Stefan,

Joseph

, österrikisk fysiker, f. 1835 i S:t Peter i Kärnten, d. 1893 i Wien, blef 1863 professor i fysik i Wien och 1866 tillika direktor vid det fysikaliska institutet där. S. gjorde viktiga undersökningar rörande ljusets Interferens och dubbelbrytning samt polarisationsplanets vridning i kvarts, om ljudets fortplantningshastighet i gaser och i fasta kroppar, om vätskors afdunstning och salters 1159 Stef anas-Stefansson 1160 lösning i vatten, om gasernas diffusion och värmeledningsförmåga, hvarvid han på experimentell väg bekräftade den moderna gasteorien, samt lagarna för de elektrodynamiska företeelserna och induk-tionen. Af grundläggande betydelse äro S:s undersökningar om lösta kroppars diffusion i vätskor och den af S. funna Stefans (Stefan-Bolz-m a n n s) lag (se därom Strålning), enligt hvilken den totala energistrålningen från en svart kropp är proportionell mot fjärde potensen af dess absoluta temperatur, d. v. s. temperaturen räknad från -273° C. (se Fysik, sp. 157, och L u m m e r, 0.). S. A-s. Stefanas var tillika med sitt husfolk den förste hedning, som Paulus säger sig ha omvändt och döpt i Korint, och aposteln ger dem det vittnesbördet, att de "hängifvit sig åt de heligas tjänst';. Då Paulus affattade l Kor., befann sig S. jämte ett par andra som församlingens sändebud hos honom (l Kor. 1: 16; 16: 15 ff.). E. S-c. Stefan-Bolzmanns lag, fys. Se Strålning. Stefani(a), försvenskad form för Stephanie (se d. o.). Stefani sjön, Stephaniesjön. SeBasso-n a r o k. Stefanlt, miner., i små taflor rombiskt kristalliserande silfverantimonsulfid af sammansättningen Äg, SbS,, eller 5 Ag0 S, Sbo Sv A. Ung. Stefan Mali. Se Monfenegro, sp. 998. Stefano, Francesco di, målare. Se P e-sel l i.n o. Stefanometer (af grek. ste'}anos, krans, och metréirn, mäta), fys., meteor. SeStefanoskop. Stefanos [-nås]. Se M j ö l k m j ö 1. Ste'fanos frän Alexandria, östromersk matematiker och filosof under kejsar Herakleios (610 -641), var lärare vid högskolan i Konstanti-nopel, föreläste geometri, aritmetik, astronomi och musik och skref åtskilligt, bl. a. en kommentar till Aristoteles. Man har äfven uppgett S. som författare af åtskilliga apokryfiska arbeten. Jfr H. Usener, "De Stephano Alexandrino commentatio" (1880). J. C. Ste;fanos från Bysantium, grekisk geograf på 400-talet, skref under titeln Ethnica en geografisk ordbok, som tillika innehöll historiska och mytologiska uppgifter. Af densamma återstå endast två fragment och ett utdrag, verkställdt af grammati-kern Hermolaos, hvilka publicerats af Westermann (1839), Meineke (1849) m. fl. Stefanoskop [-skåp; af grek. steffanos, krans, och skopéi'n, se], fys., meteor., kallas en af Delezenne konstruerad apparat för att observera de kransar (små gårdar), som visa sig omkring solen, äfven då de till följd af solens bländande sken ej kunna ses med blotta ögat. Apparaten består af ett rör, i hvars botten befinna sig flera färgade glas, hvilka genomsläppa blott en enda f äro", t. ex. rödt eller blått, och därigenom betydligt försvaga det direkta solljuset. För att af detta instrument göra en stefanometer, d. v. s. ett medel för att mäta kransarna, behöfver man endast täcka en del af glaset med nikt. Man ser då samtidigt de kransar, som frambringas af det fina niktpulvret, och de i molnen bildade små gårdarna. Genom jämförelse mellan diametrarna i dessa bägge slag af ringar finner man förhållandet mellan vattendrop- parnas storlek i molnet och niktpartiklarnas dimensioner, ty ringarnas diametrar äro omvändt proportionella mot storleken af de partiklar, hvari de bildas. Men niktpartiklarnas diameter kan uppmätas med mikroskopet. Genom dylika mätningar har man funnit partiklarna i dimma i allmänhet ha större dimensioner om vintern än om sommaren. Deras diameter fann Kämtz i jan. uppgå till 0,02:5 och i juli endast till 0,oi6o mm. E. R.