Ekološka genetika

**Ekološka genetika** ili **ekogenetika** je nauka o genetičkim pojavama i procesima u prirodnim populacijama.

Izgleda kao kontrast klasičnoj genetici, koja pretežno radi na laboratorijskim sojevima organizama, i analizi DNK, koja proučava nukleotidne sekvence gena na molekulskom nivou.

Istraživanja u ovoj oblasti prvenstveno obuhvataju fenotipske osobine koje imaju ekološki značaj za individualni i populacijsku adaptivnu vrijednost, koja utiče na preživljavanje i razmnožavanje organizama.

Primjeri mogu biti: sezona cvjetanja, tolerancija suše ili povećanog saliniteta, polimorfizmi, mimikrija, izbjegavanje napada predatora i tome slično.

Ovakva istraživanja obično uključuju kombinirana terenska i laboratorijska proučavanja. Uzorci iz prirodnih populacija se mogu unijeti u laboratorije, gdje se njihova genetička varijacija proučava primjenom različitih metoda i genetičkih markera.

Mogu se bilježiti mnoge genetičke i druge promjene u populacijama u različitim vremenima na različitim prostorima, kao što su plodnost, stope nataliteta i mortaliteta, modeli ponašanja i drugi pokazatelji. Takva istraživanja često se obavljaju na insektima i ostalim organizmima koji imaju;
*kratki generacijsko vrijeme,
*visoku plodnost, i
*lahko održavanje u laboratorijskim uvjetima.

## Historija 
Iako je i mnogo ranije bilo takvih studija, smatra se da je britanski biolog Edmund Brisco Ford (1901.-1988), početkom 20. stoljeća, bilo utemeljitelj suvremenih terenskih eko-genetičnih istraživanja ekoistraživanja prirodnih populacija. Ford je predavao genetiku na *Oxford University* kod Juliana Huxleya, a istraživanjem genetike prirodnih populacija počeo jr u 1924. Imao dug radni odnos sa R.A. Fisherom. Do tada, Ford je razvio svoju formalnu definiciju genetičkog polimorfizma. Fisher je bio već navikao na visoke koeficijente selekcije u prirodi. Ovo je bio jedan od njegovih glavnih rezultata istraživanja prirodnih populacija. Fordov *magnum opus* je bila knjiga „Ekološka genetika“ (*Ecological Genetics*), koji je imala četiri izdanja i bio široko uticajna, sva do danas..

U grupu ostalih značajnih ekoloških genetičara se ubraja i Theodosius Dobzhansky koji je radio na hromosomskim polimorfizmima u rodu *Drosophila*. Kao mladi istraživač u Rusiji, Dobzhansky je pod uticajem Sergeja Četverikova (Сергей Сергеевич Четвериков) koji je također zaslužuje da bude upamćen kao osnivač terenske genetike, iako njegov značaj kasnije nije bio mnogo cijenjen. Dobzhansky i kolege ostvarili su studije o prirodnim populacijama vrsta roda *Drosophila* u zapadnom dijelu SAD i Meksiku, tokom mnogo godina.

U ovakvim pregledima često se zaboravljaju zasluge Dobzhanskog u istraživanju (prirodnih) ljudskih popukacija. Svoja terenska i teorijska iskustva je saopćio u kapitalnom djelu *Mankind Envolving* – The Evolution of the Human Species (Yale University Press, 1962.), koja je kod nas prevedena pod naslovom „Evolucija čovječanstva“ (Nolit, 1982., koja i danas predstavlja autoritataivnu referencu u istraživanjima u oblasti klasične i populacijske genetike i evolucije čovjeka.

Philip Sheppard, Cyril Clarke, Bernard Kettlewell i A.J. Cain su bili pod jakim uticajem Forda. Njihov kolektivni rad je bio na leptirima (*Lepidoptera*) i na krvnim grupama čovjeka. Istraživanja su obavili na terenu i bacili puno svjetlo na istraživanja prirodnih populacija, u čiji značaj su nekada sumnjali.
Rad ove vrste treba dugoročno finansiranje, kao i utemeljenje i u ekologiji i u genetici, što su svakako teški zahtjevi. Istraživački projekti mogu trajati duže od karijere istraživača. Naprimjer, istraživanja mimikrije počela su prije 150 godina, i još uvijek snažno napreduju. Finansiranje ove vrste istraživanja je i dalje prilično nestabilno, ali barem je podignuta svijest genetičara i biologa uopće o značaju i vrijednost rada na prirodnim populacijama na terenu, u što se sada ne može i ne treba sumnjati.

## Reference
Kategorija:Ekologija
Kategorija:Populacijska genetika
Kategorija:Evolucijska biologija