narodi mora), i razvoj industrije zasnovane na crnoj metalurgiji koja je omogućila masovnu proizvodnju metalnog oružja, a time i opreme velikih stajaćih armija.

Prva vojna sila koja je profitirala od ovih inovacija bila je Neo-asirsko Carstvo, koje je postiglo do sada neviđeni stepen centralizirane kontrole, prva "svjetska sila" da se proteže na čitav Plodni polumjesec (Mezopotamija, Levant i Egipat).

## Kočije 
Kako su države rasle u veličini, brzina mobilizacije postala je presudna jer se centralna moć nije mogla održati ako se pobune ne bi mogle brzo suzbiti. Prvo rješenje za ovo bila je kočija, koja se prvobitno koristila na Bliskom istoku od oko 1800. godine prije nove ere. Prvo ih vukli volovi i magarci, omogućili su brzo prelaženje relativno ravnih zemalja Bliskog istoka. Kočije su bile dovoljno lagane da su se lahko mogle prevući rijekama. Poboljšanja u sposobnosti treniranja konja ubrzo su omogućila da se oni koriste za vuču kočija, vjerovatno već 2100. godine p. n. e a njihova veća brzina i snaga učinile su kočije još efikasnijim. Glavno ograničenje upotrebe kočija bio je teren; dok je bio veoma pokretljiv na ravnom, tvrdom, otvorenom tlu, bilo je vrlo teško preći teže terene, kao što su grubo tlo, čak i rijetko drveće ili žbunje, male jaruge ili potoci ili močvare. Na takvom terenu, kola su bila manje upravljiva od običnih pješaka, a kasnije i konjice.

Kočija je bila toliko moćna za transport i ratovanje da je postala ključno oružje na Drevnog Bliskog istoka u 2. mileniju prije nove ere. Tipskom kočijom upravljala su dva čovjeka: jedan bi bio strijelac koji bi pucao na neprijateljske snage, dok bi drugi kontrolirao vozilo. Vremenom su razvijena kola za prevoz do pet ratnika. U Kini, kočije postale su centralno oružje dinastije Šang, omogućavajući im da ujedine veliko područje.
 
Iako su se kočije upoređivale sa savremenim tenkovima u ulozi koju su igrali na bojnom polju, tj. šok napad, ovo je sporno, sa naučnicima koji ističu da su kočije ranjive i krhke i da im je potreban ravan teren dok su tenkovi terenska vozila; stoga su kola bila neprikladna za upotrebu kao moderni tenkovi kao sila fizičkog udara. Glavna prednost kočije bila je taktička mobilnost koju su pružali strijelcima. Čvrsto zbijena pješadija bila je formacija izbora, kako bi drevni generali održavali komandu i kontrolu tokom bitke, kao i za međusobnu zaštitu. Ali sila bojnih kola mogla bi se suprotstaviti na velikom dometu i baciti strijele na glave pješaka. Zbog njihove brzine, bilo kakvi pokušaji napucavanja kočija mogli su se lahko izbjeći. Ako bi se, s druge strane, pješadijska jedinica raširila kako bi minimizirala štetu od strijela, izgubili bi korist međusobne zaštite i kočijaši bi ih lahko mogli pregaziti.

Stoga je svaka sila s kojom su se suočile kočije bila u taktičkoj dilemi, što je kočije činilo neophodnim za armije tog vremena. Ali to je bila komplikovana oprema koja je zahtijevala specijalizirane majstore da ih održavaju. Ovo je činilo kočije skupim za posjedovanje. Kada su kola bila u vlasništvu pojedinaca unutar društva, to je imalo tendenciju da stvori ratničku klasu specijalista i feudalnog sistema (čiji primjer se može vidjeti u Homerovoj Ilijadi). Tamo gdje su kola bila u javnom vlasništvu, pomagala su u održavanju i uspostavljanju jake centralne vlasti, npr. Novo egipatsko kraljevstvo. Upotreba kočija dostigla je vrhunac u Bici kod Kadeša 1274. godine prije p. n. e., što je vjerovatno bila najveća bitka kočija ikada vođena, u kojoj je učestvovalo možda 5.000 kočija.