* Stefans kapell, äfven kalladt Stefanskyrkan, ett efter ritningar af K. Möller uppfördt, 1904 fullbordadt kapell (se fig.) inom Johannes församling (se d. o.) i Stockholm. Stefanskronan, Ungerns konungakrona. Se Krona, sp. 7. - Stefanskronans länder, Ungerska monarkien. Stefans lag, fys. Se Strålning. Stefansorden, Sankt, ungersk orden. Se Ordnar, sp. 840. Stefansson, Jon, isländsk allmogeförfattare, f. 1850, mest känd under pseudonymen p o r g i l s g j al la n d i, har utan att ha åtnjutit någon högre undervisning på egen hand utbildat sig till en af de mera betydande isländska novellisterna i vår tid, dock utan att därför uppge sin hufvud-sakliga sysselsättning: att odla sin jord. Redan hans första berättelser, Ofan ur sveitum (Uppifrån bygderna; 1892), röjde otvungen och lefvande skildringsförmåga, träffsäker, men icke elak satir och djup moralisk känsla. Bredare lagd är novellen Upp vfä fossa (Uppe vid forsarna; 1902), en trogen och åskådlig teckning af allmogelifvet i förf:s nordöstisländska hembygd, med ett inslag af olycklig kärlek och en allvarlig äktenskapskonflikt. S. visar sig här liksom -förut som en god kännare och trogen skildrare af själslifvet, särskildt slitningarna mellan plikt och känsla; men kompositionen är okonstnärlig: helhet och afslutning saknas, berättelsen gör mest intryck af brottstycke. S. har i tidskrifter utgett andra berättelser, hvaraf särskildt de båda häst-novellerna M6a-M6ra (Det torfbruna stoet) och Fölskvi (Gråskymmeln) göra djupt och starkt intryck. K. N-g. 1161 Stefansson-Steffen 1162 Stefansson, Yilhjålmur, amerikansk polar-farare, f. 3 nov. 1879 i Canada af isländska föräldrar, begaf sig sommaren 1906 till Mackenzie-flodens mynning för att sammanträffa med den Mikkelsenska expeditionen (se M i k k el sen E.), men nödgades, då denna aldrig lyckades komma så långt österut, där öfvervintra bland eskimåerna, hvarigenom han emellertid vann god kännedom om dessas språk och lefnadssätt. Med understöd af amerikanska vetenskapliga institutioner begaf han sig redan 1908 ut på en ny, fyraårig etnografisk forskningsexpedition till kontinentens nordkust, där längsta tiden till-bragtes i området kring Coronationgolfen. Där träffade han flera eskimåstammar, som aldrig varit i beröring med hvita, och hemförde från dem ett rikt material; särskild uppmärksamhet väckte hans upptäckt af jämförelsevis "blonda" eskimåer, i .hvilka han trodde sig se afkomlingar af de gamle nordborna på Grönland, en åsikt, som dock i hög grad tarfvar bevis. Sin färd har han skildrat i My lif e with the eskimås (1913). 1913 begaf sig 8. ut på en ny, vida mera omfattande expedition till samma trakter, från hvilken han ännu icke återkommit. Expeditionen hade i början stora motgångar; dess hufvudfartyg, "Karluk", dref bort med isen och krossades, och 11 af medlemmarna omkommo i samband därmed, medan de öfrige ombordvarande räddade sig till Wrangels land. S. har emellertid med största energi fortsatt arbetet; under slädfärder utforskades det hittills mycket litet kända Banks land, och en ny stor ö upptäcktes n. ö. om detta. För sommaren 1916 anskaffades ett nytt fartyg, och då senaste underrättelser afsändes (våren 1916), befann sig S. ånyo på väg norrut för arbetenas fullföljande. En annan afdelning af expeditionen återkom hösten 1916 efter att ha arbetat särskildt kring Coronationgolfen, där värdefulla naturvetenskapliga och etnografiska resultat vunnits, bl. a. rörande de "blonde" eskimåerna. O. N-d. Ste'fanus (-os), kristendomens förste martyr, var enligt Apg. 6: 5 ff. en af de af församlingen i Jerusalem utsedde 7 diakonerna. Han omtalas som "en man full af tro och helig ande" och synes ha varit verksam i synnerhet som predikare. Men efter en kort tid uppträdde män, hvilka, då de förgäfves sökte disputera "emot den visdom och den anda, hvarmed han talade", anklagade honom inför rådet för hädelser emot Mose och templet. Utan att få tid att afsluta sitt tal drefs S. därefter ut ur staden och stenades. Hans minne firas i de romerska och protestantiska kyrkorna 26 dec., i den grekiska 27 dec. S:s martyrdöd betecknar en vändpunkt i de kristnes förhållande till hedningarna. Skälet till det hastigt uppflammande hatet mot diakonen är nämligen att söka däri, att han, en föregångare till Paulus, närmade sig dennes tanke om den mosaiska lagens upp-häfvande i och med Jesus Kristus. - Se