Rezistencija na inzulin

**Rezistencija na insulin**, odnosno otpornost na djelovanja ovog hormona je patološko stanje  u kojem ćelije ne odgovaraju  na  njegovu normalnu aktivnost. Tijelo proizvodi insulin. Kada ga proizvodi u okolnostima  otpornosti na insulin, ćelije  su otporne na inzulin i ne mogu da ga koriste efikasno, što dovodi do visokog šećera u krvi. Beta ćelija u pankreasu naknadno povećati svoju proizvodnju inzulina, što dodatno doprinosi visokoj razini šećer u krvi. Ovo često ostaje neotkriveno i mogu doprinijeti pojavi  dijabetesa tipa 2 ili latentnog  autoimunog  dijabetesa odraslih. Unatoč efektima  teške insulinske rezistencije, nedavna istraživanja su pokazala da je rezistencija na ovaj hormon prije svega dobro razvijen  mehanizam za štednju u  potrošnji  glukoze u mozgu,  sprečavajući mišiće da   prekomjernog  troše glukozu. Otpornost na insulin može  čak biti ojačana pod teškim metaboličkim uvjetima,  kao što je  trudnoća, tokom koje je proširenje fetusnog mozga traži više  glukoze.

## Znaci i simptomi
Uočena otpornost na djelovanje insulina, prema nekima,  ovisi o slabo shvaćenoj varijaciji u pojedinim područjima biologije  biologije i samim tim ne može se naći kod  svih ljudi sa dijagnozom  rezistencije na insulin. Obično se navode sljedeći znaci i simptomi:
# Nejasnoća  mozga i nemogućnost  fokusiranja;
# Visok šećer u krvi;
# Nadutost crjeva – većina  crijevnih plinova se proizvodi od ugljenih hidrata u ishrani, uglavnom onih  koje ljudi ne mogu probaviti i apsorbirati;
# Pospanost, pogotovo nakon obroka;
# Gojaznost, skladištenje masti, poteškoće sa  gubitkom  težine – za većinu ljudi, višak težine je od visokog gomilanja masti; masti se uglavnom čuvaju u i oko trbušnih organa u oba spola;  sumnja se da hormoni proizvedeni u toj masti su precipitirajući uzrok insulinske rezistencije;
# Povećan nivo triglicerida u krvi;
# Povišen krvni pritisak; mnogi ljudi s hipertenzijom su ili dijabetičar ili  su prethodno i imaju povišen nivo insulina,  zbog insulinske rezistencije; jedan od efekata insulina je za kontrolu napetosti  arterijskog zida u cijelom tijelu;
# Povećana količina  pro-upalni citokin[]a,  povezana sa kardiovaskularnim bolestima;
# Depresija: zbog poremećenog metabolizma,  rezultatiraju insulinska rezistencija, nisu rijetki psihološki efekti, uključujući depresiju: 
# Akantoza nigrikans;
#Pojačana  glad.

### Povezani faktori rizika 
Nekoliko povezanih faktora uključuju sljedeće:

* Genetički faktori (naslijedna komponenta):
** Porodična kistorija s dijabetesom tipa 2;
*** Mutacije  receptora insulina (Donohueov sindrom);
*** LMNA mutacije (porodična djelimična lipodistrofija) – otpornost na insulin može biti uzrokovana oštećenjem  ćelija jetre koji su prošle kvar i receptora nsulina u hepatocitima;
** Varijable u kulturi ishrane, kao što su ishrana različitih rasa i klasa faktori vezani za stres, socio-ekonomski status i povijest, a sve to je pokazalo da se aktivira u  odgovoru na stres, što povećava proizvodnju glukoze i otpornost na inzulin, te  značajno inhibira funkcije pankreasa
* Posebni fiziološki uvjeti i faktori okoliša:
** Životna dob:  40-45 godina starosti ili starije  osobe su podložnije ovom poremećaju;
** Gojaznost;
** Nečije tijelo skladišti  masti uglavnom u trbuhu (također poznat kao "abdominalna gojaznosti)", za razliku od skladištenja u kukovima i bedrima;
** Sedentarni način života, nedostatak fizičke aktivnosti;
** Hipertenzija
** Visoka razina  triglicerida (hipertrigliceridemija):
** Nizak nivo visoke gustoće lipoproteina (također poznat kao HDL holesterol ili "dobri holesterol");
** Pred-dijabetes, kada je  nivo šećera u krvi bio previsok u prošlosti, odnosno nečije tijelo je ranije pokazao blage probleme sa  proizvodnjom i korištenjem insulina ( "prethodni dokaz poremećaja  homeostaze glukoze");
** Nakon što je razvio gestacijski dijabetes proteklih trudnoća;
** Rađanje beba težih  više od  4 kilograma;
* Patologija:
** Gojaznost i viškak  kilograma (BMI > 25);
** (Nivo Hiperlipidemija + HDL holesterol  2.82&nbsp;mmol/L) Metabolički sindrom, [hipertenzija (> 140/90 mmHg) ili [arterioskleroza;
** Patologija jetre:
** Infekcija (hepatitis C);
** Hemohromatoza;
** Gastropareza;
** Sindromom policističnih jajnika (PCOS)
* Hiperkortizolizam (npr. uzimaju se  steroidi ili Cushingova bolest).
* Lijekovi (uzimanje supstanci kao što su glukozamin, rifampicin, izoniazid, olanzapin, risperidon, progestogeni, korticosteroidi, glukokortikoidi, metadon, mnogi antiretrovirusni lijekovi).

