onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Lagerwall,

Axel Julius,

filosof, pedagog, f. 2 aug. 1870 i Stockholm, d. 21 juli 1920 i Göteborg, student där 1890, studerade vid Uppsala universitet, där särskildt Burman inverkade på utvecklingen af hans filosofiska tänkande och Hjärne på hans historiska uppfattning, samt vid Göteborgs högskola, där han hade Norström till lärare och 1904 blef filos. doktor. Vintersemestern 1904—05 i Freiburg im Br. tillgodogjorde han sig framför allt Eickerts föreläsningar och deltog i de af honom ledda filosofiska seminarieöfningarna. 1905—13 var L. rektor vid Lysekils samskola och därefter, till sin död, Göteborgs stads folkskolinspektör. 1911 hade han studerat vid pedagogiska laboratoriet i Leipzig, som då leddes af den experimentella pedagogikens tyske grundläggare, E. Meumann, och 1914 lärde han i München känna de af Kerschensteiner grundlagda praktiska fortsättningsskolorna, hvarefter han kraftigt deltog i utvecklingen af Göteborgs folkskolors öfverbyggnader genom högre folkskolor och s. k. yrkesbetonade fortsättningsskolor. Sina filosofiska studier och sitt författarskap fortsatte han, och under åren blef samarbetet mellan honom och Norström intimt. — L:s allmänna filosofiska ståndpunkt kännetecknas redan genom gradualafh. Transscendentalfilosofens problem och metod hos Kant (1904). I sin idealistiska kulturfilosofi är han framför allt påverkad af Rickert och Norström, men hans ställning som deras öfvertygade lärjunge utesluter icke en aktningsvärd grad af kritisk själfständighet. Norström erkände L:s "starka och fasta grepp om problemen, som röjer den verklige tänkaren". Ett urval af L:s många uppsatser i tidskrifter och tidningar har E. Åkesson utgett under titeln Skrifter av Axel Lagerwall (1921) och försett med en inledning, innehållande bl. a. utdrag ur brefväxlingen mellan Norström och L. Art.

Norström, V

., i denna uppl. af Nordisk familjebok är skrifven af L., och bland hans efterlämnade handskrifter finnas omfattande kritiska kommentarer till Norströms skrifter. S—e. Lagetta,
Schwan. 1.

Hans Niklas S.

, köpman, politiker, f. 12 juni 1764, d. 1 maj 1829 i Stockholm, blef student i Uppsala 1780 och strax därefter informator i grosshandlare J. Schöns hem i Stockholm, erhöll snart därefter plats på kontoret, blef kompanjon i affären och öfvertog slutligen, gift med en syster till sin f. d. principal, ledningen af husets angelägenheter, hvilket då tillhörde hufvudstadens allra förnämsta. Vid sidan om sin affärsverksamhet arbetade han i det allmännas tjänst, som led. i konvojkommissariatet, drätselkammaren, direktionen för Ostindiska kompaniet, Stockholms stads femtio äldste, generaltullkommissariatet och sty- styrelsen öfver Stockholms stads undervisningsverk, som medlem af ett stort antal kommittéer o. s. v. Vald till led. af borgarståndet vid den riksdag, som sammanträdde efter statshvälfningen 1809, utsågs han af riksföreståndaren till ståndets talman och insattes af sina ståndsbröder i det hemliga utskott, som behandlade frågorna om tronföljden, frederna och det afsätta konungahusets öde. Han var borgarståndets talman äfven vid riksdagarna 1812, 1815 och 1823; vid den sistnämnda lät ståndet prägla en minnespenning till hans ära. 1810-28 var S. bankofullmäktig. En energisk och högt ansedd man, kallades S. 1828 till medlem af konungens råd, den första ofrälse person, som utnämnts till en sådan post. S. å. blef han led. af Vet. akad. -- 2.

Johan Gustaf S.