Staffansvisor. (E. S-e.) Ste'ffani, Agostino, italiensk tonsättare och diplomat, f. 25 juli 1654 i Castelfranco Veneto, d. (på en resa) 12 febr. 1728 i Frankfurt a. M., fick som skyddsling till kurfursten af Bajern sin musikaliska utbildning af Kerll och E. Bernabei i München och Rom. blef 1674 kammarmusiker vid hofvet i München och lärde känna Lullys musik i Paris 1678-79. S. prästvigdes 1680, blef 1681 kammarmusikdirektör hos kurfursten, flyttade 1689 som hof kapellmästare till Hannover, reste 1692- 1702 i diplomatiska uppdrag för Hannovers räkning, utnämndes 1703 till geheimeråd i Düsseldorf, adlades samt blef 1706 titulärbiskop och 1709 apostolisk vikarie för Nord-Tyskland. - Grundligt bildad och älskvärd till väsendet, hade S. framgångar i diplomatiska värf. Som tonsättare var han en af sin tids utmärktaste. I flera operor förenade han den venezianska och den franska skolans företräden och ansågs ouppnådd såväl i det elegiska och det tragiska som i den instrumentala tekniken. Hans tidigaste opera, Marco Aurelio (1681), följdes af ett tjugutal, bl. a. Servio Tullio (1686), Alarico (1687; nyutg. af H. Riemann), Niobe (1688), Enrico Leone (1689), Arminio (1707) och Tassilone (1709). Högst nådde han i sina kammarduetter, som genom konstrik kanonisk form och innerligt uttrycksfull melodi utgöra mönsterverk af italiensk sång (16 af dem äro utg. i "Denkmäler der tonkunst in Bayern", 1905, jämte biografi öfver S. af A. Einstein). Genialiskt är äfven hans Stabat mäter. Han komponerade dessutom trestämmiga motetter, andliga kantater, madrigaler, sonater m. m. Efter biskopsutnämningen signerade han sina tonverk med sin sekreterare G. Pivas namn. Den unge Handel rönte ansenlig påverkan af S. och fick 1710 öfvertaga hans kapellmästarplats i Hannover. S. uppträdde äfven som musikskriftställare, med ett försvar för tonkonstens värde. E. F-t. Steffen, Linus Rikard, litteraturhistoriker och skolman, f. 30 nov. 1862 i Sunne, Värmland, student i Uppsala 1882, filos, licentiat där 1893, disputerade 1898 för graden med af handlingen Enstrofig nordisk folklyrik i jämförande framställning och var 1898-1900 docent i litteraturhistoria vid Uppsala universitet. 1900 utnämndes han till lektor i modersmålet och filosofi i Örebro och förordnades 1906 till rektor för högre allmänna läroverket i Visby. S. har författat Våra första reformationsskrifter och deras författare (i "Samlaren", 1893), Anteckningar till Bellmansdiktens historia (ibid., 1895 och 1896), Romanska småkyrkor i Östersjöländerna (i "Bidrag till vår odlings häfder", 1901), Kort lärobok i psykologi (tills, med Ernst Carlson, 1895; 2:a uppl. 1896), Svensk litteraturhistoria (1904; 4:e uppl. 1917 af såväl den ill. som den oill. editionen; förk. uppl. 1910, 3:e uppl. 1916) och Bellman och hans diktning (1908) samt uppsatser i tidskrifter. Af hans utgifningsarbeten kunna nämnas "Outgifna dikter af Bellman" (1895), "Norska stev" (1899), "Svenska sågböcker" (1902), "Ferieläsning i svensk litteratur" (tills, med H. Hernlund, 1896), "Isländsk och fornsvensk litteratur i urval och öfversättning" (1905; 2:a uppl. 1909), "Översikt av svenska litteraturen" (5 bd, 1906-08; 2:a uppl. 1916 ff.). "Den heliga Birgittas uppenbarelser i urval och öfversättning" (1909; öfv. till höll. 1914), "Englands litteratur i historisk framställning" (1912) och en vetenskaplig Bellmansupplaga (1916 ff.). Steffen, Gustaf Fredrik, nationalekonom och sociolog, högskollärare, författare, f. 4 maj 1864 i Stockholm, blef student där 1883, studerade 1883--85 kemi och mineralogi i Aachen och vid Bergsakademien i Berlin, där han var anställd som assistent 1885--87, studerade samtidigt äfven nationalekonomi vid Berlins universitet. Han var korrespondent till skandinaviska tidningar (bl. a. "Göteborgs handels- och sjöfartstidn.") i London 1887--97 och i Italien 1897--1932. Under tiden studerade han med anslag af Lorénska stiftelsen från 1890 de engelska arbetarförhållandena m. m. och höll populära föreläsningar i ämnet i England 1892--96 samt bearbetade materialet vetenskapligt under universitetsvistelser i München och Rostock 1900--02, där han utnämndes till filos. doktor 1902. S. blef s. å. t. f. och 1903 ord. professor i nationalekonomi och sociologi vid Göteborgs högskola. 