Santi,

Raffaello

, italiensk målare och arkitekt, f. 1483 (sannolikt 28 mars) i Urbino, d. 6 april 1520 i Kom. Hans familjenamn latiniserades till Sanctius, hvaraf uppkom det italienska S a nz i o; utanför Italien kallas han oftast Rafael (Raphael, Raffael). Hans fader, Giovanni S. (d. 1494), var en aktningsvärd målare af föga betydelse. Af honom tyckes sonen ha fått sin första ledning. Han blef sedan lärjunge till Timoteo Viti, som varit elev af F. Francia i Bologna och som öfverflyttade till Urbino 1495. 1500 målade S. i Peruginos ateljé i Perugia. Hans ytterst smidiga mottaglighet för intryck utifrån visar sig redan i han tidigaste verksamhet. Liksom han först följt i Vitis spår, upptog han sedan Peruginos framställningssätt och typer. Han påverkades äfven af sin äldre kamrat Pinturicchio, men den gamla uppgiften, att han skulle ha medverkat i dennes freskoarbeten i Sienas Libreria 1503 ff., är obevisad och föga trovärdig. Bland hans kända ungdomsverk äro de små noggrant utförda målningarna S. Mikaels strid med draken (Louvre), Gratierna (Chantilly) och Riddarens dröm (National gallery, London). Inflytande af Perugino röjes i ett par framställningar af Den korsfäste, omgifven af helgon (i Petersburg och i Monds galleri i London) -- ett par madonnor (Madonna Connestabile, Petersburg, Madonna Solly, Berlin) äro mera trefvande och klumpiga. Afgjorda framsteg beteckna Marias kröning (1503, Vatikanen), altarbilder med en tronande madonna jämte helgon (i National gallery och P. Morgans samling) samt främst Sposalizio (Jungfru Marias förmälning, 1504, Breragalleriet i Milano). Sistnämnda målning visar på ett slående sätt, hur S. förädlade och förskönade Peruginos såväl kompositions- som teckningssätt och typer -- äfven af perspektivet med det lilla rundtemplet i taflans bakgrund åstadkom han en harmoni, som saknas i föregångarens kompositioner af liknande art. 1504 slog sig S. ner i Florens, där vid denna tid ett rikt konstlif blomstrade. Han studerade Lionardo da Vincis ryttarstrid, som utställdes i kartong 1505 jämte Michelangelos badande soldater, han studerade Masaccios fresker i S. Maria del Carmine, och att han tog intryck af Fra Bartolomeo, visar fresken Treenigheten, som han påbörjade 1505 under sin vistelse i Perugia. Denna fresk (i S. Severo; S. utförde endast öfre delen, det nedre partiet tillfogades efter 1520 af Perugino) är i kompositionen påtagligt inspirerad af Fra Bartolomeos "Yttersta domen" (fullbordad 1499, nu i Uffizigalleriet; S. upptog senare kompositionens hufvuddrag i "Disputa"). I Perugia målade S. bl. a. altarbilden Madonna Ansidei (1506, National gallery). Han återvände snart till Florens. Från de år han vistades där stammar flertalet af hans madonnabilder. Madonna del Granduca (Pitti-galleriet, knästycke) torde vara en af de tidigaste. Han arbetar -- som bevarade tecknade skisser utvisa -- ihärdigt och med omsorg på att sammansluta grupperna till en enhetlig och fast komposition efter de uppslag Lionardo gett och med rikt och harmoniskt linjespel. Madonnorna från detta skede höja sig till ideal mänsklig skönhet i uttryck och form. Figurerna insättas i regel i ett idylliskt, ideellt komponeradt landskap. Motivet utvidgas ofta genom tillfogande af den lille Johannes, någon gång äfven af Josef och Elisabet. Bland dessa grupper äro Madonnan med steglitsan (Uffizigalleriet), Madonnan i det gröna (Wien), La belle jardiniére (Louvre 1507, af bildad i art.

