Odysseus [-di'-], nygrekisk krigshöfding, f. på 1780-talet i Prevesa och son till en känd armatolchef, Andrutsos, var 1814--20 befälhafvare för 507 Odådehraun-Odödlighet 508 Ali paschas af Janina lif vakt. Efter grekiska frihetskampens utbrott (1821) hindrade han skickligt en turkisk här att nedtränga till Salona och försvarade framgångsrikt Gra via, men råkade redan 1822 i öppen oenighet med den provisoriska regeringen i Aten och centralstyrelsen på Morea. 0. nedlade då sitt befäl, men återkallades snart och försvarade 1823 tappert passet vid Thermopylai mot turkarna samt undsatte Missolonghi. Afsatt efter den misslyckade belägringen af Chalkis, inlät han sig 1824 i förrädiska underhandlingar med fienden, men vann ingen anslutning. Ångerfull öfverlämnade han sig till sist åt regeringstrupperna, hvarefter han fördes till Aten och stryptes i fängelset natten till 17 juni 1825. Ett monument öfver 0. restes 1888 i Gravia. Odådehraun. Se OdåÖa-hraun. Odödlighet (I m m or t a Ii te t), filos., är den egenskapen hos människan, att någon sida af hennes väsen, oberoende af hennes lekamliga död, i all evighet fortfar att vara till. Naturligtvis är detta den sida hos människan, som utgör hennes egentliga väsen, ty ett väsen i egentlig bemärkelse kan ej upphöra att vara till (aliquid nihil fieri nequit); endast tillfälliga bestämningar kunna detta. Hvad man då anser vara det odödliga hos människan, beror tydligen på, hvad det är, i hvilket man finner det väsentliga hos henne. Materialismen känner konsekvent ingen annan odödlighet hos människan än den, att de materiella stoftatomer, af hvilka hennes kropp består, under förändrade former fortlefva i tidernas tider. Panteis-men och med denna besläktade världsåsikter antaga däremot hvad man kallat en generell odödlighet. Något andligt eller åtminstone något annat och mer än det rent kroppsliga fortlefver visserligen, men detta är ej den mänskliga individen själf, utan något mer eller mindre allmänt, för flera eller alla människor gemensamt. I detta allmänna ser nämligen panteismen vårt väsen. Individualiteten är endast en tillfällig form, hvari detta uppenbarar sig. På särdeles ofullkomligt sätt framträder den generella odödlighetsläran i antagandet, att människans odödlighet skulle bestå däri, att hon fortlefver i sina efterkommande, i människors erinring ("namnets odödlighet") eller i sitt verk. I mer frigjord form visar den sig redan där, hvarest man hänvisar till människosläktets antagna eviga fortbestånd på jorden. I sin renhet är den emellertid för handen egentligen först i sådana åsikter, hvilka betrakta människan som en manifestation af världsanden och i den senares odödlighet se hennes. Man har på denna ståndpunkt träffande förliknat människan vid en bölja i hafvet: när den sjunker, är den ej mer till som denna bölja, men allt det vatten, hvaraf den bestod, är kvar som integrerande del i hafvets stora vattenmassa (Spinoza). Men människan kan i tanke och vilja mer eller mindre troget uppenbara sig som en form af världsanden eller, som man ock uttryckt detta, deltaga i dennes tänkande och viljande. Hon gör det trognare i samma mån, som det hon tänker är sant och det hon vill är godt, i samma mån, som båda utgöra det väsentliga i människolifvet. I den mån hon gör detta, tänker och vill hon äfven det odödliga och eger då odödlighet i sannare mening än den, hvars tanke och vilja riktats på det oväsentliga och för- gängliga. Den förra räddar undan förgängelsen det väsentliga i sitt lif sinnehåll. Den senare kan ej göra detta; hennes tankar och hennes vilja dö med henne. Endast en teistisk världsåsikt kan med bibehållen konsekvens tillerkänna människan en personligt individuell odödlighet. Förutsättningen härför är naturligtvis, att man lyckats visa, att människans individuella personlighet utgör hennes väsen, något som i sin ordning förutsätter, att man tillägger den individuella personligheten öfver hufvud en absolut betydelse. Till uppvisandet af det förra syfta ytterst de vanliga s. k. "bevisen för själens odödlighet". Flera sådana ha framställts. 