Reduktion (se föreg, art.), hist., återkallelse till kronan af sådana dess gods eller räntor eller rättigheter till dylika, som på ett eller annat sätt förut afsöndrats därifrån. I Sverige synes termen ha användts först under reduktionsyrkandena vid 1600-talets midt; tidigare reduktioner gingo under benämningen "räfst", "vederkännande" af gods, "revocation" m. fl. Beteckningen reduktion har emellertid också blifvit använd på indragningar till kronan af gods o. d., som ej förut varit i dess hand och alltså ej afsöndrats därifrån. De rättsgrunder, som tillämpades vid reduktionsförfarandena, voro olika. Gods o. s. v. kunde indragas, om själfva afsöndringen på ett eller annat sätt varit förknippad med något rättsstridigt förfarande vare sig från afsöndringsmottagarens sida (t. ex. då frälsemän olagligt slagit under sig skattegods, donationsbref förfalskats o. s. v.) eller från gifvarens (t. ex. att gods getts på

förbudna orter

; se d. o.). Vissa räntor kunde återtagas från en gods- eller ränteinnehafvare, om deras uppbärande af honom aldrig afsetts vid öfverlåtelsen eller ansågs ge honom oskäliga förmåner (så t. ex. om de vid ett förpantadt gods ansågos ge honom för hög ränta på lånet). Gods eller räntor kunde jämväl återtagas, om de af innehafvaren genom öfverträdelser eller försummelser af ett eller annat slag förverkats under besittningstiden. Vid de stora reduktionerna under 1600-talet framträdde slutligen också anspråk på att öfver hufvud all afsöndring utöfver gifvarens regeringstid kunde af efterträdaren återkallas, och man anförde till stöd därför stadganden ur landslagen, att konung ej egde förminska rikets ingälder för sin efterträdare, utan att denne i så fall egde återkalla det afsöndrade. Sveriges reduktionshistoria är i flera hänseenden ännu ganska outredd. Bland mera bemärkta reduktioner, försök till sådana eller såsom reduktioner betraktade räfster märkas följande: 1. Under förmyndarstyrelsen för konung

Birger Magnusson

(1290--1302) verkställdes under marsken Tyrgils Knutssons ledning en betydande inskränkning i de immunitetsrättigheter, som kyrkan under den närmaste tiden förut åtnjutit, så att vissa pålagor, från hvilka kyrkogodsen dittills varit fria, för framtiden skulle ingå till kronan. Särskildt synes detta ha gällt tillfälliga skatter, vissa böter m. m. I privilegiebref af 1304 och 1305 utsträcktes emellertid åter kyrkans frälse. 2. Såväl under

Magnus Erikssons

förmyndare som i synnerhet under hans egen regering anordnades räfster för att undersöka, om skattegods olagligt kommit under frälse, och dessa blefvo då i många fall belagda med sekvester. Redan 1330 igångsattes en sådan rannsakning, och sekvesteråtgärder äro kända från flera olika senare tillfällen samt voro i kraft ännu 1357. Åtgärderna ha riktats mot både andligt och världsligt frälse samt ha säkerligen medverkat till stormännens förbittring mot konungen. Som kontroll för vidmakthållande af kronans skatteuppbörd började under Magnus Erikssons tid kungligt tillstånd fordras för så väl frälserätt i allmänhet som rätt att köpa skattegods under frälse. 3. Äfven konung

Albrekt af Mecklenburg

vidtog åtgärder för att ordna förhållandet mellan kronans rätt och kyrkans frälse samt skall enligt ett par medeltidskrönikor jämväl återkräft gods, som adeln slagit under sig. Efter Bo Jonssons (Grip) död 1386 sökte han förskaffa sig förmynderskapet öfver dennes barn, säkerligen för att anställa rannsakning angående den oerhördt omfattande mängd gods, län och förpantningar, som Bo Jonsson efter hand förskaffat sig, men försöket ledde till den resning, som slöt med hans afsättning. 4.

Drottning Margaretas reduktion.