, den föregåendes son, köpman, politiker, f. 30 juni 1802, d. genom olyckshändelse 23 jan. 1869 i Stockholm, blef 1816 student i Uppsala och efter faderns död chef för ett af Stockholms största handelshus. Efter några år fick han tillfälle att betydligt öka den ärfda förmögenheten, då han 1837 bildade ett bolag, som på särdeles goda villkor åtog sig ombygggningen af Trollhätte kanal. Medlem af Stockholms stads styrelse, erhöll han snart ett inflytande, som motvägde Schar-taus (se d. o. 2), hvars sparsamhetsgrundsatssr i den kommunala hushållningen han icke hyllade. 1850, och sedermera under alla ståndsriksdagarna, var han led. af borgarståndet, var vice talman 1856 och 1859 samt talman 1862 och 1865. Från 1860 var han bankofullmäktig. Som riksdagsman arbetade S. för åtgärders vidtagande till Sveriges befrielse från Öresundstullen, för anläggning af statsjärnvägar och för frihandelssystemets genomförande. Mot slutet af sin riksdagsmannabana slog han dock i åsikter betydligt om och närmade sig protektionisterna. S. var utan tvifvel en begaf vad och dugande man, men hans karaktär var icke utan skuggsidor. Det inflytande, som han länge utöfvade, var f. ö. mest af det slag, "som vinnes genom gästfrihet och goda middagar", och blef därför ej heller varaktigt, hvilket bl. a. visas däraf, att han, som dock varit borgarståndets talman vid den sista ståndsriksdagen, erhöll blott några få röster vid valet till den första riksdagen efter representationsförändringen. 1. (S. C.) 2. (Å. W:son M.) Schwandorf, stad i bajerska reg.-omr. Oberpfalz, vid Naab. 7,406 inv. (1910). Stor lerkärlsfabrik, järngjuteri, cementfabrik, ångsågar o. a. industri. J. F. N. Schwaneck
Silfyergyllen, numism. Se

Daler

. 1. Silfverhjelm,

Jöran,

friherre, krigare, född d. 8 Dec. 1681, blef 1696 volontär vid Lifgardet och 1706 öfverstelöjtnant vid Södra skånska kavalleriregementet. Den 3 Mars 1709 eröfrade han med 600 man kavalleri den af 6,000 kosaker försvarade staden Staritzanderowa. Efter slaget vid Poltava, i hvilket hans trupp ej deltog, eskorterade han Karl XII till Turkiet och var 1713 med om kalabaliken i Bender. Vid Stralsunds belägring blef han sårad och tillfångatagen af danskarna. Snart frigifven, bevistade han fälttåget i Norge, hvarunder han utnämndes till generalmajor. 1719 blef han generallöjtnant och 1734 fältmarskalk. 1719 upphöjdes han ock i friherrligt stånd, hvarefter han skref sig friherre till Flishult. Död d. 7 Jan. 1737. S. åtnjöt på sin tid stort anseende inom svenska armén. Efter Karl XII:s död var det han, som ifrigast påyrkade, att Ulrika Eleonora skulle afsäga sig suveräniteten, innan regementena finge aflägga sin trohetsed. Under frihetstidens första riksdagar var han en af hofpartiets chefer. Han arbetade ifrigt för kronans öfverflyttande från Ulrika Eleonora till prins Fredrik och deltog 1734 i angreppet på Arvid Horn. 2. Silfverhjelm,

Karl Jöran

(

Georg

), friherre, magnetisör, den förres sonson, född d. 28 Aug. 1759, blef 1775 fänrik och 1786 kapten vid Lifgardet. Sistnämnda år, hemkommen från en resa till Frankrike, der han lärt känna den animala magnetismen, väckte han i Stockholm stort uppseende som magnetisör, i synnerhet bland de högre samhällsklasserna. Han stiftade ett sällskap för magnetism, en s. k. harmonisk societet, och öppnade en stor s. k. bankett, hvilken dagligen besöktes af flere patienter. Samtidigt utgaf han ock en Inledning till kunskapen om animala magnetismen (1787). S. utnämndes 1792 till sekundmajor, 1794 till öfverstelöjtnant vid Österbottens regemente och 1795 till öfverste i armén. Död d. 25 Nov. 1808 i Uleåborg. 3. Silfverhjelm,

