Polynesierna, en människoras. Ordet fattas dels i vidsträcktare bemärkelse med inbegripande af mikronesier och melanesier, dels i inskränktare, nu mer bruklig mening med uteslutande af dessa. Jfr

Malajiska rasen

,

Malajisk-polynesiska språkstammen

och

Polynesiska språk

. -- Den polynesiska rasen (i inskränkt mening), som är utbredd öfver Sandwich-, Skeppar-, Vänskaps-, Marquesas-, Cooks-, Sällskapsöarna och Nya Zeeland, visar en ganska enhetlig typ, beroende på de lifliga förbindelser, som alltid rådt mellan öarna. Den är icke ursprunglig på sin nuvarande boningsort, utan har i jämförelsevis sen tid i form af en till den malajiska rasen hörande folkvåg kommit från Malajiska arkipelagen och utgjutit sig öfver övärlden, där den blandats med eller undanträngt såväl de inhemska som de före dem själfva invandrade mörka människoraserna (jfr härom under

Papua

). Enligt italienaren G. Sergi bilda polynesierna en varietet, polyneseanus, af hans Notanthropus eurafricanus, och Deniker ställer dem närmast efter aino bland folkraser med rakt eller vågigt hår och mörka ögon, men med gul hudfärg. Polynesierrasens kroppsliga egenskaper, i synnerhet kvinnornas, äro också synnerligen tilltalande för europeisk smak. De fysiska kännetecknen äro följande. Kraniet är kort och bredt, subbrakycefalt (index 74--79; kapacitet i medeltal 1,333--1,454 kbcm.), ansiktet något smalt, ortognat eller lätt prognat, näsan något bred och låg, oftast rak, stora, horisontella ögon, något utstående kindknotor, föga upphöjda ögonbrynsbågar. Kroppslängden är betydande (medeltal 1,74 m.; 1,80 m. eller däröfver ej sällsynt), kroppen väl proportionerad, hudfärgen ljus, varmt gul eller brun, kroppsbehåringen svag, hufvudhåret rakt eller vågigt, svart--brunsvart, skägget sparsamt. Ett lätt antydt mongolveck, den något trubbiga näsan med de små, runda näsöppningarna och de något utstående läpparna med tydlig rand förråda det malajiska inslaget i rasens härstamning. (Jfr fig. 7--15 å färgpl. II till art.

Oceanien

.) Polyhesiernas klädedräkt utgöres af mattor och stycken af tyg (tapa), som tillverkas af Broussonetia-bast med hjälp af vatten och bultning med träklubbor samt färgas eller målas konstnärligt. Som prydnader användas konstnärligt snidade träkammar i håret eller fjädrar samt friska blommor och girlander, vidare uppträdda frön, musslor m. m. Tatuering brukas allmänt i stor utsträckning af båda könen och har, särskildt på Marquesasöarna och Nya Zeeland, nått en hög utveck- utveckling. Mönstren äro noga bestämda genom ålder och sed; tatueringsakten är högtidlig och ger anledning till stor festlighet för hela byn. En stor del af polynesierna, t. ex. samoanerna, egna stor omsorg åt kroppens vård och utsmyckning samt ha utprägladt sinne för det sköna. Detta står i samklang med deras i allmänhet goda egenskaper; de äro nämligen rättrådiga, fridsamma, glada, gästvänliga och ordningsälskande. -- Bostäderna äro af trä och försedda med ett relativt högt tak, i midten sadelformigt, i båda ändarna rundadt. Husgerådet är obetydligt. Krukmakarkonsten är okänd; kvinnorna visa stor konstfärdighet vid tillverkningen af flätningsarbeten, speciellt korgar och solfjädrar i vackra mönster. Männen bygga präktiga kanoter, dels enkla med utliggare, dels dubbla med påsatt plattform och segel. Man företar djärfva sjöresor och håller noga reda på strömmar, vindar m. m. Dessutom visa männen stor skicklighet i bearbetning af trä. Piktografi synes varit känd endast på Påskön. Redskap och vapen (yxor, drillborr, spjut, klubbor, slungor m. m.) göras af musslor, sten och trä. -- Födan utgöres mest af kokosnötter, apbrödträdets frukter, bananer, taro, jams, sockerrör samt svin, höns, vilddufvor och slutligen hafvets alla alster: fisk, skaldjur, musslor, sköldpaddor och bläckfiskar m. m. Polynesierna äro nämligen också synnerligen skickliga i att fiska och dyka. Som njutningsmedel användes kava, en dryck, beredd på roten af Piper methysticum. -- Seden att förbjuda vidrörandet af ting eller personer, beträdandet af platser m. m. genom att förklara dem vara tabu har troligen uppstått i Polynesien. -- Dans och sång ingå som hufvudbeståndsdelar i polynesiernas lif. -- Religionen känner ett högsta väsen, tänkt som förkroppsligadt i solen (Tagaloala), samt eger en skapelseberättelse. Nya Zeelands invånare kallas maori. Hufvudsakligen de socialt högre klasserna visa den polynesiska typen, hvaremot den öfriga befolkningen, som är mörkare och kortare med mer krusigt hår, torde utgöra återstoden af de urinvånare, som polynesierna här förefunno vid sin invandring för omkr. 600 år sedan. För maori särskildt utmärkande är det utpräglade sinnet för ädla linjer, som tagit sig uttryck i deras tatuering och i de konstnärliga sniderierna på redskap, båtar, statyer och bostäder (se

Nya Zeeland

