Mariupol, krets- och hamnstad i ryska guv. Jekaterinoslav, på norra stranden af Azovska sjön, vid floden Kalmius' mynning, genom en bibana förenad med järnvägen Charkov--Taganrog. 52,770 inv. (1900). Två gymnasier, teater. Järn- och tegelindustri. Det är näst Taganrog den förnämsta hamnstaden vid Azovska sjön och har betydlig export, i synnerhet af hvete, oljekakor, hudar, talg, järn och kol. Staden anlades 1779. (J. F. N.) MaVius, C a j u s (G a j u s), romersk härförare, f. 155 f. Kr. i byn Cereatae nära Arpinum, son af en plebejisk landtbrukarfamilj, gjorde sina krigiska lärospån i Spanien, särskildt under den yngre Scipio. Han hade icke fått någon högre bildning, men i krigstjänsten vann han lätt befordran, och hans djärfva ande dref honom snart att söka komma högre upp i samhället. Hans krigiska duglighet drog mångas blickar till honom, och så lyckades han bli folktribun för 119 f. Kr. Hans giftermål med Julia, faster till den store Julius Caesar, närmade honom till den maktegande adeln och bidrog i sin mån jämte en genom lyckliga spekulationer tryggad eko- morbyst"(Miinciien) nomisk ställning att skaffa honom preturen (för 115 f. Kr.), som han skötte med skicklighet och samvetsgrannhet. I jugurthinska kriget blef han legat (generaladjutant) åt fältherren Me-tellus och hjälpte denne först att återställa krigstukten och sodan att segra öfver den numidiaKe konungen. Under fälttåget inföll för Marius tiden att söka konsulatet. Den stolte aristokraten Me-tellus, som ej kunde tåla "den råe bonden", vägrade i början på ett hånfullt sätt att lämna honom hemlof, men måste slutligen ge med sig. I Rom uppträdde M. som hätsk motståndare till adeln och särskildt till Metellus. Adelspartiet hade vid denna tid genom sin usla styrelse förlorat förtroendet, och det blef i följd däraf ej så svårt för M., folkpartiets hopp, att vinna konsulatet (för 107 f. Kr.) jämte öfverbefälet i Numidien. M. fortsatte kriget, hvari han till kvestor hade ädlingen Sulla. Genom dennes hjälp blef det honom möjligt att slutligen få den i grund besegrade Jugurtha i sitt våld, och den olycklige konungen måste fjättrad gå genom Roms gator i det triumftåg, som M. firade l jan. 104 f. Kr. Under sin frånvaro i Afrika hade M., i strid mot häfdvunnen ordning, blifvit vald till konsul (för 104) och erhöll äfven för hvart och ett Cajus Marins, efter en f o ru romersk mar- 989 Marius-Marivaux 990 af de fyra följande åren samma befattning. Anledningen därtill var, att han ansågs vara rätte mannen att möta den nya och stora, om ock möjligen något öfverdrifna fara, som hotade Rom från de vilde cimbrernas och teutonernas sida, hvilka folk hade slagit flera romerska härar och öfversvämmat Gallien (jfr Cimbrer). Redan under sitt förra konsulat hade M. ändrat sättet att rekrytera hären, i det att han uppbådat män äfven ur de lägsta folkklasserna och därigenom gjort början att förvandla krigshären från medborgerlig till yrkeshär. Hans första omsorg blef nu att återställa den till följd af nederlagen slappade krigstukten och småningom stärka soldaternas mod och krafter. Därefter slog han teutouerna vid Aquce SextiaB (Aix) 102 och cimbrerna på Raudiska fälten vid Vercellae, 101. Rom var räddadt, och M. prisades af många såsom "Roms tredje grundläggare", ställd vid sidan af Romulus och Camillus, gallernas öfvervinnare. Inom samhället rådde oro och upplösning; adelns makt var bruten, men folkpartiet kunde ej upptaga den fallna manteln. Ärelystna folkledare sträfvade att skaffa sig makt för tillfället, utan att fästa afseende vid statsförfattningens utveckling till gagn för det allmänna. Sådana voro C. Servilius Glaucia och L. Apulejus Saturninus. M., som saknade statsmannens egenskaper, inlät sig i politiska planer i förening med de nyss nämnde männen, men visade sig vacklande och måste slutligen uppoffra sina bundsförvanter åt det missnöje, som deras våldsamma tilltag hade uppväckt. M. drog sig nu för en tid tillbaka från det offentliga lifvet, där han till sist spelat en ömklig roll. Vid bundsförvant-krigets utbrott (91 f. Kr.) uppträdde han åter på skådeplatsen. I början förde han ej själfständigt befäl, men efter konsuln Rutilius' fall öfvertog han dennes samt visade sig äfven nu som en skicklig fältherre. Efter krigets slut (88) uppstodo orolig-heter i hufvudstaden. Folkpartiet började åter röra på sig. Ledare var folktribunen P. Sulpicius Ru-fus, som 88 med våldsamma medel genomdref lagar riktade mot senaten och adelspartiet. Konsul för året var Sulla. Emellan denne och M. hade alltsedan det numidiska kriget rådt ett spändt förhållande. Sulla hade fått sig anförtrodt öfverbe-fälet i kriget mot konung Mithridates och vistades 88 i Kampanien, hvarifrån han skulle afgå till Grekland och Asien. Sulpicius, som fruktade honom, genomdref, att folket fråntog honom befälet, hvilket i stället lämnades åt den därtill villige M. Men Sulla vägrade att rätta sig efter folkets beslut och tågade i spetsen för sin här mot Rom, som han utan svårighet bemäktigade sig, hvarefter han förklarade tolf medlemmar af motpartiet fågelfria, bland dem M. Denne räddade sig med flykten, men blef gripen nära Minturnae, där han dolt sig i ett träsk. En cimbrisk slaf sändes nu att döda honom i fängelset, men M. fäste på slafven sin vilda blick och ropade med tordöiisstämma: "Vågar du döda Marius?" Förskräckt flydde slafven, och sedermera hjälpte invånarna i staden M. på flykten. Han kom därifrån öfver till Afrika. Ståthållaren där, Sextilius, sände bud till honom att bege sig därifrån. Budet träffade honom vid Kartago, och han svarade endast: "Hälsa Soxtilius, att du sett Marius på Kartagos ruiner". Därefter irrade han omkring på kusten. Snart erhöll han underrättelse, att Cinna, konsul för 87, i Italien sökte omstörta Sullas verk. M. skyndade jämte några andra flyktingar öfver till Etrurien, där han samlade omknn? sig några vilda sällar, hvilkas antal småningom ökades. M. och Cinna blefvo inom kort herrar öfver hufvudstaden, där det gräsligaste skräckvälde började. M. och hans vilda skaror rasade mot de politiske motståndarna bland adeln. Han hade tillsagt, att en hvar, som icke besvarade hans hälsning, skulle dödas. De ädlaste män föllo offer för partihatet; man räknade 50 senatorer och 1,000 riddare som offer. M. blef för sjunde gången konsul (för 86). Han egde nu åter makten i sin hand och hade mättat sin hämndtörst, men i sitt inre var han söndersliten af kval. Han kunde icke undgå att finna motsatsen emellan det ärorika fordom och det vanhederliga nu, då han var anförare för fräcka banditer och förrymda slafvar. Härtill sällade sig fruktan för Sullas återkomst. Han grep då till bägaren för att finna tröst, men sjuknade snart i en häftig feber, som slutade hans lif 13 jan. 86. - Hans adoptivson, G a j u s M. d. y., var 82 konsul jämte Papirius Carbo, blef af Sulla s. å. slagen vid Sacri-portus och dödade sig i Praeneste, då denna stad gaf sig åt Sulla. R. Tdh. Ma'rius (M a yr), Simon, tysk astronom, f. 1570 i Gunzenhausen i Franken, d. 26 dec. 1624, var under Tycho Brahes sista år i Prag dennes och Keplers medhjälpare och lärjunge samt studerade under någon tid medicin i Padua och Ve-nezia. 1604 blef han hofastronom och kalenderförfattare i Ansbach. M. var en af de förste i Tyskland, som utförde astronomiska observationer med kikare. Sedan han 1609 fått en dylik från Belgien, gjorde han därmed flera märkvärdiga upptäckter. 1612 upptäckte han den stora Andromedanebulosan. S. å. offentliggjorde han sin redan 1609 gjorda upptäckt af de 4 stora Juppitersmånarna. Han invecklades därvid i en häftig strid med Galilei ang. prioriteten till denna upptäckt, som Galilei oberoende af honom gjort och publicerat 1610. M:s upptäckt är af honom närmare beskrifven i Mundus jovialis anno 1609 detectus ope perspicilli bel~ gici, h. e. quatuor Jovialium planetarum cum theoria, tum tabulce, propriis observationibus maxime fundatce, ex quibus situs illorum ad Jovem, ad quodvis tempus datum3 promptissime et facillime supputari potest (1614). B-d. Mariut. Se M a r e o t i s. Marivaudage [-våda]J. Se Marivaux. Marivaux [-va], Pierre