Ungern-Sternberg, svensk adlig ätt, som härstammade från

Martin von U.

, hvilken 1457 egde gods i Livland och hvars sonson

Georg

1534 upphöjdes i tyskt friherrligt stånd. Hans sonsons son

Wolmar von U.

(ståthållare på Riga slott 1658, d. 1677) naturaliserades 1653 jämto två fränder

Otto

och

Reinhold von U.

som svensk friherre. Denna gren utslocknade i Sverige på manslinjen 1826, på kvinnolinjen 1872. Ätten är immatrikulerad på riddarhusen i Riga och Reval. En gren upphöjdes 1874 i ryskt grefligt stånd. Se R. von Ungern-Sternberg och C. Russwurm, "Nachrichten über das geschlecht der U." (2 bd, Breslau och Reval, 1875--77).

Mattias Alexander von U.

, friherre, sonson till den i släktöfversikten nämnde Wolmar von U. och son till

Nils Alexander von U.

(f. 1654, d. som generallöjtnant 1721), krigare, statsman, f. 3 mars 1689 i Stockholm, d. 13 jan. 1763 på sitt gods Äs, Södermanland. Han blef 1704 volontär och 1705 arklimästare vid amiralitetet, deltog från 1706 i Spanska tronföljdskriget, 1055 Ungerska litteraturen 1056 först i fransk och sedan i holländsk tjänst, återvände till Sverige 1709 och kämpade som frivillig i slaget vid Hälsingborg 1710. 1712 blef U. kapten vid Lif dragonerna, och han hade 1731 avancerat till öfverstelöjtnant vid Lifregementet till häst. Under frihetstiden började han deltaga i det politiska lifvet och slöt sig till mössorna, utan att dock bli någon hänsynslös partiman. I 1741 års ryska krig deltog han till en början, men lämnade sin post för att bevista 1742 års riksdag, och som missnöjet med den nesliga krigföringen då gett mössorna vind i seglen, blef han landt- marskalk. Som sådan använde han emellertid sitt inflytande till partilidelsernas lugnande och bidrog därigenom till, att hattarna und-gingo den fara, som vid denna riksdag till följd af förbittringen öfver det nesliga kriget hotade deras välde. Då anloppet mot detta med ännu större häftighet upptogs vid 1746 års riksdag, var U. åter mössornas kandidat till landtmarskalks-platsen och lyckades äfven besegra K. G. Tessin. Men han egde ej beslutsamhet att hindra hattarnas djärfva kupp att under julferierna 1746 genom-drifva rådets komplettering, hvarigenom de fullständigt ryckte till sig makten, och äfven denna gång blef sålunda hans landtmarskalkskap af tvif-velaktig nytta för hans parti. Då de vid denna riksdag instiftade riddarordnarna för första gången skulle utdelas, blef U. 1748 kommendör af svärdsorden och serafimerriddare. Under den följande brytningen mellan Adolf Fredrik och hattarna närmade han sig hofvet och uppträdde vid riksdagarna 1751 och 1755 i åtskilliga frågor till dess förmån, men stod utan tvifvel h. o. h. utanför revolutionsförsöket 1756. Då det s. k. Pommerska kriget 1757 utbröt, anförtroddes öfverbefälet däri åt U., dels emedan han var den främste inom generalitetet (1743 hade han blifvit öfverste och 1745 chef för Lifregementet, 1747 generallöjtnant och 1751 general af kavalleriet samt 1753 fältmarskalk), dels emedan regeringen genom hans val hoppades undvika, att kriget skulle få utseende af en partisak; men hans krigföring motsvarade ej regeringens förväntningar (se Pommerska kriget), och 21 dec. 1757 beslöts hans hemkallande. På tillstyrkan af 1762 års riksdag betygade emellertid K. M:t 5 juli s. å. honom - liksom hans efterträdare i befälet - sitt nådiga välbehag öfver det sätt, hvarpå han skött uppdraget. Han var led. af Vet. akad. sedan 1747. - Hans son friherre Karl Alexander von U., f. 1724, d. 1760, var 1756-60 envoyé vid danska hofvet. S. B. Ungerska litteraturen. Af ungrarnas litteratur under hednisk tid har intet bevarats till våra dagar på ungerskt språk. Att likväl redan då en rik, muntlig folklitteratur fanns, framgår af de äldsta, på latin affattade krönikorna fr. o. m. slutet af 1100-talet, författade af en anonym notarie hos konung Béla III, af Simon Kézai o. a.; dessa krönikor ha tydligen hämtat mycket från folklitteraturen och låta oss känna sagokretsarna om Attila och hans hunner, hvilka ungrarna trodde ha varit deras förfäder, och om Årpåd och ungrarnas intåg i sitt nya land och besittningstagande af detsamma samt om deras härjningståg i de angränsande länderna. Äfven en litteratur i bunden form existerade, och kringvandrande sångare och spelmän (regös, igricz) föredrogo allehanda episka och lyriska sånger, sorgesånger och kärleksvisor. Ett inhemskt alfabet, besläktadt med de centralasiatiske turkarnas, var i bruk, men torde ha användts blott för kortare inskriptioner; det begagnades ännu på 1600-talet bland ungrarna i Siebenburgen, "szeklerna". - Vid ungrarnas ankomst till Panno-nien var landet redan bebodt af en kristen slovensk befolkning, och den första kännedomen om kristendomen fingo ungrarna från denna. Under den helige Stefan (1000-38) bli de helt kristnade, och den medeltida andliga litteraturen på latinskt språk kommer till Ungern, men det dröjer ännu länge, innan en litteratur på ungerskt språk uppstår, och sagokretsarna om de förste ungerske konungarna, den helige Ladislaus (1077-95) o. a., innefattas på latin i de nyssnämnda krönikorna. Det första ungerska litteraturminnesmärket är ett kort liktal (Halotti beszéd) i den i