Porten, vanligen

Ottomanska P.

l.

Höga P.

(turk. bab-i-humajun, bab-i-ali), en ännu ofta Ingången till (förra) "Höga porten". använd benämning på den turkiska regeringen och dess säte i Konstantinopel. Namnet leder sitt ursprung från den urgamla orientaliska, äfven af bysantinska riket upptagna seden, att fursten, sittande i porten till sitt palats, afgaf sina domar och påbud. Sultan Orkhan (se denne) skall ha varit den förste, som efter bysantinskt mönster kallade sitt palats i Brussa "Höga P." I Konstantinopel nyttjas denna benämning ej blott bildligt om regeringen, utan vanligast om (porten till) den byggnad, där den har sitt säte. Detta var förr Seraljen på udden vid Gyllene hornet, hvars ingång ännu heter bab-i-humajun (se fig.), men är nu en särskild, på en hög terrass vid At-mejdan ("Hippodromen") uppförd byggnadskomplex, som alltså f. n. är den verkliga Höga P., bab-i-ali, i talspråket oftast pascha kapusu ("Paschans port"). H. A.* Portens proselyter. Se Proselyt. Portepé, "sabelhandrem" (fr. dragonne; af fr. porte-épée, som i Frankrike är namnet på sabel-gehänget), en med tofs försedd rem, som på en sabel (faskinknif, huggare) är lindad kring fästet och afsedd att vid behof låta vapnet hänga kvar vid handlofven. Officerares och underofficerares sabelhandrem kallas i Sverige portepé. För officerares och fanjunkares grad är den-af guld, för sergeantsgraden af silfver. (Äfven åtskilliga civila tjänstemän bära portepé.) Manskapets jaskinknijs-eller huggare-handrem är i Sverige af kyller eller läder. -. Portepéunderofficer kallas i tyska armén innehafvare af de högsta underofficersgraderna, fältväbels och wachtmeisters samt vice fältväbels och vice wachtmeisters äfvensom fänriks (officersaspirants), hvilkas innehafvare bära sabel. Fänrikarna kallades förr portepéfänrik. C.O.N. Portepéfanrik. Se Portepé. Porter (eng., egentl, "bärare"), en stark, svart-brun ölsort, som har en behagligt besk, frisk och aromatisk smak. En del af det till porterbrygg-ning använda maltet rostas starkt, hvarigenom dess dextrin och maltos förvandlas till ett slags karamell, som ger smaken åt portern. Brygden af tappas, långt innan den brukas, så att en fullständig efterjäsning på buteljerna kan ega rum. Porter innehåller vanligen 5-7 volymprocent alkohol och ungefär lika mycket extrakt. Den starkaste sorten, double brown stout, är dock vida extraktrikare (10 -11 proc.). För att inbespara humle lära porter-bryggare förr ha tillsatt ämnen, bland hvilka åtskilliga äro giftiga (ignatiibönor, räfkaka, kockel-kärnor o. s. v.). De medförde dock i allmänhet en alltför stark och obehaglig beska hos portern, och dylika tillsatser anses som förfalskning af varan. - Portern uppfanns i London 1722. Förut plägade man där på värdshusen dricka en blandning af de då gängse ölsorterna: ale beer och "twopenny". En bryggare Harwood lyckades då förena dessa tres smak i en ny brygd, hvilken för sina stärkande egenskaper snart vardt högeligen omtyckt, i synnerhet af bärare och andra grofarbetare, samt däraf fick sitt namn. I England benämnes dock portern numera vanligen "beer" eller "stout". I största skala tillverkas porter i London; äfven svenska bryggerier lämna fullgod vara. Se ö 1. Porter [på'to], Endymion, engelsk hofman och politiker, f. 1587, d. 1649, uppfostrades hos släktingar i Spanien, var där en tid page hos ministern Olivårez, gifte sig 1620 med en systerdotter till Buckingham och fick genom dennes be- medling anställning vid engelska hofvet, där han vann ynnest hos prinst/n af Wales (sedermera Karl I). Som väl förtrogen med spanska förhållanden sändes P. 1622 till Spanien för att förbereda Karls och Buckinghams färd dit 1623 i samband med den förres frieri till en spansk in-fanta, och han var dem äfven f öl jäktig som tolk på denna resa. 1628 sändes P. ånyo i en diplomatisk mission till Spanien. Han var Karl I personligen mycket tillgifven, var hans främste