Digitalna biblioteka

**Digitalna biblioteka**, koja se još naziva i **internetska biblioteka**, **internet biblioteka**, **digitalno skladište** ili **digitalna kolekcija** je online baza podataka digitalnih objekata koja može uključivati tekst, fotografije, audio, video, digitalne dokumente ili druge digitalne medijske formate ili biblioteke dostupne putem interneta. Objekti se mogu sastojati od digitiziranog sadržaja poput štampe ili fotografija, kao i originalno proizvedenog digitalnog sadržaja poput datoteka sačinjenih obradom teksta ili postova na društvenim mrežama. Osim pohranjivanja sadržaja, digitalne biblioteke pružaju sredstva za organiziranje, pretraživanje i preuzimanje sadržaja iz zbirke.

Digitalne biblioteke mogu se jako razlikovati po veličini i obimu, a mogu ih održavati pojedinci ili organizacije. Digitalni sadržaj se može pohraniti lokalno, ili se može pristupiti daljinski putem kompjuterskih mreža. Ovi sistemi za pronalaženje informacija mogu međusobno razmjenjivati informacije kroz interoperabilnost i održivost.

## Historija 
Rana historija digitalnih biblioteka nije dobro dokumentovana, ali nekoliko ključnih mislilaca je povezano sa pojavom koncepta.  Prethodnici uključuju Mundaneum Paul Otleta i Henri La Fontainea, pokušaj započet 1895. da se prikupi i sistematski katalogizira svjetsko znanje, s nadom da će donijeti svjetski mir. Vizije digitalne biblioteke uglavnom su ostvarene vijek kasnije tokom velike ekspanzije Interneta.

Vannevar Bush i J.C.R. Licklider su dva saradnika koji su ovu ideju unaprijedili u tada aktuelnu tehnologiju. Bush je podržao istraživanje koje je dovelo do bombe bačene na Hiroshimu. Nakon što je vidio katastrofu, želio je stvoriti mašinu koja bi pokazala kako tehnologija može dovesti do razumijevanja umjesto do uništenja. Ova mašina bi uključivala sto sa dva ekrana, prekidačima i dugmadima, i tastaturom. On je ovo nazvao "Memex". Na ovaj način pojedinci bi mogli pristupiti pohranjenim knjigama i datotekama velikom brzinom. Godine 1956. Ford fondacija je finansirala Licklider da analizira kako se biblioteke mogu poboljšati tehnologijom. Skoro deceniju kasnije, njegova knjiga pod naslovom "Biblioteke budućnosti" uključivala je njegovu viziju. Želio je da stvori sistem koji bi koristio računare i mreže kako bi ljudsko znanje bilo dostupno za ljudske potrebe, a povratne informacije bile automatske za potrebe mašina. Ovaj sistem je sadržavao tri komponente, korpus znanja, pitanje i odgovor. Licklider je to nazvao kognitivnim sistemom.

Rani projekti bili su usredotočeni na kreiranje elektronskog kataloga kartica poznatog kao *Online Public Access Catalog (OPAC)*. Do 1980-ih, uspjeh ovih poduhvata rezultirao je zamjenom tradicionalnog kataloga kartica u mnogim akademskim, javnim i specijalnim bibliotekama s OPAC-om. Ovo je omogućilo bibliotekama da poduzmu dodatne napore kako bi podržale dijeljenje resursa i proširile pristup bibliotečkoj građi izvan pojedinačne biblioteke.

Rani primjer digitalne biblioteke je *Informacijski centar obrazovnih resursa (ERIC)*, baza podataka, obrazovnih citata, sažetaka i tekstova koja je kreirana 1964. i dostupna na internetu preko *DIALOG-a* 1969.

Godine 1994. digitalne biblioteke postale su široko vidljive u istraživačkoj zajednici zahvaljujući NSF programu vrijednom 24,4 miliona dolara koji su zajedno podržali DARPA-in program Inteligentna integracija informacija (I3), NASA i sam NSF. Uspješni prijedlozi istraživanja došli su sa šest američkih univerziteta. Univerziteti su uključivali Univerzitet Carnegie Mellon, Univerzitet Kalifornije-Berkeley, Univerzitet Michigan, Univerzitet Illinois, Univerzitet Kalifornije-Santa Barbara i Univerzitet Stanford. Članci iz projekata sumirali su njihov napredak na pola puta u maju 1996. Stanfordsko istraživanje Sergey Brina i Larry Pagea dovelo je do osnivanja Googlea.

