onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Nilsson,

Gustaf

, konsthandtverkare, f. 30 nov. 1879 i Göteborg, d. 10 maj 1919 i Köpenhamn, visade framför allt i arbeten, drifna i koppar, hög och äkta konstnärlighet i förening med gedigenhet i handtverket. I Stockholms stadshus utförde han jämte en del smärre föremål klockspelets figurer (S:t Göran och draken, prinsessan, vapendragaren m. fl.). Han var en utpräglad konstnärsnatur, hans konst var formklar, målmedveten och af äkta svenskt lynne. G—g N. *Nilsson-Ehle,

N. Herman

, blef professor i botanik vid Lunds universitet 1915 och erhöll personlig professur i ärftlighetslära 1917, hvarvid ett institut för ärftlighetsforskning inrättades åt honom vid Alnarps landtbruksinstitut. Han blef med. hedersdoktor i Lund 1918. N. var 1900—15 afdelningsföreståndare vid Sveriges utsädesförening å Svalöf och blef 1925, med bibehållande af professuren, dess föreståndare. Hans studier på ärftlighetslärans område ha ställt honom i främsta ledet bland den mendelistiska skolans (se

Mendelism

) forskare och fått den största praktiska betydelse för förädlingen af landtbruksväxter, i det att han genom korsning lyckats förena olika sorters framstående egenskaper och på sådant sätt framlagt ett antal nya sorter, särskildt af hvete, hvilka vida öfverträffat de tidigare odlade. På grund däraf har han erhållit många hedrande uppdrag och utmärkelser, såsom uppdrag att organisera växtförädlingen i Rumänien 1913, kallelse att hålla vetenskapliga föreläsningar vid holländska universitet 1914, blef hedersdoktor vid landtbrukshögskolan i Wien 1919, led. af Fysiogr. sällsk. i Lund 1915, af danska Vidensk. selsk. 1921, af finska Vet. soc. 1922, af Vet. akad. 1924. Sedan 1919 är han ordf. i Sv. styrelsen för Nordisk jordbruksforskning. N. har vidare författat Den moderna ärftlighetsläran och dess betydelse för växtodlingen (1915) samt en mängd vetenskapliga afh. och uppsatser i landtbrukspressen m. m. H. J. Dft. *Nimes. Plan och fasad af Maison carrée meddelas i art.

Tempel

, fig. 10—11. Nineteenth century and after,
d'Almeida,

Francisco

, portugisisk krigare, f. omkr. 1450 i Lissabon, tillhörde en förnäm ätt. Sina första krigiska framgångar vann han i spansk tjänst. Han deltog sålunda i eröfringen af Granada 1492. År 1505 utnämndes han af Portugals konung Manuel I till "vicekonung" öfver Indien. Han afseglade dit, och efter att hafva eröfrat en del orter vid Afrikas östra kust, stadgade han genom eröfringar och anläggande af faktorier Portugals välde på Malabarkusten och på Ceylon. Äfven på Bortre Indiska halfön grundlade han Portugals inflytande. Hans mål var att göra portugiserna enarådande öfver den indiska handeln med västerlandet, hvilken dittills gått dels öfver Röda hafvet och Egypten, dels på karavanvägar öfver främre Asien till Medelhafvet, och helt och hållet legat i händerna på venezianerna. För att skydda sitt handelsvälde förmådde dessa nu sultanen af Egypten att låta en krigsflotta afgå till Indien, och denna flotta slog utanför Bombay en portugisisk eskader, som stod under befäl af d'A:s son Lorenzo, som stupade. Men d'A. utkräfde en grym hämnd, stormade och brände staden Goa och tillintetgjorde i ett stort sjöslag den egyptiske sultanens och furstens af Calicut förenade flottor (1509). Först därefter bekvämade han sig att öfverlämna befälet åt Albuquerque, som en tid förut ankommit till Indien med fullmakt att efterträda d'A. På återvägen hem blef d'A. vid en landstigning på Saldanhavikens kust i södra Afrika 1510 öfverfallen och dödad af infödingarna. S. L. d'Almeida-Garrett,
Saabye,

