Devijantnost (sociologija)

**Devijantnost** ili **sociologija devijantnosti** istražuje radnje ili ponašanja koja krše društvene norme u okviru formalno donesenih pravila (npr. zločin) kao i neformalna kršenja društvenih normi (npr. odbacivanje narodnih običaja i običaja). Iako devijantnost može imati negativnu konotaciju, kršenje društvenih normi nije uvijek negativna radnja; pozitivno odstupanje postoji u nekim situacijama. Iako je norma prekršena, ponašanje se i dalje može klasificirati kao pozitivno ili prihvatljivo.

Društvene norme se razlikuju u različitim društvima i između kultura. Određeni čin ili ponašanje može se smatrati devijantnim i podlijegati sankcijama ili kaznama unutar jednog društva, a u drugom društvu se smatrati normalnim ponašanjem. Osim toga, kako se razumijevanje društvenih normi u jednom društvu mijenja tokom vremena, tako se mijenja i kolektivna percepcija devijantnosti.

Devijantnost je relativna u odnosu na mjesto gdje je počinjena ili u odnosu na vrijeme kada se djelo dogodilo. Ubijanje drugog čovjeka se generalno smatra pogrešnim, na primjer, osim kada vlade to dozvoljavaju tokom ratovanja ili za samoodbranu. Postoje dvije vrste glavnih devijantnih djela: *mala in se* i *mala prohibita*.

## Vrste devijantnosti 
Kršenje normi može se kategorizirati u dva oblika, formalnu devijantnost i neformalnu devijantnost. Formalna devijantnost može se opisati kao zločin koji krši zakone društva. Neformalna devijantnost su manji prekršaji koji krše nepisana pravila društvenog života. Norme koje imaju veliki moralni značaj su običaji. Pod neformalnom devijantnošću, više se suprotstavlja društvenim tabuima.

Tabu je snažan društveni oblik ponašanja koji većina smatra devijantnim. Javno iznošenje toga se osuđuje i stoga se gotovo u potpunosti izbjegava. Termin "tabu" potiče od tonganske riječi "tapu" što znači "pod zabranom", "nije dozvoljeno" ili "zabranjeno". Neki oblici tabua su zabranjeni zakonom, a prekršaji mogu dovesti do ozbiljnih kazni. Drugi oblici tabua rezultiraju sramom, nepoštovanjem i poniženjem. Tabu nije univerzalan, ali se javlja u većini društava. Neki od primjera uključuju ubistvo, silovanje, incest ili zlostavljanje djece.

# "Lažno optuživanje" pojedinca - drugi percipiraju da pojedinac pokazuje poslušno ili devijantno ponašanje.
# "Čista devijantnost", drugi percipiraju da pojedinac učestvuje u devijantnom ponašanju i ponašanju koje krši pravila.
# "Konformiranje", drugi percipiraju da pojedinac učestvuje u društvenim normama koje su rasprostranjene unutar društava.
# "Tajna devijantnost", što je kada se pojedinac ne percipira kao devijantan ili da učestvuje u bilo kakvom ponašanju koje krši pravila.
Zlonamjerno pridržavanje može također predstavljati poseban slučaj.

## Teorije devijantnosti 
Devijantna djela mogu biti tvrdnje o individualnosti i identitetu, te stoga kao pobuna protiv grupnih normi dominantne kulture i u korist subkulture. U društvu, ponašanje pojedinca ili grupe određuje kako devijant stvara norme.

Postoje tri široke sociološke klase koje opisuju devijantno ponašanje, naime, strukturalni funkcionalizam, simbolička interakcija i teorija konflikta. 
thumb| Strukturno-funkcionalističko razumijevanje devijantnosti

### Strukturni funkcionalizam 
Strukturni funkcionalisti se bave time kako se različiti faktori u društvu spajaju i međusobno djeluju kako bi formirali cjelinu. Najznačajniji radovi Émilea Durkheima i Roberta Mertona doprinijeli su funkcionalističkim idealima.

