Nō

**No**, često zabilježeno kao **Noh** (能, *Nō*, izvedena od kinesko-japanske riječi za "vještinu" ili "talenat") je glavni oblik klasične japanske plesne drame koja se izvodi od 14. stoljeća. Razvili su ga Kan'ami i njegov sin Zeami, to je najstarija velika pozorišna umjetnost koja se i danas redovno izvodi. Iako se termini No i nōgaku ponekad koriste naizmjenično, nōgaku obuhvata i No i kyōgen. Tradicionalno, potpuni nōgaku program uključivao je nekoliko Noh predstava sa komičnim kyōgen predstavama između; skraćeni program od dvije Noh drame sa jednim kyōgen komadom postao je uobičajen danas. Po želji, ritualna predstava Okina može biti predstavljena na samom početku nōgaku prezentacije.

No se često zasniva na pričama iz tradicionalne književnosti s natprirodnim bićem koje se transformiše u ljudski oblik kao junak koji pripovijeda priču. No integriše maske, kostime i različite rekvizite u plesnu predstavu, za koju su potrebni visoko obučeni glumci i muzičari. Emocije se prvenstveno prenose stilizovanim konvencionalnim pokretima, dok ikonske maske predstavljaju uloge poput duhova, žena, božanstava i demona. Napisan na kasnom srednjem japanskom, tekst "živo opisuje obične ljude od dvanaestog do šesnaestog vijeka".   Imajući snažan naglasak na tradiciji, a ne na inovaciji, No je izuzetno kodificiran i reguliran.

## Historija 
desno|mini| Najstarija Noh pozornica na svijetu u Miyajimi
mini|*Karaori* odeća, period Edo, 18. stoljeće, dizajn bambusa i krizanteme na crveno-bijeloj kariranoj podlozi

### Porijeklo 
Kanji za Noh  označava "vještinu", "zanat" ili "talenat", posebno u oblasti izvedbenih umjetnosti u ovom kontekstu. Riječ No se može koristiti sama ili uz *gaku* (; zabava, muzika) da se formira reč *nōgaku* . No je klasična tradicija koju danas mnogi visoko cijene. Kada se koristi sam, No se odnosi na historijski žanr pozorišta koji je nastao iz *sarugakua*, japanske teatarske forme koja podsjeća na savremeni cirkus, sredinom 14. vijeka i nastavlja da se izvodi i danas.

Jedan od najstarijih preteča Noa i *Kjogena* je sangaku, koji je u Japan unesen iz Kine u 8. vijeku. U to vrijeme, termin *sangaku* se odnosio na različite vrste performansa koje su uključivale akrobate, pjesmu i ples, kao i komične skečeve. Njegovo naknadno prilagođavanje japanskom društvu dovelo je do njegove asimilacije drugih tradicionalnih oblika umjetnosti." 

Studije o genealogiji glumaca No-a u 14. vijeku pokazuju da su oni bili članovi porodica specijalizovanih za scenske umetnosti. Prema legendi, Konparu školu, koja se smatra najstarijom tradicijom No-a, osnovao je Hata no Kawakatsu u 6. vijeku. Međutim, osnivač škole Konparu, koja je široko prihvaćena među historičarima, bio je Bishaō Gon no Kami (Komparu Gonnokami) tokom Nanboku-chō perioda u 14. vijeku. Prema genealoškoj karti škole Konparu, Bishaō Gon no Kami je potomak nakon 53 generacije Hata no Kawakatsua. Konparu škola je potekla od *sarugaku* trupe koja je igrala aktivne uloge u Kasuga-taisha i Kofuku-ji u provinciji Yamato .

