onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Kanaris,

Konstantin

, grekisk sjöhjälte, f. 1790 på ön Ipsara, d. 15 sept. 1877 i Aten, var före det grekiska frihetskrigets utbrott (1821) kapten på ett litet köpmansfartyg. Till hämnd för Chios’ gräsliga härjning af turkarna i april 1822 förde han och Pipinos från Hydra natten mellan 18 och 19 juni s. å. två brännare in bland den turkiska flottan och förstörde en mängd skepp, bl. a. storamiralsskeppet, hvarvid storamiralen och öfver 2,000 man omkommo. I nov. s. å. stack han ett annat turkiskt amiralsskepp i brand vid Tenedos, och 17 aug. 1824 förstörde han några turkiska skepp vid Kap Trogilion samt räddade därigenom ön Samos från plundring. 1825 uppgjorde han den dristiga planen att i Alexandrias hamn förstöra hela den egyptiska flottan, men försöket misslyckades till följd af motvind. K. blef 1827 sin fäderneös representant i nationalförsamlingen, utnämndes 1828 af presidenten Kapodistrias till kommendant i Monembasia och eskaderchef, men drog sig efter dennes död 1831 tillbaka till Syra. Under konung Ottos regering var han sjöminister och konseljpresident 1848—49, ånyo sjöminister 1854—55 och en kortare tid 1862 konseljpresident, men anslöt sig i okt. s. å. till resningen mot Otto, blef efter konungens aflägsnande medlem af provisoriska regeringen och sändes 1863 till Danmark för att erbjuda prins Vilhelm (Georg I) grekiska kronan. Under Georg I:s regering var han flera gånger sjöminister och konseljpresident och ställdes sista gången som sådan, några månader före sin död, i spetsen för den koalitionsministär (juni 1877), som vid rysk-turkiska krigets utbrott bildades för att åvägabringa nationell samling för de helleniska intressenas bevakande. V. K—r.* Kanat.
Carlberg,

Karl David Hugo

, målare, f. 25 juni 1880 i Nässjö, studerade vid Tekniska skolan i Stockholm samt åtnjöt undervisning i målning för professor Aug. Malmström och genomgick 1900 -05 Akademien för de fria konsterna. C. har gjort resor för konststudier i Tyskland, Frankrike, Belgien och Holland. Han var bosatt först i Målilla, Kalmar län, sedan i Vrigstad, Jönköpings län. C. har från 1912 flitigt utställt landskapsmålningar i Stockholm, i Syd-Sverige samt flerstädes i utlandet; flera af dessa ha kommit till offentliga samlingar. Med förkärlek och framgång, med alltmera bred och kraftig pensel återger han motiv från det inre af Småland, både dess vinter, sommar och vår, t. ex. Öfversvämning, Berget i sol, Vinterlandskap (Malmö museum), Vårdag (privat ego i Nord-Amerika), Torpare på hemväg o. s. v. Carlbom
Generell, fr. général (lat. generalis, af genus; se d. o.), som är eller tillhör genus, allmän, allmängiltig. -

Generell bestämning

, bestämning, som är gemensam för flera föremål och tillhör det genus, under hvilket dessa höra. Vid generella bestämningar gäller den axiomatiska satsen, att allt, som utsäges (eller nekas) om genus, det kan jämväl utsägas (eller nekas) om de species och individer, som därunder höra. -

