Bethlen, gammal ungersk adelssläkt, som räknar sina anor tillbaka till Stefan den heliges tid och enligt traditionen är af franskt ursprung. Den är historiskt påvisbar först i 12 :e årh. och delade sig i 13 :e årh. i 3 grenar, B. af Iktár, B. af B. och B. af Apafi. Den förstnämnda grenen fick småningom stora besittningar i södra Ungern, de två andra slogo sig ned i Siebenbürgen, där de förvärfvade ansenliga familjegods. Släkten har inom sig räknat 4 furstar, 2 vojevoder och en mängd såväl i krigets som i fredens värf framstående män. 1.

Gábor (Gabriel) B. af lktár

, vanligen kallad

B. Gábor

, furste i Siebenbürgen, ungersk konung, f. 1580, d. 1629 i Weissenburg. Den ungerska naturen och umgänge med folket bidrogo mera till hans uppfostran än omsorgsfull tillsyn. Vid unga år kom han till Sigismund Báthorys hof och utmärkte l sig i dennes och Andreas Báthorys strider, men måste 1602 fly till turkiske pasjan i Temesvár undan österrikarna. Efter åtskilliga fåfänga och äfventyrliga försök lyckades B. och några andra patrioter fördrifva dessa, och hufvudsakligen genom B:s ansträngningar blef Gábor Báthory efter någon tids inbördes krig vald till furste i Siebenbürgen. Dennes grymhet och despotism tvang B. att än en gång fly till turkarna. Han vann sultanens ynnest, blef af honom utnämnd till furste af Siebenbürgen och inryckte i landet i spetsen för en turkisk-tatarisk här, förjagade Báthory och blef okt. 1613 af ständerna vald till furste. Sönderslitet af inre tvister och hotadt af yttre fiender, Turkiet och habsburgarna, fick Siebenbürgen i B. just den härskare det behöfde. Sultanen tillfredsställdes genom B:s erkännande af hans suveränitet. Genom klokhet och hofsamhet lyckades denne därpå vinna Báthorys många mäktiga anhängare samt tillfredsställa de i landet bosatte sachsarna, hvilka voro missnöjda med den föregående styrelsens många intrång på deras privilegier. Kejsaren betraktade länge B. som Turkiets skyddsling, hvilken sträfvade att lösgöra Siebenbürgen från den ungerska kronan, och understödde därför den inhemska oppositionen mot honom, men slöt 1615 med B. försoningsfördraget i Tirnau, hvars hemliga artiklar helt enkelt fastslogo Siebenbürgen såsom ett vasall-land under ungerska kronan. Detta fördrag satte B. i stånd att med kraft uppträda mot de inhemske orostiftarna, hvilka dittills förlitat sig på kejsarens bistånd. Samtidigt sökte han på allt sätt arbeta på den andliga och materiella odlingens höjande i landet. Utbrottet af trettioåriga kriget erbjöd B. ett utmärkt tillfälle att afskudda sig beroendet af kejsaren. Säker om Turkiets gillande, lät han 1619 sina trupper inrycka i Ungern, såsom krigsorsak förebärande Österrikes ständigt fientliga sinnelag och dess hot att i det stambefryndade landet utrota den protestantiska läran. B. framryckte ända till Wien, som han dock ej kunde belägra på grund af brist på proviant och ammunition och sin underbefälhafvare Georg Rákoczys nederlag i Ungern. Han var emellertid herre öfver detta land, där hans anhängare öfverallt bragtes till makten, och konung Ferdinand afsattes. Efter att först ha regerat såsom "furste af Ungern med kunglig myndighet", blef han 1620 på en allmän landtdag i Neusohl vald till konung. Under ständiga framgångar fortsatte B. i förbund med Böhmens olycklige protestanter kampen mot kejsaren till 1622. Genom freden i Nikolsburg afsade han sig då Ungerns krona mot erhållande af riksfurstlig värdighet, två mindre tyska hertigdömen och en del af Ungern. Ett nytt krig med kejsaren slutades genom freden i Wien 1624 på liknande villkor. B :s sträfvan att vinna en österrikisk prinsessas hand misslyckades och föranledde hans förmälning med Katarina af Brandenburg, hvarigenom han blef svåger till Gustaf II Adolf. Han slöt sig nu ännu mer till kejsarens fiender och ingick förbund med England, Nederländerna och Danmark (1625), men Kristian IV :s nederlag vid Lutter am Barenberge grusade hans planer och förmådde honom att än en gång sluta fred med Österrike (1626). Snart därefter uppgjorde han emellertid en vidlyftig anfallskombination mot Österrike, enligt hvilken bl. a. Gustaf Adolf skulle försonas med Polen för att få fria händer mot kejsaren, som äfven skulle få turkarna i ryggen. Samtidigt hyste han själf planer på polska kronan, då döden gjorde slut på hans oroliga bana. B. har blifvit mycket olika bedömd af sina landsmän, hvilka i honom se än den fosterlandsälskande föregångsmannen, än den listige intrigmakaren. Han var i alla fall en af de märkligaste personerna i 1600-talets början. Skarpsinnig och listig, förenade han med glödande patriotism en okuflig ärelystnad och var i sitt enskilda lif en trofast vän och angenäm sällskapsmänniska. Hans bildning var god, och hans mottaglighet för upphöjda idéer vitsordas af hans bevarade bref. Han var dock föga samvetsöm, när det gällde politiska fördelar. 1902 lät kejsar Frans Josef resa en staty af honom i Budapest. Litt.: "Acta et documenta Gabr. Bethlen" (utg. af Gindely 1890) och Gindely, "Bethlen Gábor und sein hof" (1890). 2.