#### Durkheimova normativna teorija samoubistva 
Émile Durkheim bi tvrdio da je devijantnost zapravo normalan i neophodan dio društvene organizacije.

Merton je opisao pet vrsta devijantnosti u smislu prihvatanja ili odbacivanja društvenih ciljeva i institucionaliziranih sredstava za njihovo postizanje:
#**Konformisti** prihvataju društvene ciljeve i društveno prihvatljiva sredstva za njihovo postizanje (npr.: finansijski uspjeh se postiže napornim radom). Merton tvrdi da su konformisti uglavnom ljudi srednje klase na poslovima srednje klase koji su imali pristup prilikama u društvu, kao što je bolje obrazovanje, kako bi postigli finansijski uspjeh napornim radom. Prema Mertonovoj teoriji napetosti, samo konformisti prihvataju društvene ciljeve. Društveni ciljevi su željena ekonomska, društvena ili klasna dostignuća koja diktira društvo. Merton tvrdi da su beskućništvo i ovisnost u nižim klasama rezultat pobune pojedinaca protiv rada i želje za ekonomskim napretkom.

Termin "simbolički interakcionizam" se počeo koristiti kao oznaka za relativno poseban pristup proučavanju ljudskog života i ljudskog ponašanja. Simbolički interakcionizam smatra stvarnost društvenom, razvijenom interakcijom s drugima. Većina simboličkih interakcionista vjeruje da fizička stvarnost zaista postoji kroz društvene definicije pojedinca i da se društvene definicije razvijaju djelomično ili u odnosu na nešto "stvarno". Ljudi stoga ne reagiraju direktno na ovu stvarnost, već na društveno razumijevanje stvarnosti. Ljudi stoga postoje u tri stvarnosti: fizičkoj objektivnoj stvarnosti, društvenoj stvarnosti i jedinstvenom. Jedinstveno se opisuje kao treća stvarnost stvorena iz društvene stvarnosti, privatna interpretacija stvarnosti koju osobi pokazuju drugi. I pojedinci i društvo ne mogu se daleko odvojiti jedno od drugog iz dva razloga. Prvo, jer se oboje stvara kroz društvenu interakciju, i drugo, jedno se ne može razumjeti bez drugog. Ponašanje nije definirano silama iz okoline poput nagona ili instinkta, već reflektivnim, društveno shvaćenim značenjem i unutrašnjih i vanjskih podsticaja koji su trenutno prisutni.

Herbert Blumer (1969) iznosi tri osnovne premise perspektive: On tvrdi da se kriminalno ponašanje uči na isti način na koji se uče sva druga ponašanja, što znači da sticanje kriminalnog znanja nije jedinstveno u poređenju sa učenjem drugih ponašanja.

Sutherland je iznio neke vrlo osnovne tačke u svojoj teoriji, uključujući ideju da učenje dolazi iz interakcija između pojedinaca i grupa, korištenjem komunikacije simbola i ideja. Kada su simboli i ideje o devijantnosti mnogo povoljniji nego nepovoljni, pojedinac ima tendenciju da zauzme povoljan stav o devijantnosti i pribjegavat će većem broju ovakvih ponašanja.

Kriminalno ponašanje (motivacije i tehničko znanje), kao i svaka druga vrsta ponašanja, uči se. Jedan primjer za to bi bila aktivnost bandi u zajednicama u centru grada. Sutherland bi smatrao da, budući da su glavni utjecajni vršnjaci određene osobe u okruženju bande, upravo kroz interakciju s njima osoba može postati uključena u kriminal.