Generell odödlighet

, den odödlighet, som, enligt vissa panteisfciska åsikter, tillkommer människan därigenom, att hon vid lifvets slut uppgår i ett allmänt och endast befrias från de tillfälliga inskränkningar, som enligt denna åsikt vidlåda henne såsom individ, hvaremot allt det väsentliga hos henne fortlefver. Det allmänna, hvari individen uppgår, är naturligtvis ytterst det absoluta själft, ur-enheten i världen, men så vidt det för detta är väsentligt att uppenbara sig i ett människosläkte, brukar dettas fortbestånd på ett eller annat vis sättas i samband med den generella odödligheten, hvarigenom denna anses skola blifva för individen mindre afskräckande. Så lär man nu att, emedan människonaturen, som en uppenbarelse af det eviga, städse blir sig i det väsentliga lik, skola de intressen, som lifvat en människa under hennes individuella lif på jorden, så vidt de varit värda att af människan omfattas, evigt där fortlefva (Hegelianismens vänster). I krassare former framträder läran då, när man framhåller, att människan skall fortlefva i sin afföda, eller att hennes odödlighet låge däri, att hennes verk eller hennes minne skall fortbestå bland människor, hvaraf konsekvensen ytterst blir, att odödligheten likställes med ett "odödligt namn" (yttersta vänstern). Antagandet af den generella odödligheten utgår ytterst därifrån, att naturanalogier blifvit öfverflyttade på det personliga området. L. H. Å.* Generera
Ribbungerne ("röfvarna"), norskt upprorsparti på 1200-talet. Partiet samlades 1219 af Gudolv af Blakastad, var hufvudsakligen rester af "baglerna" (se

Bagler

) och stödde i likhet med dessa den af biskop Nikolaus Arnessön (se d. o.) ledda klerikal-dynastiska politiken. Som tronpretendent uppställde de

Sigurd Ribbung

, en son till baglerpretendenten Erling Steinvegg (d. 1207). Anslutning funno de mest i Viken och Oplandene, där de brandskattade enhvar, som djärfdes göra motstånd. I maj 1222 ledo de nederlag vid Mjösen, och 1223 blef Sigurd Ribbung tillfångatagen af Skule jarl, men lyckades rymma ur fängelset 1224 och upptog från Romerike sina härjningståg till Hedemarken. Därnäst satte sig ribbungerne fast i Värmland, där de förföljdes af konung Håkan Håkansson 1225. Efter Sigurds död 1226 upprefvos de sista flockarna af Håkan 1227. K. V. H. Ribbvagn
Tarsos (grek. Ταϱσός, lat. Tarsus, turk. Tarsus) var i forntiden hufvudstad i Cilicien i Mindre Asien och låg midt på detta landskaps bördiga slättbygd, vid floden Kydnos (nu Tarsus Tschai) med dess kyliga vatten, omkr. 16 km. från hafvet. N. om staden sträcka sig Taurusbergens förgreningar (se fig.). För sin betydenhet hade T., som var bebodt af en brokig folkblandning, att tacka först och främst sin goda och väl anlagda hamn, urspr. en sötvattenslagun, och vidare den förträffliga väg det låtit anlägga öfver Taurus genom den s. k. "ciliciska porten" (se

Cilicien

och

Taurus

), som spelat en så stor roll i Asiens krigshistoria från Kyros d. y. till första korståget. Förmodligen var staden en gammal jonisk koloni, som 850 f. Kr. intogs af assyrerna; den kom sedermera under persiskt välde och var till en början styrd af lydfurstar, ofta med namnet eller titeln "Syennesis", sedan under satraper. Seleukiderna blefvo därefter stadens herrar, sedermera romarna. Det var där på Kydnos som Marcus Antonius mötte Kleopatra och sitt öde. Under romerska kejsartiden fanns där en berömd högskola. Paulus var född i den då med romersk borgarrätt begåfvade staden. I allmänhet hade dock det alltmera uppblomstrande samhällets invånare rykte om sig att vara obildade goddagspiltar. Araberna eröfrade och förstörde staden efter 660. Sedan företogo kaliferna oupphörligt ströftåg dit. Östromerske kejsaren Nikeforos Fokas återtog den 965. Under första korståget eröfrades T. af Balduin och Tankred. Sedan lydde det under "Mindre Armenien" nära tre århundraden, tills turkarna kommo i besittning däraf i början af 1500-talet. Ännu i dag finnas vidsträckta ruiner, som dock till största delen äro begrafda under jorden. Hamnen är sedan kejsar Justinianus' tid förstörd. Staden har omkr. 25,000 inv. och tillhör provinsen Adana. J. C. Tarsus,
Hervé [ärvē],