öfrigt latinska s. k. Pray-kodexen från början af 1200-talet. Omkr. 100 år yngre äro ett par obetydliga fragment af en hymn (eller kanske sekvens) till Jungfru Marias ära, funna i Königsberg i Preussen. Den första omfångsrikare handskriften på ungerskt språk, den efter sin upptäckare s. k. Ehrenfeld-kodexen från första hälften af 1400-talet, innehåller en skildring af den helige Franciscus' lefnad. Från samma och nästa århundrade finnes så ett antal handskrifter bevaradt, hvilka bl. a. omfatta den första ungerska bibelöfversättningen, verkställd af franciskaner (nu föreliggande i senare kopia från andra hälften af 1400-talet, fördelad på 3 handskrifter), vidare psaltare- och perikopöfversättningar, helgonlegender, predikningar (särskildt gåenoTe tillbaka till den ryktbare ungerske franciskanen Pelbartus' från Temesvår latinska exempelsamlingar), böner, hymner, klosterstadgar o. d. En mycket vidlyftig, versifierad legend om den heliga Katarina från Alexandria är särskildt anmärkningsvärd. Äfven några spår af världslig diktning ha bevarats, en sång om segern öfver turkarna vid Szabåcs från 1476, en sång om Pannoniens intagande o. s. v. Konung Mattias Corvinus (se d. o.; 1458-90), den lysande renässansfursten, kallade till sitt hof italienska och ungerska humanister, skalder och konstnärer. Mest betydande bland de inhemske humanisterna var Janus Pannonius, biskop i Fiinfkirchen (1434-72); italienaren Antonius Bonfini (1427-1503) skref på konungens uppmaning ungrarnas historia: Istvån Verböczy (d. 1541 eller 1542) sammanställde i ett Opus tripartitum (1514) hela den gällande ungerska rätten. Ut till folkets bredare lager kunde likväl renässansrörelsen, som uteslutande begagnade latinskt språk, icke nå. Det boktryckeri, som konungen redan 1472 inrättat i Buda, tryckte inga ungerska böcker, efter hans död förföll hans verk, 1057 Ungerska litteraturen 1058 hans ryktbara bibliotek (Gorvina) skingrades, och hans konstsamlingar försvunno. Den humanistiska andans klassiska ideal föllo emellertid icke alldeles i glömska i Ungern. - Katastrofen vid Mohåcs 1526, rikets sönderfallande och turkarnas välde sänka landet i elände. Samtidigt sprides emellertid protestantismen öfver hela Ungern och bringar genom sin gudstjänst på modersmålet och sina många skolor och boktryckerier den ungerska litteraturen till kraftig blomstring. Den första tryckta ungerska boken, Paulus' bref, öfversatta af B e n e-dek Komjåthi, utkommer 1533 (i Krakau). Nya testamentet öfversattes af Janos Sylvester Erdösi (1541) och hela bibeln på ett utmärkt sätt af Gåspar Kåroli (1590), som därmed blir en af det ungerska skriftspråkets skapare. Predikningar, psalmer och polemisk-teologiska skrifter utges i mängd, och äfven en världslig ungersk litteratur börjar uppstå. Som författare af krönikor i poetisk form uppträder bl. a. Sebestyén Tinödi (d. 1566). Krigaren Balint Balassa eller Balassi (1551-94) är den första betydande ungerska lyrikern, hvars glödande kärleksdikter först i vår tid kommit i dagen, medan under hans lifstid hans innerliga religiösa sånger voro allmänt kända och omtrycktes i ständigt nya upplagor ända in på 1800-talet. - Keformationens verk omintetgöres till stor del genom den katolska reaktionen, ledd af den väldige Peter Påzmåny (se d. o.), hvars kraftiga, folkligt ungerska stil blef af stor betydelse äfven för skriftspråkets utveckling. Bland tidens protestantiska skriftställare framstå psalmöfversättaren Albert Szenczi Molnår (1574-1634) och cartesianen Janos Apåczai Cseri (1625 -59; Magyar encyclopcedia 1654). Nu framträder den första betydande episke diktaren på ungerskt språk, grefve Miklos Zrinyi (se d. o.). Samtiden uppskattade emellertid mera I s t v å n Gyöngyösis (se d. o.) romantiska krönikor. Högst bland tidens diktning står den mestadels anonyma kuruczpoesien (se K u r u c z) från frihets-striderna mot Habsburg. - Med Habsburgs seger (freden i Szatmår 1711) går den ungerska litteraturen tillbaka. Bland högadeln härska tyskan och franskan, bland lågadeln och i de lärda kretsarna latinet. Vetenskapen blomstrar ("aureum scien-tiarum seculum", vetenskapernas guldålder), men begagnar sig uteslutande af latin, äfven om särskildt historieforskningen visar en nationell prägel (se Mattias B é l, Istvån Katona). Det enda mera märkliga arbetet på ungerskt språk från 1700-talets förra hälft är grefve K e l e m e n Mikes' (1690-1762) ef ter franskt mönster skrif na, tilldragande memoarsamling Törökorszdgi levelek' ("Bref från Turkiet", från den landsflyktige Ferencz Råköczi II:s hof i Bodosto; utg. först 1794). Nämnas må också baron Låszlö A m a-d e s (1703-64) kärleks- och soldatdikter och jesuiten Ferencz Faludis (1704-79) ur stilistisk och språklig synpunkt viktiga skriftställar-verksamhet. De gamla latinska skoldramerna efterträdas vid denna tid af en hop sådana på ungerskt språk. Mot slutet af 1700-talet vaknar den nationella litteraturen åter till lif, och det uppträder på en en hel rad af skriftställare, täflande i Tryckt den n/e 20 entusiastiskt arbete för den ungerska kulturens höjande och bevarande emot Maria Teresias och hennes efterträdares germaniseringstendenser. Köreisen börjar i det ungerska