August Vilhelm,

dansk bildhuggare, född den 7 Juli 1823 i Skibholme vid Århus, genomgick konstakademien i Köpenhamn och vann 1850 dess stora silfvermedalj. Samtidigt utbildade han sig under H. V. Bissen och utförde sedan, jämte en del byster, flere mindre bronsarbeten med ämnen från den bacchiska mytkretsen. Mycken uppmärksamhet väckte En fiskarpojke (1857), En faun, som dansar med den lille Bacchus (1859) och Silen på sin åsna (1863). Med understöd från Reiersenska fonden och inrikesministeriet reste han 1855 öfver Paris till Rom. Der erhöll han för nämnda arbeten akademiens resestipendium för åren 1859 och 1860, men stannade qvar i Rom till 1865. Senare har han tillbragt vintern 1869--70 i Paris, med understöd från det Ankerska legatet. Genom en lugn utveckling med ett bestämdt mål för ögonen hade S. nu uppnått ett ovanligt herravälde öfver den tekniska framställningen i sin konst. Med Adam och Eva (1866) inträder han i en ny föreställningskrets, i det han derefter hälst sysselsätter sig med religiösa ämnen. Han utställde sålunda 1872 en Kain, 1815 David med slungan, 1884 Susanna inför rådet, hvilka arbeten hedrades med den Eibeschützska premien. För utställningskomiténs räkning utförde han 1868 en bildstod i kroppsstorlek af Agildgaard och efter en täflan 1877 H. K. Andersens bildstod i brons i mer än naturlig storlek, uppställd i Rosenborgs slottsträdgård. S. blef 1871 medlem af danska konstakademien och 1888 professor vid konstskolan för qvinnor. Ph. W. Saa (Sà) de Miranda,
Hittorf (

Hittorff

),

Jacques Ignace

, fransk arkitekt, f. 1792 i Köln, d. 1867 i Paris, utbildade sig i Paris under Bélanger och Percier. Efter den förres död blef han i dennes ställe k. arkitekt. 1819—30 arbetade han tillsammans med Lecointe och utförde bl. a. flera teatrar samt reste under mellantiderna i England, Tyskland, Italien och på Sicilien. Frukter af hans besök på denna ö äro de konsthistoriska skrifterna Architecture antique de la Sicile (1826—30; ny bearb. 1866—67), Architecture moderne de la Sicile (1826—30) och Architecture polychrome chez les grecs (1830), i hvilket arbete han framhöll, att grekerna använde färg för dekorering af sina byggnader. Bland H:s arbeten i Paris märkes främst kyrkan S:t Vincent de Paul, utförd tillsammans med hans svärfader Lepère, i hvilken kyrka den gammalkristna basilikans grundmotiv är bibehållet, men med många egendomliga afvikelser i dispositionen af rummet, hvarjämte detaljerna äro behandlade efter grekiska former på ett måttfullt och enkelt sätt. Dessutom ordnade H. Place de la Concorde i dess nuv. skick och byggde Cirque Napoléon och Nordbanans station i Paris med dess ädla fasad. C. R. N.* Hittorf,
*Rodhe. — 2.

Eva Sofia R.

dog 6 maj 1919 i Göteborg. — 4.

G. Emil R.

är led. af Vet. o. vitt. samh. i Göteborg (1911). — 5.

Edvard M. R.

blef 1919 professor i praktisk teologi med kyrkorätt i Lund och 1923 därjämte domprost där samt utnämndes 17 april 1925 (uppförd i 1:a förslagsrummet) till biskop i Lunds stift och invigdes 16 aug. 1925 i Uppsala domkyrka af ärkebiskop Söderblom i närvaro af bland andra patriarken Photios af Alexandria, ärkebiskop Germanos af Thyateira, ärkebiskopen af Nubien samt ett stort antal utländska protestantiska biskopar. Han hade 1920 varit uppförd på förslag till biskop dels i Västerås, dels i Visby (i 1:a rummet), men afsade sig kandidaturen. Bland hans skrifter må nämnas ytterligare Studier i den svenska reformationstidens liturgiska tradition (i Uppsala univ:s "Årsskrift", 1917), Livet efter döden (i "Relig. vet. skr.", 2, 1921), Svenskt gudstjänstliv. Historisk belysning av den svenska kyrkohandboken (1923) och Vår svenska högmässa (i "Relig. vet. skr.", 10, 1924). I förening med G. Thunander har han utgett "Handledning för undervisare i kristendom vid folkskolan" (1921) och "Textbok för kristendomsundervisningen i folkskolan" (s. å.). R. är led. af Hum. vet. samf. i Lund (1920). *Rodin,
Hillemacher [ilmaʃä'r],