Enligt öfverenskommelse, som träffats vid Eriks af Pommern val och hyllning till svensk konung, förordnades på herredagen i Nyköping 1396 i hufvudsak följande. En rannsakning skulle anställas rörande de kronans gods, som fogdar och ämbetsmän haft i värjo, pant eller län, sedan konung Albrekt först inkom i riket, d. v. s. 1363. Gods och bönder, som dessa fogdar och ämbetsmän fått från kronan sedan den tiden, skulle utan lösen åter dömas under kronan och där förblifva. Hade någon nödgat en skattebonde att förpanta eller sälja sin jord, skulle också denna åter dömas under kronan och köpeskillingen inom ett år af bonden eller hans arfvingar återbetalas till den, som erlagt den, dock att lösen ej skulle ges, om jorden svikligen bekommits. Alla dessa gods skulle omedelbart beläggas med kvarstad, tills räfsteting hunnit hållas öfver hela riket. Byten mot fullt vederlag skulle däremot stå fast. Om tvisten med Bo Jonssons son träffades särskilda bestämmelser. Försäljning eller förpantning från kronan finge ej under Margaretas eller Eriks regeringstid ske utan deras samtycke. Intet frälse skulle godkännas från tiden efter 1363, som ej kunde styrkas med kungligt bref eller bevisa sig vara gammalt frälse, detta så framt ej kunglig nåd mellankom, och frälseman skulle blott få frälsa sitt eget skattegods, ej annat. Alla under ofredstiden uppbyggda fästen skulle nedrifvas, om ej konungen och drottningen önskade deras bibehållande. Kopparberget skulle, med undantag af en mindre del, höra till kronan och vissa bestämda slott och län innehas af drottningen. Några namngifna herrar skulle emellertid få behålla sina län. -- Enligt beslutet skulle räfstetingen hållas under närmaste halfåret, men faktiskt fortgingo de på vissa håll ännu 1409. Reduktionen drabbade både det världsliga frälset och kyrkan. Dess ekonomiska resultat kan ej numera beräknas, men har utan tvifvel varit betydande. Bevarade dombref visa sålunda, att t. ex. i Vartofta härad öfver 140 gårdar eller gårdsdelar åter lades under skatt, att i dåv. Västerås län (mellan Sagån och Kolbäcksån) detsamma skedde med öfver 500 större eller mindre fastigheter och att i vissa delar af Uppland öfver 600 fastigheter åter blefvo skatte. Äfven vid denna räfst klagades från kyrkan öfver den världsliga maktens ingripande mot dess egendom, under Margaretas tid, efter hvad det vill synas, dock utan synnerligt resultat. Efter drottningens död fick emellertid kyrkan genom 1413 års räfstetingsförordning starkare inflytande på räfstetingens sammansättning, en del gods tyckes ha återgått, och med 1414 synes reduktionen ha afstannat. -- Äfven i Danmark skedde under drottning Margaretas tid i afsevärd omfattning ett återvinnande af kronogods. 5.

Karl Knutssons räfst.

På uppdrag af Karl Knutsson höllo hans hofmästare Erik Eriksson (Gyllenstierna) och hans kansler Nikolaus Ryting under vintern 1453--54 räfsteting i ett flertal mellansvenska landskap. Därvid förekommo bland annat dels kraf på frälsejords återgång till skatte, dels yrkanden af fogdar, menigheter eller enskilda att få från kyrkor och kloster återbörda eller igenlösa fastigheter. Något större resultat af dessa kraf och yrkanden är icke kändt; endast i undantagsfall kunna de betraktas som besläktade med en reduktion. Konungens fiende, ärkebiskop Jöns Bengtsson, tog sig emellertid af räfsten anledning att, med bistånd af flera domkapitel, tillställa en stor demonstration emot, att världsliga domare ingrepe mot kyrkan och hennes friheter, och gaf härmed åt räfsten en namnkunnighet, som den ej var värd, men som sedan föranledde dess åberopande i Västerås riksdags beslut 1527. 6.

Gustaf Vasas reduktion från kyrkan.

Redan omedelbart efter befrielsekriget började kyrkan, trots sin principiella frälsefrihet, få åtaga sig olika gärder till kronan, vissa år helt eller delvis afstå från sin tionde o. s. v. Då kronans inkomster emellertid alltjämt voro otillräckliga, beslöts på Västerås riksdag 1527 den stora kyrkoreduktionen. Enligt beslutet -- Västerås recess -- skulle kronans ränta upprättas genom biskoparnas, domkyrkornas, klostrens och kanikernas öfverflödiga tillgångar. Biskoparna skulle ej få rida med flera karlar, än konungen bestämt; öfverskottet af deras ränta skulle enligt öfverenskommelse mellan honom och dem öfverlämnas till honom, så ock deras slott och fästen. På samma sätt skulle ske med domkyrkornas och kanikernas ränta. Öfver hvarje kloster skulle konungen sätta en god riddersman, som skulle låta klosterfolket få sitt redliga uppehälle och hålla klostret vid makt, men för öfverskottet af dess ränta göra konungen tjänst med borgläger eller på annat sätt. För att adeln skulle återupprättas, skulle den återfå alla gods, som sedan Karl Knutssons räfst blifvit skänkta, sålda eller pantsatta till kyrkan, de sålda eller pantsatta dock mot vederbörlig lösen, eftersom de längre eller kortare tid varit borta och ej löst sig själfva. Skattejord skulle återgå, huru länge den än varit borta, undantagandes för prästernas uppehälle nödtorftig prästjord i Norrland. -- Reduktionen sattes genast i verket. Biskoparnas slott indrogos omedelbart, snart därpå äfven deras sakören; för öfrigt träffades till en början med dem aftal, enligt hvilka de för hvad de fingo behålla erlade en betydande s. k. "taxa" till kronan. Vid personombyten indrogs emellertid så godt som allt, så att biskoparna i stället fingo anslag från kronan; och vid midten af 1540-talet var detta genomfördt öfver hela riket. Domkapitlens och kanikernas egendom behandlades i regel så, att prebendena indrogos, allteftersom de blefvo vakanta; stundom påskyndades dock reduktionen genom ett slags utlösande af innehafvaren. Äfven här var verket fördt till slut på 1540-talet. Klostergodsen togos genast under kunglig förvaltning; reformationen minskade afsevärdt munk- och nunnelifvet, och ett flertal kloster nedlades snart, hvarjämte de få återstående fingo nöja sig med anslag af kronoräntor. -- Efter hand gingo indragningarna äfven utöfver recessens innehåll. Af tionden indrogos sålunda ej blott biskoparnas och domkapitlens andelar, utan äfven från 1539 sockenkyrkornas, hvarefter de sålunda indragna andelarna af tionden -- två tredjedelar af det hela -- bildade den s. k.