1) Det ontologiska beviset sluter från människosjälens andlighet till hennes oförstörbarhet och odödlighet. 2) Det teologiska finner människoandens förintelse oförenlig med Guds vishet och godhet. 3) Det teleologiska finner denna förintelse oförenlig med världens ändamålsenlighet, alldenstund människan eger anlag, som här aldrig utvecklas, mål, som här aldrig nås, och behof, som här aldrig fvllas - följaktligen visar sig danad för evigheten. 4) Samvetsbeviset sluter från vårt medvetande om en ovillkorlig förpliktelse, som ej låter sig förklaras ur det timliga lifvets förhållanden, till vårt medlemskap i ett öfversinnligt rike, till att vi äro evighetsvarelser. 5) Det moraliska beviset, framställdt af Kant, utgår från vårt sedliga medvetandes fordran, att dygd och lycksalighet en gång skola förenas, och sluter därifrån att, alldenstund ofta ej så sker här i världen, det är i ett annat lif dygden skall få sin belöning, lasten sitt straff. - Alla dessa bevis syfta tydligen tillbaka till den mänskliga personlighetens karaktär af att vara ett väsen i egentlig bemärkelse, ehuru uppvisad och fattad ur olika synpunkter. Det är denna dess karaktär, som teoretiskt röjer sig i dess andlighet, praktiskt däri, att den är grund till en oafvislig fordran; det är ock denna, som gör dess förintelse oförenlig med vare sig Guds egenskaper och världens ändamålsenlighet i allmänhet eller särskildt en sedlig världsordning. Samtliga de fordringar, som utgå från vårt personliga lif, skulle nämligen sakna all betydelse, i fall detta lif vore endast en tillfällig form hos det opersonliga. Men oförtyd-bart röjer detta lif å andra sidan sin odödlighet redan däri, att vi äro medvetna om förgängelsen och ofullkomligheten. Ty detta medvetande är ingenting annat än den negativa sidan af vårt medvetande om oförgänglighet och fullkomlighet - om att vi äro evighetsvarelser. Man har ock därför träffande sagt, att vi i medvetandet om vår dödlighet ega "försäkringsbrefvet på vår odödlighet". - En hufvudsaklig svårighet vid antagandet af den individuella odödligheten har man trott sig finna däruti, att människans andliga lif här i tiden är beroende af de kroppsliga organ, som i döden förstöras. Härvid är dock att märka, att detta beroende är endast relativt och afser endast andens aktualitet här i världen, hvadan det ej heller innebär något hinder för vår personliga fortvaro i andra lifsformer, där anden är frigjord från detta beroende. Emellertid måste man därvid göra sig fri från åtskilliga sinnliga föreställningssätt, som förorenat odödliehetsläran och gjort den orimlig. Ett sådant föreställningssätt är t. ex. antagandet, att anden är ett slags materia, som genom döden lös- 509 Odört-Oeder 510 slites från kroppen för att likasom förflyttas till en annan del af världen. Det rätta betraktelsesättet är att tänka sig öfvergången till ett annat lif som en inre omdaning af det mänskliga väsendet, en öfvergång till ett högre utvecklingsstadium, som kräfver upphäfvandet af det lägre. Döden kan då lämpligen framställas