Franska Ekvatorial-Afrika (fr. Afrique équatoriale française), sedan 1910 benämning på ett franskt område i Afrika, beläget mellan 19° n. br. och 5° s. br., från Kongos mynning till Tripolitanien, och mellan Egypten, i ö., och Atlanten, i v., ungefärligen motsvarande Franska Kongo. Dess indelning och befolkning (1921) framgå af följande tabell (efter "Annuaire général de la France et de l'étranger" 1923):

Befolkning	Kolonier	Areal kvkm.	Hvita	Total	På 1 kvkm.	Gabun (fr. Gabon)	274,870	623	389,401	1,4	Mellersta Kongo (fr. Moyen-Congo)	240,000	769	581,912	2,3	Ubangi-Schari (fr. Oubangui-Chari)	493,000	261	607,905	1,3	Tsad (fr. Tchad)	1,248,000	279	1,271,650	0,8	Franska Ekvatorial-Afrika	2,255,870	1,932	2,850,868	1,1

Om F:s naturförhållanden och befolkningens sammansättning se

Franska Kongo

. -- Förvaltningen organiserades genom ett dekret 15 jan. 1910, enligt hvilket en generalguvernör står i spetsen för densamma med guvernörer (lieutenants-gouverneurs) under honom för hvarje koloni och med ett råd (conseil de gouvernement) samt ett permanent utskott af detta vid sin sida. Kolonierna äro delade i civila och militära kretsar och dessa i sin tur i mindreförvaltningsområden, som styras af civila administratörer eller officerare. Inom F. bilda dessutom Libreville, Brazzaville (hufvudstad), Bangui och Fort-Lamy egna kommuner. Rättskipningen handhas af en appellationsdomstol i Brazzaville, domstolar i 1:a instans där, i Bangui och i Libreville samt fredsdomstolar i Cap Lopez, Loango, Madingou, N'Djolé och Ouesso. Dessutom finnas provinsdomstolar och kretsdomstolar. Genom en förordning 4 april 1911 inrättades folkskolor för kretsarna (94 st. med omkr. 3,000 lärj. 1916) och kommunerna, de senare för utbildning af lärare samt tjänstemän för handel och förvaltning, samt 3 tekniska skolor (i Brazzaville, Libreville och Bangui). De katolska missionsskolorna hade omkr. 4,400 lärj. (1916). En apostolisk vikarie residerar i Brazzaville. -- Den allmänna budgeten uppgick till 7,6 mill. frcs, Gabuns till 3,3 mill., Mellersta Kongos till 3,9 mill., Ubangi-Scharis till 3,4 mill. och Tsads till 3,1 mill. frcs (1920). Till den allmänna budgeten, 9,36 mill. frcs, fick Frankrike släppa till 4 mill. frcs (1922). Koloniens utrikeshandel nedgick perioden 1911--20 från 47,04 mill. frcs (17,9 mill. import, 29,1 mill. export) 1911 till 32,3 mill. (8,8 mill. import, 23,5 mill. export) 1920. Viktiga hamnar utom Libreville äro nu Cap Lopez, Loango och Nyanga, hvilka trafikeras af bolaget Chargeurs réunis i Paris. Järnväg mellan Brazzaville och Atlanten började byggas 1921. En telegraflinje förbinder nu Brazzaville och Loango, och stationer för trådlös telegrafi finnas i Brazzaville, Loango, Fort-Lamy, Mao, Ati, Abecher och Faya. F. har egen bank, Banque française de l'Afrique équatoriale, grundad 1904, med 15 mill. frcs aktiekapital, hufvudsäte i Paris och filialer i Brazzaville, Douala, Kinshasa, Lomé m. fl. platser. -- Genom fördrag med Tyskland 1905 och 1909 fick Frankrike sina anspråk i F. erkända och dess gräns mot Kamerun fastställd, och efter hårda strider med Wadai tvangs dess sultan Dudmura att underkasta sig Frankrike, okt. 1911. S. å. ingicks mellan detta och Tyskland ett fördrag, hvarigenom det senare fick området kring Kongobifloden Sanghas nedre lopp samt en smal landremsa kring Ubangis biflod Lobay (tills. omkr. 270,000 kvkm.), hvilka områden dock i början af Världskriget återtogos af fransk-engelska trupper. Litt.: Bruel, "Bibliographie des ouvrages sur l'Afrique équatoriale française" (1914) och "L'Afrique équatoriale