Polubotok,

Pavel Leontievitj

, lillrysk hetman, d. 1724, blef efter Skoropadskijs död förordnad som Mazepas efterträdare i Ukrajna, men hans myndighet inskränktes genom upprättandet af det lillryska kollegiet, och då P. sökte upphäfva denna institution, kallades han till Petersburg och inspärrades af tsar Peter i Peter-Paulsfästningen, där han dog. För folkuppfattningen framstod P. sedan som "martyr för Ukrajnas fri- 1289 Polus-Polybios 1290 het". Se monografi öfver P. af Lazarevskij i "Russ-kij archiv" 1880. A-d J. Polus, Tomas, grefve, statsman, f. 1634 i Reval, d. 24 mars 1708 i Stockholm, blef tidigt faderlös, uppfostrades i Sverige, genomgick skola och gymnasium i Västerås samt vistades därefter vid Uppsala universitet, där han förvärfvade sig ovanliga kunskaper, så att han på sin tid ansågs för en mycket lärd man. Han vann bl. a. erkännande som god latinsk tillfällighetsskald. Sedan han en tid varit upptagen af utrikes resor, blef han sekreterare hos hertig Adolf Johan, utnämndes 1665 till referendarie i kansliet och blef 1666 sekreterare vid svenska ambassaden i England. Han gick sedermera i samma egenskap till Holland, där han länge användes i diplomatiska värf. 1671 kallades han till hofråd hos änkedrottning Hedvig Eleonora med bibehållande af sin plats i kansliet och erhöll därigenom en mäktig hjälp vid framtida befordran. 1673 adlades P., hvarvid han bibehöll sitt fädernenamn. Sedan han under de följande 20 åren varit oupphörligt använd i olika uppdrag, t. o. m. i reduktionsaffärer, fick han 30 dec. 1693 fullmakt som kansliråd och statssekreterare i utrikesexpeditionen efter Bergenhielm, som befordrats till hofkansler. 31 dec. 1694 efterträdde han den bekante, med döden då nyss afgångne Nordenhielm såsom lärare åt den unge prins Karl (sedermera Karl XII). Hos sin lärjunge kom P. i stor gunst, och sedan Karl blifvit myndig, upphöjdes P., samtidigt med Piper (31 dec. 1697), till kungligt råd och statsråd med bibehållande af sin befattning som statssekreterare för utrikes ärendena. Några dagar senare, 3 jan. 1698, blef han på en gång friherre och grefve. P. var en skicklig ämbetsman af Karl XI:s skola; men han saknade Pipers kraftfulla vilja och äregirighet, var en fridsam man och kom därför, trots den ynnest, hvari han stod, att utöfva endast ett begränsadt inflytande. Iljr.* Polupolti'nnik [-pal-], ryskt silfvermynt, = V* rubel. Jfr P o 11 i n a. Polverära paduäner, husdjurssk., en sedan 1400-talet i öfre Italien förekommande hönsras, tillhörande tofshönsen. De vanligaste färgerna äro svart eller hvitt. II. F. Po'lvijärvi, socken i Kuopio län, Finland, Libe-lits härad och domsaga, utgör ett imperiellt pastorat af 2:a klass, Karelens öfre kontrakt, Nyslotts stift. Landareal 780 kvkm. Befolkningen, finsktalande, 6,471 pers. (1911). A. G. F. Polyaca'nthus, zool. Se Paradisfisk. Polyade'lphia, bot., adertonde klassen i Linnés sexualsystem, omfattande växter med många nedtill i tre eller flera knippen omkring pistillen förenade ståndare med fria knappar. Af svenska växter hör endast släktet Hypericum dit. G- L-m. Poly'ainos (grek. IIoMaivog, lat. Polyænus), forngrekisk krigsvetenskaplig skriftställare i 2 :a årh. e. Kr., lefde i Rom som retor och sakförare och efterlämnade ett till större delen bibehållet, kejsarna Marcus Aurelius och Lucius Yerus tilleg-nadt arbete i 8 böcker, Strategémata (1. Strate-gikd; om krigslist), hvilket dock, utöfver hvad titeln lofvar, redogör äfven för en mängd i det politiska och enskilda lifvet förekommande knep och skälmstycken och sålunda, ehuru kritiklöst och ytligt, icke saknar sin betydelse för dåtidens sedehistoria. Utg. af Korais (1809) och Woelfflin (1860; ny uppl. af Melber 1887). A. M. A. Polyandri (af grek. yoly's, mången, och andréi'os, manlig), den form af polygami (månggifte), då en kvinna lefver i äktenskap med flera män. Se Familj. Polya'ndria 1. Polyandrla (af grek. polyps, mången, och andréi'os, manlig), "mångmännin-gar", bot., 13:e klassen i Linnés sexualsystem, omfattande de växter, som ha många (flera än 12) fria ståndare, fästa tätt under pistillfästet. Ordningarna inom klassen benämnas efter pistillernas antal Monogynia, Digynia o. s. v. Af svenska växter höra Nymphæaceæ, Ranunculaceæ, Papa-ver, Tilia m. fl. dit. O. T. S. (G. L-m.) Polyargit (af grek. polyfs, mycken, och a'rgillos, lera), miner., ett vattenhaltigt kaliumaluminiumsi-likat af rosenröd till karminröd eller rödaktigt grå färg; anses vara en omvandlad anortit. Polyar-giten förekommer på kalklager i Södermanland, Närke, Östergötland samt vid Tunaberg i syenit och vid Finnmosse grufvor i Värmland. Ant. Sj.