lif gardet i Wien, där den unge György Bessenyei (1747-1811), uppfylld af Voltaires idéer, skrifver sin tragedi på vers Agis (1772), från hvars utgifningsår den nationella nyfödelsen plägar räknas. Till samma franska skola höra bl. a. elegikern Pål Ånyos (1756-84) och Voltaireöfversättaren och sagoförfattaren JözsefPéczeli (1750-92). Ungefär samtidigt börja hemma i Ungern några katolska andliga och munkar efterlikna de klassiska romerska mönstren i diktning på ungerskt språk; särskildt må nämnas Benedek Yiråg (1752 -1830), "den ungerske Horatius", en titel, som kanske med något större rätt kan tilläggas Daniel Berzsenyi (1776-1836), i hvars fosterländska oden denna klassiska riktning nådde sin höjdpunkt. På inhemsk botten åter, med Gyöngyösi som ideal, stodo Jözsef Gvadånyi (se d. o.), Andrås D u g o n i c s (1740-1818; den första ungerska romanen Etelka, 1788) och Adam Horvåth (1760-1819) med sitt epos Hunnids ("Hunniaden", 1787). Nämnas må äfven Jözsef Kårmån (se d. o.). Nu utkomma den första ungerska tidningen Magyar hirmondo ("Ungerska budbäraren", 1780) och den första vetenskapliga och skönlitterära tidskriften på samma språk Magyar muzeum (1788-93). Några större talanger fram-bragte denna renässansperiod icke, men den var och blef dock med all sin efterbildning af största betydelse för den ungerska kulturen. Dess verksamhet fortsattes af en rad diktare, bland hvilka må särskildt framhållas den begåfvade lyrikern M i h å l y C s o k o n a i (se d. o.), kärleksdiktaren S å n d o r K i s f a l u d y (se d. o.) och kritikern F e r e n c z K ö l c s e y (se d. o.). Tidens litterära samlingspunkt är den outtröttlige Ferencz Kazinczy (se d. o.). - Under 1820-talets första år når den Metternichska absolutismen sin höjdpunkt och väcker en stark opposition till lif. Med 1825 börjar den nationella reformperioden under Istvån Széchenyis (se d. o.) kraftiga ledning, och vid samma tid skjuter också nyromantiken hastigt upp och undantränger den klassicistiska riktningen. Dess förste banerförare är Karoly K i s f a l u d y (se d. o.), "det ungerska lustspelets fader" och utgifvare af den betydelsefulla litterära kalendern Aurora. Samtidigt med honom uppträder Jözsef Katona (se d. o.) med sin först af eftervärlden uppskattade tragedi Bänk lan, "det förnämsta ungerska dramat". Den nutida ungerska romanlitteraturen grundas af Miklos J ö si k a (se d. o.), "Ungerns Walter Scott", och J ö z s ef E ö t v ös (se d. o.); de följas af en mängd författare af romaner, noveller och följetonger för de allt talrikare tidningarna och tidskrifterna. Periodens störste diktare, framstående som både dramatiker, epiker och framför allt lyriker, är Mihåly Yörösmarty (se d. o.); andra diktare äro Janos Garay (se d. o.), Gergely Czuczor (se d. o.) och Jözsef B a j z a (se d. o.). En utomordentligt flitig dramatiker är E d e S z i g l i g e t i (se d. o.); jämte honom må äfven Zsigmond Czakö (se d. o.) och Låszlö T e le k i (se d. o.) nämnas; 30 b. 34 1059 Ungerska litteraturen 1060 produktionen af dramer af alla slag blir på en gång ' abnormt stark. I tidskr. Athenczum (1837-43) behärska Bajza, Vörösmarty och framför allt den otroligt flitige litteraturhistorikern F e r e n c z T o l d y (se d. o.) den litterära kritiken. Äfven i Ungern riktar romantiken uppmärksamheten på folkets diktning, och skalderna försöka allt oftare anslå folkets ton, så bl. a. Vörösmarty och framför allt Czuczor. Men ingen af dem når det mästerskap och sjunger så ur folkets själ och på dess språk som Sån dör P et of i (se d. o.), Ungerns störste lyriker, kärlekens, frihetens och vinets sångare. - Under 1840-talet samlar den lysande talaren och publicisten La jos Kossuth (se d. o.) nationen omkring sig, men oafhängighetskampen slutar med Habsburgs seger, och äfven litteraturen lider under de följande årens reaktion och förtryck. Petöfi, Kossuth-tidens främste diktare, har fallit i frihetskriget, och hans många eftersägare kunna icke ersätta honom. Janos Arany (se d. o.), Ungerns störste epiker, som framträdt redan före revolutionen, och lyrikern Mihåly Tompa (se d. o.) bli nu den nationella diktningens främsta namn. Af andra skalder från absolutismens och den efter långa år återvunna s j älf ständighetens första tid må nämnas lyrikern, novellisten och kritikern Pål Gyulai (se d. o.), lyrikern, epikern och öfversättaren Karoly Szåsz (se d. o.), Petöfi-efterföljaren K å l m å n Töth (se d. o.) och lyrikern Jözsef Lévay (f. 1825). På dramats område märkas framför andra Imre Madåch (se d. o.); Szigligeti fortsätter sin flitiga produktion ; äfven G e r g e l y C s i k y (se d. o.) och E d e Töth (f. 1844, d. 1876) böra nämnas. Som romanförfattare framstå Zsigmond K e m é n y (se d. o.) och den utomordentligt produktive Mor Jökai (se d. o.); bland de många andra novell-och romanförfattarna äro kanske Vas Gereben (pseudonym för Jözsef Eadåkovics; 1823 -67), Karoly Vad n ay (f. 1832, d. 1902) och LajosAbonyi (1833-98) de bäste. Den alltjämt utkommande Budapesti Szemle, Ungerns förnämsta litterära tidskrift, uppsattes 1858. Det nya Ungern har efter försoningen med Österrike 1867 gått framåt med jättesteg, och äfven litteraturen har blifvit