Jakov II, kralj Engleske

**Jakov II i VII** (14. oktobar 1633 – 16. septembar 1701) bio je posljednji katolički kralj Škota, Engleske, i Irske. Njegova vjera i težnja ka apsolutizmu učinile su ga nepopularnim među većinskim protestantskim stanovništvom, te na kraju dovela do njegovog zbacivanja sa trona.

Jakov VII i II je bio poznat po svojoj sklonosti apsolutizmu, te naporima da izgradi vjersku slobodu za svoje podanike. Obe njegove želje su, međutim, bile u suprotnosti sa željama engleskog parlamenta i većine njegovih podanika. Parlament je, zabrinut za rastući apsolutizam i opadajući autoritet Crkve Engleske, pronašao rješenje svojih problema u Jakovljevoj kćeri i zetu, Mariji i Vilimu, koji su pobijedivši Jakova u Slavnoj revoluciji sjeli na prijestolje kao jedini suvladari u historiji britanskih kraljevina.

## Djetinjstvo i mladost 
Jakov, mlađi sina kralja Karla I i i njegove supruge, Henrike Marije od Francuske, kćerke francuskog kralja Henrika IV i Marije de' Medici, rodio se u palači St. James, u ponoća 14. oktobra 1633. godine. Nešto kasnije iste godine kršten je kao protestant, te odgajan i obrazovan zajedno sa starijim bratom Karlom i dvojicom sinova vojvode od Buckinghama. Godine 1644. dobio je titulu vojvoda od Yorka. Jakov je opisivan kao brižan i predan otac, za razliku od ostalih ljudi njegovog soja. Jakov je ovo odbio i radije se odrekao kancelarije lorda visokog admirala, te je tako njegovo preobraćenje postalo javno. Torijevci (konzervativci) bili su protiv isključenja, a whigovci (liberali) za isključenje. Bojeći se da će ovaj zakon proći, Karlo je u decembru 1679. raspustio parlament. I sljedeća dva parlamenta (jedan iz 1680. i drugi iz 1681. godine) su također bili raspušteni. Karlo je bio primoran 1680. godine Jakova udaljiti iz Engleske, pa ga je imenovao visokim kraljevskim predstavnikom u Škotskoj, te je Jakov preselio u Edinburgh.

Godine 1683. otkrivena je urota čiji je cilj bio atentat na kralja i vojvodu od Yorka, te restauracija republike. Zavjera nije uspjela, a urotnici su optuženi za veleizdaju i smaknuti. Posljedica urote bilo je jačanje popularnosti kralja i njegovog brata. U uroti je učestvovao i Karlov vanbračni sin, James Scott, koji je nakon ovog incidenta protjeran na kontinent. Jakov se 1684. godine, iskoristivši val popularnosti izazvan neuspjelim pokušajem atentata, vratio u London, ponovno se aktiviravši kao kraljevski visoki admiral.

## Vladavina 
Karlo II umro je bez zakonitog potomstva 6. februara 1685. godine, preobrativši se na samrtnoj postelji na katoličanstvo. Jakov ga je naslijedio, a za engleskog kralja je okrunjen u Westminsterskoj opatiji 23. aprila 1685. godine. Jakov se svojoj dužnosti kralja posvetio više nego njegov brat, ali se mnogo rjeđe konsultirao sa svojim savjetnicima.

### Prvi ustanci 
U samom početku vladavine Jakov nije naišao na veliku opoziciju. Novi parlament koji se okupio u maju 1685. bio je prilično naklonjen Jakovu, te je Jakov čak sa parlamentom postigao sporazum oko povećanja svojih prihoda. Ubrzo, već 20. juna 1685. godine, Jakov se suočio sa velikim izazovom. James Scott, vojvoda od Monmoutha, vanbračni sin prethodnog kralja digao je ustanak sa ciljem zbacivanja Jakova. Ubrzo je poražen u bici kod Sedgemoora. Jakov se sa ustanicima brutalno obračunao, a vođa ustanka, James Scott, je pogubljen, zajedno sa 250 svojih pristalica. Da bi se zaštitio od novih ustanaka Jakov je organizirao veliku stajaću vojsku na čije čelo je postavio katolike od kojih nije zahtjevao poštivanje zakona donesenog za vrijeme vladavine njegovog brata, zbog čega je ubrzo došao u sukob sa parlamentom čije je zasijedanje bilo u novembru 1685. odgođeno i nije se više dogodilo za vrijeme kratke Jakovljeve vladavine.

### Uvođenje povlastica katolicima 
Godine 1686. nove vjerske napetosti izazvalo je nekoliko kontroverznih Jakovljevih odluka. Prva je bila odluka koja je katolicima omogućavala rad u najvišim kraljevim uredima. Sliedeći postupak koji je iritirao protestante bio je primanje na dvor prvog papinskog nuncija još od doba Marije I. Nadalje, Jakov je kao svog vjerskog ispovjednika doveo isusovca, oca Edvarda Petra, a naročit izazov protestantima bila je suspenzija nekoliko anglikanaca iz Jakovljevog političkog ureda čime je bila izgubljena politička podrška sa samog početka vladavine.

Deklaracijom o oprostu (en. *Declaration of Indulgence*) i Deklaracijom o slobodi savjesti (en. *Declaration for Liberty of Conscience*) iz 1687. godine Jakov je stavio izvan snage zakone kojima su se kažnjavali katolici i protestanti koji su se preobratili na drugu vjeru. Te deklaracije uz još neke političke poteze kojim se u prvi plan guraju katolici pregrijalo je političku scenu i izazvalo protestantski odgovor.

