Végtelen reggel
Subtitle: Versek
Publisher: Dacia Könyvkiadó
Published: 1980
Place of publication: Kolozsvár-Napoca
Language: hun
Format: 70x100/24
Description: Plusz-mínusz egy költő 
(Részletek)
Lászlóffy Aladár

„rendre megszokom vereségeim
van úgy hogy ez egyetlen érdemem
s az álruhás szigorú este csak 
két könyököm találja térdemen”
(Napéjegyenlőség)

Újra meg újra rá lehet jönni, hogy nem érdemes vitatkozni a kritikusokkal, akik oly sokat tudnak az irodalomról – sok olyasmit is, ami csupán az ő létjogukat hivatott időnként igazolni. (És nem az olvasóval se, aki néha, néhol, „közérthetetlenkedik” a „modern költők” kapcsán.) Már csak azon oknál fogva sem, mert nehéz eldönteni, mi is a különbség egyesek „tudása” és a tudatlanság előítéletei, valamint a divatos ítészi monomániák közt.
„Szerencsétlen” költő Bágyoni Szabó István; még alig írt ezt-azt, szó szerint pár könyvet, regényt – máris van egy (publikált) „elfeledett” verseskönyve, melyért megpróbálták elég tetszetős abrakadabrásdival visszavarázsolni a semmibe, akkora apparátussal, mely határozottan jobb sorsra, mondjuk egész hazai költészetünk megmérésére volna alkalmas, ha ez nem volna oly munkás vállalkozás. /…/
A Végtelen reggelben foglalt költői teljesítmény alapján kénytelen vagyok azt állítani, hogy Bágyoni Szabó István költészete örvendetesen kibontakozott, nemcsak relatív, hanem abszolút mércéket is sikerrel áll ki. Nem tudom, mennyiben hozható összefüggésbe sikerült (de nem oly sikeres) aranyosszéki témájú regényével, hogy újabb költeményeiben a hazai értelmű és tartalmú , magunkat kifejező, bennünket felmutató gondolati líra méltó teljesítményeit hozta; formailag pedig kidolgozni látszik, sikerrel, egy, a tehetségéhez, érdeklődési köréhez (az „emlékező” költők fajtáját szaporítja) adekvát verstípust és stílust, melyben tájízek (sajátos zamatok, észjárás) jelentkeznek, korszerű és egyéni feldolgozásban.
Bágyoni Szabó István ebben a kötetben elismerésre méltó kísérletező kedvvel, fejlett nyelvi játék-érzékkel, szabatos kimutatásával eszmei hátországának, közösségi érdekszférájának, jelentős, szép, fontos versek sorát „fűzte csokorba”, az Első vacsorától, a kétrészes (1.Invokáció idegalapon, 2. Karók) Dózsa címűn át a Vándormunkásokig. Fontosnak tartom cím szerint is felsorolni a kiemelkedőket: Talán Odüsszeusz, Vászoning esőben, Távoli nyerítésben, Nem történt semmi, Beköltözve, Kifosztható gyermekkor, A messzeringó, Villon utolsó testamentuma. Megformálásuk a „biztos kéznek” már nem vizsgája; magával ragadja olvasóját gondról gondra, gondolatáról gondolatára; mi kell más, mikor az ilyesmihez egy egész, kifogástalanul működő költői arzenálra van, egységben és egységként, szükség! Ki szeretném mondani, hogy ennek a kötetnek a szerzője már egyik figyelemre méltó és „ismeretlen” gondolati lírikusunk, miközben egyesek még mindig azt tudják csak róla, amit indulása, lassú kibontakozása folyamán diagnózisba lehetett foglalni: a lokálpatriotizmus egyik hercig igrice lesz… De hát szerencsére ilyesmi is van. A nagy ugrást valaki újból megtette, maga és irodalmunk hasznára.
