Karl, romerska kejsare: 1.

Karl (I) den store

(lat. Carolus magnus, fr. Charlemagne), medeltidens och den germanska världens största regentpersonlighet, var konung i frankiska riket, sonson till Karl Martell, äldre son till konung Pippin den lille och grefve Chariberts af Laon dotter Berta och föddes 2 april 742 (747?). Vid faderns död, 768, delades riket mellan K. och hans broder, Karlman. Denne dog redan 771, hvarefter K. lät hylla sig äfven inom hans riksdel. Karlmans änka och späda söner funno skydd hos langobardernas konung Desiderius, hvars dotter Desiderata varit förmäld med K., men sedermera förskjutits af honom. K. lyssnade därför villigt till den af Desiderius hårdt ansatte påfven Hadrianus I:s ansökan om hjälp. Desiderius besegrades och tillfångatogs i Pavia, och K. satte den langobardiska kronan på sitt hufvud (774). Påfven erhöll bekräftelse på den skänk af Exarkatet med Ravenna m. m., som Pippin den lille 754 gjort till S:t Peters stol (se

Kyrkostaten

. Om K. 774 äfven utvidgat Pippins skänk, har varit omtvistadt). K. kom dock icke genast i lugn besittning af det langobardiska riket, utan måste 776 nedslå ett uppror i hertigdömet Friuli, och först efter upprepade strider, hvari äfven det bysantinska riket inblandades, erkände hertigdömet Benevento (812) hans öfverhöghet. -- Inre strider bland araberna på Pyreneiska halfön gåfvo K. anledning att där göra en eröfring, det s. k. "Spanska mark" (se d. o.) mellan Pyrenéerna och Ebro. Striderna i Spanien framställdes sedan i medeltidens riddarpoesi som religionskrig mot muhammedanerna, och särskildt firades som kristenhetens förkämpe en af K:s män Roland, som på hemvägen från det första spanska tåget (778) stupade vid Roncevaux under ett öfverfall af -- kristna basker (se

Rolandssagan

). De spanska krigen voro i själfva verket endast eröfringskrig, och med muhammedanska härskare i Afrika och Asien underhöll K. t. o. m. vänskapliga förbindelser, bl. a. med Bagdads ryktbare kalif Harun-er-raschid (se d. o.), som (807) genom en beskickning sände honom ett vattenur och andra dyrbara skänker. Dessa förbindelser använde dock K. till förmån för nödställda kristna i Österlandet. -- K. fullbordade de tyska stammarnas kristnande och enande under frankiskt öfvervälde genom mångåriga och blodiga krig med sachsarna (772--785, 792--804) och skapade därigenom förutsättningarna för uppkomsten af en enhetlig tysk nationalitet. I Widukind (se d. o.) hade sachsarna länge en ädel och tapper ledare i sin olyckliga själfständighetskamp. De sachsiska krigen medförde förvecklingar med den danske konungen Godfred (se d. o.). Denne hemsökte (810) Frisland med en stor flotta, men då han s. å. mördades, slöt K. med hans efterträdare Hemming (811) en fred, hvarigenom Eider blef Danmarks gräns mot K:s rike (efter dettas upplösning mot Tyskland). -- Äfven de slaviska stammarna ö. om Elbe och Saale (venderna) och i Böhmen (tjecherna) kufvades af K. De blefvo dock ej införlifvade i hans rike, utan bragtes blott i ett lösligt beroende, som efter hans död snart åter upphörde, men som utgjorde en förberedelse till tyskarnas senare besittningstagande af dessa trakter. Genom betvingandet (791--796) af de vilde avarerna (se d. o.) grundlades markgrefskapet Östmark, ursprunget till ärkehertigdömet Österrike. -- Genom de stora eröfringarna kom K:s egentliga rike att utsträckas från Atlanten i v. till Elbe, Saale, Böhmerwald och bortom Enns i ö., från Nordsjön och Eider i n. till Ebro, Medelhafvet och sydligaste Italien i s. -- Uppkomsten af ett rike, som i storlek motsvarade det västromerska och till hvilket själfva Rom hörde -- ty påfven innehade Kyrkostaten under frankisk öfverhöghet -- väckte tanken att i Västerlandet återupplifva den romerska kejsarvärdigheten, hvars undergång (476) ännu beklagades som innebärande en upplösning af kristenhetens enhet. Påfven Leo III (795--816) bragte tanken till utförande. Misshandlad af ett motparti i Rom, hade han 799 flytt till K. under ett af dennes sachsiska tåg, och med anledning häraf begaf sig K. själf till Rom. Då han där juldagen 800 bevistade mässan i S:t Peterskyrkan, satte Leo under folkets lyckönskningsrop den romerska kejsarkronan på hans hufvud. K. synes ha blifvit öfverraskad. Möjligen har han trott, att en förberedande underhandling skulle kunnat skaffa honom kejsarvärdigheten äfven i östromerska riket, där för tillfället ingen kejsare fanns, utan en kvinna, kejsarinnan Irene, regerade. I alla händelser fann han sig i hvad som skett, och hans kejsarvärdighet blef inskränkt till Västerlandet. Där medförde den emellertid anspråk för honom och hans efterkommande på en allmän öfverhöghet, och sålunda gaf K:s kejsarkröning upphof till en universalmonarkisk statsuppfattning, som blef rådande ända till nationalstaternas starka utveckling mot medeltidens slut. Äfven påfvarna sökte tillgodogöra sig denna uppfattning, påstående, att den kejserliga universalmonarkien borde vara underordnad en påflig, och sökte bl. a. ett stöd för sina anspråk däri, att K. mottagit kejsarkronan af påfven. På K:s tid drogs dock ännu ej häraf en sådan slutsats, utan påfven var då blott den förste biskopen i hans rike. (Om medeltidens universalmonarkiska idéer se J. Bryce, "The holy roman empire", 1895.) Fig. 1. Karl den store. Efter hufvudet på den samtida ryttarstatyetten i Musée Carnavalet, Paris. Fig. 2. Sigillstämpel af bly med Karl den stores bild, präglad vid hans kejsarkröning. Det var ej endast genom grundläggandet af ett världsrike, som K. blef en af historiens märkvärdigaste regenter, utan ock genom det sätt, hvarpå han styrde det. I förvaltningen och rättskipningen införde K. viktiga förändringar. De af flera grefskap (se