kronotionden

(jfr d. o.). På 1540-talet började äfven sockenkyrkornas och sockenprästernas landbohemman indragas, dock med bibehållande af prästgårdar åt de senare. Äfven kyrkans lösa egendom -- kyrksilfver, klockor, dräkter o. s. v. -- underkastades under 1530-talet och senare en indragning, som tog djupt och väsentligen bidrog till framkallande af både klockupproret och Dackefejden. -- Summan af de hemman, som af konung Gustaf indrogos från kyrkan, har beräknats till mellan 13,700 och 14,000, hvaraf omkr. 11,600--11,850 till kronan och omkr. 2,150 till arf och eget. I vissa landskap steg det indragna till 20--30 procent af all jord och utgjorde af hela rikets mantal omkr. en åttondel. Tillökningen i kronans årliga ränta har uppskattats till omkr. 240,000 mark, hvartill äfven kommer den indragna kronotiondens årliga belopp -- omkr. 166,000 mark --, så att den sammanlagda slutsumman skulle uppgå till öfver 400,000 mark, hvilket torde ha utgjort omkr. en femtedel af rikets dåvarande ordinarie och extra ordinarie skatter. Summan af det indragna kyrksilfret kan ej med säkerhet beräknas, enär uppgifter saknas för en del år och vissa landskap. I räkenskaperna finnas emellertid uppförda omkr. 280,000 lod eller 17,500 lödiga mark silfver, men man vet ej, huru mycket detta varit af det hela. Summan af de till adeln återbördade godsen kan ej heller med visshet beräknas, men torde högst ha uppgått till omkr. 2,000 hemman. Beträffande den till kronan skedda indragningen gäller för öfrigt, att den i själfva verket blott delvis förtjänar namnet reduktion, eftersom det, som kronan förvärfvade, ingalunda alltid tidigare tillhört den. 7.

Diverse räfster under Vasakonungarna intill 1600-talets midt.

Såväl under konung Gustaf I som hans söner förekommo vid upprepade tillfällen rannsakningar efter skattegods, som med orätt kommit under frälse, men nu åter lades under skatte igen. Likaså finnas exempel på räfster efter kyrkogods, som ansågos med orätt ha kommit under enskilda, på undersökningar angående t. ex. byten mellan frälse och krono eller angående adliga änkor eller döttrar, som gift sig ofrälse, utan att ha låtit godsen bli skatte, på indragningar af pantegods, enär den ränta de afkastat ansågs till fullo ha inlöst pantesumman (detta från Johan III:s och Karl IX:s tid) o. s. v. Johan III:s ständiga penningförlägenhet dref honom äfven till andra återkallelseåtgärder. Det hände sålunda oupphörligen, särskildt under hans senare regeringsår, att han af gifna förläningar (i detta ords inskränkta bemärkelse; se

Länsväsen

, sp. 207) lät återkalla än vissa delar -- 1/6, 1/4, 1/3, 1/2, olika vid olika tillfällen -- än vissa särskilda från dem till förläningshafvaren utgående räntor, och detta oberoende af om förläningen var gifven på behaglig tid eller på lifstid. Äfven gods eller räntor inom bestämda förvaltningsområden (t. ex. bergslager, områden vid slott o. s. v.) kunde återkallas (en analogi med senare tiders reduktion af gods på förbudna orter). Liknande exempel på indragningar af förläningar, af vissa förläningsräntor eller af gods inom vissa områden föreligga äfven från Karl IX:s, Gustaf II Adolfs och, i någon mån, Kristinas regeringar. Under Kristinas sista år nödgades man också tillgripa indragning af vissa procent af löner. -- En omfattande godsindragning blef under Karl IX:s tid en följd af striden mellan Sigismund och honom. På dem, som ställt sig på Sigismunds sida, tillämpades nämligen, enligt olika riksdagsbeslut (1595, 1600, 1604), landslagens bestämmelser i fråga om högmålsbrott, understundom skärpta, med det resultat, att gods indrogos ej blott från dem, utan i vissa fall äfven från deras hustrur och barn. -- En märklig roll i denna periods reduktionshistoria spela äfven de Gustavianska arfvegodsen. Om huru en god del af dessa vid Erik XIV:s och Johan III:s trontillträde indrogs från "arf och eget" till kronan, men sedermera, då de delvis kommit i adelns händer, af hertig Karl återtogos till arf och eget, se

Gustavianska arfvegodsen

. 8.