medhjälpare vid hopbringandet af dennes värdefulla tafvelsamling och i denna egenskap förtrolig vän med Kubens, van Dyck o. a. målare, uppträdde som mecenat för Davenant, Herrick m. fl. skalder samt sökte som medlem af "långa parlamentet" (från 1640) i det längsta där främja konungens intressen. P. var, bl. a. till följd af sin hustrus katolska trosbekännelse, starkt misstrodd af puritanerna, utpekades redan i febr. 1642 som "farlig rådgifvare" till konungen och uteslöts i mars 1643 ur parlamentet. Han tjänstgjorde sedan som öfverste i den kungliga armén, nödgades 1645 gå i landsflykt och återkom till England kort före sin död. Jfr E. B. de Fonblanque, "Lives of the lords Strangford" (1877), S. R. Gardiner, "Histo-ry of England ... 1603-1642" och "History of the great civil war", samt D. Townshend, "Life and letters of Endymion P." (1897). V. S-g. Porter [paté]. 1. Sir Robert K er P., skotsk målare, f. 1775, d. 1842, kom till Petersburg 1804 som kejserlig bataljmålare, deltog 1808 i general Moores expedition till Spanien, gifte sig med en rysk prinsessa Sjtjerbatov, reste i Orienten 1817-20 och var 1826-41 brittisk konsul i Venezuela. P. målade altartaflor och kolossala ba-taljtaflor. Han författade bl. a. Travelling sketches in Russia and Sweden (1808) och Travels in Georgia, Persia etc. (1821-22). - 2. J a n e P., den föregåendes syster, skotsk romanförfattarinna, f. 1776, d. 1850, författade den omtyckta romanen Thaddeus oj Warsaw (1803; "Thaddeus af Warschau", 1838), Scottish chiefs (1809; ett slags föregångare till W. Scotts romaner), Duke Christian of Lüneburg (1824) m. fl. - Deras syster A n n a M a r i a P. (f. 1780, d. 1832) var en bråd-mogen, men föga djupt anlagd talang, som författade en mängd vittra arbeten. 1. (G-e N.) Porter [pä'to], nordamerikansk krigarsläkt. 1. David P., f. 1780 i Boston, d. 1843 i Pera, inträdde 1798 i marinens tjänst, deltog 1803 i expeditionen till Tripolis och var där fången till 1805, vann under kriget mot England 1812-14 som befälhafvare på fregatten "Essex" stort rykte genom uppbringande af en mängd brittiska handelsfartyg i Atlanten och Stilla oceanen. Under en expedition till Västindien 1823-24 för undertryckande af sjöröfveri kom P. i skarp konflikt med de spanska myndigheterna, hemkallades och dömdes till suspension, tog kort därpå afsked och var 1826-29 befälhafvare öfver Mexicos flotta. Han blef 1830 amerikansk generalkonsul i Alger samt 1831 chargé d'affaires och 1841 minister i Konstantinopel. Jfr sonen D. D. Porters "Memoir of commodore David P." (1875). - 2. David Dixon P., den föregåendes son, amiral, f. 1813 i Chester, Pennsylvania, d. 1891 i Washington, deltog 1823-24 i faderns västindiska expedition 1421 Porter-Porthan 1422 (se P. 1), tjänstgjorde 1826-28 i mexikanska flottan och inträdde 1829 i nordamerikanska flottans tjänst. 1841 blef han löjtnant, utmärkte sig 1847 under kriget mot Mexico vid bombarderin-gen af Vera Cruz och var under inbördeskriget 1861-65 nordstaternas näst Farragu förnämste sjökrigare. Under sin fosterbroder Farragut deltog P. i expeditionen till New Orleans 1862, hvarunder han verksamt bombarderade Fort Jackson (24 april) och Vicksburgforten (28 juni). För sin andel i Vicksburgs eröfring 1863 och Mississippiflodens öppnande erhöll han tacksägelse af kongressen och konteramirals rang. Han eröfrade (jan. 1865), i samverkan med general Terry, Fort Fisher i Nord-Carolina, var 1865-69 superintendent för sjökrigsskolan i Annapolis, blef 1866 vice-amiral och 1870 amiral. Utom sin biografi öfver fadern (se P. 1) skref P. bl. a. Incidents and anecdotes of the civil war (1885) och en tämligen vårdslös History of the navy during the war of the rebellion (1887). Jfr J. R. Soley, "Ad-miral P." (1903). - 3. Fitz J o h n P., brorson till P. l, general, f. 1822 i Portsmouth, New Hampshire, d. 1901 i Morristown, New Jersey, blef 1845 artilleriofficer, utmärkte sig i mexikanska