Paul Joseph William

och

Lucien Joseph Édouard

, två bröder och städse oskiljaktigt samarbetande franska tonsättare, födda i Paris, den förre 1852, den senare 1860, vunno hvar för sig Rom-priset vid konservatoriet och ha sedan, under samnamnet "P. L. Hillemacher", vunnit anseende genom sånger, pianosaker, orkesterverk och icke minst operor, bl. a. S:t Mégrin (1886), Le drac (1896, med tydlig inverkan från Rich. Wagner), Circé (1899) och Orsola (1902), hvarjämte de skrifvit en monografi Gounod (1905). E. F—t. Hiller,
Meyer [ma'jer],

Heinrich

, tysk litteraturvetenskapsman, f. 14 mars 1869 i Liebenburg, docent i germansk filologi vid universitetet i Hamburg, titulärprofessor, har (under namnet

Meyer-Benfey

) utvecklat en rik och betydande vetenskaplig författarverksamhet, af hvilken må nämnas Die sprache der buren (1901), Moderne religion (1902), Herder und Kant (1904), Friedrich Naumann (s. å.), Heinrich Heine (1907), Josef von Eichendorff (1908), Die sittlichen grundlagen der ehe (1909), Das drama Heinrich von Kleists (2 bd, 1911—13), Kleists leben und werke (1911), Hebbels dramen (I, 1913), Minna von Barnhelm (1915), Per Hallström (1916), Sophokles' Antigone (1920), Rabindranath Tagore (1921) och Kleist (1923). Psykologisk och filosofisk fördjupning samt konstnärlig stil känneteckna hans verk. R—n B. Meyer-Benfey
Katzenelnbogen (lat. Cattimelibocus, "chatternas Melibokus"), fordom grefskap i Tyskland, vid Main och Rhen, hade en areal af omkr. 1,570 kvkm. Efter den siste grefvens af K. död, 1479, kom grefskapet genom giftermål till landtgrefven Henrik III af Hessen och är nu hufvudsakligen deladt mellan storhertigdömet Hessen och preussiska prov. Hessen-Nassau. Ruiner af det gamla stamslottet ligga vid köpingen K., i preussiska prov. Hessen-Nassau. Det på 1300-talet uppförda slottet Neukatzenelnbogen, vid Rhen nära S:t Goarshausen, förstördes 1806 af fransmännen, men har på senare tider restaurerats. -- Titeln "grefve till K." ingick under Ulrika Eleonoras och Fredrik I:s regeringstid i den svenska konungatiteln (vapnet var ett krönt lejon, rödt å guld). (J. F. N.) Katzenjammer.
Sibetråttan,

Bisamråttan

,

Ondatra

, Fiber zibethicus, zool., är den enda arten af ett gnagarsläkte, som skiljer sig från sorksläktet (se d. o.) förnämligast genom sin från sidorna hoptryckta svans, hvilken är lika lång som bålen och nästan naken. Baktårna äro försedda med ofullständig simhud. Hela kroppen är för resten afpassad till lefnadssättet i vatten. I könsorganens närhet finnes en stor körtel, hvilken af söndrar en starkt myskdoftande vätska. Hårbeklädnaden påminner om bäfverns, men är kortare, tätt åtliggande, mjuk och glänsande. Ullhåren äro mycket kortare än stickelhåren. På ryggen är färgen brun, på buken grå. Hannen uppnår en längd af 58 cm., hvaraf svansen utgör nära hälften. Sibetråttan förekommer i Nord-Amerika mellan 30:e och 69:e nordliga breddgraden. Den är ett utprägladt vattendjur, som lefver i sjöar och floder, simmar och dyker med stor färdighet samt lifnär sig af råttor, vattenväxter och sådana frukter, som finnas i vattnets omedelbara närhet. Den är i rörelse förträdesvis om natten och tillbringar dagen i en håla, som den gräft i vattnets närhet och som består af en kammare med många gångar, hvilka samtliga mynna ut under vattenbrynet. Vinterbostaden utgöres af en kägellik byggnad, hvars väggar bestå af hvarjehanda gräs och vattenväxter, sammansmetade med dy. Som sibetråttans päls utgör en viktig handelsartikel (bisam-päls), dödas årligen ett stort antal af dessa djur. Sibetråttan har nyligen lämnat ett märkligt exempel på, huru artbildningen i naturen kan försiggå. 1906 släpptes fyra par sibetråttor från Canada ut vid Dobrisch i Böhmen; de förökade sig så hastigt, att deras antal där 1914 uppskattades till 2 mill. stycken. Men dessa äro mycket olika den kanadensiska stamformen: fallen har blifvit glesare, gröfre och fullkomligt förlorat sin glans; dessutom har den bömiska bisamråttan alltmer utvecklat sig till rofdjur och anställer särskildt i karpdammarna stor förödelse; äfvenledes förtär den fiskrom, kräftor och musslor. Alla försök att utrota detta skadedjur, hvars päls blifvit värdelös, ha hittills misslyckats. -- I Florida förekommer en besläktad form, Neofiber Alleni, hvilken företrädesvis genom sin cylindriska svans skiljer sig från sibetråttan och är ett vida mindre utprägladt vattendjur än denna. - Om ett annat djur med namnet bisamråtta se

