Politička filozofija

**Politička filozofija** ili **politička teorija** je filozofska studija vlade, koja se bavi pitanjima prirode, opsega i legitimiteta javnih agenata i institucija i odnosa između njih. Njegove teme uključuju politiku, slobodu, pravdu, imovinu, prava, zakon i provođenje zakona od strane vlasti : šta su oni, ako su potrebni, šta vlast čini legitimnom, koja prava i slobode treba da štiti, u kom obliku treba biti, koji je zakon i koje dužnosti građani imaju prema legitimnoj vladi, ako postoji, i kada ona može biti legitimno svrgnuta, ako ikada.

Politička teorija također se bavi pitanjima šireg obima, baveći se političkom prirodom pojava i kategorija kao što su identitet, kultura, seksualnost, rasa, bogatstvo, etika, religija i drugo.

Političke nauke, naučna studija politike, uglavnom se koristi u jednini, ali se u francuskom i španskom jeziku, kao i na bosanskom jeziku, koristi množina (*sciencias politiques* i *ciencias políticas*), što je možda odraz eklektične prirode discipline.

Politička filozofija je grana filozofije, ali je također igrala veliku ulogu u političkim naukama, unutar kojih je stavljen snažan fokus kako na historiju političke misli tako i na savremenu političku teoriju (od normativne političke teorije do raznih kritički pristupa).

U *Oksfordskom priručniku političkoj teoriji* (2009), ovo polje je opisano kao: „[...] interdisciplinarni poduhvat čije je težište  humanistički dio političkih nauka koji je i dalje nedisciplinovan... Dugo vremena, izazov za identitet političke teorije bio je kako se produktivno pozicionirati na tri vrste lokacija: u odnosu na akademske discipline političkih nauka, historije i filozofije; između svijeta politike i apstraktnijeg, ruminativnog registra teorije; između kanonske političke teorije i novijih resursa (kao što su feministička i kritička teorija, analiza diskursa, teorija filma, popularna i politička kultura, studije masovnih medija, neuronauke, studije životne sredine, bihevioralne nauke i ekonomija) na kojima se politički teoretičari sve više oslanjaju."

## Historija 
### Drevne tradicije 
Indijska politička filozofija u drevnim vremenima razgraničavala je jasnu razliku između (1) nacije i države (2) religije i države. Ustavi hinduističkih država evoluirali su tokom vremena i bili su zasnovani na političkim i pravnim raspravama i preovlađujućim društvenim institucijama. Državne institucije bile su podijeljene na upravljanje, diplomatiju, administraciju, odbranu, zakon i red. *Mantranga,* glavno upravno tijelo ovih država, sastojalo se od kralja, premijera, glavnog komandanta vojske, glavnog svećenika kralja. Premijer je predvodio komitet ministara zajedno sa šefom izvršne vlasti (Maha Amatya).

Chanakya je bio indijski politički filozof iz 4. stoljeća prije nove ere. Arthashastra daje prikaz nauke o politici za mudrog vladara, politici vanjskih poslova i ratova, sistemu špijunske države i nadzoru i ekonomskoj stabilnosti države. Chanakya citira nekoliko autoriteta, uključujući Bruhaspatija, Ushanasa, Prachetasa Manua, Parasara i Ambija, i opisao je sebe kao potomka loze političkih filozofa, a njegov otac Chanaka je bio njegov neposredni prethodnik. Još jedna utjecajna indijska rasprava o političkoj filozofiji je Sukra Neeti. Primjer kodeksa zakona u staroj Indiji je Manusmṛti ili Manuovi zakoni.

#### Ancient China 
Kineska politička filozofija potiče iz perioda proljeća i jeseni, tačnije od Konfučija u 6. vijeku prije nove ere. Kineska politička filozofija razvijena je kao odgovor na društveni i politički slom zemlje karakterističan za period proljeća i jeseni i period zaraćenih država. Glavne filozofije tokom tog perioda, konfucijanizam, legalizam, mohizam, agrarizam i taoizam, svaka je imala politički aspekt svojih filozofskih škola. Filozofi kao što su Konfucije, Mencije i Mozi, fokusirali su se na političko jedinstvo i političku stabilnost kao osnovu svoje političke filozofije. Konfučijanizam se zalagao za hijerarhijsku, meritokratsku vlast zasnovanu na empatiji, lojalnosti i međuljudskim odnosima. Legalizam je zagovarao visoko autoritarnu vladu zasnovanu na  kaznama i zakonima. Mohizam je zagovarao zajedničku, decentralizovanu vladu usredsređenu na štedljivost i asketizam. Agrari su se zalagali za seljački utopijski komunalizam i egalitarizam. Taoizam je zagovarao protoanarhizam. Legalizam je bio dominantna politička filozofija dinastije Qin, ali je zamijenjen državnim konfucijanizmom u dinastiji Han. Prije nego što je Kina usvojila komunizam, državni konfučijanizam je ostao dominantna politička filozofija Kine do 20. stoljeća.

