Josefina (fr. Joséphine), fransmännens kejsarinna, Napoleon I:s första gemål, f. 23 juni 1763 i kommunen Trois-Ilets (Martinique), d. 29 maj 1814 på Malmaison. Hennes flicknamn var

Marie Josèphe Rose Tascher de la Pagerie

. Hennes fader, artillerilöjtnanten och plantageegaren Joseph Tascher de la Pagerie, och moder, Rose Claire des Vergers de Sannois, härstammade från franska familjer, som i början af 1700-talet emigrerat till Västindien. J. fick en tämligen bristfällig uppfostran i ett kloster i Fort-de-France och kom 1779 till Frankrike för att äkta vicomte Alexandre de Beauharnais (se d. o. 5), son till en förutvarande guvernör på Martinique. I den mondäna Parissocieteten gjorde hon sig dock föga till en början, hvarför äktenskapet efter en tid blef ganska olyckligt och maken sökte skilsmässa (1783). J., som under tiden fått komplettera sin uppfostran, flyttade då till sin svärfader och återvände 1788 till Martinique, men försonades efter faderns död med sin make, då inflytelserik medlem af konstituerande nationalförsamlingen, och återvände till honom och Paris 1791. Beauharnais’ ledning af Rhenarmén bragte emellertid honom till schavotten och hans som rojalist anklagade hustru i fängelset under skräckväldet. Där blef hon intim vän med Thérèse Cabarrus, sedermera madame Tallien, som efter Robespierres fall (juli 1794) genom Tallien återförskaffade henne friheten. J. lefde nu med sina barn, Eugène, sedermera vicekonung af Italien, och Hortense, sedermera drottning af Holland, en tid i tillbakadragenhet, men blef småningom jämte madame Tallien och madame Récamier en af stjärnorna i thermidorepokens tongifvande societet. Hon blef nära lierad med den mäktige Barras, hvars älskarinna hon — dock säkert med orätt — uppgifves ha varit. Genom honom kom hon i beröring med ”vendémiairehjälten” Napoléon Bonaparte, som redan vid deras första sammanträffande synes blifvit fullständigt betagen i den behagfulla kreolskan, hvilken han äktade 9 mars 1796. Hon uppgaf därvid sitt födelsedatum till 23 juni 1767 och han sitt till 5 febr. 1768 i st. f. 15 aug. 1769. Till en början ringaktande sin make, ”l’homme de rien”, förmåddes hon dock genom hans glödande bref och hans triumflika segertåg genom Italien strax efteråt att öfvergifva det yppiga lifvet i Paris och förena sig med honom. I Milano hyllades hon som en drottning (1797), men förstod ej sedermera att bibehålla sin makes kärlek, utan blef småningom blott ett offer för hans allt annat uppslukande ärelystnad. Därtill bidrog också den afvoghet J. ständigt rönte från hans moder och syskon liksom hennes eget något indolenta, vekliga och bekväma lefnadssätt, som gjorde henne mera lämpad för societetslifvet i Paris, där hon småningom kom att utöfva ett bestämmande inflytande, än för deltagande i och begripande af Napoleons vidtomfattande planer. Emellertid lät han till en början beveka sig af hennes tårar, och såsom maka åt förste konsuln firade J. sina största triumfer. Hon var Tuileriernas härskarinna, utöfvade med taktfullt behag sitt civiliserande inflytande på Napoleons en smula okultiverade militära omgifning, var enväldig härskarinna på modernas område och ingrep ofta med framgång till förmån för de under revolutionen preskriberade rojalisterna samt bidrog sålunda ej oväsentligt till återupprättandet af det inre lugnet i Frankrike, som var en af Napoleons största förtjänster. Kejsardömets upprättande, som hon motverkade, medförde hennes kröning — af Napoleon — till fransmännens kejsarinna (2 dec. 1804) och maktens glans för en tid. Men det barnlösa äktenskapet med denne, som önskade genom direkta arfvingar se sin tron och sitt lifsverk betryggade, bragte omsider den från hans sida länge påtänkta, af hans släkt ifrigt påyrkade skilsmässan från J. till stånd genom ett senatskonsult 15 dec. 1809. Med titel af kejsarinna och ett rikligt apanage måste hon draga sig tillbaka till slotten Malmaison och Navarra (vid Évreux) från hofvet, där ärkehertiginnan Marie-Louise af Österrike snart intog hennes plats. Efter skilsmässan besökte Napoleon henne flera gånger, och hon deltog innerligt i hans senare motgångar. Efter första kejsardömets fall (1814) sökte hon dock ställa sig in hos de främmande segrande monarkerna och lyckades i hög grad vinna kejsar Alexanders gunst, hvilken lofvade henne sitt beskydd. Hon afled midt under de festligheter, som till deras ära voro arrangerade på Mal-inaison. J. var en ytlig, flärdfull kvinna, som på sina personliga nöjen depenserade oerhörda summor. Hennes inflytande på politiken var, oaktadt den hängifvenhet Napoleon trots allt egnade henne, ganska ringa. En typisk bild af den oroliga tid, hon lefde i, var hon i sitt enskilda lif ingalunda tadelfri. Hennes personliga tjusningsförmåga och skönhet kommo henne att spela en mera glänsande än verksam roll i Frankrikes och Europas öden denna tid. Som ett försonande drag i hennes karaktär framstår hennes storartade, om än slösaktigt utöfvade välgörenhet. J. begrofs i Rueils kyrka, där 1825 hennes barn reste en minnesvård, framställande henne i knäböjande ställning. 1858 restes en staty af henne i Fort-de-France. — Litt.: J. Aubenas, ”Histoire de l’impératrice J.” och Fr. Masson, ”Joséphine de Beauharnais” (1899), ”Joséphine impératrice et reine” (s. å.), ”Joséphine répudiée” (1901) och ”Napoléon et sa famille” (I—IV, 1897—1900). E. A—t. Josefinahemmet