Lectovo srce
By: Ivo Zorman.
Series: Sledi
Publisher: Mladinska knj.
Published: 1989
Place of publication: Ljubljana
Language: slv
Number of pages: 123
First sentence: Obrti na Slovenskem
Lectarstvo in svečarstvo

Ob besedi lectarstvo navadno pomislimo na živordeče srčke, kakršne so nekdaj prodajali ob žegnanjih in drugih cerkvenih praznikih. Tudi prizor iz filma Cvetje v jeseni nam je ostal v spominu, več o tem pa skoraj ni znano vsakemu ...

V srednjem veku je bila lectarska dejavnost skupaj s svečarstvom stranska veja cehovsko organiziranega gozdnega čebelarjenja. Kasneje je gozdno čebelarstvo prešlo v obhišno in je postalo del kmetijstva, predelava čebeljih izdelkov pa je ohranila naravo obrti in se organizirala v vpliven ceh lectarjev in svečarjev. Pričevanja o lectarski in svečarski obrti so pri nas znana že iz 14. stoletja. Svoj vrhunec je dosegla v 19. stoletju, ko so se lectarske delavnice selile tudi na podeželje in niso bile samo v velikih mestih kot nekoč. Obrt je cvetela vse do konca stoletja, ko jo je začela počasi izpodrivati slaščičarska dejavnost.

Lectovo srce in »mali kruhki«
Lectarji so izdelovali za tisti čas zelo iskane sladice in sveče. Če poenostavimo, so testo za sladice zamesili iz ržene moke, jelenove soli kot vzhajalnega sredstva in medu, potem pa so ga pustili počivati dva do štiri tedne. Nato so ga razvaljali, oblikovali v različne figure in okrasili z raznolikim in barvitim okrasjem. Medenjakom so dodajali začimbe in zdravilne zvarke, zato so veljali kot zdravilo. Posebno zvrst lecta so zaradi oblike, podobne lutki ali punčki, imenovali lutkarsko blago. Poleg punčk so izdelovali lect v obliki ur, pujskov, konjenikov, konjičkov, dvojčkov, kmetijskega orodja in še marsičesa. 

Medeno pecivo so vtiskovali tudi v lesene modele, ki so jih izdelovale domače rezbarske delavnice. Zbirka takšnih modelov je na ogled v Škofjeloškem muzeju. Na škofjeloškem območju so figuralne medenjake, odtisnjene v lesene modele, imenovali »mali kruhek«, poznali pa so še prostoročno oblikovanje medenjakov, ki se je najdlje ohranilo v Dražgošah.


Pravi mojstri so poleg lecta in sveč izdelovali še medico, ol in medeno žganje. Sladko brezalkoholno pijačo medico so kuhali iz ostankov medu, ki so ga razredčili in prečistili z vodo. Pri izdelovanju alkoholne pijače, imenovane ol, pa so dodali razne začimbe in dišave, vrenje pa so pospešili s hmeljem.


Največ pravih lectarskih in svečarskih delavnic je bilo na  območju Štajerske, tem pa so sledile delavnice na Koroškem, v Prekmurju in na Kranjskem. Obrt je v zmanjšanem obsegu preživela celo 20. stoletje in se ohranila vse do danes.

                                               * * *

Eden izmed danes najprizadevnejših slovenskih rokodelcev v tej obrti nasploh je Hrabroslav Perger, sicer tudi predsednik združenja slovenskih rokodelcev, doma iz Slovenj Gradca. Njegov sin je že deveti rod lectarjev v družini. Predniki so že od leta 1757 delovali v Mariboru in okoliških trgih, njegov oče pa se je, ker so bili v Mariboru trije do štirje lectarji, leta 1955 preselil v Slovenj Gradec.