#### Ancient Greece 
Zapadna politička filozofija potječe iz filozofije antičke Grčke, gdje politička filozofija datira barem od Platona. Starom Grčkom su dominirali gradovi-države, koje su eksperimentisale sa različitim oblicima političkog organizovanja. Platon je grupisao oblike vladavine u pet kategorija stabilnosti i morala: republika, timokratija, oligarhija, demokratija i tiranija. Jedno od prvih, izuzetno važnih klasičnih djela političke filozofije je Platonova *Republika*, Na rimsku političku filozofiju utjecali su stoici i rimski državnik Ciceron.

### Srednjovjekovno kršćanstvo 
#### Aurelije Augustin 
Ranokršćanska filozofija Augustina od Hipona bila je pod velikim utjecajem Platona. Ključna promjena koju je donijela kršćanska misao bila je umjerenost stoicizma i teorije pravde rimskog svijeta, kao i naglašavanje uloge države u primjeni milosrđa kao moralnog primjera. Augustin je također propovijedao da neko nije član svog ili njenog grada nego da je ili građanin Božijeg grada (*Civitas Dei*) ili zemaljskog grada (*Civitas Terrena*). Augustinov *Božiji grad* utjecajno je djelo ovog perioda koje je napalo tezu, koju su zastupali mnogi kršćanski Rimljani, da bi se kršćansko gledište moglo ostvariti na Zemlji.

#### Toma Akvinski 
Toma Akvinski pedantno se bavio varijantama filozofije prava. Prema njegovoj tezi, postoje četiri vrste zakona:
# Vječni zakon ("božanska vlada svega")
# Božanski pozitivni zakon (koji je "postavio" od Boga; izvan ljudske prirode)
# Prirodni zakon (ispravan način života koji se može otkriti prirodnim razumom; ono što se ne može ne znati; unutrašnje u ljudskoj prirodi)
# Ljudsko pravo (ono što mi obično nazivamo "pravo" —uključujući običajno pravo; pravo *Communitas Perfecta*).

Akvinski nikada ne raspravlja o prirodi ili kategorizaciji kanonskog prava. Postoji naučna debata o mjestu kanonskog prava u tomističkom jurisprudencijalnom okviru.

Akvinski je bio nevjerovatno utjecajan mislilac u tradiciji prirodnog prava.

### Islamska politička evolucija 
#### Mu'tezile: ešarije 
Uspon islama, zasnovan i na Kur'anu i na Muhammedu, snažno je izmijenio ravnotežu moći i percepciju porijekla moći na Sredozemlju. Rana islamska filozofija naglašavala je neumoljivu vezu između nauke i religije i procesa idžtihada za pronalaženje istine — ustvari, *sva* filozofija je bila "politička" jer je imala stvarne implikacije na upravljanje. Ovo gledište osporili su "racionalistički" mutezilski filozofi, koji su imali više helenski stav, razum iznad otkrivenja, i kao takvi su poznati modernim učenjacima kao prvi špekulativni teolozi islama; podržavala ih je sekularna aristokratija koja je tražila slobodu djelovanja nezavisno od hilafeta. Do kasnog antičkog perioda, međutim, "tradicionalistički" ešarijski pogled na islam generalno je trijumfovao. Prema mišljenju ešarija, razum mora biti podređen Kur'anu i sunnetu.

Islamska politička filozofija zaista je bila ukorijenjena u samim izvorima islama — tj. Kur'anu i sunnetu, riječima i praksi Muhammeda — što ju je činilo suštinski teokratskom. Međutim, u zapadnoj misli općenito se pretpostavlja da je to bilo specifično područje svojstveno samo velikim filozofima islama: al-Kindi (Alkindus), al-Farabi (Abunaser), Ibn-Sina (Avicena), Ibn Bajjah (Avempace) i Ibn-Rušd (Averroes). Političke koncepcije islama kao što su kudret (moć), sultan, ummet, džemat – pa čak i "suštinski" pojmovi Kur'ana – tj. ibadet (obožavanje), din (vjera), Rabb (Gospodar) i ilah (božanstvo) – uzima se kao osnova analize. Dakle, ne samo ideje muslimanskih političkih filozofa nego i mnogi drugi pravnici i uleme postavljaju političke ideje i teorije. Naprimjer, ideje haridžija u ranim godinama islamske historije o hilafetu i ummetu, ili ideje šiitskog islama o konceptu imama smatraju se dokazima političke misli. Sukobi između sunita i šiita u 7. i 8. stoljeću imali su istinski politički karakter. Međutim, politička misao nije bila samo ukorijenjena u teizmu. Aristotelizam je procvjetao kada je islamsko zlatno doba došlo do nastavka peripatetičkih filozofa koji su primjenjivali Aristotelove ideje u kontekstu islamskog svijeta. Abunaser, Avicena i Ibn-Rušd bili su dio ove filozofske škole koji je tvrdio da ljudski razum nadmašuje puku slučajnost i otkrivenje. Vjerovali su, naprimjer, da se prirodne pojave dešavaju zbog određenih pravila, a ne zato što se Bog direktno umiješao (za razliku od Al-Gazalija i njegovih sljedbenika).