## Pomorski rat 
Pomorski rat u antičkom svijetu može se pratiti do Mediterana u trećem mileniju p. n. e., na osnovu dokaza o slikama na Kikladima i modelima brodova koji su napravljeni preko Egeja. Brodovi su korišćeni za civilni transport i trgovinu, kao i u vojne svrhe. Pokretali su ih i veslanje i jedrenje, ali pošto je Mediteran poznat po svojim nedosljednim vremenskim obrascima, veslanje je vjerovatno bilo primarno sredstvo pokretanja. Prvobitno se vjerovalo da su ti 'pomorski narodi' filistejskog i feničanskog porijekla, dok se nagađa da bi mogao postojati neki grčki uticaj u njihovom pomorstvu. Čak i prije ove reljefne slike, postoje raniji zapisi o praksi morskih bitaka još 2550. godine p. n. e.pod , egipatskim faraonom Sahueom, koji je navodno koristio transportna plovila da prati svoju vojsku do stranih obala. Postoje čak i dodatni dokazi iz ranijih izvora koji ilustruju pomorstvo i vojnu akciju oko delte Nila tokom ranog dinastijskog perioda u Egiptu, nakon vladavine Ramzesa II.

Prije te pobjede Ramzesa III, država Egipat nije imala pristup drvetu potrebnom za izgradnju pomorskih i ratnih brodova u velikim razmjerima. Umjesto da uvoze velike količine drveta za izgradnju ratnih brodova, egipatski pomorski arhitekti i rani inženjeri počeli su da prepravljaju uobičajene egipatske riječne čamce. Rekonfigurirali su veličinu broda i dodali teška stabla za uzdužni oslonac trupa na otvorenom moru. Ovako konstruirani ratni brodovi doprinijeli su toj pobjedi. Reljefna slika vrlo detaljno prikazuje kako su se vodile borbe u pomorskoj bici. Prikazuje egipatske ratne brodove sa preko dvadeset redova veslača, zajedno s pješadijskim trupama i strijelcima koji se bore u očiglednoj borbi prsa o prsa s protivničkom pomorskom silom. Ovo postavlja pitanje teoriji da u to vrijeme nije bilo razvijeno stvarno pomorsko oružje, već se radije oslanjalo na taktiku i strategiju manevrisanja kako bi se stupilo u sukob s pješadijskim trupama.

### Trirema 
Među velikim inovacijama pomorskog ratovanja u antičkom svijetu malo je onih koji mogu nadmašiti ratni brod u stilu trireme u smislu efikasnosti, strategije i ukupne djelotvornosti. Prvi prikaz ovog broda u stilu "dugog broda" može se naći u Homerovoj "Ilijadi",  kao sredstva za transport naoružanih ljudi i zaliha u područja sukoba preko mora. Rečeno je da su se ovi brodovi sastojali od dva odvojena nivoa na kojima je moglo da stane do 60 ljudi po nivou, a svi su radili zajedno na veslima radi pokretanja broda. Gornji nivo veslača sjedio bi na način sa jednim trakom, provlačeći svoja vesla kroz ono što se naziva gornjim udjelom ili nekom vrstom luka za vesla; dok bi ljudi u nižim redovima sjedili u brodskom skladištu također veslajući kroz donje lukove za vesla. Također se kaže da bi svako veslo na cijelom brodu bilo napravljeno po dužini proporcionalno tjelesnoj građi prosječnog Grka. Sa ovim ogromnim posadama, ovi brodovi su bili u mogućnosti da rade sa maksimalnim kapacitetom i efikasnošću u pogledu brzine, navigacije i transporta. Iako su ovi brodovi napravljeni za maksimalnu efikasnost, postoji prostor za debatu o uslovima i prostoru na samom brodu. Procjenjuje se da bi od 200 članova posade, oko 170 tih ljudi bili veslači s odgovarajućim pozicijama ispod palube. Ovi veslači ispod palube sjedili bi na ogradama i držali svoje lične predmete za pohranu ispod sebe, uvjeravajući teoriju da će ovi brodovi biti vrlo pretrpani s malo mjesta za bilo što osim operativnih funkcija.

