Nikolaus (ry. Nikolaj), ryska storfurstar. 1.

N. Nikolajevitj

, son till kejsar Nikolaus I och Charlotta af Preussen, f. 8 aug. (27 juli g. st.) 1831, d. 25 april (13 apr. g. st.) 1891 i Alupka på Krim, deltog i Krimkriget (1853-56), blef 1856 generalinspektör för genikåren och 1865 generalinspektör för kavalleriet samt högste befälhafvare öfver samtliga garden och trupperna i Petersburgska militärdistriktet. N. öfvertog 1876 kommandot öfver den i Bessarabien samlade hären och fick på våren 1877 befälet öfver Donauarmén. Han gick öfver Donau och sände ströfkårer öfver Balkan, men splittrade sina krafter och råkade efter ett fåfängt anfall på Plevna (aug.) i stort trångmål. Genom betydliga förstärkningar och general Totlebens kloka dispositioner lyckades det slutligen hans armé att intaga Plevna. Efter freden i San Stefano (1878) utnämndes N. till generalfältmarskalk. Hans anseende fick dock en svår stöt genom hans förbindelser med vissa bedrägliga arméleverantörer under kriget, men han sökte försvara sig i en artikel i "Nouvelle revue" (1880). Som han i denna artikel riktade våldsamma angrepp på åtskilliga ryska statsmän och generaler, förklarades han alla sina militära ämbeten förlustig. Till följd af slöseri ställdes han 1882 under förmynderskap. N. var sedan 1856 förmäld med prinsessan Alexandra af Oldenburg (f. 1838, d. 1900) och hade med henne två söner, Nikolaj (se N. 2) och Peter (f. 1864). 2.

N. Nikolajevitj

, den föregåendes son, f. 18 nov. (6 nov. g. st.) 1856 i Petersburg, deltog som generalstabsofficer med utmärkelse i rysk-turkiska kriget 1877-78, blef 1890 befälhafvare för en gardeskavalleridivision och 1895 generalinspektör för kavalleriet. 1905 blef han president i riksförsvarsrådet och högste befälhafvare öfver samtliga garden och trupperna i Petersburgska militärdistriktet. Storfurst N. har tidvis utöfvat starkt politiskt inflytande på Nikolaus II, enligt samstämmiga uppgifter i reaktionär och panslavistisk riktning. Han är sedan 1907 förmäld med prinsessan Anastasia (Stana) af Montenegro (f. 1868; 23 dec. 1867 g. st.). Sjuklighet har det senaste året väsentligt minskat storfurst N:s politiska inflytande; hans gemål och hennes syster Militsa (f. 1866, sedan 1899 förmäld med N:s broder storfurst Peter Nikolajevitj, bägge döttrar till konung Nikolaus af Montenegro) anses ha utöfvat en liflig verksamhet i syfte att i panslavistisk riktning påverka tsaren i fråga om Rysslands Balkanpolitik. 3.

N. Michailovitj

, son till storfurst Mikael Nikolajevitj (se

Mikael

, sp. 460) och Cecilia af Baden, f. 26 april 1859 i Tsarskoje Selo, har bl. a. studerat i Berlin och blef 1910 promoverad till hedersdoktor vid dess universitet. N. har gjort sig känd som en grundlig och samvetsgrann historiker samt intar enligt prof. Schiemanns omdöme obestridt första rummet bland de historiker, som syssla med Alexander I:s period i Rysslands historia. Bland hans historiska arbeten märkas Knjazija Dolgorukie spodvizjniki imperatora Aleksandra I v' pervie godi ego tsarstvovanija (Furstarna Dolgoruki, kejsar Alexander I:s medarbetare under de första åren af hans regering; 1901, 2:a uppl. 1902, tysk öfv. s. å.), Graf Pavelj Aleksandrovitj Stroganov (177å-1817). Istoritjeskoe izsljedovanie epochi imperatora Aleksandra I (3 bd, 1903; fransk öfv. 1905), Les relations diplomatiques de la Russie et de la France d'après les rapports d'Alexandre et de Napoléon 1808-1812 (6 bd, 1905-08), en lefnadsteckning (på ryska) öfver Alexander I:s gemål kejsarinnan Elisabet Aleksejevna (3 bd, 1908- 09), Portraits russes des XVIII:e et XIX:e siècles (5 bd, 1910) och L'empereur Alexandre I. Essai d'étude historique, I-II (1912). 1-3. (V. S-g.) Nikolaus Arnessön