#**Poricanje odgovornosti**: devijant vjeruje da je bespomoćno gurnut/a u devijantnost i da bi pod istim okolnostima bilo koja druga osoba pribjegla sličnim radnjama;
#**Poricanje povrede**: devijant vjeruje da radnja nije nanijela štetu drugim pojedincima ili društvu, te stoga devijantnost nije moralno pogrešna;
#**Poricanje žrtve**: devijant vjeruje da su pojedinci koji su bili žrtve devijantnosti zaslužili posljedice zbog nedostatka vrline ili morala žrtve;
#**Osuda osuđivača**: devijant vjeruje da osobe koje provode zakone ili žrtve imaju tendenciju da budu podjednako devijantne ili na drugi način korumpirane, te su kao rezultat toga licemjeri protiv kojih se treba suprotstaviti; i
#**Apel na veću lojalnost**: devijant vjeruje da postoje lojalnosti i vrijednosti koje prelaze granice zakona; Moral, prijateljstva, prihodi ili tradicije mogu biti važniji za devijantnu osobu od zakonskih granica.

#### Teorija etiketiranja 
Frank Tannenbaum i Howard S. Becker su stvorili i razvili teoriju etiketiranja, koja je ključni aspekt simboličkog interakcionizma i često se naziva Tannenbaumovom "dramatizacijom zla". Becker je vjerovao da "društvene grupe stvaraju devijantnost donošenjem pravila čije kršenje predstavlja devijantnost".

Etiketiranje je proces društvene reakcije od strane "društvene publike", u kojem ljudi stereotipiziraju druge, osuđujući i shodno tome definirajući (etiketirajući) nečije ponašanje kao devijantno ili drugačije. Karakterizirano je kao "izmišljanje, odabir, manipulacija uvjerenjima koja definiraju ponašanje na negativan način i odabir ljudi u te kategorije."

Kao takva, teorija etiketiranja sugerira da je devijantno ponašanje uzrokovano etiketiranjem devijantne osobe kao moralno inferiorne, internaliziranjem etikete od strane devijantne osobe i konačno djelovanjem devijantne osobe u skladu s tom specifičnom etiketom (tj. pojedinac označen kao "devijant" će se ponašati u skladu s tim). S vremenom, "devijantna osoba" poprima osobine koje predstavljaju devijantno ponašanje čineći takva odstupanja koja su u skladu s etiketom (tako da publika ima moć da ih ne etiketira i ima moć da zaustavi devijantno ponašanje prije nego što se ikada dogodi tako što ih ne etiketira). Drugim riječima, individualna i društvena preokupacija etiketom vodi devijantnu osobu da slijedi samoispunjavajuće proročanstvo o pridržavanju pripisane etikete.

Devijantnost *nije* svojstvo djela koje osoba čini, već posljedica primjene pravila i sankcija od strane drugih na "prestupnika". Devijantna osoba je osoba na koju je etiketa uspješno primijenjena; devijantno ponašanje je ponašanje koje ljudi tako etiketiraju. 

Drugim riječima, "ponašanje postaje devijantno ili kriminalno samo ako ga definišu i ometaju kao takvo određeni ljudi u određenoj situaciji". Važno je napomenuti bitnu činjenicu da društvo nije uvijek ispravno u svom etiketiranju, često lažno identificirajući i pogrešno predstavljajući ljude kao devijantne ili im pripisujući karakteristike koje nemaju. U pravnom smislu, ljudi su često pogrešno optuženi, ali mnogi od njih moraju živjeti s rezultirajućom stigmom (ili osudom) do kraja života.

Slično tome, društvo često koristi dvostruke standarde, pri čemu neki sektori društva uživaju favoriziranje. Određena ponašanja u jednoj grupi smatraju se sasvim prihvatljivima ili se mogu lako previdjeti, ali u drugoj ih ista publika smatra odvratnima.

Medikalizacija devijantnosti, „transformacija moralne i pravne devijantnosti u medicinsko stanje“, važna je promjena koja je transformirala način na koji društvo gleda na devijantnost.