delaktig af det kraftigt pulserande lifvet, hufvudsakligen dock i kvantitativ och knappast i kvalitativ riktning. Den sväller öfver bräddarna i böcker och tidskrifter och nästan framför allt i tidningarna; karakteristisk är dessa sistnämndas storproduktion af smånoveller, kåserier o. d., som sedan sammanfattas i böcker. Alla moderna stilriktningar finna efterföljare, men ingen stor författarpersonlighet framträder; förströelselitteraturen dominerar, och diktningen blir, liksom i tidigare perioder, ofta kriaskrifning. Den största uppmärksamheten torde prosalitteraturen förtjäna. Främst bland den nyare tidens roman- och novellförfattare stå K å 1m å n Mikszåth (se d. o.) och F e r o n c z H e r c z e g (se d. o.); af de öfrige må, i bokstafsordning, som de mest omtalade nämnas Zoltån A m b r u s (f. 1861), S å n d o r Baksay (f. 1832), Istvån Bårsony (f. 1855), L a j o s B i r ö (en af de bäste i den yngsta generationen), Så n dör Brödy (f. 1863), Karoly Eötvös (f. 1842), Géza Gardonyi (se d. o.), ö dö n J ak a b (f. 1854), Zsigmond J us t h (1863-94), Dezsö M a l o n y a y (f. 1866), Gyula Pekar (f. 1867), Istvån Petelei (1852-1910), Jözsef P re m (f. 1850), Viktor K å ko si (se d. o.), György Szemere, Béla Töth (f. 1857), Arnold V é r t e s i (f. 1836); som romanförfattarinnor ha bl. a. Renée Erdös, Margit Kaffka och Cecil Tormay gjort sig bemärkta. Till den nyare och nyaste tidens lyriker höra Emil Äbrånyi (f. 1850), Andrås A dy (f. 1877; den förnämste bland de yngste), Lajos Bartök (1851-1902), Såndor Endrödi (f. 1850), J e no Heltai (f. 1871), Jözsef Kiss (f. 1843), Andor Kozma (f. 1861), Antal R a-dö (f. 1862), Gyula Re vi c zk i (1855-89), Mihåly Szabolcska (f. 1862), Gyula Var g h a (f. 1853) och Ärpåd Zempléni (f. 1865). Dramat är i det framför de flesta andra länder teaterälskande Ungern föremål för det största intresse; äfven som dramatiker ha de nyssnämnde Bartök, Brödy, Gardonyi, Heltai, H e r c z e g och P r é m framträdt; dessutom må nämnas Årpåd Berczik (f. 1842), Lajos Döczy (1845-1919), Såndor S om l ö (f. 1859); särskildt på sista tiden ha många habila teaterförfattare uppträdt och gjort sig kända äfven långt utanför landets gränser: Lajos Birö, Gåbor Drégely, Jenö Heltai, M e 1-chiorLengyel, Ferencz Mö l når, Dezsö Szomory. - De ledande skönlitterära sällskapen i Ungern äro Kisfaludysällskapet (se d. o.) och det yngre Pelöfisällskapet (se d. o.). - Af de ungerska tidningarna (1918) kunna särskildt framhållas Budapesti Hirlap, Pesti Hirlap, Az Est, Az Ujsdg, Vildg, alla i Budapest; landsortspressen är stor, men rätt betydelselös; af tidningar på icke-ungerskt språk må nämnas den viktiga tyska Pester Lloyd. Litterära tidskrifter äro den ofvannämnda Budapesti Szemle, Magyar Figyelö, U j Idök, den "västerländska" Nyugat, familjejournalen Vasdrnapi Ujsdg m. fl. Den ungerska vetenskapen har under 1800-talet blomstrat upp och skapat en betydande litteratur i alla dess grenar, till stor del skrifven på ungerska och understödd och utgifven framför allt af Ungerska vetenskapsakademien. Särskildt den nationella historieforskningen, litteraturhistorien och språkvetenskapen ha på allt sätt omhuldats och funnit många och förtjänta arbetare; här må blott nämnas historikerna Jözsef Teleki (se d. o.), Mihåly Horvåth (se d. o.), Låszlö Sza-lay (se d. o.), Såndor Szilågyi (se d. o.), Vilmos Fraknöi (se d. o.) och Henrik M a re z a Ii (se d. o.), litteraturhistorikerna Ferencz T öl dy (se d. o.) och Zsolt Beöthy (se d. o.) samt filologerna Jözsef Budenz (se d. o.), Pål Hunfalvy (se d. o.), Gåbor Szarvas (se d. o.), Zsigmond Simonyi (se d. o.) och Jözsef S z i n n y e i (se d. o.). Ett ytterst omfångsrikt ungerskt författarlexikon har utgetts af Jözsef Szinnyei d. ä. (se d. o.). Litt.: Zs. Beöthy, "A magyar irodalom története", I-II (1895-96; 2:a uppl. 1899-1900), J. H. Schwicker, "Geschichte der ungarischen litteratur" (1889), I. Kont, "Geschichte der ungarischen litteratur" (1906), F. Riedl, "Die ungarische literatur" (i "Kultur der gegenwart", I, 9; 1908); 1061 Ungerska Sankt Stefansorden-Ungerska språket 1062 L. Katona och F. Szinnyei, "Geschichte der unga-rischen literatur" (i "Sammlung Göschen", n:r 550, 1911; med rikhaltig bibliografi öfver öfversätt-ningar af ungerska författares verk, litteraturhistoriska arbeten m. m.); rätt fyllig öfversikt öfver den nyare litteraturen i samlingsverket "Ungarn" (Leipzig, 1918). - K. B. W. Ungerska Sankt Stefansorden. Se Ordnar. Ungerska språket hör jämte voguliskan och ost-jakiskan till den östligaste, s. k. ugriska gruppen af de finsk-ugriska språken. Om ungerskans utbredning och antalet ungersktalande se Ungrar na. Ungerskans dialekter stå hvarandra och skriftspråket rätt nära och indelas i följande grupper: 1) de västra dialekterna, i trakterna kring Raab, med den ålderdomliga Göcsejdialekten; 2) dialekterna "på andra sidan Donau", i trakterna kring Plat-tensjön; 3) dialekterna i låglandet (Alföld) från Ärad i ö. till Nagy-Kanizsa s. v. om Plattensjön i v.; 4) Donau-Theiss-dialekterna n. om de föregående; 5) pa/ocz-dialekterna in. v., n. om Donau; 6) de nordöstra dialekterna; 7) dialekterna i västra Siebenburgen "på andra sidan