Mauna Loa [mao'na lå'a]. Se

Mauna Kea

. Maund [märnd], eng. (ind. o. pers. män, af sanskr. ma, mäta), indisk handelsvikt, mycket växlande efter olika orter och varor, som brittisk-ostindisk t u 11 v i k t = 100 engelska pound troy-vikt = 822/v pd avoirdupois = 37,3 kg., medan faktorimaund är = 742/s pd avoirdupois = 33,87 kg. Se vidare Indien, sp. 516. Maunder [må^do], Edward Walter, engelsk astronom, f. 12 apr. 1851 i London, sedan 1873 anställd vid observatoriet i Greenwich, där han varit sysselsatt i synnerhet med solundersökningar. Han har deltagit i solförmörkelseexpeditioner: 1886 till Västindien, 1896 till Lappland, 1898 till Ostindien, 1900 till Algeriet, 1901 till Mauritius och 1905 till Canada. Särskildt bekanta äro hans undersökningar öfver solkoronan, solens rotation och solfläckarnas samband med de magnetiska stormarna, men han har utfört värdefulla arbeten äfven inom planet- och fixstjärnastronomien. B-d. Maunoir [månwär], Charles Jean, fransk geograf, f. 1830 i Toscana, d. 1901 i Paris, souschef vid franska krigsarkivets kartografiska afdelning, var 1867-96 generalsekreterare i geografiska sällskapets i Paris centralutskott och redigerade sällskapets "Bulletin". I denna samt i "Journal des sciences militaires" och andra facktidskrifter offentliggjorde han en mängd värdefulla uppsatser, särskildt rörande topografiens historia. Han utgaf ock "Rapports annuels sur les progrés de la géo-graphie 1867-92" (3 bd, 1895-98) och med Du-veyrier den nya följden af "Année géographique" (1878-80). _ Wbg. Ma'unu Mälmanen. Se K. M. Creutz. Maupas [måpä], Charlemagne E m i le d e, fransk politiker, f. 1818, d. 1888, tog som polisprefekt i Paris viktig del i statskuppen 1851. Han belönades med polisministersämbetet samt var, sedan detta ämbete af skaffats (juni 1853), en kort tid ambassadör i Neapel och 1860-66 prefekt i dep. Bouches-du-Rhone. 1853 utnämndes han till senator. Han utgaf Mémoires sur le second empire (1884-85). Maupassant [måpasa7], Henry René Albert Guy de, fransk författare, f. 5 aug. 1850 på slottet Miromesnil i Normandie, d. 6 juli 1893 i Auteuil, var ättling af en gammal lothringsk adelsfamilj ; modern var syster till skaldon Alfred de Poittevin. Föräldrarna skildes tidigt, och den intelligenta och litterärt intresserade modern, en barndomsväninna till Gu-stave Flaubert, ledde sonens uppfostran. Hans barndom förflöt vid Normandies kust, där M. insöp sin kärlek till naturen och lärde känna dessa normandiska typer, som han sedan så gärna skildrade. Adertonårig inträdde han 1868 i M-arinministeriet, men öfvergick 1878 till kultusministeriet. Han saknade emellertid intresse för ämbetsmannabanan. Redan tidigt vaknade hans lust för litteraturen, som närdes af moderns ungdomsminnen. Flaubert omfattade honom med en faders kärlek, kritiserade strängt hans första omogna försök, inpräntade i hans sinne sina egna konstnärliga principer, lärde honom att genom aldrig tröttnande observation söka uppfånga det förut icke iakttagna och därför nya och att återge det så, att det skildrade fenomenet skiljer sig från alla andra och blir individuellt och enastående. Framför allt afhöll han honom från att debutera för tidigt. Från midten af 70-talet meddelade dock M. under hvarjehanda pseudonymer (oftast Guy de Yalmont) smärre bitar åt tidningar och tidskrifter, och 1879 fick han uppförd en dramatisk bagatell, Histoire du vieux temps. Hans verkliga debut inföll dock först 1880 med diktsamlingen Des vers. Den har obestridligen ett originellt skaplynne och väckte uppseende kanske ej minst därför, att den hotades med ett åtal för osedlighet (hufvudsakligen på grund af dikten Le mur), som dock af styrdes genom inflytelserika vänner. M. insåg sedan själf, att hans talang låg mera för prosan, i all synnerhet sedan han samma år ut-gifvit novellen Boule de suif (i "Soirées de Medan"). Med denna novell, som utmärktes genom skarp observationsförmåga och ypperlig prosastil, slog M. igenom och intog sin plats som en a! den naturalistiska skolans förnämsta repre- 1289 Maupeou 1290 sentanter och en af den franska litteraturens största novellister. Den efterföljdes