, fig. 4 o. 5). Efter européernas ankomst ha stora förändringar försiggått med polynesierna. Många ha blifvit kristna (protestanter); många kristna legender ha upptagits i den rika, inhemska mytologien. -- På vissa öar, Hawaii, Samoa, Nya Zeeland, har infödingarnas civilisation fortskridit så långt, att de nu t. o. m. ha egna parlamentariska institutioner. Å andra sidan har civilisationen gjort infödingarna lata och oföretagsamma samt minskat deras antal genom sjukdomar. Därjämte undanträngas infödingarna af invandrare från Kina, Japan och Europa; rasblandning eger äfven rum, och polynesierna synas ganska hastigt gå sin undergång till mötes. Den polynesiska rasen har utförligt skildrats af A. Fornander i "An account of the polynesian race" (1878--85); se vidare Wood, "Natural history of man" (1875), Krämer, "Hawaii, Ostmikronesien und Samoa" (1900), Parkinson, "30 jahre in der südsee" (1907), och Buschan, "Illustrierte völkerkunde" (1910). G. B-n. Polynesiska språk kallas alla de språk, som talas på öarna i det egentliga Polynesien (utom Mikronesien och Melanesien) fr. o. m. Nya Zeeland och Tongaöarna i v. t. o. m. Påskön i ö. Den austronesiska grenen af de austriska språken (hvartill äfven räknas de austroasiatiska språken i Främre och Bortre Indien), äfven benämnd den malajisk-polynesiska språkstammen (se d. o.), uppdelar sig i en indonesisk gren och en melanesisk-polynesisk, bättre som 0 c e a n i s k betecknad gren. Denna består sålunda i 1. den m e l a n es i s k-m i krön e s is k a, 2. den polynesiska gruppen. De mest kända af denna senare grupp äro: maori på Nya Zeeland, Samoa-, Tonga-, Tokelau-, Marquesas- och Ha-waii-öarnas språk samt Tahitidialekten på Säll-skapsöarna; vidare de rarotongaiska och mangea-iska (på Hervey-öarna), mangarevaiska (på Gam-bieröarna), paumotuiska (på Paumotu- 1. Tuamotu-öarna), rapuaniska (på Påskön); under det att den melanesiska gruppen omfattar språken på de södra Salomonöarna, Fidji-öarna och Rotuma, Nya Kaledonien, Loyalty-öarna, södra Nya Hebriderna, de norra Salomonöarna, hela mikronesiska ögruppen (utom Marianerna och Palau-öarna), Bismarck-arkipelagen och Nya Guinea. Jfr F. Muller, "Die sprachwissenschaft" (1876-87), och Finck, "Die sprachstämme des erdkreises" (1909). Som exempel på dessa språks byggnad kan tjäna samoanskan hos Finck, "Die haupttypen des sprachbaues" s. 84 ff. (1909). Stående på den lägsta utvecklingsgraden inom den malajisk-polynesiska språkstammen, karakteriseras de polynesiska språken morfologiskt af de grammatiska funktionernas uttryckande genom lösa partiklar samt fonetiskt af fattigdomen på konsonantljud - g. d, b, j, s (eller h), l (eller r) saknas - och af de fem vokalernas (a, e, t, o, u) följande på hvarandra med själfständigt uttal utan alla diftongljud, t. ex. Hawaii hooiaioia, "intygad", ua oia au, "det är jag". Dock är denna vokalhop-ning icke ursprunglig, utan, som synes af jämförelse med de malajiska språken, uppkommen genom bortfall af konsonanter (såsom i portugisiskan 1 förhållande till latinet och spanskan), t. ex. tonga oo, moln, malaj. awan. Accenten ligger i regel på penultima, t. ex. haw. löhe, höra, lohéa, höras. Vid ordbildningen spelar reduplikationen en långt betydelsefullare roll än i våra språk. Så bildar den vid verb icke blott frekventativa och intensiva stammar, t. ex. maori liaere, gå, haere-liaere, promenera, kat, äta, kakai, äta glupskt, utan äfven komitativa, t. ex. tonga no/o, bo, nonofo, sammanbo (med någon), horo, springa, hohoro, springa i kapp. Vid adjektiv bildar den dels superlativ, t. ex. maori nui, stor, nunui, mycket stor, dels (vid anslutning till föregående substantiv) plural, t. ex. maori ika pai, fisk god (= god fisk), ika papai, goda fiskar. För öfrigt är adjektivet fullkomligt oböjligt och står som biord efter och som predikat före substantivet. Genus saknas, men ändock finnes, märkligt nog, bestämd och obestämd artikel. Plural uttryckes genom reduplikation, t. ex. samoa julu, hårstrå, julufulu, hår, eller genom ord, som betyda 1309 Polyneura-Polypodiaceæ 1310 "mängd", t. ex. samoa nuu, stad, te (artikel) atu nuu, städerna. Kasus uttryckes genom förutgående partiklar och kunna därför uppföras till lika stort antal som i altaiska språk. Vid personliga pronomina finnas icke blott dual och plural, utan äfven (vid l :a personen) för bäggedera särskilda inklusiva och exklusiva former, allteftersom den tilltalade inbegripes i "vi" eller icke. Relativ saknas. Vid verbalstammen, som är fullkomligt oföränderlig, uttryckas tempora och modi genom föregående partiklar samt person och numerus ej genom ändelser, utan blott genom föregående eller efterföljande pronominala subjekt, t. ex. tonga alu, gå, oku ou alu, jag går, o'ku ke alu, du går, naa ke alu, du gick, o. s. v. - Grundlöst är det redan af Bopp, senare af andra - t. ex. A. Fornander, "An account of the polynesian race" ("Compara-tive vocabulary of the polynesian and indo-euro-pean languages", III, 1885) - gjorda antagandet om släktskap mellan de polynesiska och indoeuropeiska (ariska) språken. - Jfr Hale, "A comparative grammar of the polynesian dialects" och "Essay ät a lexicon ön the polynesian lan-guage" (i "United states exploring expedition", bd VII, 1846), samt Grey, "Handbook of african, australian and polynesian philology" (Kapstaden 1859). öfrig litt. se Malajisk-polynesiska sp råks_t am m e n. H. A. (K. F. J.) Polynéu'ra, zool. Se Harkrankar. Polynéurit, med. Se Nervsjukdomar, sp. 801. Polynises. Se E t e o k l e s. Polynitroföreningar, kem. Se Nitroförenin-gar. Polynja [palinja'], ry., vak, öppet ställe i isen; benämning på det isfria haf, som enligt åtskilliga geografers hypotes skulle finnas kring nordpolen. Polynõm (af grek. poly's, mången, och no'mos, lag), mat., ett algebraiskt uttryck, som består af flera genom plus eller minus förenade termer. Stundom använder man ordet i motsats endast till monom, d. v. s. ett uttryck, som består af en enda term; men ofta tages