Masakr u Bijeljini

**Masakr u Bijeljini** označava ubistva između 48 i 78 civila kojeg su počinile srpske paravojne grupe u Bijeljini tokom 1. i 2. aprila 1992. za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini. Većina ubijenih bili su Bošnjaci. Ubijani su i pripadnici drugih naroda, kao i Srbi koje su lokalne vlasti smatrale nelojalnim. Ubistva su počinile lokalne paravojne grupe poznate kao Mirkovi četnici i Srpska dobrovoljačka garda (SDG, poznata i kao Arkanovi tigrovi, srbijanska paravojna grupa koju je predvodio Željko Ražnatović Arkan). SDG je bila pod komandom Jugoslavenske narodne armije (JNA), koju je kontrolirao tadašnji predsjednik Srbije Slobodan Milošević.

U septembru 1991, vlada samoproglašene Srpske Republike Bosne i Hercegovine proklamirala je srpsku autonomnu oblast sa sjedištem u Bijeljini. U martu 1992, referendum o nezavisnosti Bosne i Hercegovine prošao je podrškom Bošnjaka i Hrvata, dok je dobar dio Srba bojkotirao glasanje ili im je glasanje spriječeno kroz samoproglašene vlasti. Slabo organizirana, lokalna bošnjačka paravojna grupa Patriotska liga uspostavljena je kao odgovor na proklamiranje Srpske Republike Bosne i Hercegovine. Na 31. mart, Partiotska liga u Bijeljini je izazvala borbu lokalnih Srba i SDG-a. Na 1–2. april, SDG i JNA su preotele Bijeljinu uz malo otpora; ubistvima, silovanjima, pretresima kuća i pljačkanjima imovine. Ove poteze je opisao historičar genocida, prof. Eric D. Weitz na Gradskom koledžu u New Yorku. Profesor Michael Sells na Univerzitetu u Chicagu zaključio je da su [paravojnici] dovedeni da izbrišu historiju kulture bošnjačkog naroda Bijeljine.

Oko 3. aprila, Srpska paravojska uklonila je tijela masakriranih u očekivanju dolaska delegacije Vlade Republike Bosne i Hercegovine sa zadatkom istrage o tome šta se dogodilo. Jedan dio izvora iznio je broj ubijenih civila na stotine ili moguće hiljadu, ali su Haški tribunal (ICTY) i tužilaštvo Republike Srbije za ratne zločine bili samo u mogućnosti potvrditi između 48 i 78 ubistava. Poslijeratne istrage su dokumentirale ubistva nešto iznad 250 civila svih etniciteta u općini Bijeljina tokom rata. Nakon masakra, uslijedila je kampanja masovnog etničkog čišćenja nesrpskog stanovništa, sve su džamije porušene, a uspostavljeno je devet logora. Većina žrtava ubistava u Bijeljini nije zvanično popisana kao civilna žrtva rata, nego im se kao razlog smrti navodi "prirodna smrt."

Od decembra 2014, lokalni sudovi nisu nikoga gonili za ubistva, niti ijedan pripadnik SDG nije proceusuiran za bilo koji zločin koje je jedinica vršila u Bijeljini ili drugdje u Hrvatskoj ili Bosni i Hercegovini. Miloševića je Haški tribunal optužio i osudio za iznošenje genocidne kampanje koja uključuje Bijeljinu i druge lokacije, ali je umro tokom procesa. Lideri Republike Srpske Biljana Plavšić i Momčilo Krajišnik su osuđeni za protjerivanje i prisilna premještanja u etničkom čišćenju koje je pratio masakr. Radovan Karadžić, bivši predsjednik Republike Srpske, služi kaznu za masakr i ostale zločine protiv čovječnosti izvršene u Bijeljini. Na kraju rata, manje od 2.700 Bošnjaka je i dalje živjelo u općini u odnosu na prijeratnu populaciju od 30.000. Srbi u Bijeljini slave 1. april kao tzv. "dan odbrane grada", a ulice u gradu nose imena po pripadnicima SDG.