Za šta su tačno ove grčke trireme bile sposobne u borbi, raspravlja se. Postoje razni različiti izvještaji koji postavljaju temelje o tome koja je oprema korištena i kako su ovi brodovi učestvovali u borbi. Glavne vojne primjene grčkih jrirema, osim transporta trupa i zaliha, bile bi prednosti taktike nabijanja. Pomorski arhitekti su u to vrijeme smatrali prikladnim da dovedu do pune efikasnosti i štetne moći ovim brodovima. Radeći to, količina ljudstva bi ostala dosljedna, tj. zadržala bi istu količinu snage veslanja, ali bi se skratila dužina broda kako bi se kondenzirala snaga nabijanja, dok bi brzina i agilnost bile dosljedne. Ova nova ideologija ratovanja i pomorske taktike pokazala bi se razumnom za sveukupnu vojnu primjenu trireme, i uskoro će postati glavna borbena strategija grčke mornarice i drugih mornarica.

Grčke trireme, ubrzo nakon pojavljivanja u Egejskom moru, postat će standardni ratni brod na cijelom Mediteranu, jer će suverene države poput Egipta, pa čak i Perzijskog carstva usvojiti dizajn ovih brodova i primijeniti ih u vlastite vojne primjene. Jedna od glavnih atrakcija grčkog dizajna nije bila samo njegova efikasna sposobnost nabijanja, već i sposobnost da putuje na velike udaljenosti priličnim brzinama. Jedan izveštaj atinskog vojnika i historičara Ksenofonta opisuje putovanje atinskog komandanta flote Ifikrata kroz neprijateljske vode i strategiju koju je koristio u kombinaciji sa čistom snagom jedrenja trireme.  Ovaj primarni izvorni izvještaj može se tumačiti kao funkcionalna i efikasna upotreba grčke trireme. Maksimiziranje njegove brzine kroz neravno i neprijateljsko more, uz korištenje specifične vojne strategije kako bi se osigurao najrazboritiji i najefikasniji ishod je ono što je dovelo do uspjeha trijere u svim vrstama carstava i civilizacija širom Mediterana. Trirema će kasnije postati vitalni dio pomorskog oružja tokom Perzijskih ratova, i za Grke i za Perzijsko carstvo, kao i standardna baza za formiranje rimske mornarice.

Perzijski ratovi su bili prvi koji su uključivali pomorske operacije velikih razmjera: ne samo sofisticirane borbe flote sa desetinama trirema na svakoj strani, već i kombinovane operacije kopno-more. Brodovi u antičkom svijetu mogli su raditi samo na relativno mirnim vodama mora i rijeka; okeani su bili zabranjeni. Mornarice su se gotovo uvijek koristile kao pomoćne jedinice kopnenim snagama, često neophodne za dostavljanje zaliha. Rijetko bi napadali sami. Sa samo oružjem ograničenog dometa, pomorske galije bi često pokušavale da napadnu svoje protivnike svojim ojačanim lukom kako bi nanijele štetu ili potopile neprijateljske ratne brodove što je često uzrokovalo da se dva broda spoje i započnu bitku za ukrcavanje. Samo povremeno se vodila odlučujuća pomorska bitka, kao što je Bitka kod Lade u kojoj je perzijska mornarica uništila grčku mornaricu.

## Taktika i oružje 
### Strategija 
Drevna strategija se uglavnom fokusirala na dvostruke ciljeve uvjeravanja neprijatelja da je nastavak rata skuplji od pokoravanja, te da se iz rata izvuče najveća moguća dobit.

Prisiljavanje neprijatelja na pokornost uglavnom se sastojalo od poraza njihove vojske na terenu. Nakon što su neprijateljske snage razbijene, prijetnja opsadom, smrt civila i slično često je primoravala neprijatelja za pregovarački sto. Međutim, ovaj cilj bi se mogao postići i drugim sredstvima. Spaljivanje neprijateljskih polja nametnulo bi izbor predaje ili borbe u izbornoj bici. Čekanje neprijatelja dok se njihova vojska ne raspusti zbog početka žetvene sezone ili prestanak plaćanja plaćenika, neprijatelj je bio sličan izbor. Izuzetni sukobi antičkog svijeta bili su kada su ova pravila ratovanja prekršena. Spartansko i atinsko odbijanje da prihvate predaju nakon mnogo godina rata i skoro bankrota u Peloponeskom ratu jedan je takav izuzetan primjer, kao što je i rimsko odbijanje da se predaju nakon Bitke kod Kane.