Kirålyhågöpasset" (mellan Grosswardein och Klaussnburg); och 8) szeklernas (se d. o.) dialekter i östra Siebenburgen, till hvilka äfven de egendomliga csango-dialekterna i Moldau räknas; gruppen 8 öfverensstämmer i många afseenden med grupperna l och 2, hvilket härrör däraf, att szeklerna (redan på 1000-talet) flyttats som gränsvakt till sina, nuv. boningsplatser troligen från västra Ungern. - De äldsta minnesmärkena af ungerskt språk äro en mängd ort- och personnamn i diplom alltifrån 1055; de äldsta sammanhängande texterna äro det s. k. Halotti beszéd från 1200-talets början och de omkr. 100 år yngre Königsbergfragmenten (se Ungerska litteraturen); viktigt är äfven ett antal glossor i ett mellan 1290 och 1310 skrifvet homi-liemanuskript från Gyulafehérvår (Karlsburg i Siebenburgen). Dessa fornungerska språkminnesmärken, hvilkas rätta läsning erbjuder stora, ännu icke fullt lösta svårigheter, stå särskildt i vokalis-men på en mycket ursprungligare ståndpunkt än den senare ungerskan: hodu utu, nu had-ut "armé-väg"; keyk, nu kék "blå"; ahszin, nu asszony "fru"; tonoht, senare tanojt, nu tanit "undervisar" o. s. v. 1400- och 1500-talens handskrifter (afrättade på många olika dialekter) stå redan den nuvarande ungerskan mycket närmare. Ett enhetligt skriftspråk uppstod först mot 1500-talets slut och i 1600-talets början med Kårolis utmärkta bi-belöfversättning (1590) och Påzmånys (se d. o.) verksamhet. Af särskild betydelse för dess utveckling blefvo sedermera Gyöngyösi, Csokonai, S. Kisfaludy, Kölcsey och "neologerna" (ordnybildar-na) Faludi, David Baröti Szabö (1739-1819) och framför allt Kazinczy (se Ungerska litteraturen); de öfverdrifter, till hvilka neologerna ofta gingo, och de brott mot språket de föröfvade (värst af alla David Barczafalvi Szabö, 1753 eller 1755-1828) framkallade heta strider och i senare tider en kraftig reaktion, ledd af G. Szarvas (se d. o.) och hans lärjungar. Ännu kvarstår emellertid en mängd af neologernas språkvidrigt bildade ord i bruk och har fått en sådan häfd, att de icke vidare kunna utrotas. Trots de puristiska sträf-vandena finnas också många germanismer kvar i språket, och i den lättaste stilen är Wientyskans inflytande oemotståndligt. I bättre litteratur sträfvar man ofta medvetet att följa franska stilideal; den akademiska stilen är dock ofta retorisk, tung och latiniserande. Ungerskan skrifves med latinska bokstäfver. Ortografien är i det hela enkel och ljudenlig. Det korta a är ett mycket dunkelt, med läpprundning uttaladt a; det korta e uttalas i vissa ord och ordformer som ett mycket öppet ä, i andra åter ungefär som i sv. den; denna skillnad har likväl i många dialekter liksom också i allt större utsträckning i det bildade talspråket upphäfts till förmån för det öppnare uttalet (i språkvetenskapliga arbeten betecknas det slutna ljudet e, t. ex. nekem "åt mig"; te "du"); o är ett mycket slutet å-Ijud; u och u uttalas som i tyskan. Långa vokaler tecknas med ett streck (ii och ö med två streck) öfver vokaltecknet; det långa a är mycket öppet, de öfriga långa vokalerna é, ö o. s. v. mycket slutna. Af konsonanterna uttalas k, p, t utan aspiration; ty som muljeradt t: atya "fader"; gy som muljeradt d: magyar "ungrare"; "ungersk"; cz, i nystafning c som ts: arcz, are "ansikte"; cs som tf: csak "blott"; h alltid hörbart utom i slutet af ord och stafvelser: méh, dativ méhnek, nom. plur. méhek "bi"; sz som s: szép "vacker"; s som /: est "afton"; z som s: kés "hand"; zs som /: rözsa "ros"; ly fordom som muljeradt l, ett uttal, som numera förekommer blott i några palöcz-dia-lekter, medan ly eljest i största delen af landet och af alla bildade uttalas som j och i dialektgrupperna l och 2 (se ofvan) som 1: lyuk "hål"; kiråly "konung"; ny som muljeradt n: nyelv "språk"; i ng måste g alltid höras: häng, nom. plur. hangok "ljud". Då i böjnings- eller afled-ningsformer och sammansättningar en tonande konsonant kommer att stå omedelbart före en tonlös, blir den i många fall tonlös; en tonlös konsonant blir likaså i många fall tonande framför en tonande konsonant: dob "han kastar", dobtam [då^tam] "jag kastade", dobhat [då'phat] "han kan kasta"; rozs [råj] "råg", rozskenyér [rå'jke-njer] "rågbröd"; Bécs [betJ] "Wien", Bécsbe [beMjbä] "till Wien". Långa konsonanter dubbel-skrifvas; vid dubbeltecken fördubblas då det första tecknet: (rossz [rass] "dålig", öccse [ö;ttjä] "hans yngre broder"; kirdllyal [ki'räjjal] "med konungen"). Den alltid mycket starkt framhäfda huf-vudaccenten hvilar på ordets första stafvelse. - I familjenamn förekomma allehanda arkaistiska skrif-sätt: Dessewffy [dä'jöfi], Jösika [jå'jika], Batthyåny [ba^tjänji] o. s. v.; särskildt ofta skrifves i dem ett slutande -i som -y: Vörösmarty, Kisfaludy m. m. - Alla icke sammansatta ord äro antingen högvokaliska (i hvilka det blott förekommer de främre vokalerna e, i, ö, u, korta eller långa) eller lågvokaliska (i hvilka det åtminstone finnes en bakre vokal, a, o, u, kort eller lång); de flesta ändelser, som innehålla en vokal, ha både en hög-vokalisk och en lågvokalisk form, som efter vokalharmoniens lagar läggas till resp. hög- och lågvokaliska ord (ex. nedan). Grammatiskt kön saknas i