Pethick-Lawrence [pe'thik lå'rons],

Frederick William

, engelsk politiker, advokat, utgaf 1901 -05 tidskriften "Echo" och uppsatte i okt. 1907 "Votes for women", en agitationstidning för kvinnorösträtten, hvilken han alltjämt utger i förening med sin hustru,

Emmeline P.-L.

, född

Pethick

. 691 Petic-Petit 692 1906-12 togo makarna P.-L. verksam del i den af fru E. Pankhurst (se d. o.) ledda "stridande" kvinnorösträttsrörelsen; de ha äfven flera gånger för lagöfverträdelser under agitationer undergått fängelsestraff. De råkade i okt. 1912 i konflikt med fru Pankhurst, afbröto då all förbindelse med stridsorganisationen "Women's social and political union" och använda numera lugnare agitationsmetoder. V. S-g. Petic, förr namn på den mexikanska staden Herm o si 11 o (se d. o.). Petine't (fr. petinet), florsartad väfnad af bomull och silke, tyll; förfärdigas på stick- 1. petinet-maskiner. - Petinetglas, detsamma som fili-granglas (se F i Ii gr a n 2 och Glasrör). Petiolär. Se P e t i o l u s. Petioläta, zool. Se S t e k l a r. Petiolive'ntres, zool. Se S t ek l a r. Peti'olus (dim. af lat. pes, fot), zool., skaft, stjälk. Jfr M y r o r, sp. 102. - Adj. p e t i o l ä r. Pétion [petiå'j, Anne Alexandre, president å Haiti, f. 1770 i .Port-au-Prince, d. 1818, hette egentligen S a b e s samt var son till en fransk kolonist på Haiti och en mulattska. Han fick mili-tärisk utbildning i Frankrike och kämpade 1801 -02 på franska sidan, under generalerna Blgaud och Leclerc, mot negerupproret på ön, men slöt sig 1803 till Dessalines, då denne trädde i spetsen för en ny resning. När Dessalines gjort sig till kejsare och började föra en despotisk styrelse, förenade P. sig med Henri Christophe om hans störtande. Men en brytning inträdde snart, och P. upprättade (1807) och styrde till sin död en mulattrepublik i södra delen af Haiti, under det att Christophe i norra delen behöll väldet öfver negrerna. J f r Haiti, sp. 1058-59. Pétion de Villeneuve [petia7 do vilnö'v], Jé-r o m e, fransk revolutionsman, f. 1756 i Chartres, d. i juni 1794, hade till en början anställning som advokat i sin födelsestad. Vid riksständernas sammankallande 1789 invaldes han i tredje ståndet och kom genom omständigheternas makt att under franska revolutionen spela en roll, som vida öfversteg hans begåfning. I konstituerande nationalförsamlingen tillhörde han jämte Eobespierre och Buzot den lilla grupp, som visade republikanska tendenser (yttersta vänstern). Efter Ludvig XVI:s flyktförsök 1791 sändes P. af konstituerande nationalförsamlingen jämte Barnave och Latour-Maubourg att möta och återföra den kungliga familjen till Paris. Därvid röjde han genom brutalt uppförande mot de olycklige fångarna brist på högsinthet; och i sin vidriga berättelse om denna färd, hvari han framställer den sederena prinsessan Elisabet såsom färdig att bli hans älskarinna, blottade han ett orent sinne och en narraktig fåfänga. Efter konstituerande nationalförsamlingens upplösning blef han 17 nov. 1791 Baillys efterträdare som mar i Paris, till en del genom hemligt understöd af Marie-Antoinette, hvilken ansåg honom för dum och därför föredrog hocjm framför La Fayette. P. slöt sig nu till girondisterna, understödde deras sträfvan att störta konungadömet och använde sin ämbetsställning för att jämna vägen för en ny revolution. Då Parispöbeln 20 juni 1792 inträngde i Tuilerierna, holl han sig sålunda hela dagen undan för att slippa ingripa. P. blef med anledning däraf efter resningens misslyckande 7 juli suspenderad af parisiska departementalstyrelsen, men lagstiftande församlingen återgaf honom hans plats, och under federationsfesten 14 juli s. å. var han dagens hjälte. Vid konungadömets störtande 10 aug. 1792 undgick han att behöfva göra sin plikt därigenom, att han af upprorets ledare själf utverkade, att han ställdes under bevakning. Då han följande dag återfick friheten, väntade han att också återfå sitt forna inflytande, men de parisiske anarkisterna, åt hvilka han nu gjort sin tjänst, sköto honom åt sidan, och under septembermorden var han fullkomligt vanmäktig. Att den nya revolutionen kunde leda till dylika gräsligheter och till förlusten af hans egen maktställning, var något, som han i sin ytlighet och fåfänga aldrig föreställt sig, och denna upptäckt fyllde honom med förbittring mot de ostadige parisarna. Invald i konventet, mottog han ej omval till märsämbetet, och med den sårade fåfängans energi kastade han sig nu in i den strid, som girondisterna öppnade mot Parisanarkisterna. Då dessa genom upproren 31 maj och 2 juni 1793 besegrade gironden och konventet, blef P. fängslad, men flydde till Normandie, som reste sig för att skydda nationalrepresentationen mot Parispöbelns tyranni. Försöket misslyckades, och han flydde då jämte några andra preskriberade girondister till Bretagne och därifrån till Bordeaux, där en likartad resning utbrutit. Han fann dock ej heller där det understöd han påräknat och måste då jämte sina olyckskamrater dölja sig i den närbelägna staden S:t Ëmilion. Slutligen nödgades han i juni 1794 lämna sin tillflyktsort och omkom, efter en tids kringirrande på de omgifvande fälten, jämte sin följeslagare Buzot, antagligen genom själfmord. Deras lik anträffades, sönderslitna af hundar, 26 juni. P:s memoarer ha jämte Buzots och Bar-baroux' utgetts af Dauban (1866). S. B.* Petiotisëring, ett efter uppfinnaren, fransmannen Pétiot, uppkalladt förfaringssätt för framställande af rödvin. Pétis de la Croix [peti7 de lakrwä], F ra n 90 is, fransk orientalist, f. omkr. 1653, d. 1713, vistades tio år i Orienten och fick 1692 lärostolen i arabiska vid College royal de France. P. utgaf under titeln Les mille et un jours (5 bd, 1710-12) en bearbetning af en i österlandet mycket omtyckt sagosamling, "El-faradsch ba'd el-schidda" (Glädje efter sorgen). Histoire de Timur-bec (Timur lenk; 4 bd, 1722) är en mycket lofordad öfversättning af den persiske historieskrifvaren El-jesdis viktiga verk Såfar-namé. Petit