under formen af ett insomnande, som utgör villkoret för andens uppvaknande till en högre form af lif och medvetande. Inom den mänskliga bildningens historia har odödlighetsmedvetandet aldrig fullständigt saknats. Det röjer sig hos den råaste vilde lika väl som hos den mest utvecklade kulturmänniska. Men det kan framträda med större eller mindre styrka och under olika former. Mäktigt röjande sig i den platonska filosofien, har det dock ingenstädes gjort sig gällande med sådan renhet och styrka som inom kristendomen, hvilken städse och med större bestämdhet, än någonsin förr skett, lärt en individuell odödlighet för människan ("uppståndelsen"). Också har ett starkt odödlighetsmedvetande städse varit väsentligt för den kristna bildningen. Litt.: H. am Rhyn, "Das jenseits" (1880), Spiess, "Ent-wicklungsgeschichte der vorstellungen vom zustand nach dem tode" (1877), F. v. Schéele, "Om själens odödlighet" (1899), och W. Chester, "Immor-tality" (1904). L. H. Å.* Odört, löt. farm. Se C ön i u m. 0. E. B. 0., på grafstenar förkortning för lat. Ossa ejus lene quie'scant, lat., må hans (hennes) ben hvila i frid. Oechsli [ö'ksli], Wilhelm, schweizisk historiker, f. 6 okt. 1851 i Zürich, blef 1887 professor i schweizisk historia vid Polytechnicum i Zürich och 1894 vid universitetet där. Bland 0:s många arbeten märkas Bausteine zur Schweizergeschichte (1890), Die anfänge der schweizerischen eidgenos-senschaft (1891), Quellenbuch zur schweizerge-schichte (2:a uppl. 1901) och Geschichte der Schweiz im 19. jahrhundert, I (1903). V. S-g. Oecolampadius [ok-], Johannes, en af de märkligare kyrkoreformatorerna under 1500-talet, f. 1482 i Weinsberg, på pfalziskt område, d. 24 nov. 1531 i Basel, hade bl. a. i Stuttgart trädt i beröring med Reuchlin samt i Basel biträdt Erasmus med utgif-ningen af nya testamentet på grundspråket (1516), då han 1520 inträdde i bir-gittinklostret Alt-mtinster. Eggad af Luthers skrifter, lämnade han dock snart sin tillbakadragna ställning och återvände 1522 till Basel, där han fullständigt genomförde den redan förut begynta reformationen och 1529 blef kyrkoherde vid domkyrkan. Basel har honom att tacka för sin kyrkoordning. Han slöt sig i hufvudsak till Zwingli i dennes strid med Luther rörande nattvardsläran och lade genom sin skrift De genuina verborum Domini: hoc est corpus meum, interpretatione (1525) den exegetiska grundvalen för den s. k. tropisk-symboliska (lekamen = lekamens afbild, etc.; se Nattvarden, sp. 577) uppfattningen af instiftelseorden; däremot lade han ingen vikt vid den zwingliska formeln: är = betyder. 1529 disputerade 0. med Luther vid religionssamtalet i Marburg. Se W. Hadorn, "Kirchengeschichte der Schweiz" (1907), och E. Egli, "Schweizerische reformationsgeschichte" (1910). (Hj. H-t.) Oecophylla [eka'-], zool. Se Myror, sp. 108. Oecus [ékus; lat., af grek. 61'kos, hus; sal], en i förnämare romerska boningshus stundom förekommande, längre in belägen praktfull matsal, vanligen med pelare (pelarrader) ett stycke från (tre af) väggarna, hvarigenom salen afdelades i ett midt-rum (för borden med tillhörande soffor) och passager. Flera dylika oeci ha påträffats i Pompeji. Jfr T r i c l i n i u m. H. Sgn. Oedem [edem], med. Se ödem. Oedemia [ed-], zool. Se Andfåglar, sp. 960-961. Oedenburg [öd-], ung. Sopron. 1. Komitat i Ungern, på högra sidan om Donau, begränsadt af Nedre Österrike, Wieselburg, Raab och Eisenburg. 