Carlet de Chamblain de, fransk författare, f. 1688 i Paris, d. därstädes 1763, skref adertonårig sitt första drama, Le pére prudent et équitable (1706). M., som själf erhållit en föga klassisk uppfostran, tog i striden om de gamles eller de nyares företräde i vitterheten parti för de senare och anslöt sig till Fontenelle och La Motte-Houdard samt uppträdde 1717 med en föga lyckad lliade travesti. Bland hans ungdomsarbeten finnas äfven tre romaner. Först vid 32 års ålder debuterade han på teatern, med Uamour et la vérité (1720; i samarbete med Saint-Jory), en komedi, som föll igenom, och med den misslyckade tragedien Annibal (1720) samt Arle-quin poli par 1'amour, som däremot blef en stor succés. Från denna tid ända till 1746 skref han ett trettiotal komedier för Théåtre italien och Théåtre français. Dessa originella komedier buro i den grad hans egen till maner utbildade särprägel, att hans stil och ton fått sitt eget namn, marivaudage. För första gången i fransk komedi blef kärleken hufvudtemat, liksom den i tragedien med Racine hade intagit härskarplatsen. Det är dock icke den stora lidelsen, som han framställer, utan han ger en ytterst subtil analys af alla hjärtats finaste och omärkligaste känsloöfvergångar. Han målar kärlekens födelse, då den ännu är omedveten om sig själf, kämpande med egenkärleken. Han målar den som ett ömt galanteri, fullt af måttfullhet och takt och genoraträngdt af en småleende ironi. Första platsen i hans komedier tillhör kvinnorna. Han tjusar framför allt genom sin sirliga, antitesrika, elegant tillspetsade dialog, i hvilken känslofullhet och ironi på ett äkta franskt sätt äro blandade. Denna eleganta och flytande stil förfogar öfver samtalsspråkets hela liflighet och omväxling. Dessa små, graciösa komedier, hvilkas handling försiggår i en aristokratisk och pretiös skönhetsvärld, representera genom sin fina själsanalys en ny form af komedi efter Moliére. Till de bästa höra La surprise de Vamour (1722), Le jeu de Vamour et du hasard (1730), La mére confidente (1735), Le legs (1736), Les jausses confidences (1737) och L’épreuve (1740). Sedan M. förlorat sin förmögenhet på Laws aktiesvindel, blef han nödsakad att lefva af sin penna. Efter engelsk förebild utgaf han flera moraliska veckoskrifter, hvilka han dock ej länge fortsatte. Den första var "Le spec-tateur francais" efter förebild af Addisons "Spectator" (1722-23). Denna efterföljdes af "L'indigent philosophe" (1728) och "Le cabinet du philosophe" (1734). I dessa tidskrifter behandlade han i en omväxlande form af bref och berättelser den praktiska moralens frågor. — M. skref äfven romaner, men hans båda förnämsta mästerverk, La vie de Marianne (1731–41) och Le paysan parvenu (1830–36), äro ofullbordade. I dessa romaner framställer han icke som i komedierna de högre klasserna, utan borgerskapet, köpmännen och folket med skarp realism och en känslosamhet, som är besläktad med den, som något senare manifesterar sig i Richardsons romaner. Såväl den behagsjuka och sentimentala Marianne som den grofve, men hederlige bondeuppkomlingen äro trovärdigt skildrade. Äfven i romanerna återfinner man dock de subtila själsanalyserna och de moraliska reflexionerna, som alltid utgjorde M:s styrka, på bekostnad af en raskt framskridande handling. Dessa romaner beteckna ett nytt framsteg efter Lesages på spanska förebilder baserade karaktärs- och sedeskildringar hänemot den följande tidens engelska mönster. Sentimentaliteten i den franska litteraturen börjar med M. — 1742 invaldes han i Franska akademien trots Voltaires motstånd. Därefter skref han icke mycket. Han slog sig ned hos m:lle de Saint Jean och lefde på en pension, som m:me de Pompadour tilldelat honom; han dog nästan bortglömd. Hans Oeuvres complétes utgåfvos i 12 bd 1781 och i 10 bd 1825–30, Théátre complet 1877, med förord af É. Fournier, Théátre choisi af Moland 1875 och af Lesueur 1883. - Litt.: Sainte-Beuve, "Causeries de lundi", IX; J. Fleury, "M. et le marivaudage" (1881) och Larroumet, "M." (1882; 2:a uppl. 1894). J. M. Marjaniemi