Jardiniére

), andra i München (Madonna Canigiani, afbildad i art. Heliga familjen), Chantilly, Budapest, Madrid, Petersburg, Berlin m. fl. En stor kyrktafla är Madonnan under baldakinen, som S. lämnade ofullbordad (den kompletterades efter S:s död; Pittigalleriet). Bland de porträtt, som belysa S:s florentinska skede, är den själfulla bilden af en okänd kvinna (Donna ignota) samt själj-porträtt (fig. 1; mycket skadadt och öfvermåladt, båda i Uffizigalleriet). De båda porträtten af An-gelo och Maddalena Doni betviflas af en del forskare vara utförda af S., likaså Donna gravida (dessa i Pittigalleriet). Till detta skede hör slutligen Kristi grafläggning (1507, målad för S. Francesco i Perugia, nu i Villa Borghese i Rom), där S. i en invecklad komposition sökte samla hvad han lärt. Kompositionen är nästan pinsamt studerad, konstlad och full af reminiscenser från andra bilder, föga lyckad i det koloristiska, öfver hufvud taget af större intresse i sökandet än i resultatet. Märkliga äro de tre hithörande predellamålningarna (i Vatikanens galleri). S:s florentinska skede varade till hösten 1508, då påfven Julius II på Bramantes inrådan kallade honom till Rom. Där blef påfven så intagen af honom, att han lät den pågående dekoreringen af en våning i Vatikanen afbrytas och gaf S. i drag att öfvertaga arbetet. Våningen, de s. k. stanzerna ("rummen"), utgöres af tre smärre rum, täckta med krysshvalf, och en stor sal. Till en början fick S. dekorera den högsta andliga domstolens sessionsrum, Stanza della signatura. S. bibehöll den dekorativa anordning som hans föregångare Sodorna bestämt för rummets utsirande. På de fyra väggarna, som uppåt begränsades af halfcirkelbågar, målade han 4 fresker, allegorier af Teologien, Filosofen, Rättskunskapen och Poesien, sålunda försinnligande de makter, som i kyrka och stat, enligt tidens föreställningssätt, behärska människans andliga lif (målningarnas tankeinnehåll är förmodligen gifvet af någon humanistisk lärd vid påfliga hofvet). Nedanför dessa målade han stora väggbilder, skildrande inom ett idealt rum de män, som bidragit att införa dessa makter i lifvet: 1) La Disputa (samtal om sakramentet, rättare: kyrkans förhärligande) visar trons hjältar och den religiösa tankeutvecklingens befordrare: högst upp i halfkrets treenigheten med madonnan, Johannes döparen samt gamla och nya testamentets heliga, nedtill på jorden altaret med hostian, omgifvet af kyrkofäder, biskopar och kyrkans män ända till Dante, Fra Angelico och Savonarola (afrättad 10 år förut). 2) Skolan i Aten förhärligar filosofien och vetenskapen i deras bägge hufvudriktningar: idealismen genom Platon, realismen genom Aristoteles, och jämte dem andra tänkare och forskare, äfven astronomer, musiker och matematiker, som bidragit till utvecklingen, äro sammanställda i sinnrika grupper under en härlig arkitektur. Bredvid Aristoteles S:s själf porträtt. (Huruvida kartongen i Ambrosiana i Milano är af S:s hand, är osäkert.) 