3,244 kvkm. 283,203 inv. (1910), hvaraf 39,i proc. tyskar, 48,s proc. ungrare och 11,2 proc. serbokroater. Nordvästra delen är bergig och skog-bevuxen, sydöstra delen ett bördigt slättland, rikt i synnerhet på frukt och vin (ruszter). I västra delen upptagas brunkol vid Brennberg. - 2. Hufvudstad i nämnda komitat, vid järnvägen mellan Wien samt Raab och Steinamanger, 5 km. v. om Neusiedlersjön. 33,932 inv. (1910), till hälften tyskar. Katolskt högre gymnasium, katolskt lärar-seminarium, högre realskola, protestantiskt lyceum med teol. fakultet och gymnasium, högre statsflickskola. Tillverkning af vin samt beredning af kanderad och torkad frukt. 0. är den romerska stationen Scarbantia, hvilket namn sedan ändrades till Gästrum suprun, hvaraf namnet Sopron. Som viktigt gränsfäste har det flera gånger belägrats eller eröfrats. På en riksdag där 1681 öfverläm-nade de ungerske protestanterna de s. k. Oeden-burgartiklarna, i hvilka de yrkade på restitution af deras kyrkor och gods. l o. 2. (J- F- N.) Oeder [öder], Georg Kristian, dansk botanist, nationalekonom, f. 3 febr. 1728 i Anspach, d. 28 jan. 1791, blef 1749 med. doktor i Göttingen och därefter läkare i Slesvig, men kallades redan 1752 till Köpenhamn för att anlägga en ny botanisk trädgård och blef 1754 professor vid universitetet. 1755-60 företog han botaniska exkursioner genom Danmark och Norge och började därefter utgifvandet af Flora danica (se d. o.), af hvilket praktverk han själf utsände 10 häften (1763 -70). Hans afsikt var att i de andra europeiska länderna få liknande arbeten till stånd som grundval för en växtgeografi. Bland hans öfriga arbeten inom denna vetenskap må nämnas Elementa bota-nlc(E (2 bd, 1764-66), som vann erkännande äfven utomlands och begagnades vid föreläsningar i Mont-pellier och Edinburgh. Snart blef dock nationalekonomien hans hufvudstudium, och 1769 utgaf han på tyska en liten skrift om "sättet att skaffa bonden frihet och egendom" (da. öfv. 1771), hvari han yrkade på hofveriets afskaffande, utstyckning af 511 Oedicnemus-Oelreich 512' all jordegendom till bondgårdar och en ny försvarsordning med indragning af de stående trupperna. Han gaf därigenom stark impuls till böndernas senare frigörelse, men ådrog sig på samma gång godsegarnas hat. 1770 blef 0. medlem af "general-landväsens-kommissionen" och hade stor del i 1771 års förordning om hofveriet. Han anlitades därjämte för organisationen af det nya finanskollegiet samt utnämndes 1771 till deputerad där. Åt 0. uppdrogs jämväl att bearbeta 1769 års folkräkning i Danmark äfvensom att beräkna landets ytinnehåll (hans afhandlingar därom utkommo först 1771-80). Efter Struensees fall 1772 aflägsnades han emellertid som "en för Danmark skadelig man", och hans reformer afstannade. Själf förflyttades han 1773 till Oldenburg, som s. å. skulle af trädas till Ryssland. Redan 1771 uppgjorde 0. plan till en allmän änkekassa, och hans beräkningar härvidlag, som beteckna ett väsentligt framsteg, kommo också till användning på flera ställen i Nord-Tyskland. 1782-85 ledde han uppmätningen af Oldenburg och utkastade planen till densammas utsträckning till hela Tyskland. Då man 1786 i Danmark åter upptog jordfrågorna, utgaf 0. ånyo sin skrift från 1769, men af böjde kallelsen att återvända. E. Ebg. Oedicnemus [ed-]. Se Tjockfotsläktet. Oedipoda [edi'-], Oedipodinse, zool. Se Gräshoppor, sp. 480. Oedipus [édipus]. Se Oidipus. (Egir. Se Ä g i r. Oehlenschlseger [öl-]. Seöhlenschläger. Oehringen [or-], stad i wiirttembergska Jagst-kretsen och hufvudort i det fursten af Hohenlohe-Oehringeu tillhöriga standesherrschaft 0., vid järnvägen mellan Heilbronn och Hall. 3,801 inv. (1910). Progymnasium. öltillverkning