LATHUND FÖR AMBITIÖSA KATTER, DEL  1
Subtitle: Metamorfoser enligt Ovidius, Kafka och Oravsky : en nervkittlande historisk krönika kring uppklarade och ouppklarade brott
Edition: 1:a
Series: Diptyk tillsammans med LATHUND FÖR AMBITIÖSA KATTER, DEL  2 : Rhapsody in blue and yellow för blågula och rödgröna katters ett till flera in- och utandningsorgan : en nervkittlande historisk krönika kring ouppklarade och uppklarade brott
Publisher: Bokförlaget h:ström - Text & Kultur
Published: 2002
Place of publication: Umeå
Number of pages: 362
First sentence: Det är ett av de dyraste utgivna svenska bokmanuskript du nu i bokform håller i din hand.
Description: ” Från Astrid till Lindgren”/”Astri mi! Berättelsen” är inte den första av mina böcker som någon makthavare, dold eller öppen, velat förbjuda. Jag har varit med om ett publiceringsförbud tidigare. Men först en annan röst: 
”Det är rädslan att dö som får mig att tiga. Det är tvånget att tiga som får mig att gråta. För säger jag vad jag vill kommer jag att dö. Och därför gråter jag. Och tiger.” Med dessa ord börjar inlägget ”Från Astrid till Lindgren - en bok som tystats och stoppats på webloggen ”Orden som tystats”. Författaren till inlägget skriver följande om bloggen: ”Sverige är ett land där yttrandefrihet, tryckfrihet och åsiktsfrihet skall råda. Varför gör det då inte det? Jag som bloggar här är författare, medförfattare, adaptör, korrekturläsare, översättare och människa och har en dröm om att kunna få säga, skriva och tycka vad jag vill, utan att människor med pengar ska hindra mig från det. Läs inläggen och begrunda. Ibland undrar jag om det som händer är sant. Eller om min värld bara är en ond dröm.” Sagde författare har anledning att vädra sina åsikter om den beskurna tryckfriheten eftersom… 
Var så god, här är hennes inlägg: ”Det verkar som att alla är köpta av någon. Alla arbetar för någon annan och gör det för att överleva. Jag är en av dem, alla de där anonyma du ser när du rör dig bland människor. Vi finns där överallt, vi anonyma, osynliga, de du inte känner men som finns i alla fall. 
För ett år sedan blev jag ombedd att tillsammans med Vladimir Oravsky och Kurt Peter Larsen göra en adaption på ett teatermanus och musikalmanus till romanform. Manusen var skrivna av ovan nämnda författare, och handlade om Astrid Lindgrens unga år. Naturligtvis kände jag mig hedrad och såg fram emot uppgiften. 
Oravsky redogjorde för mig om hur en tidigare omarbetning stoppats innan utgivningen. Den obesvarade frågan var av vem och framför allt varför? Jag blev mycket nyfiken då jag aldrig hört talas om att någon stoppat en bok, förutom då böcker bränts och förbjudits, till exempel under nazi-regimen i 30-talets Tyskland. Detta kunde väl inte ske i Sverige? Har vi inte yttrandefrihet och tryckfrihet här? Redogörelsen skrämde mig men skapade samtidigt en vilja att göra något. Kanske var den ursprungliga omarbetningen inte tillräckligt bra? 
En fråga som mer och mer väcktes hos mig under arbetet tillsammans med Oravsky och Larsen var varför? Vad fanns det som någon inte gillade? Fanns det något provocerande i texterna? Något ofördelaktigt? Elakt? Kanske sexuellt? Ingenting. Ingenting alls som inte stämde eller som försatte Astrid Lindgren i någon som helst dålig dager. Tvärtom. Det var en berättelse om en ung kvinnas uppväxt, graviditet och kamp att få ekonomin att gå ihop som ensamstående med ett barn i 20-talets Sverige. Inget märkligt. En roman full av glädje, humor och spänning. Vi har sett storyn tidigare i mängder av olika former. Tydligen uppfattades ändå den tidigare versionen, vilken jag fick läsa långt efter att mitt, Vladimirs och Kurts manus var klart, som olämplig för publicering, då boken ett flertal gånger stoppades av någon som inte ville se den glädja en stor läsarskara. 
Ett antal förläggare som var intresserade av utgivning, hindrades på olika sätt från att ge ut romanen. När jag senare, efter att vår omarbetning trycktes, fick möjlighet att läsa den tidigare omskrivningen förvånades jag ännu mer, då denna på inget sätt var annat än en ren hyllning till ett starkt kvinnoöde, i detta fall personifierat av Astrid Lindgren.  
Att en av flera förläggare antagen roman kan stoppas gör mig rädd. För jag inbillade mig, i min stora naivitet, att jag levde i ett land där yttrandefriheten råder men tydligen har jag fel. Den som har pengar styr. Om det var familjen Lindgren/Nyman som ville stoppa boken så hade de gott om den varan. De tjänar pengar på en avliden släkting, säljer dockor, barntrosor, kläder, attiraljer i olika former. Allt för att tjäna pengar på en författarinna som en gång med all sannolikhet inte ville detta. Jag tror att Astrid Lindgren skrev böcker för att hon älskade barn och en bra berättelse, inte för att sälja barnunderkläder med Pippi Långstrump-figurer. 
Till slut kom vår bok ändå ut. Det blev en förläggare som vågade sig på utgivningen. Själv har jag dock valt att inte skylta med mitt namn. Att uppträda anonymt. Skulle du vilja skylta med ditt namn när en Katla-drake när som helst kan spruta sin eld över dig och tysta dina ord kanske för många år framöver? Varje nästa gång som du öppnar munnen, eller tar fram pennan, eller skrivmaskinen, eller datorn, eller gatukritan … 
Den anonyme medförfattaren till Från Astrid till Lindgren”
Vetenskapsnyheter, måndagen 31 mars 2008: ” Den interna kritiken är hård från forskare och lärare vid Stockholms universitet mot att Nordiska Konfuciusinstitutet tillåts bedriva undervisning på Stockholms universitet. Institutet är underställt det kinesiska kommunistpartiet och den akademiska friheten är hotad, enligt kritikerna. Tom Hart, tidigare föreståndare för Centrum för Stillahavs- och Asien-Studier på Stockholms universitet som bidragit med en kvarts miljon årligen av sina anslag till Konfuciusinstitutet, är öppet kritisk till att institutet tillåts verka på universitetet. 'Det är mycket tydligt att konfuciusinstituten är formellt självständiga. Men det är klart att de är underställda kommunistpartiets propagandadepartement bland annat. Det är inte friskt att det ska vara på det viset.' Tom Hart är numera professor vid Handelshögskolan i Stockholm och den enda kritiker som vågar uttala sig officiellt. Övriga personer Vetenskapsradion varit i kontakt med kräver att få vara anonyma…” Man skulle kunna tro att detta utspelar sig i Kina. Men det är alltså i Sverige. Att Tom Hart inte är född svensk utan amerikan, har du säkerligen räknat ut redan.
