Nero (

Lucius Domitius

), romersk kejsare, f. 37, var son af Cnejus Domitius Ahenobarbus och Germanicus' dotter, den lättfärdiga Agrippina d. y., samt systerson till kejsar Caligula. Hans fader skall ha vid hans födelse yttrat, att ett barn af en fader sådan som han och en moder sådan som Agrippina blott kunde bli till fördärf för samhället. Utgången gaf honom rätt. Af naturen var N. emellertid utrustad med rätt goda gåfvor; hans fallenhet låg särskildt åt de af de strängare romarna föraktade färdigheterna dans, sång och i allmänhet åt de sköna konsterna. Hans uppfattning blef också fullständigt estetisk; någon tankestyrka och något verkligt sinne för rätt och orätt, godt och ondt funnos icke hos honom. Kejsar Nero, efter en antik marmorbyst i Louvre, Paris. Under sin tidigaste barndom uppfostrades N. i sin fasters, Domitia Lepidas, hus, ett ingalunda godt hem, allraminst för den däri ovälkomne brorsonen. Sedan modern återkommit från sin förvisning, fick han till uppfostrare en, som det säges, mycket dålig man vid namn Anicetus. När så Agrippina år 49 blef gift med kejsar Claudius, anförtroddes ledningen af N:s uppfostran åt filosofen Seneca. Dennes snille och i välklingande fraser klädda filosofiska läror kunde icke utöfva ett genomgripande och varaktigt inflytande på en natur sådan som N:s, allrahelst som denne måste komma underfund med, att Seneca icke lefde alldeles så, som han lärde. Hans lärare i krigiska idrotter, pretorianprefekten Burrus, var åter alltför kärf att kunna vinna lärjungens förtroende. Agrippinas hela syfte var att skaffa sin son makten med uteslutande af Claudius' son i ett föregående gifte, Britannicus. Hon använde härtill all sin förförelsekonst och sitt välde öfver sin svage man, som också förmåddes att adoptera N. Det dröjde ej länge, förrän Claudius dog, och man trodde allmänt, att Agrippina röjt honom ur vägen genom gift (54 e. Kr.). Redan vid sekularfesten år 47 hade N. i cirkus vid gossleken "Troja" i hög grad ådragit sig folkets uppmärksamhet och bifall genom sitt intagande yttre och sin skicklighet i leken. De handklappningar, som då egnades den tioårige gossen, måste ha gjort ett djupt intryck på dennes åt det konstnärliga riktade natur och bidragit att utveckla den inneboende fåfängan. Vid sitt uppstigande på tronen, år 54, mottogs den 17-årige ynglingen af allmänna välönskningar och de bästa förhoppningar. I början rättfärdigade N. folkets förväntan. Under de första fem åren af sin regeringstid (lat. quinquennium neronianum) skötte han sig förträffligt, visade aktning för senaten och lät sina lärare, Seneca och Burrus, leda ärendena. Riket styrdes också väl, och allt lofvade godt. Endast Agrippina vållade svårigheter. Hon ville nämligen behärska sin son och genom honom riket, men de kloke rådgifvarna omintetgjorde hennes inflytande. N. började känna sig besvärad af moderns härsklystnad, och då denna skarpt tillrättavisade honom för hans älskogshandel med en frigifven, Acte, blef förhållandet spändt. Agrippina påstås ha hotat honom med Britannicus, hvilket åter skall ha haft till följd, att N. lät förgifta denne (år 55). Berättelsen härom kan dock ej anses till fullo styrkt. Britannicus synes ha lidit af fallandesot. Mot slutet af år 58 gjorde N. bekantskap med en skön, men lättsinnig kvinna, Poppæa Sabina. Denna ville med all makt bli kejsarinna och uppeggade honom mot modern. Slutligen lät N. förleda sig att röja Agrippina ur vägen (59), och, då hon var död, utspriddes, att hon stämplat mot kejsarens lif. Hela Rom firade nu kejsarens räddning; folk och senat täflade att med lågt smicker hylla modermördaren. Plågad af samvetskval, sökte N. tröst i nöjen och njutningar. Framför allt älskade han att uppträda som konstnär, i sång, flöjt- och citterspel, samt som kappkörare i cirkus. Till en tid lyckades hans rådgifvare afhålla honom från att låta se sig offentligt, men han uppträdde på palatsets enskilda teater. Han synes icke ha saknat virtuositet, men ville gälla för mer, än hvad han var, och hans önskan vann naturligtvis näring af det ymniga bifall, som slösades på kejsaren-konstnären. Huruvida han haft någon afsikt att tända ett konstens lif i Rom och så hellenisera den romerska världen må lämnas därhän; hans eget tycke torde ha spelat största rollen. Visst är, att de bättre romarna kände förakt och vämjelse, då han lät se sig offentligt samt förmådde senatorer och riddare att likaledes uppträda på skådebanan inför allas ögon. N. blef till sin olycka bekant med en vällustig bof, vid namn