och vinodling. Redan romarna hade där ett kastell, i några pä platsen funna inskrifter kalladt Vicus Aurelii, och en mängd romerska fornlämningar har anträffats. (J- F. N.) Oeil-de-boeuf [öj-d9 bö'f; af oeil, öga, och boeuf, oxe], fr., ett rundt eller ovalt (tak-)fönster (se Oxöga). - Hof kavaljerernas väntsal i Versailles' slott var försedd med ett dylikt fönster och kallades därför Oeil-de-boeuf, hvaraf uttrycket chronique de V Oeil-de-boeuf fått betydelsen "skandalhistorier" (särskildt från hofvet i Versailles). Oeil de perdrix [oj d0 pärdri], fr. (eg. "rapp-hönsöga"). 1. En blekröd champagnesort, som var Gustaf III:s favoritvin. (Jfr Snoilskys dikt "Efter fyrtio år".) - 2. Dräll med inväfda figurer, som likna "rapphönsögon", d. v. s. rapphönans fjäderfläckar (jfr sv. "gåsögonsmönster" på dräll). Oekolampädius [ok-]. Se Oecolampadius. Oekologi [eko-]. Se Ekologi. Oelreich [olrejch], von, svensk adlig ätt, hvars äldste kände stamfader är affärsmannen J o h a n n 0. från Bremen, som lefde i slutet af 1500- och i början af 1600-talet. Släkten inkom i Sverige med hans son B e r n h a r d 0. (se 0. 1), och dennes sonson N i k l a s 0. (se 0. 2) adlades 1749 med namnet von 0. 1. Bernhard 0., lärd, Lunds universitets förste prokansler, f. 5 april 1626 i Itze-hoe, Holstein, d. 30 mars 1686, studerade i Köpenhamn och vid nordtyska universitet samt blef 1646 hedersmagister i Rostock. 1647 anställdes han som e. o. professor i grekiska vid Sorö akademi, vistades därefter flera år utomlands samt kallades vid återkomsten, 1651, till kyrkoherde i Åsums och Skepparslöfs församlingar af Lunds stift. Där inlade han stora förtjänster, i synnerhet under kriget med Sverige, då han med egna betydande uppoffringar fredade bönderna från inkvartering o. d. Sedan Skåne kommit under Sveriges spira, valdes 0. till riksdagsfullmäktig vid 1664 års riksdag och blef förste hofpredikant hos änkedrottningen. 1665 blef han teol. doktor i Greifs-wald och förordnades till ständig led. af stiftsstyrelsen i Lund, där han med mycken kraft och vaksamhet bekämpade biskop Winstrups danska sympatier och maktlystnad. 0. var ifrigt verksam för upprättandet af ett universitet i Lund och utnämndes 1666 till den nystiftade karolinska högskolans förste prokansler. I denna egenskap hade han många svårigheter att bekämpa, dels till följd af de stridigheter, som uppstodo mellan professorerna, dels genom de intriger, som Winstrup i hemlighet dref mot honom. Han njöt emellertid stort förtroende hos kansleren, grefve G. 0. Stenbock, och äfven inom lärarkåren. Själf tjänstgjorde han äfven som lärare inom teol. fakulteten. Han utnämndes 1672 till pastor primarius och superintendent öfver Bremen och Verden. 0:s tryckta skrifter utgöras af disputationer och likpredikningar. 2. Niklas von 0., den föregåendes sonson, ämbetsman, politiker, f. 12 jan. 1699 i örsjö, Skåne, d. 4 dec. 1770 i Stockholm, blef student i Lund 1716, filos, magister 1726, docent i geometri 1727, filos, adjunkt s. å. samt universitetsbibliotekarie och e. o. professor 1732. 1730-34 var han lärare för de sedan bekante grefvarna Axel och Karl von Fersen. 1737 utnämndes han, med bibehållande af bibliotekariatet, till professor i litteraturhistoria, företog 1738-44 en utländsk resa och befordrades 1739 till professor i teoretisk filosofi. 1746 utnämndes han till censor librorum. Som censor råkade 0. redan från början i oupphörliga strider med andra myndigheter, som äfven öfvade uppsikt öfver litteraturen, särskildt Stockholms konsistorium, och med sina egna öfverordnade i Kanslikollegium. 