af en lång rad noveller, först publicerade i "Gil Bias" och "Echo de Paris" och sedan samlade i bokform under följande titlar: La maison Tellier (1881), Mille Fi/i (1882), Les contes de la Bécasse (1883), Clair de lune (1884), Au soleil (resebilder, s. å.), Les soeurs Rondoli (s. å.), Miss Harriett'(s. å.), Yvette (s. å.; sv. öfv. 1905), Monsieur Parent (s. å.), Contes du jour et de la nuit (1885), Contes et nouvelles (s. å.), Contes choisis (1886), La petite Roque (s. å.), Toine (s. å.), Le Horla (1887), Sur Veau (reseskildringar, 1888), Le rosier de M:me Husson (s. å.), L'héritage (s. å.), La main gauche (1889), Histoire d'une fille de jerme (s. å.), La vie errante (reseskildringar, s. å.) och Uinutile beauté (1890); efter hans död ha ytterligare publicerats Le pére Milon (1899; "Gubben Milon", s. å.), Le colporteur (1900) och Dimanches d'un bourgeois de Paris (s. å.). Till dessa novellsamlingar ansluta sig sex romaner: Une vie (1883; "Ett lif", 1884), Bel-ami (1885; "Qvinnogunst", 1885 och 1901), Mont-Oriol (1887; sv. öfv. 1895), Pierre et Jean (1888; "Pierre och Jean", s. å.), Fort comme la mört (1889; "Stark som döden", 1894 och 1910) och Notre coeur (1890; "Vårt hjerta", 1894 och 1910). För scenen skref M. vidare treaktsskåde-spelet Musotte (i samarbete med J. Normand, 1891) och La paix du ménage (uppf. på Théåtre fran-cais, 1893). M. skref äfven litterära studier, bl. a. öfver Émile Zola (1883) och Gustave Flaubert (1884). Denna oerhörda produktion fullbordades på den korta tiden af omkr. tio år. Den gjorde honom hastigt världsberömd som en äkta representant för den franska conteri, en ättling i rakt nedstigande led af de gammalfranske fabliåförfattarna, med ära uppbärande Rabelais', La Fontaines och Voltaires traditioner. M. var en kraftigt sensuell natur, en friluftsmänniska och atlet, sjudande af lifslust, säker i sin styrka, måttlöst hängifvande sig åt alla sensationer, full af känsla inför naturens skådespel, en vacker natthimmel, ett doftande fält, en solbelyst öppning i den högstammiga skogen, älskande kvinnan med en naiv, nästan animal, men på samma gång blyg lidelse. I denna öfversval-lande lifsglädje blandade sig dock alltid en viss sorgbundenhet. Han har själf tecknat sitt väsen, då han någonstädes säger, att han vissa dagar hatar allt, så att han kunde önska sig döden, andra åter känner sig glad och lycklig som ett djur. I kraft af detta'sitt lynne, hvars tendenser funno sin motsvarighet i den naturalistiska riktning, som behärskade litteraturen i det ögonblick, då M. framträdde, kom hela hans diktning att röra sig inom det sinnliga lifvets sfär, återgifvande enkla och relativt föga sammansatta själstillstånd och med förkärlek tecknande folkliga typer. Hans analys är kanske icke så djup, men hans rika begåfning öf-verskylde i viss mån denna brist genom den styrka och lysande klarhet, hvarmed han återgaf det sedda. Ingen har mästerligare än M. förstått att ge relief och betydelsefullhet åt hvardagliga ämnen. Han ser så skarpt och klart, och hans språk är så säkert och smidigt, att han i några få ord tecknar profilen af ett ansikte eller en individs karaktär, gester och hela yttre person. I början öfverläm-nade han sig kanske alltför fritt åt en viss ytlig uppsluppen och sensuell lifsglädje. Större utrymme för sina rika anlag fann han i romanerna "Une vie" och "Bel-ami", hvilka återge vissa sidor af det moderna lifvet med en rikedom på nyanser och en ironi, som blottar alla motsägelser och löjligheter i situationerna eller personernas karaktär. Och denna ironi är så öfverlägsen och så objektiv, att det förefaller, som om det vore icke författaren, utan tingen själfva, som talade. Hvad M. än skildrar, är uppfattningen så frisk, så omedelbar, så utan all sjuklighet och förkonstling, att han kan säga mycket, som skulle stöta hos andra författare. Sådant gestaltade sig M:s författarskap under de första åren af åttiotalet, men hans oerhörda produktion och hans i öfrigt våldsamma lefnadssätt bröto snart hans krafter. Plötsligen stod han, som dittills endast haft öga för det fysiska lifvet, undrande inför en ny värld, hvilken