År 1934 flydde Stefan Zweig från Tyskland till Österrike för att han i sin naivitet trodde att han där var säker för Hitler. År 1935 hade Richard Strauss opera ”Die schweigsame Frau” premiär i Dresden under ledning av den skamlöst opportune nazisympatisören Karl (August Leopold) Böhm. Det var planerat att höga nazipampar, inklusive självaste Hitler, skulle närvara vid galapremiären, men Hitler och Goebbels bojkottade denna, eftersom Strauss vägrade att låta avlägsna librettisten, juden Stefan Zweigs namn från affischen. Efter tre föreställningar var detta dock inte längre nödvändigt eftersom operan förbjöds helt. År 1936 skrev Stefan Zweig sitt viktiga verk ” Castellio gegen Calvin oder ein Gewissen gegen die Gewalt” och man behöver inte vara anställd på en svensk kulturredaktion för att räkna ut att detta historiska arbete beskrev även den tid som just höll på att förföra och förråda Tyskland. ”Castellio gegen Calvin oder ein Gewissen gegen die Gewalt” är översatt till så gott som alla språk, inklusive slovakiska et cetera, alltså även de språk som talades i länder som övervakades av kommunismens antiimperialistiska diktatur. På Pippi Långstrumps modersmål, heter detta viktiga verk   ”Våld och rätt : Castellio contra Calvin ” . Zweigs titel ”… ein Gewissen gegen die Gewalt” betyder visserligen ”… samvetet mot våldet (makten, förtrycket) men med hänsyn till att Pippis ursprungliga maning till den Starke Adolf vilken hon brottades mot bortcensurerades, borde vi vara glada även för denna, något förvridna version. Det kunde ha varit värre: tänk att Pippi utsattes för censur i november 1945, och då var den Starke Adolf inte bara besegrad, utan även åtminstone sedan ett halvt år död och kremerad. 
Trots att reformatorn John Calvin tvingades att fly från Paris och senare även utvisades från Genève, blev han själv en oresonlig despot med ”händerna droppande av Servetus blod” som Sebastian Castellio uttryckte det. I sin stridskrift ”De haereticis, an sint persequendi” fritt översatt ”Bör kättare förföljas”, skriver Castellio “Eftersom Servus kämpade med förnuft och penna så borde han även bemötas med förnuft och penna.” Castellio försvarar tankens frihet mot tyranniets ok även med Calvins egna ord: “Det är okristligt att använda sig av tumskruvar mot de som blev fördrivna från kyrkan och förneka dem rättigheter tillhörande hela mänskligheten.” Fast dessa skrev Calvin under tiden han själv var förföljd. Då av katolska kyrkan. ”Att söka sanningen och yttra vad man tror är sant kan aldrig vara ett brott. Ingen får påtvingas en övertygelse. Att ha en övertygelse står var och en fritt”, skrev Sebastian Castellio. För 457 år sedan...   
Vid en omröstning anordnad av Svenska Publicistklubben 1999 korades Vilhelm Moberg till 1900-talets främsta journalist i Sverige. Anledningen var naturligtvis att Moberg kunde formulera sig, men detta skulle knappast räcka till god journalistik om han inte tog ställning och demonstrerade sitt engagemang för de fall han skrev om, något som även Anna-Karin Carlstoft Bramell framhäver redan i titeln på sin avhandling ”Vilhelm Moberg tar ställning: en studie av hans journalistik och tidsaktuella diktning”. Redan på Mobergs första arbetsplats, Wadstena Läns Tidning, kände sig Moberg att sluta efter att tidningens ägare avlägsnat ett kort tillkännagivande om ägarens släkting mot Mobergs vilja. Moberg censurerades i radio och Dagens Nyheter och andra tidningar betackade sig för att skaka arbetshand med honom. Det är obegripligt att det fanns och fortfarande finns översittare som tror att det går att stoppa en människa med talang, brinnande intresse och ett mål. Dessa måste vara lika historielösa som psykiskt instabila. Moberg fick ändå publicera sig som få andra och symptomatiskt nog var det Torgny Segerstedt som erbjöd plats åt Mobergs i DN refuserade material i Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning. På grund av sitt sociala patos och engagemang i flera rättsaffärer fick Moberg vid fler än ett tillfälle finna sig i att bli kallad rättshaverist. Hur annars? 
Den svenska tidningsfloran under andra världskriget omfattade alltifrån den pronazistiska tidningen Dagsposten   som hade Teodor Telander som chefredaktör till Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning och som leddes av Torgny Segerstedt mellan åren 1917 - 1945. Under Segerstedts tid blev tidningen aktad och internationellt känd på grund av Segerstedts kritik riktad mot Hitler och Nazityskland, och som han påbörjade så tidigt som redan år 1933. Vissa av Segerstedts artiklar lästes upp i engelsk radio samma dag som de publicerats, och i Norge betraktades han som en folkhjälte. Men i Sverige var varken hans tidning eller Torgny Segerstedt själv helt igenom uppskattade, tvärtom… Tidningen bojkottades av annonsörerna, inte mindre än fyra av tidningens nummer konfiskerades efter regeringens beslut (vissa källor uppger att inte mindre än åtta nummer har beslagtagits) och Segerstedt kallades upp till kung Gustaf V för att ta emot regentens varningar. Segerstedt motreaktion var ” Jag skriver bara det mitt samvete säger mig”.   
En ny lag som klubbades igenom den 23 januari 2008, innebär att intagna på fängelser ska kunna nekas läsa tidningar, tidskrifter och böcker som äventyrar säkerheten på anstalterna eller motverkar den behandling som den inskrivne går igenom. Det har rest hur många motröster som helst, som exempelvis att detta kan leda till kränkningar av de intagnas rätt till informationsfrihet enligt Sveriges grundlag och även Europakonvention. Jag håller med och tillägger att det kunde ha varit värre. Det kunde ha varit så att tidningar, tidskrifter och böcker som äventyrar säkerheten på anstalterna eller motverkar den behandling som den inskrivne går eller skall gå igenom skulle förbjudas att tryckas eller till och med skrivas. I ett pressmeddelande från riksdagen meddelade socialdemokraterna, vänsterpartiet och miljöpartiet tillsammans att: ”...lagändringen inte ger någon klarhet om vilken litteratur som ska anses vara opassande läsning, utan den frågan överlämnas till kriminalvårdens personal att bestämma.” Och samma godtycklighet och rättsosäkerhet skulle kunna råda i fråga om det totala förbudet. Fast det är klart: för det behövs det ingen lag. Allt som krävs är en stark position i samhället och ett fett arv.   
” Från Astrid till Lindgren”/”Astri mi! Berättelsen” är inte den första av mina böcker som någon makthavare, dold eller öppen, velat förbjuda. Jag har varit med om ett publiceringsförbud tidigare. Eller, för att uttrycka mig mera precist; jag har varit med om ett försök att hindra mig från att publicera mig tidigare: ”Lathund för ambitiösa katter”™ 
”Lathund för ambitiösa katter”™ är ett av de dyraste utgivna svenska bokmanuskripten. Skulle jag ha lyssnat på mina överordnades censurerande råd och dragit in manuskriptet från mitt förlags utgivningslista skulle jag sannolikt ha behållit mitt arbete i ytterligare sju år. Med min årslön skulle jag då ha tjänat kring 4,5 miljoner svenska kronor. Jag har klättrat över järnridåbarriären eftersom jag aldrig tyckte om inskränkta miljöer och unken luft och jag har snäst åt mina mörkläggande överordnades beordran av samma anledning. Jag lät mig sparkas och nöjde mig med att jag därmed bara fick 1,9 miljoner för manuskriptet. 
