A lovak estére hazaérnek
By: Bágyoni Szabó István.
Publisher: Kráter Műhely Egyesület
Published: 1995
Place of publication: Budapest
Language: hun
Number of pages: 195
Description: Filep Tamás Gusztáv
Bágyoni Szabó Istvánról és regényéről

Megjelent: Élet és Irodalom, 1996. szeptember 27.

Nem tudok róla, hogy megpróbálta volna valaki eszmetörténeti, ideológiatörténeti alapon és céllal elemezni és tipologizálni a romániai magyar költészet metaforarendszerét, rejtett és majdnem nyílt utalásait a Ceausescu-rezsim idejéből. Azokra a poétikai eszközökre gondolok, amelyek arra a „felépítményre” reflektáltak, amely ennek a költészetnek a tágabb társadalmi, ideológiai keretét megadta. Ha majd valaki rászánja magát erre a munkára, Bágyoni Szabó István költészetében efféle meglepő sorokra fog találni: „hagyjátok körébem szorulni/ harapdált nyelvek alagútját/ szt. flórián lehallgatóit/ tüzesedő fülembe dugják”, s ugyanebből a versből, a Hideg borogatás címűből még: „bennem az éjszakák a némák/ az összerakott szók hiánya/ nem kérek ilyen szabadságot/ ha már a gyomrom is kihányja/ hát igen fiúk hidegvizes/ borogatásra vár az utca/ s a tejúton a csillaghordó/ s a szónok minden pereputtya”. S utolsóként az Alakítás egy passzusa; a versben a bohóc (vagy az udvari bolond) így számol be a főnökének – a főnök szobráról: „– csudálatos csak a reggelt megérné/ húgyos ebek igen környékezik/ a jég hamar olvad test melegétől/ édes Polimpnicol”. (Mindhárom idézett vers olvasható az 1980-ban megjelent Végtelen reggel című kötetben. Ezt megelőzte Bágyoni Földközelben című verseskönyve 1976-ban, s követte a Nyitott cella 1982-ben.)
Ezt az elemet valóban Bágyoni Szabó költészete lényeges jegyének tartom. E költészet vázlatos jellemzéséhez azonban még három megjegyzés idekívánkozik, s mindhárom segítséget nyújt prózája megközelítéséhez, így második regénye becserkészéséhez is, amelyből szintén kilóg a líra „csillagoscsikós”-lába. Költészetének talán leggazdagabb rétege a magyar művelődéstörténeti motívumokban bővelkedő helyzetdalok csoportja. Egész életművében – publicisztikájában is – a szülőföldi táj, Aranyosszék motívumai térnek vissza új és új formában, egyre erősebb áttételeken át. Beszédmódjában a tárgyias-hűvös s az ironikus-groteszk elemek is elszaporodtak, megjelent a lakótelep-élmény; költői alkatának ezt a vonását közvetlenül érzékeltetik-bizonyítják műfordításai is, főként a szarkasztikusan száraz Nicolae Prelipceanu verseiből készült fordításkötete – Földi veszélyek –, s Mircea Dinescu, a „kivert fogú román angyal” (Csiki László) tizegynéhány versének fordítása a Hajónapló című antológiában. (Nota bene – az egyik így kezdődik: „Őrizz meg Atyám a jóakaróimtól/ a jópofa srácoktól/ kik hajlandók bármikor egy kellemes besúgásra.”). 
Ha esztétikusok lennénk, bizonyára érintenénk most Bágyoni költői eszközeit, képszerkesztési módját. De valószínűleg semmit sem zárnánk le végleges érvénnyel. Mert a legfelkészültebb kritikusok egyike, K. Jakab Antal megállapíthatta róla, hogy „odahagyja a szóképet, és a képzavaron át eljut a szóképig” (a szóvicc révén), de ő maga is fölteszi a kérdést: „Ámde egyáltalán használhatók-e még a líra megítélésében az olyan értékkategóriák, mint kép és képzavar?” S valóban, mi használható még a költészet megítélésében? Gyanítom, Bágyoni, aki végzettsége szerint magyartanár – s ezt nem árt tudnunk, regényei is részben erről szólnak – folyamatosan ezt a kérdést tette föl magának. Nem újkeletű az a feltételezésem, hogy e minőségében egy magánhasználatú nyelvfilozófia megalkotója is. Ennek bizonysága napi több tucatnyi szójátéka.