Jöran

(

Georg

)

Ulrik,

friherre, diplomat, skriftställare, den förstnämndes sonson, född d. 24 Nov. 1762, blef 1787 hofpredikant, utnämndes 1792 till andre sekreterare i Kabinettet för utrikes brefvexlingen och förordnades 1803 till svensk minister i London, men tog afsked redan 1807. 1818 blef han ledamot af Rikets allmänna ärendens beredning. Död d. 10 Sept. 1819. S. var en af Thorilds anhängare samt tillika med Carlander och Geijer utgifvare af den store tänkarens samlade skrifter. Han var ock en ifrig svedenborgare samt medutgifvare af »Samlingar för philanthroper». För öfrigt utgaf han »Samlingar för hjertat och snillet» (4 bd, 1789), en samling öfversättningar af religiöst sentimentala skrifter m. m. Silfverhornerz,
Heinsius,

Anthonij

, nederländsk statsman, f. 22 nov. 1641 i Delft, d. 3 aug. 1720, var från 1679 rådspensionär i Delft och tillhörde det aristokratiska eller fransksinnade partiet därstädes, men under en diplomatisk beskickning till Versailles 1681 retades H. af franska hofvets öfvermod och blef en hängifven anhängare af Vilhelm af Oranien. Sedan H. 1689 valts till rådspensionär af Holland, ledde han republikens styrelse i full öfverensstämmelse med arfståthållarens önskningar och var under dennes lifstid hans ypperste hjälpare. Efter Vilhelms död (1702) ställd i brännpunkten af Europas politiska lif, fullföljde H. ihärdigt dennes planer och bildade jämte Marlborough och prins Eugen det s. k. triumviratet, som ledde de mot Frankrike förbundna makternas politik i spanska tronföljdskriget. 1706 afvisade han Ludvig XIV:s anbud om särskild fred med Holland, och äfven 1709 bidrog han genom hårda villkors uppställande att hindra fredsslut. Hollands vinster af freden i Utrecht (1713), en fästningsbarriär i österrikiska Nederländerna och en fördelaktig handelstraktat med Frankrike, svarade icke emot nederländska statsskuldens ofantliga tillväxt och de förluster, som handeln lidit under kriget. Omvald hvart femte år, förblef H. Hollands förste ämbetsman till sin död. Hans politiska korrespondens har utgifvits af H. J. van der Heim, "Het archief van den raadpensionaris A. H." (3 bd, 1867—80). A. B. B.* Heinsius
Nossig,

Alfred

, polsk författare, f. 1863 i Lemberg, blef filos, doktor vid Wiens universitet på en afh. om Spinoza. Litterärt framträdde han 1885 med idédramat Tragedya mysli (Idéns tragedi), behandlande Giordano Brunos martyrdöd. Det historiska skådespelet Król Syonu (Konungen af Zion, 1887) behandlar Bar-Kochba-stoffet (judarnas kamp mot romarna under kejsar Hadrianus). Jan Prorok (Profeten Johannes, 1892) är ett i Mickiewicz' "Pan Tadeusz'" stil hållet epos på prosa, en kulturbild från det nutida Galizien. Varm vän af judarnas emancipation och assimilering med det polska samhället, uppsatte han 1880 tidskr. "Ojczyzna" och har i Kolonizacya zydowska w Palestynie (1904) m. fl. skrifter verkat för den zionistiska rörelsen. 1888 utgaf han en diktsamling, Poezye. A-d J. Nostalgi
Hindukusch (pers.; "hindudödaren") l.

