Elszabadult konténerek. Naplóregény 1986-89
Contributors: borító: Árkossy István
Publisher: IJK Irodalmi Jelen Könyvek
Published: 2005
Place of publication: Arad
ISBN-13: 9737648013
First sentence: Gittai István
A legsötétebb évek naplóregénye
Mindig is remélni, hinni mertem ama erdélyi magyar írói bátorságot, tettet, amelynek egyik szeletét most nyújtotta át olvasóinak Bágyoni Szabó István, Elszabadult konténerek című naplóregényének formájában. Az aradi Irodalmi Jelen Könyvek Kiadó jóvoltából 2005 karácsonyára megjelentetett közel kétszáz oldalas kötetben a szerző az 1986–89 közötti három esztendő történéseit veti papírra. Titokban. A jelzett időszakban a szerző kolozsvári értelmiségiként – az Utunk című irodalmi hetilap munkatársaként – belülnézetből láttatja az erdélyi magyar kultúrát, az értelmiségi közérzetet. „Kenéz Feri »kivettetett«, mármint az alapszervezetből. A gyűlésről kitotyogó Balogh Edgár mondja az írószövetség pénztárosának, Bajka Marikának: »Fáj a lelkem, megint fáj. Elment Kocsis, el Csiki, most Kenézt és Bágyonit kellett megfosztanunk a tagságtól… Mióta mondom, miért nem lehet az MSZMP-be automatikusan átjegyezni őket!« Elállt a lélegzetem. Rólam egyelőre még szó sincs, uraim! És máris? Szegény Edgár bácsi vajon miért nem tudja, hogy a fenyőpálinkát nem mérik együtt a fenyőtobozzal? A pálinka meghozhatja a jókedvet, de a fenyőerdőt nem… Az a pártnak nevezett valami, amibe édesapáinkat besorolták, az a Kós Károlyék, Kurkó Gyárfásék, Mikó Imréék képviselte »erdélyi megmaradás« szervezete a valamikori Magyar Népi Szövetség volt. (Ezt olvasztották be 1948– 49 körül a nagy romániai gyűjtőpártba, bele is haltak rengetegen.)” (1987. november 26., csütörtök)
Továbbá barátai, kollégái, ismerősei, szomszédai, szűkebb és tágabb családjának tagjai ügyes-bajos dolgait, magánéleti mozzanatait, a hatalom packázásait villantja fel hol távirati stílusban, hol kimerítő alapossággal: „…és azok közül az egyik »mozgó alak«, az ifjú Sălăjan valamivel tíz előtt lépett ki mosolyogva: »Gratulálok az édesapának, Dávidot 9.40-kor emeltük ki és fürösztöttük meg… Ép, egészséges lurkó, 50 centiméter hosszú, 2700 gramm.« A világ valamennyi távirati irodájának illene tudni ezt…” (1988. július 1., péntek)
Természetesen magánélete vonatkozásában sem rejti véka alá kudarcait, miként örömeit sem. Az első naplóbejegyzési dátum 1986. október 23., Kolozsvár, az 1956-os magyar forradalom harmincadik évfordulója, míg az utolsó naplóoldal dátuma 1989. szeptember 12., Budapest. A közel három esztendőn átívelő napló valójában a szerző és családja kivándorlási kálváriáját örökíti meg. A diktatúra balkáni játékszabályairól éppúgy lehull a lepel, mint a folyóirat-szerkesztés elvtársi kulisszatitkairól. Közel húsz esztendő távlatából is hátborzongatóak a Létay Lajos-félék „jellemábrázolásai”. S nem kevésbé elcsüggesztő jelenség a jó tollú írók-költők önpusztító alkoholizmusával szembesülni. Akkoriban hallottam volt, s most újra eszembe villan a szentencia: „A szocializmusnak két útja van: az egyik az alkoholizmus, a másik járhatatlan.”
A felszakadó sebek dacára mondom, mégiscsak férfias, derék dolog, hogy világra jött – ha megkésve is – e Bágyoni-féle naplóregény. Hiszen ami akkoriban velünk Erdélyben megtörtént, azt sem elfeledni, sem elhallgatni nem lehet. S ha jól belegondolok, talán még szerencsésebb is, hogy másfél évtizednyit érlelődött e regény. Mind írói, mind olvasói szempontból ízletesebbé és nemesebbé minősült a „téma”. Távolabbról az erdőrengeteg is betekinthetőbb. És olvasmányként is izgalmasabb megélt közelmúltunk története. E könyvnek – meggyőződésem – meg kellett születnie. Amiképpen a szerző Dávid fiának is. Folytonosságunk érdekében. Hitelességünk érdekében. Amiképpen makulátlanul és zsengezölden tör fel a hólé átitatta földből a napfénybe bódult fűszál. Tessék felhajtani és elolvasni a szóban forgó kötetet. Hiszen minden pénzt, időt és fáradságot megér ez a könyv.
(Megjelent: VÁRAD, 2006/4. lapszám)
Description: BÁGYONI SZABÓ ISTVÁN
(Fülszöveg)