Tigellinus, hvilken snart icke endast tjänstgjorde som ett slags ceremonimästare för nöjena vid hofvet, utan ock bemäktigade sig väldet öfver kejsaren i statsangelägenheter samt ingaf honom misstankar om stämplingar mot hans lif och krona. Den forna mildheten var nu förbi, och majestätsbrottmålen började åter komma till heders. År 62 dog Burrus - man har påstått af gift, hvilket dock är obestyrkt -, och Seneca blef aflägsnad. Poppæa och Tigellinus, numera chef för lifvakten, härskade. N. förleddes att förskjuta och döda sin ädla maka Octavia, Claudius' dotter, hvarefter han förmälde sig med Poppæa. Hon skänkte honom en dotter, och N. var nu öfverlycklig; men hans sällhetsrus blef kort, ty barnet dog efter 4 månader. Därefter störtade han sig i en hvirfvel af nöjen och utsväfningar utan all sans och måtta. Kom så den grufliga eldsvåda, som år 64 ödelade en stor del af Rom. Ryktet påstod, att N. själf låtit anlägga den för att se "Trojas brand" och att han i en citterspelares dräkt deklamerat ett kväde om Ilions fall. Sedermera skall han, för att afleda misstankarna från sig, ha beskyllt de kristne för mordbrand och låtit på det grymmaste sätt taga dem af daga. Men en opartisk granskning ger vid handen, att ytterst ringa sannolikhet finnes för, att N. skulle ha förorsakat en eldsvåda, i hvilken så många härliga konstskatter gingo förlorade, bl. a. det af honom uppbyggda s. k. "genomgångshuset". Misstanken mot de kristne torde ha blifvit väckt hos allmänheten. Efter branden återuppbyggdes den förut trånga och oregelbundna staden på ett mera ändamålsenligt sätt. N. lät då bygga det berömda Domus aurea (gyllene huset), innefattande ett storartadt palats i förening med en vidsträckt park, som inneslöt ängar, vingårdar, dammar, djurgård och villor. Anläggningen sträckte sig från den palatinska höjden till den eskvilinska. År 65 anstiftades en sammansvärjning, åsyftande att sätta C. Piso på tronen. Den hade så när lyckats, men i sista stunden röjdes planen, och nu rasade förföljelsen mot både skyldiga och oskyldiga. Bland andra måste den gamle Seneca ge sig döden. Efter den tiden utvecklade sig kejsarens onda böjelser ännu våldsammare. Offrens antal blef allt större. Ingen var säker. Kejsarens ursinniga håg för konstnärligt uppträdande tillväxte. Vid den andra neronska femårsfesten lät han formligen inskrifva sig bland citterspelarna och uppträdde inför det romerska folket i teatern, alldeles som en vanlig konstnär, med knäböjning för publiken. År 66 företog han en konstresa till Grekland, i hvars städer han vann det ena priset efter det andra - ända till 1,800. Han åtföljdes därvid af ett helt hof, i hvars krets han firade de vildaste orgier och på det skamligaste fläckade sin kejsarvärdighet, under det han lät döda Domitius Corbulo, den store segraren i armeniska kriget. Genom ett sådant lif hade han ock fördärfvat sitt utseende, och konstverk från hans senare tid visa ett pussigt och elakt drinkaransikte. Knappt återkommen till Rom (68), där han höll ett storartadt triumftåg för att fira sina konstsegrar, nåddes han ändtligen af hämnden. Ett uppror hade utbrutit i Gallien, och i samband därmed hade ståthållaren i Spanien, Galba, låtit utropa sig till kejsare. N. tappade all besinning vid de många olycksbudskap, som kommo till Rom, och snart öfvergåfvo honom både senat och pretorianer (se d. o.). Under en hemsk ovädersnatt (9 juni 68) flydde han med några få frigifna till en villa, där han med hjälp af sin trogne frigifne Epafroditos gaf sig döden, gråtande och under orden "hvilken konstnär dör icke i mig!" Den trogna Acte begrof honom i Domitiernas graf på Monte Pincio. Märkligast är, att mängden i Rom saknade honom efter döden. Hans frikostighet torde icke ha varit den enda anledningen till massans ynnest; den synes ha på sitt sätt älskat den från början så lefvande och huldrike fursten, hvars fel dessutom voro massans egna och hvilken f. ö. var värst mot de store. Hans graf pryddes länge med friska kransar; hans störtade bildstoder återupprestes i hemlighet. Många trodde, att N. icke var död, utan skulle återkomma. Tre gånger uppträdde bedragare, som begagnade sig af denna folktro, som lefde ända in på 1000-talet. Om N. som det i Uppenbarelseboken beskrifna "vilddjuret" se

Antikrist

. - N:s historia är belyst af bl. a. V. Rydberg ("Romerska dagar", 1877), norrmannen Weisse ("Tiberius og N.", 1882) och B. W. Henderson, 'The life and principate of the emperor N." (1903; recenserad af Y. Lorents i "Hist. tidskr.", bd 31, 1911). R. Tdh.* Nero antico