Mikael Anker bl.a. Kristian Nortigne i sandet Malil i 1804. Der er et billede, som er et rigtig utroligt, det er ikke et billede, der er udenelbart afgivet af sin meddel, som man skal virkelig. Man skal virkelig koncentreres det lidt. Når man træder hen mod billede, så i cirka senden afstand herfra det. Der bliver det meget meget tæt, og der er lidt så meget, det syger dig ind i billede. Det er så fedt i malet i skagen, der er to personer på det. Bl.a. Kristian og så tine. Det er et tine, vi præmer koncentrerer, så fordi, hvis man lægger mærke til den, så har brød med har hun en dette rødement. Og selvfølgelig er det koncentrerer, som hendes blik, for i det blik, der ligger helt i store. Og en af lyser synes jeg, er det nede her stille, naturlig og accept af sin livsvilkoren. Hvor bær man han havde et udtryk om skursbiller, lager og gør sig til, så er han ham dem. Og de kommer ikke på scenen, så lager med de her givere sig til. Det går det der billede i virkeliggik. Og det har lært mig en helt masse om, og stedet på en scenen, for eksempel. Det har lært nok gået på en scenen, uden at lage med at gøre sig til, men der er det kommet inden fra ham. Jeg prøver at lage med at gøre sig til. Det her er selvgivet givet en gang på en generalprøve, hvor jeg blev slipet med vøgse og trøkket alt for meget til. Hvis man var snurring, hvor en struktøm, der fik jeg mitt livs skidebal, som skursbiller. Jeg har aldrig opledet noget lignende, og han har fuldstændig forgøs. Han sagde til, at man ikke tænkte bør, i virkeliggivet en mindre høj. Bør sig en tine, som hun er med. Hvis man nu skulle være, og skal se meget for togene, så det tine hun foretager, så der hun sidder og venner i gangene og heller. Som om det var hens egen livs trål hun sig er vandet op.