A romániai magyar értelmiség kálváriájának dokumentuma ez a naplóregény. Az otthonról a hazába kivándorló író és szerkesztő átéli a korszak értelem sorvasztó, testet és lelket roncsoló diktatúrájának poklát, a múlt század utolsó két évtizedében. Az átélt valóságot nem lehet közömbösen a történelem szemétkosarába seperni, hiszen az akkor megtörténtek utóhatásait még máig sem tudta kiheverni a létéért, nemzeti megmaradásáért küzdő értelmiség. Bágyoni Szabó István igaz naplójában találkozunk azokkal az ismert magyar írókkal, művészekkel, akik megpróbáltak kiutat keresni ebből a horizont nélküli sötét világból. Az egyetlen támasz, fényt sugárzó remény számukra végül is a család maradt. A család, mely bölcsője lesz a jövőnek, azáltal, hogy egy új emberpalánta öntudatra ébredése immár a szabad világban történhet. Mint minden naplóregény, a szerző intim gondolatainak, szubjektív meglátásainak hordozója is. Ezáltal még közvetlenebbnek és őszintébbnek érezzük a lírai szépségű vallomásokban vagy a drámai fordulatokat sejtető részletekben feltörő emlékeit.
Notes: Láng Gusztáv


Vonzások és taszítások

/Megjelent: az aradi 
Irodalmi Jelen 2006. áprilisi sz-ban/

A napló a dokumentum-próza egyik válfaja; a regény a fikciós elbeszéléseké. Tűz és víz tehát. Természetesen írtak már napló-formában regényt (nem is keveset), de olyankor az olvasó kezdettől tudja, hogy a naplóíró kitalált személy, s naplója – bármennyi „igaz” elemet tartalmaz, esetleg éppen a szerző életéből – szintén csak „kitalált”, azaz fiktív lehet. 
Az Elszabadult konténerek, Bágyoni Szabó István „naplóregénye” ezzel épp ellentétes hatást tesz az olvasóra. Lehet, hogy dokumentumnak nem teljesen hű, azaz nem biztos, hogy egy bizonyos napra datált egy bizonyos esemény éppen akkor történt – de nincs kétségünk az iránt, hogy valóban megtörtént, s valóban úgy, ahogy a (valóságos? képzeletbeli?) napló megörökítette. A szöveg regényességét kétségtelenül érzékeli az olvasó, elsősorban megmunkáltsága miatt; napi feljegyzéseket ritkán vet papírra valaki annyi műgonddal, költői hatásokra ügyelve, mint ennek a könyvnek a szerzője. Az olvasó azt is tetten éri (igaz, ritkán), hogy a szerző olyan szavakkal, fordulatokkal is él, melyek csak jóval később, „pest-budai lakosként” szivároghattak belső-erdélyi beszédébe, az utólagos stilizáció árulkodó jeleként. (S ezt egy kicsit a műgond ernyedésének is tekinthetjük; a naplóregény elbeszélőjének a hitelesség érdekében nem szabadna kizökkennie a napi feljegyzések időrendjéből.)

Mindezzel együtt az Elszabadult konténerek újdonságot jelent az erdélyi magyar prózában. Két vonatkozásban is. Egyik a romániai diktatúra, a „Ceauşescu-rendszer” hétköznapi valóságának a bemutatása, a fűtetlen lakások és az élelmiszerhiány kínjaitól a bürokráciának való kiszolgáltatottságig. Ez nyilván nem Bágyoni Szabó István kizárólagos élménye, kor- és írótársait azonban a szigorú cenzúra annak idején megakadályozta egyenes  ábrázolásában. Kérdés, hogy a diktatúra bukása után – közvetlenül utána – miért nem jelentkezett sűrűbben ez a téma az irodalomban. (Magam csak Sütő András naplójára, Szabó Gyula emlékezéseire utalhatok, bár persze lehet, hogy ismereteim hézagosak. S e két mű is elsősorban az irodalom és a hozzá kapcsolódó közélet krónikája, nem a „közember” életfeltételeinek rajza.) Meglehet, a diktatúrában kialakult írói „beszédmódok” tovább éléséről beszélhetünk, amin azt értem – az öncenzúra akár jótékonynak is nevezhető hatásaként –, hogy az erdélyi író kereste (a legjobbak meg is találták néha) azt a többszörös áttételt, mely ha a diktatúra tényszerűségét nem is, de a benne élők közérzetét kifejezhette. Ami – ezért neveztem jótékonynak ezt a kényszert – egy olyan szimbolikát fejlesztett ki, mely a valóság közvetlen dokumentálása helyett a szabadság és az emberi méltóság egyetemes kérdéseihez kapcsolhatta a köznapok nyomorúságát; amit korrajzban vesztett, visszanyerte művészi általánosításban. (Legkorábbi olvasmány-példám erre az áttételességre Bodor Ádám Sinistra körzete, utolsó pedig – és ez már a diktatúra bukása után íródott és jelent meg, a mondott beszédmód folytonosságának tanúságaként! – Bálint Tibor Bábeli toronyháza.) 