française" (1918). E. A-t. *Franska Guinea. Se Franska Väst-Afrika. Suppl. *Franska Indien omfattar enligt senaste uppgifter 513 kvkm. med 269,579 inv. (1921). Importen uppgick 1920 till 23,58 mill. frcs och exporten till 24,55 mill. frcs. S. å. funnos i F. 36 km. järnvägar. Budgeten 1922 balanserade med 2,63 mill. rupier. E- A-t. *Franska Indo-Kina omfattar enligt senaste uppgifter 700,840 kvkm. med 19,437,840 inv., 27 på 1 kvkm., hvaraf 18,759 européer och 576,298 infödda, som icke äro franska undersåtar (1920). Budgeten balanserade 1921 med 54,878,400 piaster, och statsskulden var 403 mill. frcs 1920. Importen uppgick till 1,075,93 mill. frcs och exporten till 1,473,12 mill. frcs 1921. Antalet ankomna fartyg var 2,408 om 2,166,464 ton, hvaraf 374 om 644,263 ton franska, och antalet afgångna 2,290 om 2,066,653 ton 1919. Järnvägarnas längd var 2,249 km., inklusive 465 km. i kinesiska prov. Jünnan, hvaraf 1,204 km. tillhörde staten (1920). Telegrafen hade 432 stationer, 19,301 km. linjelängd, 35,801 km. trådlängd och 1,852,278 försändelser (1920). S. å. funnos 16 radiotelegrafstationer (bl. a. i Hanoi, Saïgon, Tourane och Kien) samt 1,310 km. telefonlinjer, fördelade på 8 stads- och 8 interurbana nät. Indo-Kinas bank har nu 72 mill. frcs kapital, hvartill komma 33,5 mill. frcs i reservfonder m. m. I Haiphong utges 2, i Hanoi 2, i Hue 1, i Pnom-penh 1 och i Saigon 3 tidningar. Undervisningsväsendet, ordnadt genom en lag 1917, omfattar ett universitet i Hanoi (stift. 1918), 4 "collèges" och 1 högre flickskola i Kochinkina, 2 "collèges" i Tonkin, 1 "collège" i Annam och 1 i Kambodja, flera tekniska och fackskolor samt (sedan 1918) Institut scientifique i Saigon, med botaniskt institut, experimentalanstalt för risodling samt flera naturvetenskapliga laboratorier. -- Ris, F:s hufvudprodukt, odlades 1920 på 3,4 mill. har och gaf i afkastning 1,72 mill. ton 1921. Af socker exporterades 6,868 ton och af bomull 4,208 ton s. å. Stora kautschuksplanteringar ha anlagts under senare åren, och 1921 exporterades 3,648 ton kautschuk, hvaraf till Frankrike 2,686 ton. Andra viktiga exportvaror från de senaste årtiondena äro bamburör, ädla trädslag, kardemumma, bensoë, rotting, solfjäderspalmer, oljeträd, kanel m. m. Boskapsstocken omfattade bl. a. 1,5 mill. nötkreatur, 1,5 mill. hjortantiloper och 2,7 mill. svin 1916. I Tonkin brytas stenkol, zink, tenn och fosfat, de sistnämnda också i Annam och Kambodja. Den på senaste tiden raskt uppblomstrande industrien omfattar bl. a. sågverk, pappersfabriker, risalkoholdestillerier, sidenfabriker, bomullsspinnerier, tändsticksfabriker, tvål- och oljefabriker samt masugn (sedan 1919, i Haiphong). Litt.: A. Cunningham, "The french in Tonkin and South China" (1902), H. Kussier och H. Brenier, "L'Indochine française" (1910), och P. Doumer, "L'Indo-Chine française" (1915). E. A-t. 'Franska Kongo. Se Franska Ek v ät o-rial-Afrika. Suppl. Franska kortleken. Se Kort, sp. 1108. 'Franska litteraturen. Under 1890-talet behärskades den franska litteraturen i stort sedt af deka-dent-symbolistiska, materialistiska, skeptiska och pessimistiska åsikter. Utländska inflytanden gjorde sig gällande med större styrka än på länge: ryska, skandinaviska, äfven engelska och italienska. Århundradet utmynnade litterärt i en fin-de-siécle-stämning, som närdes äfven af de inrepolitiska förhållandena. Den kris, som framkallades af Drey-fusprocessen (se d. o.), fick den allra största betydelse för hela det andliga lifvet i Frankrike genom att framkalla gemensamma positiva sträfvanden hos skilda grupper