*Espö omfattar nu 460 har. 304 inv. (1922). Essad pascha Toptani, albansk militär och politiker, f. 1863 i Tirana, mördad 13 juni 1920 i Paris, tillhörde den i trakten kring Kroja och Tirana af gammalt inflytelserika släkten Toptani, inträdde vid unga år i turkiska armén och senare i gendarmeriet, var många år gendarmeribefälhaf-vare i Janina, stod högt i gunst hos sultan Abd-ul-hamid, utnämndes till brigadgeneral och 1895 till kommendant i Janina och erhöll 1897 titeln pascha. En tid före 1908 års statshvälfning trädde han i hemlig förbindelse med ungturkarna, var därpå efter statshvälfningen deputerad i turkiska parlamentet för en albansk valkrets, men bröt snart med ungturkarna på grund af deras motstånd mot de albanska autonomisträfvandena. Dock samlade han efter Balkankrigets utbrott 1912 en albansk friskara till förstärkning åt den turkiska garnisonen i Skutari och deltog i stadens försvar mot montenegrinerna. Försvarets ledare, den tappre general Hassan Riza bej, lönnmördades i jan. 1913 på hemväg från ett gästabud hos E., och denne, som nu blef ensam befälhafvare i Skutari, misstänktes allmänt för att ha i förrädiskt syfte låtit undanröja den rikstrogne turken. E. torde ha inlåtit sig i stämplingar med montenegriner och serber i syfte att med deras bistånd svinga sig upp till härskare öfver Albanien. Han uppgaf 22 april Skutari åt montenegrinerna mot rätt för garnisonen att fritt aftåga och erhöll af kronprins Danilo vid dennes intåg i staden 26 april demonstrativa hedersbetygelser. Då montenegrinerna (maj) af stormakterna tvingades att utrymma Skutari, ställde sig E. i spetsen för en motregering i Durazzo mot den i Valona upprättade albanska nationalregeringen, närmade sig stormakterna och anförde den albanska notabeldeputation, som febr. 1914 erbjöd prins Vilhelm af Wied Albaniens tron. Vid dennes ankomst till Durazzo (7 mars s. å.) blef E. som krigs- och inrikesminister den nya regeringens ledande man. Redan 19 maj störtades han emellertid, starkt misstänkt för hemligt samförstånd med en i Tirana mot fursten utbruten upprorsrörelse, och tvangs att gå i landsflykt till Italien. Då prins Vilhelm kort efter Världskrigets utbrott lämnade Albanien (sept. s. å.), återkom E. och utsågs 5 okt. till president i en provisorisk regering, som dock endast behärskade en del af landet (se Albanien. Suppl., sp. 103). E. var sedermera serberna behjälplig vid deras återtåg öfver albanskt område nov.-dec. 1915 och försvarade med albanska och serbiska trupper, stödda af några italienska bataljoner, febr. 1916 Durazzo mot en del af v. Kövess' österrikiska armé. Slagen af österrikarna ö. om Durazzo (8-10 febr.), som därefter af dem intogs 26 febr., lämnade E. Albanien, dömdes i Konstantinopel såsom förrädisk turkisk general till döden in contumaciam, men slog sig, efter besök i Paris, ned i Saloniki under fransk-engelskt skydd. Han organiserade där en liten "albansk armé", som insattes på orientarméns front v. om Ochridasjön och under ställningskriget 1917 med framgång höll en del af denna front. E:s sträfvanden att en gång intaga Albaniens tron motarbetades ifrigt af italienska regeringen, som, vid de allierades återeröfring af Albanien hösten 1918, lät förbjuda E. att återvända dit. Han vistades sedermera mestadels i Paris som ledare för en albansk propagandakommitté, sökte förgäfves förmå fredskonferensen att upptaga frågan om Albanien till afgörande samt verkade i pressen emot det italienska inflytandet och för sina egna aspirationer. Mordet på E. begicks af en ung albansk student, som påstod sig ha nedskjutit den själfviske och hänsynslöse maktsträfvaren i impulsiv harm öfver de olyckor denne beredt Albanien; af den franska juryn blef mördaren (nov. 1920) frikänd. V. S-g. Es-Salt. Se Gadara. *Esse.