3) Rättskunskapen l. Jurisprudentia symboliseras genom den romerska rätten (Justinianus lämnar Pandekterna till Tribonianus) och genom den kanoniska rätten (Gregorius IX utger dekretalen) samt i halfrunden öfver fönstret tre kardinaldygder. 4) Parnassen (pl. II, fig. 3; också öfver och kring ett fönster) förhärligar poesien: Apollon, spelande violin, på toppen af Parnassus, som höjer sig ofvan fönstret (ett genialt sätt att öfvervinna rummets svårigheter genom pyramidal gruppering på bägge sidor uppåt), jämte Muserna samt Homeros och andra skalder. Dessutom målades en mängd historiska småbilder med hänsyftning på de stora grundtankarna, dels i takets svicklar, dels grått i grått under de stora bilderna och i fönstren. Detta rums utsirande afslutades 1511. - I den andra af stanzerna framställde mästaren 1512-14 himmelska uppenbarelser till kyrkans och trons räddning. 1) Heliodorus' fördrifvande ur Jerusalems tempel visar, huru den syriske fältherren, som plundrat tempelskatten, kastas till marken af himmelska ryttare, medan påfven (med Julius II:s drag) nalkas majestätisk på sin bärtron. 2) Mässan i Bolsena skildrar en tviflande tysk prästs omvändelse till tro på transubstantiationen därigenom, att den välsignade hostian blöder, när den bry tes inför honom. 3) Attila framför Rom visar hunnernas konung, skrämd dels af påfven (Leo I under Leo X:s drag), dels genom uppenbarelsen af Petrus och Paulus i skyn ofvan honom. 4) Petrus' befrielse ur fängelset framställer i tre sammanförda bilder olika moment i förloppet, sammanhållna genom den mästerliga behandlingen af det nattliga dunklet, som genombrytes af fackelsken, månljus och glans från änglarna. - Det nya i det storverk S. utfört i den första stanzen ligger i den öfverlägsna lösningen af rumsproblemet, i kompositionernas klassiskt lugna harmoni, i rikedomen af plastiskt behärskade, mot hvarandra vägda form- och rörelsemotiv. I den andra stanzen är framställningssättet dramatiskt rörligt; där tillkomma äfven andra helt nya drag, ljuseffekter i Petrus' befrielse, stark och djup kolorit i Mässan i Bolsena, S. visar sig äfven som utmärkt porträttör i bilden af Julius II och af dennes uppvaktande kavaljerer på den sistnämnda målningen. 1514 uppsteg Leo X på den påfliga stolen. S. å. blef S. Peterskyrkans arkitekt och öfverintendent öfver Korns antika minnesmärken. Han blef öfverhopad af arbete, han ledde utgräfningar, gjorde ritningar till byggnader, skulpturer, dekorativa arbeten, tapeter. Hädanefter lämnade han sina utkast att utföras af medhjälpare och elever; egenhändiga arbeten af honom äro sällsynta. Nu utfördes dekoreringen af "loggierna" i Vatikanen 1513-19 (se om dem art.

