Glasgow [glä'sgåu], Storbritanniens näst största stad och Skottlands första handels- och fabriksstad, sedan 1893 eget grefskap (50 kvkm.) i Lanarkshire (Skottland), ligger på ömse sidor om floden Clyde (32,5 km. från dess mynning), som där har en bredd af blott 122 m. På norra stranden ligger staden på några kullar af 30--80 m. höjd, södra delen är nästan jämn. Defoe beskref G. 1724 som "den vackraste lilla stad han sett i Storbritannien"; nu är den en tät samling höga hus, af hvilka många ha vacker arkitektur, som Katedralen i Glasgow. dock ej i trängseln förmår göra sig gällande, öfverlagrad som staden är af ett röktäcke från de tusentals fabriker, som den har att tacka för sin utomordentliga utveckling under 19:e århundradet. I nyare tid har den gamla staden blifvit i stor skala ombyggd efter en regelbunden plan, och det finns nu ingen tydlig gräns mellan den och förstäderna, som sträcka sig mot v. och s. I början af 17:e årh. var staden 2,1 km. lång och 1,2 km. bred, nu har den med förstäderna en utsträckning af 14,8 och 8,4 km. och upptager med Govan, Partick och Kinning, som ännu bilda särskilda kommuner, en areal af 63,3 kvkm. Bland byggnader märkas den gotiska katedralen S:t Mungo (som innehåller en liten del af en äldre, 1197 invigd kyrka), hvilken påbörjades omkr. 1238 och nu (se fig.) är i nästan samma skick som på reformationstiden, då den, ehuru plundrad på sina prydnader, af stadsborna räddades undan pöbelns raseri, börshuset, med korintisk portik, Skottlands bank, stadshuset (City chambers), byggdt i italiensk renässans 1883--89 vid George square, några nya sjukhus samt stadsmuseet med konstsamlingarna (i spansk renässans) i Kelvingroveparken (fullbordadt 1901). Nara katedralen reser sig en vidt omkring synlig obelisk, som uppbär en staty af John Knox. George square är den förnämsta öppna platsen, prydd med stöder af W. Scott, J. Watt, W. Pitt, E. Peel, generalerna Moore och Colin Campbell samt skalderna Burns och Campbell, af Th. Graham, Livingstone, drottning Viktoria och prins Albert samt W. E. Gladstone. De västra stadsdelarna äro delvis fattiga, hvaremot kvarteren kring den nya Westend park höra till stadens vackraste. I norra delen ligger Port Dundas med stora magasin vid Monklandkanalen, som 7 km. nedanför staden utmynnar i Clyde. Bland parker, hvilkas antal och omfång de senare årtiondena högst väsentligt ökats, märkas Glasgow green med obelisk till Nelsons ära, Alexandra park i ö. samt Kelvingrove och Westend park, i hvilken det nya universitetshuset (1870--84) ligger, samt Queen's park och Cathkin Braes i södra stadsdelen. Tillsammans upptaga stadens 16 parker öfver 400 har. De förnämsta undervisningsanstalterna äro universitetet, stiftadt 1450 af biskop Turnbull, samt Anderson's college, en akademisk institution, grundad 1796 af prof. J. Anderson. Det förra har 5 fakulteter, ett 70-tal lärare och ett studentantal af omkr. 2,500, inbcräknadt omkr. 600 kvinnor vid det 1882 stiftade, 1892 med universitetet förenade Queen Margaret college. Anderson's college delades 1886, så att dess medicinska afdelning bildar Anderson's college medical school och dess konstafdelningar förenades med flera andra själfständiga läroanstalter till Glasgow and West of Scotland technical college, som har ett 30-tal lärare och 1905--06 hade 4,347 lärjungar, däraf 3,812 aftonelever. The West of Scotland agricultural college inrättades i slutet af förra årh. S:t Mungo's college (1889) har en medicinsk skola i samband med the Royal infirmary och äfven en fullständig juridisk fakultet. The united free church underhåller en teologisk läroanstalt (G. college), och äfven church of Scotland samt katolska kyrkan ha prästbildningsanstalter i G. Staden har en anglikansk biskop och en katolsk ärkebiskop. Den har öfver 350 kyrkobyggnader, 8 kloster eller klosterartade inrättningar, och 4 katolska ordnar äro representerade där. -- Universitetsbiblioteket har omkr. 200,000 bd, stadsbiblioteken (corporation public libraries): Mitchell library (grundlagdt 1877 af St. Mitchell) omkr. 170,000 bd och hvart och ett af de 14 distriktsbiblioteken 8--12 tusen bd. 1898 uppfördes ett folkets palats, en förening af konservatorium, konstgalleri och museum. -- Folkmängden, som 1660 var 14,678 och 1801 77,385 pers., uppgick 1901 till 735,906 pers. (med Govan m. fl. förstäder 761,709) och beräknades för 1907 till 847,584. Den förr stora dödsprocenten (30--33 pro mille) har genom hälsovårdsnämndens kraftiga ingripande nedbragts under 20 pro mille. G:s läge vid en segelbar flod, vid en järnvägsknut och kanaler samt i närheten af rika stenkols- och järngrufvor är synnerligen gynnsamt för handel och industri. Den sistnämnda är ock så storartad, att G. täflar med Englands största fabriksstäder. Det började med yllefabriker; i 18:e årh. tillkommo muslinsfabriker, destilleringsverk, tobaksfabriker, andra bomullsfabriker, läder- och möbelfabriker. Det första bomullsspinneriet anlades 1792, och nu är bomullsindustrien den viktigaste grenen af textilindustrien. Järnindustrien, som tog sin början 1732, är dock den dominerande. 