uppgått i hans inre. Ett annat ljus faller öfver företeelserna och ger en ny karaktär åt hans diktning. Intet vittnar kanske mera om omedelbarheten och styrkan i hans begåfning än den säkerhet, hvarmed han äfven tecknat dessa nya själstillstånd. I "Le Horla" se vi honom redan kämpa med de vansinnets fantom, som snart skulle omtöckna hans själslif. Tankar på ålderdomen, på döden, ett mörkt tungsinne utbreda sig allt mer och mer öfver hans skrifter. Särskildt romanerna "Fort comme la mört" och "Notre coeur" präglas af en gripande och känslofull själsfinhet, som hans tidigare skrifter knappast låtit ana. 1892 sökte han döda sig med en rakknif, då han kände, att han icke längre kunde strida mot vansinnet. I tvångströja fördes han till ett sjukhus, där han dog af paralysie générale efter 18 månaders sjukdom. Han nekade flera gånger att taga säte i franska akademien liksom att mottaga hederslegionen. I Parc Monceau i Paris har man rest ett vackert monument öfver honom af Yerlet; ett annat finnes i Eouen. Hans rykte har varit i ständigt stigande efter hans död. - Ytterligare sv. öfv. äro "Lifsbilder" (1888), "Berättelser och skisser. Med en inledning om hans författarskap af T. Hedberg" (1893) och "En duell. Efterlämnade skisser och berättelser" (1900). Se J. Lemaitre, "Les con-temporains" I, V och VI (1885, 1892, 1896), R. Doumic, "Écrivains d'aujourd'hui" (1894), G. Brändes, "Samlede skrifter", VII (1901), A. Lom-broso, "Souvenirs sur M." (1905), och Maynial, "La vie et 1'oeuvre de M." (1906). 1902 började Oeuvres complétes att utkomma. J. M. Maupeou [måpö], René Nicolas Charles Augustin de, fransk statsman, f. 25 febr. 1714, d. 29 juli 1792 på sitt gods Thuit i Normandie, var till en början led. af Parisparlamentet, där han blef förste president 1763. Det oaktadt har han egentligen blifvit ryktbar genom de tvångsåtgärder han vidtog mot de franska parlamenten, sedan han 1768 kallats att som kansler och stor-sigillbevarare efterträda sin fader, René Charles d e M. (f. 1688, d. 1775). Till en del gick han härvid i faderns fotspår. Äfven denne hade varit förste president i Parisparlamentet, men genom sin vacklande hållning under dess strider med regeringen ådragit sig sina ämbetsbröders ovilja cch af dem 1757 tvungits att taga afsked, hvarefter han, 1763 inkallad i ministären, medverkat till regeringens 1291 Maupertuis-Maura y Montaner 1292 aides) understödde försök att betvinga parlamentens opposition. Sonen gick dock vida längre. Då Parisparlamentet under en ny strid med Ludvig XV:s regering suspenderade sin verksamhet, lät han 1771 genom musketörer befalla dess medlemmar att återtaga sin tjänstgöring, och då detta ej hjälpte, af-satte han de gamle parlamentsmedlemmarna (ehuru deras ämbeten voro ärftliga) och upprättade ett nytt parlament. Då provinsparlamenten och de stora centrala ämbetsverken i Paris (Cour des comptes och Cour Parisparlamentet, fingo de undergå samma öde. M:s syfte härmed var att för alltid göra slut på den politiska opposition, genom hvilken alla dessa med en nästan suverän myndighet utrustade ämbetsverk oupphörligt beredt regeringen svårigheter. I och för sig var det också en oogentlighet, att en dylik politisk makt kunde utöfvas af ämbetsverk, men då detta i det gamla Frankrike var den enda skrankan mot konungamaktens godtycke, blefvo M:s åtgärder i högsta grad förhatliga såsom innebärande despotismens fullständiga genomförande. Att denna "statskupp" medförde åtskilliga förbättringar i rättskipningen hjälpte ej. "Maupeous parlament" rönte blott ovilja och förakt, och sedan Ludvig XVI uppstigit på tronen, störtades M. och de gamla ämbetsverken återställdes (1774). Han förblef väl fortfarande i besittning af kanslersvärdigheten, som innehades för lifstid, men sigillet och därmed ledamotskapet i regeringen fråntogos honom, och han förvistes från hofvet. - M:s reform af parlamenten betraktas som en af de viktigaste episoderna i Frankrikes inre historia under 1700-talet. Jfr J. Flammeront, "Le chancelier M. et les parlements" (1883). S. B. Maupertuis [måpärtui], fransk by, s. ö. om Poitiers. Slag 1356. Se Poitiers. Maupertuis