Édouard

, fransk tidningsman, f. 1835, d. 1899, förfäktade liberala idéer i tidskrifter och tidningar samt var efter republikens införande 1870 en ifrig kämpe för det bourbonska konungadömet, grundlade 1873 "Le soleil", som han redigerade till sin död och där han förde de monarkiska idéernas talan. 1879 bröt han med det legitimistiska partiet och slöt sig till orléanisterna, hvilkas förnämsta språkrör hans tidning var, liksom han själf var grefvens af Paris förtrogne rådgifvare. 1886 invaldes H. i Franska akademien. Herwegh,
Adolf,

Wilhelm August Karl Friedrich

, hertig af Nassau, storhertig af Luxemburg, f. 24 juli 1817, är son af hertig Vilhelm I af Nassau och tillträdde 1839 regeringen. Ehuru ogynnsamt stämd mot de nya frihetsrörelserna, nödgades han likväl 1848 göra sitt folk eftergifter. I kriget mot Danmark 1849 anförde han en brigad tyska trupper. Han förde sedermera en reaktionär politik och slöt sig afgjordt till Österrike, hvilket 1866 kostade honom hans land, som införlifvades med Preussen, men 1867 fick han i ersättning 8 1/2 mill. thaler (omkr. 22 1/2 mill. kr.) jämte några lustslott. Såsom närmaste arfsberättigad blef han 23 nov. 1890 efter konung Vilhelm III:s i Nederländerna död storhertig af Luxemburg. A. förmälde sig 1844 med storfurstinnan Elisabet af Ryssland (d. 1845) och 1851 med Adelheid af Anhalt-Dessau (f. 1833), moder till arfstorhertigen

Vilhelm

(f. 1852). A. är halfbror till drottning Sofia och sedan 1889 general i svenska armén. Adolf af Nassau,
Bachke,

Ole Andreas

, norsk rättslärd och politiker, född på Röros 6 maj 1830, blef jur. kandidat 1852, men fortsatte 1854--56 sina juridiska studier vid tyska universitet samt i Paris och London. Efter sin hemkomst bosatte han sig i Kristiania såsom öfverrättssakförare, utnämndes 1864 till assessor och 1878 till justitiarius i Kristiania stiftsöfverrätt samt kallades 13 okt. 1879 till statsråd och chef för Justitiedepartementet. I denna egenskap blef han, som var föredragande i ärendet om kunglig sanktion på stortingets fjärde gången förnyade beslut (1880) rörande statsrådens tillträde till stortingets förhandlingar, 1883 tillika med sina kolleger i ministären Selmer ställd under åtal inför riksrätt. Sedan han genom riksrättens dom 26 mars 1884 jämte de fleste af sina kolleger blifvit dömd statsrådsämbetet förlustig, utnämndes han s. å. af ministären Sverdrup till assessor i höjesteret. Död 3 jan. 1890. Vid Köpenhamns universitets 400-års jubileum kreerades han till hedersdoktor i den juridiska fakulteten. B. var utan tvifvel en af sin tids lärdaste jurister i de tre nordiska rikena. Såväl före som efter sitt inträde i regeringen inkallades han i flera större lagkommittéer. Så var han 1877--78 medlem af den skandinaviska växellagkommittén och från 1881 medlem af den skandinaviska kommittén för utarbetande af lagförslag om firma och prokura samt om skydd för varumärken. Af hans vetenskapliga arbeten må nämnas Om det borgerlige ægteskab (1861), Om forbrydelsers sammenstöd (1862), Om den såkaldte litterære og kunstneriske eiendomsret (1871--75), hvilket sistnämnda arbete ligger till grund för de norska lagarna af 1876 och 1877 om litterär och artistisk eganderätt, samt (tillsammans med riksadvokaten B. Getz) Udkast til lov om rettergangsmåden i straffesager, som fick ett väsentligt inflytande på den norska straffprocesslagen af 1 juli 1887. B. deltog 1864 i stiftandet af "Det skandinaviske selskab" och var i tidigare år en varm och talangfull försvarare i den norska pressen af den politiska skandinavismens idé. Bachmann,
Haggard [hä'ged],