och personligheter bland de yngre, utan att dessa sammanslöto sig till skolor Tryckt den 6/io 23 eller ens samverkade för att uppnå vissa bestämda mål. Den pessimistiska lefnadströttheten öfv er-vanns af en ny vitalitet, skepticismen aflöstes af öfvertygelsetro och handlingskraft, och omkr. 1910 uppfattades förändringarna i det intellektuella lifvet i Frankrike allmänt som en reveil, en renaissance franfaise. De äldre, erkände författarna upphörde att vara mönster för eller påverka de yngre, af hvilka åtskilliga i stället sökte anknyta de nya diktidealen vid långt tidigare epokers åskådning. Stort inflytande har utöfvats af Bergsons intuitionsfilosofi, som ju står i skarpaste motsats mot t. ex. Eenans pyrrhonism eller den naturvetenskapligt orienterade determinismen. Religionen, framför allt naturligtvis katolicismen, har nu djupare och starkare än någon gång på de tre senaste århundradena visat sig som en inspirerande makt, kyrkan är för många af det yngre släktledet den absoluta auktoriteten, föremålet för högsta vördnad och brinnande dyrkan, i hvars tjänst deras alstring vill verka. Med nyväckt hänförelse och tro ha fosterlandskärleken och heroismen förkunnats och disciplinen förhärligats på olika områden, det sedliga likaväl som det konstnärliga. Värnplikten och hären, franska kolonialväldet och öfver hufvud viljan att häfda den franska andan trädde i förgrunden på olika sätt. Litteraturen under det senaste årtiondet har - i absolut motsats mot förhållandet under 1890-talet och fram emot 1910 - tagit en prägel af aktualitet, som ofta rent af blifvit tendens och polemik, den är i af sevärd grad social, och den vill genom ämnesval och uttryckssätt vara populär. I den af signaturen Agathon (d. v. s. Henri Massis och Alfred de Tärde) utgifna "Les jeunes gens d'aujourd'hui" (1912) skildras den nya typen af akademisk ungdom som pragma-tister, realister, aktivister, idrottsmän, hvilka af ideella syften och handlingsvilja vunnit kraft att bryta med 1890-talets moraliska apati och epi-kureiska intellektualism. En annan fas af renässans presenteras af den protestantiske sydfransmannen Gaston Riou i "Aux écoutes de la France qui vient" (1913), som tecknar bilden af en ungdom, hvilken med återfinnandet af fosterlandskänslan och den religiösa andan förbundit en vidhjärtad internationalism och universalism. Det under naturalismen och symbolismen försummade och tillbaka-satta var för dessa unga det betydelsefulla. Bland de författare, soin stått i första ledet vid denna nyorientering inom franska litteraturen och räknas som dess banbrytare, finner man väsentligen sådana, hvilkas födelseår ligga strax före eller strax efter 1870 och som af en ibland dem, Charles Péguy (1873-1914; se denne. Suppl.), utgif-vare af "Cahiers de la quinzaine" och eldig patriot, kallats "la generation sacrifiée". Jämte honom kunna nämnas R o m a i n Rolland (se denne; f. 1866), Paul Claudel (se denne. Suppl.; f. 1868) och André Gide (se denne, äfven i Suppl.; f. 1869). Inom poesien har utvecklingen fört till en svår-öfverskådlig mängd af riktningar och "skolor", och det är ännu icke rätt möjligt att genomföra en förenkling af förskjutningarnas gång, som låter skönja hufvudströmningarna. Omkr. 1900 var det ofta märkbart, att impressionistisk verklighetsdikt förenades med symbolistiskt uttryckssätt och eterisk 35 b., S. 33 1027 Franska litteraturen 1028 sensibilitet. Panteistisk religiositet gaf åt det ringaste och hvardagligaste transcendent sublimitet. Efter 1905 har trots virrvarret af skolor en gemensam sträfvan varit uppenbar ifrån