Lični cilj u ratu bio jednostavan profit. Ovaj profit je često bio novčan, kao što je bio slučaj sa kulturom napada galskih plemena. Ali profit bi mogao biti politički, jer su veliki ratni lideri često bili nagrađeni državnim funkcijama nakon svog uspjeha. Ove strategije su često u suprotnosti sa modernim zdravim razumom jer su u suprotnosti sa onim što bi bilo najbolje za države uključene u rat.

### Taktika 
Efikasne taktike su se uveliko razlikovale u zavisnosti od slijedečih faktora:
# Veličina vojske
# Tipovi jedinica
# Teren
# Vrijeme
# Prednost na poziciji
# Nivo vještine
# Individualno borbeno iskustvo
# Individualni moral
# Naoružanje (kvantitet i kvalitet)

### Oružje 
Drevno oružje uključivalo je koplje, atlatle sa lahkim kopljem ili sličnim projektilom, luk i strijelu, praćku; oružje kao što su koplje, nadžak-kosa i koplje; oružje za u ruku kao što su mačevi, koplja, palice, buzdovani, sjekire, i noževi. Katapulti, opsadna kula, i ovan za razbijanje kapija korišteni su tokom opsada. Stari Grci su za sobom ostavili mnoge primjere svog oružja kroz svoje sahrane. U *Oružju i oklopu Grka*, mačevi nalik rapirima pronađeni u mikenskim grobnicama bili su krhki zbog svoje dužine i tankog dizajna. Tokom bronzanog doba, debitovala su dva nova tipa mačeva: rogasti i krstasti mačevi. Rogasti mač je dobio ime po izgledu rukohvata nalik na rog i bio je preferirano oružje za rezanje udaraca. Mač u obliku krsta je izveden iz drške s prirubnicama minojskog bodeža i zaobljenih rukohvata postavljenih pod pravim uglom. Koplja su i dalje ostajala preferirano sredstvo za napade, ali je u periodu palate oružju dodata baza sa utičnicom. U ovom novom periodu također se promijenila uloga luka i strijele sa lovačkih oruđa na punopravno oružje. Kako je grčka civilizacija napredovala, potreba za oružjem se mijenjala i do kasnog perioda nikensko oružje postalo je kraće i pogodnije za upotrebu u radnom okruženju, a ne u bitkama.

Makedonija je tradicijski bila poznata po tome što je imao jaku konjicu, a ne pešadiju. Tokom Aleksandrove vladavine, su nastali sarisofori i to je bilo jedinstveno za Aleksandrovo vrijeme na vlasti. Dok je konjica bila istaknutija, makedonska pješadija, sastavljena od siromašnih i seljačkih klasa, formirala se u novu i jedinstvenu granu vojske koja se razlikovala od hoplita. Ovi ratnici su bili naoružani ogromnim oružjem od štuke zvanim sarisa, kao i vojska koja je bila opremljena praćkama, koje su koristile bronzane metke u obliku badema, na kojima je bilo ugravirano ili Filipovo ili ime njegovih generala. Za opsadno ratovanje Makedonci su koristili katapult sa strijelom. Za oklop su bili opremljeni metalnim šljemom, čvarcima i štitom prekrivenim bronzom.