Henry Rider

, engelsk romanförfattare, f. 1856, innehade 1875-79 sysslor i Natal och Transvaal samt vardt därefter advokat i London och fredsdomare för grefskapen Norfolk och Suffolk. H. begagnade sina sydafrikanska erfarenheter i en rad spännande afventyrsböcker, af hvilka några haft stor framgång. Hans arbeten äro Cetywayo and his white neighbours (1882; ny uppl. 1888), Dawn (1884), The witch's head (s. å.; "Hexans hufvud", 1891), King Salomon's mines (1885; "Kung Salomos skatt", 1886), hvilken bok skapade H:s rykte, dess fortsättning Allan Quatermain (1887; öfv. s. å.), She (s. å.; "Hon eller dödsgrottorna vid Kôr", s. å.; ny uppl. 1895), Jess (1887; "Jess eller en annan Judith", 1888; ny uppl. 1894), som skildrar det verkliga lifvet i Transvaal, Maiwa's revenge (1888), Mr Meeson's will (s. å.; "Den skeppsbrutnes testamente", s. å.), Cleopatra (1889), Allan's wife (s. å.), Beatrice (1890), Eric Brighteyes (1891), Colonel Quaritch (s. å.; "Öfverste Quaritch", 1891), Nada the lily (1892; "Nada den fagra liljan", 1894), Montezuma's daughter (1894; "Montezumas dotter",s. å.; "Aztekernas höfding", 1895). The people of the mist (s. å.; "Dimmornas folk", 1895), John Haste (s. å.), Heart of the world (1898; "Världens hjärta", s. å.), Dr Therne (1898), Swallow (1899; "Svalan", s. å.), Black heart and white heart (1900), Lysbeth (1901), A winter pilgrimage (s. å.), Pearl-maiden (1903), Stella Fregelius (s. å.), The brethren (1904), Ayesha (1905; öfv. s. å.), Benita (1906; sv. öfv. 1907). H., som på regeringsuppdrag studerat frälsningsarmens kolonier i Amerika och afgaf rapport härom 1905, är sedan 1906 medlem af Royal commission on coast erosion. Han har studerat det engelska landtbruket och offentliggjort de agrikulturekonomiska A farmer's year (1899; ny uppl. 1906), Rural England (2 bd, 1902; 2:a uppl. 1906) och A gardener's year (1905). R-n B. Hagge
Skinnskatteberg. 1. Bergslag (härad) i Västmanlands län, ingår i Västmanlands västra domsaga och Kungsörs fögderi samt omfattar socknarna Skinnskatteberg, Gunnilbo och Hed. 69,426 har. 7,939 inv. (1915). -- 2. Socken i Västmanlands län, Skinnskattebergs bergslag. 35,681 har. 4,403 inv. (1915). S. utgör ett pastorat i Västerås stift, Köpings kontrakt. -- 3. Bruksegendom i ofvannämnda socken, vid Hedströmmen mellan sjöarna Öfre och Nedre Vättern, omfattade för några år sedan 15,000 har, men sedan Billsjö masugn i Söderbärke socken med tillhörande grufvor och stora skogsområden frånsålts, återstå nu omkr. 16 mtl, 9,000 har, hvaraf 550 har åker, tax. till 1,091,600 kr. (1914), hvaraf 186,000 kr. på annan fastighet (elektrisk kraftstation, järnbruk, såg, kvarn och tegelbruk), samt 4,300 kr. i Gunnilbo socken. Bruksdriften nedlades 1909, och kraftstationen (1,000 hkr; vattnet ledes direkt genom en kanal från Öfre Vättern till stationen vid Nedre Vättern) levererar kraft till Riddarhyttans grufvor och anrikningsverk och till Klockfältets grufaktiebolag. Den af V. Hisinger byggda herrgården är en ståtlig byggnadskomplex nära kyrkan; ritningen till hufvudbyggnaden (se Skinnskattebergs herrgård. fig.), af sten i två våningar, är sannolikt af öfverdirektören J. S. af Uhr. Bergslaget (förr Skinsæckeberg) är en mycket gammal bygd; Magnus Ladulås hade en kungsgård på det nuv. hemmanet Båren vid Nedre Vättern. Genom den rika tillgången på malm och skog uppstod där med tiden en mängd bruk: Riddarhyttan, Uttersberg, Baggå, Färna, Karmansbo, Bernshammar och, yngst, S. Detta uppstod genom sammanslagning af flera enskilda hyttor och hammare under förra hälften af 1600-talet, och bland dess grundläggare nämnas herrarna Hysing (Hising), borgmästare i Köping. På 1730-talet började grefve Fr. Gyllenborg, som förut egde Uttersberg och Bernshammar, inköpa delar i S., genomförde ordnad bruksrörelse och utvidgade bruket på flera sätt. Efter hans död måste banken öfverta hans egendomar, och bankkommissarierna öfverläto S:s bruk med därunder lydande hemman till brukspatron V. Hising, som förut egde Baggå. Han ärfdes af sonen, den berömde kemisten V. Hisinger, och denne af den med honom besläktade familjen Heijkenskjöld, som förut egde Granhult, Malingsbo, Bredsjö och Kloten med tillhörande stora andelar af Grängesbergs gruffält och som ännu i form af aktiebolag, S:s bruks-a.-b. (1909), eger det. Wbg. Skio
Canisius,

