Religionen är den romersk-katolska, men andra religioner äro tillåtna, såvidt deras utöfning "ej strider mot den kristna moralen eller borgerlig lag". Det finnes en ärkebiskop (i Bogotá) samt 10 biskopar. 1894 uppgafs antalet munkkloster till 13 (med 470 munkar) och antalet nunnekloster till 10 (med 730 nunnor). Undervisningsväsendet har varit mycket försummadt. Primärundervisningen står under de municipala myndigheternas kontroll, men staten lämnar bidrag till densamma. Den är kostnadsfri, men ej obligatorisk. Antalet primärskolor uppgafs 1898 till 2,036 (med 110,320 inskrifna barn). För sekundärundervisningen finnas 34 läroanstalter (nästan alla ledda af kyrkliga samfund), 15 normalskolor, 4 tekniska skolor, 2 musikskolor, 1 konstskola samt 1 tekniskt statsinstitut. Af högre undervisningsanstalter finnas ett statsuniversitet i Bogotá (sedan 1867) samt högskolor i Cartagena, Medellin och Popayan. Vidare eger republiken ett nationalbibliotek, ett museum och ett astronomiskt observatorium (alla i Bogotá).

Näringar

. C. är af naturen rikt lottadt och skulle kunna vara ett åkerbruksland i alla sina höjdzoner, men det lider af brist på företagsamhet, kommunikationer och kapital, hvarjämte det alltför mycket oroas af de talrika revolutionerna och inbördes krigen. Allt detta har gjort, att det står lägst bland alla Syd-Amerikas stater i ekonomiskt afseende. Föremål för odling äro af inhemska växter bananer, majs, yucca, potatis, batater o. a. rotfrukter, bomull, tobak, kakao, kokospalmer och en mängd fruktträd m. m. Ananas växer vild i bergsregionen, meloner äro ett viktigt födoämne för de lägre klasserna, och vaniljen förekommer till 2,000 m. höjd. Bland införda växter märkas kaffe, sockerrör, ris, hvete och andra spannmålsslag samt europeiska fruktträd af flera slag. Af sockerröret, som äfven är ett viktigt näringsämne, tillverkas guarapo (saft) och aguardiente (brännvin) och af majs den vanliga drycken chicha. Af betydelse för exporten äro kaffe, kakao, tobak samt en del skogsprodukter, såsom kopaivabalsam, nötter, gummi, harts och vissa träslag. Indigoodlingen och samlandet af kinabark ha nästan upphört. -- Boskapsskötseln är mindre utvecklad än åkerbruket, dock exporteras hudar, nötkreatur, hästar och mulåsnor, hvarjämte mycket ost beredes. Dess hufvudsäte är savannerna i låglandet, bergsängarna och páramos. -- Bergsbruket har gått tillbaka; silfvergrufvorna vid öfre Magdalena äro nedlagda, och guldproduktionen är ej så stor som förr. Före 1720 och 1800--1820 var C. jordens rikaste guldland och lämnade 1520--1720 omkr. 1 mill. kg. guld. Under åren 1896--1900 gaf det i medeltal 4,595 kg. guld och 70,044 kg. silfver; 1902 3,160 kg. guld och 78,380 kg. silfver. Dessutom brytas stenkol samt något koppar, bly-, zink- och järnmalm samt mycket salt. Det är Centralkordillererna och i dem landskapet Antioquia, som äro bergsbrukets hufvudsäte, ehuru äfven Västkordillererna och Sierra de Santa Marta äro ganska rika på malmer, hvilka ej heller saknas i Östkordillererna. Berömda äro sedan upptäcktstiden smaragdgrufvorna vid Muzo på Bogotás platå, på hvilken äfven ligga de outtömliga bergsaltlagren vid Zipaquira, som äro regeringens monopol och en stor inkomstkälla, samt koppargrufvorna vid Moniquira och järnmalmslagren vid Pacho. Industrien är obetydlig, mest hemslöjd, och allra mesta delen af industrivaror införes. -- Äfven handeln är föga utvecklad och kan knappt annat vara, då den störes af inbördeskrigen, hvilka bl. a. (såsom det sista 1899--1902) kommit landets mynt att sjunka oerhördt i värde. För 1898 uppgifves importens värde till 11 