A fentiek szemléleti nyitottságot is feltételeznek, pedagógusi türelmet is. Hadd említsem meg, hogy a romániai magyar középiskolások irodalmi olimpiáin  az Utunk szerkesztőségét Bágyoni képviselte, s hogy a gimnazistáknál néhány évvel idősebb – s irodalmi eszmények tekintetében tőle valószínűleg (vagy csak látszólag?) távol álló – fiatal kolozsvári filozófus-hallgatók is őt tekintették a szerkesztőség azon tagjának, akivel „beszélni lehet”.
Ha a fenti versidézetekre úgy utaltam, mint metaforasornak álcázott közvetlen versbeszédre, nem okozhat félreértéseket talán az sem, ha a két regény, a Kések ideje, illetve főként a most megjelent A lovak estére hazaérnek alapját képező szociológiai tényről szólok röviden. Bágyoni regényeinek színterei az erdélyi prózában szinte egyáltalán nem szereplő Aranyosszék, a klasszikus és ismert székelyföldi székeknél jóval később kialakított székely szervezeti-közigazgatási egység, s az erdélyi prózában ritkán szereplő Mezőség, amelyről Sütő András írt ugyan egy klasszikusszámba menő könyvet, de az túlságosan is a hatvanas-hetvenes évek terméke. Nem eszközei szerint, hanem az elbeszélő-narrátor tudatának túlságosan is a korhoz tapadó állapota miatt.
Nemcsak azért fontos ez, mert Bágyoni ismeretlen vagy kevéssé ismert tájakat rajzol be a magyar tájak Szabó Zoltán emlegette mappájába, hanem azért is, mert a megidézett vidékek a legégettebbek-kiszikkadtabbak közé tartoznak. Éppúgy, mint a lakóik. A pusztulás, a közösségé, már akkor is előrevetítené árnyékát, ha nem beszélne senki, csak az épületeket s a dombokat látnánk.
Az új regény helyszíne kettős földi baj alatt-fölött nyög: alul a földgázmezők, fölül a suvadások – szinte csak azért, hogy tépelődni lehessen rajta, s e tépelődéssel elütni nem az időt, hanem magát a történelmet, hogy a földcsuszamlás csupaszítja-e le, vagy az eső mossa-e ki a gáztól pufogó és bűzlő temetőkert csontjait. „Az eső nemcsak mos – mondja a falu gyógyszerésze a rejtélyes éjszakai kártyaparti közben a papnak –, ha Isten úgy látja jónak, hát letisztálja a csontjainkat. Ránk fér az ilyen utólagos öblögetés. Vagy mit szól ehhez a szakmabeli?” A válasz persze elmarad, hiszen „egy földgáztelep fölé összehordott faluban”, amely bármely pillanatban felrobbanhat, az előbbi kérdés meglehetősen hipotetikusnak tűnhet föl.
Az erdélyi próza kimagasló eredményeivel nem összemérve, de ezen a ponton összehasonlítva, azt láthatjuk, hogy Bágyoni könyve a regények azon kisebbségéhez tartozik, ahol a múlt nincs lezárva. A múltbeli történetek igen, s ezzel történelemmé is válnak nyomban, de valamely szimbólum vagy szürreális elem, a bonyolult utalásos rendszer révén máris hozzájuk illeszkedik a következő történet.
