Rhodos (grek. Ῥόδος, lat. Rhodus), betydande ö i sydöstra delen af Egeiska hafvet, utanför kusten af det forna landskapet Karien i Mindre Asien. Öns form är långsträckt oval, med längdaxel i n. ö. och s. v. Längd 80 km., största bredd 30 km. Areal 1,460 kvkm. (enl. Strelbitsky), d. v. s. något större än Ölands (1,345 kvkm.). Ön är till största delen genomdragen af måttligt höga berg, hvilkas högsta topp, Atabyrion (nu Attairo), når en höjd af 1,240 m. öfver hafvet. Af naturen gynnad genom ett härligt klimat och flera goda hamnar samt rik på mångfaldiga naturprodukter från såväl mineral- som växtriket, var ön sedan urminnes tid säte för ett blomstrande kulturlif. Som första inbyggare nämna sagorna de konsterfarne telchinerna. Bevisligen har ön redan i urminnes tid tagits i besittning af karer och fenicier, hvilka dock redan tidigt undanträngdes eller helleniserades af invandrade doriska greker. Af tidigt doriskt ursprung voro säkerligen de tre gamla städerna Lindos, Ialysos och Kameiros, hvilka sedermera tillika med Halikarnassos och Knidos på fastlandet samt Kos på den liknämnda ön bildade en förbundsstat, den s. k. doriska hexapolis Till art. Rhodophyceæ.

Rodofycéer

: Fig. 1-3. Batrachospermum moniliforme: 1 Thallusstycke (något förstoradt), 2 karpogon med trikogyn (tr; stark förstoring) 3 gren med antheridier (a; stark förstoring). -- Fig. 4. Antithamnion americanum (nat. storl.). -- Fig. 5. Tetrasporangium af Callithamnion corymbosum (250 ggr nat. storl.). -- Fig. 6. Gigartina mamillosa (nat. storl.). -- Fig. 7. Porphyra leucosticta (nat. storl.). -- Fig. 8. Nitophyllum punctatum (nat. storl.). -- Fig. 9. Chondrus crispus (nat. storl.). -- Fig. 10. Delesseria sanguinea (nat. storl.). -- Fig. 11. Gelidium corneum (nat. storl.). -- Fig. 12. Ceramium (nat. storl.). -- Fig. 13. Gren däraf (förstorad). -- Fig. 14. Chrysymenia Uvaria (nat. storl.). -- Fig. 15. Microcladia borealis (nat. storl.). -- Fig. 16. Polyzonia elegans (nat. storl.). -- Fig. 17. Stycke däraf (förstoradt). -- Fig. 18. Lomentaria articulata (nat. storl.). ("sex-stadsförbundet"). På 400- och 300-talen f. Kr. var R. tidtals upptaget i Atens vapenförbund, men i likhet med många andra grekiska stater företer det stor omväxling i såväl utrikes som inrikes politik, allteftersom det aristokratiska eller det demokratiska partiet satt vid styret. Väsentligt främjades dess välstånd och makt genom en 408 (eller 407) f. Kr. genomförd sammanslutning af de tre städerna Lindos, Ialysos och Kameiros till en statsenhet med en gemensam nyanlagd hufvudstad på öns nordöstra mot fastlandet vända spets. Denna stad, som äfven hette

Rhodos

, hade en praktfull amfiteatralisk belägenhet efter en af arkitekten Hippodamos konstnärligt ordnad stadsplan och egde två rymliga, delvis genom väldiga dammbyggnader åstadkomna hamnar. Den utvecklade sig snart till en sjö- och handelsstad af första rang, därvid gynnad af sitt fördelaktiga läge på gränsen mellan Öster- och Västerland. Alexander den store tvang staden att mottaga en macedonisk besättning, men efter konungens död (323 f. Kr.) befriade den sig åter, försvarade sig lyckligt mot Demetrios Poliorketes (304 f. Kr.) och lyckades i allmänhet att upprätthålla en aktad neutralitet i förhållande till de krigförande stormakterna. På 200-talet f. Kr. nådde den rhodiska statens välstånd och makt sin högsta blomstring. Dess välde utsträcktes äfven öfver en del af Karien och Lycien; dess flotta var den förnämsta inom den hellenska världen, dess sjörätt vann internationell giltighet och upptogs äfven af romarna (se

Lex

31, sp. 327). Äfven vetenskap och konst egde på R. en mängd idkare. En rhodisk talarskola egde länge en blomstrande tillvaro, och bland dennas representanter märkas såväl skalden och grammatikern Apollonios, med tillnamnet Rhodiern (se

Apollonios

2), som talaren Apollonios Molon, Ciceros samtida och lärare. Den ofta upprepade notisen, att denna talarskola grundlagts af den från Aten landsflyktige talaren Aischines (se d. o. 1) är säkerligen en senare uppfinning. Den stoiske filosofen Panaitios var född på Rhodos. Äfven fanns där en berömd bildhuggarskola, som företrädesvis synes ha egnat sig åt kolossalplastiken. Till dess mest berömda alster hörde Laokoongruppen (se

