Poglavlje VI Povelje Ujedinjenih nacija

**Poglavlje VI Povelje Ujedinjenih nacija** bavi se mirnim rješavanjem sporova. Od zemalja sa sporovima koji bi mogli dovesti do rata zahtijeva se da prije svega pokušaju pronaći rješenja mirnim metodama kao što su "pregovori, istraga, posredovanje, mirenje, arbitraža, sudsko rješenje, pribjegavanje regionalnim agencijama ili aranžmanima ili drugim mirnim sredstvima po vlastitom izboru". Ako ove metode alternativnog rješavanja sporova ne uspiju, onda to moraju uputiti Vijeću sigurnosti. Prema članu 35, svakoj zemlji je dozvoljeno da skrene pažnju na spor Vijeću sigurnosti ili Generalnoj skupštini. Ovo poglavlje ovlašćuje Vijeće sigurnosti da izdaje preporuke, ali mu ne daje ovlaštenje da donosi obavezujuće rezolucije; te odredbe su sadržane u Poglavlju VII. Poglavlje VI je analogno članovima 13-15 Pakta Društva naroda koji predviđaju arbitražu i podnošenje Vijeću siguranosti pitanja koja se ne podnose arbitraži. Rezolucije 47 i 242 su dva primjera rezolucija iz poglavlja VI koje ostaju nepromijenjene.

## Priroda rezolucija prema poglavlju VI 
Postoji opća saglasnost među pravnim stručnjacima izvan organizacije da odluke donesene u skladu sa Poglavljem VI (Pacifičko rješavanje sporova) nisu pravno provedive, iako to ne isključuje njihovo opisivanje kao pravno obavezujuće. Jedan od argumenata je da, budući da nemaju mehanizam za sprovođenje, osim samopomoći, možda neće biti zakonski provedivi. Neke države daju ustavni ili poseban pravni status Povelji Ujedinjenih nacija i rezolucijama Vijeća sigurnosti. U takvim slučajevima režimi nepriznavanja ili druge sankcije mogu se implementirati prema odredbama zakona pojedinih država članica.

Repertoar prakse organa Ujedinjenih nacija osnovan je zato što se "Zapisi o kumulativnoj praksi međunarodnih organizacija mogu smatrati dokazom međunarodnog običajnog prava u odnosu na odnose država prema organizacijama." Repertoar citira primjedbe predstavnika Izraela, gospodina Ebana, u vezi sa rezolucijom iz poglavlja VI. On je tvrdio da je rezolucija Vijeća sigurnosti od 1. septembra 1951. imala, u smislu člana 25, uvjerljivu snagu izvan one koja se odnosi na bilo koju rezoluciju bilo kojeg drugog organa Ujedinjenih naroda, po njegovom mišljenju važnost rezolucije mora biti sagledana u svjetlu člana 25, prema kojem odluke Vijeća o pitanjima koja se tiču ​​međunarodnog mira i sigurnosti svih država članica. Egipatski predstavnik se nije složio.

Generalni sekretar Boutros Boutros-Ghali rekao je da su tokom konferencije za novinare njegove izjave o "neobavezujućoj" rezoluciji izazvale spor. Njegov pomoćnik je dao ishitreno pojašnjenje, što je samo pogoršalo situaciju. Rečeno je da je sekretar samo htio reći da Poglavlje VI ne sadrži sredstva za osiguranje usklađenosti i da rezolucije usvojene pod njegovim uslovima nisu provedive. Kada je sekretar konačno dostavio pitanje pravnom savjetniku UN-a, odgovor je bio dugačak memorandum čiji je krajnji red glasio, velikim slovima: "NIJEDNA REZOLUCIJA VIJEĆA SIGURNOSTI NE MOŽE SE OPISATI KAO NEPRUŽIVA." Sekretar je rekao: "Shvatio sam poruku."

Prof. Jared Schott objašnjava da "iako su svakako posjedovali sudski jezik, bez pravno obavezujuće snage poglavlja VII, takve deklaracije su u najgorem slučaju bile političke, a u najboljem slučaju savjetodavne".

Godine 1971. većina članova Međunarodnog suda pravde (ICJ) u savjetodavnom mišljenju Namibije smatrala je da je rezolucija sadržavala pravne izjave koje su donesene dok je Vijeće djelovalo u ime članova u skladu sa članom 24. Sud je također rekao da će tumačenje povelje koje ograničava domen obavezujuće odluke imati povrat samo na one donesene prema članku 25. je osiguran članovima 48. i 49. Povelje", te da "jezik rezolucije Vijeća sigurnosti treba pažljivo analizirati prije nego što se može donijeti zaključak o njenom obavezujućem dejstvu". Presudu ICJ-a kritizirali su Erika De Wet i drugi. De Wet tvrdi da rezolucije iz poglavlja VI ne mogu biti obavezujuće. Njeno obrazloženje djelimično glasi:

Drugi se ne slažu sa ovim tumačenjem. Profesor Stephen Zunes tvrdi da "to ne znači da su rezolucije prema Poglavlju VI samo savjetodavne. To su i dalje direktive Vijeća sigurnosti i razlikuju se samo po tome što nemaju iste stroge mogućnosti provođenja, kao što je upotreba vojne sile". Bivša predsjednica Međunarodnog suda pravde Rosalyn Higgins tvrdi da lokacija člana 25, izvan poglavlja VI i VII i bez pozivanja ni na jedno, sugeriše da njegova primjena nije ograničena na odluke u poglavlju VII. Ona tvrdi da Travaux préparatoires za Povelju Ujedinjenih nacija "daju neke dokaze da član 25 nije imao za cilj da bude ograničen na Poglavlje VII, ili neprimjenjiv na Poglavlje VI."  ali o tome da li su strane namijenile da to budu "odluke" ili "preporuke" ... Ostaje stav da se u određenim ograničenim, a možda i rijetkim slučajevima obavezujuća odluka može donijeti u skladu sa Poglavljem VI". Ona podržava stav ICJ-a da se "jasno smatra da se poglavlja VI, VII, VIII i XII jasno smatraju *lex specialis*, dok je Član 24. *lex generalis* 24 ...i da su odluke koje su valjano usvojene prema članu 24. bile obavezujuće za članstvo u cjelini".

## Reference 
## Vanjski linkovi 
*Tekst Povelje

6