1900 funnos 186 mek. verkstäder, 118 järn- och andra gjuterier, 20 kemisk-tekniska fabriker, 15 tobaksfabriker, 61 möbelfabriker, 61 kattuntryckerier och blekerier o. s. v. Inom G:s hamnområde ligga 11 skeppsvarf, och vid Clydefloden och fjorden arbeta 40 skeppsbyggarfirmor. Årligen sjösättes i Clyde-hamnarna ett fartygstonnage af närmare 500,000. Stadens handel omfattar hufvudsakligen utförsel af egna fabrikat, järn och kol samt införsel af majs, hvete, mjöl och andra födoämnen jämte trävaror och råämnen för industrien. Sammanlagda tonnaget af in- och utgående fartyg (utom kusttrafiken) var 1906 4,798,826, och G. intog i detta hänseende 7:e platsen af Storbritanniens städer. Stadens egen handelsflotta har ett tonnage af omkr. 1,6 mill. Fordom kunde blott smärre fartyg anlöpa staden, hvarför 1662 hamnen Port Glasgow (27 km. nedanför staden) anlades, men nu har floden fördjupats till minst 6,7 m. djup. Stadens hamn upptager 83,3 har. En 67 km. lång ledning förser staden med utmärkt vatten från Loch Katrine. De tre skotska hufvudlinjerna mötas i G., som har två förstadsringlinjer och en till stor del underjordisk järnvägslinje i ö. och v., hvarjämte en 10,5 km. lång underjordisk kabelbana går rundt västra stadsdelen. -- Stadsstyrelsen subordinerade under kyrkan till långt efter reformationen, och först 1690 fick staden rätt att välja sitt eget stadsråd. Detta räknar nu 77 medlemmar med en lord provost (borgmästare) och 15 magistratspersoner. Såsom county har det sin egen lord-lieutenant. -- G. blef stad omkr. 1180, sedan ett biskopsstift 1115 blifvit återupprättadt. Det blef ärkestift 1491. Vid reformationen var G. den 11:e bland Skottlands städer och hade omkr. 4,500 inv. G :s nuv. storhet började med Englands och Skottlands förening (1707), som för staden öppnade handeln med Nord-Amerika och Västindien, förut ett monopol för de engelska hamnarna. -- Maj--nov. 1901 hölls i G. en internationell konst- och industriutställning. Wbg. Glasharmonika. Se Harmonika. Glashytta. Se G l a s f a b r i k a t i o n, sp. 1274. Glashütte, stad i Sachsen, kretsen Dresden, vid Müglitz. 2,274 inv. (1900). Betydande urfabrika-tion jämte urmakarskola. Glasig fältspat, miner,, en i yngre vulkaniska bergarter förekommande art af ortoklas, bildande antingen sittande, vattenklara kristaller (i silikatblocken på Monte Somma, vid Laachersee) eller i en trakytisk massa sväfvande kristaller, s. k. sa n i di n, från t. ex. Siebengebirge (jfr Fältspat). A. Hng. Glasighet, landtbr., hos säd, särskildt hvete och korn, betecknar, att kornets inre är tätt, hälft ge- 1293 Glasinac-Glasmålning 1294 .nomlysande och därför mörkt i färgen samt glasigt i brott, i motsats till den vanliga hvita, mjuka, mjöliga beskaffenheten. Glasigheten beror därpå, .att kornets inre hårdnat till en homogen massa, under det att de mjöliga kärnorna ha sin stärkelse af-satt i väl utvecklade korn. Glasighet uppkommer, i .synnerhet då sädeskornets inre hastigt torkar, under det att en långsam torkning medför en bättre utbildning af stärkelsekornen. Säden blir därför glasig, i .synnerhet då den'mognar under stark hetta, hvarför hvete från trakter med heta somrar (kontinentalt klimat) vanligen är starkt glasigt. Hög ägghvitehalt medför benägenhet för glasighet, hvarför säden blir glasig på genom riklig gödsling eller af naturen kväfverik jord, som alstrar ägghviterika grödor. Gla-sigheten hos hvete höjer vanligen mjölets bakningsför-måga, d. v. s. egenskapen att jäsa upp väl, men lämnar ett mindre hvitt mjöl. Hos maltkorn är gla-.sigheten en dålig egenskap, emedan groningen (mält-ningen) förlöper mindre fort och jämnt och emedan den ofta sammanhänger med högre ägghvitehalt, som .är ofördelaktig hos maltkorn till ölbrygd. H. J. Dft. Gla'sinac [-näts], by i Bosnien, ö. om Sarajevo, 'har blifvit vida bekant genom de rika fynd från den .äldre järnåldern, som gjorts där under de sista decennierna och som till större delen förvaras i Sarajevos museum. Grafområdet omfattar omkr. 30 'kvadratmil, och på detta kunna räknas omkr. 120,000 grafhögar. I minst två tredjedelar af graf-varna finnas skelett, i inemot en tredjedel brända människoben. Dessutom finnas graffält i närheten ,af de på höjderna belägna borgvallarna (ett 30-tal). 'Grafhögarna äro uppbyggda af sten och jord samt -ofta omgifna af en stenring. De i grafvarna nedlagda föremålen tillhöra olika delar af Hallstatt-tiden (se d.' o.) och utgöras af fibulor, massiva, -gjutna armringar, långa nålar, lerkärl m. m. De yngre fibulorna utgöras mest af s. k. certosafibulor. Äfven grafvar från bronsåldern samt från la Tëne-iid och romersk tid förekomma vid G. Undersökningarna, som hufvudsakligen verkställts af Fiala och Truhelka, äro till större delen publicerade i "Wissenschaftliche mitteilungen aus Bosnien und och Amerika. I Sverige förekomma de endast som mineral bland andra järnmalmer; brun glaskopf finnes dock äfven i ett större lager vid örnstolså i Jämtland. Brun glaskopf är sannolikt en sönderdel-eingsprodukt af andra järnhaltiga mineral, såsom järnspat, svafvelkis, magnetkis o. s. v. C. A. D.