mill. pesos d'oro och exportens till 19,2 mill. pesos d'oro. Landets viktigaste trafikled är Magdalenafloden, som sedan 1845 trafikeras med ångbåtar till Honda och än längre upp med stora flodbåtar (champanes), som stakas fram. Äfven Cauca är segelbar, till Cáceres, Atrato 400 km. och San Juan 300 km. samt Patia (en flod på västra kusten) 150 km. Den viktigaste sjöstaden är Barranquilla med hamnen Sabanilla. Den egna handelsflottan utgjordes 1902 af en ångbåt (457 ton) och 5 segelfartyg (1,118 ton). Järnvägarna voro 1901 (då ännu Panama hörde till C.) 661 km., mest små sträckor utan större betydelse. Telegraflinjerna voro 1898 13,840 km., antalet stationer 448. Myntenheten är peso l. dollar = amerikanska gulddollarn. 1903 beslöts att inlösa pappersmyntet och införa guldmyntfot. Metersystemet infördes 1857. Genom den nya författningen af 4 aug. 1886 förlorade staterna sin själfständighet och blefvo departement, och deras förut valda presidenter blefvo af republikens president utnämnda guvernörer. Republikens president väljes af valkollegier för en tid af 6 år och utöfvar sina funktioner genom 6 inför representationen ansvariga ministrar och ett statsråd, som afgör kompetenstvister, men i öfrigt är endast rådgifvande. Representationen består af en senat och en representantkammare; den förra räknar 27 medlemmar (3 från hvarje departement), valda för 6 år indirekt, den senare 72 medlemmar (1 på 50,000 inv.), utsedda genom direkta val för 4 år. För att vara röstberättigad fordras att hafva fyllt 21 år, kunna läsa och skrifva eller ega fastighet till ett värde af minst 1,500 pesos eller en årlig inkomst af 500 pesos. Medlemmarna af senaten måste vara minst 30 år gamla, representanterna minst 25 år. Båda kamrarna samlas hvartannat år. Finanserna hafva länge varit i ett uselt skick, och republiken inställde för några år betalningen af räntor till utlandet, hvarigenom skulderna till utlandet (företrädesvis engelska kapitalister) 1903 sprungit upp till 2,8 mill. pd st. Utelöpande pappersmynt var s. å. 700,508,865 pesos. Budgeten för tvåårsperioden 1905--06 upptogs till 21,019 mill. pappers-pesos (1 peso = 3,6 öre). Arméns fredsstyrka, som bestämmes af representationen vid hvarje session, reducerades 1904 till 10,000 man. I krigstid är hvarje vapenför colombian förpliktad till krigstjänst. Krigsflottan består enligt en uppgift af 5 kryssare, 3 kanonbåtar, 1 transportfartyg och 1 bogserångare, enligt en annan af 2 kryssare och 2 kanonbåtar. -- Republikens

vapen

visar i öfre, blå, fältet ett gyllene granatäpple mellan två gyllene ymnighetshorn, i det mellersta, silfver, en röd frihetsmössa, i det nedersta en grön landtunga med ett segelfartyg i hvardera oceanen; vapnet omgifves af fanor i landets färger (gult-blått-rödt), och på detsamma sitter en kondor med utbredda vingar och devisen: "Libertad y orden". C. delas i 9 departement. -- Hufvudstad är Bogotá. Litt.: André, "L'Amérique équinoxiale" (Le tour du monde, 1877--79), Bürger, "Reisen eines naturforschers im tropischen Südamerika" (1900), Crévaux, "Voyage à travers Nouvelie Grenade et le Vénézuela" (Le tour du monde, 1882), Karsten, "Géologie de l'ancienne Colombie bolivarienne, Vénézuela, Nouvelle Grenade et Ecuador" (1886), Lemos, "Compendio de geografia de la republica de Colombia" (Medellin 1894), Nuñez och Jalhay, "La république de Colombie" (Bruxelles 1898), Regel, "Kolumbien" (1899), Reis och Stübel, "Reisen in Südamerika" (1892-99), Vergara Velasco, "Nueva geografia de Colombia" (Bogotá 1901-02), Hettner, "Die Anden des westlichen Columbiens" (Peter-manns mitt. 1893). (J. F.N.)