1914 erbjöds honom professur i engelska samhällsförhållanden vid universitetet i Berlin. S. invaldes 1910 af Stockholms läns landsting i Första kammaren, där han representerade länet till 1916 och var en uppmärksammad talare. Han var led. af 1912 års bostadskommitté och är sedan 1913 led. af Sociala rådet. S:s journalistiska skriftställarverksamhet tilldrog sig på 1890-talet stor uppmärksamhet. Bland hans samhällsvetenskapliga skrifter i populär form utmärka sig i synnerhet Sociala studier (1--7, 1905--12) genom ett med stilistiskt mästerskap återgifvet rikt idéinnehåll; han företräder i dem den socialpolitiska riktning, som haft sina främsta representanter i Tyskland (se

Katedersocialister

) och som i våra dagar synes vinna ett visst inflytande i den socialdemokratiska politiken från engelska utgångspunkter (se

Revisionism

): socialism som växande ingrediens i en ekonomisk samhällsordning, hvilken i öfrigt förblir ett slags legalt reglerad privatkapitalism, en inkomstfördelning med stora skillnader mellan inkomstklasserna, men samhällelig garanti för lefnadsminima samt på basis af denna allmänna sociala lefnadsstandard full individuell frihet att utveckla olika personlig förmåga och njuta frukterna af dess ekonomiska resultat, särskildt full frihet för all lojal enskild företagarverksamhet. Med detta program inträdde S. 1910 i Sveriges socialdemokratiska parti och mottogs som den främste intellektuelle representanten för dess åskådningar, men misstänkt för deltagande i den s. k. aktivistagitationen (för uppslutning på Tysklands sida i Världskriget), uteslöts han 1915 ur detsamma. Sociologiens metoder, uppgifter och system ha under det sista årtiondet utgjort hufvudföremålet för S:s vetenskapliga forskning, och han har därvid med utgångspunkter i Bergsons filosofi anslutit sig till den psykologiska skolan. I strid mot den materialistiska historieuppfattningen, som han gjort till föremål för omfattande undersökning och kritik, ser han i samhällslifvets yttre materiella förutsättningar hinder och verktyg, som människoanden bekämpar och använder i sin sträfvan att uppbygga en allt högre samhällskultur, hvars ursprung och utveckling sålunda äro ideella. Hans vetenskapliga produktion har vunnit stort erkännande, i synnerhet i Tyskland, hvars kultur han äfven förhärligat i stridsskrifter mot det imperialistiska England. -- Skrifter utom ofvan nämnda, "Sociala studier", Den industriella arbetarfrågan (1889), Färgernas betydelse i djur- och växtvärlden (1890), Normalarbetsdagen (1891), samtliga i "Verdandis småskrifter", Från det moderna England (1893; tysk uppl. 1895), Brittiska ströftåg (1895; tysk uppl. 1896), Studier öfver lönsystemets historia i England (2 dlr, 1895, 1899; i Lorénska stiftelsens skrifter, 16), England som världsmakt och kulturstat (1898; tysk uppl. 1899), Lönarbetaren och samhället (1900), omarbet. på ty.: Geschichte der englischen lohnarbeiter, I 1250--1760 (1901), II 1760--1830 (1904), III 1830--1890 (1905), Ueber die kaufkraft erwachsener männlicher arbeiter in England 1760--1830 (doktorsafh. 1902), England och demokratismen (1909; tysk bearbetning 1911), Lagstiftningen om smärre jordbruk och jordlotter i England, Skottland och Irland (1909; emigrationsutredningen), Utvandringen och de ekonomiska konjunkturerna i Sverige och Italien (1909; därst.), Lebensbedingungen moderner kultur (1909), Das problem der demokratie (1912), Samhällets kamp mot fattigdomen. I. Den lagstadgade minimilönen (1913), Sociologien, dess föremål och problemer (1907; tre uppl.), Sociologi (I--IV, 1910--11), Der weg zu sozialer erkenntniss (1911), Die grundlagen der soziologie (1912), Die irrwege sozialer erkenntniss (1913), Den materialistiska samhällsuppfattningens historia före Karl Marx (1914), Marx och materialismen (s. å.), Krig och kultur (4 dlr, 1914--17, d. 1 i 3:e uppl. 1915; flera tyska uppl.). S. är led. af Vet. o. vitt. samh. i Göteborg (1904). E. F. K. S--n. Steffens