### Slavna revolucija 
mini|230px|lijevo|Vilim III i II bio je muž Jakovljeve kćerke i sin Jakovljeve sestre.

U aprilu 1688. Jakov je izdao zapovjed da Deklaraciju o oprostu anglikanski svećenici moraju pročitati u crkvama. To je izazvalo reakciju canterburyjskog nadbiskupa i šest drugih biskupa koji su se Jakovu obratili sa zahtjevom za preispitivanje kraljevske vjerske politike, zbog čega su bili uhapšeni pod optužbom klevete. Opća uzbuna u protestantskim redovima odjeknula je kada je Jakovljeva supruga rodila sina, Jakova Franju Eduarda, u junu 1688. godine, katoličkog nasljednika engleske krune. U strahu od nastanka katoličke dinastije, nekoliko uticajnih protestanata stupilo je u kontakt i počelo pregovorati sa Jakovljevim zetom i protestantom, oranskim knezom Vilimom III, od kojeg su zahtijevali vojnu intervenciju protiv Jakova.

Do septembra 1688. godine Vilim se odlučio na intervenciju. Jakov je odbio pomoć francuskog kralja Luja XIV bojeći se reakcije naroda, te smatrajući da će se moći oduprijeti intervenciji sa vlastitom vojskom. Kada se Vilim 5. novembra 1688. godine iskrcao u Englesku, svi zapovjednici engleske vojske prešli su na Vilimovu stranu. Čak je i Jakovljeva kćer Ana sa suprugom napustila dvor i pismom izjavila podršku svom rođaku. Jakov je oklijevao napasti invadore uprkos brojčanoj prednosti svoje vojske.

Dana 11. decembra Vilim je sa vojskom ušao u London. Jakov je pokušao pobjeći u Francusku, nakon što je prethodno bacio kraljevski pečat u Temzu, ali je uhvaćen u Kentu. Ne želeći od Jakova napraviti mučenika, Vilim ga je 23. decembra pustio da ode u Francusku, gdje ga je Luj XIV primio davši mu palaču i visoku penziju.

Vilim je ubrzo sazvao parlament, koji je 12. februara 1689. proglasio da je Jakov, pobjegavši iz Engleske i bacivši kraljevski pečat u Temzu, u stvari abdicirao. Parlament je proglasio prijestolje upražnjenim i nije ga, po normalnom slijedu nasljeđivanja (prema kojem svi zakoniti suverenovi sinovi imaju prednost nad suverenovim kćerima), ponudio Jakovljevu sinu, nego njegovoj kćeri Mariji. Knez i knežica Oranje su proglašeni suvladarima Engleske, Irske i Škotske, kao Vilim III/II i Marija II. Parlament je sve to ozakonio posebnim zakonom (en. *Bill of Rights*). Istim zakonom Jakov je optužen za zloupotrebe vlasti tokom svoje vladavine, te su stavljeni izvan snage zakoni kojima su bila ukinuta ograničenja za katolike. Također je utvrđeno da niti jedan katolik ili protestant u braku sa katolikom više neće moći naslijediti englesko i škotsko prijestolje niti biti u nasljednom nizu, a propisana je i linija nasljeđivanja engleske krune prema kojoj bi krunu trebali naslijediti potomci Vilima i Marije, a ako oni ne budu imali potomaka krunu će naslijediti Jakovljeva mlađa kćerka Ana i njeni potomci.
  
## Život u egzilu i smrt 
[mini|desno|200p|Statua Jakova II na [Trafalgar Squareu u Londonu podignuta 1686. godine]]

Uz pomoć francuske vojske Jakov se u martu 1689. godine iskrcao u Irsku. Irski parlament nije u svojim odlukama slijedio odluke engleskog parlamenta, već je proglasio da Jakov ostaje kralj  i sve propise koji se tiču vjerskih sloboda za katolike priznao kao važeće. Međutim, Vilim je pokrenuo i sam vodio vojsku kojom je 1. jula 1690. u bici kod Boynea porazio Jakova, koji je nakon toga opet otišao u Francusku posljednji put vidjevši svoja kraljevstva.

Nakon poraza Jakov je živio u francuskom kraljevskom dvorcu Saint-Germain-en-Laye. Sa njim su egzilu živjeli supruga, te sin Jakov Franjo Edvard i kćerka Luiza Marija Terezija, zajedno sa nekoliko pristalica od kojih su neki bili i protestanti. Još je jednom pokušao doći na vlast zavjerom koja nije uspjela i čiji je jedini rezultat bio pad Jakovljeve generalne popularnosti. Luj XIV je Jakovu ponudio krunu poljskog kralja, ali Jakov ju je odbio. Nakon što je 1697. godine Luj XIV sklopio mir sa Vilimom, Jakov je kod njega prestao uživati prvobitni luksuz. Svoje zadnje godine života Jakov je proveo povučeno i pokajnički. Umro je od moždanog udara 1701. godine u dvorcu Saint-Germain-en-Laye. Pokopan je u Parizu, u kapeli svetog Edmunda u crkvi engleskih benediktinaca, u ulici St. Jacques. Tokom Francuske revolucije njegov grob je oskrnavljen, a Jakovljevi ostaci izgubljeni.

## Napomene 
## Reference 
## Vanjski linkovi 
* 

Kategorija:Kraljevi Engleske
Kategorija:Kraljevi Škotske
Kategorija:Kraljevi Irske
Kategorija:Svrgnuti vladari
Kategorija:Vojvode od Yorka
Kategorija:Stuarti
Kategorija:Jakobiti