* Polya'rk, bot. Se Rot. Polyarki (af grek. poly's, mången, och archë, herradöme), mångvälde. Polybasit (af grek. poly's, mycken, och basit, se d. o.) H. Rose, miner., järnsvart metallglänsan-de bergart, i tunna sexsidiga taflor efter det rom-biska systemet, sammansatta af silfver, antimon och svafvel efter formeln Ag9 SbS6 med en inblandning af koppar och arsenik. Eg. v.: 6-6,2. Funnen vid Joachimstal, Freiberg, Pfibram samt i Mexico, Nevada, Idaho m. fl. ställen. A. ling. Polybia sericia, zool. Se Getingar, sp. 1085 och 1087. Poly'bios (grek. noMfiiog, lat. Poly'bius), forngrekisk historieskrifvare från Megalopolis i Arka-dien, föddes omkr. 200 f. Kr. och dog vid 82 års ålder. Hans fader, Lykortas, stod i nära vänskapsförhållande till Filopoimen, hvilken han äfven efterträdde som hufvudman (strateg) för akeiska förbundet. På grund af dessa förhållanden blef P. tidigt införd i såväl politiska som militära värf. Han var med bland de 1,000 förnäma akéer, hvilka 166 fördes till Rom som gisslan och där kvar-höllos i 17 år. Under denna långa tid hade P. godt tillfälle att förvärfva grundlig kännedom om romerska förhållanden och att knyta vänskapsband med många bland Roms store, företrädesvis Æmi-lius Paullus och dennes adoptivson Scipio d. y. Det romerska väldets storhet och säkra, konsekventa utveckling gjorde ett mäktigt intryck på P., för hvars skarpa blick det var klart, att Greklands politiska själfständighet ej kunde på längden upprätthållas. Lätt nog förlikte han sig därför med tanken att se sitt fädernesland uppgå i det romerska världsväldet, där det på grund af sin höga bildning i alla händelser skulle komma att intaga en framstående plats. Då Scipio utverkat de fång-ne akéernas frigifning (150), återvände P. till fäderneslandet, men var kort efteråt Scipio f öl jäktig på hans afrikanska fälttåg. Grekland återsåg han ånyo nästan samtidigt med Korints förstöring (146) och använde med framgång sitt inflytande till att mildra de olyckor, som åtföljde den romerska eröf-ringen. Romarna själfva gåfvo honom det förtroen- förtoendefulla uppdraget att resa omkring till de grekiska städerna för att bilägga stridigheterna och förlika sinnena med sakernas nya ordning. En mängd åt honom egnade ärestoder och andra hedersbevisningar buro vittne om det tillfredsställande sätt, hvarpå han vetat lösa denna svåra uppgift. Den återstående delen af sitt lif egnade han åt fullbordandet af sitt stora historiska verk, för hvilket ändamål han vistades dels i Rom, dels på vidsträckta resor. Efter dess afslutning återvände han till sitt fädernesland. -- Hans i 40 böcker affattade historiska verk (Historiai) är en romersk historia, för så vidt som Rom och den romerska politiken äro dess medelpunkt, men det är tillika en allmän världshistoria, för så vidt som det omfattar just den tid, under hvilken den romerska staten utvecklade sig till ett världsvälde, samt med uppmärksamhet följer tilldragelser och förhållanden inom alla de stater, med hvilka Rom genom sina eröfringskrig kom i beröring. Sedan de båda första böckerna redogjort för första puniska kriget och de närmast följande tilldragelserna i Afrika och Grekland, ge de 38 öfriga en utförlig synkronistisk framställning af den märkvärdiga tidrymden 220--146 f. Kr., då Rom grundlade sitt välde kring Medelhafvets alla kuster. P. betecknar själf sitt verk som pragmatisk historia. Det är skrifvet i främsta rummet för hans egna grekiska landsmän, hvilka han genom att framhålla exempel af romar-dygd och det romerska statsskickets öfverlägsna förträfflighet bjuder till att försona med deras hårda öde. Hvilande på sorgfällig källforskning och grundlig kännedom om politiska och militära förhållanden, eger detta arbete stort historiskt värde och har äfven varit flitigt rådfrågadt af senare författare, bl. a. Livius. Helt och hållet upptagen af det sakliga intresset, har P. föga vinnlagt sig om framställningens behag. Hans stil är tung, saftlös och tröttande. Af arbetets 40 böcker finnas de fem första fullständigt i behåll och af de öfriga fragment, men dessa mycket betydliga. De bästa upplagorna af P:s historia äro utgifna af Schweighäuser (1789-95), Bekker (1844), Dübner (med lat. öfv. 1859), Dindorf (1866-68), Hultsch (1867--71), Büttner-Wobst (1882-1904; 2:a uppl. 1905). De fem första böckerna finnas i svensk öfversättning af P. J. Emanuelsson (1833-34). -- Se Cuntz, "P. und sein werk" (1902). A.M.A. Polybios nyckel