Hindukuh

("hinduberget"), bergssystem i Central-Asien, som är vattenskillnad mellan Indus och Amu darja (Oxus) samt gränsvall mellan länder med indisk kultur och Central-Asiens usbekstater. H. sammanhänger i sin östra del med Karakorum och Himalaya. Som en väldig kedja af 5,500—6,000 m. höjd går H. från södra kanten af Pamir mot v. s. v. mellan Wachan-Pandsj's dal i n. och Yarkhuns i s. Nära 72° ö. lgd höjer det sig i Tirach-mir till 7,750 m. Väster därom ligga Nuksanpasset (5,050 m.) och Dorahpasset (5,000 m.), östligare Baroghilpasset (3,800 m.), hvilket är det enda, som är farbart på vintern. Väster om Dorah blir bergkammen lägre än 5,000 m. I v. kan Bamianpasset (se

Bamian

) betraktas som det egentliga H:s gräns. Dess längd dit är omkr. 650 km. Men till H:s system kunna äfven dess väsentliga fortsättningar (Keh-i-Baba, Sufid-kuh, Parapamisus, Alla Dag) räknas, sålunda Iranplatåns hela norra kantbergsrad till Elburs vid Kaspiska hafvet. I än närmare sammanhang med det egentliga H. står den väldiga kedjan Chodsha Mahomed, n. om H., och en del mot s. v, i riktning mot Kabulfloden löpande kedjor och som fylla bergländerna Chitral och Kafiristan. — På H:s norra sida upprinna flera tillflöden till Pandsj eller öfre Amu darja; på södra sidan Yarkhun, i sitt nedre lopp kallad Kunar, och andra tillflöden till Kabul, samt källfloder till Hilmend. J. F. N. Hindustan
Hæmatometra (af grek. haima, blod, och metra, lifmoder), med., uppstår, då antingen hymen, slidan eller lifmoderns mynning är tillsluten och till följd däraf det af lifmoderns slemhinna under menstruationen afskilda blodet icke kan flyta bort. Orsaken till en dylik tillslutning kan ligga antingen i medfödda eller senare tillkomna bildningsfel i de nämnda delarna. Resultatet blir i hvarje fall detsamma: en stundom kolossal utvidgning och utspänning af de inre födslodelarna genom det blod, som kvarstannat. Den med blod utspända slidan kallas

hæmatokolpos

och den på samma sätt förändrade äggledaren

hæmatosalpinx

. Symtomen äro uteblifven menstruation och i stället periodvis återkommande häftiga smärtor. Kommer ingen läkarhjälp emellan, banar sig i många fall blodet en väg antingen igenom den hinna, som hindrar det från att rinna ut, eller också genom att spränga lifmodern eller äggledarna. Behandlingen af denna åkomma består i att på lämpligt vis bereda det innestängda blodet väg utåt. R. T-dt. (Bvn.) Hæmatopota
Astarte var den grekiska formen af det vanligaste semitiska namnet på den stora kvinnliga gudomlighet, som från Babylonien till Mindre Asien och i feniciska kolonier af semiter, hittiter och mindreasiater m. fl. dyrkades under detta namn (bab.-ass. Ištar, hebr. Aštoret, aram. Atharata, Atergatis, Derketo o. s. v.) eller under andra namn (bab. Nana, Anunit, syr. Baalat, ass.-bab. Belit [Mylitta], "härskarinnan", af det mask. gudsnamnet Baal, kart. Tanit o. s. v.), och till hvilken motsvarigheter finnas hos andra folk. Hon var gudinna för underjorden, för jordens alstring, djurs och människors fruktsamhet (modergudinna), äfven himmelsgudinna och mångudinna, i denna sista egenskap afbildad med kohorn. Än hade hon en strängare karaktär (den assyriska Istar i Arbela och Astarit i Tyrus), än en yppigare (den babyloniska Istar och gudinnan i templet i Byblos i Fenicien). Hennes tempel egde, utom vanliga präster, tempelprostituerade af båda könen, eunuckpräster, stundom äfven ständigt kyska jungfrur. Vilda danser, stympningar och allehanda tygellöshet förekommo flerstädes vid hennes dyrkan. Härom handlar utförligt den grekiska skriften "Om den syriska gudinnan", troligen med orätt tillskrifven Lukianos. Israeliterna öfvertogo hennes kult af kananeerna. Till samma klass af kvinnliga gudomligheter hör den på Jeremias' tid i 6:e årh. ifrigt dyrkade "himladrottningen". Jämte A. dyrkades hennes älskade: Dumuzi, Tammuz, Adon (Adonis), som årligen dör och åter blir lefvande. Den babyloniska myten berättar om Istars färd till underjorden för att hämta den älskade. Då Fig. 1. Fig. 2. Babyloniska Astartebilder (lerfigurer). 1. Naken. 2. Klädd. upphör all alstring på jorden. Denna myt afspeglar naturlifvets växling, tvifvelsutan äfven kultbruk, hvartill urspr. hörde dödande af guden, hans representant eller bild (jfr Osiris, Balder, mexikanska gudar m. fl.). Den österländska stora gudinnan har väl sammanhang med Afrodite, men hennes väsen och kult ha af den grekiska anden förädlats. Den uråldriga modergudinnan och gudamodern har äfven lånat sina renaste drag och skönaste afbildningar åt den katolska "gudsmodern", madonnan och hennes kult. N. S. Astasi-abasi
Danielsson,