kriget, tog vid inbördeskrigets utbrott 1861 verksam del i uppsättandet af en unionistisk frivillig kår i Missouri, hvarigenom denna stats kvarblif-vande inom unionen i hög grad främjades, och blef s. å. öfverste i den reguljära armén och brigadgeneral vid de frivillige. Under sjudagarsslaget 26 juni-2 juli 1862 stred P. tappert mot öfvermakten vid Gaines's mill (27 juni), befordrades därpå till generalmajor, men ansågs ha väsentlig andel i andra nederlaget vid Bull Eun (29-30 aug. s. å.), suspenderades från sitt befäl samtidigt med Mac Clellans entledigande (nov.), ställdes inför krigsrätt och dömdes (21 jan. 1863) till afsättning och ovärdighet att bekläda unionsämbete. Resning i målet åstadkoms 1878, general Grant uppträdde till P:s förmån (i "North american review", bd 135), och omsider blef P. 1886 återinsatt som öfverste i unionens armé. Han hade då länge verkat som köpman och kommunalpolitiker i New York. Jfr Lord, "A summary of the case of F. J. P." (1883). 1-3. V. S-g. Porter [på'to], Noah, nordamerikansk filosof, f. 1811 i Connecticut, d. 1892 i New Haven, vardt 1846 professor i filosofi vid Yale college och var detta läroverks president (rektor) 1871-86. I sin åskådning anslöt sig P. till Kant och Trendëlen-burg. Af hans arbeten kunna nämnas The human intellect (1868, flera uppl.) och Elements of moral science (1885). Porter [på'ta], H or a c e, nordamerikansk general och diplomat, f. 15 april 1837 i Hunting-don, Pennsylvania, blef 1861 underlöjtnant i Förenta staternas armé, avancerade efter hand under kriget till öfverstelöjtnant 1864 och var adjutant åt general Grant under dennes sista fälttåg. 1865 blef han som lön för tapperhet under kriget brigadgeneral, var 1869-73 sekreterare åt Grant under dennes första presidentskap, egnade sig sedan åt järnvägsadininistration och var 1897-1905 amerikansk ambassadör i Paris. Där upptäckte han (1905) sjöhjälten Paul Jones' graf och anordnade hemförandet af dennes stoft till Annapolis, hvilket belönades med tacksägelsevotum af kongressen. P. var nordamerikansk delegerad vid andra Haagkonferensen 1907. Han har bl. a. skrifvit en samling fälttågsminnen, Campaigning with Grant (1897). v.s-g. Port' Ercole [part ärkå'l]. Se C o sa. Porte-voix [pårtvoa'], fr. Se Me g af o n. Port Florence [på't flå'renå]. Se Kisumu. Port Foster [på't få'sto]. Se Deception 1. Portfölj (fr. portefeuille, af porter, bära, innehålla, och feuille, blad, ark), ett vanligen af två pärmar bestående förvaringsfodral för papper, ritningar, dokument e. d.; en banks förråd af visst slags värdepapper (växelportföljen); chefskap för ett regeringsdepartement eller ministerium (se M i-n i s t e r, sp. 596). Portförbud. 1. Jur., förbud för någon att, förr än han betalt en viss skuld, lämna sin bostad. I 1669 års stadga ang. exekutioner var föreskrifvet, att om någon blef skyldig för kost eller huslega och ej kunde förlika sig med husvärden, förrän han tänkte resa, egde konungens befallningshafvande makt att tillsäga honom vid visst vite att icke lämna härbärget, förrän han hade betalt. I utsöknings-balken af 1734 års lag bibehölls icke detta portförbud, utan det ersattes i förenämnda fall med förbud att resa från orten, så framt ej värden hade tillräcklig säkerhet i gästens gods. - 2. Krigsv., förbud för manskapet att lämna sina kaserner, nyttjas dels som straff, dels som en säkerhetsåtgärd, då man t. ex. på grund af hotande upplopp vill ha trupperna samlade för att ofördröjligen kunna utrycka. _ 1. (C. G. Bj.) 2. C. O. N. Port Glasgow [på't glä'sgåH], hamnstad i skotska grefskapet Renfrew, på södra sidan af Clyde, 4 km. ö. om Greenock och 27 km. nedanför Glasgow, hvars hamn (anlagd 1662) det förr var. 17,749 inv. (1911). Skeppsbyggen och andra i sammanhang därmed stående industrigrenar samt liflig handel med Nord- Amerika, Ost- och Yäst-indien samt Levanten. (J- F. N.) Port Hamilton [på't hä'miltn], hamn i Kinesiska hafvet på