Beauharnais [båarnä], fransk, från Orléanais härstammande släkt, hvars ursprung med säkerhet kan ledas tillbaka till 15:e århundradet. 1.

Fanny de B.

, grefvinna, f. 1738, d. 1813, blef 1753 gift med en grefve de B. Hon utgaf flere dikter och romaner, alla utan bestående litterärt värde. 2.

Claude de B.

, grefve, den förras son, f. 1756, d. 1819, var före revolutionen officer vid Ludvig XVI:s garde, blef 1789 deputerad i riksförsamlingen, 1804 senator och 1814 pär af Frankrike. 3.

Stephanie de B.

, den föregåendes äldsta dotter, f. 1789, d. 1860, blef adopterad af Napoleon I och upphöjd till prinsessa af Frankrike. 1806 förmäldes hon i Paris med kurprinsen, sedermera storhertigen Karl Ludvig Fredrik af Baden och hade med honom fem barn. Hon var känd och älskad för sin fina bildning och sin utomordentliga hjärtegodhet. Jfr Turquan, "Une fille adoptive de Napoleon. Stéphanie de Beauharnais, grande-duchesse de Bade" (1900). 4.

François de B.

, markis, kusin till Claude de B., f. 1756, d. 1846, var en af de ifrigaste rojalisterna i riksförsamlingen 1789, anstiftade 1792 en plan att rädda Ludvig XVI:s familj och begaf sig, när detta upptäcktes, till prinsen af Condé. Från dennes läger skref han till nationalkonventet och erbjöd sig att blifva den anklagade konungens försvarare, och sedan lät han genom sin svägerska Joséphine, som blifvit Napoleon Bonapartes gemål, till denne öfverlämna ett bref, i hvilket han rådde honom att råga måttet af sin ära genom att återlämna Frankrikes tron åt bourbonerna. 1804 fick B. tillstånd att återvända till Frankrike. Han blef sedan sändebud i Florens och Madrid, återkallades från sistnämnda ort, där han motarbetat kejsarens politik, och förvisades till Sologne. Vid restaurationen återvände han till Paris och blef 1814 pär. 5.

Alexandre de B.

, vicomte, den föregåendes broder, f. 1760 på ön Martinique, tjänade vid ett infanteriregemente på sin fäderneö och var major, då han 1779 äktade en rik landsmaninna, Joséphine Tascher de la Pagerie (se

Josefina

). I nordamerikanska frihetskriget kämpade han under Rochambeau, begaf sig därpå till Frankrike och blef 1789 adelsdeputerad i riksständerna, där han genast slöt sig till tredje ståndet. I nationalförsamlingen var han två gånger president och visade stor fasthet, i synnerhet vid konungens flykt. I aug. 1791 begaf han sig till nordarmén, gjorde där Custine väsentliga tjänster och blef 1793 öfverbefälhafvare, men förorsakade genom sin obeslutsamhet Mainz' kapitulation, fördes med anledning däraf till Paris, dömdes till döden och halshöggs 23 juli 1794. 6.

Josephine de B.

, den föregåendes hustru, sedermera Napoleon I:s gemål. Se

Josefina

. 7.

Eugène de B.