Primarna i sekundarna devijacija uzrokuju da ljudi postanu teži kriminalci. Primarna devijacija je vrijeme kada se osoba etiketira kao devijantna kroz priznanje ili prijavu. Sekundarna devijacija je devijacija prije i poslije primarne devijacije. Retrospektivno etiketiranje se događa kada devijant prepozna svoja djela kao devijantna nakon primarne devijacije, dok je prospektivno etiketiranje kada devijant prepozna buduća djela kao devijantna. Koraci do postajanja kriminalcem su:

#### Teorija kontrole 
Teorija kontrole iznosi tvrdnju da slabe veze između pojedinca i društva oslobađaju ljude od devijantnog ponašanja. Nasuprot tome, jake veze čine devijantno ponašanje skupim. Ova teorija pita zašto se ljudi suzdržavaju od devijantnog ili kriminalnog ponašanja, umjesto zašto ljudi čine devijantno ili kriminalno ponašanje, prema Travisu Hirschiju. Teorija kontrole razvila se kada se pojave norme koje odvraćaju devijantno ponašanje. Bez ove "kontrole", devijantno ponašanje bi se događalo češće. To dovodi do konformizma i grupa. Ljudi će se prilagoditi grupi kada vjeruju da imaju više koristi od konformizma nego od devijantnog ponašanja. Ako se postigne jaka veza, bit će manja šansa za devijantno ponašanje nego ako se dogodila slaba veza. Hirschi je tvrdio da osoba slijedi norme jer ima vezu s društvom. Veza se sastoji od četiri pozitivno korelirana faktora: prilika, privrženost, vjerovanje i uključenost.

Teorija obuzdavanja, od strane istraživača poput Waltera C. Recklessa, smatra se dijelom teorije kontrole jer se ona također vrti oko misli koje sprječavaju pojedince da se upuste u kriminal. Reckless je proučavao nedovršene pristupe namijenjene objašnjavanju razloga iza delinkvencije i kriminala. Prepoznao je da je društvena neorganizovanost uključena u proučavanje delinkvencije i kriminala pod socijalnom devijantnošću, što ga je navelo da tvrdi da većina onih koji žive u nestabilnim područjima nemaju tendenciju ka kriminalu u poređenju sa onima koji žive u područjima srednje klase. Ova tvrdnja otvara više mogućih pristupa socijalnoj neorganizovanosti i dokazuje da su već implementirane teorije u potrebi za dubljom vezom kako bi se dalje istražile ideje o kriminalu i delinkvenciji. Ova zapažanja navela su Recklessa da postavi pitanja poput: "Zašto neke osobe probijaju klimave (društvene) kontrole, a druge ne? Zašto rijetki slučajevi u dobro integriranom društvu probijaju linije jake kontrole?" Reckless je tvrdio da je međusobna komunikacija između samokontrole i društvenih kontrola djelimično odgovorna za razvoj delinkventnih misli. Društvena dezorganizacija nije bila povezana s određenim okruženjem, već je bila uključena u pogoršanje društvenih kontrola pojedinca. Teorija ograničavanja je ideja da svako posjeduje mentalne i društvene zaštitne mehanizme koji štite pojedinca od počinjenja devijantnih djela. Obuzdavanje zavisi od sposobnosti pojedinca da odvoji unutrašnje i vanjske kontrole za normativno ponašanje.
Savremeniji teoretičari kontrole, poput Roberta Crutchfielda, shvataju teoriju u novom svjetlu, sugerirajući da iskustva na tržištu rada ne samo da utiču na stavove i "uloge" pojedinačnih radnika, već mogu uticati i na razvoj stavova njihove djece prema konformizmu i uzrokovati uključenost u delinkvenciju. Ovo je studija koja je u toku, jer je on pronašao značajnu vezu između uključenosti roditelja na tržištu rada i delinkvencije djece, ali nije empirijski pokazao posredničku ulogu stava roditelja ili djece. U studiji koju je proveo Tim Wadsworth, odnos između zaposlenja roditelja i delinkvencije djece, koji je prethodno sugerisao Crutchfield (1993), empirijski je prvi put prikazan. Nalazi ove studije podržali su ideju da bi se odnos između socioekonomskog statusa i delinkvencije mogao bolje razumjeti ako se detaljno ispita kvalitet zaposlenja i njegova uloga kao neformalne društvene kontrole.