Pravzaprav nikoli ni niti podvomil o tem, da ne bi nadaljeval družinske tradicije. Že kot otrok se je igral v domači delavnici in prav tam še danes dela. »Število izdelovalcev lectovih izdelkov se hitro zmanjšuje. Brez trženja izdelkov in prodaje domače obrti kmalu ne bo več. Država bi morala podpreti mrežo trgovin, specializiranih za domačo obrt, seveda pa bi morali tudi ljudje bolj ceniti naše rokodelsko izročilo,« pravi.
Hrabroslav od »tehnike« še danes uporablja le mešalec in peč ter ustvarja nove, sodobne izdelke, ki jih vsaki dve leti predstavi na razstavi domače in umetne obrti v Slovenj Gradcu. »Najbolj priljubljen in znan izdelek je seveda lectovo srce. Z njim so včasih sramežljivi kmečki fantje izkazali svojo ljubezen dekletom. Na sredi srca je bilo ogledalce, da se je dekle videlo v njem, pod njim pa na lističu napisani razni ljubezenski verzi,« pripoveduje. »V delavnici uporabljamo Štrekljeve, Prešernove, Aškerčeve, Gregorčičeve, pa tudi družinske verze, ki gredo iz roda v rod.«


Lectarji so nekoč izdelovali lect tudi v obliki konj, punčk, prašičkov, konjenikov, lovcev,  pa tudi orodja – srpov in sekir –, za otroke pa medenjake v obliki črk in za miklavževo parkeljne ter Miklavže. Poleg lectarstva se v družini ukvarjajo tudi s svečarstvom in z votivnimi svečarskimi izdelki, ki so jih ljudje kot zaobljubo in priprošnjo nosili v cerkve.


V delavnici družine Perger si prizadevajo za ohranitev tradicije, hkrati pa vedno naredijo kaj novega in s tem združujejo preteklost s sedanjostjo in prihodnostjo. Zato sodelujejo tudi s svetovno znanim oblikovalcem Oskarjem Kogojem. Njihove izdelke so med drugim dobili v dar tudi bivši in sedanji predsednik Slovenije, nekdanji in sedanji predsednik ZDA ter zdajšnji predsednik Rusije.
Description: Obrti na Slovenskem
Lectarstvo in svečarstvo

Ob besedi lectarstvo navadno pomislimo na živordeče srčke, kakršne so nekdaj prodajali ob žegnanjih in drugih cerkvenih praznikih. Tudi prizor iz filma Cvetje v jeseni nam je ostal v spominu, več o tem pa skoraj ni znano vsakemu ...

V srednjem veku je bila lectarska dejavnost skupaj s svečarstvom stranska veja cehovsko organiziranega gozdnega čebelarjenja. Kasneje je gozdno čebelarstvo prešlo v obhišno in je postalo del kmetijstva, predelava čebeljih izdelkov pa je ohranila naravo obrti in se organizirala v vpliven ceh lectarjev in svečarjev. Pričevanja o lectarski in svečarski obrti so pri nas znana že iz 14. stoletja. Svoj vrhunec je dosegla v 19. stoletju, ko so se lectarske delavnice selile tudi na podeželje in niso bile samo v velikih mestih kot nekoč. Obrt je cvetela vse do konca stoletja, ko jo je začela počasi izpodrivati slaščičarska dejavnost.

Lectovo srce in »mali kruhki«
Lectarji so izdelovali za tisti čas zelo iskane sladice in sveče. Če poenostavimo, so testo za sladice zamesili iz ržene moke, jelenove soli kot vzhajalnega sredstva in medu, potem pa so ga pustili počivati dva do štiri tedne. Nato so ga razvaljali, oblikovali v različne figure in okrasili z raznolikim in barvitim okrasjem. Medenjakom so dodajali začimbe in zdravilne zvarke, zato so veljali kot zdravilo. Posebno zvrst lecta so zaradi oblike, podobne lutki ali punčki, imenovali lutkarsko blago. Poleg punčk so izdelovali lect v obliki ur, pujskov, konjenikov, konjičkov, dvojčkov, kmetijskega orodja in še marsičesa. 

Medeno pecivo so vtiskovali tudi v lesene modele, ki so jih izdelovale domače rezbarske delavnice. Zbirka takšnih modelov je na ogled v Škofjeloškem muzeju. Na škofjeloškem območju so figuralne medenjake, odtisnjene v lesene modele, imenovali »mali kruhek«, poznali pa so še prostoročno oblikovanje medenjakov, ki se je najdlje ohranilo v Dražgošah.


Pravi mojstri so poleg lecta in sveč izdelovali še medico, ol in medeno žganje. Sladko brezalkoholno pijačo medico so kuhali iz ostankov medu, ki so ga razredčili in prečistili z vodo. Pri izdelovanju alkoholne pijače, imenovane ol, pa so dodali razne začimbe in dišave, vrenje pa so pospešili s hmeljem.