Grefve

och

Gau

) bestående, ofta en hel folkstam omfattande hertigdömena hade mestadels blifvit indragna redan under hans företrädare. Då hertig Tassilo af Bajern förnyade gånger inlät sig i stämplingar med K:s fiender och slutligen förband sig med avarerna, blef han afsatt (788), och den hertigliga värdigheten i Bajern afskaffades, så att grefvarna, därstädes kommo omedelbart under den frankiske konungen. Inom K:s hela rike funnos sedan dess hertigar endast i de langobardiska Spoleto och Benevento. Öfver hufvud hade K. för regel att åt hvarje grefve anförtro blott ett grefskap till förvaltning. Undantag därifrån utgjorde dock markgrefvarnar hvilka jämte den dem anförtrodda "marken" (militärgränsen) vanligen hade befälet äfven öfver häruppbådet i de angränsande grefskapen. Grefvarna underkastades en strängare kontroll genom de årligen öfver hela riket utsända kungsbuden (missi dominici), som parvis, en andlig och en världslig, reste omkring inom sina områden (missatica), höllo landtdagar, kungjorde de af konungen utfärdade stadgarna, dömde konungsdom och genom af dem bland invånarna utsedda edsvurna anställde rannsakning (inquisitio) rörande förvaltningens och rättskipningens handhafvande m. m. Dylika missi hade stundom utsändts allt sedan Karl Martells tid, men först K. gjorde dem (efter kejsarkröningen) till ett fast led i riksstyrelsen. De ersatte hertigarna, men i motsats mot dessa bidrogo de till förvaltningens centraliserande. -- Den af ålder alla fria åliggande betungande plikten att närvara vid tingen inskränktes af K. till de lagtima tingen, som skulle hållas blott tre gånger om året i hvarje hundare och på hvilka grefven själf presiderade. Till de urtima tingen, som vanligen höllos af grefvens biträde (centenarius, schultheiss), behöfde blott af konungen eller kungsbuden för lifstiden utsedda nämndemän, scabini (vanligen sju), infinna sig. Dessa hade på de förra tingen blott att föreslå domen, som bekräftades af hela menigheten, men på de urtima tingen fällde de slutgiltig dom (jfr

Échevin

och

Schöffen

). Öfver tingen stod den kungliga rättskipningen, som handhades af K. själf vid hofvet eller af en där fungerande pfalzgrefve eller af kungsbuden. -- På lagstiftningens område ådagalade K. en omfattande och outtröttlig verksamhet. De till det frankiska riket hörande folkstammarnas rättssedvänjor hade redan på merovingernas tid börjat samlas och upptecknas. K. fortsatte härmed och förbättrade dessutom folklagarna genom tillägg och ändringar, men i synnerhet ingrep han ordnande både i kyrkans och i det världsliga samhällets förhållanden genom sina många administrativa stadgar (se