Axel Ferdinand

, tidningsman, socialdemokratisk partiledare, f. 15 dec. 1863 i Stafnäs socken, Värmland, där fadern var sågverksarbetare, blef student 1881 och flyttade efter en kortare tids universitetsstudier i Uppsala till Stockholm, där han några år lefde som litteratör. Utgången ur ett fattigt hem, hade D. haft svåra öden att genomgå, hvilka skärpt det drag af trots och stridslust, som fanns i hans lynne, och vande sig tidigt att betrakta samhällslifvet ur klassmotsättningens synpunkt. Aug. Palm fann honom 1885, när han sökte en litterär medhjälpare för att redigera "Socialdemokraten", och D. blef snart en af den då gryende arbetarrörelsens mest framskjutna och stridslystna män och dess skarpaste klinga. 1886 var han jämte Hj. Branting redaktör af "Socialdemokraten", men lämnade dess redaktion sommaren 1887, då han grundlade Malmötidningen "Arbetet", som under hans energiska ledning snart vardt södra Sveriges ledande tidning inom socialdemokratiska partiet. 1888 dömdes han till inalles 18 månaders fängelsestraff för skarpa angrepp mot rättsskipningen i Malmö, för uttalanden,hvilka stämplades som hädelse, m. m. Utkommen från fängelset återtog han ledningen af det sydsvenska partiet, men styrde nu alltmer bestämdt kurs på praktisk-politiskt uppnåeliga mål, hvilket ådrog honom från en del håll förebråelser för "affall"; i verkligheten uttryckte hans ändrade hållning blott öfvergången från taktiken hos en grupp propagandister till den, som ett politiskt folkparti måste följa. Trots vissa kontroverser med sina partivänner på andra orter behöll D. sitt stora inflytande inom den svenska socialdemokratien. På partikongressen i Göteborg 1894 formulerade han den politiska storstrejkstanken för rösträttens eröfring, och på kongressen 1897 i Stockholm skref han partiets ännu gällande allmänna program, med uttalanden, hvilka kunna sägas föregripa den åskådning, som sedan i Tyskland framförts af revisionismen. Det uppslitande agitatoriska och publicistiska arbetet hade emellertid småningom brutit hans krafter. Under en utrikesresa för att återvinna hälsa afled han 30 dec. 1899 på nervkuranstalten Elsterberg. D. var en af sitt partis främsta män genom sin agitatoriska styrka som talare och skriftställare, sin till stor del själfförvärfvade bildning och sin konstnärliga, träffsäkra framställningskonst. Han var den egentlige banbrytaren för socialdemokratien i södra Sverige och tog initiativet på flera områden, bl. a. till kooperativa konsumtionsföreningar i Malmö. D. författade några ströskrifter, bl. a. Socialdemokratien, dess uppkomst och utveckling (1893; i "Studentfören. Verdandis småskrifter") och Social själfhjälp (1898) samt novellsamlingarna Ur kapitalets verld (1888) och Genom gallret (1889). R-n B. Daniel Sten
Malakias, ärkebiskop af Armagh på Irland, f. omkr. 1094, d. 1148 i Clairvaux, var 1127-37 ärkebiskop, reorganiserade klosterväsendet på Irland och bidrog till införandet af den romerska liturgien. 1190 kanoniserades han. -- Den s. k. Malakias' profetia består af korta karakteristika af 111 påfvar alltifrån Celestinus II (1143). Med den siste af dessa påfvar, som skall bära namnet Petrus, skall romerska kyrkan undergå en sista förföljelse, Rom förstöras och yttersta dagen bryta in. Pius X är den 103:e i ordningen, och utsagan om honom är "Ignis ardens", lågande eld; för nästa påfve är devisen "Religio depopulata". Enligt sin egen uppgift skulle denna profetia vara uttalad af ärkebiskop M., och mängden af katoliker torde fortfarande vara öfvertygad om profetians riktighet. I verkligheten tillkom den mellan 16 sept. och 4 dec. 1590 för att påverka påfvevalet och offentliggjordes första gången af benediktinmunken Vion 1595. Bollandisterna öppnade i slutet af 1600-talet kritiken mot densamma, men ännu på 1900-talet har förts lärd strid om dess äkthet (Maître, Paris 1901, för äktheten; mot densamma "Analecta Bollandiana", 1903). Jfr 0'Laverty "Life of S. Malachy" (1899). Hj.H-t. Malakit
Swidde,

