Tjurfäktning, sp. tauromaquia (af grek. tauros, tjur, och make, strid) och corrida de toros, fiesta de toros l. endast toros, människors strid med tjurar på en arena och till åskådares förlustelse. Sådana spel tillställdes redan under antiken, i synnerhet i Tessalien och i Rom under kejsartiden. Morerna i Afrika idkade tjurfäktningar, och efter Andalusiens eröfring anordnade de sådana i gamla romerska amfiteatrar i Spanien, där dessa spel sedan alltifrån medeltiden utgöra spanjorernas omhuldade nationalnöje; de ha slutligen vunnit insteg äfven i södra Frankrike, Mexico och Syd-Amerika. Ända till senare delen af 1600-talet utgjordes kämparna af adelsmän och t. o. m. monarker, och de stredo till häst, med en lans till vapen (såsom ännu brukas af amatörer vid kröningar o. d.), men ersattes omkr. 1700 af yrkesmässiga tjurfäktare med värjan som afgörande vapen. Tjurarna uppfödas vilda i Andalusiens och Kastiliens skogar. Hvarje större stad i Spanien har numera sin åt tjurfäktningar egnade amfiteater (plaza de toros). Kring själfva cirkusarenan går en 1 1/2 m. hög barriär med trängre öppningar här och där. Föreställningar ges en gång i hvarje vecka mellan påsk och alla helgons dag (1 nov.). Dagen förut införas tjurarna i staden i festligt tåg och inspärras i stallar invid cirkus. Tjurfäktarna, som merendels äro hyrda och yrkesmässiga, kallas toreros (om de kämpa till fots) och picadores (då de strida till häst). De förnämste kämparna, "matadorerna" l. espadas, ha hvar och en sin aflönade cuadrilla ("kadrilj") af tjurfäktare. Vid föreställningens början defilera (med alguaciler l. rättstjänare i spetsen) först espadas i spetsen för sina cuadrillas, därefter picadores, de senare i gammalspansk riddardräkt, med benskenor af läderklädt järn samt väpnade med lång pik (pica l. garrochon) och ridande på uttjänta hästkrakar, hvilkas ena öga är förbundet. I cuadrillan tåga banderilleros och chulos (äfven benämnda capeadores), till fots, chulos bärande i handen breda, röda sidenskynken (capas); de draga sig undan i barriärens öppningar. Espadas äro liksom banderilleros klädda i pittoreska, med tofsar och broderier prydda, tättsittande sidendräkter samt hålla en stötvärja i högra handen och i den vänstra en muleta (en kort staf med eldröd sidenfana); äfven de draga sig tillbaka. Tåget afslutas af mulåsnespannen, eskorterade af mozos de plaza (cirkusdrängarna), hvilkas uppgift är att rensa arenan från dödade djurs kroppar o. s. v. Vid en trumpetstöt uppslås flygeldörrarna till det första, kolmörka stallet; tjuren störtar in på cirkus, hälsas med glädjerop och viftningar, studsar, söker en utgång, men finner ingen och rusar på närmaste pikador. Denne mottager angreppet med piken och sårar tjuren lindrigt på bogen, och så fortgår leken, tills tjuren kullkastar en häst och stångar ihjäl den. För att rädda pikadoren framkomma då de vige banderilleros och chulos; de omsvärma tjuren, och chulos svänga sina skynken framför hans ögon, medan de turvis ropa högt för att afvända honom från hans senaste byte. Sedan han dödat flera hästar, draga pikadorerna sig tillbaka, och för att ytterligare stegra tjurens raseri taga banderilleros till sina banderillas, små lätta, med utuddade brokiga pappersband prydda och med järnhulling i ändan försedda spjut, som de fästa i djurets nacke, i det de nätt och jämt undvika dess horn. Har man att göra med en feg tjur, användas ihåliga banderillas, fyllda med exploderande "svärmare". Ytterligare kunna de t. ex. hoppa mellan tjurens horn eller slå volt öfver hans rygg med tillhjälp af ett hullingförsedt litet spjut (garrocha). Banderilleros måste alltsomoftast rädda sig genom hopp öfver barriären. Ändtligen framträder en espada, som först med några välsvarfvade fraser formligen "dedicerar" tjurens död till någon Espadan beredd att ge tjuren nådestöten. framstående åskådare samt därefter vänder sig mot djuret och svänger sin muleta; mot denna rusar tjuren med sänkt hufvud, och när han ränner under espadans arm, ger denne honom en nådestöt mellan hals och rygg, drager därpå om möjligt ut värjan och hälsar därmed publiken, som gengäldar bedriften med frenetiska bravorop samt regn af blommor, solfjädrar, hattar, cigarrer och konfekt, guld-och silfvermynt. Oftare står tjuren still, och espadan gör då stöten, i det han halft springer mot djuret. Om däremot stöten ej är fullt korrekt eller om den misslyckas, så att tjuren ränner kring arenan med värjan i halsen, blir espadan uthvisslad och skymfad. Föreställningen fortgår vanligen med 6 tjurar efter hvarandra, och omkr. 20 minuter erfordras för att expediera hvar och en. Årligen dödas på detta sätt i Spanien omkr. 1,300 tjurar och 6,000 hästar. "Matadorerna" (espadas) förtjäna ofta rikedomar och bli hela nationens bortskämda gunstlingar. -- Vid de portugisiska tjurfäktningarna dödas inga hästar och ej heller tjuren; denna har bollar på hornspetsarna och eggas endast medelst banderillas. Bland de sydfranska tjurfäktningarna äro de i Les Landes afvikande från regeln, i det att där i st. f. tjurar hetsas kor, som icke dödas. -- I Spanien afskaffades tjurfäktningarna af Karl IV, men de återinfördes af hans efterträdare Josef Bonaparte, som därigenom ville förvärfva folkgunst, och ha under det senaste århundradet vunnit allt starkare utbredning både i Spanien och spanska Amerika. -- Litt.: Lozano, "Manual de tauromaquia" (1882), Joest, "Spanische stiergefechte" (1889), och Da las Navas, "Espectaculo más nacional" (1900). Tjurföreningar,