Rani pokušaji stvaranja modela za digitalne biblioteke uključivali su DELOS referentni model digitalne biblioteke i 5S Framework.
## Vrste digitalnih biblioteka 
### Institucionalni repozitorij 
Mnoge univerzitetske biblioteke aktivno su uključene u izgradnju repozitorija knjiga, radova, teza i drugih radova svojih institucija koji se mogu digitalizirati ili su "rođeni digitalni". Mnogi od ovih repozitorija dostupni su široj javnosti uz nekoliko ograničenja, u skladu sa ciljevima otvorenog pristupa, za razliku od objavljivanja istraživanja u komercijalnim časopisima, gdje izdavači obično ograničavaju prava pristupa. Bez obzira na prava pristupa, institucionalna, zaista besplatna i korporativna spremišta mogu se nazvati digitalnim bibliotekama. Softver institucionalnog repozitorija dizajniran je za arhiviranje, organiziranje i pretraživanje sadržaja biblioteke. Popularna rješenja otvorenog koda uključuju *DSpace*, *Greenstone digitalnu biblioteku (GSDL*), *EPrints*, *Digital Commons* i sisteme zasnovane na *Fedora Commons Islandora i Samvera*.

### Zbirke nacionalnih biblioteka 
Obavezni primjerak je često pokriven zakonima o autorskim pravima, a ponekad i zakonima specifičnim za obavezni primjerak, i zahtijeva da se jedan ili više primjeraka sve građe objavljene u zemlji predaju na čuvanje u instituciju, obično u nacionalnu biblioteku. Od pojave elektronskih dokumenata, zakonodavstvo je moralo biti izmijenjeno kako bi pokrilo nove formate, kao što je amandman na Zakon o autorskim pravima iz 1968. u Australiji iz 2016.

Od tada su izgrađene različite vrste elektronskih depozitara. Portal za prijavu izdavača Britanske biblioteke i njemački model u nacionalnoj biblioteci Njemačke imaju jedno mesto depozita za mrežu biblioteka, ali javni pristup je dostupan samo u čitaonicama u bibliotekama. Australijski nacionalni e-deposit sistem ima iste karakteristike, ali omogućava daljinski pristup široj javnosti za većinu sadržaja.

### Digitalne arhive 
Fizički arhivi se razlikuju od fizičkih biblioteka na nekoliko načina. Tradicionalno arhivi:
* sadrže primarne izvore informacija (obično pisma i papire koje direktno proizvodi pojedinac ili organizacija), a ne sekundarne izvore koji se nalaze u biblioteci (knjige, periodika, itd.).
* njihov sadržaj je organizovan u grupe, a ne u pojedinačne stavke.
* imaju jedinstvene sadržaje.
Tehnologija koja se koristi za kreiranje digitalnih biblioteka je još revolucionarnija za arhive jer krši drugo i treće od ovih općih pravila. Drugim riječima, "digitalni arhivi" ili "online arhivi" će i dalje općenito sadržavati primarne izvore, ali će vjerovatno biti opisani pojedinačno, a ne (ili kao dodatak) u grupama ili zbirkama. Nadalje, budući da su digitalni, njihov sadržaj se lako može reproducirati i možda je zaista bio reproduciran s nekog drugog mjesta. Oxfordski tekstualni arhiv se općenito smatra najstarijim digitalnim arhivom akademskih fizičkih primarnih izvora materijala.

Arhivi se razlikuju od biblioteka po prirodi građe koja se čuva. Biblioteke prikupljaju pojedinačne objavljene knjige i serijske publikacije ili ograničene skupove pojedinačnih jedinica. Knjige i časopisi koje drže biblioteke nisu jedinstveni, budući da postoji više primjeraka i svaki primjerak će se općenito pokazati jednako zadovoljavajućim kao i svaki drugi primjerak. Materijal u arhivima i bibliotekama rukopisa su "jedinstveni zapisi korporativnih tijela i papiri pojedinaca i porodica".