* Glaskroppen (lat. corpus vltreum) 1. G l a s v ä t-skan, med., är en genomskinlig, tjockflytande massa, skenbart strukturlös, som intager större delen af ögat (se fig. till art. öga). Denna kropps främre begränsning utgöres af kristall-linsen och dennas upp-hängningsband eller upphängningshinna (zonula Zin-nii). Glaskroppen utgör en del af medlen för ljusets brytning i ögat, och på dess klarhet beror äfven, till en del, om synförmågan är god eller ej. Fördunk-lingar i densamma förekomma ej sällan, beroende på flerehanda orsaker; i vissa fall kan den blifva h. o. h. vattentunn, båda delarna ej sällan i starkt närsynta ögon. Mot glaskroppens sjukdomar förmår i regel konsten litet eller inj:et. &sr.* Glasmikrometer, fys. Se Mikrometer. Glasmålning. Enligt ordalydelsen borde uttrycket vara liktydigt med målning på glas i allmänhet, men enligt vedertaget språkbruk förstås med glasmålning antingen en sådan, i hvilken bilderna äro sammansatta af bitar af fargadt genomskinligt glas, eller en sådan, i hvilken de äro utförda i genomskinliga smältfärger på en glasyta. I båda fallen genomsläppes ljuset, hvilket ej är händelsen med den målning i emaljfärger på dryckeskärl o. d.,, hvilken omtalas under art. Glasfabrikation. Glasmålning blir till följd däraf i det närmaste liktydig med fönstermålning; den har ock till sitt hufvudsak-liga verksamhetsområde haft de stora medeltidskatedralernas fönster. - Bruket att till fönster begagna färgadt glas är gammalt och omtalas redan på 300-talet. Sannolikt har det till en del haft sin anledning i svårigheten att åstadkomma rent ofärgadt glas. De äldsta fönstren af färgadt glas få vi tänka oss utförda som ett slags mosaik, bildande enkla geometriska mönster. Glasfönster med figurframställningar omtalas från 900-talet (Reims), men kunna möjligen vara äldre. Antagligen voro de dock utförda enligt samma princip som de förut nämnda, d. v. s. så, att hvarje färgparti motsvarades af en särskild glasbit. Munken Theophilus, som sannolikt lefde på 1000-talet, omtalar i sin bok "Diversarum artium schedula", ett viktigt arbete för kännedomen om den tidigare medeltidens konstteknik, äfven glasmålningskonsten; men han känner ännu endast en smältbar färg, nämligen s. k. svartlod, hvarmed konturer, skuggningar, mellantoner o. d. kunde utföras i svart eller brunt på det i öfrigt af smärre bitar af färgadt glas, s. k. hyttglas, sammansatta mönstret eller teckningen. De särskilda styckena formades genom skärning med glödande järn - diamanten kom för detta ändamål i bruk först på 1500-talet - och sammanhöllos genom blyinfattningar, som bildade gräns mellan de olika färgpartierna. Det hela stärktes sedermera genom galler, s. k. armering, af järn. I det hela bibehöll sig detta förfaringssätt inemot slutet af 1200-talet. Mönstren voro under denna tid, den romanska stilens skede, hufvudsakligen ornamentala, efterbildande textilmönster, en påminnelse om de förhängen, med hvilka fönsteröppningarna tidigare plägade tillslutas, eller framställande stiliserade blad, rutor o. d. Där figurframställningar förekommo, voro de anbragta inom jämförelsevis små, af det öfriga mönstret omslutna fält. - Med den gotiska stilens herravälde blefvo kyrkornas fönsteröppningar betydligt större och anspråken på glasmåleriet till följd däraf stegrade. Färgernas antal ökades, en gul emaljfärg kom i bruk 1295 Glaspapper-Glass 1296 jämte den svarta, och jämte det i massan färgade, s. k. hyttglaset gafs en vidsträckt användning åt rödt öfverfångsylas, d. v. s. sådant, i hvilket ett lager ofärgadt glas är sammansmält med ett lager rödt, hvilket senare efter behof kan bortslipas. De ornamentala, väfnadslika mönstren försvunne eller fingo göra tjänst som bårder och bottnar. Ytorna erhöllo en skenbar arkitektonisk indelning, med användande af den samtida byggnadskonstens former, och under de sålunda uppkomna spetsbågarna eller baldakinerna inställdes figurer, som i stora, högtidliga drag och harmonisk färgprakt aftecknade sig mot den fasonerade omgifningen. Detta var glasmåleriets egentliga storhetstid, den period, under hvilken det intog en sann konstnärlig ställning vid sidan af det monumentala väggmåleriet. - Genom emaljmåleriets utbildning vann emellertid äfven glasmåleriet mot slutet af 1400-talet en mängd nya kemisk-tekniska hjälpmedel, hvarigenom det blef möjligt att på samma (ofärgade) glasyta anbringa smältbara färger af nästan hvilken nyans som helst. Glasmåleriet frestades därigenom att blifva sina egendomliga stillagar otroget och sökte, ehuru på läneden utan framgång, att tafla med oljemåleriet i framställningen af figurrika kompositioner, med perspektivisk fördjupning och mer eller mindre naturalistiska detaljer. Det förlorade därigenom efter