Drugi važni politički filozofi tog vremena su Nizamul-Mulk, perzijski učenjak i vezir Seldžučkog Carstva, koji je sastavio *Sijasetnamu* ili "Knjigu vlade" na engleskom. U njemu detaljno opisuje ulogu države u političkim poslovima (tj. kako se nositi s političkim protivnicima, a da ne naruši imidž vlade), kao i njenu dužnost da štiti siromašne i nagrađuje dostojne. U svom drugom radu objašnjava da se država treba baviti drugim pitanjima, kao što je osiguravanje posla useljenicima, poput Turkmena, koji su dolazili sa sjevera (današnja južna Rusija, Kazahstan, Turkmenistan i Uzbekistan).

#### Ibn-Haldun 
Arapski učenjak iz 14. stoljeća Ibn-Haldun smatra se jednim od najvećih političkih teoretičara. Britanski filozof-antropolog Ernest Gellner smatrao je Ibn-Haldunovu definiciju vlade, "...institucije koja sprečava nepravdu osim one koju sama čini", najboljom u historiji političke teorije. Za Ibn-Halduna, vladavina bi trebala biti suzdržana na minimum jer, kao nužno zlo, to je ograničenje ljudima od drugih ljudi.

### Srednjovjekovna Evropa 
Srednjovjekovna politička filozofija u Evropi bila je pod velikim utjecajem kršćanskog mišljenja. Imao je mnogo zajedničkog sa mutazilitskim islamskim razmišljanjem u tome što su rimokatolici smatrali da podređivanje filozofije teologiji ne podvrgava razum otkrivenju, već u slučaju kontradikcija, podređuje razum vjeri kao ašarit islama. Skolastičari su, kombinujući filozofiju Aristotela sa kršćanstvom svetog Augustina, naglasili potencijalnu harmoniju svojstvenu razumu i otkrivenju. Možda najutjecajniji politički filozof srednjovjekovne Evrope bio je sveti Toma Akvinski koji je pomogao da se ponovo uvedu Aristotelova djela, koja su u katoličku Evropu prenošena samo preko muslimanske Španije, zajedno s komentarima Averroesa.

Neki srednjovjekovni politički filozofi, poput Akvinskog u njegovoj *Summa Theologica*, razvili su ideju da kralj koji je tiranin uopće nije kralj i da bi mogao biti svrgnut. Drugi, poput Nicole Oresme u svojoj *Livre de Politiques*, kategorički su poricali ovo pravo da svrgnu nepravednog vladara.

Magna Carta, koju mnogi smatraju kamenom temeljcem anglo-američke političke slobode, eksplicitno predlaže pravo na pobunu protiv vladara radi pravde. Drugi dokumenti slični Magna Carti nalaze se u drugim evropskim zemljama, kao što su Španija i Mađarska.

### Evropska renesansa 
Tokom renesanse sekularna politička filozofija počela je da se javlja nakon otprilike jednog vijeka teološke političke misli u Evropi. Dok je srednji vijek vidio sekularnu politiku u praksi pod vlašću Svetog Rimskog Carstva, akademsko polje je bilo u potpunosti sholastičko i stoga kršćanske prirode.

#### Niccolò Machiavelli 
Jedno od najutjecajnijih djela tokom ovog perioda procvata bio je Machiavellijev *Vladar*, napisan 1511. ili 1512. i objavljen 1532, nakon autorove smrti. Taj rad, kao i *Diskursi*, rigorozna analiza klasične antike, mnogo su utjecali na modernu političku misao na Zapadu. Manjina (uključujući Jean-Jacquesa Rousseaua) tumačila je *Vladara* kao satiru koju su trebali dati Mediciji nakon njihovog ponovnog zauzimanja Firence i njihovog naknadnog protjerivanja Machiavellija iz Firence. Iako je djelo napisano za porodicu Medici kako bi možda utjecao na njih da ga oslobode izgnanstva, Machiavelli je više podržavao Firentinsku Republiku nego oligarhiju te porodice. U svakom slučaju, Machiavelli predstavlja pragmatičan i donekle konsekvencionalistički pogled na politiku, pri čemu su dobro i zlo samo sredstva koja se koriste za postizanje cilja – tj. stjecanje i održavanje apsolutne moći. Thomas Hobbes, poznat po svojoj teoriji društvenog ugovora, nastavlja da proširuje ovo gledište početkom 17. stoljeća tokom engleske renesanse. Iako ni Machiavelli ni Hobbes nisu vjerovali u božansko pravo kraljeva, obojica su vjerovala u inherentnu sebičnost pojedinca. To ih je nužno navelo da usvoje snažnu centralnu vlast kao jedino sredstvo za sprečavanje dezintegracije društvenog poretka.