, hertig af Leuchtenberg och furste af Eichstätt, vicekonung af Italien, den föregåendes son, f. 3 sept. 1781 i Paris, åtföljde general Hoche till Bretagne (1794) och deltog efter sin moders, Joséphines, giftermål med general Bonaparte med utmärkelse i dennes italienska fälttåg. Därefter sändes han till Korfu i en hemlig beskickning och till Rom (dec. 1798) samt deltog i expeditionen till Egypten. Efter hemkomsten till Frankrike gick hans militära befordran mycket snabbt, och 1804 blef han af sin kejserlige styffader upphöjd till fransk prins och 1805 till vicekonung af Italien. Där verkade han högst förtjänstfullt, äfven om ungdom och oerfarenhet nödgade honom att i mycket lita på äldre rådgifvare, hvilka åter mottogo sina instruktioner från Paris. I det af spillrorna af en mängd småstater nyskapade konungariket Italien upprättade Eugène en stark armé, som tog en glänsande andel i kejsardömets krig. Militärskolor upprättades, och en mängd platser blefvo starkt befästa. Efter franskt mönster infördes en enhetlig lagskipning, undervisningsväsendet ordnades och förbättrades, och konsten hade i Eugène en varm beskyddare; bl. a. arbetades med ifver på fullbordandet af Milanos härliga domkyrka. Tiggeriet hämmades genom inrättandet af barmhärtighetsanstalter, och fängelseväsendet ordnades efter moderna grundsatser. Eugène pålade visserligen tunga skatter, men hushållade samtidigt så väl, att han trots de stora utgifterna kunde fylla sin skattkammare, och han sökte efter bästa förmåga afvärja från landet den napoleonska despotismen. Kejsaren förmälde honom 1806 med Augusta Amalia, dotter till Bajerns konung, och äktenskapet blef synnerligen lyckligt, trots prinsessans tidigare kärlek till kurprinsen Karl af Baden. Eugène gjorde också Napoleon stora tjänster. Under kriget med Preussen 1806--07 bevakade han Österrike och höll detta i schack, och i kriget med samma makt vann han bland andra framgångar den glänsande segern vid Raab öfver ärkehertig Johan 14 juni 1809, hvilket mäktigt befordrade Napoleons seger vid Wagram. Kejsaren hade 1807 adopterat honom och gjort honom till eventuell tronföljare i Italien, men skilsmässan från Joséphine kullkastade alla Eugènes förhoppningar såväl på detta rike som på franska kejsartronen. Till ersättning bestämdes 1810, att han skulle med full suveränitet få storhertigdömet Frankfurt vid furst-primas' död. I Napoleons ryska fälttåg deltog Eugène såsom befälhafvare för en armékår, som dock snart införlifvades med "stora armén". Han utmärkte sig i det blodiga slaget vid Borodino och i synnerhet på återtåget, då han räddade arméns spillror, och kejsaren förklarade, att Eugène varit den ende, som ej begått något fel under detta fälttåg. 1813 kämpade han med växlande lycka i Tyskland, men måste begifva sig till Italien för att försvara detta mot Österrike. Han motstod såväl dettas som Murats alla försök att förmå honom till affall från Napoleon och måste därför till slut vika för öfvermakten och utrymma landet. Med Napoleons fall slutade hans politiska bana, men kejsar Alexander af Ryssland tog sig an hans sak, och genom fördraget i Fontainebleau (1814) fick Eugène 5 mill. frcs i skadeersättning för förlusten af sina italienska dotationer. Hans svärfader gjorde honom till "hertig af Leuchtenberg och furste af Eichstätt" med predikatet "kunglig höghet". Sina återstående dagar tillbragte han med sina barns uppfostran och under utöfvandet af en storartad välgörenhet. Han dog 21 febr. 1824 i München. Eugène var allmänt afhållen för sitt öppna, flärdfria väsen, sin redliga karaktär och sin varmhjärtenhet för alla lidande och förtryckta, hvilken han fick rikliga tillfällen att visa under de många blodiga napoleonska fälttågen. Han hade ett sympatiskt yttre och ådagalade stora gåfvor både såsom regent och fältherre. Hans äldste son,

Charles Auguste Eugène Napoléon

, hertig af Leuchtenberg, f. 1810, förmäldes 1835 med drottning Maria da Gloria af Portugal, men dog några månader senare s. å. Den yngre sonen,

Maximilien Eugène Joseph Napoléon

, f. 1817, d. 1852 i Petersburg, 1835 hertig af Leuchtenberg, förmäldes 1839 med storfurstinnan Maria Nikolajevna, kejsar Nikolaus I:s af Ryssland äldsta dotter, och hade med henne två döttrar,

Marie

och

Eugénie

, samt sönerna

Nikolaus, Eugène

och

Georg

. Af Eugènes fyra döttrar blef den äldsta,

Joséphine

, 1823 förmäld med kronprins Oskar af Sverige och Norge (se

Josefina

), och den tredje i ordningen,

Amélie

, förmäldes med kejsar Dom Pedro I af Brasilien. Litt.: Du Casse, "Mémoires et correspondance du prince Eugène" (10 bd, 1858--60), Vaudoncourt, "Histoire politique et militaire du prince Eugène" (3 bd, 1827), Armandi, "Vie militaire du prince Eugène" (2 bd, 1843), och Schneidewind, "Prinz Eugène, herzog von Leuchtenberg" (Stockholm 1857). 7.

Hortense Eugénie de B.

