Araber kallas alla folk, hvilka hafva arabiska som sitt modersmål. I denna mening omfattar namnet den förnämsta delen af befolkningen på Afrikas norra kust från Atlantiska hafvet till Sueskanalen jämte Malta, vidare Egypten, Sudan kring Hvita och Blå Nilens nedre lopp, (ön) Sansibar, Syrien och Palestina, Mesopotamien och Babylonien samt Arabien. Men i egentlig etnografisk mening omfattar det blott invånarna i sistnämnda land. Dessa egentliga araber, som utgöra kärnan af de semitiska folken (jfr

Semitiska språk

), härstamma, enligt judiska och från judarna lånade muhammedanska legender, dels från Kahtân (Jokhtân), farfars farfars farbroder till Abraham, dels från Abrahams son Ismael (jfr 1 Moseb. kap. 10, 11, 16, 17, 21), och ehuru dessa legender icke ega annan historisk betydelse än att vara uttryck för en medveten samhörighet med andra semitiska folk, motsvaras de dock af en gammal arabisk tradition, enligt hvilken araberna dela sig i 'árab, »(rena) araber», och mustá'riba (l. muta'árriba), "arabiserade". Den förra delen, legendens

jokhtaniter

, hade sitt ursprungliga hemland i södra Arabien, i Jemen, och är identisk med

sabéerna

(se d. o.). Den andra delen, legendens

ismaeliter

(se d. o.), har sitt hemland i norra och mellersta Arabien. Oaktadt denna på en viss etnografisk åtskillnad beroende litterära benämning ("arabiserade",) hafva dessa musta'riba genom sin historiska betydelse, förnämligast genom den hos dem uppkomna islam, blifvit de egentlige historiske araberna, liksom ock det nord- och centralarabiska språket är den egentliga arabiskan, gentemot hvilken de södra dialekterna, afkomlingar af de forne "rene arabernas" språk, representera en annan från "arabiskan" något skild semitisk språkgren. En annan inhemsk indelning af social betydelse skiljer araberna i ahl bédu, "nomad-folket", "beduiner", och abl hádar, "det bofasta folket", och ehuru sannolikt utgörande blott 1/5 af hela folkmängden (uppskattad till omkr. 3 1/2 mill.), anses de förre numera såsom de ouppblandade "rene araberna", hvilka stadsborna själfva betrakta såsom auktoritet för äkta arabiskt språkbruk och poetisk tradition. -- Med sina hjordar (får, getter, kameler, hästar) flytta beduinerna omkring inom det för hvarje stam häfdvunna området, här och hvar idkande litet tillfälligt jordbruk (durra och hirs till bröd och korn till foder). Gränstvister, rof och plundring på grannarnas område förekomma naturligen något oftare än krig mellan civiliserade folk, men äro sällan långvariga eller förhärjande, och angrepp på den i allmänhet bättre beväpnade och organiserade bofasta befolkningen äro mycket sällsynta. Blodshämnden mellan enskilda familjer ersattes oftast med böter, 10--50 kameler alltefter den dödades betydenhet, och de på vägran att lämna eller mottaga blodsplikten, dîje, beroende stamfejderna tillhöra långt mer den för-islamska tiden än den nuvarande. Däremot utgör plundring af karavaner och resande en välkommen omväxling i hvardagslifvet, och för beduinerna är detta ett lika lagligt uttryck af deras egendomsrätt till landet som upptagandet af huru hög tull som helst i Europa. Det enda, men säkra sättet för resande är att från den närmast boende stammens sjeik mot öfverenskommen afgift skaffa sig tillstånd att passera hans område -- vanligen gifvet under form af eskort af en eller två män --, och detta bildar sedan en rekommendation till angränsande stammar, förutsatt att ingen tillfällig fejd eger rum, så att den resande under hela sin färd på detta sätt mot måttliga afgifter anförtros från stam till stam. Men försöker han att taga sig fram utan denna tillfälliga, men obrottsligt hållna gästvänskap, blir han merendels fullständigt utplundrad och vid ringaste försök till motstånd dödad. Beduinens tält, af grof, svart gethårsduk, är 6--12 m. långt, 3--4 m. bredt, 2--3 m. högt, med ena eller halfva långväggen öppen och stundom genom en vägg af samma duk afdelad för män och kvinnor. I Eufratområdet är tältet rundt och gjordt af säfmattor. Hela tältet med det ringa bohaget, några kökskärl, en vattenkruka med trämugg, stundom några fårskinn till bäddar och en kista med kläder, kan på mindre än två timmar lastas på kameler till affärd. Mansdräkten består af en framtill öppen blå bomullsskjorta med ett läderbälte, en svart hufvudduk fasthållen af en tjock gethårskordong, ibland sandaler och om vintern en hård, tät, svart- och hvitrandig eller helsvart kappa, med knappt fotlånga ärmar. Kvinnodräkten består af en mycket lång mörkblå bomullsskjorta, som äfven täcker hjässan och bakhufvudet, med långa spetsiga hängärmar och stundom därunder hvita, korta vidbyxor, vidare arm- och fotringar af koppar eller järn (sällan silfver), halsband och stundom örringar af glaspärlor, ytterst sällan näsring eller slöja. Flickor till sex, sju år och gossar till pubertetsåldern gå alldeles nakna. Vapnen äro, utom den ständigt burna stora slidknifven, främst en lätt skarpspetsad lans, därnäst flintbössa och svärd samt i allvarsam fejd hjälm och pansarskjorta (från Jemen eller Bagdad). De sociala förhållandena äro rent demokratiska. "Sjeiken", vanligen den rikaste i stammen, frågas alltid till råds i viktiga ärenden och tvister, men åtlydes icke alltid, då alla myndiga män äro fullkomligt likställda. Några stammar bero dock af turkarna, storsjerifen af Mekka, imamen af Maskat, imamer i Jemen, vahhabitiska emirer i Nedsjd eller andra öfver större eller mindre grupper af bofast befolkning härskande furstar. De förnämsta beduinstammarna äro:

