Espartero,

Baldomero

, grefve af Luchana, duque de la Victoria ("Segerhertig"), spansk krigare och statsman, var son till en fattig vagnmakare och föddes 27 febr. 1792 i byn Granatula (i La Mancha). Redan som barn bestämdes han för det andliga ståndet och insattes i ett prästseminarium, men skyndade vid den franska invasionen 1808 till fäderneslandets försvar, och från den tiden egnade han sitt lif åt krigarkallet. 1811 blef han löjtnant, och 1815 deltog han som stabschef i en expedition, hvilken (under general Morillos befäl) hade till uppgift att kufva de upproriska kolonierna i Syd-Amerika. E. stannade där nio år, utnämndes till öfverste (1822) och förvärfvade en betydande förmögenhet, hvilken han efter sin återkomst till Spanien genom giftermål med en rik godsegares dotter ytterligare förökade. Vid den brytning, som uppstod inom konungafamiljen med anledning af frågan om kronans ärftlighet på kvinnolinjen, förklarade sig E. 1833 för Isabellas rätt till tronen och kämpade under de följande åren mot carlisterna. Sedan han 1836 lyckats rädda Madrid från ett carlistiskt öfverfall, utnämndes han till befälhafvare för nordarmén, vicekonung af Navarra och generalkapten i de baskiska provinserna. 1837 tillbakaslog han ånyo ett carlistiskt anfall mot Madrid, vann slaget vid Luchana och undsatte Bilbao. S. å. fick han titeln grefve af Luchana. Under de följande åren fördes kriget med samma lycka, och 31 aug. 1839 förmådde E. carlistgeneralen Maroto att kapitulera i Vergara, till följd hvaraf don Carlos nödgades fly till Frankrike. 1840, då upproret var fullständigt kufvadt, utnämndes E. till grand och hertig af Victoria ("Segern"). Men då ministären Narvaëz ville genom en lag inskränka municipalförfattningen och änkedrottningen-regentinnan Kristina gillade detta steg (juli 1840), satte E. sig i spetsen för de missnöjde och tågade till Madrid, hvarefter han utnämndes till ministerpresident. Änkedrottningen nedlade regeringen (10 okt. 1840), och faktiskt kom då högsta ledningen af Spaniens angelägenheter i E:s händer. 8 maj 1841 valdes han formligen af cortes till landets regent och Isabellas förmyndare. Såsom sådan förde han styrelsen med energi. Men genom den hänsynslöshet, hvarmed han uppträdde mot hvarje själfsvåld, gjorde han sig hatad af alla partier. Republikanerna förenade sig 1843 med progressister (exaltados) och moderados (änkedrottning Kristinas anhängare); Katalonien, Andalusien och Aragonien reste sig; en i Barcelona bildad "junta" proklamerade (13 juni 1843) E:s afsättning samt Isabellas myndighet, och den provisoriska regeringen af 1 juli 1843 förklarade E. för fäderneslandets förrädare. Narvaëz, som stod i spetsen för upproret, intågade 22 juli i Madrid, och 30 s. m. steg E. i Cádiz ombord på ett fartyg, som afgick till England. Där mottogs han som en furste, men i hans hemland fråntog man honom genom dekretet 16 aug. 1843 hans titlar och värdigheter. Genom ett dekret af drottningen återfick han dessa i början af 1848, och han återvände då till Spanien samt intog sin plats i senaten. Men då han märkte, att han där saknade allt inflytande, drog han sig tillbaka till sina gods i Logroño (prov. i Gamla Kastilien). Därifrån gaf han sig sedan endast en gång ut i den politiska världen, nämligen vid 1854 års upprorsrörelse. Sedan de upproriske vunnit seger, höll E. ett glänsande intåg i Madrid. Drottning Isabella måste då söka hans bistånd, och han ingick som konseljpresident i en ministär, hvars krigsportfölj lades i händerna på O'Donnell, upprorets egentlige tillställare. Denne eftersträfvade dock högsta makten, och två år förflöto under partistrider och intriger, hvarefter E. 14 juli 1856 afgick ur ministären och ånyo drog sig tillbaka till Logroño. Efter Isabellas fördrifvande (1868) föreslogs han två gånger (i maj 1869 och i maj 1870) i cortes till Spaniens konung, men han afböjde hvarje sådant anbud. Under de senare åren af sin lefnad var E. högaktad och uppburen af alla partier och stod på vänskaplig fot både med konung Amadeo, presidenten Castelar och Alfons XII. Han dog 10 jan. 1879 i staden Logroño. Jfr Mariano, "La regencia de B. E." (1870). E. W. Esparto