hand sin monumentala karaktär, nedsjönk till slö handtverksmässig-het och gick sin undergång till mötes. En bidragande orsak därtill var äfven protestantismens ringa benägenhet för kyrklig konst, för prydnad i bild och färg. Utestängdt från de stora uppgifterna, krympte glasmåleriet småningom samman till ett kabinettsmåleri af enstaka smårutor med vapensköldar, allegoriska, historiska och genreframställningar m. m. I denna form bibehöll det sig långt in på 1600-talet i de sydtyska, schweiziska och flandriska städerna och torde ej heller i Norden ha varit alldeles obekant. Under 1700-talet kan glasmålningen, i den mening ordet här är taget, sägas ha upphört. Återuppväckt eller snarare återupptäckt på 1800-talet, har don länge förgätna konsten ånyo kommit till heders och utöfvas med stor framgång i både England, Frankrike och Tyskland, synnerligen i München (se A i n m u 11 e r, M. E.). Glasmåleriets återupplifvare i Sverige är K. R. Callmander (se denne). - Målade glasfönster från olika perioder af medeltiden finnas i behåll i en mängd, i synnerhet katolska, kyrkor i hela västra Europa. Jämväl i Sverige ha sådana sannolikt funnits i de flesta ansenligare kyrkor, men af liknöjdhet och okunnighet blifvit förstörda. Ännu eger dock en eller annan Gottlandskyrka (Lye, Dalhem) sina gamla praktfulla glasmålningar i behåll (se plansch). Prof af äldre glasmålningar finnas såväl i Statens historiska museum som i Nationalmusei konstslöjdafdelning, i hvilken ingår det mesta af konung Karl X V :s samling: den senare var i synnerhet rik på sydtyska glasmålningar från 1500- och 1600-talen. Upk-* Glaspapper. Se Sa n d papper. Glaspärlor 1. Sa n d pärlor, de bekanta små pärlor, som allmänt begagnas till pärlbroderier. Tillverkningen af dessa pärlor har sitt säte på ön Murano vid Venezia och är en ganska betydande industri. Glasrören, som utgöra råmaterialet, till-Terkas på stället, och mycken omsorg och kostnad nedläggas på att förfärdiga glas af de skönaste och mest omväxlande färger, för hvilket ändamål olika metalloxider begagnas. För åstadkommande af de* röda färgnyanserna användes guld. - Rören afläm-nas från glashyttan i längder af l m. Dessa sorteras först efter grofleken och afskäres därefter i bestämda längder, hvarvid erhållas de i handeln förekommande s. k. stråpärlorna. För de vanliga pärlorna afskäras rören ytterligare, sedan de förut genom siktning befriats från skärfvor och felaktiga pärlor. Sedan pärlorna sålunda fått sin tillbörliga storlek, återstår att befria dem från de skarpa kanterna och gifva dem deras runda form, hvilket åstadkommes därigenom, att man upphettar dem til! nära smältningstemperatur. Men för att därvid förhindra hålens igengroende, inknådar man först pärlorna uti med vatten utrörd deg af lera, kalk, gips och kol, hvilken intränger i hålen. De upphettas-därefter till rödglödgning i stora roterande kopparcylindrar tillsammans med en mycket eldfast sand, hvarvid både genom nötningen och den starka värmen alla skarpa kanter borttagas och pärlorna erhålla sin runda form. Genom sanden förekommes pärlornas sammansintrande. Efter afsvalning befrias de genom siktning från sanden och därefter genom kraftiga skakningar i linnepåsar och ytterligare siktning från den i hålen sittande degen. Därefter poleras de genom skakning i påsar tillsammans mec? hvetekli, och slutligen sorteras de, hvilket sker därigenom, att de uppläggas på lindrigt sluttande bord, utför hvilka de runda pärlorna under sakta ihållande skakningar rulla ned, under det de kantiga stanna kvar. Slutligen uppträdas pärlorna på trådar och utsändas i handeln. C. A. D.* Glasrör, tekn., utgör den form, hvaruti glas, som vidare skall förarbetas, säljes och försändes. Sådana rören komma från glasbruken, ha de en ganska inskränkt förbrukning. Därför måste de i allmänhet mer eller mindre behandlas för glasblåsarlampan, innan de erhålla den form, hvaruti de komma til! användning. Vid ganska stora industrier, såsom tillverkningen af glaspärlor, mil l ef i or i ocb petinet, användas glasrör som råmaterial. - Tillverkningen af glasrör tillgår på det sätt, att glasblåsaren, sedan han af den på glasblåsarpiparr ur degeln upphämtade glasmassan blåst en litenkula, hvilken han genom rullning mot en skifva ger cylindrisk form, fäster i hvardera ändan af denna cylinder fästjärn, hvilka han därpå öfverl ämnar åt tvenne handtlangare, som med dem springa åt hvar sitt håll, hvarvid röret utdrages. De sålunda er-hAllna långa rören nedläggas därefter på en häll för att rätas och sönderskäras i längder af 1,5 å l,» m. Är det fråga om tillverkning af s. k. öfver^ fångs g la s, d. v. s. rör, hvilkas inre och yttreytor ha olika färg, så gör glasblåsaren sin cylinder först af den ena sortens glas och doppar därefter denna uti en annan degel, som innehåller glasmassa af den andra färgen. Först sedan denna dubbla cylinder är färdig, sker dragningen på ofvan beskrifna sätt. - Af det sätt, hvarpå rören tillverkas, är en naturlig följd, att deras väggar ej blifva fullt parallella, utan vidare mot ändarna. Vid tillverkning af en del fysiska apparater, t. ex. termometrar, ligger mycken vikt på rörens jämnhet, då skalans, gradering är beroende däraf. C. A. D.