### Prosvjetiteljstvo u Evropi 
[desno|mini|*[Sloboda predvodi narod* Eugènea Delacroixa (1830, Louvre), slika nastala u vrijeme kada su stare i moderne političke filozofije došle u nasilni sukob]]
Tokom perioda prosvetiteljstva, pojavile su se nove teorije o tome šta je čovjek bio i jest i o definiciji stvarnosti i načinu na koji je ona percipirana, zajedno sa otkrićem drugih društava u Americi, i promjenjivim potrebama političkih društava (posebno u nakon Engleskog građanskog rata, Američke revolucije, Francuske revolucije i Haićanske revolucije). Ove nove teorije dovele su do novih pitanja i uvida mislilaca kao što su Thomas Hobbes, John Locke, Benjamin Constant i Jean-Jacques Rousseau.

Ove teoretičare su vodila dva osnovna pitanja: jedno, kojim pravom ili potrebom ljudi formiraju države; i drugo, koji bi mogao biti najbolji oblik za državu. Ova fundamentalna pitanja uključivala su konceptualnu razliku između pojmova "država" i "vlada". Odlučeno je da se "država" odnosi na skup trajnih institucija preko kojih će se raspodijeliti vlast i opravdati njena upotreba. Izraz "vlada" odnosio bi se na određenu grupu ljudi koji su okupirali državne institucije i kreirali zakone i uredbe kojima bi narod, uključujući i sebe, bio obavezan. Ova konceptualna distinkcija nastavlja da djeluje u političkim naukama, iako su neki politolozi, filozofi, istoričari i kulturni antropolozi tvrdili da se većina političkih akcija u bilo kom društvu dešava van njegove države, i da postoje društva koja nisu organizovana u države koja ipak moraju se razmatrati u političkom smislu. Sve dok koncept prirodnog poretka nije bio uveden, društvene nauke se ne bi mogle razvijati nezavisno od teističkog mišljenja. Od kulturne revolucije u 17. stoljeću u Engleskoj, koja se proširila na Francusku i ostatak Evrope, društvo se smatralo podložnim prirodnim zakonima sličnim fizičkom svijetu.

Ove teorije su drastično utjecale na političke i ekonomske odnose jer je koncept esnafa bio podređen teoriji slobodne trgovine, a rimokatoličku dominaciju teologije sve više su dovodile u pitanje protestantske crkve podređene svakoj nacionalnoj državi, koja je također (na neki način Rimokatolička crkva je često ljutito osuđivala) propovijedao na vulgarnom ili maternjem jeziku svake regije. Slobodna trgovina, za razliku od ovih religijskih teorija, je trgovinska politika koja ne ograničava uvoz ili izvoz. Može se shvatiti i kao ideja slobodnog tržišta primijenjena na međunarodnu trgovinu. U vladi, slobodnu trgovinu pretežno zagovaraju političke stranke koje imaju liberalne ekonomske pozicije, dok ekonomski ljevičarske i nacionalističke političke stranke općenito podržavaju protekcionizam, suprotan slobodnoj trgovini. Međutim, prosvjetiteljstvo je bilo otvoreni napad na religiju, posebno kršćanstvo. Najotvoreniji kritičar crkve u Francuskoj bio je François Marie Arouet de Voltaire, reprezentativna ličnost prosvjetiteljstva.

Historičari su Voltaireov opis istorije kršćanstva opisali kao "propagandistički". Voltaire je djelomično odgovoran za pogrešno pripisivanje izraza *Credo quia absurdum* crkvenim očevima. U pismu Fridriku II, kralju Pruske, od 5. januara 1767, pisao je o kršćanstvu: La nôtre [religion] est sans contredit la plus ridicule, la plus apsurde, et la plus sanguinaire qui ait jamais infecté le monde. „Naša [tj. kršćanska religija] je sigurno najsmješnija, najapsurdnija i najkrvavija religija koja je ikada zarazila ovaj svijet. Vaše Veličanstvo učiniće ljudskom rodu vječnu uslugu iskorijenivši ovo zloglasno praznovjerje, ne kažem među ruljom, koja nije dostojna da bude prosvijećena i koja je pogodna za svaki jaram; Kažem među poštenim ljudima, među ljudima koji misle, među onima koji žele da misle... Jedino što žalim što sam umro je što vam ne mogu pomoći u ovom plemenitom poduhvatu, najfinijem i najuglednijem koji ljudski um može istaći." Nakon Voltairea, religija više nikada neće biti ista u Francuskoj.

