Decazes [dokäs]. 1.

Elie D

., hertig, fransk statsman, f. i Saint-Martin-de-Laye (Gironde) 28 sept. 1780, d. 25 okt. 1860 i Decazeville, var först advokat, kallades 1806 till Haas: af konung Ludvig af Holland, blef dennes förtrogne rådgifvare och följde honom efter hans tronafsägelse (1810) till Österrike. 1811 blef han sekreterare hos kejsar Napoleons moder, hvarjämte han fick en anställning vid högsta domstolen i Paris. Efter Napoleons fall slöt han sig till Bourbonerna, lyckades snart vinna Ludvig XVIII:s ynnest och blef 1815 grefve samt 1818 pär af Frankrike. I juli 1815 utnämndes han till polisminister. Det inom den reaktionära andra kammaren ("la chambre introuvable") allsmäktiga ultrarojalistiska partiet gjorde allt för att störta honom. Men D. lyckades öfvertyga konseljpresidenten, hertigen af Richelieu, äfvensom konungen själf om nödvändigheten att upplösa nyssnämnda kammare. Upplösningen skedde i sept. 1816. Den ådrog visserligen D. ultrarojalisternas oförsonliga hat, men hälsades af folket med lifligt bifall och stärkte ministärens ställning. 1818 gifte sig D. med fröken de Saint-Aulaire, en dotterdotter af den siste regerande hertigen af Nassau-Saarbrücken, genom hvilket giftermål han blef släkt äfven med hertiginnan af Braunschweig-Bevern, som förmådde Fredrik VI af Danmark att utnämna D. till hertig af Glucksbjærg. I dec. 1818 blef D. inrikesminister och i nov. 1819 konseljpresident. Såsom sådan sökte han gå en medelväg mellan de liberale och ultrarojalisterna, hvarför hans ministär fick tillnamnet "le ministère de bascule" (se

Bascule-system

). Men snart inträffade en händelse, som gjorde det möjligt för ultrarojalisterna att störta den hatade uppkomlingen. 13 febr. 1820 blef hertigen af Berry mördad af Louvel. Mördaren, som genast greps, förklarade, att han ej hade några medbrottslingar, och man kunde ej heller upptäcka några sådana. Men icke dess mindre var det ultrarojalistiska partiet oförsynt nog att begagna hertigens af Berry mord som anfallsvapen mot D. I deputeradekammaren väckte en deputerad förslag om att anklaga D. som Louvels medbrottsling. Vid hofvet började man tala om nödvändigheten att tvinga Ludvig XVIII till abdikation, såvida han envisades att bibehålla sin gunstling i spetsen för ministären. Den svage Ludvig XVIII gaf slutligen efter, och 18 febr. 1820 måste D. taga afsked. Han blef emellertid upphöjd till fransk hertig och utnämnd till ambassadör i London, hvilken plats han likväl måste lämna, då den Richrlieuska ministären föll (dec. 1821). Under den Villèleska ministären tillhörde D. oppositionen inom pärskammaren. Efter julirevolutionen 1830 blef han en ifrig anhängare af Ludvig Filip, men inträdde ej i någon af de många ministärerna under denne konungs regering. Februarirevolutionen 1848 gjorde slut på hans politiska bana. 2.

Louis Charles Élie Amanieu D

., hertig, den förres son, fransk statsman, f. 9 maj 1819 i Paris, d. 17 sept. 1886 på slottet La Grave (Gironde), var först ambassadsekreterarc i London samt blef därefter sändebud i Madrid och i Lissabon. Efter februarirevolutionen 1848 drog han sig tillbaka från det politiska lifvet och egnade sig åt industriella företag. D., som dittills burit titeln markis, ärfde vid faderns död, 1860, dennes dubbla hertigliga värdighet. Det andra kejsardömets fall öppnade nya utsikter för hans ärelystnad. 8 febr. 1871 valdes han i depart. Gironde till ledamot af nationalförsamlingen, hvarest han slöt sig till högra centern. I sept. 1873 utnämndes han till ambassadör i London, men 26 november s. å. kallades han att öfvertaga utrikesministerportföljen, hvilken han bibehöll till 20 nov. 1877. Såsom ledare af Frankrikes utrikes ärenden gjorde D. sig högt förtjänt om sitt fosterland. Den fredskärlek, som det andra kejsardömet låtsade, var hos honom uppriktig. Med stor skicklighet undvek han hvarje allvarlig konflikt med såväl Tyskland som Italien, utan att likväl prisgifva Frankrikes värdighet. Men de sympatier han förvärfvat hos franska folket förverkade han, då han blef medlem af det reaktionära kabinett, som hertigen af Broglie bildade efter Jules Simons, mot det parlamentariska styrelsesättet stridande, plötsliga afskedande 16 maj 1877. Tillsammans med Broglie måste därför äfven D. afgå, 20 nov. s. å. Han valdes i okt. 1877 till medlem af deputeradekammaren för valkretsen Puget-Théniers, där han uppträdt som officiell kandidat; men på grund af begångna olagligheter blef valet kasseradt. Ej heller lyckades D. att blifva medlem af senaten. E. W. Decazeville