* Glass (fr. glace, af lat. gla'cies, is), is; fruset, a& grädde och vanilj eller af fruktsaft beredt läskemedel. Senromansk glasmålning i Dalhems kyrka på Gottland. (Till art. Glasmålning.) Nordisk Familjebok. B. IX. 1297 Glass-Glasögon 1290 Glass [gla's], sir Eichard Atwood, engelsk ingenjör, f. 1820, d. 1873, bekant telegrafkabelfabrikant. I hans fabrik tillverkades hälften af den första transatlantiska kabeln 1865 och hela 1866 års transatlantiska kabel. Glass, Louis Kristian August, dansk tonsättare, f. 1864 i Köpenhamn, elev af sin fader Kristian Henrik G. (organist, pianolärare och kompositör, f. 1821, d. 1893) samt vidare af Zarembski. J. Wieniawski och Servais vid konserva-toriet i Bruxelles 1884-85. 1892 öfvertog G. det af fadern inrättade pianoinstitutet i Köpenhamn. G. har framträdt med kompositioner för orkester, kammarmusik och piano, hvilka röja mycken talang och begär att söka nya vägar, men tillika en forcerad oriirinalitotsjakt. A. L.* Glassats, fys. Se Cyanometer. Glassbrenner, Adolf, tysk humorist, f. 1810 i Berlin, d. 1876, egnade sig åt köpmansyrket, men sysselsatte sig därjämte med poetiska arbeten. Redan 1832 redigerade G. söndagsbladet "Don Quixote", och då detta undertrycktes, skapade han under namnet Adolf Brennglas en h. o. h. ny litteraturgren medelst det häftevis utgifna arbetet Berlin wie es isl nnd-trinkt (1832-50), i hvilket med skarp iakttagelseförmåga framställdes typiska bilder ur Berlinlifvet. I samma anda författade han äfven en hel del andra skämtskrifter. 1841 flyttade G. till Neustrclitz, där han skref sina i Zürich utgifna Verbolene Heder (1843; 5:e uppl:, under titel Gedichte von Adolf G., 1870). Hans mest betydande verk, ett komiskt epos, Neuer Rei-necke Fuchs (1846; 4:e uppl. 1870), är fullt af skoningslös satir. 1848 slöt G. sig till det demokratiska partiet i Mecklenburg-Strelitz och blef till följd däraf 1850 utvisad. Han lefde därefter i Hamburg och Berlin, där han utgaf "Berliner montags-zeitung". Bland G :s öfriga arbeten förtjäna nämnas "Komischer volkskalender" (23 årg.) samt enstaka vidt spridda skrifter för barn. Skärpan och slagfärdigheten i hans kvickhet gjorde honom till en alf de mest omtyckte tyske skriftställarna, och han ansågs vara "fador till berlinvitsen". Se biografi af Schmidt-Cabanis (1881). (K. W-g.) Glas-slån, zool. SeOphiosaurus v e n t r a-lis. Glasson [glasä'], Ernest Désiré, fransk rättslärd, f. 1839 i Noyon, d. 1907 i Paris, lärare vid fakulteterna i Nancy och Paris och vid Ëcole des sciences politiques, led. af Institutet (1882), utgaf bl. a. Histnire du droit et des institutions politiques civiles et judiciaires de l'Angleterre (6 bd, 1881- 83), prisbelönt af Institutet, och Histnire du droit et des institutions de la France (7 bd, 1887-96). Glasspinneri. Se G l as u 11. Glastonbury |>lä'sanbari], stad i engelska grefsk. Somerset, vid Brue. 4,016 inv. (1901)/Ruiner af ett ryktbart abbotkloster, en bland de äldsta kyrkliga stiftelser i England. Dess siste abbot halshöggs 1539. Glastryck. Se Ljustryck. Glastvg. Se Glasull. Glastårar. Se G l a s f a b r i k a t i o n, sp. 1279. Glasugn. Se Glasfabrikation, sp. 1274 ff. Glasull, en i nyaste tider uppkommen produkt inom glasindustrien. Länge har man försökt att få glaset så böjligt och spinna det så fint, att det skulle kunna användas till väfnader, men det har först lyckats (efter 1850) en glasfabrikant Julius von. Brunfaut i Wien att få de spröda glastrådarna fullkomligt smidiga. Den genom spinning frambragta krusiga glasullen är icke allenast finare och mjukare-än bomull, utan öfverträffar i finhet äfven det otvinnade kokongsilket och är för känseln lika behaglig: som sidencharpi. Glasullen har fått användning: bl. a. till filtrum för gaser och vätskor. Af de raka* glastrådarna ha äfven framställts väfnader (s. k.. glastyg). Glasönov. Se G l a z u n o v. Glasvakt. Se Glas, sjöv. Glasvingef järilar, zool. Se S t e k e l f j ä r i l a r.. Glasvätskan, med. Se Glaskroppen. Glasyr (fr. glacure, af glace, spegel), tekn., ett glänsande, hårdt öfverdrag, som man anbringar på porslin och lervaror för att gifva dem en vacker yta och göra dem ogenomträngliga för vatten. Glasyren» utgöres liksom glas af en genom smältning åstadkommen blandning af kiselsyrade salter, ehuru dess-smältningstemperatur vanligen är mycket lägre anglasets. Beståndsdelarna i olika slags glasyrer äro» olika efter de ändamål, hvartill de skola användas. För porslin användes kiselsyrcrik, lerjordshaltig, blyfri glasyr. Oftast ingår emellertid blyoxid som? en af de viktigaste baserna för att åstadkomma den> nödiga lättsmältheten. Andra beståndsdrlar, som ingå i olika sorter glasyrer, äro sand, kvarts, lera,, glas, kaolin, fältspat, koksalt, krita, hvartill