Največ pravih lectarskih in svečarskih delavnic je bilo na  območju Štajerske, tem pa so sledile delavnice na Koroškem, v Prekmurju in na Kranjskem. Obrt je v zmanjšanem obsegu preživela celo 20. stoletje in se ohranila vse do danes.

                                               * * *

Eden izmed danes najprizadevnejših slovenskih rokodelcev v tej obrti nasploh je Hrabroslav Perger, sicer tudi predsednik združenja slovenskih rokodelcev, doma iz Slovenj Gradca. Njegov sin je že deveti rod lectarjev v družini. Predniki so že od leta 1757 delovali v Mariboru in okoliških trgih, njegov oče pa se je, ker so bili v Mariboru trije do štirje lectarji, leta 1955 preselil v Slovenj Gradec.

Pravzaprav nikoli ni niti podvomil o tem, da ne bi nadaljeval družinske tradicije. Že kot otrok se je igral v domači delavnici in prav tam še danes dela. »Število izdelovalcev lectovih izdelkov se hitro zmanjšuje. Brez trženja izdelkov in prodaje domače obrti kmalu ne bo več. Država bi morala podpreti mrežo trgovin, specializiranih za domačo obrt, seveda pa bi morali tudi ljudje bolj ceniti naše rokodelsko izročilo,« pravi.
Hrabroslav od »tehnike« še danes uporablja le mešalec in peč ter ustvarja nove, sodobne izdelke, ki jih vsaki dve leti predstavi na razstavi domače in umetne obrti v Slovenj Gradcu. »Najbolj priljubljen in znan izdelek je seveda lectovo srce. Z njim so včasih sramežljivi kmečki fantje izkazali svojo ljubezen dekletom. Na sredi srca je bilo ogledalce, da se je dekle videlo v njem, pod njim pa na lističu napisani razni ljubezenski verzi,« pripoveduje. »V delavnici uporabljamo Štrekljeve, Prešernove, Aškerčeve, Gregorčičeve, pa tudi družinske verze, ki gredo iz roda v rod.«


Lectarji so nekoč izdelovali lect tudi v obliki konj, punčk, prašičkov, konjenikov, lovcev,  pa tudi orodja – srpov in sekir –, za otroke pa medenjake v obliki črk in za miklavževo parkeljne ter Miklavže. Poleg lectarstva se v družini ukvarjajo tudi s svečarstvom in z votivnimi svečarskimi izdelki, ki so jih ljudje kot zaobljubo in priprošnjo nosili v cerkve.


V delavnici družine Perger si prizadevajo za ohranitev tradicije, hkrati pa vedno naredijo kaj novega in s tem združujejo preteklost s sedanjostjo in prihodnostjo. Zato sodelujejo tudi s svetovno znanim oblikovalcem Oskarjem Kogojem. Njihove izdelke so med drugim dobili v dar tudi bivši in sedanji predsednik Slovenije, nekdanji in sedanji predsednik ZDA ter zdajšnji predsednik Rusije.
Notes: Obrti na Slovenskem
Lectarstvo in svečarstvo

Ob besedi lectarstvo navadno pomislimo na živordeče srčke, kakršne so nekdaj prodajali ob žegnanjih in drugih cerkvenih praznikih. Tudi prizor iz filma Cvetje v jeseni nam je ostal v spominu, več o tem pa skoraj ni znano vsakemu ...

V srednjem veku je bila lectarska dejavnost skupaj s svečarstvom stranska veja cehovsko organiziranega gozdnega čebelarjenja. Kasneje je gozdno čebelarstvo prešlo v obhišno in je postalo del kmetijstva, predelava čebeljih izdelkov pa je ohranila naravo obrti in se organizirala v vpliven ceh lectarjev in svečarjev. Pričevanja o lectarski in svečarski obrti so pri nas znana že iz 14. stoletja. Svoj vrhunec je dosegla v 19. stoletju, ko so se lectarske delavnice selile tudi na podeželje in niso bile samo v velikih mestih kot nekoč. Obrt je cvetela vse do konca stoletja, ko jo je začela počasi izpodrivati slaščičarska dejavnost.

