Kések ideje
Subtitle: regény
By: Bágyoni Szabó István ; [a boritón Árkossy István munkája].
Publisher: Kriterion Könyvkiadó
Published: 1979
Place of publication: Bukarest
Language: hun
Number of pages: 180
Description: Kántor Lajos
Közérzetünk történelmi krónikája

Utunk (Kolozsvár), 1980. augusztus 4., 32-es szám

Aki ismeri Aranyosszéket s az onnan elszármazott, szülőfaluját írói nevében is őrző Bágyoni Szabó István rövid életrajzát (mondjuk Forrás-kötetének, az 1976-os Földközelben című verskönyvnek a borítójáról), annak aligha okoz gondot megfejteni a Kések ideje  földrajzi- és személyneveit, felcserélni a betűket, elhagyni egy-egy fölöslegest, kiegészíteni a hiányzóval, a magas magánhangzót méllyel felváltani. Bogárd, Síntelep, Szentser, Körönd, Árkos, Várkapus, Tarack, Tarackosszentpál, Mészkör, Szend, Rút, Játszeg vagy a vidék központja, Darót éppúgy felrajzolható a térképre, mint ahogy Jenei Vaskó és szerkesztőségi munkatársai, Lázár, a sofőr, Szentseri Iván vagy az Ausztráliából vendégeket fogadó, Jenei Vaskó versét szavaló Bumer Kristóf azonosítása volna nehéz a valóságos nevekkel és személyekkel. Ez persze nem irodalomkritikusi feladat, jelentősége csupán annyi, hogy utal Bágyoni Szabó első prózakötetének műfajára; a szerző ugyanis egyértelműen, lakonikusan regényként vállalja művét, pontosabb volna azonban valahol a dokumentum-próza és a kulcsregény határán keresnünk a helyét. Ami önmagában – sem felfelé, sem lefelé! – nem minősít: elég ha az Anyám könnyű álmot ígér vagy a Gólya szállt a csűrre „non-fiction” jellegére, esetleg A sátán labdái köteteire gondolunk. A kérdés az, mit és hogyan „dokumentál”, mennyire közérdekű viszonylatokat és milyen művészi szinten próbál „megfejteni” maga a mű: a Kések ideje.
Jenei Vaskó a könyv vége felé eltűnődik ezen a kézenfekvő, esztétikailag is perdöntő igazságon: „Vannak képek, vannak hasonlatok, amelyek csak itt érvényesek, itt érthetők a gyermekkor utcáján.” Az író azonban, bármennyire is anyja ígérje számára a könnyű álmot, bármilyen kötelezettséget érezzen is egykori iskolája iránt, nem csak az otthoniaknak, az osztály- és osztályos társaknak ír – hozzájuk közvetlenebbül szól a magánlevél vagy akár az évfordulós beszéd a szülőfaluban. Pusztakamarás, Homoródalmás, illetve Aranyosszék, Bágyon jelentősége a „csak itt érvényes”-en túl kezdődhet az irodalom számára. Hogy erre mekkora lehetőség nyílik, vagyis hogy a földrajzi nagyságrend mennyire fordított arányban  lehet az irodalmival, arra jobb példát keresnünk sem kell, mint épp a Szabó Gyuláét és a Sütőét: a romániai magyar irodalom utolsó három évtizedének legnagyobb két könyvsikere, a Gondos atyafiság az ötvenes években, majd az Anyám könnyű álmot ígér a hetvenesek legelején egy székelyföldi és egy mezőségi kis faluhoz kapcsolódik, s nem csupán a szerzők születési adatai szerint. Bágyoni Szabó István akaratlanul is e nehéz összehasonlítást vállalta magára, amikor egy újabb évtized küszöbén saját gyermekkori élményeit s egy lényegében azonos kor problémavilágát, közérzetünk történelmi krónikáját vázolta fel.