komma åtskilliga metalloxider, såsom tennoxid, järnoxid,, koboltoxid, brunsten o. s. v., för att bibringa glasyren olika färger. Flera eller färre af dessa bostånds-delar sammansmältas för olika ändamål i vissa proportioner. Den smälta massan finmales därefter ochi uttvättas samt utröres med vatten och anbringas på. ytan af kärlen genom dessas neddoppning i massan, hvarvid vätskan insupes i det porösa lergodset och? glasyrmassan kvarstannar på ytan. Glasyrmassan kan också strykas öfver kärlen och bör då vara af tjockare konsistens. För simpelt krukmakargods siktas endast det torra glasyrpulvret öfver kärlen. Därefter utsättas de sålunda öfverdragna pjäserna i en ugn för så hög temperatur, att glasyren smälter. - Ett annat slags glasyr är den s. k. saltglaseringen, som anbringas på kärl af eldfast lera på sådant sätt, att under bränningen koksalt inkastas i ugnen, hvarvid natronet i det förflyktigade saltet förbinder sig med kiselsyran och lerjorden på kärlens yta samt bildar ett ganska starkt och ogenomträngligt öfverdrag. Saltglaserade lerrör för kloak- och vattenledningar samt saltglaseradt stengods för hushållsändamål äro viktiga produkter af Skönes lervaruindustri. C. A. D.* Glasögon, dels alla slags glas, hvilka bäras framför ögonen för att i ett eller annat hänseende förbättra synförmågan eller påverka ögats funktioner eller ock för att skydda detsamma: dels. i inskränkt mening, sådana glas, när de fasthållas med skälmar öfver öronen, under döt att för glas, som fasthållas med' en kläminrättning å näsan, den franska benämningett pincené ännu är bruklig i svenskan. De enklast slipade glasögonen äro försedda med1 sfäriska ytor och verka antingen samlande på ljuset eller spridande - utgöra alltså positiva eller negativa linser -, hvarvid de vanligen benämnas kon-vexa resp. konkava, benämningar, som kvarstå sedan den tid, då de båda ytorna i allmänhet gjorde» 1299 Glasögonkaimanen-Glasögonormsläktet 1300 lika, då en positiv lins således alltid hade konvexa ytor, en negativ konkava. Numera ha oita nog dessa glas en konvex och en konkav yta, så att glasets brytningsförmåga beror på skillnaden i dessa ytors krökning. Glasets styrka betecknades förr med radien af den skål, i hvilken det slipats, uppmätt i ium, ett mått, som approximativt sammanfaller med dess brännvidd, om båda ytorna äro ung. lika och glasmaterialets brytningsindex ej för mycket afviker från värdet 1,5. Nu betecknas glasen allmänt efter sin brytande förmåga, uppmätt i dioptrier (se .d. o..). För att lätt och bekvämt samt med för praktiska behof tillräcklig noggrannhet erhålla diop-trivärdet ur glasets nummer enligt den gamla, ännu mångenstädes i landsorten i Sverige använda beteckningen har man att dividera detta i ett tal, hvilket, om glasets brytningsindex vore precis l,B, skulle vara lika med det antal tum af det använda måttet (vanligen parisertum), som går på metern, och som under sådant antagande på sin tid uppskattats till 36, men med hänsyn till den verkliga brytningsindexen ligger närmare 40. N:o 4 enligt den gamla beteckningen är alltså approximativt 10 dioptrier, n:o 16 är 2,5 dioptrier o. s. v. Man begagnar sfäriska glas dels för att korrigera en förhandenvarande anomali i ögats optiska inställning, konvexa vid öfversynthet, konkava vid närsynthet, dels ock för att ersätta den med åldern aftagande ackommoda-iionen. I förra fallet tjäna de dels till att möjliggöra eller underlätta tydligt seende, dels ock till att för-liindra anomaliens vidare fortskridande, såsom vid närsynthet, samt till att förebygga eller bota komplikationer från ögats rörelseapparat (s. k. muskulär astenopi, skelning). I senare fallet behöfvas de äfven för ett normalt öga för att möjliggöra seende på nära håll. Sedan ackommodationen i åldern mellan -40 och 45 år börjat af taga utöfver den gräns, bortom Tivilken det är omöjligt att utan optiska hjälpmedel .se tydligt på de olika afstånd, som förekomma i det dagliga lifvet, behof ver nämligen det normala ögat ett konvexglas för arbete på nära håll, det öfver-synta ett starkare konvexglas och det närsynta ett svagare konkavglas för kortare än för längre håll. Behofvet. att i denna ålder kunna utan ombyte af glasögon eller utan att aftaga desamma se tydligt på .olika afstånd har ledt till en mängd olika konstruktioner af s. k. bifokalglas, hvilka äro så beskaffade, att man genom deras öfre del ser skarpt på långt håll, genom den nedre på kortare afstånd. Väsentliga olägenheter ha emellertid vidlådt alla dessa, tills det på sista tiden lyckats tekniken att med fulländad centrering slipa dem i ett stycke, .s. k. unibifokalglas, hvilka alltmer vinna och i hög grad förtjäna en allmän spridning. Den kant, som markerar gränsen mellan de båda optiskt verksamma ytorna, har ingen annan verklig olägenhet än att den ej är osynlig, och för vissa kombinationer af glas kan t. o. m. denna olägenhet undgås, om ock för ett tämligen högt pris. För korrektion af astigmatism (se d. o.) hos