Druga teorija, koju je napisao Shinhachirō Matsumoto, sugerira da je No potekao od izopćenika koji se bore da zatraže viši društveni status služeći se onima na vlasti, odnosno novoj vladajućoj klasi *samuraja* tog vremena. Prenos šogunata iz Kamakure u Kjoto na početku perioda Muromachi označio je sve veću moć klase samuraja i ojačao odnos između šogunata i dvora. Kako je No postao omiljena umjetnička forma *shōguna*  No je mogao postati dvorska umjetnička forma kroz ovaj novoformirani odnos. U 14. veku, uz snažnu podršku i pokroviteljstvo *šoguna* Ashikage Yoshimitsua, Zeami je uspio da uspostavi No kao najistaknutiju pozorišnu umjetnost tog vremena. Kan'ami je bio renomirani glumac sa velikom svestranošću igrajući uloge od gracioznih žena i 12-godišnjih dječaka do snažnih muškaraca. Kada je Kan'ami prvi put predstavio svoj rad 17-godišnjem Ashikagi Yoshimitsuu, Zeami je bio dijete glumac u njegovoj predstavi, oko 12 godina. Yoshimitsu se zaljubio u Zeamija i njegov položaj naklonjenosti na dvoru je doveo do toga da se No nakon toga često izvodi za Yoshimitsua.

Do ovog perioda, među pet glavnih škola Noha, osnovane su četiri: Kanze škola, koju su osnovali Kan'ami i Zeami; škola Hōshō koju je osnovao Kan'amijev najstariji brat; škola Konparu; i Kongō škola. Sve ove škole bile su potomci *sarugaku* trupe iz provincije Yamato. Ashikaga šogunat je podržavao samo Kanze školu među četiri škole.

### Tokugawa era 
Tokom Edo perioda, No je nastavio biti aristokratska umjetnost koju su podržavali *šoguni*, feudalci (*daimyōs*), kao i bogati i sofisticirani obični ljudi. Dok su *kabuki* i *joruri* popularni srednjoj klasi bili fokusirani na novu i eksperimentalnu zabavu, No je nastojao da očuva svoje uspostavljene visoke standarde i istorijsku autentičnost i ostao je uglavnom nepromijenjen tokom cijele ere. Da bi se uhvatila suština predstava velikih majstora, svaki detalj u pokretima i položajima su reproducirali drugi, što je općenito rezultiralo sve sporijim, ceremonijalnim tempom s vremenom.

Godine 1957. japanska vlada je označila *nōgaku* kao *važno nematerijalno kulturno* *dobro*, koje pruža određeni stepen pravne zaštite tradiciji kao i njenim najuspješnijim praktičarima. Nacionalni No teatar koji je osnovala vlada 1983. godine održava redovne predstave i organizuje kurseve za obuku glumaca za glavne uloge *nōgakua* . No je upisan 2008. godine na Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva UNESCO-a kao Nōgaku teatar. *Kyōgen* se izvodi između No predstava u istom prostoru. U poređenju sa No-om, " *kyōgen* se manje oslanja na upotrebu maski i izveden je iz duhovitih drama *sangakua*, što se ogleda u njegovim komičnim dijalozima."  Kasnije, u Meiji eri, No izvođači su podučavali bogate ljude i plemiće, a to je dovelo do više mogućnosti za izvođačice jer su žene insistirale na ženskim predavačicama. Godine 1948. prve žene su se pridružile Udruženju Nohgaku izvođača. Godine 2004. prve žene su se pridružile Udruženju za japanske no predstave.

## *Jo-ha-kyū* 
Koncept *jo-ha-kyū* diktira bukvalno svaki element No-a uključujući sastavljanje programa predstava, strukturiranje svake predstave, pjesme i plesove unutar predstava, te osnovne ritmove unutar svake No izvedbe. *Jo* znači početak, *ha* znači prekid, a *kyū* znači brz ili hitan. Termin je nastao u *gagaku*, drevnoj dvorskoj muzici, da bi označio postepeno rastući tempo i usvojen je u različitim japanskim tradicijama uključujući Noh, ceremoniju čaja, poeziju i aranžiranje cvijeća.

*Jo-ha-kyū* je inkorporiran u tradicionalni No program sa pet igranja. Prva predstava je *jo*, druga, treća i četvrta predstava su *ha*, a peta predstava je *kyū*. U stvari, pet kategorija kreirano je tako da program predstavlja *jo-ha-kyū* kada se odabere po jedna predstava iz svake kategorije i izvede redom. Svaka predstava se može podijeliti na tri dijela, uvod, razvoj i zaključak. Igra počinje sporim tempom na *jo*, postaje nešto brža na *ha*, a zatim kulminira u *kyū* .