Koreas kust, bildas af 3 små öar (Sodo, Sunhodo och Observatory island) omkr. 75 km. s. om Korea. Den är omkr. 3,5 km. lång och l,5 km. bred och har ett djup af 16-22 m. P. behärskar Koreasundet och hölls 1885-87 besatt af engelsmännen. (J. F. N.) Porthan, Henrik Gabriel, finsk universitetslärare och forskare, f. 8 (9) nov. 1739 på Viitasaari prästgård i Tavastland, d. 16 mars 1804 i Åbo, blef student i Åbo 1754, promoverades 1760 till filos. magister och kallades 1762 till docent i vältaligheten, sedan han ut-gett en disputation Re-velationi quid debeat philosophia nostra. P. utnämndes 1764 till amanuens vid universitetsbiblioteket och 1772 till universitetsbibliotekarie. Han beredde sig inkomster genom privatlektioner och undervisning vid en af honom jämte några vänner inrättad pen- 1423 Porthan 1424 sionsanstalt, tills han 1777 befordrades till elo-quentiae professor, hvilken plats han innehade till sin död. Endast en gång företog han en studieresa till utlandet, nämligen 1779, då han besökte norra Tysklands mest betydande universitetsstäder, bl. a. Göttingen, och därefter, mot slutet af året, öfver Köpenhamn återvände till hemlandet. Han kallades 1787 till medlem af Vitt. hist. o. ant. akademien och 1796 af Vetenskapssocieteten i Uppsala, erhöll 1802 kansliråds titel och afled ogift. - P. upprätthöll som innehafvare af eloquentiæ professuren den nyhumanistiska riktning, som företrädaren H. Hassel, hvars förtjänst han i ett latinskt minnestal framhöll, gett åt de latinska språkstudierna. Han betraktade romarspråket mindre från lingvistisk synpunkt än som ett medel för framställning i bunden och obunden form och som ett uttryck för den klassiska kulturen. Latinkunskapen blef från hans tid allmän. I fråga om poesien och vältaligheten värderade han de klassiska förebilderna, men skattade tillika högt folkpoesien och yrkade på diktkonstens föryngring. Han kan således räknas bland förromantikerna. Fr. M. Franzén, som af P. varmt omhuldades, erkände, att denne "bildat hans smak". Vid akademiska tillfällen författade han tal i versform, vanligen på latin, men någon gång äfven på svenska. Han behandlade, i synnerhet i enskilda föreläsningar, andra lärdomsgrenar, när helst sådant genom brist på lärarkrafter vid universitetet syntes vara nödigt. Lärdomshistorien, filosofien och historien voro ofta ämnen för hans föredrag. I samband med sitt hufvudämne upptog han arkeologien och numismatiken; äfven grekiskan ingick i hans kurser. För att göra den akademiska ungdomen bekant med hvad som utom hemlandet inträffade, plägade han om lördagarna uppläsa och kommentera de under veckan ankomna tidningarna. Hans föreläsningar gjorde ett så mycket lifligare intryck, som de voro kryddade med träffande anmärkningar och anekdoter, i hvilka hans mångsidiga lärdom och rika minne kommo i dagen. Sålunda blef P. den inflytelserikaste bland alla lärare, som verkat vid Finlands universitet. Särskildt bör det inflytande han som lärare i de filosofiska disciplinerna utöfvade ihågkommas. Anhängare af en eklektisk filosofi, som enligt Lockes system stödde sig på erfarenhetens vittnesbörd och i sina moraliska konsekvenser ledde till en eudemo-nistisk uppfattning, bekämpade han med skärpa den nya, kantska filosofien, som redan genom Kants och hans lärjungars dunkla framställningssätt syntes honom af skräckande. Han lyckades genom sina föreläsningar och disputationer för lång tid utestänga den kantska filosofien från Åbo universitet. På den teologiska bildningen utöfvade han ett stort inflytande. Han undervisade i teologiens historia och den teologiska litteraturen samt sökte höja den andliga vältaligheten. I enlighet med sin filosofiska riktning var han, dock med mycken varsamhet, en anhängare af den neologiska teologien. En af P. utarbetad pedagogisk kurs trycktes icke, men spreds i handskrifna exemplar och verkade till undervisningsväsendets förbättring. Jämte denna omfattande