det i en inskränktare betydelse, i det att från polynom afskiljas både binom (uttryck med två termer) och någon gång äfven trinom (uttryck med tre termer). Ett polynom af enklaste lag är uttrycket a + b + c - d. Stundom bestå polynomens olika termer af faktorer, som själfva äro polynom, t. ex. l + x(a + b -j- c) + %2(a + b), stundom eger ett monom till faktor ett polynom, t. ex. a(x + y + z + t). Då vid algebraiska räkningar polynom förekomma, är det ofta af vikt att ordna dessas termer med hänsyn till vissa bokstäfver, hvarigenom öfverskådligheten befordras och behandlingen underlättas. - Med polynomial-t e o r e m förstår man stundom formeln för ett polynoms upphöjning till en godtycklig potens. Formeln, som utgör en generalisation af Newtons binomialteorem (se d. o.), angafs redan af Leib-niz, Moivre och Euler. Den härleddes sedermera medelst en särskild metod och undersöktes närmare inom den s. k. kombinatoriska skolan (se d. o.) i Tyskland, men utan att några för vetenskapen viktiga resultat erhöllos. (I- F.) Polyodo'ntidæ, zool. Se Skedstörar. Polyo'mmatus, zool. Se Guldvingar. Polyonomi (grek. polyonomi'a), mångnamnighet. Polypapillõma tröpicum, med. Se Pia n. Polypärium kallas den fasta stommen eller skelettet hos korallerna och några andra djurgrupper, t. ex. graptoliterna. Hos de förra består det vanligen af kalk, någon gång af horn, hos de senare af kitin. B. L-n.* Polypeptider, kem. Se P e p t i d e r. Polyper (grek. poly'pus, mångfoting). 1. Zool., namn på åtskilliga af Cælenterata (se d. o.) och koraller. - 2. Med. Gruppnamn för sådana svulstliknande väfnadsnybildningar, som medelst en bredare eller smalare stjälkartad bildning hänga vid den slemhinna, från hvilken de utgå. Endast yttre form och lokalisation äro sålunda gemensamma för dessa väfnadsnybildningar, i öfrigt kan deras närmare histologiska byggnad vara ytterst växlande. I regel är det icke fråga om äkta svulster, utan om väfnadsnybildningar, ofta af inflammatoriskt ursprung, som blott i sin yttre form ha en viss likhet med en svulst. 2. G. H. Polypetäl, bot., detsamma som eleuteropetal och koripetal (se dessa ord). Polype'talæ (af grek. poly's, mången, och pe'ta-lon, blad), bot. Se A p e t a l æ och Dicotyle-d o n e æ. Polyphëmus, myt. Se Polyfemos. Polyphy'lla, zool. Se Ollonborrfamiljen. Polypj, zool. Se Koraller. Polypierit, paleont., skelettet för de egentliga, en sammansatt korallstock hos familjen Heliolitidæ bildande polyperna (se Heliolitidæ, fig. a, b och c), till skillnad från den mellan polypieriterna liggande skelettbildning, som kallas c o e n e n-c h y m. A. Hng. Polyple'ctron, Spegelpåfåglar, zool., ett släkte i de fasanartade fåglarnas familj (Phasiani-dæ) och ordn. Galliformes. Hufvudet är fjäderbe-klädt ända fram i ögontrakten, näbben lång, vingarna korta och afrundade, med förlängda armpennor och täckfjädrar, som dock ej öfverskjuta handpennorna, af hvilka den 5:e och den 6:e äro längst. De öfre stjärttäckarna räcka blott till midten på den af 16 pennor bestående, takformiga stjärten, hvars mellersta pennor icke äro förlängda. Tarsen är längre än mellantån och bär hos hannen 2-4 sporrar. Till detta släkte höra 6 arter från sydöstra Asien. Spegelpåfågeln 1. T schin-q u i s, P. cJiinquis, är hemma i Assam och Burma. C. R. S. (G. G.) Polypmaneter, Hydrozoa, zool. Se Cælenterata, sp. 483 ff. Polypmetoden. Se Crayon-maner. Polypodiaceæ, Bräkenfamiljen, bot., ormbunksfamilj af serien Filicales leptosporangiatæ bland Filicales med omkr. 2,800 arter i tropiska och tempererade länder. Sporangierna, som sitta på bladens undersida, äro försedda med en ofullständig, vertikal ring och öppna sig med en tvärspricka. De flesta äro fleråriga örter af typiskt ormbunksutseende, några äro träd och utgöra huf-vudmassan af ofvannämnda serie I Sverige är familjen representerad af 12 släkten. Familjens nytta är ej stor. Ett af de viktigaste maskmedlen är rhizomet af Dryopteris (Aspidium) filix mas. Khi-zomet af Pteridium och andra användes som näringsmedel. Åtskilliga odlas allmänt som prydnads- 1311 Polypodium-Polyprisma växter, bl. a. arter af Adiantum, Nephrolepis, Pteris, Davallia m. fl. G. L-m. Polypo'dium L., bot., ett ormbunksläkte af fam. Polypodiaceæ, som har alla stambladen, både sterila och sporbärande, likformiga. Sporplättarna, rundade, utan täckande svepefjäll, sitta radvis, vanligen något aflägsnade från bladkanten och sinsemellan åtskilda (eller sammanflytande). Hithörande växter ha oftast långskaftade, hela, flikade eller parbladigt delade stamblad, som äro ledade mot rhizomet. Hos den vanliga, på stenar och berghällar ofta liksom i stora mattor växande Stensöta (Polypodium vulgäre}. Stensöta n, P. vulgäre L. (se fig.), äro de 15- 25 cm. höga, upprätta, smalt aflångt lansettlika, glatta, läderartade, enkelt pardelade och öfvervint-rande gröna. Den brunfjälliga rotstocken har svart epidermis och visar färsk ett ljusgrönt brott. Dess smak är sötaktig, något bitter. Den kan användas som bröstmedel i st. f. lakritsrot, men bibehåller sig icke länge. Kötterna af stensöta användas mycket, blandade med hvitmossa, till odling af epify-tiska orkidéer. Af släktets mer än 200 arter förekomma de flesta i tropikerna, där de mycket ofta äro epifyter. Flera af dessa odlas ofta som prydnadsväxter i växthus, t. ex. P. aureum. O. T. S. (G. L-m.) Polyporäceæ, Polyporéer, Porsvampar, bot., svampfamilj inom