Historia

. Landet eröfrades 1536 för spanska kronans räkning af Gonzalo Jimenez de Quesada, hvilken efter sin hemort kallade det

Nya Granada

. Det hörde i början till vicekonungariket Peru, men blef 1547 själfständigt förvaltningsområde under en egen generalkapten och upphöjdes 1718 till ett vicekonungarike, dit äfven nuv. Ecuador och Venezuela hörde och där Bogotá och Cartagena växelvis voro hufvudstäder. Liksom i Spaniens öfriga sydamerikanska besittningar utbröt äfven i C. 1810 efter Ferdinand VII:s afsättning och Josef Bonapartes upphöjande på spanska tronen en upprorsrörelse, som efter skiftande öden ledde till landets frigörelse från det spanska väldet. Upproret ledde först till upprättande af en federativ republik, men 1815 återeröfrades landet af den spanske generalen Morillo, hvilken grymt straffade befolkningen för dess affall från spanska kronan. Bolivars afgörande seger vid Boyacá, 7 aug. 1819, befriade ånyo landet, och Nya Granada förenades i dec. s. å. med Venezuela till republiken C. under Bolivars presidentskap. 1821 anslöt sig Panama och 1822 provinsen Quito (nu Ecuador) till den nya fristaten. Till följd af inre förvecklingar (se

Bolivar

) skilde sig Venezuela 1829 och Ecuador 1830 från republiken C., och dess återstående delar konstituerade sig på kongressen i Bogotá 21 nov. 1831 till republiken Nya Granada, hvars förste president blef general

Santander

. Efter utgången af hans ämbetstid utbröt ett häftigt inbördeskrig, hvarunder först Cartagena - och sedan flera andra provinser (bl. a. Panama) som egna fristater skilde sig från republiken. En återförening åstadkoms af presidenten

Herran

, och under dennes efterträdare, general

Mosquera

, gick landet framåt i ekonomiskt afseende, hvarjämte skolväsendet förbättrades och invandringen tilltog. En rad demokratiska reformer följde under presidenten

Lopez

(1849-53); den viktigaste var slafveriets upphäfvande 1852. Republikens sammanhållning hotades på det allvarligaste af författningsändringen 1853, genom hvilken hvarje provins fick rätt att med kongressens samtycke förklara sig för suverän stat och träda i federativ förbindelse med moderstaten Nya Granada. Af denna tillåtelse begagnade sig Antioquia 1856 och Panama 1857. Den nya författningen af 15 juni 1858, hvilken var kopierad efter Förenta staternas och sammanslog de förutvarande 36 provinserna till 8 oberoende republiker, löst sammanhållna af centralregeringen i Bogotá, framkallade nya inbördes strider, i hvilka förre presidenten Mosquera spelade hufvudrollen. Denne ställde sig i spetsen för det demokratiska partiet, bildade, stödd på staten Cauca, en konfederation af denna och några andra oppositionella stater under namnet

Colombias förenade stater

samt intog 18 juli 1861 hufvudstaden Bogotá. Inbördeskriget slöts genom en konvention i Cali (i staten Cauca) 29 dec. 1862 mellan Mosquera och den konservativa centralregeringens representant, general Canal, hvarpå alla staterna ånyo förenades under en ny federativ författning af år 1863. Efter nya partistrider blef Mosquera, hvilken än som diktator, än som tillförordnad eller ordinarie president utöfvat regeringsmakten, störtad (1867) och måste gå i landsflykt. Nu följde en tid af relativt lugn.