lärarverksamhet handhade P. flera andra värf i universitetets tjänst. Äfven sedan han af gått från sin plats som universitetsbibliotekarie, skötte han oaflåtligt som vikarie eller utan särskildt förordnande biblioteket, som han kallade sin "pupill". Biblioteket ordnades enligt den s. k. formålprincipen. Sitt enskilda bibliotek öfverlämnade han genom testamente till den allmänna samlingen. Han ökade universitetsbibliotekets bokförråd med sällsynta skrifter och grundlade universitetets myntkabinett. Universitetets invecklade ekonomiska angelägenheter omfattades af honom med lifligt intresse. Till den nya universitetsbyggnaden, hvars grundsten 1802 lades, bidrog han genom att jämte andra insamla en byggnadsfond och genom att med sitt inflytande påskynda företaget. Medan P :s lärarverksamhet omfattade flera olika vetenskapsgrenar, var hans egentliga forskningsarbete nästan uteslutande egnadt åt Finland, dess forntid, språk, litteratur och geografi. Som biblioteksamanuens och bibliotekarie hade han gjort sig förtrogen med allt hvad litteraturen kunde meddela om Finland, och oaflåtligt var han sysselsatt med att insamla nya notiser, hvarvid bl. a. de gång efter annan i och för inspektion af akademiens hemman företagna resorna i landet voro honom till nytta. Den första frukten af dessa studier var af-handlingen De poesi fennica (utg. i disputationer 1766-78, men icke afslutad), där han för första gången redogör för den finska runopoesiens egendomliga skaplynne och olika arter, belysande framställningen med utdrag ur tryckta eller ännu på folkets läppar lefvande sånger, bl. a. trollsånger. Han gaf uppslaget till insamlandet af finska folksånger, som sedermera fullföljdes af E. Lönnrot. Han var en af grundläggarna af den finsk-ugriska språkforskningen och fann vid sin behandling af kulturorden och trollsångerna den metod, som senare genomförts i den komparativa kulturordsforsk-ningen och folkloristiken. Märkliga äro de under hans presidium af K. Lencqvist utgifna disputatio-nerna De superstitione veterum Fennorum theore-tica et practica (1782). Han började behandla det finska språkets grammatik i afhandlingen De præ-cipuis dialectis linguæ fennicæ (1801), hvaraf dock endast en disputationsdel utkom. Ett omfattande finskt etymologiskt lexikon var under utarbetning, men hann icke slutföras. Medan P. på dessa områden var en vägbrytare, som angaf den riktning, i hvilken efterföljarna skulle gå, var han i tillfälle att framlägga afslutade arbeten på den finska häf-daforskningens fält. Det finska universitetsbibliotekets öden skildrade han i Dissertatio historiam bibliothecæ regiæ academiæ aboensis exponens, som med "Appendix" utkom i 25 disputationer (1771-95). Hans hufvudverk i Finlands historia, Af. Pauli Juusten Chronicon episcoporum finlan-densium, annotationibus et sylloge monumentorum illustratum (utg. 1784:-1800 i 56 disputationer), utgaf s visserligen som en ny uppl. af Juustens biskopskrönika, men svällde ansenligt ut genom P :s noter och kommentarer. P. utvecklade där hela sin historiska lärdom och meddelade i noter in extenso eller i utdrag en mängd för Finlands historia viktiga urkunder, hvarigenom denna disputationsserie blef en hufvudkälla för Finlands äldre, i synnerhet kyrkliga, historia intill senare hälften af 1500-talet. 1796-1801 utgaf P. i disputationer ett supplement till Celses "Bullarium" under titeln Ad recensionem Bullarii romano-sveogothici, a nob. a Celse editam, accessio. Likaså var det i dispu- 1425 Port Harbour-Port Huron 1426 tationcr, som han under namn af Sylloge monumentorum ad illustrandam historiam fennicam pertinen-tium (1802-04, icke af slutad) publicerade en med god urskillning sammanställd samling af de viktigaste urkunderna rörande Finlands medeltidshistoria. P :s förtjänst som historiker ligger såväl däri, att han var den förste, som fattade Finlands historia som ett själfständigt forskningsområde, som