Osnovna karakteristika arhiva je da moraju da čuvaju kontekst u kojem su njihovi zapisi stvoreni i mrežu odnosa među njima kako bi sačuvali svoj informativni sadržaj i pružili razumljive i korisne informacije tokom vremena. Osnovna karakteristika arhiva je u njihovoj hijerarhijskoj organizaciji koja izražava kontekst pomoću arhivske veze.

Arhivski opisi su osnovno sredstvo za opisivanje, razumijevanje, pronalaženje i pristup arhivskoj građi. Na digitalnom nivou, arhivski opisi se obično kodiraju pomoću XML formata *Encoded Archival Description. EAD* je standardizovana elektronska reprezentacija arhivskog opisa koja omogućava sindikalni pristup detaljnim arhivskim opisima i resursima u repozitorijumima distribuiranim širom svijeta.

S obzirom na važnost arhiva, definisan je namjenski formalni model, nazvan *NEsted Sets for Object Hierarchies (NESTOR)*, izgrađen oko njihovih specifičnih sastavnih dijelova. NESTOR se zasniva na ideji izražavanja hijerarhijskih odnosa između objekata kroz svojstvo inkluzije između skupova, za razliku od binarne relacije između čvorova koje koristi stablo. NESTOR je korišten za formalno proširenje 5S modela kako bi se definisao digitalni arhiv kao specifičan slučaj digitalne biblioteke koja može da uzme u obzir posebne karakteristike arhiva.

## Karakteristike digitalnih biblioteka 
Prednosti digitalnih biblioteka kao sredstva za lak i brz pristup knjigama, arhivama i slikama različitih tipova danas su široko prepoznate od strane komercijalnih interesa i javnih tijela.

Tradicionalne biblioteke su ograničene prostorom za skladištenje; digitalne biblioteke imaju potencijal da pohrane mnogo više informacija, jednostavno zato što digitalne informacije zahtijevaju vrlo malo fizičkog prostora da ih sadrže. Kao takvi, troškovi održavanja digitalne biblioteke mogu biti mnogo niži od troškova tradicionalne biblioteke. Fizička biblioteka mora trošiti velike sume novca na plaćanje osoblja, održavanja knjiga, zakupa i sl. Digitalne biblioteke mogu smanjiti ili, u nekim slučajevima, ukinuti ove troškove. Obje vrste biblioteka zahtijevaju kataloški unos kako bi se omogućilo korisnicima da lociraju i dohvate građu. Digitalne biblioteke mogu biti spremnije da usvoje inovacije u tehnologiji pružajući korisnicima poboljšanja u tehnologiji elektronskih i audio knjiga, kao i predstavljanje novih oblika komunikacije kao što su wikiji i blogovi; konvencionalne biblioteke mogu smatrati da je obezbjeđivanje online pristupa njihovom OP AC katalogu dovoljno. Važna prednost digitalne konverzije je povećana dostupnost korisnicima. Oni također povećavaju dostupnost pojedincima koji možda nisu tradicionalni korisnici biblioteke zbog geografske lokacije ili organizacijske pripadnosti.
* Bez fizičkih granica: korisnik digitalne biblioteke ne mora fizički ići u biblioteku; ljudi iz cijelog svijeta mogu dobiti pristup istim informacijama, sve dok je internetska veza dostupna.
* Dostupnost 24 sata: Glavna prednost digitalnih biblioteka je to što ljudi mogu dobiti pristup informacijama 24/7.
* Višestruki pristup: Iste resurse mogu istovremeno koristiti brojne institucije i korisnici. Ovo možda nije slučaj sa materijalom zaštićenim autorskim pravima: biblioteka može imati licencu za "pozajmljivanje" samo jednog primjerka; ovo se postiže sistemom upravljanja digitalnim pravima gdje resurs može postati nedostupan nakon isteka perioda pozajmljivanja ili nakon što zajmodavac odluči da ga učini nedostupnim (ekvivalentno vraćanju resursa).
* Dohvaćanje informacija: Korisnik može koristiti bilo koji pojam za pretraživanje (riječ, frazu, naslov, ime, predmet) za pretraživanje cijele kolekcije. Digitalne biblioteke mogu da obezbjede interfejse koji su veoma prilagođeni korisniku, dajući pristup svojim resursima koji je moguće kliknuti.
* Očuvanje i konzervacija: Digitalizacija nije dugoročno rješenje za očuvanje fizičkih kolekcija, ali uspijeva u obezbjeđivanju pristupnih kopija za materijale koji bi se inače oštetili zbog višekratne upotrebe. Digitalizirane kolekcije i rođeni digitalni objekti predstavljaju mnoge brige o očuvanju koje analogni materijali nemaju. 
* Prostor: Dok su tradicionalne biblioteke ograničene prostorom za skladištenje, digitalne bibliotke imaju potencijal da pohrane mnogo više informacija, jednostavno zato što digitalne informacije zahtevaju vrlo malo fizičkog prostora da bi ih sadržale, a tehnologije za skladištenje medija su pristupačnije nego ikada ranije.
* Dodana vrijednost: Određene karakteristike objekata, prije svega kvalitet slike, mogu se poboljšati. Digitalizacija može poboljšati čitljivost i ukloniti vidljive nedostatke kao što su mrlje i promjena boje.

