Author: Leif Klitze
Bio: Nio ar är definitivt en för ung alder för att bestämma det framtida yrkesvalet. Men sa gammal var jag när jag beslöt mig för att bli tandläkare. Utan paverkan av föräldrar eller kännedom om en sadan miljö, men i en tid när beröm sällan gavs, var vuxenvärldens tysta gillande beröm nog. "En grabb som visste vad han ville..." var fullt tillräckligt för självkänslan. Jo, jag hade en jämnarig lekkamrat ibland, vars far var tandläkare pa Hornsgatan nära Slussen pa Södermalm, där jag växte upp pa Södergatan (nuvarande Skaraborgsgatan) nagra kvarter därifran. Jag minns att man i den där praktiken först kom in i väntrummet, behandlingsrummet lag mittemot och bostaden lag innanför, vilket verkade praktiskt.

Efter 15 ar och skolgang i Nya Maria och Södra Latin flyttade familjen till Uppsala 1954, där jag tog studenten pa Läroverket, nuvarande Katedralsskolan, 1957. Ja, tandläkarexamen blev det ocksa 1962 i Stockholm, efter att ha haft svara dubier sista aret i gymnasiet. Det var journalistiken som konkurrerade. Men ett sadant gammalt beslut överger man inte sa lätt. Som entusiastisk modellbyggare i unga ar trodde jag att yrket skulle tillfredsställa bade handen och hjärnan. Stress var inte ett uppfunnet begrepp pa femtiotalet.

Men jag var bara atta ar när jag bestämde mig för att bli författare. Jag kan ännu se enochenhalv sida knaggligt textade blocksidor, början pa en berättelse om en grabb som hittade pa bus. Dikter skrev jag under hela gymnasiet, där inspirationskällor för poesin vartefter blev Vilhelm Ekelund, och senare Werner Aspenström och Tomas Tranströmer, gammal södralatinare liksom Stig Dagerman, som gjorde ett djupt intryck vad gäller prosan.

Dessa valfränder har jag främst och alltid burit med mig, även om listan blivit mycket längre genom aren. En diktsamling lag nästan färdig när jag gick ut tandläkarhögskolan. Men med familj, arbete och ansvar blev den aldrig helt färdig och utgiven och det far man vara tacksam för idag.