### Teorija konflikta 
U sociologiji, teorija konflikta tvrdi da društvo ili organizacija funkcioniraju tako da se svaki pojedinačni učesnik i njegove grupe bore da maksimiziraju svoje koristi, što neizbježno doprinosi društvenim promjenama poput političkih promjena i revolucija. Devijantno ponašanje su radnje koje ne idu u skladu s društvenim institucijama kao uzrok devijantnosti. Sposobnost institucije da promijeni norme, bogatstvo ili status dolazi u sukob s pojedincem. Zakonska prava siromašnih ljudi mogu se zanemariti, srednja klasa se također prihvata; oni su na strani elita, a ne siromašnih, misleći da bi se mogli popeti na vrh podržavajući status quo. Teorija konflikta zasniva se na stavu da su osnovni uzroci kriminala društvene i ekonomske sile koje djeluju unutar društva. Međutim, ona slabije objašnjava kriminal bijelih ovratnika.

Ova teorija također tvrdi da moćni definiraju kriminal. To postavlja pitanje: za koga je ova teorija funkcionalna? U ovoj teoriji, zakoni su instrumenti ugnjetavanja: strogi prema nemoćnima i manje strogi prema moćnima.

#### Biološke teorije devijantnosti 
Italijanska škola kriminologije tvrdi da biološki faktori mogu doprinijeti kriminalu i devijantnosti. Cesare Lombroso bio je među prvima koji je istraživao i razvijao Teoriju biološke devijantnosti koja tvrdi da su neki ljudi genetski predisponirani za kriminalno ponašanje. Vjerovao je da su kriminalci proizvod ranijih genetskih oblika. Glavni utjecaj na njegovo istraživanje imao je Charles Darwin i njegova Teorija evolucije. Lombroso je teoretizirao da su ljudi rođeni kao kriminalci ili drugim riječima, manje razvijeni ljudi koji su biološki više srodni našim primitivnijim i animalističkim porivima. Iz svog istraživanja, Lombroso je uzeo Darwinovu teoriju i sam se osvrnuo na primitivna vremena u vezi s devijantnim ponašanjem. Otkrio je da su skeleti koje je proučavao uglavnom imali niska čela i izbočene vilice. Ove karakteristike podsjećale su na primitivna bića kao što je *Homo Neanderthalensis*. Izjavio je da se malo toga može učiniti da se izliječe rođeni kriminalci jer su njihove karakteristike biološki naslijeđene. Vremenom je većina njegovih istraživanja opovrgnuta. Njegovo istraživanje su opovrgnuli Pearson i Charles Goring. Otkrili su da Lombroso nije istražio dovoljno skeleta da bi njegovo istraživanje bilo dovoljno temeljito. Kada su Pearson i Goring samostalno istraživali skelete, testirali su mnogo više i otkrili da koštana struktura nije imala veze s devijantnim ponašanjem. Statistička studija koju je Charles Goring objavio o ovom istraživanju naziva se "Engleski osuđenik".

### Ostale teorije 
Klasična škola kriminologije potiče iz djela Cesarea Beccarije, Jeremyja Benthama i Johna Howarda. Beccaria je zauzeo utilitaristički pogled na društvo, zajedno s teorijom društvenog ugovora o državi. Tvrdio je da je uloga države maksimizirati najveću moguću korist za maksimalan broj ljudi i minimizirati one radnje koje štete društvu. Tvrdio je da devijantni ljudi čine devijantna djela (koja su štetna za društvo) zbog koristi koju pružaju privatnom pojedincu. Ako bi država uskladila bol kazni s korisnošću različitih devijantnih ponašanja, devijantni ljudi više ne bi imali nikakav podsticaj da čine devijantna djela. (Imati na umu da se Beccaria zalagao za „pravedno“ kažnjavanje; jer bi povećanje težine kazni bez obzira na logičko mjerenje korisnosti uzrokovalo sve veći stepen društvene štete kada bi dostiglo određenu tačku.)