### Softver 
Digitalne biblioteke nude niz softverskih paketa, uključujući one prilagođene dječjim obrazovnim igrama. Softver institucionalnog repozitorija, koji se prvenstveno fokusira na unos, čuvanje i pristup lokalno proizvedenim dokumentima, posebno lokalno proizvedenim akademskim rezultatima, može se naći u softveru institucionalnog repozitorija. Ovaj softver može biti vlasnički, kao što je slučaj sa Kongresnom bibliotekom koja koristi *Digiboard* i *CTS* za upravljanje digitalnim sadržajem.

Dizajn i implementacija u digitalnim bibliotekama su konstruisani tako da računorski sistemi i softver mogu iskoristiti informacije kada se razmjenjuju. One se nazivaju semantičkim digitalnim bibliotekama. Semantičke biblioteke se također koriste za druženje s različitim zajednicama iz mnoštva društvenih mreža. *DjDL* je vrsta semantičke digitalne biblioteke. Pretraživanje zasnovano na ključnim riječima i semantičko pretraživanje su dvije glavne vrste pretraživanja. U semantičkoj pretrazi je obezbjeđen alat koji kreira grupu za povećanje i prečišćavanje za pretragu zasnovanu na ključnim riječima. Konceptualno znanje koje se koristi u *DjDL*-u je usredotočeno na dva oblika; ontologija subjekta i skup obrazaca za pretraživanje pojmova zasnovanih na ontologiji. Tri tipa ontologija koje su povezane sa ovom pretragom su bibliografske ontologije, ontologije svjesne zajednice i ontologije predmeta.

### Metapodaci 
U tradicionalnim bibliotekama, mogućnost pronalaženja djela od interesa direktno je povezana sa tim koliko su dobro katalogizovana. Dok katalogizacija elektronskih djela digitalizovanih iz postojećeg fonda biblioteke može biti jednostavna kao kopiranje ili premještanje zapisa iz štampanog u elektronski oblik, složena i izvorno digitalna djela zahtjevaju znatno više truda. Da bi se nosio sa rastućim obimom elektronskih publikacija, novi alati i tehnologije moraju biti dizajnirani da omoguće efikasnu automatizovanu semantičku klasifikaciju i pretraživanje. Iako se pretraživanje po cijelom tekstu može koristiti za neke stavke, postoje mnoga uobičajena pretraživanja kataloga koja se ne mogu izvršiti korištenjem punog teksta, uključujući:

* pronalaženje tekstova koji su prijevodi drugih tekstova
* razlikovanje izdanja/tomova teksta/periodika
* nedosljedni deskriptori (posebno predmetni naslovi)
* nedostajuće, manjkave ili nekvalitetne taksonomske prakse
* povezivanje tekstova objavljenih pod pseudonimima sa stvarnim autorima (*Samuel Clemens* i *Mark Twain*, na primjer)
* razlikovanje nefikcije od parodije (The Onion od New York Timesa)

### Pretraga 
Većina digitalnih biblioteka nudi interfejs za pretraživanje koji omogućava pronalaženje resursa. Ovi resursi su obično duboki web (ili nevidljivi web) resursi jer ih često ne mogu pronaći pretraživači za indeksiranje. Neke digitalne biblioteke kreiraju posebne stranice ili mape sajta kako bi omogućile pretraživačima da pronađu sve njihove resurse. Digitalne biblioteke često koriste Open Archives Initiative Protocol za prikupljanje metapodataka (OAI-PMH) kako bi izložile svoje metapodatke drugim digitalnim bibliotekama i pretraživačima kao što su Google Scholar, Yahoo! i Scirus također može koristiti OAI-PMH da pronađe ove duboke web resurse.