Hymenomycetes, utmärkt däraf, att hymeniet bekläder porer eller gropar i fruktkroppens fertila del. Fruktkroppen är skorplik, konsolformad eller differentierad i hatt och fot, köttig, läderartad eller vedartad, i senare fallet försedd med zoner och flerårig. De flesta hithörande svamparna äro saprofyter, växande på marken och gammal ved, flera äro skadliga parasiter på träd (se P o l y p o r u s), och några förstöra ar-betadt virke (se Hussvamp och Polyporus). Af de köttiga formerna äro många ätliga, några giftiga (se B o l e t u s, Fistulina hepatica och Polyporus). Ett par Potyponts-arter ha medicinsk användning. G. L-m. Polyporéer, bot. Se Polyporäceæ. Poly'porus, Ticka, bot., svampsläkte af familjen Polyporäceæ. Hymeniet bekläder insidan af rör, som äro tätt och fast förenade med hvarandra. Släktet delas nu i flera släkten, skilda genom fruktkroppens och porernas beskaffenhet, t. ex. Porta med utbredd fruktkropp (ej differentierad i hatt och fot), Fomes med vedartad och Polyporus med köttig fruktkropp. Flera af de köttiga arterna äro ätliga, men föga smakliga; bäst är P. ovinus, f å r-t i c k a n. Af de på trädstammar växande arterna äro flera skadliga parasiter, förorsakande kärnröta, t. ex. fnösksvamparna på bok, björk och andra löfträd, Fomes annosus (Heterobasidion annosum, Trametes radiciperda), rötticka, som förorsakar "rödröta" i gran och tall, P. betulinus, björkticka, på björkstammar, Fomes Pini på äldre tallar, m. fl. På träväggar och trägolf kan Poria vaporaria, mögelticka, verka förstörande på samma sätt som hussvampen (se d. o.). fomes igniarius, två fruktkroppar på stammen af hvit- poppel, den öfversta fruktkroppen lodrätt genomskuren, så att man ser alla porlagren. (Omkr. a/4 nat. storl.) Af Fomes fomentarius och Fomes igniarius (se fig.) beredes fnöske, som hade användning vid eldslagning och som blodstillande medel (se Fnöske). Äfven P. officinalis, lärksvamp, som innehåller ett giftigt ämne, agaricin, och i stor mängd insamlas i Sibirien, har medicinsk användning. P. betulinus användes af lapparna till nåldyna, och af fruktkroppens inre, korkartade väfnad beredes kolstift. G. L-m. Poly'prion, zool. Se Vrakfiske n. Polypri'sma (af grek. poly's, mången), fys., ett instrument, som tjänar till att vid den fysikaliska undervisningen åskådliggöra olika ämnens olika brytnings- och dispersionsförhållanden. Det består af en mängd bredvid hvarandra fästa prismor af samma form och storlek, men af olika ämnen. Låter man ett strålknippe samtidigt träffa alla dessa 1313 Polypstock- Polysyntetisk 1314 prismor, uppstå flera från hvarandra skilda och olika långa spektra. R- R-* Polypstock, Korallstock, zool. Se Koraller, sp. 1016. Poly'pterus bichir, zool. Se B i c h i r. Polyrëm (af grek. poly's, mången, och lat. re-mus, åra), sjöv. Se Fartyg. Polyrha'chis, zool. Se Myror, sp. 108. Polyschemätisk, metr. Se G l y k o n e. Polysemi (af poly'semos, mångbetydande, mångtydig), ret. Se Diafor a. Polyspe'rchon (grek. IIo).vöjiéQ%wv, äfven Uolv-.7zéo%cov), en af Alexander den stores äldsta fältherrar, förde befäl i drabbningarna vid Issos och Arbela samt åtföljde konungen på tåget till Indien. Efter återkomsten till Babylon fick han (324 f. Kr.) jämte Krateros i uppdrag att återföra de hemförlofvade veteranerna till Macedonien, där han under Antipatros' frånvaro öfvertog högsta befälet. Vid Antipatros' död (319) efterträdde han denne som riksföreståndare, men kunde icke göra .sig gällande. Bekämpad af Kassandros i förening med Antigonos och Ptolemaios, var han mestadels underlägsen i striderna. Sista återstoden af sitt inflytande förspillde han, då han efter att ha tagit parti för Alexanders gemål Barsine och hennes son Herakles lät af Kassandros' listiga förespeglingar och löften förmå sig att undanröja denne (310 f. Kr.). Med Kassandros' samtycke innehade han sedan ett föga betydande befäl i vissa delar af Grekland. Han lefde ännu 303 f. Kr. A. M. A. Polysphi'ncta, zool. SeParasitsteklar. Polystemon (af grek. poly's, mången, och ste'm-ma, krans), bot. De cykliska blommor, som endast ha l krans af ståndare (t. ex. hos Labiatæ och //c? ^ ^S\ //# <£> ^\\ A haplostemont, B diplostemont, C obdiplostemout och. D polystemont andræceum. Compositæ), kallas haplostemona; diplo-stemona äro sådana blommor, som ha lika många ståndare som hyllets båda kransar, hvarvid de yttre ståndarna äro episepala (se d. o.) och de inre epipetala (se d. o.), t. ex. Liliaceæ-, äro däremot de yttre ståndarna epipetala och de inre alternera, kallas blomman obdiplostemon (t. ex. Saxifragaceæ, Caryophyllaceæ); äro flera ståndarkransar utbildade, kallas blomman polystemon (t. ex. Lauraceæ). G. L-m. Poly'stichum Eoth., Skogsbräkensläk-tet, bot., ett släkte inom fam. Polypodiaceæ, bestående af vanligen högväxta ormbunkar med oftast strutlikt ställda, skaf tade, oftast likformiga blad, hvilkas skifvor ha hos de flesta äggrundt lan-settlik form och äro en eller två gånger parbla-digt delade. Sporangiesamlingarna äro rundade och täckta med ett njurlikt, vid ena kanten med ett veck fäst fjäll. I Sverige finnas 6 arter, af hvilka P. spinulosum, skogsbräken, och P. filix mas (se A s p i d i u m och Masksjukdom, sp. 1173) äro de vanligaste. De torkade bladen Tryckt den 28/i214 äro dugliga till fyllande af madrasser. De 6 svenska arterna föras nu (jämte arterna af Phegopteris) till släktet Dryopteris. O. T. S. (G. L-m.) Polystyl (af grek. poly's, mången, och stylos, kolonn), byggnad med många kolonner i fronten. Polysy'llabum (lat., af grek. poly's, mången, och syllabë, stafvelse), flerstafvigt ord. - Adj. Polysylläbisk, flerstafvig. Polysyllogrsm (af grek. poly's, mången, och syllogismo's, slutledning), log., "slutkedja", sammansatt slutledning, en flerhet af slutledningar, som tillsammans bilda ett helt i den meningen, att därur till sist endast en slutsats dragés. Detta tillgår tydligen så, att slutsatsen i den första blir en af premisserna i den andra, dennas slutsats åter i den tredje o. s. v. Om slutsatsen i den föregående bildar öfversats i den efterföljande, säges polysyllogismen vara progressiv och går då från det allmännare till det enskildare. Om slutsatsen i den föregående bildar den senares undersats, säges polysyllogismen vara r e g r essi v och fortgår då från det enskildare till det allmännare. A) Progressiv polysyllogism: 1. Alla däggdjur äro varmblodiga. Alla hundar äro däggdjur. Alla hundar äro varmblodiga. 2. Alla hundar äro varmblodiga. Alla pudlar äro hundar. Alla pudlar äro varmblodiga. B) Regressiv polysyllogism: 1. Alla däggdjur äro varmblodiga. Alla hundar äro däggdjur. Alla hundar äro varmblodiga. 2. Alla varmblodiga djur äro vertebrater. Alla hundar äro varmblodiga. Alla hundar äro vertebrater. Jfr Episyllogism. L. H. Å.» Polysymmëtrisk (af grek. poly's, mången), bot., detsamma som flersymmetrisk (se Blomma, sp. 753). Polysyndëtiska språk. Se Polysyntetiska språk. Polysy'ndeton (af grek. polyfs, mången, och syfn-detos, sammanbunden), ett sådant förbindningssätt mellan flera sinsemellan samordnade ord eller satser, hvarvid bindeordet mellan hvarje ord- eller satspar upprepas, t. ex. hus och skog och gärdsgårdar och gröda blefvo lågornas röj; förråd saknades, och soldaterna angrepos af sjukdomar, och höfvitsmännen voro rådvilla; vintern kan vara tre eller fyra eller fem månader ("asyndetiskt" säges tre, fyra, fem månader; se A s y n d e t o n). Upprepas samma konjunktion i början af flera satser eller uttryck, uppstår (liksom vid upprepning af andra ord i samma ställning) an af or (se d. o.). - Adj. Polysyndëtisk. L1I.* Polysyntetisk (af grek. poly's, mången, och s y'n- thetos, sammansatt), mångsammansatt. - P O l y- 21 b. 42 1315 Polysyntetiska språk-Polyteism 1316 syntetisk tvillingkristall. Se Poly-syntetisk tvilling. Polysyntetiska språk (af grek. poly's, mycken, och sy'nthetos, sammansatt) 1. Införlifvande (inkorporerande) språk, namn på sådana språk, som icke ega någon formell skillnad mellan olika grammatiska kategorier - de sakna således t. ex. formellt skilda ordklasser -, d. v. s. uttrycka ej olika grammatiska förhållanden medelst ordformer, utan genom lexikaliska och syntaktiska medel. De polysyntetiska språken ega visserligen två klasser af s. k. rötter, nämligen för begrepps-och relationsbeteckningar. Men detta material använda de - till skillnad från de prefigerande och suffigerande (agglutinerande) språken - på det sätt, att de rötter, som beteckna begrepp (predikativa), modifieras och determineras till sin betydelse genom inskjutande eller införlifvande ("infigering") af andra rotelement antingen af samma slag eller af sådana, som beteckna relation (demonstrativa rötter). Alla som vi efter våra grammatikaliska begrepp kalla satsdelar (subjekt, objekt, olika slags adverbial o. s. v.) sammansättas med eller upptagas uti verbet eller den rot, som uttrycker predikat. Sålunda kan en (verbal-)rot genom detta införlifvande af de öfriga satsdelarna antaga snart sagdt ett oändligt antal former, d. v. s. lika många former, som det kan tänkas satser, i hvilka samma begrepps rot ingår. På detta sätt erhålla alla de polysyntetiska språkens beståndsdelar verbal karaktär, så att ej blott nomina, utan äfven adverb och prepositioner o. s. v. konjugeras. Ett sådant begrepp som "hem" skulle uttryckas så, att det, ordagrannare öfversatt, egentligen skulle betyda "de lefva där" eller "där de lefva". Hvarje beståndsdel i ett sålunda uppkommet satsord - ty verbet med sina införlifvade delar framställer en sats - har hvar sin bestämda modifierande betydelse. För en mängd dylika biomständigheter eller modifikationer af ett begrepp ha de polysyntetiska språken rika uttrycksmedel, medan de ibland sakna uttryck för de enklare allmänna begreppen. Så t. ex. är begreppet "kärlek" utan en person eller sak, hvarpå den är riktad, i allmänhet en otänkbarhet; likaledes kunna uttryck saknas för "broder" och "syster", under det att beteckningar för äldre och yngre broder eller syster finnas. Ett folk, chiquitos i Syd-Amerika, säges sakna talbegrepp. Liksom våra språk ega sådana grammatiska kategorier som genus, d. v. s. förmåga att formellt skilja olika kön, så ega vissa polysyntetiska språk förmåga att genom införlifvande skilja t. ex. mellan lefvande och liflösa föremål. - Som ett belysande exempel på dessa språks tungt invecklade byggnad kan grönländskan tjäna (jfr Thalbitzer, "A phonetical study of the eskimo lan-guage", 1904, och Finck, "Die haupttypen des sprachbaues", s. 31 ff., 1909). - De polysyntetiska språken talas företrädesvis af den grupp af de slät-håriga raserna, som man kallar den amerikanska 1. indianrasen. Om de amerikanska språkens hufvudgrupper se A m e r i k a n s k a s p r å k. K. F. J. Polysyntëtisk tvilling, krist. Om tvillingbildningen fortskrider på det sätt, att till