Rafael Nuñez

valdes 1880 för första gången till president, afgick 1882, uppsattes 1884 ånyo under sin frånvaro i utlandet af liberalerna på presidentstolen, men befanns vid hemkomsten alltför konservativ, hvarför en rad af resningar utbröt, hvilka snart öfvergingo i allmänt inbördes krig. I sept. 1885 var ordningen återställd, och Nuñez genomförde därefter en ny författning, som förvandlade C. från federativstat till enhetsstat med de förra staterna som departement under af republikens president tillsatta guvernörer; samtidigt ökades presidentens ämbetstid från 2 till 6 år, och stränga lagbestämmelser mot upprorsförsök infördes. Nuñez valdes till president och omvaldes 1892, men förmådde till följd af sjuklighet sällan utöfva sitt ämbete; han efterträddes vid sin död 1895 af vicepresidenten

Miguel Caro

. Klerikalerna genomdrefvo 1898 valet af general Sanclemente till president, hvarpå följde en ny period af upprorsförsök från liberalernas sida, till dess vicepresidenten

J. M. Marroquin

störtade presidenten Sanclemente (som 1902 dog i fängelse) och lät proklamera sig själf som president. De inre oroligheterna fortforo, och samtidigt utbröt en konflikt med Venezuela, hvars stridslystne president, Castro, klagade öfver att venezuelanska upprorsmän från colombianskt område förberedde sina anfall på regeringen i Caracas och som samtidigt själf understödde general Uribe, ledaren för de klerikale insurgenterna i C. Ändtligen gjordes i nov. 1902 slut på inbördeskriget i C. genom en af Förenta staterna bemedlad förlikning. Förenta staterna, som redan 1846 slutit fördrag med C., om en blifvande interoceanisk kanals neutralisering, inledde nu nya underhandlingar om kanalanläggningar på Panamanäset (genom det colombianska departementet Panama), och i jan. 1903 afslöts det s. k. Hay-Herran-fördraget, enligt hvilket C. skulle mot en ansenlig penningsumma och en årlig afgift till Förenta staterna afträda en för kanalens anläggning nödvändig landremsa (se härom närmare

Panama

). Då C:s senat vägrade ratificera fördraget (sept.), tog sig departementet Panama däraf anledning att (3 nov. s. å.) proklamera sig såsom oberoende republik. Den nya republiken erkändes omedelbart (6 nov.) af Förenta staterna, som äfven läto C:s regering veta, att hvarje försök från dess sida att med vapenmakt återeröfra Panama skulle föranleda Förenta staterna att bistå den nya republiken. C:s protester och dess anklagelser mot Förenta staterna för att ha direkt framkallat upproret förmådde lika litet uträtta som dess senkomna löfte att genast afsluta ett för Förenta staterna acceptabelt kanalfördrag. Inom årets slut var den nya fristaten erkänd af ett flertal andra makter, och C. måste foga sig i det oundvikliga. Presidenten Marroquin efterträddes 1904 af general

Rafael Reyes

, hvilkens författningsenliga ämbetstid genom beslut af representationen i mars 1905 utsträcktes till 10 år. Han har koncentrerat sina sträfvanden på att bringa ordning i landets finanser, hvartill upprättandet af en riksbank år 1905 (banco central) med befogenhet att upptaga statsinkomsterna och förvalta de utländska lånen utgör ett löftesrikt första steg. Litt.: Acosta, "Compendio histórico del descubrimiento y colonizacion de la Nueva Granada" (Paris 1848), Garcia y Garcia, "Relacion de los vireyes del nuovo reino de Granada" (en kompilation af de spanske vicekonungarnas rapporter, New York 1869), Schumacher, "Geschichte der Vereinigten staaten von C." (i Sybels Hist. zeitschr., 1875), Borda, "Compendio de historia de C." (Bogotá 1890), Moses, "Constitution of the republic of C." (engelsk öfversättning af den nu gällande författningen, Philadelphia 1898), och Scruggs, "The columbian and venezuelan republics" (London 1900). V. S-g. Colombina