Postoje dvije opšte strategije za pretraživanje *federacije* digitalnih biblioteka:

# Distribuirano pretraživanje obično uključuje klijenta koji šalje više zahtjeva za pretraživanje paralelno na više servera u *federaciji*. Rezultati se prikupljaju, duplikati se eliminišu ili grupišu, a preostale stavke se sortiraju i vraćaju klijentu. Protokoli poput "Z39.50" se često koriste u distribuiranom pretraživanju. Prednost ovog pristupa je što su resursno intenzivni zadaci indeksiranja i skladištenja prepušteni odgovarajućim serverima u *federaciji*. Nedostatak ovog pristupa je taj što je mehanizam pretraživanja ograničen različitim mogućnostima indeksiranja i rangiranja svake baze podataka; stoga je teško sastaviti kombinovani rezultat koji se sastoji od najrelevantnijih pronađenih stavki.
# Pretraživanje prethodno prikupljenih metapodataka uključuje pretraživanje lokalno pohranjenog indeksa informacija koje su prethodno prikupljene iz biblioteka u *federaciji*. Kada se pretraga izvrši, mehanizam pretraživanja ne mora da uspostavlja veze sa digitalnim bibliotekama koje pretražuje – već ima lokalni prikaz informacija. Ovaj pristup zahtijeva stvaranje mehanizma indeksiranja i prikupljanja koji radi redovno, povezujući se sa svim digitalnim bibliotekama i ispitujući cijelu kolekciju kako bi se otkrili novi i ažurirani resursi. "OAI-PMH" često koriste digitalne biblioteke za omogućavanje prikupljanja metapodataka. Prednost ovog pristupa je što mehanizam pretraživanja ima potpunu kontrolu nad algoritmima za indeksiranje i rangiranje, što može omogućiti konzistentnije rezultate. Nedostatak je što su sistemi za prikupljanje i indeksiranje zahtjevniji i stoga skuplji.

### Digitalno zaštita 
Digitalna zaštita ima za cilj da osigura da se digitalnim medijima i informacionim sistemima može pristupiti i da se mogu tumačiti u neograničenoj budućnosti. Svaka neophodna komponenta ovoga mora biti migrirana, sačuvana ili emulirana. Obično se emuliraju niži nivoi sistema (flopi diskovi, na primjer), bit-streamovi (stvarni fajlovi pohranjeni na diskovima) su sačuvani, a operativni sistemi se emuliraju kao virtuelna mašina. Migracija je moguća samo tamo gdje se dobro razumiju značenje i sadržaj digitalnih medija i informacionih sistema, kao što je slučaj sa kancelarijskim dokumentima. Međutim, barem jedna organizacija, Wider Net Project, stvorila je digitalnu biblioteku van mreže, eGranary, reprodukcijom materijala na tvrdom disku od 6 TB. Umjesto okruženja bit-streama, digitalna biblioteka sadrži ugrađeni proxy server i pretraživač tako da se digitalnim materijalima može pristupiti korištenjem internet pretraživača. Također, materijali nisu sačuvani za budućnost. eGranary je namijenjen za korištenje na mjestima ili situacijama gdje je internet konekcija vrlo spora, nepostojeća, nepouzdana, neprikladna ili preskupa.

U proteklih nekoliko godina, procedure za digitalizaciju knjiga velikom brzinom i relativno niskim troškovima značajno su se poboljšale, što je rezultiralo da je sada moguće digitalizirati milione knjiga godišnje. Googleov projekat skeniranja knjiga također radi s bibliotekama kako bi ponudio digitalizirane knjige koje guraju naprijed područje digitalizacije knjiga.