intellektualismen till metafysisk eller teosofisk idealism, som i hög grad gynnas af det ifriga sysslandet med det undermedvetna. Upplösningen af de gamla metriska formerna har varit stark, och flera bland de senaste årtiondenas ledande lyriker (t. ex. Paul Claudel, Paul Fort och André Suarés) ha ofvergett versen och uttrycka sig bäst i rytmisk prosa. I belgaren Emil e Verhaeren (1855-1916) egde den franska lyriken sitt största namn vid århundrades-skiftet; han började med en naturalistisk flamländsk diktning, skildrade sedan i symbolismens fria vers sin själs strider och slitningar och gaf lidelsefulla uttryck åt sociala kraf eller framtidsvisioner. Under 1870-talet aflägsnade sig de yngre poeterna både från "Les parnassiens", hvilkas klara, konturfasta konst syntes dem ytlig, torr och olyrisk, och från naturalisterna, hvilkas vulgaritet och jordiskhet väckte af smak. Paul Verlaine (se denne; 1844-96) återgaf dikten en utsökt musikalisk form och hyllades som en mästare, hvars okonstlade känsla, drömska fantasi och lidelsefulla bikter blefvo djupt betydelsefulla förebilder. Som en föregångare hälsades också Arthur Rimbaud (se denne; 1854-91), hvars korta - fyraåriga - ungdomsförfattarskap alltjämt fortsätter att öfva starkt inflytande, medan däremot S t é-phane Mallarmé (se denne; 1842-98), jämte Verlaine riktningens höfding, synes ännu mer ha haft sin ledande personlighet än sin symboliska, musikaliskt visuella diktning att tacka för sin ställning. De tidigt bortgångne T r i s t a n C o r b i é r e (1845-75) och Jules Laforgue (se denne; 1860-87) tillhörde också föregångarna. Doktrinärt utvecklades tendenserna af René Ghil (se denne; f. 1862). Efter den hastigt af-somnade tidskriften "Le décadent" (31 nr, 1886) kallades anhängarna först "dekadenter" (se d. o.), ett namn, som snart fick vika för "symbolister" (jfr Symbolism). Alltifrån början täckte dessa benämningar ganska skilda sträfvanden, och de tidskrifter, som voro deras organ, såsom "La plume" (1889-1904) eller den med vidsträcktare syften redigerade "Mercure de France", fingo därför ett ganska eklektiskt innehåll. Splittringen vardt emellertid allt starkare på 1890-talet. Greken Jean Moréas (se denne; 1856-1910), som 1891 ryckte fram till en af ledarplatserna, grundlade strax därpå en heretisk skola, Técole romane, och öfvergick småningom till klassicism, en utveckling, som vardt förebildlig för flera. Charles Maurras (f. 1868) följde först Moréas, har skildrat provinsen och är nu en af monarkismens banerförare. Fernand Gregh (se denne; f. 1873) grundlade 1902 "humanismen" med ett program, där social känsla och Plejadens traditioner proklamerades; bland dem, som följde honom, var den senare berömde H. B a r b u s s e (se denne. Suppl.). Andra riktningar, som särskilde sig i skolor, voro t. ex. verslibrismen (Gustave Kahn, F. Vi elé-Grif f in, se dessa), instrumentismen, jammismen (Fr. Jammes, se denne, grefvinnan Anne Mathieu de Noailles), integralis-men, impulsionismen (Florian-Parmen- tier), sincérismen, synthétismen, subjektivismen (Han Ryner, se denne. Suppl.), naturismen (Saint Georges de Bouhélier, se denne. Suppl.), unanimismen (Jules Romains, Georges Duhamel, se dessa. Suppl.), druidismen, simultanéismen och dynamismen och ytterligare ett trettiotal mer eller mindre efemära grupper. Längst aflägsnade från de traditionella franska diktformerna stå futurismen (se d. o. Suppl.), kubismen (se d. o. Suppl.) och dadaismen (se d. o. Suppl.), hvilkas början dagteck-nas 1909 och bland hvilkas företrädare kunna nämnas F. T. Marinetti och Jean