ungerskan. - Bestämd artikel är a, framför vokal az; obestämd artikel är (räkneordet) egy. - Endast en deklination finnes, och kasusändelserna äro desamma i singularis och 1063 Ungerska språket 1064 pluralis. Pluralmärket är A;, i \issa fall (särskildt framför possessivsuffix) i. En mängd mer eller mindre äkta kasus finnes: nominativ utan ändelse hdz "hus", kép "bild", plur. hdzak, képek; genitiven saknas och ersattes med dativen (eller nomi-nativen) plus hufvudordet, försedt med 3:e personens possessivsuffix: a hdz(nak) képe "husets bild"; ackusativ med ändeisen -t: hdzat, képet, plur. hdzakat, képeket; dativ -nak, -nek: hdznak, képnek; inessiv -ban} -ben: a hdzban "i huset", képekben "i bilder"; elativ "ur", böl, -böl (långt ö): hdzböl, plur. képekböl; illativ "in i" -ba, -be: képbe, plur. hdzakba; superessiv "på" -n: hdzon, képén; delativ "ned från" -röl, -röl (långt ö): hdz-röl; sublativ "upp på" -ra, -re: képre; adessiv "vid" -nål, -nél: hdzndl; ablativ "från" -tål, -töl (långt ö): hdztol; allativ "till" -hoz, -hez, (efter ö, u i föregående stafvelse) -höz: hdzhoz, képhez, jöldhöz (af föld "åker"); essiv "såsom" -ul, -ul: hdzul-, sociativ "med" -val, -vel, hvars v assimileras med föregående konsonant: hdzzal, plur. képekkel, földdel; faktiv "(öfvergår) till" -va, -ve, hvars v likaledes assimileras: hdzzd; samt ännu några andra, mindre ofta använda kasus. Af här nämnda kasusändelser äro blott ackusativens -t, superessivens -n, essivens -ul, -ul och f aktivens va, -ve af äldre datum; de öfriga ha i tämligen sen tid utvecklats till ändelser ur gamla postpositioner och användas ännu i dag fristående i förbindelse med possessivsuffix: dativ nekem "åt mig"; inessiv ben-nem "i mig"; elativ belöled "ur dig"; illativ belé "in i det"; delativ rölunk "rörande oss"; sublativ redtok "på edsr"; adessiv ndluk "vid dem"; ablativ töliik "från dem"; allativ hozzdm "till mig"; sociativ veled "med dig"; använda som ändelser ha de sålunda bl. a. också underkastats vokalharmoniens fordringar. - Adjektivet är i attributiv ställning oböjligt: jo ember "en god människa", ack. jo embert. - Komparativens märke är -bb; superlativen bildas af komparativen medelst prefixet leg-: nagy "stor", nagyobb, legna-gyobb. - Efter ett grundtal står substantivet i singularis: hat ember "sex människor". - Attri-butiva possessivpronomina saknas och ersättas af possessivsuffix: sing. 1. -m, 2. -d, 3. -a, -e, -ja, -je, plur. 1. -nk, 2. -tok, -tek, -tok, 3. -uk, -uk, -juk, -juk (exempel nyss anförda); de placeras framför kasusändelserna: hdzamban "i mitt hus"; hdzaim-bol (i är pluralmärke) "ur mina hus". - Verbböjningen är mycket rik. Man skiljer mellan en subjektiv och en objektiv Konjugation, med i stor utsträckning olika ändelser; den senare används, om till verbet hör ett (utsatt eller icke utsatt) bestämdt objekt i 3:e pers., den förra åter, om till verbet hör ett obestämdt objekt i 3:e pers. eller ett objekt i l:a eller 2:a pers. eller intet objekt: pres. indik. i subjektiv konjug. sing. 1. vdrok, 2. vdrsz, 3. var, plur. 1. vdrunk, 2. vdrtok, 3. vdrnak "jag, du, han etc. väntar", men, i objektiv konjug. sing. 1. varom, 2. vdrod, 3. värja, plur. 1. vdrjuk, 2. vdrjdtok, 3. vdrjdk "jag, du, han etc. väntar honom, dem, din fader o. s. v."; dessutom vdrlak "jag väntar dig eller eder", med subjektet i l:a pers. sing. och objektet i 2:a pers.; den objektiva konjugationen har nämligen urspr, varit ännu mera omfattande och haft särskilda former för alla personers objekt. De intran- 1 sitiva s. k. ifc-verben ha i sing. afvikande böjning: 1. fdzom, 2. fdzol, 3. fdzik "jag, du, han fryser". Tre modi finnas: indikativ utan modusmärke; kon-ditionalis med märket -na-, -ne-; imperativ med märket -j- och delvis andra personaländelser. Ett preteritum på -d-, -é- är nu föråldradt; i dess ställe används "perfektet" på -tt-, -t-: subj. konjug. sing. 1. vdrtam, 2. vdrtdl, 3. vart, plur. 1. vdr-tunk, 2. vdrtatok, 3. vdrtak; obj. konjug. sing. 1. vdrtam, 2. vdrtad, 3. vårta, plur. 1. vdrtuk, 2. vdrtatok, 3. vdrtak. Det forna futurum på -and-, -ena- har ersatts af ett sammansatt tempus: fogok vdrni "jag skall (egentl, griper) vänta", jogom vdrni "jag skall vänta honom". Sammansatt plus-kvamperfektum vdrtam vala 1. volt numera sällsynt; perfektum konditionalis vdrtam volna; vala, volt, volna äro former af hjälpverbet "vara". En infinitiv (vdrni), tre particip och två gerundier förekomma; infinitiven kan förenas med possessivsuffix: vdrnom kell "mitt väntande är tillbörligt: jag måste". Passivum (på -ät-, -tat-; böjes som zfc-verb) begagnas numera nästan blott i juridisk stil. Nekande konjugation (som i finskan) saknas och er-sättes med nekningspartikeln nem "icke". - Postpositioner finnas i mängd; propositioner saknas. - Prefix äro mycket vanliga vid verben: menni "gå", kimenni "utgå"; varrni "sy", megvarrni "sy färdigt"; aludni "sofva", elaludni "somna"; genom dylika prefix kunna bl. a. som i de slaviska språken perfektiviska verb bildas af imperfektiviska. - Afledningsändelser finnas i stor mängd och kunna till stor del alltjämt bilda nya afledningar: olvasni "läsa", olvasds "läsning", olvasgatni "läsa upprepade gånger", olvashatni "kunna