### Autorska prava i licenciranje 
Digitalne biblioteke su sputane zakonom o autorskim pravima jer se, za razliku od tradicionalnih štampanih djela, zakoni o digitalnom autorskom pravu još uvijek formiraju. Za ponovno objavljivanje materijala na webu od strane biblioteka može biti potrebna dozvola nositelja prava, a postoji i sukob interesa između biblioteka i izdavača koji možda žele da kreiraju internetske verzije svog stečenog sadržaja u komercijalne svrhe. U 2010. procijenjeno je da je dvadeset i tri posto knjiga koje postoje nastalo prije 1923. i stoga izvan autorskih prava. Od onih štampanih nakon ovog datuma, samo pet posto je još uvijek bilo u štampi do 2010. Dakle, otprilike sedamdeset dva posto knjiga nije bilo dostupno javnosti.

Postoji razvodnjavanje odgovornosti koje se javlja kao rezultat distribuirane prirode digitalnih resursa. Složena pitanja intelektualne svojine mogu biti uključena jer digitalni materijal nije uvijek u vlasništvu biblioteke. Sadržaj je, u mnogim slučajevima, javno vlasništvo ili samo generirani sadržaj. Neke digitalne biblioteke, kao što je Project Gutenberg, rade na digitalizaciji djela van autorskih prava kako bi ih učinili slobodno dostupnim javnosti. Napravljena je procjena broja različitih knjiga koje još uvijek postoje u bibliotečkim katalozima od 2000. p. n. e. do 1960.

Odredbe o poštenoj upotrebi u SAD-u prema Zakonu o autorskim pravima iz 1976. daju posebne smjernice pod kojim okolnostima je bibliotekama dozvoljeno kopiranje digitalnih izvora. Četiri faktora koji čine poštenu upotrebu su "svrha upotrebe, priroda rada, količina ili značajna upotreba i tržišni uticaj".

Neke digitalne biblioteke dobijaju licencu za posudbu svojih resursa. Ovo može uključivati ograničenje davanja samo jedne kopije u isto vrijeme za svaku licencu i primjenu sistema upravljanja digitalnim pravima u tu svrhu.

*Digital Millennium Copyright Act iz 1998.* bio je zakon koji je stvoren u Sjedinjenim Državama kako bi se pokušao pozabaviti uvođenjem digitalnih djela. Ovaj zakon uključuje dva ugovora iz 1996. On kriminalizuje pokušaj zaobilaženja mjera koje ograničavaju pristup materijalima zaštićenim autorskim pravima. Takođe inkriminiše radnju pokušaja zaobilaženja kontrole pristupa. Ovaj zakon predviđa izuzeće za neprofitne biblioteke i arhive koji dozvoljava izradu do tri kopije, od kojih jedna može biti digitalna. Međutim, ona ne smije biti javna niti distribuirana na webu. Zakon omogućava bibliotekama i arhivima da kopiraju djelo ako njegov format zastari.

Još jedno pitanje koje komplikuje stvar je želja nekih izdavačkih kuća da ograniče upotrebu digitalnih materijala kao što su e-knjige koje kupuju biblioteke. Dok kod štampanih knjiga biblioteka je vlasnik knjige sve dok se više ne može distribuirati, izdavači žele da ograniče broj puta da se e-knjiga može odjaviti pre nego što biblioteka treba da ponovo kupi tu knjigu. "[HarperCollins] je počeo licencirati upotrebu svake kopije e-knjige za najviše 26 pozajmica. Ovo utiče samo na najpopularnije naslove i nema praktičnog efekta na druge. Nakon što se dostigne ograničenje, biblioteka može otkupiti prava pristupa po nižoj cijeni od originalne cijene." Iako iz perspektive izdavaštva, ovo zvuči kao dobar balans između posudbe u bibliotekama i zaštite od straha od smanjenja prodaje knjiga, biblioteke nisu postavljene da prate svoje zbirke kao takve. Oni priznaju povećanu potražnju za digitalnim materijalima dostupnim korisnicima i želju da se digitalna biblioteka proširi tako da uključuje bestselere, ali licenciranje izdavača može ometati proces.

### Sistemi preporuka 
Mnoge digitalne biblioteke nude sisteme preporuka za smanjenje preopterećenja informacijama i pomoć korisnicima da otkriju relevantnu literaturu. Neki primjeri digitalnih biblioteka koje nude sisteme za preporuke su *IEEE Xplore*, *Europeana* i *GESIS Sowiport*. Sistemi preporuka rade uglavnom na osnovu filtriranja zasnovanog na sadržaju, ali se koriste i drugi pristupi kao što su kolaborativno filtriranje i preporuke zasnovane na citatima. Beel et al. izvještava da postoji više od 90 različitih pristupa preporukama za digitalne biblioteke, predstavljenih u više od 200 istraživačkih članaka.