Klockan var 00:36 den 30 november 2001, Karl XII-dagen, och jag var kulturchef i Umeå, en främmande bakterie i den renrasiga kulturfloran. 
Klockan var 00:36 den 30 november 2001, Karl XII-dagen, och jag mailade det nedan tryckta mailet till Umeå kommun kulturnämndens Helan och Halvan, Marie-Louise Rönnmark, ordförande och Anna-Karin Sjöstrand, vice ordförande. 
Hej Marie-Louise och Anna-Karin, 
Snart kommer jag ut med en ny bok eller nya böcker. Boken är nämligen uppdelad i två delar: ”Vladimir Aurum Oravskys Lathund för ambitiösa katter ™ – Del I: Metamorfoser enligt Ovidius, Kafka och Oravsky – En nervkittlande historisk krönika kring ouppklarade och uppklarade brott” och ”Vladimir Aurum Oravskys Lathund för ambitiösa katter ™ – Del II: Rhapsody in blue and yellow för blågula och rödgröna katters ett till flera in- och utandningsorgan. En nervkittlande historisk krönika kring uppklarade och ouppklarade brott.” Lathunden är författad och berättad av en katt som lystrar till namnet Katla He(b)be och boken kan leda tankarna till Ovidius, Franz Kafka, Boris Vian, Anthony Burgess, James Joyce, Jonathan Swift, Willy Kyrklund, Harry Järv, Thomas Pynchon, Jean-Luc Godard, Federico Fellini, Monty Python, Jeff Koons, Andy Warhol, Dean Ray Koontz, Francisco de Goya, Pier Paolo Pasolini, Bernardo Bertolucci, Nagisa Oshima, Frank Zappa, Kinky Friedman, Henry Miller, Charles Baudelaire, Comte de Lautréamont, François Rabelais, Johann Sebastian Bach, Laurence Sterne och lord Chesterfield, om vars brev till en illegitim son den beläste doktor Samuel Johnson skrev att de ”lärde ut en skökas moral och en dansmästares seder” samt att om man bara tog bort omoralen ur dem, kunde man inte tänka sig någon bättre handbok i goda manér. Detta kan betyda att det återigen kan finnas folk som plockar fram meningar eller till och med hela sidor som de kommer att slunga mot Dig Marie-Louise, Dig Anna-Karin eller mig. Att vissa människor föreställer sig att ni skulle bära ansvar för mina tankar, tankar som jag producerar på min fritid, är för mig som värnar om tankefrihet och andra demokratiska värden svårsmältbart, men jag tycker att vi bör ha ett svar i beredskap när någon kommer med sin fråga och sina orimliga krav. Själv kan jag hänvisa till många avsnitt i böckernas inre, exempelvis det här: 
Mina ovanantecknade iakttagelser präglas av vad Espen Aarseth kallar ergodicitet, det vill säga, du kan zappa mellan dem i den ordning som passar dig bäst, eller ännu bättre i många olika ordningar så att du tvingar min text att avge många gömda, dock ack så avslöjande kopplingar och fortsättningar. Du vinner på det eftersom du får veta mer. Du får tillträde till klubben som sitter med vetskap. På det viset hittar du även en förmildrande balans i mina framställningar. Du upptäcker att jag har en vilja att förstå även sådana ståndpunkter och handlingar som jag hårt kritiserar och obarmhärtigt fördömer. Du får syn på en ännu högre grad av trovärdighet på det jag nedtecknat när du blir varse om att min glödgade indignation över vissa handlingar söker svalka i förklaringen att de begicks av människor som bara inte visste bättre. 
Det jag sagt var inte bara guld, det mesta var nog bly. Men är inte just bly mycket, mycket tungt vägande? 
Katlas Lathund är ingen lättillgänglig bok. Den är strukturerad på ett sätt som bara mycket ihärdiga spanare kommer att ta sig genom: Jag tänkte, att om jag någon gång kommer att skriva mina memoarer så måste det här brevet komma med. Mitt liv ser ut som Antonio Gaudís iögonfallande skulpturala Sagrada Familia eller Parc Güell i Barcelona. Det mesta är vildsint ornamentalt och jugendböljande med handmålade och handkrossade kakelplattor inmurade i bänkar och balustrader, så att kakelmosaikens ursprungliga mönster bevaras.
Hur skall då mina hågkomstanteckningar se ut? Vad är det för princip pusslet skall samlas efter? Remember the Alamo ! Hur många gånger har inte detta fort i San Antonio blivit restaurerat? 
Och myten gav det gång på gång ett nytt utseende som tolkas och omtolkas av historieforskare och historieförfalskare. Säg den positiva egenskap som inte tillskrivs Davy Crockett? 
Nedan återger jag de avsnitt i vilka jag nämner Umeå eller min anställning. Självklart föredrar jag att de skall finnas med i Lathunden, men skulle jag inte vilja lyssna på era råd, så skulle jag inte visa dessa avsnitt för er innan boken/böckerna går i tryck. 
Lördagen den 1 december träffades Anna-Karin Sjöstrand och jag på ett galleri. AK var undvikande, så jag ringde upp henne på förmiddagen dagen därpå, söndagen den 2 december, och frågade henne om det hade hänt något mellan oss eller om jag bara inbillade mig att hennes klädsamma kyla var mindre värmande än vanligt? Hon svarade genom att fråga, har inte Marie-Louise ringt till dig? Nej, svarade jag. Hon kommer att göra det, svarade den underkylda AK. Vad handlar det om, vaskade jag vidare, men AK:s korta svar var att Marie-Louise kommer att ringa upp dig. Fru Sjöstrand la på luren och jag ringde till fru Rönnmark. Inte heller hon ville berätta vad saken gällde, utan hon insisterade på att hon och jag skulle träffas på hennes arbetsplats klockan 20.00 samma dag. 
Ett tête-à-tête på första advent, en söndag klockan 8 på kvällen? Är det så vi skall fira Herrens ankomst, undrade jag. Ja! var det korthuggna, oromantiska svar som avslutade samtalet. 
Prick kl. 20.00 kom Marie-Louise Rönnmark, dock inte ensam utan i sällskap med Anna-Karin Sjöstrand. Det var kallt och halt ute, de var frusna och gravallvarliga. Vi gick upp i Marie-Louises rum och efter att jag försökte lätta upp stämningen genom att föreslå Marie-Louise att på sedvanligt vis ringa sin sekreterare och beordra henne att beställa te med några förfriskande smörgåsar, sattes deras förhör i gång. Det handlade om de knappa 11 sidorna från mitt senaste manuskript vilka jag mailade till dem natten på Karl XII:es dag. 
Varken Helan eller Halvan var ens till hälften glada över det de hade läst, nej, de var helt rasande. Fru Sjöstrand förmedlade ett lärostycke i vilket hon refererade till en minnesvärd tv-duell mellan Olof Palme och Torbjörn Fälldin i vilken Palme själv fälldes av sin egen taktik, det vill säga han inte bara visade att han var Fälldin vida överlägsen som debattör utan han helt förintade honom med sin överlägsenhet. Det svenska folket fattade då tycke för den underlägsne Fälldin och borgerligheten vann, konstaterade den välmenta folkpartistiska viceordföranden. AK menade att det jag skrev exempelvis om teaterkonsulenten från Umeå teaterförening, Frida Holmgren, var helt och hållet sant, men att styrkan i mitt framförande kommer att vinna sympatier åt henne, samt att jag, och därmed hela kulturförvaltningen, kommer att sluta som förlorare. 