A század elején a Mezőségre telepített dunántúli nincstelenek, a sándorfalvi intermezzo, meg egy világháború után szintén odaérkező bukovinai székelyek, szombatos „zsidózók” és a háború utolsó szakaszában összeszedett, elhurcolt zsidók, a sárteleki – azaz, gondolom, nagysármási – őslakosok sorsa (ami rendszerint egyéni drámákban jelenik meg): ezek jelzik a bravúrosan egymásba épített történetcsokor közösségi szintjeit. A személyeseket pedig két közösségi ember története, Porkoláb Dánielé, a falu ügyvédjéé és mindeneséé; ez a hamarosan lezáruló szál. A másik a Kések idejéből ismert Jenei Vaskóé, aki szülőfaluja egyik történelmi hagyományának megfelelően, illetve azt követve az iskolában színjátékot, illetve bábjátékot rendez. (Az ősminta a Dersi Simó István bágyoni – a regénybeli bogárdi – iskolamester által rendezett nyilvános színielőadás a Rákóczi-szabadságharc idején, a faluszéli Keresztesmezőn.) A hivatalosaknak már a bábelőadás puszta ötlete sem rokonszenves. Tekintettel arra, hogy a bemutatandó bábjáték éppen az Übü király – egy múlt század végi parlamenti beszédből kölcsönözve a fordulatot: – némi csintalanságot mi sem tartunk kizártnak. Valószínűleg így vannak vele „Viktor elvtársék” is, ezért is kell a főhősnek megérkeznie Sártelekre, ahol egyetlen éjszaka és egyetlen nap alatt megtörténik vele és előtte a XX. század története, méghozzá több értelmezésben is, mint mondtam: lezáratlanul. A falut végpusztulás fenyegeti – de ez nem is olyan biztos; közben ünnepségre készülnek –, de talán nem fogják megtartani; akit hetek óta várnak a diáklázadásos Párizsból, azt az utolsó pillanatban a leleplezendő emlékmű alatti gödör mocsarából húzzák ki holtan, az arctalan funkcionáriusok és a háború opálos tekintetű árnyai viszont – akiket senki sem várt – megérkeznek. Az utolsó pillanatban mindenki mozog, ugrál, serénykedik, „vonaglik” – mint egy Fellini-film záróképében.
Kevésbé edzett olvasók talán fennakadnak a regény első negyedén, s a cselekménybonyolító képesség zavarának tekinthetik azt, amit mi túl nagy szigorral alkalmazott késleltetési technikának vélünk. Minden nyelvi elemnek megvan a maga funkciója, az aprólékos, tempózó táj- és környezetleíró mondatoknak, a szürrealista látomásoknak, a félig-meddig vagy egészen fiktív tárgyalási jegyzőkönyveknek, a dokumentarista szövegrészleteknek a hősök első világháborús emlékeivel, s az egész filmszerű vágástechnikának.
A tanulságokat nem kell még levonnunk – a regény gyakori visszautalásai a Kések idejére a történet folytatásának esélyeire utalnak. Három nyilvánvaló dologra azonban utalnunk kell még.
Bágyonit az erdélyi költészetben a népiek közé sorolták, pontosabban azok közé, akiknek sok közük van a hagyományokhoz. Nos, nincs tiszta népiség, különösen annak a szemében, akinek élete Tordához vagy Nagysármáshoz kötődött. A regény színtere valamelyest már a századfordulón urbanizálódott.
Bágyonit népisége nem egyszerűen egy hagyományrendszerhez, hanem emberek – méghozzá kiszolgáltatott emberek – közösségéhez köti. A regény egyik részlete a telepesek és az őslakosok dokumentatív módszerrel megidézett, egyszerre tragikus és groteszk ütközete a századfordulón. Ez is a népi mozgalom Kovács Imre-féle, az uradalmi cselédek, napszámosok és egyéb, egzisztenciális értelemben legalsóbb néprétegek ügyét vállaló irányzatát tünteti fel a Bágyoni-eszmény ősének, nem a germán modell híveit. (Az írói eszközök kérdése ettől elválasztandó – ma már kevesen képzelik azt, hogy a „népsorsot” népinek tekintett eszközökkel kötelező kifejezni.)
Egy időben népszerű tétel volt Budapesten, hogy az Erdélyből áttelepült írók kiégtek, mert elvesztették „nyelvüket” és „közösségüket”. Mint minden túlságosan kézenfekvő magyarázatnak, ennek is a mélyére kell néznünk. Mert lehet, hogy csak a távlatot keresték. S íme, Páskándi Géza, Bodor Ádám, Köntös-Szabó Zoltán, Csiki László, Bágyoni Szabó István megtalálta. Bágyoni 1984-ben, Kolozsváron kezdte el írni regényét, s 1994-ben fejezte be Budapesten. Talán keveset toldott hozzá az otthon írt szöveghez. De lehet, hogy éppen az a kevés tágította ki az értelmezés körét.
