Baskiska språket och litteraturen. Baskernas språk kallas af dem själfva

Euskara

eller

Eskuara

. Prins Louis Lucien Bonaparte, som i flera arbeten behandlat detsamma, räknar 8 hufvuddialekter, medan holländaren van Eys, hvilken torde vara grundligast hemmastadd på detta svåra forskningsområde, antager blott sex hufvuddialekter: Vizcayas, öfre Navarras, Labourds, nedre Navarras, Guipuzcoas och Soules. Andra forskare, t. ex. Vinson, vilja ytterligare reducera antalet till tre. Det har ej lyckats forskningen att uppvisa baskiskans frändskap med något annat kändt språk, utan det kvarstår alldeles ensamt, "otvifvelaktigt som den sista lämningen af en för öfrigt utdöd språkätt" (Vilh. Thomsen). W. v. Humboldts försök (i en 1821 utgifven afhandling) att bevisa dess härstamning direkt från de gamle iberernas språk har af en senare tids forskning bedömts som förfeladt; man är blott enig om att baskiskan "måste vara en fortsättning af ett språk, som redan under forntiden talades i vissa trakter af Spanien och Akvitanien, och att detta efter all sannolikhet varit besläktadt med de gamle iberernas språk". Dess ursprungliga ordförråd är ganska torftigt; låneord från spanska, franska, senlatin, keltiska o. s. v. utgöra nästan 2/3 af ordförrådet, och ursprungliga benämningar på abstrakta begrepp äro ytterst sällsynta. Språket uppblandas fortfarande starkt med spanska och franska vändningar samt befinner sig numera i långsamt utdöende, sedan det icke längre får användas vid domstolar och ämbetsverk samt alltmer öfvergifvits af de mera bildade. Det är vokalrikt och välljudande; dess byggnad är ytterst egendomlig, framför allt till följd af den genom hjälpord skeende verbalböjningen. Den baskiska litteraturen är ytterst obetydlig. Från medeltiden finnas endast några få och för öfrigt till sin äkthet omstridda baskiska språkprof (några ortnamn och en kort ordlista). Den första baskiska boken trycktes 1545; den utgöres af en samling religiösa och erotiska dikter. Viktigast är emellertid den baskiska öfversättningen af nya testamentet, utgifven i Rochelle 1571 på föranstaltande af Jeanne d'Albret. Den baskiska litteraturen utgöres för öfrigt mest utaf öfversättningar af andaktsböcker och annan religiös litteratur, vidare af några ordspråks- och folkvisesamlingar samt af landtliga skådespel (pastorales) med ämnen från bibeln, legenden eller folksagan. Dessa senare äro särskildt i Soule ytterst populära, men förekomma sällan affattade i skrift. Litt.: Den äldsta baskiska grammatikan utgafs 1729 i Salamanca af jesuiten M. de Larramendi. Dess titel "El imposible vencido" ("Det omöjliga gjordt möjligt") anger de svårigheter särskildt verbalböjningen beredde den äldre forskningen; den utgafs i ny uppl. 1886. Larramendi utgaf äfven en ordbok, "Diccionario trilingue, castellano, bascuense y latin" (1745, ny uppl. 1853). Bland den rikhaltiga moderna litteraturen om det baskiska språket märkas följande arbeten: Michel, "Le pays basque, sa population, sa langue, ses moeurs, sa littérature et sa musique" (1857, med en analys af 34 baskiska folkskådespel) och "Le Romancero du pays basque" (1859), Mahn, "Denkmäler der baskischen sprache" (1859), Louis Lucien Bonaparte, "Langue basque et langues finnoises" (1862) och "Le verbe basque" (1869), Luchaire, "Les origines linguistiques de l'Aquitaine" (1877), van Eys, "Dictionnaire basque-français" (1873) och "Grammaire comparée des dialectes basques" (1879, den första komparativa baskiska grammatikan), Aizquibel, "Diccionario basco-español" (2 bd, 1882--84), Vinson, "Essai d'une bibliographie de la langue basque" (1891), och Arechavala, "Bibliographia bascongada" (Bilbao 1900). Jfr

Basker

. Baskisk trumma.