Då hänvisade jag till mitt mail i vilket jag förbundit mig att lyssna på deras goda råd och försäkrade att stryka allt som hade med Umeå att göra från manuskriptet, något som Sjöstrand kommenterade med att hon var säker på att jag skulle göra alla nödvändiga strykningar men att det skulle knappast räcka. ”Du kommer att vara otroligt ensam om du utger ditt manuskript”, hotade djävulens sakförare, det socialdemokratiska kommunalrådet fru Marie-Louise Rönnmark. 
Jag var inte beredd att låta mig hunsas ytterligare utan jag reste mig och lovade att tänka på saken. 
Dagen därpå, måndagen den 3 december, satt jag på Äpplet mitt emot Sjöstrand och vi lät oss utfodras på skattebetalarnas bekostnad. Då sade jag till henne att jag på inget vis var nöjd med söndagens möte, eftersom det på ett obehagligt vis påminde mig om det östeuropeiska skräckvälde som jag hoppades att jag genom min flykt hade slitit mig från. 
Sjöstrand ville inte diskutera det, utan proklamerade att ”vi kan ta upp det senare!” 
”Senare” var klädd i vitt nattlinne och hade begravningsljus växande ur hjässan, det var den 13 december, Luciadagen. Alla gladdes åt att få fira ögonläkarnas syrakusiska skyddspatronessa, hon som klöste ut sina ögon och skickade dem på ett fat till en hednisk yngling som var förälskad i henne. Man sörplar glögg på arbetstid och man proppar sig full med pepparkakor, som enligt utsago omvandlar vilken grobian som helst till en snäll och timid varelse. Stadsdirektören Jan Björinge kan inte fått i sig så många kilo av den varan eftersom han lät sin sekreterare kalla in mig på sitt arbetsrum samma dag kl. 15 noll noll. Tur att det var en torsdag. Fredagen den 13:e lär sällan föra något gott med sig enligt skrockens skräcktradition. 
Förutom Björinge fanns även chefsförhandlare Bengt Forsberg i rummet när jag kom in. Jag bjöds på kaffe och pepparkakor för att även jag skulle få den snälla touchen och så sade Björinge att det är lika bra att vi går direkt på saken. ”Jag tycker att du fungerar mycket bra i Chefsforum och i de sammanhang där jag är med, men jag tycker inte att du kan stanna längre i organisationen”, tillkännagav Björinge och kanske på grund av att vi omslöts av den italienska Luciadagen lät ”organisationen” för mig som ”maffian”, men eftersom pepparkakorna redan verkade på mig, anförtrodde jag dem inte detta, utan jag sa, ”Jaha”, och tittade på chefsförhandlaren Bengt Forsberg. ”Du Bengt, ert överläge känns inte riktigt bra, skulle du ha något emot att jag pratar bara med Janne?” Bengt tittade på stadsdirektör Björinge och denne gav sitt samtycke och därmed avlägsnade sig Bengt Forsberg från rummet under cirka 30 minuter. Under den tiden tog jag upp den konflikt som stadsdirektören och jag hade med varandra angående min uppfattning om att han censurerade mig. Jag sade att jag kände mig besviken på honom eftersom han vid flera tillfällen hävdade att allt är glömt, och att han vill vara vän med mig, träffa mig privat, ha skoj med mig, men att allt bara verkar vara en kuliss. Det var det inte, dementerade stadsdirektören Björinge och fortsatte, ”men du kan ha vilken uppfattning du än vill om den saken. Man kan inte vinna alla krig. Du har även presidiet mot dig … ” 
”Jag visste inte att vi krigade”, sade jag. ”Vi hade olika uppfattningar om vissa saker vilket är förståeligt inte minst med hänsyn till att mitt uppdrag aldrig blev tydligt definierat. Marie-Louise tror på intuition och annat mumbo jumbo, och jag lyckades inte luska ut vad uppdraget var …” 
”Därför bör vi nu få ut det bästa av situationen”, avbröt stadsdirektören. 
”Och vad är det, enligt dig”, frågade jag.
”Du skall självmant säga upp dig och flytta från Umeå med ett års lön på fickan …” Han kollade min reaktion och fortsatte: ”Dessutom är jag villig att betala dig de två dagar och annat skräp som du ständigt tjatar om. Vi ombesörjer även flytten till Jönköping eller vart du än väljer att flytta. Vi skall sörja för att du blir fullt nöjd.” 
Han tittade på mig och undersökte om han hade lovat tillräckligt eller om han borde spä på med ytterligare några löften. 
”Jag lyssnar”, sa jag neutralt. 
”Medge att det är ett oerhört generöst erbjudande efter bara tre månaders anställning.” 
”Du får ursäkta, men här håller jag inte med dig”, sade jag på ett sätt som antagligen inte lät övertygande nog eftersom han sa: 
”Jag vill ändå råda dig till det, eftersom det andra alternativet är att vi helt enkelt kickar ut dig och då kan det lätt, till och med mycket lätt, hända att du går helt lottlös!” 
Den nuvarande liksom mina förra befattningar har jag inte fått gratis och jag är väl medveten om både arbetsgivarens så väl som arbetstagarens plikter och rättigheter, så jag svarade milt så att han skulle märka att jag hade överseende med hans klumpiga hästhandlarfasoner: 
”Jag är inte säker på att jag håller med dig, Janne. Du försöker ånyo förhandla med mig så som du gjorde när du anställde mig, så jag är bekant med ditt sätt att förhandla och jag är fortfarande inte imponerad, jag tycker att det är bäst att vi tar in Bengt, vad säger du?”
”Jo, det blir bäst så.” 
Chefsförhandlaren tågade in och stadsdirektören tog till orda: 
”Jag och Vladimir hade ett bra samtal med varandra”, konstaterade Björinge och så knöt han an till det samtal som han för en kort minut sedan inte rönt någon större framgång med: ”Du skall inte tro, Vladimir, att jag kommer med ett bud som kan förhandlas och formas om så som det var under anställningsförfarandet, utan du får bara två bud. Antingen säger du upp dig frivilligt med alla de förmåner som det innebär för dig, eller också kickar vi ut dig och då riskerar du att du inte får ett enda öre. Då blir också vårt missnöje med dig allmänt känt, du blir utan betyg, och du får mycket svårt att hitta ett nytt arbete.” 
Det blev tyst en kort stund och jag begrundade varför han återigen upprepade det absurda förslaget? Ville han imponera på Bengt Forsberg med sin hårdhet, ville han demonstrera ett kompromisslöst budskap? Var han direkt korkad eller hade Björinge och Forsberg redan fördelat rollerna mellan varandra enligt en klassisk och förlegad förhörsteknik där Björinge var den dumme, oresonable och hårde, medan Forsberg var den mera förstående, den som kunde tillstå men även förvänta sig eftergifter? 
”Nå, vilket väljer du?!” avbröt Björinge. 
Jag vände mig till Forsberg: ”Bengt, både du och jag vet att ni inte kan kasta ut mig och om ni nu till äventyrs gör det så måste ni fullfölja det åtagande som mitt kontrakt, som är upprättat mellan kommunen och mig, förbinder er till. 