Willem

, kopparstickare, född holländare, d. i maj eller juni 1697 i Stockholm, kallades 1688 till Sverige för att på ganska förmånliga villkor arbeta på fortsättningen af Erik Dahlberghs Suecia antiqua et hodierna och Pufendorfs historia öfver Karl X Gustaf. De många blad han efter upphofsmannens teckningar utförde för dessa verk utmärka sig genom vårdadt och smakfullt arbete, god hållning i figurerna samt förträfflig ensemble, men sakna, i likhet med nästan allt hvad de senare holländske kopparstickarna alstrat, kraftigare ljusdunkel och en friare pittoresk hållning. Se fig. 49 till art.

Stockholm

. -rn.* Fig. 1. Svidja slott. Svidja
Agosta (

Augusta

), starkt befäst hamnstad på en liten med fastlandet genom en bro förbunden ö vid Siciliens östra kust, prov. Syrakusa. 16,770 inv. (1901). Handel med vin, sardeller och hafssalt. A. förstördes nästan fullständigt genom en jordbäfning 1693. Nära A. stod ett sjöslag emellan den franska flottan och den spansk-holländska 22 apr. 1676, i hvilket den holländske amiralen de Ruyter dödligt sårades. Agostino da Siena
Heinesen,

Mogens

, färöisk sjöman och äfventyrare, f. omkr. 1545 på Färöarna af norska föräldrar, blef på en af sina handelsfärder mellan Bergen och Färöarna öfverfallen och plundrad af sjöröfvare och var därefter tio år i holländsk örlogstjänst. 1579 fick H. för sig och sina medredare i Bergen handelsmonopol på Färöarna samt uppdrag att utrusta krigsfartyg och rensa Nordsjön från fribytare. Minnet af hans äfventyrliga strider lefver ännu på Färöarna; men samtidigt utarmade han färingarna på många sätt, utan att dessa kunde få rätt mot honom. En anklagelse för våldtäkt och blodskam dref honom 1583 åter till Holland, hvarifrån han ett par år föröfvade kaperi i holländsk tjänst; men vid återkomsten till Danmark 1587 blef han anklagad för ett kaparöfverfall mot ett engelskt skepp. Räntmästar Kristofer Walkendorf, som länge varit honom gramse för hans beteende mot färingarna, lät då fängsla och döma honom i Köpenhamn samt genast 1589 verkställa dödsdomen utan att lämna tid till dess öfvervägande. På herredagen i Kolding 1590 måste Walkendorf ej blott ge skadestånd åt H:s änka och vän, Hans Lindenov, utan äfven utträda ur regeringsrådet. H:s lik uppgräfdes och fördes under stor högtidlighet till Lindenovs gård Örslevkloster i Nörrejylland. Hans lefnads- och tänkesätt böra närmast jämföras med en nordisk vikings, våldsam, egensinnig, stridslysten och girig som han var. — Jfr T. Lund, "M. Heinesen" (1877). K. Ewald har behandlat H. i en novell (1904). E. Ebg. Heinichen
Sacchini,