A másik vonatkozás messzebbre vezet. Ez a kivándorlás kérdése. Az erdélyi irodalomban kezdettől hol kimondott, hol kimondatlan erkölcsi parancsként élt a szülőföldhöz való hűség eszméje. Első megfogalmazója Reményik Sándor volt nagy hatású Végvári verseiben, majd rögtön utána Kós Károly hirdette meg a Kiáltó Szóban: „Aki pedig elindult a vizek mentén, az többé ide nem jöhet vissza, aki közülünk elmegy, az ne is kívánkozzék közénk vissza valaha; annak itt helye nem lesz soha és jussa sem lesz annak.” E kemény szavak hatása óriási volt és évtizedekre terjedt. Hozzájuk tartotta magát a kisebbségi sorsot vállaló erdélyi értelmiségi, és szerintük ítélte meg az erdélyi közvélemény (melyet persze ugyancsak az értelmiség irányított) „a vizek mentén” távozókat. Ez a megítélés, mint a közvélemény ilyetén aktusai általában, szelektív volt; a nagyok, a jelesek (Áprily, Makkai, Tamási) könnyen nyertek távozásukért legalább hallgatólagos feloldozást. Már csak azért is, mert műveik erdélyi mivoltára feltétlen szüksége volt a transzszilván öntudatnak; egy állandó frusztrációknak kitett közösség csak bizonyos határig képes – identitásának válsága nélkül – elviselni a veszteségeit. Bágyoni Szabó naplóregénye hitelesen rögzíti a folyamatot, melynek során a közvéleménynek ez a várható ítélete interiorizálódik (a „belső cenzúra” működésének logikája szerint), a fölöttes Én gerjesztette bűntudattá. S amikor a döntés véglegessé és visszavonhatatlanná válik, beindulnak az „elhárító mechanizmusok” – a napló számos helyén sorolja az elbeszélő azokat a mellőzéseket, vagy éppen sérelmeket , melyek „otthoni” helyzetét úgymond tarthatatlanná teszik. 

Ezek igazságtartalmát persze nem lehet megítélni, hiszen a napló tárgyi hűsége és a regény fikciós volta egyformán kétségessé teszi a tagadást is, az állítást is. Nem a szerző szavahihetőségéről van szó tehát, hanem a narratív forma közlési horizontjáról. (A költő sohasem hazudik – mondta Spencer –, mert sohasem mond igazat.) Egyben azonban nem kételkedhetünk (mert ebbeli kételyünket nem az ellenőrizhető – és ugyanakkor ellenőrizhetetlen – tények oszlatják el, hanem az elbeszélés formális „valószerűsége”), éspedig az elbeszélő őszinteségében; abban, hogy számára, az ő belső nézőpontja szerint így történtek az események. S ez fogalmaztatja meg az olvasóval a kérdést: vajon az a közösség, mely külső és belső ítélettel sújtja a kivándorlót, mit tett megtartásáért? Vagy – tekintettel a diktatúrára – mit tudott tenni, mit tehetett volna ennek érdekében? Kétségtelen, hogy a valami elől menekülő, a közösség megtartó szándékát hiányoló kivándorló valamit keres új lakhelyén, valamit, ami kárpótolja otthoni hiányaiért. Kérdés, hogy megtalálja-e. 

Az Elszabadult konténerek erre csak részben válaszol. A megtartó erejét elvesztett „otthoni” környezet szubjektív nézőpontú rajza ugyan részletes (bár e sorok írója ezt csak nehezen ítélheti meg, hiszen valaha ugyanabban a körben élt és mozgott, s egy-egy szereplő neve elég számára, hogy embert, jellemet és magatartás-mintát idézzen fel emlékezetében), a másik, a „befogadó” közegre utaló feljegyzések azonban , ha vezette tovább naplóját Bágyoni Szabó István, de ha igen, nem volna érdektelen megírnia egy másik könyvet, naplóregényt a konténerek megérkezéséről; arról, hogy csak „megkerültek-e”, vagy célba is érkeztek. Hogy mennyi volt az érkezést követő felszabadulás és elégtétel, és mennyi a csalódás – mert a bevándorló élete e két érzület között hullámzik, talán haláláig.