den andra af en tvillings båda tvillingindivider lägger sig en tredje tvilling i samma ställning som den första, till denna en fjärde i samma ställning som den andra o. s. v., alltjämt med bibehållen parallellism emellan sammanväxningsytorna, uppkommer hvad mankallat en tvillingstock 1. polysyntetisk tvilling. Om härvid de olika tvillingindividerna bli ytterligt tunna, bladliknande, komma deras inåt- och ut-åtspringande vinklar att te sig som fina, parallella streck, ett fenomen, som, särskildt tydligt hos plagioklaser, kallats polysyntetisk tvillingstreck-ning. A. Hng. Polytei'sm (af grek. poly's, mången, och theo's, gud), samtidig dyrkan af flera gudar, den vanligaste formen af hednisk religion. Polyteism är dock icke det första eller lägsta stadiet af religion, hvilket snarare får betecknas som polydemonism (dyrkan af många demoner eller andar), animism (själadyrkan) eller vitalism (religiöst förhållande till naturens lifskrafter). Om gudar kan egentligen först talas, då dessa öfvernaturliga varelser uppfattas som personliga och åtnjuta en viss kult, genom hvilken människorna ställa sig i vänligt förhållande till vederbörande gudomlighet eller upprätta ett förbund med denna. Denna gud har då ofta karaktär af lokalgud, härskare och skyddare af en viss lokalitet, en stad med dess omnejd, en bördig och odlad trakt, ett landskap (så den semitiska Baal hos olika stammar i västra Asien); eller man dyrkar (särskildt hos de europeiske indogermanerna) jämte lokalguden äfven en rad af särgudar (ty. sondergötter, enligt H. Usener), gudomligheter, som representera olika processer och funktioner i naturen och människolifvet. På så vis bildas redan en sorts polyteism; men den egentliga kulten gäller mest lokalguden eller skyddsguden för den enskilda stammen (monolatri), t. ex. kulten i en forngrekisk stad eller (som i den forn-indiska religionen) man anropar, vid hvarje kultisk handling, en enskild gud (henoteism; relativ monoteism). En egentlig kultisk polyteism uppkommer först, då en kombination, antingen-politisk eller prästerlig-teologisk, hopsätter gudarna till ett panteon, som utarbetas vidare af diktningen eller af lärda mytografer och genealoger. Exempel på dylika kombinationer äro babyloner-nas och egypternas panteon, som till att börja med var resultat af en politisk sammansmältning af enskilda stammar och distrikt samt dessas gudar, men snart under prästerlig vård ordnades i tria-der eller enneader (grupper af 3 och 9 gudar) eller i familjer. Den senare principen ligger till grund för ordnandet af det grekiska panteon, särskildt i den form, som detta erhöll genom den ho-meriska diktningen. De äldre gudarna betraktas här som barn af Kronos, de yngre som barn af Zeus och Hera, ehuru dessa båda gudomligheter ursprungligen voro oberoende af hvarandra, och Zeus enligt andra traditioner var gift med Dione eller andra gudinnor. På samma sätt var det romerska panteon ordnadt, och här, som i Babylon, ställdes det i samband med de astronomiska storheterna (solen, månen och planeterna), en metod, som alltmer vann framgång i de mytologiska spekulationerna och samlade de spridda gudomlighe-terna till en lagbunden enhet eller totalitet, hvars gemensamma vilja tyddes genom astrologien. Därigenom och öfver hufvud genom utvecklingen af ett enhetligt naturbegrepp, genom bildandet af stora politiska enheter och genom en filosofisk universa- 1317 Polytekniska institutet-Polytrichum 1318 lism förbereddes den seger öfver polyteismen, som småningom försiggick vid antikens slut, men som dock ej lyckades, förrän en monoteism af utprägladt personlig karaktär uppträdde med kristendomen och fullbordade den religiösa omdaningsprocess, som platonismen och stoicismen hade inledt. - I den nutida hedendomen finns polyteism kvar särskildt i hinduismen och i den kinesiska riksreligionen, men är hos båda förenade med panteistiska spekulationer och monoteistiskt artad fromhet. Den japanska shintoismen har en utvecklad polyteistisk mytologi. De nuvarande primitiva folkens religioner kunna knappast kallas polyteistiska, utan tillhöra mera det polydemonistiska stadiet. Polyteismen har egt sin stora tid i den antika hedendomens och de kultiska religionernas period och kommer att fullkomligt försvinna tillsammans med den antika världsbildens och de gammalhedniska kultformernas kvarlämningar i Asien. Litt.: E. Lehmann, "Hednisk monoteism" (1897), H. Usener, "Götternamen" (s. å.), och T. Segerstedt, "Till frågan om polyteismens uppkomst" (1903). Edv. Lehmann. Polytekniska institutet i Finland, tidigare namn på Tekniska högskolan i Finland (se d. o.). Polytekniska skolor (af grek. poly's, mången, och te'chne, konst), en benämning på tekniska undervisningsanstalter, hvilken under olika tidsperioder haft ganska växlande betydelse. I den tekniska undervisningens första skede var en polyteknisk skola en läroanstalt med uppgift att meddela det allmänna matematiskt naturvetenskapliga vetande, som fordrades för högre tekniska specialstudier. En sådan skola var den 1794 stiftade École polytechnique i Paris, som ännu existerar med den i princip oförändrade, men också till omfattningen begränsade uppgiften att vara en gemensam förberedelseskola till de högre specialläroverk (École nationale des ponts et chaussées, École nationale supérieure des mines), i hvilka utbildas aspiranterna till en del af franska statens tekniska kårer, såsom