U *Arheologiji oružja*, širi prikaz drevnog oružja uzet je u obzir kroz istraživanje evropskog oružja. Oakeshott vjeruje da se u nekom trenutku između 1500. i 100. godine prije nove ere mač razvio iz noža i na minojskom Kritu i na keltskoj Britaniji i jako podsjeća na rapire. Tokom bronzanog doba u istoj općoj regiji, razvijeno je nekoliko drugih mačeva: halštatski se prvi put pojavio tokom ovog doba, ali nije postao široko korišćen sve do gvozdenog doba, mačeva šaranskih jezika iz doline Rone. Halštatski mačevi su postali istaknuti tokom gvozdenog doba i bili su dugački mač sa prilično čudnim vrhom koji je bio jedan od tri oblika: zaobljen, kvadratni oblik ili sličan ribljem repu, a bili su preferirano oružje za upotrebu u kočijama. Oštrica „šaranskih jezika“ također je bila prilično veliki mač sa ivicama koje su bile paralelne na dvije trećine oštrice prije nego što su se suzile na uobičajenu tačku. Posljednji mač je onaj iz doline Rone i općenito se smatra više malim mačem ili prevelikim bodežom sa svakim balčakom jedinstveno izlivenim od bronze. Drška ovog tipa bodeža ima krajeve izvučene u dvije tanke tačke koje se savijaju prema oštrici. Zajedno sa halštatskim mačevima, pronađena su i koplja, slična vrhovima kopalja pronađenim u Mikeni, bila su prilično velika na petnaest inča i imala šuplju utičnicu, međutim bila su jedinstvena po tome što su imala mali bronzani ovratnik blizu mjesta na kojem su se pričvršćivali za osovina.

U dugoj historiji Indije postoji nekoliko različitih režima koji su proizvodili jedinstveno oružje. Spisak oružja koje se prvenstveno koristi u Indiji su bojna sjekira, luk i strijela, koplja, šiljak, bodljikava strelica, mač, gvozdena batina, koplje, gvozdena strijela i jatagon.

Drevni opsadni rat se razlikovao od svake civilizacije i načina na koji se svaki grad branio drugačije i morao je pristupiti različitim taktikama. Jedan od načina da se osigura da je vojska koristila sve svoje trupe u svojoj opsadi prikazan je kada se objašnjava kako se kočija može koristiti u opsadi, govoreći da su, "tokom opsade, kočije, i uglavnom u novoasirskim vojskama, sigurno bile uposlene da patroliraju i štite bokove i pozadinu opsadnih linija i logora."

Ovo pokazuje da su generali morali pronaći novu taktiku kako bi uključili dijelove svoje vojske koji ne bi funkcionirali u opsadi, kao što je prikazano s kočijama na patrolnoj dužnosti i osiguravajući da vojska bude sigurna od bočnog napada neprijateljske vojske. Ova strategija osigurava da se sve snage koriste i doprinose borbenim naporima i pomažu im u pobjedi, kao i da svi povlače svoju težinu.

## Balkan 
Ilirski kralj Bardyllis pretvorio je dio juga Ilirije u moćnu lokalnu silu u 4. stoljeću prije nove ere. Uspio je da postane kralj Dardanaca i uključiti druga plemena pod njegovom vlašću. Međutim, njihova moć bila je oslabljena ogorčenim rivalstvom i ljubomorom. Vojsku su sačinjavali peltastii sa raznim oružjem.

Tračani su se borili kao peltasti koristeći koplje i polumjesecne ili okrugle pletene štitove. Raketno oružje je bilo favorizovano, ali oružje za blisku borbu su nosili i Tračani. Ovo oružje za blisku borbu variralo je od strašnog romfeja i nadžaka do koplja i mačeva. Tračani su se klonili oklopa i čvaraka i borili su se što je moguće lakše, dajući prednost mobilnosti iznad svih ostalih osobina i imali su odlične konjanike.

Dačanska plemena, smještena na području današnje Rumunije i Moldavije, bila su dio veće tračanske porodice naroda. Oni su uspostavili visoko militarizovano društvo i, tokom perioda kada su plemena bila ujedinjena pod jednim kraljem (82–44 p. n. e., 86–106) predstavljala su veliku pretnju rimskim provincijama donjeg sliva  Dunava. Dakija je osvojena i pretvorena u rimsku provinciju 106. godine nakon dugog, teškog rata.