## Pozadina 
Prema popisu iz 1991, općina Bijeljina je imala oko 97.000 stanovnika. Demografske proporcije su približno bile 59% Srbi, 31% Bošnjaci i 10% je pripadalo ostalim. Grad Bijeljina je imala 36.414 stanovnika, od kojih su 19.024 bili Bošnjaci (ili 52% gradske populacije), dok su Srbi bili druga najveća etnička grupa u gradu. i u julu "sistematski program" je sproveden u cilju "protjerivanja preostalih Bošnjaka i iznude imovine i novca od njih". Đurkovića je Arkan unaprijedio u potpukovnika 1995. godine. Mauzerovi "Panteri" su kasnije postali specijalna jedinica VRS-a. Mauzer je ubijen 2000.

## Procesuiranje ratnih zločina 
Bosanskohercegovački sudovi nisu podigli niti jednu optužnicu za ratne zločine za masakr. Godine 2008, Branko Todorović, predsjednik Helsinškog komiteta za ljudska prava u Bijeljini, kritikovao je "letargično" i "neprihvatljivo ponašanje" pravosuđa Republike Srpske. Ipak, od 2003. procesuiranje ratnih zločina je uglavnom bilo pod nadležnosti Suda Bosne i Hercegovine. Godine 2000, Međunarodna krizna grupa imenovala je tri osobe iz Bijeljine kao "potencijalno kažnjive zbog ratnih zločina":
* Mirko Blagojević: za kojeg se tvrdi da je vodio Mirkove četnike, koji su imali udjela u napadu i u etničkom čišćenju Bijeljine. Služio je kao šef Srpske radikalne stanke (SRS) u Bijeljini, sa sad je advokat.
* Vojkan Đurković: za kojeg se sumnja da je tjerao bošnjačke civile "da predaju sav svoj novac, vrijednosti i dokumente, i da potpišu predaju imovine".Također je prijavljeno da je radio sa Panterima i ostalim grupama u "prisilnom protjerivanju civilnog stanovništva". Uhapšen je u novembru 2005, ali je pušten iz policijske stanice manje od mjesec dana kasnije.
* Jovan Aćimović: za kojeg se sumnja da je igrao veliku ulogu u zadnjoj inicijativi da izbriše Bošnjake iz Bijeljine nedugo prije potpisivanja Dejtonskog sporazuma u novembru 1995. Navodno je nastavio iseljavati Bošnjake iz svojih kuća tokom perioda mira. Kasnije je postao član policije u Ugljeviku.

Godine 1997, ICTY je tajno optužio Arkana za ratne zločine počinjene u Sanskom Mostu 1995, ali ne za one počinjene u Bijeljini. U januaru 2000, ga je ubila neidentifikovana osoba u hotelskom hodniku u Beogradu, tako da se on nije se suočio sa suđenjem. Godine 1999, Milošević je optužen za provođenje genocidne kampanje koja je uključivala Bijeljinu i druga mjesta u Bosni i Hercegovini, među ostalim optužbama, ali je umro sredinom suđenja u martu 2006. U februaru 2000, Plavšić i Momčilo Krajišnik, govornik Narodne skupštine Republike Srpske, optužen je za istu genocidnu kampanju u Bosni i Hercegovini, među ostalim optužbama. Na 2. oktobar 2002, Plavšić se izjasnila krivom za progon nesrpske populacije u 37 općina u Bosni i Hercegovini, uključujući Bijeljinu. Ovo izjašnjavanje o krivici je došlo na osnovu sporazuma da tužilaštvo odbaci preostale optužbe. Ona je naknadno osuđena na 11 godina zatvora. Na 27. septembar 2006, Krajišnik je proglašen krivim po pet tačaka zločina protiv čovječanstva, uključujući iste zločine kao kod Plavšić u vezi sa progonom nesrpske populacije u općinama uključujući Bijeljinu, ali nije osuđen za genocid. Godine 2009, dobio je 20 godina zatvora. Poslije služenja 2/3 kazne, Plavšić je puštena u oktobru 2009. Krajišnik je pušten u augustu 2013, odsluživiši 2/3 kazne  (uključujući vrijeme provedeno u pritvoru).