De nya reduktionskrafvens framträdande.

Under 1600-talets förra hälft framträdde efter hand allt starkare yrkanden på återkallelser. De stora gods- och ränteafsöndringarna voro en af anledningarna härtill. Därmed samverkade ock en de ofrälse ståndens stigande emancipation, som vid denna tid gör sig gällande och som hade sin grund dels i de täta riksdagarna, dels, hvad enskilda stånd angår, i förändrade samhällsförhållanden, som gynnade deras utveckling. Universitet och skolor stärkte sålunda de ofrälse bildades ställning och anspråk, de många nya stadsgrundläggningarna och näringslifvets uppsving borgarståndets. Den starkt utvecklade ämbetsorganisationen bidrog slutligen att äfven hos adeln skapa en motsättning mellan den jordbesittande och med stora donationer begåfvade högadeln och massan af lågadel, som blott hade små donationer, men såsom ämbetsmän var angelägen om ordnade statsfinanser för att ordentligt utfå lönerna. Redan under Gustaf II Adolfs regering läto röster höra sig för återkallelse af gods eller uppbördsförmåner -- Johan Skytte torde vid ett par tillfällen ha uppträdt såsom deras målsman --, och under förmyndarregeringen för drottning Kristina förstärktes de, särskildt vid dess början och dess slut. Man riktade sig dels mot själfva besittningen af godsen, dels mot de med frälserätten förknippade privilegierna. 1644 yrkades sålunda från bondehåll i förra hänseendet återlösen af försålda gods, i det senare hänseendet likhet i utskrifning mellan frälse och skatte samt indragning till kronan af vissa från frälsejord till frälsemannen utgående pålagor (landtågsgärden). Det hejdlösa godsslöseriet under Kristinas egen regering (jfr

Länsväsen

, sp. 208) skärpte krafven, och vid kröningsriksdagen 1650 -- efter krigets slut och under inverkan af en stark missväxt -- framburos de i kraftiga reduktionsyrkanden af de tre ofrälse stånden. Dessa uppeggades härvid till en början under hand af drottningen, som med deras hjälp ville genomdrifva sin plan om Karl X Gustafs utseende till arffurste, men sedan detta skett, sökte hon hejda dem, särskildt i hvad angick godsens återtagande; hon ansåg sig ej kunna återtaga, hvad hon själf gifvit eller bekräftat. I fråga om indragning af vissa räntor från godsen stödde hon dem emellertid längre, men släppte snart äfven det krafvet och stegrade under återstoden af sin regering än omåttligare sitt slöseri, så att statsfinanserna blefvo fullständigt upprifna. 9.

Reduktionen af 1655.

Redan vid drottningens tronafsägelse 1654 beslöts en reduktion i Pommern, som skulle höra till hennes underhållsländer och hvars afkastning därför behöfde ökas. Finansernas dåliga tillstånd jämte den stegring i statsutgifter, som dels hennes underhåll, dels krigsrustningarna påkallade, nödvändiggjorde emellertid en mer omfattande reduktion, hvarom ock beslut blef fattadt på 1655 års riksdag. Regeringen tog själf initiativet, och formellt fick beslutet, i strid mot 1650 års kraf på igentagande, närmast karaktären af en frivillig bevillning af adeln, som ej heller mot själfva saken gjorde något synnerligt motstånd. Beslutets hufvudpunkter voro följande. Förfarandet skulle blott träffa hvad som skett efter Gustaf II Adolfs död. En allmän rannsakning skulle verkställas med kassering af olaga fång o. d. Gods, gifna på vidsträcktare arfsrättsvillkor än Norrköpings beslut 1604, skulle förvandlas till

Norrköpings besluts gods

(se d. o.) och i följd däraf tidigare återfalla till kronan. Alla exspektanser (jfr

Afväntningsgods

) skulle upphäfvas och framdeles ej förekomma. Gods på s. k. omistande orter skulle, om de voro donerade, återgå till kronan, om de voro bortsålda eller förpantade, af denna få igenlösas (om dessa omistande orter se

Förbudna orter

). Till en början hade man tänkt stanna vid dessa bestämmelser, men då det under riksdagens gång blef tydligt, att ytterligare medel behöfdes, beslöts efter åtskilligt meningsutbyte, att dessutom en fjärdedel af öfriga donerade gods skulle återgå till kronan (däraf namnet