Notes: Keszeg Vilmos
A lovak és az emberek
 Megjelent: Helikon, 1998. február 10. IX. évf. 3. szám. pp. 15-16.
                                                                                  PoLíSsz, 84. 2005. május 


(A téma)
A lovak, bárhova hajtja-űzi őket gazdájuk, estére mindig haza(t)érnek. Ha meglazul, ha lekerül a kantár, ösztönükre bízzák magukat. Riasztja őket a távol, az idegen, vonzza az ismerős porta, istálló, jászol.
Gazdájuk nélkül megtértek hajdan Kürtös Kálmán lovai. Hazatért a zsidózókat elszállító Mózsi lova is. Talán a szökevény tót Pilka lova is hazaigyekezett volna, ha a golyók zápora el nem feledteti vele végleg visszavezető utat. Visszatért (volna) a megbolydult, elmenekült Zsók család kölcsönkért lova is. Nem igaz az, hogy gazdájukat követik a lovak – mondja az elköltözés elől az őrületbe menekülő Zsók Péter fia.
Milyen egyszerű az egyértelmű, az ösztönökbe, a vágyakba, az izmokba ivódott szabály. Nincs hívás, kihívás, csábítás, egyezkedés, lelkizés, okoskodás. Nincs útvesztő, nincs téves út, csak otthon van, alternatívák, megalkuvások nélkül, s a felszabaduló teljes biztonság.
Az ember? A lovasgazda? Mi lesz vele, ha megbolydul a föld, ha első vonalba küldik, ha hivatása távolra szólítja, ha szomszédai-barátai rendre elköltöznek mellőle? A szabadság, akár gyakorolja, akár áhítja az ember, vélt, lehetséges otthon felé lendíti a ráció és az ösztönök uralta ingát.
- Elmenve megmaradni? – emelte meg hangját Jenei.
- Igaz, logikai ficam.
- Kétágú villa, Ambrus mester, s félek, hogy inkább tudati. Megfoghatatlan valami, talán még fogalmunk sincs rá, de bízvást létezik a tudat alagcsöveiben, mert átsugárzik rajtunk, mert égeti talpunkat.

(Ki ez a Jenei Vaskó?)
Miért tűnik ismerősnek Jenei Vaskó? Találkoztunk már vele daróti arasznyi lakásában, amint a két studiosus diák, Cs M et J G és társai nevezetes 1707-es kollektájának példázatával készült szülőfaluja, Bogárd fiainak találkozójára. Az írott és az állandóan csiszolódó élő emlékezetből metaforákat és köréjük építhető történeteket válogat, hogy az ünnepi színpad reflektorfényében fel- és megismerjék övéi. A felpörgő emlékek nyomán emésztő indulatok parázslanak benne. A tudatban zajló történésekben alakja egyre élesebben körvonalazódik. Kiépül gyermekkori, tanítói, „mozgalmi”, szerkesztői múltja, a maga sajátos kapcsolatrendszereivel, a világhoz való viszonyulás etikája: az értelmiségi hivatástudat, felelősségérzet, a megsebzett önérzet. Ez a szerep, amelyet Jenei Vaskóval együtt a közép-európai értelmiségi egyenruhaként öltött magára és visel, jó ideje már, s a mögötte szerveződő szereptudat teljesen átitatja egyéniségét. Ez motiválja cselekedeteit, szavait, ítéleteit, termeli viszonyulásait, maró iróniáját, feltételekhez kötött derűjét. A tudati beállítottsága révén a szocium, a közösségi érdek és hasznosság szférájában határozza meg élete értelmét. Élete ezért állandó sebezhetőség, résen-lét, útja ingovány. Kora, környezete lépten-nyomon zúdítja rá a célirányosságot, az egyetemes emberi érdekeket megkerülő történéseket, eseményeket. S bár Jenei Vaskó nem tudja megfékezni a történelem kohójában termelődő káoszt, a maga és parányi „udvara” tudatában teremtett renddel igyekszik védekezni torzító hatásával szemben. (Kis tanítványaival Übü királyt gyakorolják, miközben a vidék „patkányai” szodomai tivornyát ülnek a falu erdejében.)