Cocteau (f. 1891). Bland de f. n. högst uppskattade lyrikerna må vidare nämnas Paul Valéry (se denne. Suppl.), en modern klassicist. - Romanen och novellen äro naturligtvis alltjämt den mest odlade och af allmänheten mest uppskattade vitterhetsarten. Den naturalistiska romanen, som hvars mest programmatiska företrädare Zola och bröderna Goncourt (se dessa) utöfvade det största inflytandet, rönte redan efter Zolas "La terre" (1887) mothugg af yngre författare, bland hvilka É. Röd (se denne) gjorde sig särskildt bemärkt genom sin psykologiska analys och sin moralism. Naturalismens tekniska vinningar ha likväl bildat en grundval för de flesta nya skolorna fram emot nuet. Släkt med naturalismen är den sociala romanen, som mottog impulser särskildt af den ryska litteraturen och som ofta förband sympati och solidaritet, humor eller drömmeri med skildringar af nöd och samhälleliga missförhållanden; atmosfären, författarens egen ställning till problemen och människorna äro ej naturalismens hos t. ex. Charles Louis Philippe (se denne). Med utomordentlig styrka har en rörelse, regionalismen, under de senaste årtiondena visat intresse för olika provinser, deras egendomligheter och befolkningar, och Parisböckerna ha varit vida mindre enrådande än vanligen. Nämnas må R. Bazin (se denne), H. Bordeaux (se denne. Suppl.), Savojens trogne skildrare, R. U. A. T. Boylesve (se denne. Suppl.), belgierna A. L. C. Lemonnier (se denne) och G. E e k h o u d (se denne. Suppl.), bröderna T h ar au d (se d. o. Suppl.), som ta motiv från Li-mousin, E. L e R o y (från Périgord), A l p h o n s e de Chateaubriant (Poitou) och Gaston Ché-rau. Lothringen och dess folk ha i Maurice Barres sin mäktige förespråkare, som för öfrigt genom sin politiska verksamhet knutit litteratur och politik tillsammans. Äfven den koloniala vitterheten har gjort sig bemärkt genom bl. a. L. M. E. Bertrand (se denne. Suppl.), Eli sa a Rhalss och E. Nolly, som skildra Nord-Afrika, L. Hemön (se denne. Suppl.) fransk kanadensare, H. Daguerches Indo-Kina m. fl. Liflig är äfven den exotiska litteraturen, som nu aflägs-nat sig långt från Pierre Lotis erotiska reseskisser, med bl. a. M y r i a m H a r r y (se denna), skildra-rinna af Jerusalem, J u di t h Gautier (se Gautier 2), som till stor del valt ämnen från Japan och Kina, och Victor Segalen (1878 -1919), hvars verk förflytta oss än till Tahiti, än till Kina, som uppmärksammade moderna tolkare af främmande folk. Den historiska romanen har med enstaka undantag intagit en mycket till-bakaskjuten plats; nämnas må Maurice Main- 1029 Franska skolan-Franska Somalilandet 1030 d ro n (se denne), Claude Farrére (se F. C. B a r g o n e. Suppl.), som i likhet med flera andra exotiker också tillhör äfventyrsförfattarna, bland hvilka Pierre Benoit (se denne. Suppl.) f. n. är ojämförligt mest populär. Artistiskt raffinemang och psykologisk analys äro rikt företrädda bland samtidsskildrarna, af hvilka de fleste äro eklektiska, visa intryck från olika riktningar, såsom Henri de Régnier, Pierre Mille (se denne. Suppl.), Paul Adam (1862-1920; se denne), Abel H e r m a n t (se denne), Édouard E s t a u n i é eller modeförfattarna Marcel Prévost (se denne) och Paul Hervieu (se denne). Den af Paul Bourget inledda psykologismen är i en eller annan form alltjämt en af de allra viktigaste strömfårorna, och jämte den står skildringen af seder och miljöer i medelpunkten af intresset; långt mer än på 1890-talet dominerar nu undersökningen af det omedvetna. Bourget själf har blifvit öfvertygad och energisk katolik. H. Bordeaux är