Detsamma måste väl gälla samtliga överenskommelser som Janne ingick med mig i kommunens namn.” 
”Det är jag inte säker på!” svarade chefsförhandlaren Forsberg något oväntat. 
”Du kan faktiskt gå utan någon som helst ersättning!” 
”Jag tar risken”, svarade jag bestämt. ”Jag tänker under inga som helst omständigheter själv säga upp mig.” 
På kvällen samma minnesvärda Luciadag ringdes jag upp av en kompis, hon undrade hur jag hade det. Björinge hade ringt till henne, så hon kände följaktligen redan till de två alternativen jag ställdes inför och hon sa: ”Jag tycker att du skall låta dig kickas Vlado. Du behöver inte vara rädd att de skulle våga göra något avsteg från kontraktet. Det har varken Janne eller kommunen råd med, utan det är ett för Janne typiskt tafatt försök att billigt, snabbt och utan bråk komma undan.” 
På morgonen kl. 7.45 dagen därpå, ringde Björinges sekreterare och meddelade att Janne Björinge ville träffa mig klockan 8.00. Kunde jag komma med så kort varsel? Självklart, svarade jag. Jag cyklade på de ishala gatorna, för att ta emot sparken. Klockan åtta var jag på plats, så även Björinge och Forsberg. 
”Hur har natten varit?” frågade Björinge. 
”Vad tror du?” svarade jag. 
”Har du funderat på vårt erbjudande?” 
”Jag gav er mitt svar redan igår.” 
”OK, vi gav dig möjlighet att välja …”
”Du har alltid behandlat mig som en riktig vän.” 
”Så om du inte går med på att säga upp dig frivilligt …” (en lång paus under vilken jag var helt tyst) ”… så väljer vi att fullfölja kontraktet. Du får 24 månadslöner.” 
”Det är bra, men jag vill påpeka att det rör sig om 30 månadslöner, då jag har ett halvt års uppsägningstid.” 
Björinge tittar på Forsberg, Forsberg tittar på Björinge, Björinge tar till orda: 
”Som sagt vi är beredda att fullfölja kontraktet. Är vi överens?” 
”Så här långt, fast jag är ingen expert på uppsägningar …” 
(När jag till stadsdirektören Jan Björinge sade: ”Jag är ingen expert på uppsägningar”, så åsyftade jag inte bara hans kroniska beteende att tillskansa sig total makt genom att på ett kirurgiskt vis avlägsna sina motståndare och skapa en panisk rädsla om sin existens hos dem som finns kvar, utan jag åsyftade även den kultur som han är en produkt av: Jan Björinge fick själv sparken från sin tidigare arbetsplats …) 
”Så jag antar att det är OK att vi tar in Marie-Louise och Anna-Karin?” 
”Det kan jag inte ha något emot.” 
Fru Rönnmark och fru Sjöstrand äntrade schavotten och konstaterade att det var tråkigt att jag måste sluta, något som jag odelat höll med om. 
”Den 19:e kommer vi ta upp det på nämnden och från och med den dagen är du avskedad med omedelbar verkan. Till dess hoppas jag att du förstår att allt är en intern angelägenhet och att du inte får diskutera det med någon utanför detta rum.” 
”Tror du att jag tänker skryta med att jag fick sparken”, replikerade jag och både Björinge och Forsberg skrattade artigt eller också tyckte de att det var något komiskt. Med dessa hala herrar vet man aldrig … 
Hur som helst: samtidigt som jag höll mitt löfte, har de i förloppet insatta, på ett lömskt sätt och i ond mening spridit information till massmedia, som i ett flertal organ och artiklar med feta rubriker tydligt skandaliserat mig på falska grunder. 
”Finns det någon möjlighet att jag får träffa dig innan den 19:e”, frågade jag Rönnmark och hon svarade att hon skulle försöka hitta någon tid som skulle passa både henne och Anna-Karin. 
”Det är dig jag vill träffa”, upprepade jag. 
”Jag låter dig veta.” 
Innan Rönnmark och Sjöstrand gick ut fick jag skaka hand med dem så som är brukligt efter en fair play match. 
Betongmetoder och ett numerärt överläge, där jag ensam skulle försvara mig inför en flock anfallande vargar som ställde mig inför fait accompli, fullbordat faktum, betraktas som rent, ärligt spel av Björinge, Rönnmark, Forsberg & co. 
Detta är den korta redogörelsen om hur jag fick 1,9 miljoner för de svartlistade och (nästan) förbjudna Lathundböckerna. I min bok, ”Kulturen bakom kulturen : ett hållbart alternativ till myter, lögner och förtal”, bekantar jag dig med händelser som du, försagde skattebetalare, troligen inte hade en blekaste aning om. Så ha en beskattad hundring eller två i beredskap. Ämbetsmannen Michail Jevgrafovitj Saltykov-Stjedrin förvisades från sin arbetsplats och sin stad på grund av sina berättelser. När han efter åtta år återvände, skrev han satiriska avslöjanden om den bestickliga ryska byråkratin under namnet Stjedrin vilket betyder Givmild. Han utvecklade ett bildspråk som hans läsare förstod till fullo men som censuren inte kunde angripa. Detta hände i mitten av adertonhundratalet. 
Genom att sälla mig till Saltykov har det socialdemokratiska kommunalrådet Marie-Louise Rönnmark och ryttaren med den brutna lansen, den hale stads direktören Jan Björinge i början av det 21:a århundradet ytterligare förlängt den alltför långa raden av namn på sanningssökande, avslöjande medborgare vilkas undersökande frispråkighet bestraffades med munkavle och yrkesförbud. Publius Ovidius Naso, Dante Alighieri som Friedrich Engels beskrev som ”vårt tidevarvs första universalsjäl”, Guido Cavalcanti, François Villon, Martin Luther, François Marie Arouet de Voltaire, Charles Baudelaire, Thomas Thorild, Erich Maria Remarque, Thomas Mann, Franz Werfel, Walter Benjamin, Charlie Chaplin, Aleksandr Solzjenitsyn, Wolf Biermann, Yilmaz Pütün alias Güney … Vi blev exulerade, härskarna har kastat ut oss från sina palats och trädgårdar. Men blev det ordning i deras riken för det? Vi har lämnat förnuftets och demokratins territorium. 
Så mycket om försöket att stoppa utgivningen av mina ”Lathund för ambitiösa katter”-böcker och min uppsägning från den varma platsen som kulturchef på Umeå kommun.
Vill du veta mer? Läs min bok ”Kulturen bakom kulturen”. Det är ingen dum bok. I den socialdemokratiska Västerbottens Folkblad, av ekonomiska orsaker majoritetsägd av den ”frisinnade liberala” Västerbottens-Kuriren, rekommenderades under rubriken ”Böcker: Värt att läsa” den 8 december 2006 tre böcker, och en av dem var den ovannämnda ”Kulturen bakom kulturen” med motiveringen ”… uppskatta att det fanns och finns en människa som vågar göra och säga vad han vill. Så många är dom inte nuförtiden.” Jag antar att författarinnan som även är med i Svt:s Go'kvälls bok- och filmpanel samt projektet Kultur i Umeå kände behov att sträcka långfingret åt någon överordnad den dag hon författade denna ”värd att läsa”-rekommendation.