Loggia

), nu utfördes 1515-16 kartonger till 10 tapeter, afsedda för Sixtinska kapellet och upptagande bilder ur Apostlagärningarna. 7 af kartongerna, bland dem Fiskafanget, Den lames botande, Elymas' bestraffning, Paulus i Aten, finnas i behåll i S. Kensingtonmuseet i London (se art.

Kartong

). Tapeterna, betydligt blekta af tiden, bevaras i Vatikanen; gamla efterbildningar finnas flerstädes. 1514-17 dekorerades den tredje af stanzerna, kallad "Stanza dell' incendio" efter Incendio dell’ Borgo, branden i Borgo (den stadsdel af Rom, där Vatikanen ligger), hvilken släckes genom påfven Leo IV:s korstecken. De öfriga bilderna framställa Segern vid Ostia (öfver sarasenerca, 849, under Leo IV), Karl den stores kröning samt Leo III:s värjemålsed, de bägge sista ståtliga ceremonibilder, som ha ingen gemenskap med S:s stil eller kompositionskonst, allesammans anbefallda såsom smickrande för Leo X. - Den fjärde och största af stanzerna, "Konstantinsalen" - dekorerad först efter S:s död - har sitt namn efter Konstantinslaget (mellan Konstantin och Maxentius), den första konstnärligt genomkomponerade framställning af en strid mellan massor, som konsthistorien känner, och därjämte den enda af bilderna i denna sal, som med säkerhet visar tillbaka på utkast af S. Utom några enskilda fresker, såsom i kardinal Bibbienas badrum i Vatikanen, i jaktslottet Maglianas kapell, beställda af Leo X, Esaias i S. Agostino (1512), sibyllor och profeter i S. Maria della Pace (Rom, troligen 1514) utförde S. nu sitt sista monumentala storverk, vägg- och takmålningar i Villa Farnesina på uppdrag af den rike bankiren Chigi. Dessa arbeten visa, på hvilket äkta klassiskt sätt han uppfattade de antika myterna. Han utförde (sannolikt egenhändigt) 1514 i en mindre sal i bottenvåningen bilden af Galatea (fig. 5), som triumferande, omringad af tritoner, färdas öfver hafvet på en af delfiner dragen mussla. Senare dekorerade han det större galleriet, där han i 14 stickkappor, i bågsvicklarna, omgifna af kraftiga fruktgirlander som ram, och i takets midtfält framställde Kärlekens triumf (efter ett antikt epigram) och Scener ur Psyche-sagan (efter Apulejus' novell). Cykeln, Till art. Santi (Rafael). I. Fig. 2. Sixtinska madonnan. (Dresden.) Nordisk Familjebok. B. XXIV. Till art. Santi (Rafael). II. Fig. 3. Parnassen. Fresk i Stanzerna (Vatikanen). Fig. 4. Madonna clell' impannata. (Florens.) Fig. 5. G-alatea. Fresk i Villa Farnesina (Rom). som blef färdig 1517 och utfördes af hans förnämsta lärjungar, Giulio Romano, Francesco Penni och Giovanni da Udine, har sedermera genom öfvermålning förlorat en stor del af sin ursprungliga tjusning. - Bland S:s stafflimålningar från Romtiden äro flera madonnor, bland dem Madonna della sedia och Madonna dell’ impannata (fig. 4; bägge i Pittigalleriet, andra i Petersburg, Louvre, London, München, Neapel), den stora altarmålningen Madonna di Foligno (1512, Vatikanen), Frans I:s heliga familj (1518, Louvre, som äfven eger en stor S. Mikael, s. å. samt Johannes som gosse, en variant - ateljéarbete - af samma ämne i Uffizierna). Korsbärandet finns i Pradogalleriet i Madrid, som äfven- eger Madonnan med fisken m. fl. målningar, utförda af S:s medhjälpare, några af dem kanske efter utkast af hans hand. Bland porträtt från denna tid äro Julius II (det bästa exemplaret i Uffizigalleriet; afbildadt i art.

Julius

, sp. 270), kardinal Alidosi (namnet osäkert, 1512, Pradogalleriet; kanske S:s yppersta verk på detta område), den lärda Fedra Inghirami (1514, Boston, en gammal kopia i Pittigalleriet), hofmannen Baldassare Castiglione (1516, Louvre), Leo X jämte två kardinaler (1517, Pittigalleriet; Leos bild är återgifven i art.

Leo

, sp. 179). Där finnes äfven ett damporträtt, la donna velata, samma kvinnotyp, som återkommer i Sixtinska madonnan och i den nakna s. k. Fornarina i Palazzo Barberini - den torde sannolikt vara målad af någon af S:s lärjungar eller imitatörer. Inom Romskedet falla äfven några visionsbilder. En sådan är den lilla i kompositionen monumentala Ezekiels syn (Pittigalleriet), en annan är S. Cecilia lyssnande till himmelsk musik (antagligen 1515, Bologna). En tredje är Sixtinska madonnan (pl. I), som framställer madonnan, uppenbarande sig för den helige Sixtus och den heliga Barbara; täflan målades kanske 1515, möjligen ännu tidigare, för kyrkan S. Sisto i Piacenza, såldes 1754 till Dresdengalleriet). Slutligen Transfigurationen (Kristi förklaring ; i Vatikanen; afbildad i art.

Förklaring

), S:s sista arbete, en djärf sammanställning af två handlingar: förklaringen uppe på berget, den sjuke gossen och de hjälplöse lärjungarna nedtill vid bergets fot. Döden öfverraskade konstnären, då han fulländat den öfre delen ; taflans nedre del fullbordades af lärjungar, särskildt Giulio Romano. Mästaren dukade under, vid endast 37 års ålder, för den rastlösa verksamhet, som han utvecklade och som äfven af honom kräfdes. Hans stoft hvilar i Roms Pantheon. Vid graföppning 1833 befanns hans skelett tämligen väl bevaradt. En staty öfver S. (af Hähnel i Dresdens museum) Fig. 6. Rafael i de mognare mannaåren, gravyr af Bonasone (som verkade i Rom 1521-74). finnes afbildad å pl. VII till art.