likaledes traditionalist och skildrar med stränghet och allvar individualismen som egoism och orättfärdighet. Den mest minutiösa bildningsroman är ånyo på modet; det mest betydande exemplet är "Jean-Christophe" af Romain Rolland, som sedan fölits af bl. a, Marcel Proust (1871-1922). Det har till och med uppstått en speciell romantyp, som skildrar barn- och uppväxtår; af dess odlare är den mest bekante Boylesve. - Bland kvinnliga romanförfattare må vidare nämnas signaturen C o-1 e 11 e (fru Henri de Jouvenel). Den af Antoine 1887 upprättade The å tre l i b r e, som först odlade naturalismen i opposition mot Scribes och Sardous modedrama, öfvergick i samklang med tidsstämningen småningom till symboliserande konst. Betydelsefull var äfven Lugné-Poes 1894 nyuppsatta teater, L'oeuvre, som gjorde propaganda för utländska dramatiker (Ibsen, Strindberg m. fl.), hvarigenom den konservativa franska scenkonsten rönte påverkan. L'oeuvre öfvergick också till en idealiserande, ibland mystisk repertoar. Af de i hufvudarbetet nämnde författarna stod E. Rostand (se denne) ensam om sin heroiska romantik. E. B r i e u x (se denne) gaf en logisk tes-dramatik, som tjänade moraliska och sociala syften, såsom tidigare Dumas d. y:s. Idédramat fick sin förnämste representant i Fr. de C ur e l (se denne). Uteslutande kärlekspsykolog, har Georges de Porto-Riche (se denne) blifvit kallad "sensualismens Racine" ; M a u r i c e D o n n a y (se denne), som likaledes väsentligen sysslar med erotiska ämnen, är en sentimental, skeptisk bulevardnatur, med samma tekniska skicklighet som Porto-Riche eller Henri Lavedan (se denne), hvars parisiskhet icke utesluter skarp samhällssatir. En modern melodram, som rör vid aktuella samhällsproblem och innefattar psykologisk dissektion, men framför allt eftersträfvar effekten, har skapats af F. H. B a t a i 11 e (se denne. Suppl.), H. L. G. Ch. Bernstein och Henri Kistemaeckers. Populära komediförfattare äro Sacha Guitry, de samarbetande de F l er s och Caillavet (se dessa. Suppl.) och Alfred Capus (se denne, äfven i Suppl.). Som en modern efterföljare till Brieux kan man anse É m i l e Fabre (se denne. Suppl.). Mot industrialismen och schablonen inom teatervärlden har det uppstått en motrörelse, som har sin härd på småscener (Théåtre du Vieux-Golom-b i e r och Grand-Guignol). Inom den litterära kritiken var Brunetiére skolbildande och inflytelserik genom sin häftiga opposition mot naturalismen och sin beundran för 1600-talet,sin stränga vetenskapliga metod och traditionalism, medan Faguet glänste som analytiker af enskilda författare och verk. Socialismen egde en skarp motståndare i Jules Lemaitre, smidig och artistisk kritiker och dramatiker. Charles Maurras bekämpade "det romantiska barbariet", som hotade intränga i det hellensk-latinska västerlandet. Sarcey motarbetade envist de utländska påverkningarna på teaterns område. Af de yngre fullföljer Pierre Lasserre Maurras' strid mot romantiken, René Doumic är närmast Bmnetiéres arfta-gare. Som förmedlare af utländska 'särskildt den ryska litteraturens) inflytanden ha Melchior de Yogiié och Teodor de Wyzewa haft stor betydelse. - Litt.: Af nyare verk kunna nämnas P. Lasserre, "Le romantisme francais" (1906), I. Babbitt, "The masters of modern french criti-cism" (1912), Leo Claretie, "Histoire de la lit-térature fran^aise" (5 bd, 2:a uppl. s. å..), R. Doumic, "Histoire de la littérature fran9aise" (13:e uppl. 1913), Le Goffic, "La littårature francaise au XIX:esiécle" (1914), Florian-Parmentier, "Histoire contemporaine des lettres franFranska skolan