Isto tako, nije bilo širenja ove doktrine unutar Novog svijeta i naprednih civilizacija Asteka, Maja, Inka, Mohikana, Delawarea, Hurona i posebno Irokeza. Irokeška filozofija je posebno dala mnogo kršćanskoj misli tog vremena i u mnogim slučajevima zapravo inspirirala neke od institucija usvojenih u Sjedinjenim Državama: na primjer, Benjamin Franklin je bio veliki obožavatelj nekih metoda Konfederacije Irokeza, a veliki dio rane američke književnosti naglašavao je političku filozofiju domorodaca. Irokezi ili Haudenosaunee su istorijski moćna sjeveroistočna indijanska konfederacija u Severnoj Americi. Francuzima su tokom kolonijalnih godina bili poznati kao Liga Irokeza, a kasnije kao Konfederacija Irokeza, a Englezima kao Pet nacija, koje čine Mohawk, Onondaga, Oneida, Cayuga i Seneca. Nakon 1722. prihvatili su narod Tuscarora sa jugoistoka u svoju konfederaciju, jer su i oni govorili irokeški, i postali su poznati kao Šest nacija.

#### John Locke 
John Locke je posebno ilustrovao ovo novo doba političke teorije svojim djelom *Two Treatises of Government (Dvije rasprave o vladi)* . U njoj, Locke predlaže teoriju prirodnog stanja koja direktno dopunjuje njegovu koncepciju o tome kako se politički razvoj odvija i kako se može utemeljiti putem ugovorne obaveze. Locke je nastojao da opovrgne utemeljenu političku teoriju Roberta Filmera u korist prirodnog sistema zasnovanog na prirodi u određenom datom sistemu. Teorija o božanskom pravu kraljeva postala je prolazna maštarija, izložena vrsti podsmijeha s kojima se John Locke odnosio prema njoj. Za razliku od Machiavellija i Hobbesa, ali poput Akvinskog, Locke bi prihvatio Aristotelovu izreku da čovjek kao društvena životinja nastoji biti srećan u stanju društvene harmonije. Za razliku od Akvinskog dominantnog pogleda na spasenje duše od prvobitnog grijeha, Locke vjeruje da čovjekov um dolazi na ovaj svijet kao tabula rasa. Za Lockea, znanje nije ni urođeno, ni otkriveno ni zasnovano na autoritetu, već je podložno neizvjesnosti ublaženoj razumom, tolerancijom i umjerenošću. Prema Lockeu, apsolutni vladar kako ga je predložio Hobbes nije neophodan, jer se prirodni zakon temelji na razumu i traženju mira i opstanka za čovjeka.

#### John Stuart Mill 
Rad Johna Stuarta Mila na političkoj filozofiji počinje u *O slobodi*. *O slobodi* je najutjecajnija izjava njegovih liberalnih principa. On počinje razlikovanjem starih i novih prijetnji slobodi. Stara prijetnja slobodi nalazi se u tradicionalnim društvima u kojima vlada jedna (monarhija) ili nekolicina (aristokratija). Iako bi neko mogao biti zabrinut zbog ograničenja slobode od strane dobronamjernih monarha ili aristokrata, tradicionalna zabrinutost je da će vladari, kada su politički neodgovorni prema onima kojima vladaju, vladati u svojim interesima, a ne u interesima kojima se vlada. Millova eksplicitna teorija prava uvedena je u Poglavlje V u kontekstu njegove sankcione teorije dužnosti, koji je indirektni oblik utilitarizma koji identifikuje pogrešne radnje kao radnje koje je korisno sankcionisati. Mill zatim uvodi pravdu kao pravi dio dužnosti. Pravda uključuje dužnosti koje su savršene dužnosti—tj. dužnosti koje su u korelaciji s pravima. Pravda podrazumijeva nešto što nije samo ispravno činiti, a pogrešno ne činiti, već što pojedinac može tražiti kao svoje pravo. Ove savršene dužnosti će tako stvoriti slobodu i kolektivnu slobodu unutar države. On koristi, *O slobodi* da raspravlja o rodnoj ravnopravnosti u društvu. Za Milla je utilitarizam bio savršeno oružje za opravdanje rodne ravnopravnosti u Pokornosti žena, pozivajući se na političku, zakonitu i društvenu podređenost žena. Kada je žena bila udata, ulazila je u pravno obavezujuće pokriće sa svojim mužem; kada se udala, njeno legalno postojanje kao pojedinca suspendovano je pod "bračnim jedinstvom". Iako je lako pretpostaviti da se žena ne bi udala pod ovim okolnostima, neudata je imala društvene posljedice. Žena je mogla napredovati u društvenom statusu i bogatstvu samo ako je imala bogatog muža koji bi obavio temelj. Mill koristi svoju utilitarističku etiku da procijeni kako bi rodna ravnopravnost bila najbolji način da se postigne "najveće dobro za najveći broj": "Princip koji reguliše postojeće društvene odnose između dva spola... i sada je jedna od glavnih prepreka ljudskom napretku..."

'Glavna prepreka' Mill-u odnosi se na intelektualne sposobnosti žena. Podređivanje žena razmatra ovo kod žena u društvu i tvrdi da smanjenjem njihovog intelektualnog potencijala se gubi znanje i vještine polovine stanovništva; takvo izgubljeno znanje moglo bi formulirati ideje koje bi mogle maksimizirati zadovoljstvo za društvo.