Jag var den tredje kulturchef som anställdes av Umeå kommun under relativt kort tid och följaktligen var anställningsförfarandet till kulturchefsuppdraget utdraget, påkostat och särdeles noggrant. Jag efterträddes först av Inger Edebro Sikström och efter ytterligare ett år av Monica Sparby. Nu är även Monica Sparby befriad från tjänsten och Lars Sahlin, konstintendent i Umeå kommun och en av ”mina” f.d. anställda, skriver den 8 augusti 2005 i Västerbottens-Kuriren en debattartikel betitlad ”Hetaste stolen i Umeå kommun”: 
De senaste årens glanslösa avskedanden av kontrakterade kulturchefer är tråkiga eftersom de inneburit att starka personligheter som Oravsky och Sparby så uppenbart farit illa till följd av denna slarviga hantering och förmodligen vaga formulering av vad kulturchefsuppgiften består i. Att se dessa människor likt den franske filosofen Descartes sitta mod fällda vid stadshustrappan upprör både i och utanför Umeå. […] ”Mitt råd är att se över rekryteringsgruppens sammansättning och noga formulera kulturchef/förvaltningschefens arbetsuppgifter. Men vem riktar man den uppmaningen till då kommunalråd, stadsdirektör och kulturpolitiker alla redan fått chansen och misslyckats gång efter annan?” Sahlins kritiska anmärkningar har naturligtvis avlägsnats från nätet, hur annars? 
Västerbottens-Kurirens hale kulturredaktör Leif Larsson beskriver situationen i artikeln ”Ett omöjligt chefsjobb” den 5 juli 2005 med följande rader: 
”Det talas nu om samarbetssvårigheter mellan Sparby och nämndens ordförande Erik Bergkvist. Det förefaller inte osannolikt, snarare högst rimligt, slitningar på den nivån är inte ovanliga, särskilt om rollfördelningen inte är riktigt tydlig. Och det är den inte, har inte varit på många år. […] Slutligen. Man kan förstås beklaga att människor dras in i konflikt och tidvis far illa eller upplever frustration. Eller alternativt göra sig lustig över pågående chefskarusell i kulturlivet. Men man bör då också hålla i minnet att trots allt blod, all svett och alla tidningsrubriker handlar det om att vidareutveckla kulturens förutsättningar i det som vi sammantaget kallar 'Umeå'. Och det är faktiskt värt en hel del besvär. Motsättningar och konflikter hör kulturlivet till.” 
Leif Larsson, Västerbottens-Kurirens överbetalda låtsasjournalist, håller på att omvärdera mina insatser som Umeås kulturchef. Han tror att slicka min röv är den medicin som kommer att kurera hans krökta rygg. Wrong pal, det finns ingen bot mot sånt. Den 21 november 2006 skriver Leif krökt rygg Larsson i en artikel i sin mycket lokala blaska tillika majoritetsägare i den av Uppdrag granskning hårt kritiserade Apberget.se bland annat: 
”[…] Vladimir Oravsky, gamle kulturchefen som fick sparken efter några månader hösten 2000 torde väl vara ett avslutat kapitel i Umeå. 
Dock inte riktigt, visar det sig. I en artikel formad till ett vykort ställt till kulturnämndens nye ordförande Tomas Wennström förde jag på tal ett aktivare förhållande till kommunens icke-institutionellt verkande konstnärer och kulturarbetare. Bland annat genom att anslå pengar till projekt inom olika genrer; riskpengar så att säga. 
Nu berättar en begåvad kulturarbetare vars status inte är professionell, men vars uttryck är det, att Oravsky för sex år sedan var beredd att anslå 10 000 kronor för fortsatt verksamhet. Ungefär den modell som jag nu själv föreslog. 
Oravsky själv lär ha förstått att han tog en risk, men pengarna betalades aldrig ut. Annat kom emellan. […]” 
Jag skulle vilja citera hela krökryggens artikel för att han inte skulle kunna anklaga mig för att jag bara saxade det från den som passade mina syften, men jag får inte: I de fall som jag gjorde detta så hotades min förläggare med stämning och krävdes på ekonomisk ”kompensation”. 
”[…] Ett av landets stora medieföretag gör ett rejält försök att strypa det fria yttrandet; Västerbottens-Kuriren kräver det lilla kritiska bokförlaget h:ström – Text & Kultur på 10 000 kronor för ett, utifrån VK's synvinkel, alltför yvigt citerande från lokaltidningen i en av förlagets böcker: ”Kulturen bakom kulturen” av Umeås före detta kulturchef, Vladimir Oravsky. Nämnda bok är starkt kritisk till bland annat Västerbottens-Kuriren och menar att tidningen brister ifråga om journalistisk etik, med kultur av förnedrande och maktelitistiskt hantlangande […]”, skriver min förläggare på sin webbplats. 
Låt mig peka på allt Leif Larsson kan begå på de få rader som jag vågar citera: År 2000 var jag inte anställd i Umeå , oavsett vad denne Leif opålitlig Larsson skriver. 
En detalj? Visst. Men är det inte de enskilda detaljerna som leder dig, mig och även Leif katastrof Larsson att dra slutsatser? Och vilka slutsatser drar man utifrån felaktiga premisser? Här får du ett annat exempel: Leif generally wrong Larsson skriver ”[…] Nu berättar en begåvad kulturarbetare vars status inte är professionell, men vars uttryck är det, att Oravsky för sex år sedan var beredd att anslå 10 000 kronor för fortsatt verksamhet. Ungefär den modell som jag nu själv föreslog […]” Det är riktigt att jag under min tid som kulturchef i Umeå föreslog en rad åtgärder vilkas värde börjar uppskattas först nu. Sådant är inte ovanligt, snarare tvärtom; den tröghet som så gott som alltid möter nytt tänkande i grind är lika nödvändig som välkommen. Skepsis är inte förödande, utan maktfullkomlighet, svek, arrogans, intolerans och korruption. 
Det är väldokumenterat att stora konstnärer som exempelvis Picasso, Bergman, Warhol, Tarkovskij, Fassbinder, Wagner, Stravinsky… i vissa sammanhang uppförde sig som veritabla svin. Inte så få av svenska kulturkypare med drömmar att också betraktas som stora konstnärer uppför sig som svin och hoppas därmed att de också därmedelst kan betraktas som om de vore stora konstnärer. Inte sällan lyckas de även med detta illusionstrick, något som troligen kan uppfattas som ett ultimativt bevis på ett rövslickarsamhälle. 
Leif Larsson tillhör det apsläkte som varken verkar se eller höra, men ändå alltid uttalar sig. Högt. 
Varför skaffade sig inte Larsson denna enligt honom sedermera nyvunna information då det begav sig? Är det inte en välbetald journalists jobb att vara åtminstone någorlunda informerad och åtminstone på det område som han är satt att bevaka? 
Eller hade ”kulturredaktörchefen” Leif Larsson full insyn i det mesta som utspelade sig mellan kulturförvaltningens partipampar och mig, och valde att behålla denna information för sig själv eftersom det gagnade hans syften att hetsa mot mig och jaga bort mig från Umeå … Var Anna Lindh välinsatt i utvisningen av Ahmed Agiza och Muhammed Alzery? Och ändå hävdades det i det längsta att det var hon ej. 