Hősnek csak konvencionálisan nevezhető vergődő ember. Nem elismerésre áhítozik, csupán lelkiismeretének megnyugtatására. Be kell látnia, hogy az áttekinthetetlen, szabályok nélküli, etikátlan küzdőtér a győzelemre nem kínál esélyt. E pályán mindenki vesztes; az alámerülő áldozat a maga módján, a sorskegyelt fanatikusok és bohócok a magukén. A történelem, az ember diadalútja célt vesztett, már nem alkalmas sem a bűn, sem az erény példázására.
Jenei Vaskó tragédiája, hogy védtelen az emlékekkel, az emlékezéssel szemben. Sőt, egyfajta Krúdy Gyulaként bármerre jár, mindenütt a múlt alagútjaiba téved. Félresiklott életek, italba, neurózis mélyére rejtett traumák, feldúlt életvilágok és életterek emlékeztetik mindegyre az előidők történéseire. Negatív, modern mítoszként azt sugallják ezek az emlékezések, hogy ezt a világot nem teremtették, hanem elrontották a titokzatos khtonikus lények. Jenei Vaskó kívül helyezkedik ezen a teremtéstörténeten, s bár következményei lépten-nyomon szemmel láthatóak, megkérdőjelezi e történések érvényességét. A valót a lehetséges torz megvalósulásaként láttatja. Mert a világ jelen esetben az és olyan, amit és ahogyan Jenei Vaskó tudomásul vesz és elrendez.

(A világ)
A (mezőségi) Sártelek a véletlen körülmények folytán másfél napra a világ középpontjává válik.
Jenei Vaskó egy készülő disszertáció tervével, sötét este érkezik ide Marosludas-Beszterce között közlekedő vicinálissal. Mögötte egy igazságtalan csatában elvesztett, parázsló világ. Bogárd, a bogárdi iskola, értelmes nebulóival, rögtönzött színpadával. A tanfelügyelőség szemében a cinkosság visszautasítása miatt kegyvesztetté vált tanár szívesen fogadja újabb száműzetését. Mindenütt jól érzi magát, ahol szükség van rá.
A rózsakertész emeleti szobájában, a kilátótoronyban csakhamar új világ nyílik meg előtte. A rövid idő alatt vonatok, emberek, sorsok, hírek találkoznak össze körülötte. Megkönnyebbülést, megváltást remélve Vaskó számára mindenki magával hozza traumáit, emlékeit, indulatait. Értelmetlen, oktalan és céltalan történések, a történelem melléktermékei, csúfondáros fricskái.
Az éjszakai kártyázás, tivornya rituális keret az emlékezéshez. Az öt személy hol fegyelmezetten, hol tehetetlenül, hol önmagát kínozva, hol társait kímélve önti ki magából a feltorlódott eseményeket. Nehéz eldönteni, hogy az öntudat kóros betegségének a tünete-e, vagy egyszerűen ébrenlétének bizonyítéka a lázas emlékezés. Hozadéka Jenei Vaskó számára értelmezési paradigma.
Az elnéptelenedett Mezőséget a földet birtokló arisztokrácia telepítette újra. A Kárpátokon túlról hozott olcsó munkaerő hamar gyökeret vert és népesedett az új hazában. A századfordulón újabb telepítési hullám vetett újabb családokat a mezőségi dombok közé. Ezúttal a magyar földművelési miniszter, Darányi Ignác forgatókönyve szerint, reformátusokat, katolikusokat és szombatosokat. Sártelek ettől kezdve újra és újra emberi élettel, megvont jogaival, anyagi javaival fizetett a megmaradásért, hol az államnak, hol a történelemnek. Az 1923-as román földreform érvénytelenítette a telepeseknek a magyar állammal kötött szerződését, három évtized után földönfutóvá tette az idegenbe telepedett családokat. A tanító-jogtudor Porkoláb végtagjait hagyta 1916-ban a fronton. Feleségét, Kabdebó Veronika asszonyt, akárcsak Erzsébet-Sára szüleit, a 126 szombatost puskagolyó pusztította el.