Stefan B. af Iktár

, den förres broder, var en kort tid furste i Siebenbürgen efter Gábor B:s gemål, men måste 1630 öfverlämna regeringen åt Georg I Rákoczy, hvarefter han drog sig tillbaka till privatlifvet. 3.

Johan B. af B

., siebenbürgisk kansler, f. 1613, d. 1680, är författare till det betydande historiska arbetet Rerum transsilvanicarum libri IV, continentes res gestas principum ejusdem ab anno 1629 ad annum 1663 (1663; fortsatt efter B:s handskrift till 1674 af Horányi, 1783). 4.

Wolfgang B. af B.

, siebenbürgisk kansler, f. 1640, d. 1679, skref en tillförlitlig framställning af Siebenbürgens historia 1526--1609 på latin, Historia de rebus transsilvanicis (utg. af Benkö 1782--95). 5.

Nikolaus B. af B.

, son till Johan B., siebenbürgisk kansler, f. 1642, d. 1716, var en för sin tid synnerligen bildad man och ledde underhandlingarna med kejsaren vid Siebenbürgens öfvergång under österrikiskt välde 1687. Härvid ådrog han sig åtskilliga siebenbürgiska magnaters hat. På grund af utopiska statsläror blef han 1704 af den kejserlige ståthållaren dömd till fästning, hvarifrån han utsläpptes först 1713. Han lefde sedan under statsuppsikt i Wien. Han författade Mémoires historiques contenant l'histoire des derniers troubles de Transsylvanie (utg. 1736). 6.

Andreas B. af B.

, grefve, ungersk statsman, f. 1849, d. 1898, studerade nationalekonomi vid universitetet i Budapest. Efter vidlyftiga utrikesresor valdes han 1873 till ungersk deputerad och blef 1882 utnämnd till öfvergespan (ung. fö-ispán) i komitatet Brassó. 1886 tillförordnad öfvergespan i komitatet Szeben, inlade han stor förtjänst på de därstädes talrike sachsarnas försoning med ungerska kronan. 1890 inträdde han som åkerbruksminister i kabinettet Szapáry och behöll sin post äfven under Vekerles ministär, men afgick 1894 och tog sedan ingen större andel i politiken. E. A--t. Bethmann