arméns artilleri- och ingenjörkårer, väg- och vattenbyggnadskåren, bergsstaten m. fl. Den högre ingenjörsutbildningen för industrien försiggår vid École centrale des arts et manufactures i Paris, den lägre bl. a. vid fem écoles nationales d'arts et métiers i olika franska provinsstäder. Inom Österrike öppnades 1815 Polytekniska institutet i Wien, som utvecklat sig till en verklig teknisk högskola med vetenskaplig undervisning icke blott i grundläggande allmänna ämnen, utan äfven i tillämpad teknik på olika fackområden, såsom maskinbyggnadskonst, väg- och vattenbyggnadskonst, kemisk teknologi och elektroteknik. Under de närmast följande årtiondena uppstodo i ett flertal af Tysklands mest betydande städer tekniska undervisningsanstalter, som buro namnet Polytechnicum, men dock till sina program och lärometoder företedde ett vacklande mellan den praktiska slöjdskolans och den tekniska högskolans syften. Emellertid inträdde i midten af 1800-talet en kraftig utveckling af det tekniska undervisningsväsendet i Tyskland, hvilket i stor utsträckning medförde skolornas af polyteknikumtypen ombildning till högskolor efter mönster af det berömda, 1854 inrättade Polytechnicum i Zürich. Dessa nydanade läroanstalter ha numera allmänt antagit benämningen technische hochschule (teknisk högskola). En hel del polytekniska skolor förblefvo åter på en mera elementär ståndpunkt, och därjämte uppstod en del såväl offentliga som enskilda läroverk, hvilka under olika benämningar (gewerbeschule, technikum, polytechnische lehranstalt) ombesörja sådan utbildning, som i Sverige plägar sammanfattas i begreppet lägre teknisk undervisning. - Uttrycket "polyteknisk" kvarstår ännu i benämningen på en nordisk teknisk högskola, nämligen Polytechnisk læreanstalt (se d. o.) i Köpenhamn. G. H-r. Polyteknisk læreanstalt i Köpenhamn, upprättad 1829, var urspr. påtänkt som en skola för handtverkare (den hade egna verkstäder till 1860), men fick genast vetenskaplig prägel som en teknisk högskola, till en början i mycket liten stil, med några få lärare, 22 examinander, 2-årig kurs och blott 2 studiegrenar (för mekaniker och kemister). Anstalten inrymdes i ett par af universitetets professorsgårdar och betraktades snarast som ett annex härtill. Efter hand utvidgades institutionen, och det kom större fasthet i dess organisation. 1857 tillkom, närmast genom privata bidrag, en tredje gren (för ingenjörer, som befatta sig med väg-, bro- och vattenbyggnader) och slutligen 1903 en fjärde (för elektro-ingenjörer) jämsides med de två äldre (för maskin- och fabriksingenjörer). Studietiden har förlängts till 3 1/2, senare till 4 1/2 år, och examen aflägges i två afdelningar, den ena i de gemensamma grundvetenskaperna, den andra i den speciella grenens särskilda fack. 1890 uppfördes en ny stor byggnad i hörnet af botaniska trädgården. 1870 fanns det blott 9 professorer, hvaraf 4 därjämte universitetslärare, och 6 andra lärare; 1910 däremot var det 22 professorer, hvaraf 6 universitetslärare, och 14 docenter samt 24 assistenter. Tillströmningen till anstalten har också varit i starkt stigande, så att på senare tiden årligen 500-600 studerande där undervisas, och medan det ännu 1869 var inalles blott 195 teknologie kandidater, hade antalet 1910 stigit till 1,538. Den styres af en direktör jämte lärarrådet. Bland direktörerna kunna nämnas H. K. Örsted (1829-51), J. G. Forchhammer (1851-65), K. V. Holten (1872-83), J. Thomson (1883-1902) och G. Hagemann (1902-12). - Se A. Steen, "Den polytekniske læreanstalts förste halvhundrede åar 1829-79" (1879), och J. J. Voigt, "Statistiske oplysninger ang. den polytekniske læreanstalts kandidater samt dens lærere 1829-90" (1890) och "Statistiske oplysninger ang. den polytekniske læreanstalts kandidater samt fortegnelse över dens direktörer og lærere 1829-1902". E. Ebg. Polytheli (af grek. poly's, mången, och thele, bröstvårta), med., förekomsten af öfvertaliga bröstvårtor. Polytomi (af grek. poly's, mången, och te'mnein, dela), log., indelning med flera indelningslemmar, till skillnad från dikotomi med två, trikotomi med tre o. s. v. S-e. Polytrichum L., bot., ett släkte bland de akrokarpa bladmossorna, som har bladen barrlika, styfva och tjocka, med efter längden ställda lameller på öfre sidan. Bladbasen är tunn, hinnaktig och slidlik. Den 4-6-kantiga eller trinda kapseln är långskaftad och täckt af en filthårig mössa. Peristomet är enkelt, bestående af 32-64 tänder. I kärr och fuktiga skogar växer den vanliga "björn- 1319 Polytrof-Pomaceæ 1320 mossan", P. commune L. (se L of m os s o r, fig. 9-11), allmänt, likaså på torfmossar en annan art, P. juniperinum W., och på berg och backar träffas en tredje allmän art, P. piliferum Schreb. öfriga svenska arter äro mindre allmänna. Få växter ha i folkspråket så många namn som björnmossorna. Med anledning af kapselns utseende och det förhållandet, att dessa mossor ofta bilda stora sammanhängande tufvor - sädesfält i smått - ha namnen "dufråg", "guckuråg", "gökråg", "kråk-bjugg", "kråkkorn", "kråkhvete" uppkommit. Björnmossan blir ofta tämligen högväxt (omkr. 10 .