'áneza

, den mäktigaste (mer än 300,000 pers.), från Syriens och Mesopotamiens gränser till Djebel Sjammar, och delad i 3 grenar; i deras händer är hela den egentliga exporthandeln (hästar, kameler, ull);

sjammâr

, s. och ö. om den förra, lika talrik som den;

beniharb

, i v. kring pilgrimsvägen mellan Damaskus och Mekka (mer än 20,000 "lansar");

motêr

, nära Persiska viken;

el-mórra

åt s. ö. och

el-jam

åt s. v. -- Religionen är nominellt islam, men dennas förnämsta praktiska bud: de fem dagliga bönerna, pilgrimsfärden, allmosor, till och med omskärelsen, hållas föga eller alls icke, utom af vahhabiterna (se d. o.), och hos de aflägsna, vildare stammarna finnes ännu sol-, stjärn- eller träd-dyrkan eller fullständig religionslöshet. Jämförelsevis fria från vidskepelse, äro araberna mycket toleranta mot andra trosbekännare, till och med judar, men minst mot kristna. Giftermål ingås utan andra laga former än ömsesidigt samtycke i ett par vittnens närvaro. Lika lätt går skilsmässan för sig, och äktenskaplig trohet fordras icke strängt, ej ens af hustrun. Däremot vakas med yttersta jalusi öfver de ogifta döttrarnas heder. Beduinen är i vanliga fall ytterst måttlig, hans dagliga spis är bröd och sur mjölk, men vid de sällsynta större fester, då det slaktas, är hans omåttlighet gränslös. Hans förmåga att uthärda mödor och försakelser, värme och köld är otrolig. Han är ytterligt okunnig i läsning och skrifning, men eger ett förvånande minne; alla bortfallande detaljer ersätter han likväl lätt med ren dikt. Beduinernas traditioner öfver deras släkters och hästars genealogi, hvaröfver de äro ganska stolta, äro därför mycket otillförlitliga. Till kroppsbyggnaden äro beduinerna mest af medelstorlek, med magra, skarpt skurna, välformade anletsdrag, mörkbrun, blott i södern svartbrun hy, groft, svart hår och klen skäggväxt. Stadsborna äro ofta längre och vackrare; hos dem plägas därjämte sorgfälligt den personliga renligheten, men ej den kommunala. Med starka passioner förena beduinerna en utomordentlig själfbehärskning, lugn och värdig hållning, liflig, poetisk inbillning och en stor naturlig vältalighet. De ega ett skarpt förstånd och en utpräglad böjelse för sarkasm, men äro därför också ytterst känsliga för stickord och nidvisor. På denna särskildt omhuldade gren af deras rika poesi har mer än en mångbesjungen stamfejd berott. Berömda för mod och tapperhet, visa de dock i striden stor klokhet och sparsamhet med eget blod, där risken är för stor eller vinsten för liten. Anmärkningsvärdt är att ofta kvinnorna och i synnerhet de unga flickorna taga del i härnadstågen, och mångfaldiga prof af deras tapperhet firas i saga och sång. Dessa förtjänster liksom ock