A második sárteleki napon felkavarodik a világ. A káoszban, az apokalipszis káoszában nincs remény, nincs támpont, nincs szabály. Titokzatos, ellenséges erők feszítik a földet és a lelket. Feltörni készül a felgyülemlett földgáz, elmozdul a szombatosok tetemét fedő domb, az asszonyok kapkodni kezdik hozzátartozóik kivetett csontjait. A falu központjában a kútból előkerül a falu hajdani orvosának, a Párizsból érkezett Sarkadi Vilinek és néger barátnőjének a hullája. Zsók Péter megőrül fia menekülési szándékát hallva, Porkoláb eszelős módon lövi ki a menekülők szekeréből a lovat. Élelmes ügynökök, rajoni képviselők, „patkány” Viktor elvtárs kultúrbrigádjának tagjai hullámzanak az iskola körül. A megőlt zsidók és szombatosok emlékművének avatása elmarad, a haifai hazalátogatók valahol félúton megtorpantak. Recsegő mikrofon tereli, rémíti az embereket. A robbanásveszély miatt leáll a forgalom, tilos a járműhasználat. Sártelek leválik a világról, elszigetelődik.
Tehet-e itt valaki valakiért valamit? Akár magáért is, Aligha. A történéseket, abszurditásuk miatt, sem megélni, sem megakadályozni, sem irányítani nem lehet. Az eszelősen csatangoló emberek hasonlatosak a ketrec rácsainak oltalmába menekülő farkaskutyához. Tehernek érzik azt, hogy dönteniük, ítélkezniük, cselekedniük kell. Vannak napok a történelemben, amikor nemcsak a törvény, hanem az erkölcsi igazságszolgáltatás is szünetel. Ilyenkor érvénytelen mindaz, amit a méltóságról, a helytállásról, a felelősségről, a hűségről, a tudat irracionális átszervezéséről, a hitről tudunk és vélünk.
Bágyoni Szabó István két ilyen napot örökít meg. A kötetnek ezért vannak ilyen tanulságai, mint aki – mint a ló – megtér szülőföldjére, az áldozatul esik; aki patkány módra él, annak hatalma és tekintélye van.

(A regény)
Bágyoni Szabó István úgy ír regényt, hogy messze elkerüli a regényesítés konvencióit. Különböző idősíkok, tématömbök, egyéni sorsok mozaikjai látszólag önkényesen kerülnek egymás mellé. A regény hősei úgy élnek egymástól térben és időben távol, de egyazon regény világában, hogy mit sem tudnak egymásról. Bágyoni Szabó István könyve valójában a tudat regénye. Egyedüli szereplője tulajdonképpen Jenei Vaskó, történése pedig az emlékezés, illetve a mások emlékeivel és indulataival való feltöltődés. A regényt szervező latens elv a két nap kronologi(k)ája, az emlékezések, reflexiók és történések rendje. A tudati világ és a külvilág folytonosan kommunikál egymással. E kommunikáció egyik, a metatextust is szervező formája a történeteknek vissza-visszatérő metaforák alá gyűjtése. Ez az eljárás egyúttal Jenei Vaskó értelmezési paradigmáit teszi explicitté.
Ehhez csupán annyit tegyünk még hozzá, hogy rendhagyó a regény szövegesítése. A szerző a legkülönbözőbb beszédmódokat váltogatja. A különböző szövegtípusok sajátos perspektívát kínálnak az eseményekre való rálátáshoz, az olvasót kényszerítve arra, hogy az intertextualitás nyújtotta információt átkódolja a maga nyelvére. Olykor egy-egy epizód életkép- vagy novellaszerű narráció. A szombatosok tragédiájának mozzanatait fiktív törvényszéki jegyzőkönyv követi nyomon. Néha pedig balladai hangvételű szabadversbe szerveződnek az élmények.
Bágyoni Szabó István regénye magán viseli az erdélyiség bélyegét. A prózának abba a vonulatába tartozik, amely egy tudatosan vállalt és őrzött élményanyag művészi feldolgozásához keres adekvát formai és poétikai megoldásokat (Király László, Páskándi Géza, Szávai Géza).