Desman-näbbmus

. L-e. Sibi
Hanaskog, gods i Kviinge socken, Kristianstads län, nära Helge-ån. 10,377 mtl jämte underlydande samt tegel- och kalkbruk. Taxeringsvärde 352,700 kr. (1907). H. nämnes första gången i ett dokument från 1308, då riddaren Åke Ingvarsson egde 6 hemman däri. På 1500- och 1600-talen tillhörde H. medlemmar af släkten Walkendorff. Vid tiden för Skånes förening med Sverige bildade jungfru Anna Citzwitz herrgården af två halfva bondgårdar. Längre fram var svenska riksrådet Ebbe Ulfeld egare af H. Vid hans död (1682) tog statsverket H. som betalning för hans skuld och sålde det 1700 till häradshöfding P. Rosentvist. 1827 såldes H. till kammarherren grefve K. A. Wachtmeister, innehafvare af fideikommisset Vanås, hvilken 1852-54 lät uppföra det nuv. tvåvånings-stenhuset och omskapade gårdens utseende till ett verkligt herresäte. Sedan 1891 eges H. af hans dotterson, landshöfdingen i Kristianstads län frih. Louis De Geer. B. S.* Hanau
Oeuf [öff], plur. oeufs [ö], fr., ägg, äggrätt. Se

Äggrätter

. *Ofeegh,

Johannes

(

Hans

)

Nicolai

, var kyrkoherde i Stockholm (antagl. Olaus Petris efterträdare) och ordinarius där (senast fr. o. m. febr. 1558), d. v. s. stadens (förste och ende) biskop. Som konung Gustafs kaplan och själasörjare egnade han sin omsorg åt konungen under hans sista långa sjukdom och är sannolikt författare till den gripande berättelsen om dennes sjukdom och död (tr. i ”Hist. handl.”, 20, 1905). 1563 blef han biskop i Västerås. *Offensiv. På senare tid har uttrycket

aflastningsoffensiv

(ty. entlastungsoffensive) kommit i bruk, och därmed betecknas en offensiv med ändamål antingen att på en viss front binda så stor del som möjligt af motståndarens stridskrafter, för att på så sätt underlätta den på en annan front ansatta hufvudoffensiven med afgörandet som mål, eller ock att föranleda motståndaren att försvaga sina på hufvudanfallsfronten insatta (för en hufvudoffensiv afsedda) krafter för att möta den på en annan front sålunda ansatta offensiven. Exempel på förstnämnda slags aflastningsoffensiv lämnar bl. a. franska offensiven på Champagnefronten i febr. 1915 (vinterslaget i Champagne) för att underlätta ryska offensiven i Galizien s. m. (se

Världskriget

, sp. 183). Exempel på senare slaget utgör bl. a. ryska offensiven i Volynien och Galizien i juni 1916 (Brusilovs första offensiv), hvarigenom den framgångsrika österrikiska offensiven mot italienska Tyrolerfronten i maj och juni s. å. måste afbrytas (se

Världskriget

, sp. 213). H. J—dt. Offentliga handlingar.
Wat Tyler [ωå't ta͡i'lə], d. v. s. Valter tegeltäckaren, var den förnämste ledaren för det stora bondeupproret i England under Rikard II:s regering. Den usla styrelsen under dennes förmyndare hade väckt allmänt missnöje; de tryckande skatter, som pålades 1379 och 1381, voro därför egnade att förbittra de lägre klasserna, och folkresningar uppstodo på flera ställen i England 1381. Rörelsens djupare orsak var den ekonomiska nöd, som följt på digerdödens period och lagstiftningen för nedpressning af landtarbetarnas löner (se