#### Benjamin Constant 
Jedan od prvih mislioca koji su se nazvali "liberalnim", Constant je tražio praktičan model slobode u velikom komercijalnom društvu, a ne u drevnom Rimu. On je napravio razliku između "Slobode drevnih" i "Slobode modernih". Sloboda drevnih je bila participativna republička sloboda, koja je građanima davala pravo da direktno utiču na politiku kroz debate i glasanje u javnoj skupštini. Da bi se podržao ovaj stepen učešća, državljanstvo je bilo teška moralna obaveza koja je zahtijevala značajno ulaganje vremena i energije. Općenito, ovo je zahtijevalo pod-društvo robova da obavi veći dio produktivnog posla, ostavljajući građanima slobodu da odlučuju o javnim poslovima. Drevna sloboda je također bila ograničena na relativno mala i homogena društva, u kojima su ljudi mogli biti zgodno okupljeni na jednom mjestu radi obavljanja javnih poslova.

Sloboda modernih, nasuprot tome, bila je zasnovana na posjedovanju građanskih sloboda, vladavini zakona i slobodi od pretjeranog uplitanja države. Direktno učešće bilo bi ograničeno: nužna posljedica veličine modernih država, a također i neizbježan rezultat stvaranja komercijalnog društva u kojem nema robova, ali gotovo svi moraju zarađivati za život svojim radom. Umjesto toga, birači bi birali predstavnike, koji bi raspravljali u parlamentu u ime naroda i spašavali građane od potrebe dnevnog političkog angažmana.

Štaviše, Constant je vjerovao da je u modernom svijetu trgovina superiornija od rata. Napao je Napoleonov borilački apetit, s obrazloženjem da je neliberalan i da više nije prikladan za modernu komercijalnu društvenu organizaciju. Drevna sloboda je imala tendenciju da bude ratoborna, dok bi država organizovana na principima moderne slobode bila u miru sa svim miroljubivim narodima.

#### Thomas Hobbes 
Glavni praktični zaključak Hobbesove političke teorije je da država ili društvo ne mogu biti sigurni ako nisu na raspolaganju apsolutnom vladaru. Iz ovoga proizilazi stanovište da nijedan pojedinac ne može imati prava svojine protiv vladara, te da stoga suveren može uzeti dobra svojih podanika bez njihovog pristanka.

U *Levijatanu*, Hobbes je izložio svoju doktrinu o osnivanju država i legitimnih vlada i stvaranju objektivne nauke o moralu. Veliki dio knjige je zauzet demonstriranjem neophodnosti snažnog centralnog autoriteta kako bi se izbjeglo zlo nesloge i građanskog rata.

Polazeći od mehaničkog shvatanja ljudskih bića i njihovih strasti, Hobbes postulira kakav bi život izgledao bez vlade, stanje koje on naziva prirodnim stanjem. U tom stanju, svaka osoba bi imala pravo, na sve na svijetu. To bi, tvrdi Hobbes, dovelo do "rata svih protiv svih".

#### Jean-Jacques Rousseau 
*Društveni ugovor* ocrtava osnovu za legitimni politički poredak u okviru klasičnog republikanizma. Objavljeno 1762. godine, postalo je jedno od najutjecajnijih djela političke filozofije u zapadnoj tradiciji. Razvio je neke od ideja spomenutih u ranijem radu, članku ''Discours sur l'oeconomie politique* (*Rasprava o političkoj ekonomiji* ), predstavljenom u Didroovoj Encyclopédie. Traktat počinje dramatičnim početnim stihovima: „Čovjek je rođen slobodan i svuda je u okovima. Oni koji sebe smatraju gospodarima drugih su zaista veći robovi od njih."

Rousseau je tvrdio da je prirodno stanje primitivno stanje bez zakona i morala, koje su ljudska bića napustila radi koristi i potrebe saradnje. Kako se društvo razvijalo, podjela rada i privatno vlasništvo zahtijevala je od ljudske rase da usvoji institucije zakona. U degeneriranoj fazi društva, čovjek je sklon čestom nadmetanju sa svojim bližnjima, a istovremeno postaje sve više ovisan o njima. Ovaj dvostruki pritisak ugrožava i njegov opstanak i njegovu slobodu.