Peter

, egentl.

Kanis

, katolsk teolog, f. 1521 i Nijmegen, studerade i Köln och var den förste i Tyskland, som ingick i jesuitorden. 1549 blef han professor i dogmatik och sedermera rektor och vice kansler vid universitetet i Ingolstadt. 1551 kallade kejsar Ferdinand I honom till sin hofpredikant. C. verkade ifrigt för sin ordens utbredning i Bajern och Österrike och för den kyrkliga reformationens undertryckande. Han var ock en af kontrareformationens allra mest betydande män, lika glänsande som predikant, pedagog och vetenskapsman. Bland hans skrifter må nämnas Summa doctrince christianæ s. cathechismus major (1554) och Inslitutiones christianæ pietatis s. parvus cathechismus catholicorum (1566), genom hvilka arbeten han sökte undantränga Luthers katekeser. På 130 år utgick C:s katekes i mer än 400 upplagor. Hans Epistolæ et acta började 1896 utgifvas af O. Braunsberger; arbetet har blifvit mycket omfångsrikt. Död 1597 i Freiburg im Breisgau. Han beatificerades ("förklarades salig") 1864. Se Drews, "Petrus Canisius, der erste deutsche jesuit" (1892). (Hj. H-t.) Canis major
Anckarhjelm (

Thijsen

),

Martin

(egentl.