Hogy őt sem egyedül a sajátos magyar irodalmi hagyomány és nem az irodalmi divat, hanem a belső-külső szükséglet vezeti a maga „hozzászólásainak” a megszövegezéséhez, azt már régebbi versei alapján is előlegezhettük. Mégis, meglepetés a Kések ideje: noha nem jelent új időszámítást irodalmunk legújabb kori történetében (mint az előbb említettek), jelenti az írói felelősség újabb érvényes megnyilatkozását s a prózaíró Bágyoni Szabó ígéretes bemutatkozását. Aki felül tud emelkedni a szülőföld nosztalgikus megidézésén – aki a szülőföld múltjában azért akar jól eligazodni, hogy a kék ég ígéretét hozhassa magával a mába. Körorvos barátjától, no meg tapasztalatból tudja, „a fekély-sebek, mint általában a sebek: igen-igen különböznek egymástól; vannak, amelyek ritmusos, tompa ütögetésre gyógyulnak, mások csakis késre; nincsen egyetemes ragtapasz ilyen nyavalyákra.” Nem idillikus tájakon keresi hát a kék eget, hanem ott, ahol a kések oly gyakori villogása után, közben Tyifor Sándor, Bogárd bírója természetes gesztussal száll szembe a részegségében gyilkos indulatát eláruló helyi hatósági közeggel. Sokféle összetevője van tehát az írói szándékot felvillantó kérdésnek: „miért ne restaurálhatnók hajdani közérzetünket?”
Bágyoni Szabó Istvánt azonban igazán nem lehet megvádolni valamiféle restaurációs kísérlettel. Legnagyobb írói – és közéleti! – érdemeként azt emelném ki, hogy a távoli múltból indulva ő tudott a legközelebb kerülni a legmaibb jelenhez, amely egyes teóriák szerint nem is lehet a széppróza tárgya („nincs még hozzá távlat”). És íme, mégiscsak lehet. A távlatot az előző évtizedek, évszázadok adják. Az összeíró kérdésére válaszoló szomszéd ijedt-igenlő szavainak (felelőtlen) súlyát a bogárdi „studiosus”-ok szabálytalanul felidézett története tudatosítja; Tyifor bíró tettének szépségét – amit oly természetesen, heroizálás nélkül ad elő a szerző – a bolond tanító kálváriája ellenpontozza. A Kések ideje egyik motívuma érdemlegesen rímel D.R.Popescu fontos regényére: az Akik csak az erdőt látták írói vízióit ugyanúgy hitelesíti a második világháborús évek középkorinak hitt valósága, erdélyi falvakban, mint a Kések idejét. Bágyoni különben szándékosan, okosan játszatja egybe a fikciót és a dokumentált múltidézést, magukat a dokumentumokat. Így alakítja ki regényének különös szövetét – ami manapság tulajdonképpen már nem is olyan különös. Az irodalmi kollázs egyre nagyobb teret hódít, másfelé is, nálunk is, bizonyára többféle okból. Ha jól használják, új dimenziót adhat a szépprózának. De veszélyeket is rejteget – s ezt ugyancsak mindegyre tapasztaljuk a kortárs romániai magyar irodalomban. Bágyoni Szabót ritkábban az átlátszó szándék (a szájbarágós példabeszéd) felől, gyakrabban érezzük a kapcsolások, az időjátékok bonyolultságát, olvasási kedvet rontó öncélúságát. Bizonyos arányvesztést is, a könyv második felében: éppen múlt és jelen megdicsért keverésében, abban a hajdani-közérzetrestaurálásban akad el olykor, megbotolva a kollázsokban.
Végül is: hova rajzoljuk fel irodalmunk térképén Bágyont? Van-e már megkülönböztethető topológiája, etnikai, pszichológiai sajátossága, emberföldrajza? Történelme egyelőre kirajzolódik, mint az itt élt és élő egyes emberek arcéle, jóllehet Szabó István az atmoszférateremtés mellett egy-egy rövid jelenetben emberábrázoló képességét is elárulja. Egy-egy kitűnő, pár mondatban jelzett megfigyelése pedig (például a három rövidre vágott hajú – új, égetően időszerű problémaként nemcsak Aranyosszéken – teljesebb kibontást, önálló elbeszélést, regényt kíván, követel; ha nem is lesz belőle több száz oldalas freskó, a sorsok és képek tömör nyelvén szólaljon meg ez az irodalmunkban szinte még ismeretlen világ, amelyet Bágyoni ilyen telibe találó, korjelző szavakkal-ítéletekkel tud jellemezni: „A kinevezés hirtelen jött, akár a jégeső”.
Mindenesetre: a Kések ideje kíváncsivá tett a folytatásra, a prózaíró Bágyoni Szabó István új műveire…

Kántor Lajos
Notes: Hazaérkezés
/Ex libris/

Ifjúmunkás (Bukarest), 1980. június 22.