0. förde därvid ofta upplysningens, det sunda förnuftets och frihetens talan, men hans uppträdande påverkades äfven af sårad fåfänga, grälsjuka och egennytta. I början stod 0. till det härskande hattpartiets tjänst, och då det gällde att i den häftiga konflikten mellan rådet och konungen bearbeta opinionen till förmån för rådets uppfattning, utgaf 0. 1755 Sveriges första politiska tidskrift, "En ärlig swensk". Han torde äfven själf varit den hufvudsaklige författaren, ehuru äfven andra medverkat, och arken undergingo granskning af ledande personer inom hattpartiet, innan de trycktes. Tidningen, som utkom 1755-56, väckte stor uppmärksamhet och vann för sin tid en betydande spridning. Den blef till slut en fortlöpande kommentar af regeringssättet, sökande att häfda det fullt utvecklade ståndsväldets öfverensstämmelse med grundlagarna och själfva förnuftet. Arbetet led emellertid af stilistiska brister, främst en "ledsam vidlyftighet". 0., som 1749 upphöjts i adliet stånd, belönades efter riksdagens slut med en gåfva af 20,000 dal. smt. Icke nöjd med denna belöning, skilde sig 0. under de följande åren från hattpartiet och närmade sig dess motståndare. Han gynnade Nordencrantz, Forskål, Chydenius m. fl., som med hans hjälp fingo sina skrifter publicerade under växande träta mellan O. och Kanslikollegium, som dock ej vågade göra sig af med sin besvärlige censor. Af sina nya vänner belönades O. 1762 med utnämning till statssekreterare och 1767, efter censorsämbetets indragning på grund af den nya tryckfrihetsförordningen 1766, till president i Kommerskollegium. Utom "En ärlig swensk" författade O. åtskilliga disputa-tioner. Jfr O. Sylwan, "N. von O. såsom censor librorum" (i "Hist. tidskr.", 1893). 3.

Charles Emil von O.

, den föregåendes sonsons son, ämbetsman, f. 22 okt. 1839 på Magda i Näshulta socken, Södermanland, d. 1 sept. 1911 (under en resa) i Karlshamn, blef 1858 underlöjtnant, tjänade vid Södermanlands och Kalmar regementen samt var 1894-98 öfverste och chef för Dalregementet. Under större delen af sin öfverste-tid var han, som visat sig vara en man med praktisk begåfning och framstående jordbrukare, t. f. landshöfding i Kopparbergs län, och 1898-1910 var han landshöfding i Kronobergs län. Från 1901 till sin död representerade han det senare länet i Första kammaren. Till sina politiska åsikter var O. moderat. Inom djurskyddsrörelsen intog han en framskjuten plats. 1. --rn.* 2. L. S. Oels [öls], Öls. 1. Tyskt furstendöme på högra sidan af Öder, i preussiska reg.-omr. Breslau, urspr. 1,760 kvkm. I äldre tider tillhörde det de schle-siske hertigarna af Glogau, öfvergick genom arf 1647 till en gren af huset Württemberg och 1792 till hertig Fredrik August af Braunschweig. Efter dennes död, 1805, ärfdes det af hans ryktbare brorson Fredrik Vilhelm af Braunschweig-O. och innehades sedan 1824 af dennes yngre son Vilhelm såsom sekundogenitur. Vid hans död, 18 okt. 1884, införlifvades furstendömet O. (92 kvkm.) med Preussen och bestämdes till förläning åt Preussens kronprinsar, hvaremot fideikommiss- och allo-dialgodsen i kretsen 0. (318 kvkm.) enligt hertigens testamente tillföllo konungen af Sachsen. -- 2. Kretsstad i reg.-omr. Breslau, fordom hufvudstad i ofvannämnda furstendöme, vid järnvägarna till Breslau, Gnesen m. fl. städer, 27 km. n. ö. om Breslau. 11,717 inv. (1910). Mångsidig industri. Gymnasium, skollärarseminarium. I staden ligger furstarnas af O. residensslott och i närheten det präktiga lustslottet

Sibyllenort

. 1 o. 2. (J- F. N.) Oelschläger