Fjärdepartsräfsten

, som oegentligt fästs vid hela 1655 års reduktionsbeslut). Af allt det sålunda indragna skulle bildas en för framtiden fast och oföränderlig kronans egendom. Adeln hade emellertid beviljat fjärdeparten endast under villkor, att hvad den nu fick behålla också skulle bekräftas för densamma för all framtid, och detta hade konungen bifallit. När underrättelse härom mot slutet af riksdagen kom till de ofrälse ståndens kännedom, vägrade dessa dock att godkänna ett sådant villkor, som skulle afskära dem hoppet om ytterligare reduktioner. I riksdagens sista timma uppstod härom en skarp strid, som till sist slöts med en bristfällig kompromiss. Den af adeln äskade bekräftelsen på de nu ej indragna godsen uteslöts ur riksdagsbeslutet, men i stället insattes en bestämmelse att, om man nu ej kommit till så full riktighet, som afsetts, denna brist skulle afhjälpas vid nästa riksdag. Då härigenom villkoret för fjärdepartens indragning förändrats, ändrades ock beslutet därom; i stället för själfva fjärdeparterna skulle adeln tillsvidare i tre år erlägga en kontribution i penningar, motsvarande en fjärdedel af godsens ränta. Efter dessa tre år väntade man den riksdag, då slutuppgörelsen skulle ske. Vissa närmare bestämmelser insattes i en 25 juni 1655 utfärdad "stadga angående godsen och deras reduktion", och 9 juli utnämndes kommissarier för verkets utförande (se

Reduktionskollegium

). -- Till en början fortgick reduktionsarbetet med god fart, ehuru icke utan att framkalla missnöje och motstånd. Till innehafvare af gods på omistande orter hörde t. ex. flera af Trettioåriga krigets främsta fältherrar (Gustaf Horn, H. Kr. v. Königsmarck, Lars Kagg, Alexander Leslie m. fl.), och det bjöd emot att indraga gods från dessa eller deras närmaste. Kriget vållade äfven hinder; segrarna föranledde konungen till nya donationer till sina fältherrar eller till frikallelse från reduktionsbestämmelserna, penningbrist nödgade honom att ånyo pantsätta kronogods, t. o. m. nyss indragna. Beslutets egen oklarhet vållade andra svårigheter, och under konungens senaste regeringsår nära nog afstannade det hela. Räntan af de gods, som reducerades under hans regering, har beräknats till närmare 78,000 dal. smt. Under de första åren af Karl XI:s förmyndarregering återupptogs arbetet icke utan fart. Sålunda reducerades under 1662--63 för omkr. 14,000 dal. smt. Snart skedde dock åter en afmattning, hvaremot nya donationer ej uteblefvo. Efter Karl XI:s myndigblifvande 1672 sattes emellertid ny fart i verket, och från början af 1673 till slutet af 1680 återkallades sålunda gods med omkr. 203,000 dal. smt ränta. Därefter trädde reduktionskollegiets verksamhet i bakgrunden för de nya reduktionsbeslut, som tillkommo 1680 och 1683 och hvilkas utförande anförtroddes åt andra myndigheter. Till 16S7 fortgick emellertid 1655 års reduktionsarbete vid sidan af de yngre, ehuru i minskad omfattning, i det att dessa fingo öfvertaga en del af det förras uppgifter. 10.

Reduktionerna under Karl XI.

Redan under förmyndartidens riksdagar framträdde kraf på reduktionens fortgång, och detta ej blott från de ofrälse stånden, utan äfven inom adeln. Dels önskade åtskilliga inom adeln det 1655 beslutade reduktionsverkets snabba fortgång och afslutande för att sålunda slippa den osäkerhet beträffande godsbesittning, hvari man satt under tiden. Dels framträdde alltjämt, särskildt då det blef fråga om de nya bevillningar, som finansnöden påkallade, motsättningen mellan högadel och lågadel; den senare ville pådrifva reduktionen för att slippa nya bevillningar, den förra hellre behålla godsen äfven med risk af de särskilda kontributioner från adeln, som då måste påläggas och faktiskt pålades. Yrkanden om reduktionens effektiva utsträckning till Östersjöprovinserna och besittningarna i Tyskland framträdde jämväl vid dessa riksdagar. Därpå upptogs frågan på 1680 års riksdag i samband med Karl XI:s öfriga stora omdaningar på statslifvets område. Konungens begäran om bevillning gaf impulsen; de ofrälse stånden framburo då sina yrkanden om ytterligare återkallelser ungefär på samma grunder som 1650, men äfven inom adeln framställdes af konungens anhängare planen om utvidgad reduktion. Principiellt afvärjde emellertid adeln därvid formen af ett igentagande af godsen och bibehöll från 1655 reduktionens karaktär af frivillig bevillning. I stort sedt innebar beslutet följande. Ingen preskriptionstid skulle gälla, d. v. s. reduktionen gå obegränsadt tillbaka äfven öfver 1632. Till kronan skulle återgå alla gref- och friherreskap, alla kungsgårdar med deras tillhörigheter -- ett slags utvidgning af reduktionen af omistande gods -- samt alla Norrköpings besluts gods, som räntade öfver 600 dal. smt årligen, en bestämmelse, som bidrog att vinna lågadeln, eftersom omkr. hälften af donationerna vid 1600-talets midt torde räntat under 200 dal. smt. Vidare skulle köp och förpantningar från kronan underkastas rannsakning och vissa regler uppställas för deras likvidation, regler, som kommo att gå ut på, att köp eller förpantningar för kontanta penningar skulle bestå, men hvad som skett mot andra fordringar såsom innestående löner o. s. v. -- s. k. "ofruktbara fordringar" -- anses amorteradt och återgå, om afkastningen under de gångna åren uppgått till det ursprungliga fordringsbeloppet. Tillika skulle reduktionen utsträckas till de utländska provinserna, enligt närmare regler för de olika provinserna. Det reducerade skulle evärdligen blifva hos kronan behållet. Från reduktionen undantog adeln uttryckligen allodialiter gifna gods och uttalade sin förvissning att ej vidare betungas med ny reduktion. För reduktionens utförande tillsattes en