ögat måste glaset vara så beskaffadt, att det genomgångna ljusknippet har samma fel, men i motsatt riktning. Astigmatiska glas äro dels cylindriska, om verkan åstadkommes genom en cylindrisk yta, hvarvid den andra ytan i regel är plan, dels kombinerade sfä-risk-cylindriska, kombinerade glas, om den ena ytan -Ir cylindrisk, den andra sfärisk, dels ock toriska (se T o r u s), hvarvid såväl den sfäriska som den astig-matiska korrektionen kan åstadkommas på endera ytan. Denna senare form har sin användning för vissa fall, då det gäller att under korrektion af astigmatismen skaffa ett så stort synfält som möjligt, exempelvis för jägare. Glasögon inverka ej blott på ögats optiska inställning, utan äfven på rörelseapparaten, speciellt konvergensförmågan, som har ett funktionellt samband med ackommodationen. Denna inverkan förmärkes ofta af den, som börjar begagna glasögon, hvilka ej äro lämpliga, såsom ett ganska starkt obehag vid deras användande, ett obehag, som emellertid vid passande glas undvikes genom riktig decentrering af dessa, i det att afståndet mellan deras centra ej alltid bör göras lika med afståndet mellan pupillernas medelpunkter. Samma inverkan på rörelseapparaten tjänar i andra fall att förebygga eller bota komplikationer från denna och kan då förstärkas genom lämplig decentrering. I de fall, då den härigenom erhållna effekten ej blir tillräcklig, kombineras glasen med en prisma, i det de erforderiiga sfäriska eller cylindriska ytorna slipas på ett prismatiskt glasstycke med lämplig kantvinkel. I de fall åter, där glas böra bäras enbart för inverkan på rörelseapparaten, användas prismatiska glas med plana ytor. Skyddsglasögon af grå färg i olika nyanser användas dels vid ögonsjukdomar, dels äfven för friska ögon vid alltför starkt ljus, såsom vid svetsning på elektrisk väg, vid vandring öfver starkt solbelysta snöfält, i synnerhet på större höjd, o. s. v. Äfven mot andra retmedel eller faror begagnas skyddsglas, såsom i brandväsendet, vid stenhuggning, automobil-färder o. s. v. Uppfinningen af glasögon kan ej med visshet till-skrifvas någon bestämd person. Allt hvad man med någorlunda säkerhet kan säga därom är, att den blifvit gjord under senare delen af 1200-talet. Vanligen namngifvas florentinaren Salvino degli Armati (1285), hvilken i sin grafskrift betecknas som uppfinnaren, och dominikanmunken Alessandro della Spina från Pisa. Den nuv. storartade utvecklingen af teori och praxis på detta område är frukten af de senaste femtio årens arbete. Industrien står särskildt i Tyskland och Amerika högt. I Sverige finnes ingen. Den fabrik i Rathenow nära Berlin, från hvilken de flesta i Sverige ordinerade glas förskrifva sig, producerar 10,000 glas om dagen. G-d. Glasögonkaimanen, Alligator sclerops, zool. Se Krokodildjuren. Glasögonormsläktet, Naja, zool., hör till gruppen Elapinæ bland giftsnokarna (se d. o.) och omfattar några bland de giftigaste arterna inom ormarnas talrika ordning. De ha långsträckt, rundad, på midten något tjockare, undertill platt kropp, hufvudet litet, halsen föga afsatt från detsamma, stjärten långt utdragen, ögonen försedda med rund pupill, näsborrarna stora, belägna mellan hvar sina två plåtar. Hufvudet är täckt med stora, regelbundna plåtar, kroppen ofvan försedd med 15-25 rader snedt ställda fjäll och under med stora, enradiga, mot stjärtspetsen tudelade plåtar. Munnen är jämförelsevis liten; gifttänderna äro af medelmåttig längd och fårade. Dithörande arter äro egendomliga därigenom, att de kunna utvidga halsen skifformigt, i det att de rikta de främsta ref benen åt sidorna. Därvid hålla de framkroppen lodrätt och hufvudet 1301 Glasögonpingvinen-Glatz 1302 vågrätt; bakifrån sedda, tyckas de då bära en rund hatt, hvilket förskaffat dem namnet h a 11 o r m a r. Den, som en enda gång sett en dylik orm, då den, skrämd och retad genom åsynen af en motståndare, särskildt af en människa, reser sig upp med främre delen af sin kropp, breder ut skölden och så rustar sig till angrepp eller åtminstone till försvar, orörlig som en bildstod, men samtidigt ansträngande hvarje muskel, den, som därjämte vet, att djurets bett är ytterst farligt, skall begripa, att dessa ormar från fordomtima måst ha ådragit sig människors uppmärksamhet, och inse, hvarför man bevisat dem gudomlig dyrkan och begagnat' dem till att bedraga personer, mindre förtrogna med ormarnas natur och egendomligheter. - Till detta släkte, som bebor Afrika och södra Asien, höra bland andra nedanstående arter. Glasögonormen, hinduernas Glasögonormen. tsjinta-negu, Naja tripudians (se fig.), förekommer i Transkaspien, Kina och hela södra Asien och på de angränsande öarna med undantag af Gelébes, Molukkerna och Timor. Af portugiserna, som upptäckte den på Ceylon, har den erhållit namnet ? o b r a de capello ("hattorm"). Den blir ända till 1,8 m. lång, har brandgul och vid viss dager i askblått skimrande färg; fjällens mellanrum, ofta äfven deras hörn, äro ljusgula eller hvita. På