Sinteze hrvatske historije srednjeg vijeka

Jednu od prvih **sinteza srednjovjekovne historije Hrvatske** priredio je *otac hrvatske historiografije* Ivan Lucić (Iohanes Lucius) u prikazu historije Dalmacije od rimskog doba do početka 15. vijeka u djelu *De regno Dalmatiae et Chroatiae libri sex*, Amsterdam 1666. Prvi naučni radnik na polju hrvatske historiografije je Josip Mikoczy sa djelom *Otiorum Croatiae liber unus*, Zagreb 1806. Prvu hrvatsku historiju pisanu hrvatskim jezikom dao je Ivan Švear, *Ogledalo Iliriuma I-III*, Zagreb 1839-1842.

Središte čitavog rada na historiji uopće u drugoj polovini 19. vijeka bilo je oko Franje Račkog. Franjo Rački (1828-1894), zagrebački kanonik i prvi predsjednik JAZU, bio je prije svega historičar narodne dinastije Trpimirovića i ranog srednjeg vijeka (Nutarnje *stanje Hrvatske prije XII vijeka*, Rad JAZU 70, 79, 91, 99, 105, 115 i 116; Borba *Južnih Slavena za državnu neodvisnost u XI vijeku*, Rad JAZU 24, 25, 27, 28, 30, 31; *Pokret na slavenskom jugu koncem XIV i početkom XV vijeka*, Rad JAZU 234. Od istog autora značajno za srednjovjekovnu Bosnu: *Bogomili i patareni*, Rad JAZU 7,8, 10; *Stari grb bosanski*, Rad JAZU 101 i dr.).

Daljnji razvoj hrvatske historiografije donio je čitavu plejadu istraživača i njihovih djela koja su respektna vjekovna linija razvoja hrvatske historiografije kroz sintetski pogled na srednji vijek: Šime Ljubić, *Pregled hrvatske historije*, Rijeka 1864; Tadija Smičiklas, *Povijest Hrvata I*, Zagreb 1882 (što je prva prava sinteza hrvatske historije srednjeg vijeka); Vjekoslav Klaić, *Historija Hrvata od najstarijih vremena do svršetka XIX vijeka*, I-V, Zagreb 1899-1911.

Prvu polovinu 20. vijeka u proučavanju hrvatske srednjovjekovne historije obilježio je Ferdinand (Ferdo) Šišić, *Pregled povijesti hrvatskog naroda*, Zagreb 1916, 1920, 1975; *Povijest Hrvata u doba narodnih vladara*, Zagreb 1925., što je jedan od najboljih dotadašnjih pregleda hrvatske srednjovjekovne historije. Ništa značajnije u odnosu na Šišićevo djelo ne donose Lovre Katić, *Povijest Hrvata*, Zagreb 1936; Miho Barada, *Povijest Hrvata*, Zagreb 1943, dok je značajan doprinos u, Josip Horvat, *Kultura Hrvata kroz tisuću godina*, Zagreb 1939.

Sinteze hrvatske srednjovjekovne historije poslije Drugog svjetskog rata unapređuju ranija saznanja. Pored Vladimira Babića, u Historija naroda Jugoslavije, I, Zagreb 1953, to je Zlatko Črnja, *Kulturna historija Hrvatske*, Zagreb 1965. Međutim, pravi zamah drugoj polovini 20. vijeka u proučavanju hrvatske srednjovjekovne historije dala je unuka Vjekoslava Klaića Nada Klaić, *Povijest Hrvata u ranom srednjem vijeku*, Zagreb 1971; *Povijest Hrvata u razvijenom srednjem vijeku*, Zagreb 1975; *Povijest Hrvata u srednjem vijeku*, Zagreb 1990. (Od iste autorice pravi bestseler za Bosnu: *Srednjovjekovna Bosna*, 1989, 1994).

Najnovija hrvatska historiografija obilježena je ogromnom izdavačkom produkcijom u kojoj su izdvojeni pristupi Neven Budak, *Prvi vijekovi Hrvatske*, Zagreb 1994; Ivo Goldstein, *Hrvatski rani srednji vijek*, Zagreb 1995 i kao svojevrsni "šlag" na dugu liniju razvoja hrvatske historiografije u proučavanju srednjeg vijeka djelo Tomislav Raukar, *Hrvatsko srednjovjekovlje*, Zagreb 1997.
Kategorija:Teme iz hrvatske historiografije