reduktionskommission

(se d. o.), i hvilken adeln själf fick välja medlemmar. Redan vid 1682--83 års riksdag utsträcktes emellertid reduktionen, sedan en kungl. proposition begärt medel till krigsmaktens stärkande. Adeln önskade ge en kontribution, men de ofrälse stånden begärde en i olika hänseenden utvidgad reduktion. Resultatet blef, att konungen begärde och erhöll en ständernas förklaring, att han enligt landslagen egde län läna och vid behof dem återtaga utan ständernas eller donatariernas samtycke. Beslutet gick i själfva verket utöfver landslagen, som begränsade återkallelserätten till efterträdaren; beslutet tillade nämligen konungen rätt att återtaga, hvad han själf gifvit, men då Karl XI själf tidigare bekräftat företrädarnas gåfvor, behöfde han just en så vidsträckt rätt. Faktiskt fick konungen härigenom återkallelserätt gentemot all egendom i landet, som på något sätt under något tidigare skede varit i kronans hand och därifrån asöndrats genom gåfva. Äfven de mindre donationerna drabbades alltså nu. De närmare normerna bestämdes efter konungens godtfinnande och voro i många fall mycket stränga. Vid 1686 års riksdag genomfördes en ny skärpning, denna gång i fråga om afsöndringar, som skett mot vederlag, särskildt förpantningar och försäljningar. Beträffande förpantningarna hade 1680 bestämts, att 8 proc. skulle betraktas som skälig ränta, men hvad därutöfver var såsom amortering. Nu nedsattes räntan till 5 proc., och åt denna bestämmelse gafs återverkande kraft, så att allt, hvad godsen årligen räntat öfver 5 proc., skulle betraktas som amortering och godset återfalla, om denna med tiden stigit till det ursprungliga lånebeloppets storlek. Det var t. o. m. fråga om, att pantinnehafvaren skulle återbetala, hvad han möjligen uppburit utöfver detta belopp, men det krafvet efterskänktes af konungen. Då vid pantsättningstiden ingen skulle utlånat penningar mot 5 proc., utan kunde påräkna 6 till 8 proc., framträder bestämmelsens obillighet så mycket skarpare. -- Äfven om de försålda godsen träffades lika obilliga bestämmelser. Man hittade på beräkningarna med de s. k.

oköpta räntorna

. När på sin tid försäljningarna skedde, hade en viss norm varit behöflig för köpesummans beräkning, och den hade då bestämts efter hvad godsen afkastade i vissa närmare angifna räntor. Under Gustaf II Adolfs tid betalades sålunda 100 dal. för hvarje belopp af 3 dal., som godset gaf i s. k. vissa räntor, under Kristinas för hvarje belopp af 4 1/2 dal., som det afkastade i s. k. vissa och ovissa räntor. Denna beräkning hade emellertid ej haft något att skaffa med köparens uppbördsrätt på godsen, hvilken reglerades efter dåtida adliga privilegier och som medförde vida högre afkastning på köpesumman -- för 3 eller 4 1/2 proc. placerade ingen på den tiden kapital i kronogods, enär den vanliga räntan var långt högre. Nu bestämdes emellertid, att hvad som uppburits öfver 3, resp. 4 1/2 proc., skulle anses "oköpt" och att köpegodsegaren skulle inlösa dessa "oköpta räntor" med nytt kapital (d. v. s. godset delvis betalas för andra gången) eller ock för framtiden ge vederlag i andra gods. Äfven här betraktades det som kunglig nåd, att köparna sluppo ge ersättning för hvad de under gångna år eventuellt uppburit för mycket. Kronan tillerkändes dessutom återlösningsrätt till alla köpegods utan någon preskriptionstid. Under Karl XI:s tid genomfördes reduktionen i stort sedt med oblidkelig stränghet, länge med ständiga utvidgningar. De ofrälse stånden skonades emellertid i regel. Vid Nordiska krigets början, 1700, då landets lånemöjligheter måste tillvaratagas, utfärdade Karl XII däremot en rad förordningar, som medförde betydande lindringar i ännu återstående reduktionsmål. Åtskilliga sådana voro dock oafgjorda, och vissa kommo på grund af sina följdmål först långt fram i senare tid till slutligt afgörande. Hvad hela reduktionen inbragt, är icke med säkerhet kändt, men under Karl XI:s regering synes det ha varit inemot 1,950,000 dal. smt i årlig ränta -- oberäknadt innestående efterräkningar på omkr. 500,000 dal. -- hvaraf i det gamla Sverige och Finland omkr. 700,000. (Om gref- och friherreskapens andel häri se