Var dåvarande statsminister Carl Bildt och dåvarande kulturminister och ansvarig för invandrarfrågor och jämställdhet, Birgit Friggebo, ovetande om den bokstavligen livsfarliga miljö till vilken de tvångsavvisade kosovoalbanska män, kvinnor och barn? Det finns dokument på dokument som stämplar ett varnande kainsmärke i pannan på dessa smutsfingrade funktionärer även om du inte ser det… 
Det som grävande journalister inom kulturen á la Leif Larsson betraktar som en bedrift är att de lyckas ”avslöja” vem som blir årets julvärd i tv en eller två dagar innan tv själv gör det allom bekant.
Jag var den tredje kulturchef som anställdes av Umeå kommun under relativt kort tid och följaktligen var anställningsförfarandet till kulturchefsuppdraget utdraget, påkostat och särdeles noggrant. Själv efterträddes jag först av Inger Edebro Sikström och efter ytterligare ett år av Monica Sparby. Nu är även Monica Sparby befriad från tjänsten och i hennes ställe trädde Margaretha Alfredsson som tillförordnad kulturchef. Margaretha känner jag personligen, och det finns bara följande att säga om henne: Margaretha är kunnig, ambitiös och orädd, och hon låter sig inte köpas. Jag hade ett väldigt bra samarbete med henne. Och vilken generös värdinna hon är. Nu, när Umeå kommuns socialchef Björn Nilsson sade goodbye till Umeå, är Margaretas och hennes man Sörens fester på deras gård i Rödånäs nog det enda jag saknar från denna landsända. Margarethas avbytare heter Fredrik Lindegren, som enligt egen utsago, vill bli ”en kulturchef som låter omvärlden vara förvissad om att idéerna, bredden och kvalitén i Umeå gör oss till en av de mest innovativa kulturstäderna i Sverige och Europa.” Lindegren blev hösten 2004 utsedd till roligast i Västerbotten vid P3:s humorfestival … 
Umeås eget kulturrektoskop Leif Larsson besudlar Västerbottens-Kurirens ändamålsenliga papper med följande rader: ”Arbetsfördelningen är viktig. Fullmäktige har alltså anslagit åt styrgruppen fem miljoner kronor per år 2007 till 2009. Mycket pengar kan tyckas, men dessa är inte avsedda för kultur- eller konstprojekt i snäv mening, utan, enligt Marit Andersson, för att 'kommunicera' projektet både i och utanför Umeå. Göra det känt och väcka entusiasm bland medborgare och bland kulturarbetare i Umeå, bygga allianser på nationell nivå och inhämta kunskaper och erfarenheter också på det internationella planet. (Den som vill bidra till arbetet på rent konstnärlig nivå får även i fortsättningen vända sig till kulturförvaltningen, som delvis för ändamålet har fått en ramuppskrivning på två miljoner per år.)” Detta skedde den 19 september 2006, det vill säga nästan på dagen 8 månader innan Fredrik Lindegren hissades upp från den tiggande skaran bidragstagare till den upphöjda skaran av bidragsgivare. ”Så rustar Umeå för att bli kulturhuvudstad”, var överskriften på LL:s det vill säga Lättläste Larssons rader och som fortsatte med ”'I vid mening handlar det om marknadsföring, men också om att finna nya arenor för kulturen i Umeå, men rena kulturprojekt är inte vårt bord', säger Fredrik Lindegren.” Fredrik Lindegren har förstått hur de eviga kulturvärdena skapas. Inte undra på att Umeås kulturpampar hissade upp honom till sitt penthouse. 
Och Umeå marknadsför sig: Under sommaren 2007 visade Svt:s Rapport bilder från Umeå några gånger och något sådant kan inte ens Luxemburg och Sibiu skryta med, och Luxemburg och den medeltida transsylvanska staden Sibiu var ändå utsedda till Europas kulturhuvudstäder det här året. Rapport rapporterade från Umeå exempelvis den 23 juli i ett reportage som snodde Lättläste Larssons, för hans intellekt särdeles fyndiga och superoriginella, rubrik: ”Så rustar Umeå för att bli kulturhuvudstad” – hör du Larsson och Västerbottens- Kuriren, ni glömmer väl inte stämma Svt, eller hur? – och så fick hela Sverige bekanta sig med kommunbibliotek efter kommunbibliotek som under sommaren naturligtvis var stängda eftersom under denna knappa frostfria tid i Umeå har rätt så många människor semester och det vore icke önskvärt att de besudlar sin ledighet med kulturinfekterade partiklar. Kultur är något som sparas till de dagar då Umeå blir Europas kulturhuvudstad. 
”Tycka vad man vill om uppståndelsen Vladimir Oravsky men han lyckades faktiskt med något som Umeå Open inte lyckats med sen 1998: NYTÄNKANDE, men sådant blir inte långlivat i Umeås 'tillåtande' atmosfär för kultur, eller?” Dessa rader finns att läsa på http://umea2014.blogg.se/ 
Han eller hon som skrev dessa rader kallar sig Ochjojaggörsakerochklagarintebaraheller. Författaren eller författarinnan till dessa önskar att inte framträda med sitt eget namn. Han eller hon föredrar att vara anonym. Hur annars? Umeå är en kulturfrämjande kommun och som sådan kännetecknas den av att det inte är tillrådligt att ha andra åsikter än de tillrådliga. Och hyser man några otillrådliga tankar, så är det bäst att de uttrycks under ett oidentifierbart namn. Det är ungefär det som Umeå har att bjuda på i dag, och det blir ungefär det samma som staden kommer att bjuda på år 2014. 
” Kulturchefen Vladimir Oravski sparkades för några år sedan. Han passade inte i det kulturellt fisförnäma Umeå med sina djärva idéer. Nu klarar sig Umeå både utan kulturchef och utan djärva idéer. Umeå befinner sig i ett kiss-och-bajs-stadium inför 2014. Jag vill bara kräkas åt alltihop. Kanske får jag uppträda på Operan med mina spyor för att 'utmana kulturella, visuella och rumsliga normer...' 
Förresten, vem torkar upp efter spanjorskan? Tänk om det börjar lukta kiss på Operan - det luktar ju fis och prutt på Umeå Open...... 
Tala om kulturell inkontinens.....eller var det inkomptens. Ja, skit samma. Jag vill också slå en drill på Operan. 
AV: Thomas” står det på http://www.vk.se/forum/forum_message.jsp?message=21875&forum=20&category=29
Författaren till dessa rader önskar att inte framträda med sitt hela namn. Han föredrar att vara anonym. Hur annars? 
Den 23 maj 2007 tryckte Västerbottens Folkblad en ”krönika med Lars Böhlin”. Den börjar med raderna: 
”En solig sommardag för snart sex år sedan var jag på en presskonferens när den nye kulturchefen skulle presenteras. Det mediala intresset var ljummet och resulterade i en ganska beskedlig rapportering. Då var det betydligt större rabalder ett halvår senare när Vladimir Oravsky fick sparken och för flera år framåt förvandlade Umeås kulturchef till en nyhet även för folk som inte är intresserade av kulturpolitik.” 
Och Böhlins skröna avslutas med ”En bra kulturchef vet att han inte själv ska vara konstnär. Det var det som Vladimir Oravsky aldrig fattade.” 