„Egy idő óta – mintha fájna -/Mind ritkábban jövök e tájra./ Lekötik útjaim az évek -/ De mégis… mégis hazaérek//” (Kép keret nélkül) Bágyoni Szabó István Forrás-kötetéből (1976) idéztük e strófát, fölmutatva ezzel a költő egyik központi gondolatát. Csakhogy a hazaérkezés, az otthonra-találás gondolata mit sem ér, ha az üres frázisként, szólamként fogalmazódik meg. Az ilyen csak látszat-hazaérkezést jelenthet, amely mögött mérhetetlen felelőtlenség alakoskodik; fenyegetően tátonganak az ilyen mondat jelentése mögött az eltávolodás riasztó mélységei.
Hazaérkezel, ha teljes emberként, alkotóként, jobbító szándékkal, de elfogulatlan, józan szemlélet alapján vállalod egy meghatározott táj és közösség (etnikum) legégetőbb gondolatainak egyenes, leplezetlen kimondását, feltárását. (Úgy, ahogy az például művészi értékként megvalósult a Sütő-műben, az Anyám könnyű álmot ígér-ben) Mindezzel tisztában van Bágyoni is. Költőként vallja, hogy „SORSOM már nem az enyém,/ sokak tövisét hordom testemben.”
„A művészet évezredek óta katarzist kiváltó jelenség, nem problémamegoldó gépezet. A problémákat a társadalomban kell megoldani, nem a művészetben.” (Ágoston Vilmos)
Úgy érzem, hogy új vállalkozása*, mely az epika szélesebb sodrása felé közelít, szintén a hazaérkezés eme gondolatának – kísérletszerű, sokoldalú – megközelítése. Szülőföldje, Aranyosszék történelmi eseményei között kutat az író, a hétköznapok múltbeli és mai embersorsait faggatja. Félreértések elkerülése végett: Bágyoni nem történelmi regényt írt. Nem magyarázza a történelmi tényeket és eseményeket, csupán (?) „hajdani közérzetünk” restaurálására vállalkozik, megidézve – a történelem különböző pontjain – a „kések idejét”. Az olyan időket például, amikor a kényszerű helyzetek szorításában még a tudomány bástyái, az iskolák is átalakulnak a megmaradást szolgáló, otthont védelmező igaz harci bástyákká. S nem ritkák az ilyen történelmi momentumok tájainkon! Minthogy ama megidézett két késes diák esete sem lehetett egyszeri jelenség, akiknek önfeláldozó tette nélkül tovább tartott volna az idegen (labanc) katonák kegyetlenkedése Daróton. „Másnap, névsorolvasáskor a két bogárdi studiosus diák hiányzott. A lángot vetett kistoronyban rekedtek…” (8.) Lándzsával, késsel cserélték fel a tollat, ha kellett.
A „regény” kerete egyszerű: Jenei Vaskó szerkesztőt, akit több évvel ezelőtt elbocsátottak szülőfaluja iskolájából, meghívják, hogy tartson előadást a „falu fiainak” ünnepi összejövetelén. A készülődés ideje alatt pedig a főszereplő előtt fölvetődik újra a szülőfaluval (és az önmagával) való szembenézés problémája. Habár viszonya falujával csöppet sem egyértelmű, végső döntése mégis határozottan pozitív: „…ott kell lennie, ezt nem a becsület követeli,… ez nem ajándék annak a pár száz roskatag háznak, annak az erdő alatti falucskának (…) Nem, nem a becsület, efölött van valami más – ebben a pillanatban elérhetetlen, isteni magasságban trónoló valami a hazafutkorászó ember agya fölött, valami, amire még nincs fogalom…(11.) Elkezdődhet tehát a szülőföld és ama vonzás mibenlétének körüljárása – az igazi hazaérkezés művészi folyamata.
Az elbeszélt (történelmi) események idősíkjának váltakozása az elbeszélés idősíkjával, az események montázsszerű egymásba kapcsolódása különös feszültséget teremt a befogadó tudatban. Ez az eljárás határozza meg a portréalkotás nem-hagyományos módját csakúgy, mint a különböző, történelmi és áldokumentumok, valamint a szereplők emlékeinek felsorakoztatását a műben.
Mint látható, recenzens csupán egy-két lényegesnek tűnő problémát érintett, hogy jelezze: ezekről is kell beszélni a Bágyoni-kötet kapcsán. A regény művészi sajátosságainak, erényeinek és hibáinak számbavételét, leírását és értékelését (talán) elvégzi a kritika.

Borcsa János

* Bágyoni Szabó István: Kések ideje. Kriterion Kk. Bukarest, 1979.