Bildhuggarkonsten

; 1897 restes en (af Belli utförd) minnesvård öfver S. i hans födelsestad. Flera af de målningar, som gått eller fortfarande gå under S:s namn, ha af nyare forskare blifvit honom frånkända - till dessa höra den s. k. Fornarina (se d. o.) i Uffizierna, Fiolspelaren, Dorotea (i Kaiser-Friedrich-museum) m. fl. - om andras autenticitet äro meningarna högeligen delade. Detta gäller äfven flera af de målningar, som blifvit ansedda representativa för mästarens konst och som här äro upptagna bland hans verk. Den s. k. "Rafaels skissbok" i Venezias konstakademi anses omfatta teckningar af olika umbriska konstnärer. Betydande teckningar af Rafael finnas i Uffizigalleriet, i Oxford och Louvre; några finnas äfven i Stockholms nationalmuseum. En del kompositioner af S., bl. a. Barnamordet i Betlehem, är bevarad endast i stick af Marcantonio. Flera af S:s målningar äro starkt öfvermålade. Af freskerna i Vatikanen är "Mässan i Bolsena" den bäst bevarade. De restaurerades första gången efter Roms plundring 1527. I sin verksamhet som arkitekt slöt sig S. till Bramante. Hans första kända byggnadsverk är en liten kyrka S. Eligio degli orefici (1509 ff.). Meningarna äro delade, om Chigis landtpalats, Villa Farnesina (1509-11; se

Farnesina

), bör tillskrifvas S. eller Peruzzi. Det för samme mecenat byggda Cappella Chigi i S. Maria del Popolo är med säkerhet Rafaels verk (1512). Det är en sällsynt harmonisk interiör af ädlaste form. Ritningar -. åtminstone utkast - lämnade han till Palazzo Pandolfini i Florens (1516-20, utfördt af Sangallo), till sitt eget palats i Borgo (nedrifvet) och till Villa Madama utanför Rom, anlagd för kardinal Giuglielmo af Medici (sedermera påfven Klemens VII) 1516 ff., fullbordad endast till en del. Där skapades den typiska renässansvillan med omgifvande trädgård, den blef stilbildande såväl i sin anläggning som i sin rika dekorativa utsmyckning. Rafael vann en beundran, sådan ingen annan konstnär ernått. Han var framför allt den sköna formens man, men på samma gång den höga harmoniens. I hans verk sammanfattas, hvad hans föregångare sökt och velat, han tog generationers erfarenhet och gjorde den till sin, han upptog föregångarnas idéer, motiv och uttryckssätt och öfverträffade dem formellt. Han egde gåfvan att allt det han vidrörde blef vackert. Hans konst betecknar det högsta uttryck för renässansens sträfvan att skapa en förädlad mänsklighet. För att rätt lära känna honom måste man se honom i samband med sin samtid och framför allt studera hans monumentala verk. Litt.: J. D. Passavant, "Raphael d'Urbin" (fransk uppl. af P. Lacroix, 1860), Gruyer, "Raphael et 1'antiquité" (1864), "Les fresques de Raphael", "Raphael peintre de portraits" (1881), II. Grierson, "Das leben Raphaels von Urbino" (Vasaris lefnadsteckning jämte kommentarer) 1872 ff., A. Springer, "Raphael und Michelangelo" (1878; ny uppl. 1883 ff.), E. Muntz, "Raphael" (1881; ny uppl. 1900), 0. Fischel, "Raphaels zeichnungen" (1898, med katalog), Klaczko, "Rome et la renaissance" (2:a uppl. 1902), "Raphael" i samlingen "Klassiker der kunst" (med 202 bilder), V. Wanscher, "Raphael og Michelangelo" (1908). Korta biografier af Knackfuss (1895), Gillet i samlingen "Les maîtres de l'art" (u. å.) m. fl. C. R. N. (G-g N.) Santiago