## Dijagnoza
### Nivo insulina nakon posta 
Nalaz insulina u serumu poslije uzimanja hrane koji je  na  višoj razini  od 25mI U/L ili 174 pmol/L smatra se ukazuje na otpornost na insulin. Iste razine se  primjenjuju tri sata nakon zadnjeg obroka.

### Test tolerancije glukoze (GTT)
Tokom testa tolerancije glukoze,  koji se primjenjuje u dijagnozi  oblika *diabetes mellitus*, poslije gladovanja,  pacijent oralni uzima 75 grama glukoze. Zatim se mjeri razina  glukoze u krvi u naredna dva sata.
Interpretacija počiva na  preporukama vodiča Scjetske zdravstvene organizacije WHO. Ako je dva sata  glikemija manja od  7.8 mmol/L (140 mg/dl) smatra se normalnom, glikemija oizmeđu  7,8 do 11.0 mmol/L (140 to 197 mg/dl) je  poremećena tolerancija glukoze (IGT), a glikemija veća ili jednaka 11,8 mmol / L (200 mg/dl)  se dijagnosticira kao is *diabetes mellitus*.
U jednostavnoj   rezistenciji na insulin,  oralni test tolerancije glukoze (OGTT) može biti normalan ili blago abnormalnan.  Često,  viša razina šećera postoji u ranim jutarnjim mjerenja, odražavajući tako  gubitak postprandijalni vrh (nakon obroka) u proizvodnji insulina. Produženje testiranja (za još nekoliko sati) može otkriti hipoglikemiju "dip", što je rezultat preskoka u proizvodnji insulina nakon neuspjeha fiziološkog postprandijalnog odgovora na  inzulin. 
### Mjerenje rezistencije na  insulin 
#### Hiperinsulinemijske euglikemijsk stezaljke 
Zlatni standard za istraživanje i kvantificiranje otpornosti na insulin su tzv.  "hiperinsulinemijske euglikemijske stezaljke", jer mjere iznosu glukoze koji je  potrebno nadoknaditi povećanim nivoom  insulinaa,   bez izazivanja hipoglikemije. To je vrsta tehnika stezaljki glukoze. Test se rijetko obavlja u kliničkom zbrinjavanu, ali se koristi u medicinskim istraživanjima, naprimjer, za procjenu efekata različitih lijekova. Stopa infuzije glukoze, u  literaturi o dijabetesu,  najčešće se spominje kao vrijednost GINF.
Procedura traje oko dva sata. Kroz perifernu venu,  daje se infuzija   insulina,  u količini 10–120 mU po m2 u minuti. Kako bi se insulin nadoknadio,  daje se  intravenska nfuzija  glukoze od  20%  za održavanje nivoa šećera u krvi,  između 5 i 5,5  mmol /L. Stopa glukoze za  infuziju utvrđuje se  provjerom razine  šećera u krvi, svakih pet do deset minuta.
 
Stopa infuzije glukoze tokom posljednjih trideset minuta testa određuje osjetljivost na inzulin. Ako  nivo visok (7,5 mg/min ili više), pacijent je insulin-osjetljiv. Vrlo nizak nivo (4,0 mg/min ili niže) pokazuje  da je organizam rezisrtentan na djelovanje insulina. Nivoi između 4,0 i 7,5 mg/min nisu definitivni i ukazuju na  "poremećaj tolerancije glukoze", što je  rani znak  otpornosti na insulin,

## Također pogledajte
*Dijabetes
*Hormon
*Gušterača

## Reference
## Vanjski linkovi
* 
* http://www.insulinresistancecouncil.org/The National Insulin Resistance Council | place 
* http://diabetes.niddk.nih.gov/dm/pubs/insulinresistance/-Diabetes: contribution - Insulin resistance, NIH
* American Family Physician: http://www.aafp.org/afp/2001/0315/p1159.html

Kategorija:Hormoni
Kategorija:Dijabetes