Maerten Thyssens

), holländsk-svensk amiral, föddes i Vlissingen, gaf sig i holländska Ostindiska kompaniets tjänst och aflade lysande tapperhetsprof i strider mot spanjorerna, särskildt 1631, då han som vice-amiral jämte amiral Pater vann ryktbarhet i striden med amiral Oquendo utanför Pernambuco. Efter hemkomsten (1634) blef han ekipage- och ammunitionsmästare i Vlissingen. Då Sverige 1643 angripit Danmark, lyckades Louis de Geer att för svenska kronans räkning i Holland utrusta en flotta, som under befäl af Thijsen skulle afgå till Östersjön. Kristian IV upphäfde vid underrättelsen därom belägringen af Älfsborg och gick med en del af danska flottan att möta den holländska. Utanför norra änden af ön Sylt kom det 16 maj 1644 till en häftig strid, som blef oafgjord. Efter förnyad strid och sedan oenighet uppstått ombord, återvände Thijsen till Holland. I juli var han dock redan åter färdig att utlöpa och seglade med 24 bevarade fartyg till Göteborg, hvarifrån han fördref de (under Ove Gjeddes befäl) blockerande danskarna. På väg in i Östersjön seglade han 9 augusti med svenska flaggan i topp förbi Kronborg, häftigt beskjuten från fästningen, gick genom Flintrännan samt förbi de söder om Själland och vid Bornholm liggande danska eskadrarna och kom lyckligen till Kalmar. Nu gick Thijsen i svensk tjänst och adlades med namnet Anckarhjelm. I Kalmarsund förenade han sig med svenska flottan under Wrangel och angrep sedermera jämte denne den danska flottan under Femern, 13 okt. 1644. I detta minnesvärda sjöslag, där svensk-holländska flottan vann en fullständig seger, lyckades A., som med sina skepp låg i lä om fienden, att redan i början af striden eröfra fyra fartyg och sedermera lika många af dem, som fienden själf satt på land. 1645 blef han amiral-löjtnant och fick året därpå befäl öfver en eskader, som skulle konvojera en handelsflotta till Lissabon. På återvägen träffades under ön Wight en engelsk amiral med två tredäckare, hvilken fordrade salut medelst flaggans strykande. A. svarade med en häftig kanonad, som tvang engelsmännen att draga sig tillbaka, men vid Calais blef han af 4 engelska tredäckare själf tvungen att lämna ett af sina skepp som pant, tills det upplystes att den skada han tillfogat de engelska skeppen under Wight ej varit af någon betydenhet. A. blef 1653 amiral. Död i Stockholm 1657. R. P.* Anckarstierna
Ord, som saknas under C, torde sökas under K. arbeten Moder och barn (bronsrelief, 1892), Målningen (brons, s. å.), Badkaret (relief i tenn, 1897). I glyptoteket i Köpenhamn finnas porträttmedaljonger i brons af skådespelerskan Réjane (1890), Constantin Meunier (1899) och Zola (1903). - Bland C:s nyare större skulpturarbeten märkas de monumentala relieferna Bagare och Lycklig familj (utställda 1905). I samarbete med Meunier har han de senast gångna åren varit sysselsatt med Zolas monument för karusellplatsen i Paris (ännu ej färdigt). G-g N. Charpentier
Horváth [hå'rvāt],

Mihály

, ungersk historieskrifvare och politiker, f. 1809, d. 1878, egnade sig först åt prästerlig verksamhet, men blef 1844 professor i ungerska språket och litteraturen vid Theresianum i Wien. 1848 utnämndes han till biskop af Csanád. Han slöt sig till Kossuth och ungerska själfständighetspartiet samt blef efter Ungerns själfständighetsförklaring (apr. 1849) minister för kyrko- och undervisningsärendena, men måste efter revolutionens undertryckande fly till Paris. S. å. dömdes han af österrikarna in contumaciam till döden, men benådades 1867 och återvände till Ungern, där han mottogs med många hedersbetygelser och erhöll ett inkomstbringande abbotstift. H. var en af Ungerns populäraste historieskrifvare. Han författade bl. a. en omfångsrik A. magyarok története (Ungrarnas historia 1842—46; 3:e uppl. i 8 bd, 1871—73), en utförlig Magyarország függetlenségi harczának története (Ungerska frihetskrigets historia; 1865) och en mängd andra skrifter rörande Ungerns äldre och nyare historia. 1857—59 utgaf han 4 band Monumenta Hungariæ historica diplomataria. (K. B. W.) Horven,
Törnegren,