läsa", olvas-tatni "förorsaka, att någon läser"; eg "himmel", égi "himmelsk"; denna afledningsändelse förekommer äfven i en mängd familjenamn: Jökai egentl, "den i byn Jöka hemmahörande" (dylika familjenamn äro således egentl, adjektiv, hvarigenom förklaras, att de i ungerskan alltid stå före det individuella personnamnet, dopnamnet: Jökai Mor "Moritz Jökai"); Idgy "mjuk", lagysdg "mjukhet", lagyulni "mjukna", lagyilani "uppmjuka"; asztal "bord", asztalka "litet bord", asztalos "snickare", asztalosné "snickarhustru", m. m. - De ytterst talrika, ofta hvarandra förvirrande lika böjningsformerna och den rätt invecklade syntaxen (ordföljden är ett särskildt svårt kapitel) göra ungerskan svårlärd för den, som önskar producera sig på språket i tal eller skrift; för den åter, som inskränker sig till att vilja förstå en text med hjälp af lexikon, är språket nästan oväntadt lätt. Utforskningen af ungerskans förlitterära historia försvåras i mycket hög grad genom den starka förkortning och afnötning, som dess och de närmast besläktade språkens ord och former undergått. I många fall, särskildt i konsonantismen, stå emellertid dessa språk ännu kvar på en mycket ur-sprungligare ståndpunkt än de västligare finsk-ugriska språken (t. ex. finskan) med deras på andra punkter genomskinligare byggnad. Under tidernas lopp har ungerskan utvecklat sig till ett modernt kulturspråk, icke minst genom inflytande från angränsande språk, talade af kulturellt högre stående folk. Tydligast visa sig dessa inflytelser i de många lånorden, i hvilka man kan säga, att det ungerska folkets vandringar och historia alltifrån 1065 Ungerska vetenskapsakademien-Ungersk gyllen 1066 äldsta tid kunna afläsas. Äldst äro de tjuvassiska lånorden, hvilka framför allt utgöras af termer, hörande till jordbruk och boskapsskötsel. Något senare äro de från de iranske alanerna upptagna lånorden, att skilja från de mycket äldre iranska lånord, som äro gemensamma för ungerskan och flera eller färre af särskildt de östligare finsk-ugri-ska språken. Kedan i sydvästra Kyssland upptogo ungrarna ett och annat slaviskt lånord från ryssarna, men vid sin ankomst till det af slaviska stammar, särskildt slovener, bebodda Ungern kommo de under ett synnerligen starkt slaviskt inflytande, hvilket af speglas i ett tusental (äldre) slaviska lånord från alla möjliga kulturområden; särskildt anmärkningsvärda äro bland dessa de framför allt från den grekiska kulturvärlden härstammande orden för kristna begrepp; från denna tid ha ungrarna sedan alltjämt, både i n. och s., stått i beröring med slaviska folk, mottagit lånord från dem och gett dem andra i utbyte. Från de till Ungern invandrade turkiske polovtserna, petjene-gerna och kumanerna upptogo ungrarna likaså ett och annat ord; under det turkiska herraväldet blef sedermera inflytandet från osmanernas språk kraftigt. Redan under de förste konungarnas tid började det mycket starka tyska inflytandet, som därefter alltjämt fortsatts och i nyare tid vida öfver-träffat alla andra; de äldsta tyska lånorden äro af dels medelfrankiskt, dels österrikisk-bajerskt ursprung. Äfven det italienska inflytandet blef rätt kraftigt, men öfverträffades dock betydligt af det latinska, som äfven sträckte sig långt ned i folkspråket; Ungern var det land, där latinet längst lefde som skol- och förvaltningsspråk (ännu långt in på 1800-talet), och "kökslatinet" var där spridt i de vidaste kretsar. Slutligen kommer härtill den stora skatten af internationella moderna kulturord; de ha likväl i icke ringa utsträckning ersatts med inhemska nybildningar. Å andra sidan har också en del ungerska ord införlifvats med det internationella ordförrådet: hejduk, husar, dolman, tschakå, paprika, gulasch och ännu något annat. - Alla dessa främmande element, till hvilka äfven kommer en och annan grammatisk detalj, kunna likväl icke undanskymma det faktum, att ungerskan är ett finsk-ugriskt språk. Vissa äldre forskare, särskildt H. Våmbéry (se d. o.), ha visserligen velat föra ungerskan till de turko-tatariska språken, men denna alldeles ovetenskapliga ståndpunkt har kullkastats af J. Budenz (se d. o.) och P. Hun-falvy (se d. o.); ännu är den dock populär bland ungrarna, hvilkas nationella själf känsla icke tilltalas af släktskapen med voguler och ostjaker o. s. v. Den första ungerska språkläran utgafs af Janos Sylvester Erdösi 1539; den första ungerska ordlistan återfinnes i en "Nomenclatura sexlinguarum" 1538. Det egentliga, vetenskapliga utforskan-det af språket börjar med Miklos Révai (se d. o.) och har sedan dess bedrifvits med största ifver och framgång, uppfattats som en nationalsak och med intresse följts af alla klasser; det är numera kon-centreradt kring tidskrifterna "Magyar nyelvör" (48 bd sedan 1872; uppsatt af Gåbor Szarvas, se d. o., och nu utgifven af Zsigmond Simonyi, se d. o.), "Magyar nyelv" (14 bd sedan 1905; utg. af Ungerska språkvetenskapliga sällskapet) och "Nyelvtudomånyi közlemények" (45 bd sedan 1862; utg. af Ungerska vet. akad.; äfven behandlande finsk-ugriska och "ural-altaiska" språk i allmänhet). En förträfflig, allmänfattlig öfversikt öfver denna forsknings resultat innehålles i Zs. Simonyis "Die ungarische