### Industrijalizacija i moderno doba 
Marksistička kritika kapitalizma – razvijena sa Fridrihom Engelsom – bila je, pored liberalizma i fašizma, jedan od odlučujućih ideoloških pokreta dvadesetog vijeka. Industrijska revolucija proizvela je paralelnu revoluciju u političkoj misli. Urbanizacija i kapitalizam uveliko su preoblikovali društvo. U tom istom periodu počeo je da se formira socijalistički pokret. Sredinom 19. vijeka razvijen je marksizam, a socijalizam općenito dobija sve veću podršku javnosti, uglavnom gradske radničke klase. Ne odvajajući se u potpunosti od prošlosti, Marks je uspostavio principe koje će koristiti budući revolucionari 20. vijeka, a to su Vladimir Lenjin, Mao Cedong, Ho Ši Min i Fidel Kastro. Iako je Hegelova filozofija istorije slična onoj Imanuela Kanta, a Karl Marksova teorija revolucije ka opštem dobru djelimično je zasnovana na Kantovom pogledu na istoriju – Marks je izjavio da okreće Hegelovu dijalektiku, koja je „stajala na njegova glava", "desna strana ponovo gore". Za razliku od Marxa koji je vjerovao u historijski materijalizam, Hegel je vjerovao u *fenomenologiju duha*. Do kraja 19. vijeka, socijalizam i sindikati su postali članovi političkog pejzaža. Osim toga, različite grane anarhizma, sa misliocima kao što su Mihail Bakunjin, Pierre-Joseph Prudhon ili Peter Kropotkin, i sindikalizam također su dobili određenu važnost. U anglo-američkom svijetu, antiimperijalizam i pluralizam su počeli da dobijaju na snazi na prijelazu iz 20. stoljeća.

Prvi svjetski rat bio je prijelomni događaj u ljudskoj historiji, mijenjajući poglede na vlade i politiku. Ruska revolucija 1917. (i slične, iako manje uspješne, revolucije u mnogim drugim evropskim zemljama) donijele su komunizam — a posebno političku teoriju lenjinizma, ali i na manjem nivou luksemburgizam (postepeno) — na svjetsku scenu. Istovremeno, socijaldemokratske stranke su pobijedile na izborima i po prvi put formirale vlade, često kao rezultat uvođenja opšteg prava glasa.

## Moderno doba 
mini|Politički spektar
U izvještaju *American Political Science Review* iz 1956. čiji je autor Harry Eckstein, politička filozofija kao disciplina imala je dva načina:Korisnost političke filozofije može se naći ili u intrinzičnoj sposobnosti najbolje političke misli iz prošlosti da izoštri pamet savremenih političkih mislilaca, kao što svaka teška intelektualna vježba izoštrava um i produbljuje maštu, ili u sposobnosti političke filozofije služiti kao sredstvo za uštedu misli tako što će politologu pružiti bogat izvor koncepata, modela, uvida, teorija i metoda.Od kraja Drugog svjetskog rata do 1971, kada je John Rawls objavio *Teoriju pravde*, politička filozofija je opala u anglo-američkom akademskom svijetu, jer su analitički filozofi izražavali skepticizam u pogledu mogućnosti da normativni sudovi imaju kognitivni sadržaj, a politička nauka se okrenula ka statističke metode i biheviorizam. U kontinentalnoj Evropi, s druge strane, poslijeratne decenije doživjele su ogroman procvat političke filozofije, s marksizmom koji je dominirao ovim poljem. To je bilo vrijeme Jean-Paula Sartrea i Louisa Althussera; i pobjede Mao Zedunga u Kini i Fidela Kastra na Kubi, kao i događaji u maju 1968. godine, doveli su do povećanog interesa za revolucionarnu ideologiju, posebno od strane Nove ljevice. Brojni emigranti iz kontinentalne Evrope u Britaniju i Sjedinjene Države — uključujući Karla Poppera, Friedricha Hayeka, Lea Straussa, Hannah Arendt, Isaiah Berlin, Erica Voegelina i Judith Shklar — poticali su nastavak studija političke filozofije u anglo-američkom svijetu, ali u 1950-ih i 1960-ih, oni i njihovi studenti ostali su u sukobu s analitičom ustanovom.

Komunizam je ostao važan fokus posebno tokom 1950-ih i 1960-ih. Kolonijalizam i rasizam su bila važna pitanja koja su se pojavila. Općenito, postojao je izražen trend prema pragmatičnom pristupu političkim pitanjima, a ne filozofskom. Mnogo akademskih debata se bavilo jednom ili obe od dve pragmatične teme: kako (ili da li) primeniti utilitarizam na probleme političke politike, ili kako (ili da li) primeniti ekonomske modele (kao što je teorija racionalnog izbora) na politička pitanja. Uspon feminizma, LGBT društvenih pokreta i kraj kolonijalne vladavine i političke isključenosti takvih manjina kao što su Afroamerikanci i seksualne manjine u razvijenom svijetu doveli su do toga da feministička, postkolonijalna i multikulturalna misao postaje značajna. To je dovelo do izazova društvenom ugovoru od strane filozofa Charlesa W. Millsa u svojoj knjizi *Rasni ugovor* i Carole Pateman u njenoj knjizi *Seksualni ugovor* da društveni ugovor isključuje obojene i žene.

U anglo-američkoj akademskoj političkoj filozofiji, objavljivanje *Teorije pravde* Johna Rawlsa 1971. smatra se prekretnicom. Rawls je koristio misaoni eksperiment, prvobitnu poziciju, u kojoj reprezentativne stranke iza vela neznanja biraju principe pravde za osnovnu strukturu društva. Rawls je također ponudio kritiku utilitarističkih pristupa pitanjima političke pravde. Knjiga Roberta Nozicka iz 1974. *Anarchy, State, and Utopia'', koja je dobila Nacionalnu nagradu za knjigu, odgovorila je Rawlsu iz libertarijanske perspektive i stekla akademski ugled za libertarijanska gledišta.