Godine 2010, Srbijansko tužilaštvo za ratne zločine ispitivalo je Borislava Pelevića, bivšeg pripadnika SDG-a i pripadnika Narodne skupštine Srbije. Istraga je je na kraju prekinuta zbog nedostatka dokaza. Godine 2012, bivši pripadnik SDG-a Srđan Golubović uhapšen je u Beogradu po zahtjevu tužilaštva za ratne zločine. Golubović je optužen uz optužnicu navodeći imena 78 žrtava. Clint Williamson, glavni tužilac, rekao je da se pripadnici SDG-a ne mogu identificirati jer njihova lica su bila prekrivena maskama. Od oktobra 2014, završni argumenti su zaključeni na suđenju Karadžiću, bivšem Predsjedniku Republike Srpske, za masakr, i ostale zločine protiv čovječnosti počinjene na području Bijeljine, među ostalim mjestima, kao i za genocid u Srebrenici. Od ICTY se očekivalo da presudi u slučaju Karadžić u prvoj polovini 2016. godine.

Od decembra 2014. nijedan pripadnik SDG-a nije procesuiran za ubistva, silovanja i pljačke počinjene u Bijeljini, ili bilo koji od zločina koji su navodno počinili pripadnici jedinice drugdje u Hrvatskoj ili Bosni i Hercegovini.

## Posljedice 
Istraživačko-dokumentacioni centar u Sarajevu je zabilježio 1.078 smrtnih slučajeva u općini Bijeljina tokom rata, uključujući približno 250 civila svih nacionalnosti. Dosta smrtnih slučajeva u Bijeljini nisu zvanično popisana kao civilne žrtve rata dok njihove smrtovnice tvrde da su "umrli prirodnom smrću". Nekoliko stotina Bošnjaka iz Bijeljine i Janje borilo se zajedno sa Srbima kroz rat u Vojsci Republike Srpske. Nakon što je rat završio, manje od 2.700 ljudi iz predratne bošnjačke populacije od preko 30.000 i dalje je živjelo u općini Bijeljina (grad je imao 19.000 bošnjačkih stanovnika). Većina se suočila sa poteškoćama pri vraćanju svojim domovima uz diskriminaciju od policije, tako što nisu mogli dobiti lične karte, ili prikopčati svoje telefonske linije. Lokalne vlasti spriječile su islamsku zajednicu da rekonstruira džamiju i, neko vrijeme, nisu dozvoljavali da ima svoje lokalno mjesto susreta. Značajnije bošnjačko sudjelovanje u politici i administraciji općine također je blokirano. Od 2012, 5.000 Bošnjaka se vratilo u Bijeljinu.

Godine 2007, kreirana je bijeljinska komisija za istinu sa četverogodišnjim mandatom. Držali su dva javna saslušanja 2008, ali do marta 2009, iako nije formalno raspuštena, komisija je praktično raspuštena kada je većina njenih članova dala otkaz. Faktorima za neuspjeh se smatraju uključenost komandanta koncentracionog logora Batković u svojoj delegaciji, ograničen pravni položaj, sporovi oko obima komisije i loše finansiranje.

Lokalni Srbi slave 1. april kao "dan odbrane grada", a ulice u gradu se zovu imenima Srpske dobrovoljačke garde. Godine 2012, općinska boračka organizacija Bijeljine, općinski službenici i gradski lideri obilježili su priliku navodeći da "na ovaj dan srpski narod Semberije se organizirao da se odbrani i spriječi novi Jasenovac i 13. Handžar diviziju."

## Napomene 
## Fusnote 
## Reference 
;Knjige i časopisi

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

;Novinski članci

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

;Međunarodni, vladini i nevladini izvori

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Vanjski linkovi 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

Kategorija:1992. u Bosni i Hercegovini
Kategorija:Masakri u ratu u Bosni i Hercegovini
Kategorija:Bijeljina
Kategorija:Eliticidi
Kategorija:Masakri nad Bošnjacima
Kategorija:Masakri nad Srbima
Kategorija:Masakri u 1992.
Kategorija:Masakri u Bijeljini