## Izvođači i uloge 
[mini|Kanze Sakon (1895 &#x2013; 1939), vođa (*[sōke*) škole Kanze]]
Glumci počinju školovanje kao mala djeca, tradicionalno u dobi od tri godine.

### Trening 
Zeami je izolovao devet nivoa ili tipova No-a koji djeluju od nižih stepenova koji stavljaju naglasak na kretanje i nasilje do viših stupnjeva koji predstavljaju otvaranje cvijeta i duhovne snage.

U 2012. postoji pet postojećih škola No glume pod nazivima Kanze (観世), Hōshō (宝生), Komparu (金春), Kongō (金剛) i Kita (喜多), koje treniraju *shite* glumce. Svaka škola ima svoju *iemoto* porodicu koja nosi naziv škole i smatra se najvažnijom. *Iemoto* ima moć kreiranja novih predstava ili modifikacije tekstova i načina izvedbe. *Waki* glumci se školuju u školama Takayasu (高安), Fukuou (福王) i Hōshō (宝生). Postoje dvije škole koje treniraju *kyōgen*, Ōkura (大蔵) i Izumi (和泉). Jedanaest škola obučava instrumentaliste, a svaka je specijalizovana za jedan do tri instrumenta.

Udruženje Nohgaku izvođača (*Nōgaku Kyōkai*), u koje su registrovani svi profesionalci, striktno štiti tradiciju prenošenu od njihovih predaka. Međutim, nekoliko tajnih dokumenata škole Kanze koje je napisao Zeami, kao i materijali Konparua Zenchikua, rasprostranjeni su širom zajednice teoretičara japanskog teatra.

# *Shite* (仕手, シテ). *Shite* je glavni protagonist, odnosno glavna uloga u predstavama. U predstavama u kojima se *shite* pojavljuje prvo kao čovjek, a zatim kao duh, prva uloga je poznata kao *mae-shite*, a kasnija kao *nochi-shite* .
#* *Shitetsure* (仕手連れ, シテヅレ). *Shite*-ov pratilac. Ponekad je *shitetsure* skraćeno u *tsure* (連れ, ツレ), iako se ovaj izraz odnosi i na *shitetsure* i na *wakitsure* .
#* *Kōken* (後見) su scenski radnici, obično jedna do tri osobe.
#* *Jiutai* (地謡) je hor koji se obično sastoji od šest do osam ljudi.
# *Waki* (脇, ワキ) igra ulogu koja je pandan ili prepreka *shite*-u .
#* *Wakitsure* (脇連れ, ワキヅレ) ili *Waki-tsure* je pratilac *wakija* .
# *Kyōgen* (狂言) izvode *aikyōgen* (間狂言), pauze tokom predstava. *Kyōgen* glumci također nastupaju u odvojenim predstavama između pojedinačnih predstava No-a.
# *Hayashi* (囃子) ili *hayashi-kata* (囃子方) su instrumentalisti koji sviraju četiri instrumenta koja se koriste u No teatru: flautu (笛, *fue*), bubanj za kuk (大鼓, *ōtsuzumi*)  ili *ōkawa* (大皮), bubanj za rame (小鼓, *kotsuzumi*) i štapni bubanj (小鼓, *taiko)*. Flauta koja se koristi za No se posebno zove nōkan (能管).

Tipična No predstava uvijek uključuje hor, orkestar i barem jednog *shite* i jednog *waki* glumca. 

## Elementi izvedbe 
No izvedba kombinuje različite elemente u stilsku cjelinu, pri čemu je svaki pojedini element proizvod generacija usavršavanja koje prati centralne budističke, šintoističke i minimalističke estetske principe.