nacken finnes en om ett par glasögon erinrande teckning, hvilken förskaffat djuret dess namn. Dessa "glasögon" omgifvas af två svarta linjer och äro vanligen betydligt ljusare än de omgifvande delarna; de ställen, som motsvara glasen, äro helt svarta eller utgöras af en ljus, i en mörk rand innefattad ögonfläck. De undre kroppsdelarna äro smutshvita, där och hvar svartfläckiga. Man känner många färgförändringar af denna art. - Glasögonormen vistas mycket gärna i gamla, öfvergifna termitstackar och obebodda bostäder, är trög och långsam i sina rörelser, men kan dock både simma och till en viss grad klättra. Dess föda utgöres af smärre djur, såsom ödlor, grodor, paddor, råttor, möss m. m. Honan lägger ägg, hvilka äro så stora som tamdufvans. - Liksom i iorntiden är glasögonormen äfven nu föremål för en vördnadsfull, nästan gudomlig dyrkan och spelar en betydande roll i hinduernas heliga sagor. Men ännu ryktbarare har den blifvit därigenom, att s. k. orm-tjusare pläga med honom utöfva åtskilliga konster. Ormtjusaren lär, enligt hvad det uppgifves, därvid blåsa på ett slags klarinett samt genom hotande rörelser och slag reta cobran, hvilken då reser sig upp i den korg, hvari egaren plägar förvara densamma, vidgar ut halsen, kastar sig mot gycklaren, hoppar och gör klumpiga språng. Karlen håller sina ögon riktade på ormen och betraktar den med en underlig, stirrande blick. Efter några minuters förlopp börjar ormen lugna sig och hängifver sig åt ett slags vaggande rörelse, som vore den känslig för gycklarens allt svagare ljudande musik. Väl rör ormen ännu tungan lifligt, men synes alltmera öfvergå till ett sömnigt och drömmande tillstånd, och dess ögon stirra nu på besvärjaren. Denne plägar då långsamt närma sig ormen, utan att upphöra med sin musik, samt trycka sin näsa och tunga mot dess hufvud, dock blott för ett ögonblick, enär ormen strax med raseri störtar mot gycklaren, som med knapp nöd hinner undan. Huruvida sådana förevisade ormar ha sina gifttänder kvar eller fått dem utryckta, därom äro uppgifterna skiljaktiga. Det är troligt, att glasögonormen, oaktadt man påstått motsatsen, icke är synnerligen mottaglig för tämjning, hvarför härom handlande berättelser väl äro föga trovärdiga. - Glasögonormens bett är mycket farligt, och ett stort antal människor faller årligen offer för djuret. Infödingarna använda på sår, förorsakade af denna orm, en s. k. ormsten, hvilken enligt deras påstående drager ut giftet. Sådana stenar bestå af brända ben, kalk och ett slags harts samt lära genom sin porösa beskaffenhet draga ut blod och giftet. Äfven en växt, Aristolochia indica, lär med framgång ha användts mot glasögonormens bett, hvarjämte man sökt upphäfva giftets verkningar genom att bränna såret med ett glödhett järn eller ingnida det med eau de luce eller genom att invärtes använda ett afkok af besoarsprit på vild hampa eller tobak samt ingifva den bitne en riklig kvantitet af någon spritdryck. - En annan art af släktet Naja är ormätaren, Naja ophiophaga, som finnes i Indien och Kochinkina och på de närbelägna öarna. Den blir l,s m. lång, är ofvan olivbrun och undertill blekt gulgrön. Sitt namn har den erhållit däraf, att den flitigt jagar sina samsläktingar (äfven ödlor). En tredje art är egyptiska glasögonormen (se d. o.). C. R. S.* Glasögonpingvinen, zool. Se Pingvinerna. Glasört, bot., namn på Salicornia Jierbacea. Glatt, bot., säges en växt eller växtdel vara, som ej är hårig. Glatta ankaren, elektrot. Se Ankare 3. Glatt däck, skpsb. Se Däck, sp. 1195. Glattis, meteor. Se Is b ark. Glatt lag, sjöv., samtidigt afskjutande af alla ena sidans kanoner i ett fartyg. Jfr Bredsida. O. E. G. N.* Glattsteklar, Mellinus, zool. Se R o f s t e k l a r. Glatz (tjech. Kladsko}. 1. Grefskap i preussiska reg.-omr. Breslau (prov. Schlesien), en högslätt på ömse sidor om Glatzer Neisse (se Neisse), om-gifven af Glatzbergen, en del af Sudeterna. 1,636 kvkm. 168,556 inv. (1900), de fleste katoliker, hvilka lyda under ärkebiskopen i Prag. Landet har stenkol och stenbrott samt textil-, glas- och porslinsindustri. Grefskapet tillhörde i forna tider än Böhmen, än Polen, tills Ferdinand I köpte det 1534 och sedan förenade det med Böhmen. Jämte Schlesieri afträddes det 1742 till Preussen. - 2. Kretsstad och fästning i nämnda grefskap, i en trång dal vid Neisse. 16,052 inv. (1905). Gymnasium (f. d. jesuitkollegium). Tobaks- och maskinindustri. 1898 slopades enceinten och utanverken, men den på en brant klippa å vänstra Neissestranden liggande donjonen och det midt emot på andra stranden liggande Schäferberg-verket ha bibehållits för spärrning af de genom staden gående förbindelserna. Ett gammalt slott G. var under trettioåriga kriget utsatt för flera belägringar (äfven af svenskarna) och togs 1742 af preussarna, hvarefter befästningarna förstärktes. 1760 öfverrurnplades G. af Laudon, och 1807 försvarades G. med framgång af grefve Götzen mot bajrare och württemborgare. (J. F. N.) L. W:sonM. Glauber