Lydia Koidula

**Lydia Emilie Florentine Jannsen** (24. decembar 1843 – 11. august 1886), poznata pod pseudonimom **Lydia Koidula**, bila je estonska pjesnikinja. Njen pseudonim na estonskom znači "Lidija od zore". Poklonio joj ga je pisac Carl Robert Jakobson. Često je nazivaju i Koidulaulik – "Pjevačica zore".

U Estoniji, kao i drugdje u Evropi, pisanje se nije smatralo prikladnom karijerom za uglednu mladu damu sredinom 19. vijeka. Njena poezija i njen rad u novinama za njenog oca populiste Johanna Voldemara Jannsena (1819–1890) ostali su nepoznati. Uprkos tome, bila je velika književna ličnost, osnivač estonskog pozorišta i blisko povezana sa Carlom Robertom Jakobsonom (1841–1882), uticajnim radikalom i Friedrichom Reinholdom Kreutzwaldom (1803–1882), piscem estonskog nacionalnog epa, *Kalevipoeg* (). Vremenom je stekla status nacionalne pjesnikinje Estonije.

## Biografija 
Rođena je u Vändri (Fennern), Ruska Imperija, današnja Estonija. Porodica se 1850. preselila u obližnji županijski grad Pärnu, gdje je 1857. njen otac pokrenuo prve lokalne novine na estonskom jeziku i gdje je Lidija pohađala gimnaziju na njemačkom jeziku. Jannsensi su se preselili u univerzitetski grad Tartu 1864. Bilo kakav izraz nacionalizma, uključujući objavljivanje na lokalnim jezicima, bio je osjetljiva tema u Ruskoj Imperiji, međutim vladavina cara Aleksandra II (1855–1881) bila je relativno liberalna i Jannsen je uspio uvjeriti carsku cenzuru da mu dozvoli da izda prve novine na estonskom jeziku sa nacionalnom distribucijom 1864. Lokalne i nacionalne novine u Pärnuu zvale su se "Postimees". Lidija je pisala za svog oca u oba lista pored toga što je samostalno objavljivala sve radove. Godine 1873. udala se za Eduarda Michelsona, vojnog ljekara, i preselila se u Kronštat (rusku pomorsku bazu na ostrvu u blizini Sankt Peterburga). Godine 1876–78. Michelsonovi su posjetili Bratislavu, Strasbourg i Beč. Koidula je živjela u Kronštatu 13 godina i iako je za to vrijeme provodila ljeta u Estoniji, navodno nikada nije prestala osjećati neutješnu nostalgiju. Bila je majka troje djece. Umrla je od raka dojke 11. augusta 1886. Njena poslednja pjesma bila je "Enne surma — Eestimaale!" ("Prije smrti, u Estoniju!").

## Djela 
a. Sličan portret je na novčanici 100 kruna koji je bio u cirkulaciji od 1992 do 2011.]]

Njeno najvažnije djelo, *Emajõe ööbik*, ("Slavuj rijeke Emajõgi"), objavljeno je 1867. Baltički Njemci su zadržali hegemoniju u regionu od 13. vijeka, tokom njemačke, poljske, švedske i ruske vladavine, tako da je njemački bio jezik nastave i inteligencije u Estoniji 19. vijeka. Kao i njen otac (i svi drugi estonski pisci u to vrijeme), Koidula je prevodila mnogo sentimentalne njemačke proze, poezije i drame i postoji poseban utjecaj Biedermeier pokreta. Biedermeier, stil koji je dominirao "buržoaskom" umjetnošću u kontinentalnoj Evropi od 1815. do 1848, razvio se u jeku potiskivanja revolucionarnih ideja nakon Napoleonovog poraza. Bio je jednostavan, nepretenciozan i karakteriziran pastoralnim romantizmom; njegove teme bile su dom, porodica, religija i prizori seoskog života. Teme Koidulinog ranog *Vainulilled-a* (Livadsko cvijeće; 1866.) su svakako bile proto-biedermeier, ali njen delikatan, melodičan tretman prema njima ni na koji način nije bio rustikalan ili nesofisticiran, kao što je pokazano u neobuzdanim patriotskim izljevima Emajõe Ööbika. Koidula je reagovala na historijsko potčinjavanje estonskog naroda kao na ličnu uvredu; govorila je o ropstvu i jarmu podređenosti kao iz ličnog iskustva. U vrijeme nacionalnog buđenja 1860-ih, Estonijom su više od 600 godina vladale strane sile – danska, njemačka, švedska, poljska i ruska. U tom kontekstu, bila je svjesna svoje uloge u sudbini nacije. Jednom je napisala finskom dopisniku: "Grijeh je, veliki grijeh, biti mali u velikim vremenima kada čovek zaista može da napravi historiju".

Estonska književna tradicija koju je započeo Kreutzwald nastavila se s Koidulom, ali dok je Bard iz Virua pokušavao oponašati narodne tradicije starog estonskog regivärsa, Koidula je pisala (uglavnom) u modernim, zapadnoevropskim metrima krajnjih rimova koje su do sredine 19. stoljeća, postali dominantna forma. To je njenu poeziju učinilo mnogo dostupnijom popularnom čitaocu. Ali glavni značaj Koidule nije bio toliko u njenom omiljenom obliku stiha, koliko u njenoj snažnoj upotrebi estonskog jezika. Estonski je, još 1860-ih, bio u baltičkoj provinciji Carske Rusije kojom je dominirala Njemačka, jezik potlačenog autohtonog seljaštva. Još uvijek je bio predmet pravopisnih prepirki, i dalje se uglavnom koristio za pretežno pokroviteljske obrazovne ili vjerske tekstove, praktične savjete poljoprivrednicima ili jeftino i veselo popularno pričanje priča. Koidula je uspješno koristila narodni jezik za izražavanje emocija koje su se kretale od nježne pjesme o porodičnoj mački, u *Meie kass* (*Naša mačka*) i delikatne ljubavne poezije, *Head ööd* (*Laku noć*) do snažnog cri de coeur i okupljajućeg poziva potlačenoj naciji, *Mu isamaa nad olid matnud* (*Moja zemljo, oni su te sahranili*). Kod Lidije Koidule, kolonijalno gledište da je estonski jezik nerazvijen instrument za komunikaciju bilo je, po prvi put, očigledno suprotstavljeno.

## Reference
## Dodatna literatura 
* Ots.L. The History of Estonian Literature. University of Tartu.
* Olesk.S & Pillak.P . Lydia Koidula .24.12.1843-11-08.1886. Tallinn. Umara Kirjastus, P.14
* Nirk.E. Estonian Literature. Tallinn Perioodika. 1987. pp73–77, 79–81, 366
* Raun.T.U. Estonia and the Estonians. Hoover Institution Press, Stanford. 2001. pp 77–79, 188
* Kruus.O & Puhvel.H. Eesti kirjanike leksikon. Eesti raamat.Tallinn. 2000. pp 210– 211

## Vanjski linkovi 
Kategorija:Rođeni 1843.
Kategorija:Umrli 1886.
Kategorija:Biografije, Vändra
Kategorija:Estonski pisci