England

, sp. 613). Bönderna i Kent och Essex samlade sig och drogo med W., om hvars tidigare öden intet med visshet är kändt, som sin egentlige ledare mot London. W. åsyftade för sin del genomgripande reformer, som skulle kunna bereda garantier emot de högre klassernas och myndigheternas förtryck. I London, liksom förut i Canterbury, begingo bönderna de största våldsamheter: de förnämes hus, liksom flera offentliga byggnader, uppgingo i lågor. Många adelsmän, prelater och skatteförpaktare mördades. Den unge (blott 14-årige) konungen, som residerade i Tower, när rebellerna 12 juni nådde Londons utkanter, beslöt sig vid ett sammanträffande med W. vid Mile end 14 juni för eftergifter; i en proklamation utlofvades lifegenskapens afskaffande och andra reformer. En stor del af de upproriske lät sig nu nöja, men icke så W. Ett nytt samtal mellan konungen och honom kom emellertid till stånd 15 juni vid Smithfield, och under detta blef W., som red vid konungens sida och uppträdde med trotsiga åthäfvor, nedhuggen af mayorn i London, sir William Walworth. Ledarens fall bröt fullkomligt upprorets styrka, och det kufvades, utan att de utlofvade reformerna blefvo genomförda. Southey har behandlat W. dramatiskt. Jfr A. Réville, "Le soulèvement des travailleurs d'Angleterre en 1381" (1898), och C. Oman, "The great revolt of 1381" (1906). J. N. (V. S—g. Vatulanharju
Schwarz,

Karl Heinrich Wilhelm,

tysk protestantisk teolog, född 1812 på Rügen, blef 1849 professor i Halle, 1856 hofpredikant och öfverkonsistorialråd i Gotha samt 1877 generalsuperintendent. Död 1885. Med en djupgående filosofisk bildning blef S. en af den friare teologiens förnämste målsmän och var sedan 1864 ledare af den tyska protestantföreningen. Skrifter: Das wesen der religion (1847), Lessing als theolog (1854), Zur geschichte der neuesten theologie (1856, 4:de uppl. 1869; »Bidrag till den nyaste theologiens historia», 1857), Predigten aus der gegenwart (8 saml. 1859--83) m. fl. Schwarza,
Arolas [-rå-],

Juan

, spansk skald, f. 1805 i Barcelona, d. 1849 i Valencia, dit han som yngling öfverflyttade och där han 1819 ingick i Escolapios-orden, som hade till uppgift undervisning och där han beklädde lärarplatsen i latin 1825--42. Ånger öfver afgifvet prästlöfte samt själsstrider omtöcknade småningom hans förstånd och förorsakade hans död. A. var en framstående skald i romantisk riktning, med rik fantasi och betydande formtalang. Hans Poesias religiosas, orientales, caballerescas y amatorios ha upplefvat många upplagor. Ad. H--n. Arolsen,
Luchaire [lyʃär],

Achille

, fransk historiker, f. 24 okt. 1846 i Paris, d. där 14 nov. 1908, blef 1879 professor vid "faculté des lettres" i Bordeaux och 1885 vid "faculté des lettres" i Paris samt intog 1890 den genom Fustel de Coulanges' död lediga lärostolen i fransk medeltidshistoria vid Sorbonne. 1895 blef han led. af Institutet. -- L. började sin vetenskapliga författarverksamhet med ett par språkhistoriska arbeten, Les origines linguistiques de l'Aquitaine (1877) och Études sur les idiomes pyrénéens de la region française (1879), samt en skildring af konungamaktens seger öfver de sydfranske vasallerna: Alain le grand, sire d'Albert. L'administration royale et la féodalité du midi, 1440--1522 (1877). Sedan följde hans vetenskapligt betydelsefullaste verk, Histoire des institutions monarchiques de la France sous les premiers capétiens (2 bd, 1883; 2:a uppl. 1891), hvari han framlade och grundligt dokumenterade en ny och banbrytande uppfattning af det franska medeltidskonungadömets tidigare utveckling. Ur samvetsgranna specialforskningar framgingo hans Études sur les actes de Louis XII (1885), Louis VI le gros. Annales de sa vie et de son règne, avec une introduction historique (1890) och Les 1215 Luchetto da Genova-Lucia 1216 communes francaises å Vépoque des capéliens dir eds (s. å.). L. skref vidare den värdefulla författningshistoriska handboken Manuel des institutions francaises. Période capétienne (1892), L'université de Paris sous Philip p e-August e (1899) och en sammanfattande skildring af tiden från Hugo Gapet till Ludvig VIII's död i 2 bd af det under ledning af E. Lavisse utgifna samlingsverket "Histoire de France". L:s sista stora arbete var Innocent III (6 bd, 1904-08), affattadt i en lif-full, målande stil och med de lärda detaljundersökningarna mest förlagda till specialuppsatser i "Revue historique" och "Travaux de 1'Académie des sciences morales et politiques" (del 149, 161 och 165). Som universitetslärare samlade L. kring sig en skara yngre lärjungar och medarbetare, och han anses som en förnyare af fransk medeltids-historisk forskning. I "Mélangcs d'histoire du moyen åge" (5 bd af "Bibliothéque de la Faculté des lettres") ha han och hans lärjungar samlat en mängd resultat af sina detaljforskningar. Jfr nekrolog öfver L. af L. Halphen i "Revue historique" (bd 100, 1909). V.S-g. Luchetto da Genova
Eddelien,