Lectovo srce in »mali kruhki«
Lectarji so izdelovali za tisti čas zelo iskane sladice in sveče. Če poenostavimo, so testo za sladice zamesili iz ržene moke, jelenove soli kot vzhajalnega sredstva in medu, potem pa so ga pustili počivati dva do štiri tedne. Nato so ga razvaljali, oblikovali v različne figure in okrasili z raznolikim in barvitim okrasjem. Medenjakom so dodajali začimbe in zdravilne zvarke, zato so veljali kot zdravilo. Posebno zvrst lecta so zaradi oblike, podobne lutki ali punčki, imenovali lutkarsko blago. Poleg punčk so izdelovali lect v obliki ur, pujskov, konjenikov, konjičkov, dvojčkov, kmetijskega orodja in še marsičesa. 

Medeno pecivo so vtiskovali tudi v lesene modele, ki so jih izdelovale domače rezbarske delavnice. Zbirka takšnih modelov je na ogled v Škofjeloškem muzeju. Na škofjeloškem območju so figuralne medenjake, odtisnjene v lesene modele, imenovali »mali kruhek«, poznali pa so še prostoročno oblikovanje medenjakov, ki se je najdlje ohranilo v Dražgošah.


Pravi mojstri so poleg lecta in sveč izdelovali še medico, ol in medeno žganje. Sladko brezalkoholno pijačo medico so kuhali iz ostankov medu, ki so ga razredčili in prečistili z vodo. Pri izdelovanju alkoholne pijače, imenovane ol, pa so dodali razne začimbe in dišave, vrenje pa so pospešili s hmeljem.


Največ pravih lectarskih in svečarskih delavnic je bilo na  območju Štajerske, tem pa so sledile delavnice na Koroškem, v Prekmurju in na Kranjskem. Obrt je v zmanjšanem obsegu preživela celo 20. stoletje in se ohranila vse do danes.

                                               * * *

Eden izmed danes najprizadevnejših slovenskih rokodelcev v tej obrti nasploh je Hrabroslav Perger, sicer tudi predsednik združenja slovenskih rokodelcev, doma iz Slovenj Gradca. Njegov sin je že deveti rod lectarjev v družini. Predniki so že od leta 1757 delovali v Mariboru in okoliških trgih, njegov oče pa se je, ker so bili v Mariboru trije do štirje lectarji, leta 1955 preselil v Slovenj Gradec.

Pravzaprav nikoli ni niti podvomil o tem, da ne bi nadaljeval družinske tradicije. Že kot otrok se je igral v domači delavnici in prav tam še danes dela. »Število izdelovalcev lectovih izdelkov se hitro zmanjšuje. Brez trženja izdelkov in prodaje domače obrti kmalu ne bo več. Država bi morala podpreti mrežo trgovin, specializiranih za domačo obrt, seveda pa bi morali tudi ljudje bolj ceniti naše rokodelsko izročilo,« pravi.
Hrabroslav od »tehnike« še danes uporablja le mešalec in peč ter ustvarja nove, sodobne izdelke, ki jih vsaki dve leti predstavi na razstavi domače in umetne obrti v Slovenj Gradcu. »Najbolj priljubljen in znan izdelek je seveda lectovo srce. Z njim so včasih sramežljivi kmečki fantje izkazali svojo ljubezen dekletom. Na sredi srca je bilo ogledalce, da se je dekle videlo v njem, pod njim pa na lističu napisani razni ljubezenski verzi,« pripoveduje. »V delavnici uporabljamo Štrekljeve, Prešernove, Aškerčeve, Gregorčičeve, pa tudi družinske verze, ki gredo iz roda v rod.«


Lectarji so nekoč izdelovali lect tudi v obliki konj, punčk, prašičkov, konjenikov, lovcev,  pa tudi orodja – srpov in sekir –, za otroke pa medenjake v obliki črk in za miklavževo parkeljne ter Miklavže. Poleg lectarstva se v družini ukvarjajo tudi s svečarstvom in z votivnimi svečarskimi izdelki, ki so jih ljudje kot zaobljubo in priprošnjo nosili v cerkve.


V delavnici družine Perger si prizadevajo za ohranitev tradicije, hkrati pa vedno naredijo kaj novega in s tem združujejo preteklost s sedanjostjo in prihodnostjo. Zato sodelujejo tudi s svetovno znanim oblikovalcem Oskarjem Kogojem. Njihove izdelke so med drugim dobili v dar tudi bivši in sedanji predsednik Slovenije, nekdanji in sedanji predsednik ZDA ter zdajšnji predsednik Rusije.