däri, att han samlade och sorgfälligt granskade det hufvudsakliga materialet för Finlands medeltidshistoria. Af bristen på tillgångar blef P. tvungen att välja disputationsformen och att framlägga sin lärdom i latinsk dräkt samt i noter och t. o. m. noter till noterna, hvilket i synnerhet i hans "Chronicon" försvårar läsningen. Han hade i öfrigt mera anlag för det skarpsinniga forskningsarbetet än för att i öfversiktlig, berättande form framlägga sina resultat. Hans inträdestal i Yitt. hist. o. ant. akad., Anmärkningar, rörande finska folkets läge och tillstånd vid den tiden, när det först lades under Svenska kronans vissa och varaktiga välde (1788, utg. i 4 dlr af akademiens handlingar 1795), är i formellt hänseende afrundadt, men andra afhandlingar, såsom De bircarlis (1786, 1789), De antiqua gente quenorum (1788), Finlands historia under konung Christiern II:s regering (1800) m. fl., äro i detta afseende mindre fulländade. Hans uppfattning af den katolska kyrkans historiska roll är i viss mån begränsad, i det att han från sin rationalistiska ståndpunkt betecknar många af dess sedvanor som endast vidskepelse; men den pietet, hvarmed han omfattar förgångna tiders personligheter, hindrar honom dock att ensidigt bedöma den katolska kyrkans representanter i Finland. P :s strängt kritiska metod var genom hans lärjungar länge efter hans död rådande i den finska historieforskningen. - Under resor samt genom vänner och lärjungar insamlade P. ett rikt förråd notiser till Finlands geografi, som till stor del publicerades i "Åbo tidning." Han granskade i de successiva upplagorna af Tunelds geografi kapitlen om Finland och genomförde i sjunde upplagan en omfattande omredigering, som blef af bestående värde. Äfven medverkade han till de finska kartorna i S. G. Hermelins kartverk. P. var 1770 en af stiftarna af "Aurora-förbundet" och verkade där på utbildningen af A. N. Clewbergs (Edelcrantz), J. H. Kellgrens och J. Tengströms poetiska stil. Han var hufvudredaktör för det veckoblad, som publicerades under namn af "Tidningar, utgifna af ett sällskap i Åbo". Sedan företaget 1771_78 fortgått, men därefter blifvit afbrutet, återupptog han det 1782-85 och medverkade, äfven sedan hufvudledningen öfvergått i andra händer. Hans egna bidrag utgjordes af poetiska stycken, geografiska och historiska uppsatser och aktstycken, ekonomiska och moraliska betraktelser m. m. 1803 grundlade han jämte J. Tengström "Allmän litteraturtidning" med omfattande program, men denna förtjänstfulla publikation måste med årets slut upphöra till följd af vederbörandes skuggrädsla. Under P :s presidium utkommo 211 disputationer. Som bref skrifvare var P. kort och nästan torr, men sakrik och synnerligen pålitlig. Till studenterna stod P. i ett faderligt förhållande. Han var kurator för österbottniska nationen 1771-77, inspektor för borealiska nationen sedan 1778 och inspektor för österbottniska nationen sedan 1779. Borealiska nationen lät 1799 öfver honom slå en medalj. Sträfvanden, som afsågo Finlands väl, kunde räkna på P :s understöd och medverkan, äfven då de lågo inom det rent praktiska lifvets område. Han deltog visserligen icke i Finska hushållningssällskapets grundläggning, men blef snart en af dess verksammaste medlemmar. 1799 utnämndes han till medlem af den då tillsatta finska Strömrensningsdirektionen. - Finland var föremålet för hans forskningar och hans verksamhet, men han älskade tillika Sverige med dess gamla samhällsskick, dess folkfrihet och starka konungamakt. Med vemod blickade han, som af hans.bref framgår, mot framtiden, anande, att föreningen emellan Sverige och Finland inom kort skulle brytas. Han bedömde därför också med den största stränghet G. M. Sprengtportens företag. - P:s byst, af J. T. Sergel, aftäcktes i universitetet 1816, men förstördes vid Åbo brand 1827. Ett monument öfver P. med hans staty, modellerad af K. E. Sjöstrand, aftäcktes i Åbo 1864. 