-15 cm.) och användes, hopflätad eller hårdt sammanbunden, till mattor, viskor eller kvastar, hvarför densamma erhållit namnen "sop-mossa" och "visk-mossa". O. T. S. (G. L-m.) Polytröf, 'bot. Se O m n i v o r. Polytröp. SePolytropisk. Polytrõpisk, fys., kallas en tillståndsförändring hos en kropp, då sambandet mellan dess tryck p och volym v representeras af ekvationen pvn= konst., där n är ett positivt tal. De motsvarande kurvorna benämnas polytroper. För gasformiga kroppar är af särskildt intresse det specialfall, då £ n=-= förhållandet mellan specifika värmet vid v konstant tryck och vid konstant volym. Tillståndsförändringen är nämligen i detta fall adiabatisk (se d. o.). De polytropiska tillståndsförändringarna ha först studerats (teoretiskt) af den tyske fysikern Zeuner. L- B. B. Polytyp (af grek. poly's, mången, och ty'pos, tryck), boktr., en i ett stycke gjuten sammanställning af flera bokstäfver, bildande sådana ord, som ofta förekomma, såsom stående rubriker o. d. - P o l y t y p I, ett stereotypförfarande, vid hvilket efter den ursprungliga tryckformen framställes en fördjupad afgjutning i gips, efter hvilken sedan en metallform gjutes. J- lltzg. Polytypi, boktr. Se P o l y t y p. Polyuri (af grek. poly's, mycken, och üron, urin), med., betecknar ymnig urinafgång, mer än den normala, som är omkr. 1,5 1. per dygn. En dylik förekommer dels efter rikligt drickande, dels efter intagande af urindrifvande läkemedel, dels äfven som ett sjukdomssymtom. De sjukdomar, som i synnerhet medföra polyuri, äro sockersjuka, diabetes mellitus, och diabetes insipidus, en sjukdom eller symtomkomplex af hittills oförklarad etiologi, vid hvilken urinen hvarken innehåller socker eller ägg-hvita, men vid hvilken den stora mängden (2-10 1. per dygn) af vattentunn och klar urin just är ett af hufvudsymtomen. Polyuri förekommer vidare vid vissa former af nefrit (se Njursjukdomar), medan ännu hjärtkraften är bibehållen, samt uppträder äfven anfallsvis vid vissa nervsjukdomar, tillhörande neurosernas grupp, hvilka åtföljas af vasomotoriska rubbningar och neurasteni-ska ångestanfall. Polyuri bör skiljas från pollaki(s)-uri (af grek. polla'kis, ofta), som är termen för att ofta låta urinen. I. H. Polyxe'ne (grek. JIo^svij, lat. Polyxëna), grek. myt., dotter till konung Priamos i Tröja och hans gemål Hekabe, namnes icke hos Homeros. Enligt yngre sagor älskades hon af Akilles, som, för att vinna henne till maka, inledde fredsunderhandlingar med trojanerna, men därvid på ett lömskt sätt dödligt sårades af Paris. Döende skall Akilles ha uppfordrat grekerna att efter Tröjas intagande offra Polyxene åt hans skugga, hvilket äfven verkställdes af hans son Neoptolemos. Enligt en annan saga offrade P. sig själf af sorg på Akilles' graf. Sofokles har författat en tragedi "P.", af hvilken några fragment finnas i behåll. A. M. A. Polyxe'nidæ, zool., familj af dubbelfotingarnas ordning bland myriapoderna, omfattande blott släktet Polyxenus. Hithörande arter äro blott några få mm. långa, med bredt hufvud och bred, Il-ledad bål, uppburen af 13 korta benpar. Den mjuka kroppsytan är rikligen utrustad med borst, som på ledernas sidor äro buskformigt grupperade och på sista leden anordnade i två långa, bakåtriktade, hvitglänsande tofsar. Olikt andra dubbelfotingar sakna Polyxenusarterna förmågan att rulla ihop kroppen, då de oroas. - Släktet är utbredt öfver Europa, Afrika och Nord-Amerika. Allmän öfverallt på torrare skogsmark i vårt land, åtminstone upp till Ångermanland, är den 2,5-3,2 mm. långa Po- Polyxenus lagurus (förstorad). lyxenus lagurus (se fig.), som har sitt tillhåll under barken af stubbar samt under markens växtaffall och stenar. . G. A-z. Polyxe'nus, zool. Se Polyxenidæ. Polyxo, astron., en af småplaneterna. Polyzoni'idæ, zool., familj af dubbelfotingarnas ordning bland myriapoderna. Hithörande arter afvika från öfriga dubbelfotingar genom sin för sugning inrättade mun, som är snabelformigt framskjutande. Kroppen är långsträckt, hårdskalig och spi-ralformigt hoprullbar. En enda art finnes i Sveriges sydligare landskap, Polyzonium germanicum Polyzonium germanicum (förstorad). (se fig.), brungul, glänsande, med ljusare sidostrimma, 5-15 mm. lång. G. A-z. Polyzo'nium, zool. Se Polyzoniidæ. Polzin [påltsm], stad i preussiska reg.-omr. Köslin (Hinterpommern), vid Wuggerbach (Persantes flodområde), det s. k. pommerska Schweiz. 5,160 inv. (1910). Järnkällor och bad. J. F. N. Polär. Se Polar-. Polära koordinäter, mat. Se Koordinater, sp. 962. Polört, bot. Se Diapensia lapponica. Pomaceæ L., bot. SeKosaceæ 1321 Pomada- Pomerans 1322 Pomada (lat. unguejntum pomadinum) kallas ett slags vanligen mjukare salfva, ursprungligen ett skönhetsmedel, beredt af något fett samt sönderkrossade äppelkärnor, kanske äfven fruktköttet af äpplen (däraf namnet, af lat. pomum, äpple). I Sverige har namnet pomada fått en särskild betydelse af en salfva för hår eller skägg. En sådan pomada är vanligen försatt med något välluktande ämne, t. ex. rosenolja, bergamottolja e. d., samt ofta färgad. Många dylika pomador utpuffas som befordrande hårväxten, men tjäna ofta nog endast till att smutsa ned håret. I Frankrike kallas många medikanientösa salfvor af mjukare konsistens pommades, hvilka begagnas för hvarjehanda ändamål, såsom mot hudutslag, å sår, till hudretning o. s. v. på samma sätt som vissa indifferenta salfvor i Sv. farmakopén. Bruket af pomador i hår och skägg har betydligt aftagit, i mån som man lärt sig inse nödvändigheten och trefnaden af att hålla hår och skägg samt den hårbeklädda huden rena genom täta tvättningar. O- T. S. (C. G. S.) Pomade'rris ape'tala (eng. dogwood), bot. Se Australien, sp. 454. Pomaker