Förutom i beskrivningen av vädret lyckades Böhlin inte få rätt i något avseende. Umeå aspirerar på att bli Europas kulturhuvudstad och chansen finns: Itziar Okariz urinerar på Norrlandsoperan och de så kallade kulturredaktörerna Lars Böhlin och Leif Larsson sprider sitt ordbajs via budbärarna Västerbottens Folkblad och Västerbottens-Kuriren … 
Många tyckare à la Leif kontrakulturelle Larsson låtsas vara fria att tycka och pladdra enligt egen övertygelse, de låtsas vara oavhängiga. Och det är delvis rätt: sedermera är ingenting avhängigt av dem och deras pladdrande…
Min arbetsgivare gick aldrig ut med anledningen till varför jag fick sparken. Då skulle den avslöja sig själv. Då skulle den behöva avslöja att avskedandet inte hade något med mina yrkesprestationer att göra, utan tvärtom att jag fråntogs jobbet på grund av att jag ville sätta i verket det som var överenskommet: att jag inte skulle ta hänsyn till vem som är vems bror och älskare och granne. Att jag var ditlockad just på grund av att jag hade namn om mig att någorlunda objektivt kunna bedöma ett kulturprojekts bärighet och dessutom inte hade några sociala bindningar på detta kulturincestuösa ställe. Mina föregångare, liksom min tre eftergångare var alla umeåiter… 
Min arbetsgivare ville inte berätta vad som var anledningen till att jag kastades ut, eftersom vad den än angav som orsak, skulle det finnas rikligt med människor som skulle protestera och propsa på att det var väl bra, det är precis vad Umeå behöver… Därför tiger min arbetsgivare. Trots att exempelvis KD i en petition krävde att min arbetsgivare skulle lägga korten på bordet. 
Det jag utsattes för var ett slags allmän lynchning. Och det enda anklagande beviset mot mig var … att ingen ens hade en aning om varför jag fråntogs tjänsten. Till dags dato är anledningen till detta lika hemligstämplad som hemlig. 
Och varför detta hysch hysch? 
Av flera anledningar: den ena är att skammen vilar tung på Marie-Louise Rönnmark och Anna-Karin Sjöstrand, den andra att det outsagda är mer eggande. Fantasin skapar de värsta monstren: Den mest verkningsfulla skräck- och kriminalfilm nyttjar just denna psykologiska inre terror som funkar så att man inte avslöjar utan i stället antyder. Då får var och en bygga sin egen, absolut mest förskräckande och förfärande version av händelsen.
Det är alltid de styrande som får fälla omdömet, oavsett hur lögnaktiga, självförsvarsinställda och orättvisa de är. Även det första triumviratets Caesar, Pompejus och Crassus fällde sina samstämmiga omdömen om dem som störde deras glädjefyllda tillvaro. Mest arga var de på den thrakiske slaven och gladiatorn Spartacus som uppvisade tydliga samarbetsproblem i det att han inte tyckte att det var speciellt roligt att gång på gång kämpa på liv och död bara för att underhålla sina herrar och deras gäster. Den trotsige djäveln äventyrade med sin motsträviga attityd de fina festspelen med gamla anor. Så är det, den som inte vill finna sig i att bli hunsad i all oändlighet, den som rättfärdigt vill få betalt för utfört arbete, den kan lätt få sig av herrskapet tilldelat parians roll.
Jag var en obetydlig skit i händerna på två inte alltför intelligenta kommunalpolitiker, men efter att jag spolades bort gav den aldrig sinande strömmen av tidnings- och radio- och tv-inslag sken av att jag var världens centrum… 
Det blev en och annan rad även om mig. Det väcker alltid uppmärksamhet när en författare eller aktör eller regissör träder fram i sitt eget verk och påminner om att det inte bara är ett stycke underhållning utan att det formas av livs levande kött och dito blod. Det väcker alltid uppmärksamhet när en författare eller aktör eller regissör träder fram i sitt eget verk eftersom hans eller hennes närvaro gör även dig, läsaren, betraktaren synlig. Plötsligt dras även du, betraktaren, in i det som du troligen helst vill bara vara en betraktare av. Det ställer dig i en obekväm situation – du är när allt kommer omkring van vid att bara titta på den scen där den fjärde väggen är borttagen utan att aktörerna ”märker det”. 
Du är van att sitta i skydd av dunklet och betrakta den upplysta scenen eller duken. När jag nu skriver om mig själv så är det i liknande syfte som när Michael Moore exponerar sig själv i sina filmer och böcker och avkräver dig att ta ställning med sin uppriktighet, sin osminkade, svettiga, oförställda närvaro. Se här, säger han, här är jag och allt jag gör, gör jag utan skyddsnät och utan stuntman och andra body doubles … 
”The true conflict is not between the characters in a novel, but between the author and reader”, bedyrade Vladimir Vladimirovitj Nabokov vars roman ”Lolita” blev en formidabel försäljningsframgång inte minst tack vare det att den under de första tre åren var totalförbjuden. 
Den eller de nitiska förbudsmänniska/människor som offrade hur mycket energi som helst på det i förhand till misslyckande dömda företaget att i ett någorlunda fritt och någorlunda demokratiskt land förhindra utgivningen av romanen och musikalen om den unga Astrid Lindgren, hade i stället kunnat förlita sig på åtminstone tio andra möjligheter att stilla sitt missnöje. Exempelvis att gå med på min invit och ge mig förslag på vad, hur och var jag/vi borde jämka i vår text. Den nitiska förbudsmänniskan kunde även gripa till samma vapen som Per Gunnar Evanders yngsta dotter… och i sista instans kunde hon de även stämma oss, författarna till boken ”Från Astrid till Lindgren”/”Astri mi! Berättelsen” för förtal. Och om hon eller de skulle vinna det förtalsrubricerade fallet, så skulle både hon och de och Astrid Lindgren få en offentlig upprättelse och vi skulle tvingas att strö aska på våra hjässor medan vi förvisades till skammens svettiga vrå. Men hon eller de som offrade hur mycket energi som helst på det i förhand till misslyckande dömda censur-företaget visste att de inte skulle lyckas med rubriceringen ”förtal” av vårt verk, ens om vi levde i någon mörk kommunistisk diktatur under de mest frusna av kalla krigets dagar eftersom ”Från Astrid till Lindgren”/”Astri mi! Berättelsen” inget annat är än en oförfalskad, kärleksfull hyllning till en stark, rakryggad och offervillig kvinna, moder och familjemedlem… 
” Från Astrid till Lindgren”/”Astri mi! Berättelsen” var inte den första av mina böcker som någon makthavare, dold eller öppen, velat förbjuda. Jag har varit med om ett publiceringsförbud tidigare: ”Lathund för ambitiösa katter. Del 1: Metamorfoser enligt Ovidius, Kafka och Oravsky” En nervkittlande historik krönika kring ouppklarade och uppklarade brott och ”Lathund för ambitiösa katter. Del 2: Rhapsody in blue and yellow för blågula och rödgröna katters ett till flera in- och utandningsorgan ” En nervkittlande historik krönika kring uppklarade och ouppklarade brott. Och i samtliga nämnda fall ekar rappen av en och samma överhetspiska
Notes: I samlingen ingår även en musikCD
Table of contents: class: section