Karl Vilhelm

, finsk universitetslärare, f. 23 april 1817 i Åbo, d. 19 febr. 1860 i Helsingfors, blef student 1830 samt filos. kandidat och magister 1836. Han utnämndes till biblioteksamanuens 1842 och docent i lärdomshistorien 1843, samt, efter att 1844 ha blifvit filos. doktor, till adjunkt och vice bibliotekarie 1845, till professor i lärdomshistorien och universitetsbibliotekarie 1851. Sedan den förra befattningen 1852 indragits, kvarstod han som universitetsbibliotekarie. T. egnade sig åt studier i de europeiska folkens moderna litteratur och historia. Han hade stor berättartalang i humoristisk riktning. Som skriftställare var han icke produktiv. Hans kåserier i "Helsingfors tidningar" 1858 (Peräseinäjokibref) väckte uppmärksamhet. Hans genom formens behag utmärkta Dikter, dels originalpoem, dels öfversättningar, publicerades efter hans död i "Lännetär" (1860, del 1). T:s lif är skildradt af A. F. Granfelt i "Lännetär" (4:e d.). M. G. S. Törneman,
Archenholz,

Johann Wilhelm von

, friherre, tysk skriftställare, f. 1741, d. 1812, inträdde 1760 som officer i preussiska armén, erhöll under sjuåriga kriget afsked på grund af sina blessyrer, tillbragte därefter 16 år på utländska resor och slog sig slutligen ner i norra Tyskland, där han uppehöll sig med författarskap. Bland hans förnämsta arbeten må nämnas England und Italien (1785), Geschichte des Siebenjährigen krieges (1793), som alltjämt är ett i Tyskland mycket läst arbete och 1892 utkom i 13:e upplagan, samt Geschichte Gustav Wasa's (1801). Han lade grunden till sitt litterära rykte genom tidskriften "Literatur- und völkerkunde" (Leipzig 1782 --91) och utgaf från 1792 i Hamburg tidskriften "Minerva", hvilken fortlefde långt efter hans död. Archer
Colomb fkäuMåm],

Philip Howard

, engelsk amiral, f. 1831, kom i sjötjänst 1846, deltog såsom sjökadett och underlöjtnant i örlogsexpeditioner till Stilla hafvet (1849-51) och Burma (1852-53) samt i en arktisk expedition med "Phœnix" 1854. stred som löjtnant vid Sveaborg under Krimkriget, uppfann 1861 det än i bruk varande systemet med blinksignalers afgifvande (Colombs "flashing signals"), var flera gånger flaggadjutant och omarbetade 1864-66 alla signalsystemen inom engelska flottan. Commander 1863 och captain 1870, var han 1868-70 chef på "Dryad", använd att undertrycka slafhandeln, och utförde efter hand flera kommando- och kommittéuppdrag. C. tog afsked 1886, men befordrades 1887 till konteramiral och 1892 till viceamiral i reserven. C. var en såväl inom England som i utlandet högt uppburen auktoritet på sjöstrategiens område. Han redigerade "The naval year book" och författade bl. a. det epokgörande arbetet Naval warfare: ils ruling principle and practice (1891), det första verkligen sjöstrategiska verket. Bland hans öfriga arbeten må nämnas: Slavecatching in the Indian ocean (1873), Manual of fleet evolutions (1874), Essays on naval defence (1893) samt Memoir of sir Astley Cooper Key (1898). Vidare skref han en mängd broschyrer och tidningsuppsatser i sjöförsvarsfrågor. Om kustförsvarets betydelse för Sverige yttrade han tankar, som öfverensstämma med dem, hvilka uttalats af de svenska försvarskommittéerna 1809 och 1816 samt af John Ericsson. Död 1899. - Hans broder sir

John Charles Ready C.

,f. 1838, hvilken tjänstgjorde vid flottans artilleri 1854-69, har i föreläsningar samt utgifna skrifter afhandlat det brittiska sjöförsvarets lifsfrågor och tillsammans med W. E. Forster stiftat (1884) föreningen "Imperial federation league", med syfte att verka för de stora brittiska koloniernas närmare anknytning till moderlandet. (H. W-l.) Colombacz-myggan