Istovremeno sa usponom analitičke etike u anglo-američkoj misli, u Evropi se između 1950-ih i 1980-ih pojavilo nekoliko novih filozofskih pravaca usmjerenih na kritiku postojećih društava. Većina njih je uzela elemente marksističke ekonomske analize, ali ih je kombinirala s više kulturnim ili ideološkim naglaskom. Iz Frankfurtske škole, mislioci kao što su Herbert Marcuse, Theodor Adorno, Max Horkheimer i Jürgen Habermas kombinirali su marksovsku i frojdovsku perspektivu. Na nešto drugačiji način, brojni drugi kontinentalni mislioci – koji su još uvijek pod velikim utjecajem marksizma – stavljaju nove naglaske na strukturalizam i na "povratak Hegelu". Unutar (post)strukturalističke linije (iako uglavnom ne uzimaju tu oznaku) jesu mislioci kao što su Gilles Deleuze, Michel Foucault, Claude Lefort i Jean Baudrillard. Na situacioniste je više utjecao Hegel; Guy Debord posebno je preselio marksističku analizu robnog fetišizma u područje potrošnje i sagledao odnos između konzumerizma i formiranja dominantne ideologije.

Druga debata razvila se o (različitim) kritikama liberalne političke teorije od strane Michaela Walzera, Michaela Sandela i Charlesa Taylora. Liberalno-komunitarna debata se često smatra vrijednom za stvaranje novog skupa filozofskih problema, umjesto dubokog i rasvjetljavajućeg sukoba perspektiva. Ovi i drugi komunitaristi (kao što su Alasdair MacIntyre i Daniel A. Bell) tvrde da su, suprotno liberalizmu, zajednice ispred pojedinaca i stoga bi trebale biti centar političkog fokusa. Komunitarci imaju tendenciju da podržavaju veću lokalnu kontrolu, kao i ekonomske i socijalne politike koje podstiču rast društvenog kapitala.

Istaknuta tema u novijoj političkoj filozofiji je teorija deliberativne demokratije. Prekretni rad je uradio Habermas u Njemačkoj, ali je najobimnija literatura na engleskom jeziku, koju su vodili teoretičari kao što su Jane Mansbridge, Joshua Cohen, Amy Gutmann i Dennis Thompson.

Par preklapajućih političkih perspektiva koje se javljaju krajem 20. stoljeća su republikanizam (ili neo- ili građansko-republikanizam) i pristup sposobnosti. Oživljavajući republikanski pokret ima za cilj da pruži alternativnu definiciju slobode od pozitivnih i negativnih oblika slobode Isaije Berlina, naime „sloboda kao nedominacija“. Za razliku od američkog liberalnog pokreta koji slobodu razumije kao "nemiješanje", "nedominacija" podrazumijeva da pojedinci nisu podložni proizvoljnoj volji bilo koje druge osobe. Za republikanca je neprihvatljiv sam status roba, bez obzira na to kako se prema njemu postupa. Istaknuti republikanci su historičar Quentin Skinner, pravnik Cass Sunstein i politički filozof Philip Pettit. Pristup sposobnosti, koji su pioniri ekonomisti Mahbub ul Haq i Amartya Sen, a dalje razvijen od strane pravnika Martha Nussbaum, razumije slobodu pod srodnim linijama: sposobnost djelovanja u stvarnom svijetu. I pristup sposobnosti i republikanizam tretiraju izbor kao nešto što se mora obezbijediti resursima. Drugim riječima, nije dovoljno legalno nešto učiniti, već imati realnu mogućnost da to učinite.

Još jedan važan dio suvremene političke teorije u Sjevernoj Americi oslanja se na mislioce kao što su Friedrich Nietzsche, Michel Foucault, Jacques Derrida i Gilles Deleuze, između ostalih, kako bi razvili kritike i artikulirali alternative dovoljnosti liberalno-komunitarne debate i republikanskog diskursa. Od 1990-ih, ovi politički teoretičari, široko angažujući "genealoški pristup", "dekonstrukciju " i "slabu ontologiju", proširili su obim političke teorije i izdali niz argumenata o temama kao što su pluralizam, agonizam, rodna performativnost, sekularizam, i u novije vrijeme antropocen i neljudski zaokret. Radovi Judith Butler, William E. Connolly, Wendy Brown, Jane Bennett, Bonnie Honig i Chantal Mouffe bili su vrlo relevantni u tom pogledu.

## Reference 
Kategorija:Političke teorije
Kategorija:Socijalna filozofija
Kategorija:Filozofija društvenih nauka
Kategorija:Politika
Kategorija:Politička filozofija
Kategorija:Pages with unreviewed translations