### Maske 
mini|*Nō* maske. Desno: Pijani duh ( *shōjō* ). Napravljen od drveta lakiranog u crveno i crno, sa crvenim svilenim konopcem za vezivanje, umjetnika Himi Munetade (氷見宗忠). Edo period, 19. vijek. Lijevo: Nakizo, koja predstavlja žensko božanstvo ili ženu visokog ranga, povezana s Nō predstavama kao što su Hagoromo i Ohara Miyuki. Načinjena od lakiranog i oslikanog drveta Norinari (憲成), masku je dizajnirao Zoami (増阿弥). 18.–19. vijek.
lijevo|mini| Tri slike iste ženske maske koje pokazuju kako se izraz lica mijenja naginjanjem glave. Ova maska izražava različita raspoloženja. Na ovim slikama maska je bila pričvršćena za zid sa stalnim osvjetljenjem, a pomicala se samo kamera.
lijevo|mini|204x204piksel| No maska. 17. ili 18. vijek.
No maske (能面*nō-men* ili 面*omote* ) su izdeljane od blokova japanskog čempresa (檜 " *hinoki* "), i obojene prirodnim pigmentima na neutralnoj bazi ljepila i zdrobljene morske školjke. Postoji oko 450 različitih maski uglavnom zasnovanih na šezdeset tipova, od kojih sve imaju karakteristična imena. Neke maske su reprezentativne i često se koriste u različitim predstavama, dok su neke vrlo specifične i mogu se koristiti samo u jednoj ili dvije predstave. No maske označavaju spol, godine i društveni rang likova, a nošenjem maski glumci mogu portretirati mlade, starce, ženske ili neljudske (božanske, demonske ili životinjske ) likove. Samo *shite*, glavni glumac, nosi masku u većini predstava, iako *tsure* takođe može nositi masku u nekim predstavama da predstavlja ženske likove.

Iako maska pokriva izraze lica glumca, upotreba maske u Nou nije potpuno napuštanje izraza lica. Umjesto toga, njegova namjera je stilizirati i kodificirati izraze lica korištenjem maske i stimulirati maštu publike. Koristeći maske, glumci su u stanju da prenesu emocije na više kontrolisan način kroz pokrete i govor tijela. Neke maske koriste svjetlost kako bi prenijele različite emocije kroz lagano naginjanje glave. Okretanjem glave blago prema gore, ili "osvjetljavanjem" maske, omogućit će maski da uhvati više svjetla, otkrivajući više elemenata zbog kojih će izgledati kao da se lice smije ili je nasmiješeno. Okretanje prema dolje ili "zamagljivanje" maske će uzrokovati da izgleda tužno ili ljutito.

### Pozornica 
alt=A contemporary Noh theatre with indoor roofed structure|lijevo|mini| Savremeni No teatar sa unutrašnjom natkrivenom konstrukcijom
mini|1: hashigakari. 2: mjesto kyōgena. 3: pozornici. 4: štapni bubanj. 5: bubanj za kuk. 6: bubanj za rame. 7: flauta. 8: hor. 9: sjedište za *wakija*. 10: mjesto *wakija*. 11: mjesto *shitea*. 12: *shite-bashira* . 13: *metsuke-bashira* . 14: *waki-bashira* . 15: *fue-bashira*
Tradicionalna No pozornica (*butai* ) ima potpunu otvorenost koja pruža zajedničko iskustvo između izvođača i publike tokom cijelog nastupa. Bez ikakvog proscenijuma ili zavjesa koje bi ometale pogled, publika vidi svakog glumca čak i u trenucima prije nego što uđu (i nakon što izađu) na centralnu "scenu" (*honbutai*, "glavna scena"). Sam teatar se smatra simboličnim i tretira se s poštovanjem od strane izvođača i publike.

Scena je u potpunosti napravljena od nedovršenog *hinokija*, japanskog čempresa, gotovo bez ukrasnih elemenata. Pjesnik i romanopisac Toson Shimazaki piše da „na sceni No teatra ne postoje scene koje se mijenjaju sa svakim komadom. Nema ni zavjese. Postoji samo jednostavan panel (*kagami-ita* ) sa slikom zelenog bora . Ovo stvara utisak da je izbačeno sve što bi moglo pružiti bilo kakvo nijansiranje. Nije laka stvar razbiti takvu monotoniju i učiniti da se nešto dogodi." 