(kallad

Hortense

), den förres syster, drottning af Holland, hertiginna af S:t Leu, Napoleon III:s moder, f. 10 april 1783 i Paris, uppfostrades dels på Martinique hos sina morföräldrar, dels i den bekanta madame Campans pension i S:t Germain-en-Laye. Af naturen rikt begåfvad, utbildades hon först och främst till världsdam. Hennes sällskapstalanger voro mångsidiga och konstnärliga: hon målade, sjöng, diktade och komponerade med samma framgång, äfven om andra kejsardömets nationalhymn "Partant pour la Syrie" endast af hofsmickret tillagts henne. 1802 blef hon mot sin vilja gift med Louis Bonaparte, 1806 drottning af Holland, adopterad af Napoleon och upphöjd till kejserlig prinsessa. Hennes äktenskap blef mycket olyckligt, ej blott på grund af makens ständiga svårmod och sjukliga misstänksamhet, utan äfven genom hennes egen flärdfullhet och ytlighet samt hennes brist på sedliga grundsatser. Hortense lämnade därför snart sin make, bosatte sig i Paris och höll där ett lysande hof, omgifven af konstnärer och lärde och synnerligen omtyckt af sin omgifning. Mellan henne och Napoleon rådde ett synnerligen godt förhållande, och ett illvilligt rykte talade om ett närmare samband mellan dem än mellan styffar och styfdotter. Kejsaren ville ej tillåta skilsmässa, och Hortense återvände för en kort tid till Holland. Efter Napoleons fall vann hon i hög grad kejsar Alexander I:s bevågenhet samt blef genom hans förmedling af Ludvig XVIII upphöjd till hertiginna af S:t Leu och fick ett rikligt apanage, hvilket väckte Napoleons synnerliga misshag vid hans återkomst från Elba. Hortense mottog honom med jubel och sökte förgäfves försona honom med Alexander och Marie Louise. På grund af hennes förhållande under "de hundra dagarna" måste hon 1815 lämna Frankrike och fick slutligen af stormakterna, hvilka ej utan skäl misstänkte henne såsom en synnerligen farlig bonapartistisk konspiratör, tillåtelse att bosätta sig i Konstanz i Baden, hvars storhertig var förmäld med hennes släkting, den ofvannämnda Stéphanie. 1817 köpte hon slottet Arenenberg i schweiziska kantonen Thurgau, där hon nu lefde en tid bortåt, helt egnande sig åt sin yngste sons, sedermera Napoleon III:s, uppfostran. Sin andre son hade hon 1815 efter en uppseendeväckande process inför Seine-tribunalet måst lämna från sig till sin make. Uppfylld af den mest svärmiska vördnad för sin styffader, inplantade hon hos den blifvande kejsaren samma känsla och lade grunden till hela hans politiska åskådning. Under den italienska revolutionen räddade hon honom, sedan den äldre brodern dött på Italiens jord, från fångenskap och flydde med honom genom Frankrike, där Ludvig Filip mottog henne synnerligen ridderligt, men ej tordes gifva henne tillåtelse att stanna, till England och därefter till Arenenberg, en resa som lät rätt mycket tala om sig i Europa den tiden. Där bodde hon i lugn sina återstående dagar, med sorg erfarande sonens misslyckade upprorsförsök i Strassburg 1836, och slutade 5 okt. 1837 sin växlingsrika lefnad. Hortense var bekant för skönhet och ett glädtigt, otvunget väsen. Hon lade dock ofta i dagen stor förmåga af beräkning och förställning och var mycket ärelysten. Hennes moral var långt ifrån tadelfri. Med sin hofstallmästare grefve Flahault de la Billauderie hade hon en son, den från Napoleon III:s tid bekante hertig de Morny (se d. o.). Med sin gemål hade hon tre söner, af hvilka den äldste dog vid 4 års ålder, den andre i ordningen var Charles Napoleon Louis, f. 1804, d. 1831 (se

Bonaparte

), och den tredje Charles Louis Napoléon, sedermera Napoleon III (se d. o.). 1834 utgafs i Paris La reine Hortense en Italie, en France et en Angleterre pendant l'année 1831. Fragments extraits de ses mémoires inédits écrits par elle-même (ny uppl. 1861). Jfr vidare Mademoiselle Cochelet (en pensionskamrat och väninna till Hortense), "Mémoires sur la reine Hortense et la famille impériale" (1836), ett arbete som uppgifves hafva haft till ändamål att fästa Europas ögon på den då något bortglömda drottningen af Holland, samt Turquan, "La reine Hortense" (1896), och Kleinschmidt, "Die eltern und geschwister Napoleons I" (1878). E. A--t. Beaujeu