de förnämsta felen, långsinthet, bakslughet, opålitlighet (lögn, löftesbrott, mened och dylikt anses icke som vanhedrande), utmärka lika mycket den bofasta befolkningen som beduinerna. -- En arabisk stad eller by är oftast omgifven af en låg jordvall, blott de allra största af en stenmur. Gatorna äro än ytterligt breda, än mycket smala, men alltid krokiga. Husen, af soltorkad jord (brändt tegel nyttjas ej), sällan af sten, hafva platta tak, små, högt belägna fönster och inga yttre prydnader, men äro stundom hvitrappade eller målade. Det förnämsta, till mottagning nyttjade rummet heter káhwe ("kafé"), och gästfrihet utöfvas här nästan ännu mer än hos beduinerna. Den bofasta befolkningens näringsfång är i byarna hufvudsakligen jordbruk (hvete, korn, dadlar, kaffe, bönor, lök), boskapsskötsel (nötkreatur, åsnor, kameler, hästar) och jakt (hare, struts, skogsdufva, vildand), i de större städerna nästan uteslutande handel, för hvilken araberna ega en utpräglad fallenhet. Däremot står industrien mycket lågt. Smide, sadelmakeri, garfveri och väfnadsfabriker finnas, men produkten är obetydlig och underhaltig. Något bättre är det i Jemen (guld- och silfverarbeten), och utmärkt skickliga äro arbetarna i Oman, hvars stålsmiden, filigran och broderier, arbeten i guld och silfver öfverträffa Damaskus' och Bagdads. Men verktygens primitiva beskaffenhet och saknaden af mekaniska hjälpmedel hindra äfven där industrien att nå en verklig betydelse. Exporten omfattar hufvudsakligen blott dadlar, kaffe och strutsfjädrar. I afseende på klädedräkt, seder och bruk samt ett flitigare utöfvande af islams bud likna de större städernas invånare sina trosförvanter i Kairo, Damaskus, Bagdad och andra storstäder, medan däremot bybefolkningen mer öfverensstämmer med beduinerna. Slafvar (från Afrika) hållas öfverallt, mer hos de bofaste än hos nomaderna, hufvudsakligen till hushållsbestyr och hjordarnas vaktande, mindre till jordbruk. De behandlas i allmänhet väl, blifva ifriga muselmän och frigifvas ofta vid festliga tillfällen. Efter sju års tjänst hafva de rätt till frihet, och därför finnes det bland den bofasta befolkningen en icke obetydlig kontingent af fria negersläkter, hvilka i alla sociala förhållanden, giftermål, sjeik- och kadi-val o. s. v. äro fullkomligt likställda med araberna, ett vacket exempel på verklig tolerans i jämförelse med förhållandet inom Förenta staterna. -- Jfr resebeskrifningar af Niebuhr, Burckhardt, Wellstedt, Wallin, Burton, Maltzan, Palgrave, lady Blunt ("A pilgrimage to Nejd", 1881) och Doughty ("Travels in Arabia deserta", 1889). -- Om arabernas religion se

Islam

och

Muhammed

; om deras historiska betydelse se

Arabien

(historia). H. A. Arabesk,