1884 restes en granitsten till hans minne i hans födelsebygd, Viitasaari. Vid universitetets minnesfest 23 nov. 1804 holl J. Tengström ett latinskt minnestal (tr. 1821). - De viktigaste af P:s skrifter äro samlade i Henrici Gabrielis Porthan opera selelta, utg. af "Finska litteratursällskapet" i 5 dlr 1859-73 genom S. G. Elmgren och Aug. Schauman. Jfr J. J. Tengström, "Chronologiska förteckningar och anteckningar" (1838), Fr. M. Franzén, "Minne af kanslirådet H. G. Porthan" (i "Sv. akad:s Handl. ifrån år 1796", bd 20, 1843), G. Eein, "H. G. P." (1864), V. Lagus, "H. G. P:s bref till M. Calonius" (2 bd, 1886), Ernst Lagus, "Bref från H. G. P. till samtida" (2 bd, 1898), G. Palander, "H. G. P. historian tutkijana" (1901) och "H. G. P., yliopiston opettajana" (1902), samt M. G. Schybergson, "H. G. P." (I, II 1908, 1911; i Skr. utg. af Svenska litteratursällskapet i Finl., bd LXXXIII, XCyill). M. G. S. Port Harbour [på't hä'bo], befäst krigshamn på Hawaii och stödjepunkt af l :a rang för nordamerikanska flottan. L. W:sonM. Porthcawl [påthkå'l], hamnstad i engelska grefsk. Glamorgan, vid Bristolkanalen, 50 km. v. om Car-diff. 3,444 inv. (1911). Mycket besökta hafsbad. Konvalescenthem för arbetare. Port Henri [pårtäri]. Se Port-au-Prince. Port Hope [på't håu'p], hamnstad i prov. Ontario, Dominion of Canada, vid norra stranden af sjön Ontario och vid järnvägen Montreal-Toronto. 4,188 inv. (1901). Port Huron [på't hjo/ren], stad i nordamerikanska staten Michigan, vid västra sidan af S:t Clair river, 3 km. från södra ändan af sjön Huron, är utgångspunkt för flera viktiga järnvägslinjer såväl till Canada (järnvägstunnel under S:t Clair på Grand Trunkbanan till Sarnia i Canada, ett 1,836 m. långt järnrör med en diameter af 6 m.) som till unionen samt till flera ångbåtslinjer på Huron. 18,863 inv. (1910). Högre skola, spannmålseleva-torer, industri och ansenlig handel med trävaror och spannmål (import 1912 5,96 mill. doll., export 32,2 mill.). (J. F. N.) 1427 Porthvalf-Portland 1428 Porthvalf, befästningsk. Se P o t e r n. Port Ibrahim. Se S u e s. Portici [på'rtitji], stad uti italienska prov. Na-poli, vid Neapels golf och foten af Vesuvius, 8 km. s. ö. om Neapel, vid järnvägen mellan denna stad och Saierno. 17,009 inv. (1911) i hela kommunen. Sydöst om staden ligger det praktfulla, af Karl III 1738 byggda kungliga palatset (sedan 1882 landtbruksskola) med vackra parkanläggningar, bortom hvilka Kesina vidtar, en stad, under hvilken det gamla Herculaneum ligger begrafvet. (J. F. N.) Portier [pårtië], fr., portvakt, hotellportvakt. Portik (lat. po'rticus), en täckt gång, som åtminstone åt ena långsidan öppnar sig utåt och hvars tak där uppbäres af pelare eller kolonner. Den andra sidan stöder sig i regel mot en byggnad. Portik kallas alltså likaväl omgången mellan kolonnerna och cellaväggen utomkring ett antikt peripte-raltempel som en af kolonner eller pelare buren förhall framför ingången till en byggnad. Portik kallas sålunda äfven både den rundt omkring en peristyl löpande gången mellan omgifningsmurarna och kolonn- eller pelarraderna och en dylik anordning enbart på gårdens ena sida. Jfr A r k a d, Loggia och Peristyl. I. G. C. Portinäri [par-], Beatrice. Se Dante Alighieri, sp. 1366. Portion (lat. po'rtio), del, andel; afmätt del, särskildt af en maträtt. - Krigsv., den kost, som för en dag bestås hvar och en af manskapet. Den svenska fredsportionen är rikligare tilltagen än någon utländsk. Till grund för densamma ligger den 1900 bestämda normalportionsstaten å kokföda, hvilken för man och dag upptar 650 gr. mjukt eller 433 gr. hårdt rågbröd, 170 gr. färskt nötkött, 75 'gr. salt fläsk, 60 gr. salt sill, 20 gr. smör, 100 gr. gula ärter, 100 gr. korngryn, O,: 1. potatis, l 1. skummad mjölk och 5 öre i penningar. Trupperna uppgöra med ledning af kostnaden för en portion enligt denna stat en särskild utspisningsstat, hvarvid de icke äro bundna af