Belső elágazásait, érdeklődési körét is felfedik, megmutatják a beépített vagy mottóval kiírt szövegek, nevek, hivatkozások: Bornemisza Pétertől, Tinóditól Dsidáig, Ezra Poundig; odahajolt, tanult, elraktározott, felvállalt, felvett, folytatni valónak érzett szálakat. Szervesen, jó érzékkel, nem dekorációnak. Irányt fedezett fel a ma számára – és irályt. Ahol ez legátlátszóbb, ott travesztiákig jut csupán, ügyes stílustanulmányok, beollózva. Ám ezt megtaláljuk majd mindenkinél nemzedékében s a „környező” nemzedékekben is! Van némi (kor)divat ebben a sorra-megidézésben, „szöveg-magyarázatban”. Van valami jobb-híján-valóság! Ám ettől válhat többé, mint tőlük elragadott prédikáció-téma, ige-választás. (Nagy László, Berzsenyi, Apáczai Csere, Eminescu stb.) Érdekessége inkább az, hogy most, amikor készen van végre, akkor áll elő ezekkel a műhelytanulmányokkal, melyek közt egyébként sok kifogástalan is akad.
Bágyoni Szabó költészetének határozottan történelmi nép- és helyzettudata van, s ehhez tartozó öntudatos iránya, tendenciája, elkötelezettsége. Számára a ma épülő lakónegyedben s Nagy Péter cár udvarában egyaránt érezhető vezérmotívum egy bennünket érintő történelmi tragikum jelenléte, intelme, összefüggő, egybeterelő gravitációja. Ebből kiindulva is állítható, hogy ennek a lírának érzékelhető karaktere, összhatása, alaphangulata van, s az valóban koráé, szülőföldjéé, s – horribile dictu! – korának őt is környező költészetéé is./…/
Hajoljunk közelebb: amennyiben (a szemiotikai szemi-poétikák szerint is) a metafora léte és minősége még ismérve (lehet, elméletileg már rég nem lesz az, csak gyakorlatilag; annyi baj legyen, amíg ők is „nyelvül” tudják csak megtagadni a nyelven elmondható költőit!) a költői mesterségnek – érdeklődésre tarthatnak számot adott szövegösszefüggésben a „hajtókás páncélingek”, „énekes meteoritok”, „liliomillatú bársonyok” a mára már jóformán csak a nyelvben megmaradt értelmű előzményekkel való kommunikációban s a róluk való, eléggé elkerülhetetlen értekezésben; valamint az is, ahogy egy „kész” szintagmát visszabontva még igévé tud válni a „piros pozsgásból” a pozsog; meg az, hogy milyen szépen tudja egy íróember: egyszerű inverzióból kiengedhető celziuszok miféle olvasztó hatással bírnak! S egy nyelvében is élő közösségnek sosem lesz közömbösebb, miféle gyakorlati előrelépés történik meg ezek által, mint azáltal, hogy az esztéták szabadkőműves-mozgalma számára szerkesztett, magas matematikai alapra helyezett tolvajnyelven mérve mi semmiség s mi valamiség szegény kis vidéki literatúránkban, hic et nunc!
Ha mindezekre pedig Bágyoni Szabó „csak” ráhibázott volna (s tegye majd bárki!), le a (doktor)kalappal az idejében és hibátlanul működő ösztönei előtt!
Mint költő, ilyen volna. A Végtelen reggel pedig, mint kötet, elfogadható entitás. Egyenetlenségét az hozza, hogy építkező költő lévén – egyáltalán nem negatív értelemben – önismétel, koncentrikus körökben sétál -,s a súlytalan variánsok is helyet kaptak – túl közel. Ezt is meg kell tanulni. (Nem utolsósorban a szerkesztőknek is ott a kiadóknál; ami alig valamivel reménytelenebb, mint hogy végre valahára a költők megtanulják, mondjuk száz évvel Whitman s jó 60-70-nel Ady után!) Viszont a ’Séta liliom-nyárban, avagy eljövendő lakásunk táborhelyét keressük a Dónát negyedben’ hazai magyar költészetünk egyik nagy teljesítménye marad.
Különben, amint a kötet egyik verse is mondja: plusz-mínusz egy költő – mindig ennyi a nagy tét. S a nagyobb örömök közé a „plusz” tartozik. Mert:

micsoda meghajlással ébredez
sejtek hálózsákjában az ideg
hogy napi visszavonulásait
kopogja át a szomszéd semminek…

/Igaz Szó. Marosvásárhely, 1981/12.szám/
Notes: /A könyvborító Árkossy István munkája/
Table of contents: class: section