Friherre

, sp. 1423.) På de utrikes provinserna -- Östersjöprovinserna och de tyska -- föllo omkr. 1,150,000 dal. smt, hvaraf ensamt i Livland närmare 550,000. Finansiellt betyder reduktionen alltså en ofantlig stegring af kronans tillgångar och bidrog därigenom i hög grad att möjliggöra den starka och noggranna organisation af rikets finansväsen och förvaltning, som Karl XI genomförde. Om finansernas återupphjälpande icke stått att vinna äfven på en annan väg, genom privilegieutjämning och ökad beskattning af adeln, får dock lämnas därhän. Reduktionen bidrog vidare att öka och stärka det själfegande bondeståndet, helst sedan under Karl XII en stor del af de till kronan återvunna godsen sålts till skatte. Huruvida den också, såsom stundom antagits, räddat böndernas frihet, torde vara mera omtvistadt; de ofrälse ståndens växande emancipation torde här kunnat erbjuda nödigt skydd äfven utan en reduktion af sådan omfattning som Karl XI:s. För adeln betydde reduktionen en oerhörd godsminskning och ekonomisk omhvälfning. Då de gods, som indrogos, under flera släktled kunde bytt innehafvare, innebar nämligen återkallelsen ej blott ett indragande af godsen, där de numera funnos, utan ock ett sönderbrytande och en omstufning af gångna arfskiften, köp, byten m. m., hvilket vållade en allmän osäkerhet i eganderätts- och kreditförhållanden. Politiskt betydde reduktionen för adeln därjämte en fullständig förändring i dess ställning. Den gamla jordegaradeln, som i jordbesittning haft grunden för en viss själfständighet äfven mot konungamakten, förlorade sin maktställning och ersattes med en ganska osjälfständig ämbetsmannaadel. Samtidigt minskade efterräkningarna i hög grad lusten att handla på eget ansvar, något, som under Karl XII:s tid visade sina ogynnsamma följder. Ståndsolikheterna däremot stodo kvar, privilegieskillnaderna likaså, däribland den olika beskattningen af frälse och ofrälse jord; däraf frihetstidsadelns ifver att värna rätten till ämbeten och, i möjligaste mån, till frälsejord. -- I utrikesprovinserna fick reduktionen genom sin starka utvidgning särskilda ogynnsamma följder. Den drabbade nämligen ej blott svenskar, som där erhållit gods och som voro representerade på den svenska riksdagen, utan utsträcktes äfven till infödda godsinnehafvare i provinserna, med undanskjutande af deras egna landtdagar, och hotade i Östersjöprovinserna jämväl donationer, gifna före den svenska tiden. Särskildt i Livland, som var en gammal feodalstat, där allt ursprungligen varit län, blef detta så mycket hårdare, och reduktionens stränga framfart där han i hög grad uppammat det missnöje, som under Karl XII genom Patkuls stämplingar bidrog till de angrepp från Polen och Ryssland, hvilka omsider kostade oss Östersjöprovinserna. 11. Äfven

