Title: Rešetka life
First published: 2006
Description: Svom "tragično" nastradalom bratu Miti Super Srbinu, koji je UBIJEN BATINAMA ispustio dušu u Zabelskom VIi paviljonu, kao i svim svojim sapatnicima koji su me mesecima ... godinama uspešno pratili! 

SLOBODA Ko zaglavi u samici, shvatiće zašto robijaš nikad ne laže kad se zakune u slobodu, iako se u majku, Boga i sve što mu padne na pamet kune za bilo kakvu laž

PRAVILA Zna se ko gde spava, ko kad priča, ko piše molbe, ko uzima hleb, ko čisti sobu, ko riba klonjaru... Te pogodnosti uživa samo ko nije silovatelj ili cinkaroš

Ne pišem ovo da bih se pravio važan ili nevin, već da bih vam uzeo pare, pošto ovde nemam drugi način da dođem do njih, ovo piše u uvodu knjige Rešetka life autora Zorana Raškovića Serdara. Čovek je postao poznat kad je išetao iz beogradskog Centralnog zatvora gde je čekao da se okončaju istraga i suđenje zbog pljačke Delta banke u Mladenovcu. Kasnije je postao još popularniji prilikom čuvenog zašivanja usta u CZ pre nekoliko meseci jer je on prvi to učinio. I knjiga je nastala u CZ; još jedan pritvorenik je odlučio da, pošto je video da se Legijine knjige prodaju, stavi svoja iskustva na papir i pojasni čitaocu šta ga čeka ako nekim slučajem zaglavi robiju.
Ko uđe u sobu, a nema robijaškog iskustva, biće najblaže rečeno šokiran, piše Serdar. Savetuje novopečenom zatvoreniku da se skromno predstavi i zamoli da mu pokažu krevet. Ako ga neko nešto pita, neka odgovori uljudno i - biće sve u redu. To znači da će morati da sluša sobni autoritet, i da poštuje pravila, koja kažu: zna se ko gde spava, ko kad priča, ko piše molbe, ko uzima hleb, ko čisti sobu, ko riba klonjaru... I sve te pogodnosti uživaće ako nije cinkaroš i ako nije u zatvoru zbog silovanja. Jer, koliko god se uprave zatvora trudile da spreče ono što Serdar naziva „eventualnim zloupotrebama pojedinih zatvorenika“ nemaju šanse da uspeju. U Rešeci zakon čopora je uvek na snazi.
DOLAZAK U CE ZAR Centralni zatvor u Bačvanskoj 14 Serdar naziva hotel Ce Zar sa pet rešetkica, i opisuje svaki trenutak proveden tamo, počev od prijema. Kad čoveka predaju u ruke zatvorskim čuvarima, kreće rutina, ista za svakog posetioca hotela. Prvo na revers razduži sve, od pertli do zadnje pare. Ne preporučuje se pokušaj šverca jer stražari svakog skidaju do gole kože, i to je tek početak pretresa: „Gledaće vam u usta, pod muda, šupak ili bilo gde“.
Onda se zadužuju ćebad puna vašaka i rupa od cigareta; ako ste važna ličnost ili ste talični, ili poznajete stražara, piše Serdar, može da vam se zalomi i inostrano ćebe, koje je poslala neka NVO u Miloševićevo doba. I onda se kroz lavirint hodnika i rešetaka ide do sobe ili samice, zavisno od kalibra prestupnika. Serdar to ovako opisuje:
„Mene su odveli u samicu 3-0-2/1, gde me je prihvatio ljubazni stražar, grand komandir Brka, i učtivo mi objasnio pravila kuće, otprilike: „Jebaću ti mater budeš li pravio sranja“, na šta sam ja isto ljubazno odgovorio: „Ma, jebi svoju mater“. Posle ovog našeg kratkog i učtivog dijaloga, uz nekoliko udaraca palice po leđima, bivam ubačen u samicu ili samuraj, kako se ovde popularno naziva“.