Muzičari i hor obično nose formalni *montsuki* *kimono* (crni i ukrašen sa pet porodičnih grbova) u pratnji *hakame* (odjevnog predmeta nalik suknji) ili *kami-shimoa*, kombinacije *hakame* i prsluka s prenaglašenim ramenima. Konačno, pozornici su obučeni u neukrašene crne odjevne predmete, na isti način kao i radnici na pozornici u savremenom zapadnom pozorištu. Muzika ima mnogo praznih prostora (*ma* ) između stvarnih zvukova, a ti negativni prazni prostori se u stvari smatraju srcem muzike. Pored *utaija*, Noh *hayashi* ansambl se sastoji od četiri muzičara, takođe poznata kao "hayashi-kata", uključujući tri bubnjara, koji sviraju *shime-daiko*, *ōtsuzumi* (bubanj za kuk) i *kotsuzumi* (bubanj za rame) i jednog *nohkan* flautistu. Kombinirajući ples sa šintoističkim ritualom, smatra se najstarijom vrstom No igre.

## Estetska terminologija 
Zeami i Zenchiku opisuju niz različitih elemenata za koje se smatra da su bitni za pravilno razumijevanje No-a kao umjetničke forme.

* ***Hana*** (花, cvijet): U *Kadenshou* (Uputama o držanju cvijeta), Zeami opisuje *hanu* govoreći "nakon što ovladate tajnama svih stvari i iscrpite mogućnosti svakog uređaja, *hana* koja nikada ne nestaje i dalje ostaje."  Pravi No izvođač nastoji njegovati rijetki odnos sa svojom publikom, sličan načinu na koji se uzgaja cvijeće. Ono što je zapaženo kod *hane* je da je, poput cvijeta, treba se cijeniti sva publika, bez obzira na to koliko je uzvišena ili grubo odgojena. *Hana* dolazi u dva oblika. Pojedinačna *hana* je ljepota cvijeta mladosti, koja prolazi s vremenom, dok je "prava *hana*" cvijet stvaranja i dijeljenja savršene ljepote kroz izvođenje.
* ***Yūgen*** (幽玄, duboka uzvišenost): *Yūgen* je koncept cijenjen u različitim oblicima umjetnosti u japanskoj kulturi. Prvobitno korišten da označi eleganciju ili gracioznost koja predstavlja savršenu ljepotu u *wakiju*, *yūgen* je nevidljiva ljepota koja se osjeća više nego što se vidi u umjetničkom djelu. Izraz se koristi posebno u odnosu na No i označava duboku ljepotu transcendentalnog svijeta, uključujući turobnu ljepotu uključenu u tugu i gubitak.
* ***Rōjaku*** (老弱): *Rō* znači star, a *jaku* znači miran i tih. Rōjaku je završna faza razvoja izvedbe No glumca, u kojoj on eliminiše svu nepotrebnu akciju ili zvuk u predstavi, ostavljajući samo pravu suštinu scene ili radnje koja se oponaša.
* ***Kokoro*** ili ***shin*** (oba 心): Definirano kao "srce", "um" ili oboje. Kokoro no je ono o čemu Zeami govori u svojim učenjima, a lakše se definiše kao "um". Da bi razvio hanu, glumac mora ući u stanje bez-uma.
* ***Myō*** (妙): "šarm" glumca koji igra besprijekorno i bez ikakvog osjećaja za imitaciju; on zapravo postaje njegova uloga.
* ***Monomane*** (物真似, imitacija ili mimesis): namjera No glumca da precizno prikaže pokrete svoje uloge, za razliku od čisto estetskih razloga za apstrakciju ili uljepšavanje. *Monomane* je ponekad u suprotnosti sa *yūgenom*, iako ova dva predstavljaju krajnje tačke kontinuuma, a ne potpuno odvojene.
* ***Kabu-isshin*** (歌舞一心, "pjesma-ples-jedno srce"): teorija da su pjesma (uključujući poeziju) i ples dvije polovine iste cjeline, i da No glumac nastoji da izvede oboje sa potpunim jedinstvom srca i uma.

## Reference 
Kategorija:Historija pozorišta
Kategorija:Pages with unreviewed translations
Kategorija:Pozorište
Kategorija:Japanska kultura
Kategorija:Umjetnost