Antonio Maria Gasparo,

italiensk kompositör, f. 1734, d. 1786, utbildade sig under Durante, blef 1768 direktör för konservatoriet Ospedaletto i Venezia samt lefde sedan i München och Stuttgart (1771), i London (1772--82) och i Paris (till sin död). Han firade stora triumfer med sina melodiösa och klassiskt enkla operor, bl. a. de i Sverige uppförda La colonie (»Kolonien», 1783) och Oedipe à Colone (»Oedip i Athen», 1800). S. skref äfven oratorier och kammarmusik. A. L. Saccomyoidae,
Erman. 1.

Paul E.

, tysk fysiker, f. 1764 i Berlin, d. 1851 som professor i fysik och vet. akad:s sekreterare i Berlin, skref flera förtjänstfulla afhandlingar om elektricitet och magnetism. De utmärka sig för en för hans tid ovanlig reda och kritik. 2.

Georg Adolf E.

, den förres son, fysiker, f. 1806, d. 1877, gjorde 1828-30 en vetenskaplig jordomsegling, under hvilken han verkställde viktiga jordmagnetiska undersökningar och som han beskref i Reise um die erde durch Nordasien und die beiden ozeane (5 bd, 1833-48). Han gjorde ock omfattande experiment öfver kroppars volymförändring vid smältning. E. var sedan 1834 professor i fysik i Berlin. 1841-65 utgaf han "Archiv für wissenschaftliche kunde von Russland" (25 bd). 3.

Johann Peter Adolf E.

, den föregåendes son, tysk egyptolog, universitetslärare, f. 31 okt. 1854 i Berlin, blef docent och 1883 e. o. professor i egyptologi vid Berlins universitet, 1885 innehafvare af den genom Lepsius' död ledigvordna direktörsbefattningen för Berlinmuseets egyptiska afdelning och 1893 ord. professor vid universitetet. E. har gjort sig företrädesvis känd som grammatiker och i denna egenskap, utom många bidrag till den numera under hans redaktion ställda "Zeitschrift für ägyptische sprache und alterthumskunde", författat Neuägyptische grammatik (1880), Die sprache des papyrus Westcar (1889) och Ägyptische grammatik (1894; ny uppl. 1902). En synnerligen skarpt prononcerad semitiserande tendens -- väl närmast beroende på, att E:s språkstudier utom egyptologien så godt som uteslutande riktats på de semitiska idiomen -- möter ofta i E:s arbeten och gör en tveksam, huruvida författaren icke ibland rent af vill göra egyptiskan till ett semitiskt språk, hvilket den säkerligen icke får sägas vara. I sitt förträffliga arbete Ägypten und ägyptisches leben im altertum (1885; 2:a uppl. 1896) har E. gifvit en pålitlig och underhållande kulturhistorisk framställning af det forna Egypten och därmed fyllt ett utom och inom egyptologien länge kändt behof. E. är sedan 1895 ledamot af Vet. akad. i Berlin. K. P.* Ermanarik
Christie [kri'sti], Sir

William Henry Mahoney

, engelsk astronom, f. 1845 i Woolwich, blef 1870 assistent vid Greenwichs observatorium och efter Airys afgång 1881 direktör för detsamma samt kunglig astronom. Han har konstruerat ett spektroskop, ett instrument för bestämmande af stjärnornas färg och ljusstyrka, en registreringsmikrometer, ett polariserande okular för solobservationer m. m. Christiernin