SAMICA Neshvatljivo mala ćelija, skoro uvek u mraku. Čovek se pretvara u krticu koja tumara po mraku i vrlo brzo stiže do granice ludila, tvrdi autor knjige. Ipak, on ignoriše taj opis boravka u samici jer bi, kaže, tako zaista poludeo.
Gvozdena vrata sa špijunkom na sredini, iz poda viri gvozdena alka, tu je i čučavac. Posle buđenja u 6.30 ne sme se prileći - posledice mogu da budu gadne. Šetnja po krugu traje pola sata, i to je čitavo sledovanje vazduha za ceo dan. A pošto čovek ne može da se umori i zaspi, jedini način da dozove san na oči su sklekovi i trbušnjaci.
Ko zaglavi u samici, shvatiće zašto robijaš nikad ne laže kad se zakune u slobodu, iako se u majku, Boga i sve što mu padne na pamet kune za bilo kakvu laž. I svi problemi zbog kojih je čupao kosu na slobodi - iza rešetaka su smešni i jednostavni.
LIGE „Ulazi novo lice u sobu, matorac. Počinje da se okreće po sobi, pogleda nas i kaže: „Deco, bio sam ovde 1975. i jedino su se promenili luster i vrata.“ Mislim da je ovaj čovek sve rekao. Ovde je 21. vek daleka budućnost. Sve se menja, samo Ce Zar ostaje isti, bilo da su na vlasti komunjare, Sloba, demokrate...“
U CZ se robijaška hijerarhija deli na lige - prva, druga i liga bez briga. Prva liga spava u parku prinčeva, a čini je autoritet. To je tip prema kome se svi u sobi ophode s poštovanjem. Ima najbolji krevet s pregradama i najbolje slike. U prvu ligu spadaju još ubice, banditi, barabe i vrhunski lopovi, ali sve zavisi od procene cimera. Ubice se poštuju, ali ako su ubili ženu, dete ili su pucali iz straha, mesto im nije u parku prinčeva, nego u bronksu, i njihovo je da ribaju čučavce dok ne istekne robija. Tako je i sa ostalima, sve zavisi od toga koliko je čovek ispravan, što će reći da ne sme da se povija ni pred kim.
Druga liga su obični lopovi, žestoki momci, biznismeni, javne ličnosti i obični ljudi, koje zovu turistima, a u zatvoru su zbog saobraćajke i sličnih prestupa. Druga liga mora da se pokorava prvoj, ali u principu prolazi bez težeg maltretiranja.
Ligu bez briga, piše Serdar, čine oni kojima je zabranjeno da misle. Spavaju u bronksu, dele sobe „gde kolera šeta po zidu“. Prilaz parku prinčeva im je zabranjen. Popularno se nazivaju talibani ili snaše, a u pitanju je „najgori kriminalno-ljudski ološ„: silovatelji, cinkaroši, narkomani, skitnice, transvestiti, pedofili, Šiptari, klošari... U zatvoru su zbog dela koja su, po nepisanom krimi-kodeksu, ispod svake časti. Oni su jednaki među sobom, samo su neki više jednaki - poslednji među jednakima riba klozet, prvi pere veš. Ostali čiste podove, nameštaju krevete, skupljaju tegove...
Serdar u predgovoru kaže da je želeo da dočara zatvor iz nekog drugog ugla, koji na slobodi ne može da se pojmi. Jer, piše on, čime god se bavio i koliko god bio nevin, uvek možeš da dospeš u rešetku. Tvrdi da je apsolutno kompetentan za to jer je sakupio pet godina „ispravno odležane robije“ u desetak srpskih i crnogorskih zatvora.
U trenutku kad je izašla njegova knjiga, uživao je u miru Centralnog zatvora u Beogradu i čekao da ga prebace na izdržavanje kazne u Zabelu.