## Značajni antički ratovi 
* Medo-babilonski rat protiv Asirskog carstva
* Jonska pobuna
:Jonska pobuna je bila serija sukoba između Jonije i Perzijskog carstva koji je započeo 499. p. n. e. i trajao do 493. p. n. e. Pobuna počinje zbog ofanzivnog napada Atine na grad Sard i masakra perzijskih građana spaljivanjem grada. Ova pobuna je imala veliku ulogu u pokretanju grčko-perzijskih ratova.
* Grčko-perzijski ratovi
:Grčko-perzijski ratovi bili su niz sukoba između Grčke gradske države i Perzijskog carstva koji su počeli oko 500. godine prije nove ere i trajali do 448. godine p. n.e.
* Peloponeski rat
:Peloponeski rat je započeo 431. pne između Atinskog Carstva i Peloponeskog saveza koji je uključivao Spartu i Korint. Rat je dokumentovao Tukidid, atinski general, u svom djelu *Historija Peloponeskog rata*. Rat je trajao 27 godina, sa kratkim primirjem u sredini.
* Ratovi Aleksandra Velikog
:Makedonski kralj Aleksandar III je tokom čitave svoje vladavine od 336. do 321. godine p. n. e. pokrenuo u pohod osvajanja Perzijskog carstva. Počevši od današnje zapadne Turske, Aleksandar Veliki osvojio je cijeli Egipat, Bliski istok, Iran i dijelove Indije i Centralne Azije. Nikada ne izgubivši bitku, Aleksandar je proširio granice poznatog svijeta na Grčki sveijt u to vrijeme. Preranom smrću, njegovi nasljednici su se borili oko teritorija koje su osvojili. Međutim, zahvaljujući Aleksandru Velikom, grčka kultura i tehnologija proširile su se u Aziju u stoljećima koja dolaze. 
* Rat Kalinga (265–264 pne) bio je rat vođen između Maurijanskog carstva pod Ašokom i države Kalinga, feudalne republike koja se nalazi na obali današnje indijske države Odiša. Ašokin odgovor na Kalinga rat je zabilježen u djelu Ašokini edikti. Prema nekima od njih (Rock Edikt XIII i Minor Rock Edikt I), Kalinga rat je podstakao Ašoku, koji je već bio neangažovan budista, da posveti ostatak svog života Ahimsi (nenasilju) i Dhammi -Vijaya (pobjeda kroz Dhamma).
*Qinovi ratovi ujedinjenja: Qinovi ratovi ujedinjenja bili su serija vojnih kampanja koje je pokrenula Qin država u kasnom 3. stoljeću prije nove ere protiv ostalih šest velikih država – Han, Zhao, Yan, Wei, Chu i Qi – unutar teritorija koje su formirale modernu Kinu. Do kraja ratova 221. p. n. e., Qin je ujedinio većinu država i zauzeo neke zemlje južno od rijeke Jangce. Teritorije koje je osvojio Qin poslužile su kao temelj Qin Carstva.
* Punski ratovi
:Punski ratovi su bili serija od tri rata vođena između Rima i grada Kartaga (nasljednik Foenikija). Oni su poznati kao "Punski" ratovi jer je ime Rima za Kartaginjane bilo "Punci" (stariji "Poeni", zbog njihovog feničanskog porijekla). Odlučili su da će Rimljani kontrolirati Sredozemno more i doveli do konačnog uspona većeg Rimskog carstva širom Evrope, Azije i Afrike.
# Prvi punski rat je prvenstveno bio pomorski rat vođen između 264. p. n. e. i 241. p. n. e.
# Drugi punski rat je poznat po Hannibalovom prelasku Alpa i vodio se između 218. p. n. e.  i 202. p. n. e.
# Treći punski rat rezultirao je uništenjem Kartage i vodio se između 149. pne i 146. pne.
* Rimsko-perzijski ratovi
:Rimsko&ndash;perzijski ratovi bili su niz sukoba između država grčko-rimskog svijeta i dva uzastopna iranskog carstva: Partskog i Sasanidskog. Bitke između Partskog Carstva i Rimske Republike počele su 92.&nbsp;pne; ratovi su započeli pod kasnom Republikom, i nastavili su se kroz Rimsko i Sasanidsko carstvos. Oni su okončani Arapsko-muslimanske invazije, koja je opustošila Sasanidsko i Bizantsko istočno-rimsko carstvo ubrzo nakon završetka posljednjeg rata između njih.
*Han–Xiongnu rat
:Han-Xiongnu rat, also known as the Sino-Xiongnu War, bio je niz vojnih bitaka između kineskog Han carstva i Xiongnu konfederativne države koja se nalazila u današnjoj Mongoliji od 133. p. n. e. do 89. godine nove ere. Konačni ratovi su rezultirali konačnim uništenjem Xiongnu kao političkog entiteta u Sibiru. Kina će privremeno uživati u miru na svojoj sjevernoj granici prije nego što novi narodi kao što su Xianbei preuzmu ulogu Xiongnu.
* Rimsko-germanski ratovi
:Germanski ratovi je naziv dat velikom nizu vojnih sukoba između Rimljana i raznih Germanskih plemena između 113. p. n. e. i 596. godine nove ere. Priroda ovih ratova varirala je kroz vrijeme između rimskih osvajanja, germanskih ustanaka i kasnijih germanskih invazija u Rimskom carstvu koje su započele krajem 2. stoljeća. Niz sukoba koji je započeo u 5. stoljeću, pod zapadnim rimskim carem Honorijem, doveo je (zajedno sa unutrašnjim sukobima) do konačnog propasti Zapadnog rimskog carstva.