sprache" (1907), med utförliga bibliografier. - Litt.: Grammatikor: Zs. Simonyi, "Tiizetes magyar nyelvtan" I (1895); M. Riedl, 'Magyarische grammatik" (1858); J. Szinnyei, "Ungarische sprachlehre" (i "Samm-lung Göschen", n:o 595, 1912; jfr V. Tolnai, "Ungarisches lesebuch" i samma samling, n:o 694, 1913). Ordböcker: G. Czuczor och J. Fogarasi, "A magyar nyelv szötåra" I-VI (1862-74), Zs. Simonyi och G. Szarvas, "Magyar nyelvtörténeti szötår" I-III (1889-93), I. Szamota och Gy. Zolnai, "Magyar oklevélszötår" (1902-04), J. Szinnyei, "Magyar tåjszötår" I-II (1893- 1901), K. Szily, "A magyar nyelvujftås szötåra" I-II (1902-08); ungersk-tyska och tysk-ungerska handordböcker af Zs. Simonyi och J. Balassa och (större) B. Kelemen. K. B. W. Ungerska vetenskapsakademien. Se Akademi, sp. 407. Ungerska viner. Ungern är ett af Europas vin-rikare länder. Den med vin odlade markytan utgjorde 1898 365,000 har. Årsproduktionen af vin växlade 1893-97 mellan 12,6 och 21,G mill. hl. Det finnes ungerska viner af en mängd olika typer, från billiga bordsviner till söta och eldiga, dyra dessertviner ("ausbrtiche"); äfven tillverkas musse-rande vin. Mest kända och berömda äro Tokajvin (se d. o.) och därnäst dessertvinerna Ménes från komitatet Ärad och Ruszter från komitatet Oeden-burg. Af öfriga viner må nämnas rödvinerna Ménes och Erlau samt det hvita vinet från Schomlau (se d. o.). - Tidigare ha de ungerska vinerna mycket förfalskats. Sedan 1908 finnes emellertid en lag mot vinförfalskning, enligt hvilken bl. a. användning af russin och framställning af sötviuer genom tillsats af socker förbjudas. Lagen innehåller vidare detaljerade bestämmelser till skydd åt Tokaj-Hegy al j a-vinerna. Under Världskriget såldes i Sverige dåliga s. k. "ungerska viner" af "portvins-" och "madeiratyp" etc. Dessa "viner" voro att anse som konstprodukter. De innehöllo visserligen vin, men den förste importören af desamma har tillstått, att de icke innehöllo ungerskt vin och att de på beställning blefvo tillverkade i Wien med användning af socker, sprit m. m. På grund af dessa krigstidsprodukter under falsk beteckning har namnet "ungerska viner" bland den svenska allmänheten fullständigt oberättigadt fått dålig klang. Th. S. Ungersk gyllen var ett redan under 1400-talet i Sverige förekommande guldmynt. Under Erik XIV och Johan III präglades inom landet mynt Ungersk gyllen, slagen för Erik XIV 1568. 1067 Ungersk stäppboskap-Ungkarl 1068 med denna benämning. Eriks ungerska gyllen hade en vikt af 4,21 gr., Johans till en början 4,21-4,12, senare 3,se gr., med en finhalt af 23x/2 karat, d. v. s. 0,979 fint guld. Värdet sattes under Gustaf Vasas sista år till 5, 6 a 7 mark (4,25 mark = l daler), under Eriks (enl. förordn. 7 jan. 1567) till 7,5 mark (något för hög beräkning, ty 6,is mark var då - l daler) samt under Johans till l,5 daler. Efter det nuv. guldvärdet skulle en ungersk gyllen af 4,2i gr. vara värd 10,23 kr., af 3,36 gr. 8,i6 kr. (K. A. W.) Ungersk stäppboskap (Bos taurus primigenius hungaricus), husdjurssk., närbesläktad med podo-lisk stäppboskap (se d. o.), förekommer talrikt i Ungern ocri Siebenburgen och karakteriseras af sådana egenskaper, som utmärka framstående dragdjur, nämligen lång och djup bröstkorg, välställda och seniga extremiteter, mycket kraftig och torr muskulatur samt lifligt temperament. Som mjölk-och köttproducent står rasen på ett primitivt stadium. Korna, som i medeltal pr år och styck väga 350-500 kg., ge obetydlig mjölkafkastning. Till färgen är rasen hvit eller grå i olika schatteringar (se fig. 15 å pl. N ö t k r e ät u r s r a s er, II). 1895 utgafs första bandet af stamboken öfver denna stäppboskap. H. F. Ungersk syren, bot. Se Syren. Ungerskt bittervatten. Se B itt er v a 11 e n. Ungerskt gulholts. Se Fisett-trä, sp. 406. Unges telemeter. Se Afståndsmätning, sp. 293. Ungf ennomaner (J ungfenn omanska partiet). Se Fennomani, sp. 40. Ungfinska partiet (fi. Nuorsuomalainen puolue), politiskt parti i Finland, som på 1890-talet skilde sig från fennomanska partiet (se Fennomani). Ungfinnarna ogillade fennomanska partiets undfallande hållning i fråga om förryskningsåtgärderna och kämpade i förening med Svenska partiet för Finlands grundlagsenliga författning. Deras program var i politiska och sociala frågor frisinnadt; i språkfrågan vidhöllo de de fennomanska yrkandena. Efter nationalstrejken 1905 inträdde flera af partiets medlemmar i senaten. I den 1907 nybildade representationen, enkammaren, hade partiet till en början 26 representanter, ett antal, som genom nyval ökades. 1918 uppkom söndring inom partiet i fråga om den nya statsförfattningen, i synnerhet rörande dess byggande på monarkisk eller republikansk grund. En del af partiets medlemmar anslöt sig, hufvudsakligen i förening med gammalf ennomaner, till Samlingspartiet (kokoomuspuolue], medan andra bildade ett folkligt framstegsparti (kansallinen edistyspuolue). Partiets tidning "Helsingin Sanomat" blef framstegspartiets organ. - Om 1860-talets "jung-fennomaner" se Fennomani, sp. 40. M. G. S. Unghegelianism (Junghegelianism). Se Hegel, sp. 232. Jfr Intelligensblad. Unghinkar. Se H i n k e a n. Unghäst, zool. Se Hästen, sp. 183. Unghöger,