Postoji mnogo velikih projekata digitalizacije koji pogoršavaju ove probleme.

## Budući razvoj 
U toku su veliki projekti digitalizacije u Google-u, Projekat milion knjiga i Internet Archive-u. Uz stalna poboljšanja u tehnologijama rukovanja knjigama i prezentaciji, kao što su optičko prepoznavanje znakova i razvoj alternativnih skladišta i poslovnih modela, digitalne biblioteke brzo rastu u popularnosti. Baš kao što su se biblioteke upustile u audio i video kolekcije, tako i digitalne biblioteke kao što je Internet arhiv. U 2016. godini, Google Books projekat je dobio sudsku pobjedu nakon što je nastavio sa svojim projektom skeniranja knjiga koji je zaustavio *Savez autora*. Ovo je pomoglo da se bibliotekama otvori put da sarađuju s Googleom kako bi bolje doprle do korisnika koji su navikli na kompjuterizirane informacije.

Prema Larry Lannomu, direktoru tehnologije upravljanja informacijama u neprofitnoj *Korporaciji za nacionalne istraživačke inicijative (CNRI)*, "svi problemi povezani s digitalnim bibliotekama su umotani u arhiviranje". On nastavlja: "Ako za 100 godina ljudi i dalje budu mogli čitati vaš članak, riješit ćemo problem." Daniel Akst, autor knjige "The Webster Chronicle", predlaže da je "budućnost biblioteka - i informacija - digitalna". Peter Lyman i Hal Variant, informatičari na Univerzitetu Kalifornije, Berkeley, procjenjuju da bi "ukupna svjetska godišnja proizvodnja štampanog, filmskog, optičkog i magnetskog sadržaja zahtijevala otprilike 1,5 milijardi gigabajta prostora za pohranu". Stoga vjeruju da će "uskoro tehnološki biti moguće da prosječna osoba može pristupiti gotovo svim snimljenim informacijama".

Digitalni arhivi su medij koji se razvijao i razvija se pod različitim okolnostima. Pored velikih skladišta, drugi projekti digitalnog arhiviranja su također evoluirali kao odgovor na potrebe istraživanja i istraživačke komunikacije na različitim institucionalnim nivoima. Na primjer, tokom pandemije COVID-19, biblioteke i visokoškolske ustanove pokrenule su projekte digitalnog arhiviranja kako bi dokumentirali život tokom pandemije, stvarajući tako digitalni, kulturni zapis kolektivnih sjećanja iz tog perioda. Istraživači su također koristili digitalno arhiviranje za kreiranje specijaliziranih istraživačkih baza podataka. Ove baze podataka prikupljaju digitalne zapise za upotrebu na međunarodnom i interdisciplinarnom nivou. COVID CORPUS, pokrenut u oktobru 2020, primjer je takve baze podataka, izgrađene kao odgovor na potrebe naučne komunikacije u svjetlu pandemije. Osim akademskih krugova, nedavno su razvijene i digitalne kolekcije kako bi privukle širu publiku, kao što je slučaj sa sadržajem odabrane opšte publike Internet-First University Pressa koji je razvio Univerzitet Cornell. Ova baza podataka za opštu publiku sadrži specijalizovane istraživačke informacije, ali je digitalno organizovana radi pristupačnosti. Uspostavljanje ovih arhiva omogućilo je specijalizirane oblike digitalnog čuvanja zapisa kako bi se ispunile različite niše u online komunikaciji zasnovanoj na istraživanju.

## Reference 
## Dodatna literatura 
* 
* McCormack, Allison, and Rachel Wittmann. (2022) "Rarely Analyzed The Relationship Between Digital and Physical Rare Books Collections". *Information technology and libraries* 41.2;  1–13.
* Pomerantz, Jeffrey, and Gary Marchionini. 2007. "The Digital Library as Place". *Journal of Documentation* 63(4): 505–33.

Kategorija:Bibliotekarstvo
*
Kategorija:Vrste biblioteka