Štite ga ko belog medveda
Dok sam čekao da me sprovedu nazad do ćelije, video sam da u jednoj otvorenoj kancelariji sedi sam bivši načelnik Resora državne bezbednosti MUP Srbije, gospodin Rade Marković.
Kad sam ga poslednji put video, 1998. godine na nekoj smotri na Kosovu i Metohiji, bio je to sasvim drugi čovek, čovek koji izaziva neko mračno poštovanje. Međutim, ovde je to samo senka od čoveka. Zovem ga, on ustane, bojažljivo priđe hodniku. Ponudim ga da zapali cigaru, on odbije. Gleda nas kao da je u paranoji, jer je retkost da hodnik ostane bez straže čitavih pet minuta.
Uglavnom, pružim mu ruku i kažem: „Poštovanje, oficiru.“ Ipak sam ja vojnik u krvi, a i čovek je ovde četiri godine i nije trpao Slobu haškim sudijama. To mora da se poštuje. Odjednom se pojaviše pubovi i brže-bolje nas razdvojiše. Štite ga i paze ko belog medveda.

Đavoli i vukodlaci
Skidam kapu momcima koji su bili na pravom ratištu. Mnoge poznajem jer sam i sam vojnik. Takvi se retko - ili nikad - otvaraju. Recimo Raša (ratni zločin), sa horor optužnicom na osamsto strana. Još o tome reč nije progovorio.
Ali su zato tu partizani, i onda počinje paljba. Ovi stariji, ako nisu bili uz komandanta Arija ili brata Cemu Šarenog, obavezno su bili u nekim Vidrama, Đavolima, Osama. Predvodili su ih („Pa kako nisi čuo“) komandanti Sekira, Vukodlak, Šakal... Onda počinje krvoproliće. Seku uši, vade oči, nož, grkljan, siluju se Turkinje, snajperom u oko gađaju, zoljom raznose bunker na tri kilometra...
- Alo, brate, nema zolja toliki domet!
- Nema tu ima-nema, ratište je to, sine!

Gde da ličim na cinkaroša?
Nijedan robijaš, koji drži do sebe, neće se pohvaliti lažnim prijateljima. Za takve stvari nema praštanja.
„Neki mafijaš mi je pričao da je krao golubove sa Čumetom. Valjda u želji da mi se dopadne dodade: „Znaš, ličiš na Čumeta, imate slične stavove“. Nisam mogao da ga bijem, stariji je čovek, al’ sam ga zato zapalio ko hepo kockicu. Pa, gde meni da kaže da mu ličim na cinkaroša. Sutradan su ga prebacili u Hajat. Ima para, a i žalio se advokatu, ali se prvo izljubio s inspektorom Pažinom“.

Do slobode pomoću smrdljivog pasulja
Robijaši sami sebi nanose povrede iz tri razloga. Prvi je strah, drugi eskivaža suđenja, treći - emocije. Nekome se smuči da riba klozet a ako odbije prebiju ga, tako da mu ostaje da proguta žilet, upaljač ili nešto slično. Posle toga obavezno dobije premeštaj u drugu sobu, pa može da se snalazi ispočetka. Emocije su takođe čest razlog - jednog momka su našli na krevetu iskasapljenog vrata i lica, prerezanih vena, i to zato što ga je ostavila devojka.
A čuvena je priča o Aci Žmugiću. Pritvor mu je isticao, od jednog ročišta je zavisilo hoće li ostati u zatvoru. Bio je spreman na sve - rezanje vena, gutanje kašike, trovanje tabletama... Posle savetovanja u sobi rešio je da se otruje pasuljem. Pasulj od ponedeljka su stavili u kesu i ostavili ga da stoji do sledeće nedelje, na 30 stepeni celzijusa u sobi.
Aca je seo za sto, tražio čašu vode i gurnuo kašiku u smrdljivu, zelenu smesu u činiji. Uzeo je zalogaj, spustio kašiku i rekao: „Lakše mi je da se iskasapim“.
Serdar piše: „Tad počinje naša igra. Uhvatim ga za rame i kažem: „Alo, Žmugiću, sloboda, sloboda, brate... Koji ti je k...“. Dok su drugi potvrđivali glavom, Aca je zgrabio kašiku i pojeo ono iz čantre kao da je egzotični desert iz V. I. P. restorana. Epilog: za tri dana smo ga šutirali u guzicu i uz aplauz ispratili iz sobe na SLOBODU!“

Razgovor s pacovom
Kraj čučavca u samici je uvek plastična flaša od koka-kole. I onaj koji je u samici obavezno mora da je ugura u otvor čučavca pre nego što zaspi inače će tuda doći pacov, a gde sve čoveka može da gricne ako je gladan, Serdar je opisao u knjizi. Oni inače vremenom prestanu da se boje ljudi, i jedan od njih čak je postao Serdarov ljubimac. Nazvao ga je Splinter i delio obroke s njim, i uz njega je shvatio zašto ih u Indiji slave.
Piše da je taj pacov izlazio iz rupe u čučavcu i gledao ga u oči sve dok ne skrene pogled. Zatim bi prošetao po ćeliji, video šta ima da se jede, pa opet otišao u rupu. Serdar je počeo da mu ostavlja hranu, i, dok pacov jede, koristio ga je kao slušaoca. U knjizi navodi da je s njim vodio najneverovatnije razgovore.
Subjects: Prisoners, Biography
Places: Serbia
People: Zoran Rašković
LC classification: HV9766 .R37 2006