## Značajne drevne bitke 
## Tipovi jedinica 
* Pješadija
** Strijelarstvo
** Slingman
** Peltast
** Hoplit
** Perzijski besmrtnici
** Falanga
*** Makedonska falanga
** Legija
*** Legionari
* Konjica
** Katafrakt
** Clibanari
** Konjski strijelac
** Kočija
** Ratni slon
* Artiljerija i opsadne mašine
** Katapult
** Onager
** Ballista
** Škorpija
** Osadni toranj
** Ovan

## Također pogledajte 
* Drevno mediteransko piratstvo
* Historija fizičkog treninga i kondicije
* Konji u ratu
* Žene u ratu

## Reference 
## Dopunska literatura 
#
# Anglim, Simon, and Phyllis G. Jestice. *Fighting Techniques of the Ancient World (3000 B.C. to 500 A.D.): Equipment, Combat Skills, and Tactics*. Dunne Books: 2003. .
#
# Bradford, Alfred S. *With Arrow, Sword, and Spear: A History of Warfare in the Ancient World.* Praeger Publishing: 2001. .
# Connolly, Peter. *Greece and Rome at War*. Greenhill Books: 1998. .
# Gabriel, Richard A. *The Great Armies of Antiquity*. Praeger Publishing: 2002. 
# Gichon, Mordechai, and Chaim Herzog. *Battles of the Bible*. Greenhill Books: 2002. .
# Goldsworthy, Adrian. *The Complete Roman Army*. Thames & Hudson: 2003. .
# Keegan, John. *A History of Warfare*. Vintage: 1993. .
# Kern, Paul Bentley. *Ancient Siege Warfare*. Indiana University Press: 1999. .
# Leblanc, Steven A. *Prehistoric Warfare in the American Southwest*. University of Utah Press: 1999. .
# Mayor, Adrienne. *Greek Fire, Poison Arrows & Scorpion Bombs: Biological and Chemical Warfare in the Ancient World*. Overlook Press: 2003. .
# Peers, Chris J. *Ancient Chinese Armies 1500–200 BC*. Osprey Publishing: 1990. .
# Peers, Chris J., and Michael Perry. *Imperial Chinese Armies : 200 BC–589 AD*. Osprey Publishing: 1995. .
# Sabin, Philip. *Lost Battles: Reconstructing The Great Clashes of the Ancient World*. Hambledon Continuum: 2007. .
# Van Creveld, Martin. "Technology and War: From 2000 B.C. to the Present". Free Press: 1991. .
# Warry, John Gibson, and John Warry. *Warfare in the Classical World: An Illustrated Encyclopedia of Weapons, Warriors and Warfare in the Ancient Civilisations of Greece and Rome*. University of Oklahoma Press: 1999.

## Vanjski linkovi 
* Evolution of Sling Weapons
* War in ancient Greece: a bibliography