Agesandros

), Farnesiske tjuren (se

Farnesiska konstverk

) och den vid hamnen uppställda kolossalbild af solguden (Helios), öns och stadens skyddsgud, hvilken under namn af

kolossen på Rhodos

(se d. o.) beundrades som ett af "världens sju underverk". Då romarna började göra sitt inflytande gällande i Orienten, stodo rhodierna i allmänhet på deras sida som trogna bundsförvanter, särskildt i krigen mot Antiochos III i Syrien och Prusias i Bitynien, och belönades därför med utvidgade besittningar på Mindre Asiens fastland (189 f. Kr.), hvilka de dock snart (168 f. Kr.) miste. Till namnet bibehöll R. sin själfständighet ända till 44 e. Kr., då det införlifvades med den romerska provinsen Asia. Af kejsar Diocletianus gjordes det till hufvudort i den nybildade Provincia Insularum (Öprovinsen). 661 (eller något föregående år) eröfrades ön af araberna under kalifen Muavija, men kom under korstågen ånyo i de kristnes händer och eröfrades 1309 af johannitriddarna, som slogo sig ned på R. och med anledning däraf fingo namnet rhodiser-riddare. Från deras tid finnas i behåll betydande fästningsverk och andra byggnader, bl. a. ett flertal sedermera till moskéer förvandlade kyrkor, och vid hufvudgatan i staden R. (den s. k. "Riddargatan") äro ännu många gamla hus smyckade med johanniternas kors och vapensköldar. Efter att flera gånger glänsande ha försvarat sig mot turkarna nödgades de i dec. 1522 efter 6 månaders motstånd att åt Soliman den stores general, Kassim pascha, uppge staden, kristenhetens sista bålverk i Österlandet. Sedan denna tid tillhör R. det turkiska riket och utgör f. n. en del af vilajetet Djesairi-Bahri-Sefid ("det hvita hafvets öar"). Under italiensk-turkiska kriget tog italienske generalen d'Ameglio 4 maj 1912 R. i besittning och upprättade där italiensk förvaltning. I freden i Ouchy-Lausanne (15 okt. s. å.) aftalades om de italienska truppernas återkallande från Egeiska hafvets öar liksom om de turkiskas från Tripolis och Cyrenaika, men hittills (aug. 1915) har Italien, alltjämt under förebärande af att Turkiet ej uppfyllt sina fördragsförpliktelser, underlåtit att återkalla sina trupper och göra slut på den "provisoriska" ockupationen af R. och kringliggande öar. -- På 1400-1600-talen blomstrade på R. en konstnärligt bedrifven fajanstillverkning, hvars Fig. 1. Hellenisk guldstater från Rhodos (med Apollonhufvud på aversen). Fig. 2. Fågelperspektiv af Rhodos (efter Winterfelds arbete om Johannitorden, 1859). alster (i synnerhet de s. k. Lindos-tallrikarna) nu äro eftersökta museipjäser. Invånarnas antal uppges till 46,500 (enligt andra blott 30,000), hvaraf ungefär 3/4 äro greker, de öfrige mestadels turkar och spanska judar. De båda sistnämnda klasserna bo till största delen i den egentliga, af fästningsmurar omgifna staden R., där inga kristna få bosätta sig. Hela ön företer en bild af djupt förfall, delvis till följd af de svåra jordbäfningar, hvaraf den gång på gång hemsökts. -- Den svenske läkaren J. Hedenborg (se d. o.) har gjort sorgfälliga studier rörande öns naturbeskaffenhet och historia. Omfattande arkeologiska utgräfningar, hufvudsakligen begränsade till staden Lindos (se d. o.), ha på bekostnad af Carlsbergfonden utförts af de danske arkeologerna Kinch och Blinkenberg 1902-07. Redogörelse för deras resultat har tills vidare lämnats i "Oversigt over det kgl. danske videnskabernes selskabs forhandlinger" medelst 6 "Rapports" under titeln "Exploration archéologique de R." (1903-12). Den 5:e af dessa, "Timbres amphoriques de Lindos" (1909), är författad af professor M. P:son Nilsson, som under åren 1905 och 1907 deltagit i utgräfningarna. Dessutom har Kinch, likaledes på Carlsbergfondens bekostnad, 1907 och 1908 vid

Vrulia

på sydspetsen af ön R. företagit utgräfningar, som bragt i dagen intressanta lämningar af en liten till namnet obekant forngrekisk stad från tiden 650-550 f. Kr. Resultaten af dessa gräfningar äro publicerade i ett fristående arbete, "Fouilles de Vroulia" (1914). Af öfrig litteratur märkas: Berg, "Die insel R." (1861), Guérin, "L'île de R." (1881), Biliotti och Cottret, "L'île de R." (s. å.), Torr, "R. in ancient times" (1885) och "R. in modern times" (1887), van Gelder, "Geschichte der alten rhodier" (1900), och de Balabre, "R. of the knights" (1909). A. M. A. Rhodymenia