normalportionsstaten. Vid mobilisering, i krig och vanligen under större fält-tjänstöfningar tillämpas en särskild krigsportionsstat af 1906, som för man och dag upptar 500 gr. hårdt rågbröd, 100 gr. risgryn, l 1. potatis, 300 gr. färskt nötkött, 150 gr. saltadt fläsk, 100 gr. sötmjölksost, 15 gr. kaffe, 15 gr. socker och 20 gr. salt, hvarvid åtskilliga utbyten medges, äfven mot konserver, hvilka till större eller mindre del kunna ingå i portionen (förr kallad fältportion). Då reser vlif smedel, till hvilka räknas reservbröd (särskildt slag), choklad och konserver, till hufvud-saklig del ingå i portionen, benämnes den vanligen reservportion. I reglementena upptas numera icke den förr brukliga och i själfva verket fortfarande förekommande torr j'ödeportionen, som användes vid sådana tillfällen, då kokning icke kan ega rum, och utgöres af rökt eller torkadt kött, ost, bröd, kaffe o. s. v. - Portion tillkommer allt i tjänstgöring varande manskap och utgår antingen in natura (naturaportion) eller i kontant (kontant portion) med portionens värde (portionspriset, undantagsvis högre). Officerare och underofficerare med vederlikar ega under fredsförhållanden rätt att mot erläggande af portionspriset utfå manskapsportion. Enhvar, som på grund af mobiliseringsorder åtnjuter krigslön, eger rätt till portion eller, där sådan icke kan åstadkommas, till ersättning därför i penningar. - På militära sjukhus användes särskild sjukportion, hvartill stundom kommer extra portion. Jfr Proviant. C. O. N. Portionsskilling. Se Tobaksskilling. Portishead [påtishe'd], hafsbad i engelska grefskapet Somerset, vid Severns mynning, 12 km. v. om Bristol. 3,329 inv. (1911). J. F. N. Portius, David, fortifikationsofficer, antogs som militäringenjör i svensk tjänst senast 1631, och att han som sådan åtnjöt högt anseende, framgår däraf, att han 1632 hade ej mindre än 1,400 rdr i årslön. P. utstakade 1631 befästningar vid Frankfurt a. d. Öder och en skans vid Landsberg samt ledde befästningsarbetena vid Damm och Stettin, där bl. a. ett stort verk på Lastadien uppfördes enligt P :s dessein. Han synes ha deltagit i belägringen ät Hameln 1633 och var med i slaget vid Oldendorf, öfver hvilket han sedan uppgjorde en bataljplan. Ett par befästningsritningar af P :s hand finnes ännu i behåll. L. W:sonM. Portiår (af fr. portiëre), dörrförhänge. Port Jackson [på't djä'ksen] 1. Sydneyhar-b o u r, en stor, djupt in i landet trängande vik i Nya Syd-Wales. Den upptäcktes 1770 af Cook och undersöktes närmare af A. Phillip 1788, som vid dess strand anlade den koloni, som han fått i uppdrag att grundlägga. Viken, hvars inlopp är skyddadt genom batterier, är den förnämsta flottstationen i Australien. Vid en af vikens armar ligger Sydney. J. F. N. Port Jervis [på't djë'vis], stad i nordamerikanska staten New York, vid föreningen af Delaware och Neversink, nära gränsen mot Pennsylvania och New Jersey. 9,564 inv. (1910). Stora järnvägsverkstäder, stenkolshandel. J. F. N. Portkorpräl, krigsv. Se Korpral. Portlakfamiljen, bot. SePortulacaceæ. Portland, Isle of [äi'l QV på'tlend], ö eller halfö i Engelska kanalen, hörande till grefsk. Dorset, 7 km. s. om Weymouth, förenad med fastlandet genom den 15 km. långa Chesilbanken, en låg grusbank. Halfön är 7 km. lång, 2,s km. bred och har en areal af 11,? kvkm. Den har brant kust och är otillgänglig från sjön utom i s., där den löper ut i en spets, Bill of P., som uppbär 2 fyrar. Halfön lämnar förträfflig byggnadssten, som användts till en mängd offentliga byggnader i England (årligen utföras omkr. 70,000 ton); därjämte exporteras fårkött. På P. finnes sedan 1848 en straffkoloni med omkr. 900 fångar. Folkmängden uppgick 1911 till 17,011 pers. Redden mellan halfön och staden Weymouth skyddas af två vågbrytare (den större 3,2 km. lång, 30 m. bred), byggda af straffångar 1847 -72, och försvaras af fyra starka fort och 13 batterier med 320 kanoner. (J. F. N.) Portland