## Krivičnopravni sistem 
Postoje tri dijela krivičnopravnog sistema koji funkcionišu na sprovođenju formalnog odstupanja:

# **Policija**: Policija održava javni red sprovođenjem zakona. Policija koristi lično diskreciono pravo u odlučivanju da li i kako će postupati u nekoj situaciji. Istraživanja pokazuju da je veća vjerovatnoća da će policija izvršiti hapšenje ako je prekršaj ozbiljan, ako su prisutni prolaznici ili ako je osumnjičeni vidljiva manjina.
# **Sudovi**: Sudovi se oslanjaju na kontradiktorni proces u kojem advokati - jedan zastupa optuženog, a drugi zastupa tužitelje - iznose svoje slučajeve u prisustvu sudije koji prati pravne postupke. U praksi, sudovi rješavaju većinu slučajeva putem sporazuma o priznanju krivice. Iako efikasan, ovaj metod stavlja manje moćne ljude u nepovoljan položaj.
# **Sistem korekcija**: Korekcije zasnovane na zajednici uključuju uslovnu kaznu i uslovni otpust. Ovi programi smanjuju troškove nadzora nad osobama osuđenim za zločine i smanjuju prenatrpanost zatvora, ali nije dokazano da smanjuju recidivizam.

Postoje četiri jurisdikcije za kažnjavanje (odmazda, odvraćanje, rehabilitacija, društvena zaštita), koje spadaju u jedan od dva oblika pravde s kojima će se počinilac suočiti:

#**Kaznena pravda** (odmazda i odvraćanje): Ovaj oblik pravde definira granice prihvatljivog ponašanja, pri čemu pojedinac trpi posljedice počinjenja zločina i u kojem se bol ili patnja nanesena pojedincu skriva od javnosti.
#**Rehabilitacijska pravda** (rehabilitacija i društvena zaštita): Ovaj oblik pravde fokusira se na specifične okolnosti, pri čemu su pojedinci namijenjeni da budu popravljeni.

## Također  pogledajte
## Reference
## Dopumska literatura
* Clinard, M. B., and R. F. Meier. 1968. *Sociology of Deviant Behavior*.
* Dinitz, Simon, Russell R. Dynes, and Alfred C. Clarke. 1975. *Deviance: Studies in Definition, Management, and Treatment*.
* Douglas, J. D., and F. C. Waksler. 1982. *The Sociology of Deviance: An Introduction*. Boston: Little, Brown and Company
* Gibbs, Jack P.; Erickson, Maynard L. (1975). "Major Developments in the Sociological Study of Deviance". *Annual Review of Sociology*. **1**: 21–42.
* Lauderdale, Pat. A Political Analysis of Deviance. Whitby, ON: De Sitter Publications, 2011. 
* MacNamara, Donal E. J., and Andrew Karmen. 1983. *DEVIANTS: Victims or Victimizers?* Beverly Hills, Calif.: SAGE Publishing.
* Pratt, Travis. n.d. "Reconsidering Gottfredson and Hirschi's General Theory of Crime: Linking the Micro- and Macro-level Sources of Self-control and Criminal Behavior Over the Life-course."
* Bartel, Phil. 2012. "Deviance." *Social Control and Responses to Variant Behaviour* (module). Vancouver Community Network. Web. Accessed 7 April 2020.
* "Types of Deviance." *Criminal Justice*. Acadia University. Archived from the original on 17 Oct 10. Retrieved on 23 Feb. 2012.
* "Research at CSC." *Correctional Service of Canada*. Government of Canada. Web. Retrieved on 23 Feb 2012.
* Macionis, John, and Linda Gerber. 2010. "Emile Durkheim"s Basic Insight" *Sociology* (7th ed.).
* Macionis, John, and Linda Gerber. 2010. "The Criminal Justice System" *Sociology* (7th ed.).
* 
* 
* 

## Vanjski linkovi
*
*

Kategorija:Sociologija
Kategorija:Kriminologija
Kategorija:Sociološke teorije