Matthias Heinrich Elias

, dansk målare, f. 1803 i Greifswald, d. 1852, genomgick konstakademien i Köpenhamn, fick 1839 dess stora resestipendium och blef 1844 agré vid densamma. Utsmyckningen af Kristian IV:s kapell i Roskilde domkyrka — hvilket arbete vittnar om hans fina färgsinne — var E:s förnämsta verk. Han fullbordade likväl ej mer än de öfre väggpartierna och hvalfvet — efter E:s död blef kapellets dekorativa målning utförd af Marstrand. Ph. W.* Edder,
Pitcairn [pi'tkäən l. pitkäə'n], sydligaste ön bland Paumotuöarna i Polynesien, under 25° 5' s. br. och 130° 5' v. lgd. 5 kvkm. 145 inv. (1911), sjundedagsadventister. Ön tillhör England. I olikhet med andra öar i denna trakt saknar den korallref och uppstiger från djupet med branta, skrofliga klippor af svart basaltlava (till 338 m. ö. h.). Ingen ankargrund finnes utom på en bank vid öns västra ända; och äfven det bästa af öns tre landningsställen -- Bounty bay på norra kusten -- är farligt till följd af den våldsamma bränningen. Inga källor finnas. Batater, som bilda befolkningens hufvudföda, bananer, jams, taro och ananas m. fl. växa ymnigt, hvarjämte ett utmärkt kaffe odlas, men hvarken brödfruktträdet eller kokospalmen, som införts af nybyggarna, vill trifvas väl. Säd kan ej odlas för råttornas skull. Ön upptäcktes af Carteret 1767 och var då obebodd, men anträffade stenyxor, rester af huggna stenpelare, liknande dem på Påskön, samt människoskelett visa, att den förut varit bebodd. För sin nuvarande befolkning har ön att tacka ett brott. Under ledning af styrmannen Fletcher Christian gjorde besättningen på ett engelskt fartyg "Bounty" i närheten af Tongaöarna i april 1789 myteri mot sin kapten Bligh (se denne) samt utsatte honom och 18 andra i en båt, hvarefter en del af den öfriga besättningen (ledaren och 8 andra engelsmän, jämte 6 män och 12 kvinnor från Tahiti) i jan. 1790 landsteg på P. och uppbrände Bounty. Förräderi, mord och dryckenskap voro i början regel på ön, så att 1800 af de ursprungliga kolonisterna endast en man fanns vid lif, nämligen Alex. Smith (senare kallad John Adams). Under tiden växte ett yngre släkte upp, som under Smiths ledning bildade ett fullkomligt patriarkaliskt samhälle, utmärkt genom arbetsamhet, sederenhet och religiositet. Kolonien var obekant för den yttre världen ända till 1808, då den påträffades af ett amerikanskt fartyg. Sedermera besöktes den af flera engelska fartyg och erhöll åtskilligt understöd af brittiska regeringen. Efter Adams' död (1829) öfvertog John Nobbs, som efter ett äfventyrligt lif kommit till ön 1828, ledningen af kolonien. Af fruktan för torka flyttade öborna 1830 -- då uppgående till 87 pers. -- till Tahiti, men återvände redan 1831 till sin ö. Då brittiska regeringen befarade, att ön ej skulle kunna lämna den växande befolkningen tillräcklig näring, lät den 1856 öfverföra hela befolkningen, 194 pers., till Norfolk; men redan 1858 återvände två familjer till P., och deras exempel följdes sedan af andra. (J. F. N.) Pitcairnia