i senare tid

ha understundom försports yrkanden om återkallelse till kronan af gods eller rättigheter, som tidigare tillhört eller ansetts tillhöra den -- så t. ex. af rekognitionshemman, vattenfall o. s. v. -- men ha blifvit tillbakavisade. Litteratur: För 1 K. G. Westman, "Svenska rådets historia under medeltiden" (1904); för 2--5 K. G. Styffe, "Bidrag till Skandinaviens historia ur utländska arkiver" I--IV (1859--75), och H. Hildebrand, "Sveriges medeltid" (bd 2, 1884--98); för 6 H. Forssell, "Sveriges inre historia från Gustaf den förste" (1875); för 7--10 V. E. Svedelius, "Om reductionen af krono- och adeliga gods" (1849); A. Fryxell, "Berättelser ur svenska historien", 17 (1852), F. F. Carlson, "Sveriges historia under konungarne af Pfalziska huset" 1--5 (1875--80), N. M. Börjesson, "Riksdagen i Stockholm 1655" (1891), P. E. Bergfalk, "Om utomordentliga penningehjälper" (i "Uppsala univ:s årsskr.", 1894), och S. Clason, "Till reduktionens förhistoria" (1895) samt "Sveriges historia intill tjugonde seklet", d. 6 (1906). S. C. Reduktiönscirkel, mat., passare, hvars ben äro förlängda på andra sidan om passarens centrum och där försedda med spetsar. Afståndet mellan två spetsar står i en viss proportion till afståndet mellan de två öfriga, hvarför instrumentet kan användas för att öfverföra en ritning från en skala till en annan. I- F- Reduktiönsdelning, biol., en form af kärndel-ning, som föregår bildningen af könscellerna hos växter och djur. I motsats till den vanliga vegetativa, somatiska eller typiska kärndelningen, vid hvilken hvarje dotterkärna får samma antal kro-mosomer (se K ä r n d e l n i n g), som moderkärnan hade, erhåller vid reduktionsdelningen hvarje dotterkärna endast hälften så stort antal kromosomer som moderkärnan. Det karakteristiska för denna delning är, att i profasen kromosomerna förena sig två och två, och sedan i den följande metafasen gå åtskils och som odelade kromosomer vandra till motsatta ändar af kärnspolen. Man anser, att vid den nämnda föreningen af kromosomer de så bildade kromosomparen utgöras hvardera af en kromosom från fadern och en från modern, som således i den följande delningen komma att fördelas på olika dotterkärnor (se Bastard). Reduktionsdelning förekommer hos alla organismer med könsfortplantning; hos s. k. apoga-ma former (se A p o g a m i) har den bortfallit, så att äggcellen där redan vid sin bildning har det för de vegetativa cellerna karakteristiska kromosomtalet. Se vidare art. Befrukt- Tryckt den 23/e 15 ning, Embryosäck och Kärndelning med illustrationssidor. G- O. R. Reduktiönsdeputationen. Se Deputation, sp. 170. Reduktionskollegium, ett ämbetsverk, som af Karl X. Gustaf tillsattes för att verkställa den vid 1655 års riksdag beslutna reduktionen. Medlemmarna förordnades 9 juli 1655, och följande dag gaf konungen dem deras första instruktion och uppdrog åt kammarpresidenten H. Fleming att "föra ordet och dirigera verket". Utom honom sutto i kollegiet 5 riksråd samt 9 andra personer. Fleming var själen i verket och föreslog nästan alla de åtgärder, som vidtogos. Därvid understöddes han kraftigt af S. Bååt och f. d. vice presidenten i Göta hofrätt K. Månesköld. Men å andra sidan funnos inom kollegiet äfven de, som icke ville gå fram med samma ifver som han, bland dem vid denna tid riksrådet G. Bonde. Om anledningar till dröjsmål med reduktionsverket se äfven Reduktion 9. Sedan adelns ingripande 1660 uteslutit Fleming från det riks-skatfcmästarämbete, som Karl X Gustaf i sitt testamente gett honom, drog sig Fleming tillbaka till privatlifvet. I juli 1661 förordnades riksrådet G. Soop till president, 6 dec. 1663 S. Bielke samt 5 okt. 1668 riksrådet G. Gyllenstierna. Kollegiets verksamhet under denna tid var obetydlig, men tog bättre fart, sedan Karl XI själf tillträdt regeringen. Det fortfor äfven efter 1680 med sin reduktion vid sidan af Reduktionskommissionen, men fick 1683 samme chef som denna, nämligen K. Fleming, och efter dennes död (1685) öfvertog F. Wrede ledningen af båda verken. Kollegiet upplöstes 1687. J. F. N.* Reduktionskommissionen inrättades 1680 för att genomföra den då beslutna reduktionen, och den fick äfven att verkställa de skärpta reduktionsbeslut, som fattades vid följande riksdagar. Den var utsedd af adeln själf. Till dess president utnämnde konungen H. Flemings son, K. Fleming. Bland kommissionens öfriga medlemmar voro de viktigaste E. Lindschöld och J. Gyllenborg. Kommissionen samlades första gången 10 jan. 1681, då den började med att af konungen begära en försäkran om hans beskydd och förband sig att hålla sina öfverläggningar hemliga. Trots all den ifver, hvarmed den sökte utföra sitt värf, voro de mötande svårigheterna så stora, att kommissionen ofta måste vädja till konungens personliga ingripande för tvistefrågornas lösning. Understundom tog konungen också själf initiativ och gick kommissionen förbi. För att underlätta dess arbete bildades små reduktionskommissioner i landsorterna, bestående af landshöfdingen eller någon från kommissionen utsänd medlem med en eller ett par andra ledamöter. Sådana funnos i rikets flesta provinser. Reduktionskommissionen, hvars ledare efter Flemings död 1685 var F. Wrede, upplöstes 1687 och af gaf då en slutredogörelse för sin verksamhet, hvilken ger en öfversiktlig sammanfattning af dess arbete. Emellertid var reduktionen ej ännu slut, ehuru man antog, att ej mycket skulle återstå. Därför bildades en ny myndighet: "Kongl. M:ts deputerade till reduktionsverkets afslutande", hvilkas chef blef kammarrådet J. Gyllenborg med titel "direktör". Det visade sig snart, att mer åter- 22 b. 37 återstod, än man trott. De deputerades verksamhet fortfor därför in under Karl XII:s regering. Äfven sedan denne 13 april 1700 efterskänkt en mängd af de kraf kronan ännu hade till följd af Stora kommissionens 1. Keduktionskommissionens domar, fortsatte de deputerade sitt arbete, ehuru i förminskad skala, och erhöllo efter Gyllenborgs död, 1701, en ny ledare i assessor P. Franc. Om reduktionsarbetets fortsättning se ock

Likvidationskommissionen

. J. F. N.* Reduktionskur