Kapitularier

). Konungadömet i de genom folkvandringen bildade rikena hade stärkts genom traditioner från den romerska kejsarmyndigheten, och K:s beklädande med kejsarvärdigheten verkade naturligtvis ytterligare i denna riktning, men äfven som kejsare respekterade K. den germanska grundsatsen om folkets deltagande i de allmänna angelägenheternas vård. Den aristokratiska förskjutning i de sociala förhållandena, som försiggick efter folkvandringen, inverkade emellertid på formerna härför. Hundaretingen hade redan förut väsentligen förlorat sin betydelse som organ för det politiska lifvet, och det var mest på riksmöten, bestående af andliga och världsliga stormän, som K:s samverkan med undersåtarna egde rum. Dessa riksmöten voro dels rådsmöten med ett inskränkt antal rådgifvare, dels årliga herredagar, till hvilka kyrkliga och världsliga tjänstemän och vasaller allmänt kallades. Om det öfriga folkets mening eller samtycke inhämtades, skedde det vanligen på de årliga mönstringssammankomsterna med de värnpliktige, majfälten (lat. campi madii), så kallade, äfven om de höllos senare på året än i maj (före Pippin den lilles tid höllos de i mars och kallades då marsfält). Majfälten ställdes enligt regeln i samband med herredagarna, hvilkas beslut lades till grund för de till dem gjorda framställningarna. Att K. ville bevara det själfegande bondeståndet, den germanska folkfrihetens demokratiska grund, framgår, förutom af hans ofvan omtalade åtgärder för lättande af tingsplikten, af motsvarande åtgärder med afseende på värnplikten (härbannsskyldigheten). Mot slutet af sin regering föreskref han nämligen, att mindre jordlotter skulle få förenas till rotar, för hvilka blott en af egarna skulle behöfva gå i fält, och att denne skulle utrustas af de öfrige. Icke ens K. förmådde dock sätta en damm för den utveckling till feodalism, som denna tid undergräfde det själfegande bondeståndets existens. Den befrämjades i själfva verket af företaget att under dåv. ekonomiska förhållanden skapa ett världsrike. De långvariga krig, som däraf förorsakades, ruinerade, trots lättnaderna i härbannsskyldighéten, ofta de värnpliktige bönderna och förmådde många af dem att ställa sig i beroende af stormän. I samma mån antalet värnpliktiga jordegare härigenom minskades, gjorde sig behofvet af en annan grund för krigsväsendet gällande, särskildt som tidens krigskonst kräfde ett tungt beväpnadt rytteri. Ett sådant kunde ej erhållas genom den allmänna härbannsskyldigheten, men väl genom stormännens krigiska vasaller. K. måste därför fortgå på den af Karl Martell beträdda vägen att gifva stormännen förläningar (se

Karl Martell

). Samma medel måste också tillgripas för att ekonomiskt upprätthålla den af världsriket betingade vidlyftiga förvaltningen, ty tillgången på reda penningar var ringa och ett ordnadt skatteväsen fanns ej, utan K. var liksom de äldre germanske furstarna väsentligen hänvisad till afkastningen af kronogods och tillfälliga inkomster. Grefvarna måste därför ofta aflönas med förläningar af kronogods och blefvo härigenom mäktiga jorddrottar, som, då tidens outvecklade kommunikationsväsen försvagade äfven de bästa kontrollanordningar, kunde missbruka sin makt till att på böndernas bekostnad öka sina besittningar. Så har K. befrämjat länsväsendet, om det också ännu ej erhöll en sådan utveckling, att hans rike kunde kallas en länsstat (se

Länsväsen

), och de nu antydda förhållandena utgöra också en förklaring till, att det storslagna statsväsen han skapat så snart efter hans död sönderföll. I alla fall blef det utgångspunkten för den följande statsutvecklingen i större delen af Europa. K:s största berömmelse var hans nitälskan för den andliga odlingen. Därvid betjänade han sig framför allt af kyrkan, som han gynnade och sökte rycka upp ur den af folkvandringen förorsakade förvildningen. Genom hans försorg upprättades kloster- och domkyrkoskolor, samlades bibliotek och utarbetades postillor till hjälp åt okunniga präster. Men på samma gång underordnades kyrkan staten och användes i den världsliga förvaltningens tjänst. K. tillsatte af egen maktfullkomlighet dess styresmän, kräfde deras medverkan på rådsmöten och herredagar samt såsom kungsbud, och genom kapitularierna lagstiftade han likaväl för kyrkan som för det världsliga samhället. Liksom han sammankallade herredagen, så utlyste han äfven rent kyrkliga möten, dels rikssynoder, t. ex. 794 i Frankfurt am Main, där bilddyrkan och adoptianismen förkastades, dels provinssynoder (813), hvilkas beslut sedan underställdes herredagens pröfning. Själf är K. ett lysande exempel på germanernas bildningsmottaglighet. Vid sin tronbestigning hade han ännu ej ens fått lära sig skrifva, men sedan, midt under de ständiga krigen och de otaliga regeringsbestyren, tillegnade han sig denna konst, lärde sig tala latin flytande och förstå grekiska samt dref retoriska och astronomiska studier. I Italien väcktes hans intresse för konsten, och hans betydande byggnadsföretag, som uppfördes efter italienska (östgotiska) förebilder och smyckades med italienska konstverk, gåfvo uppslaget till den storartade arkitektur -- särskildt af kyrklig art --, som under den följande medeltiden uppblomstrade n. om Alperna och Pyrenéerna (se

Byggnadskonst

,, sp. 725 ff.). Den förnämsta af hans byggnader var den praktfulla domkyrkan i Aachen. Till medelpunkt för sina kulturella sträfvanden gjorde han sitt hof, dit han samlade en mängd lärda män. Bland dessa var Alkuin (se d. o.) K:s förnämste rådgifvare i frågor rörande bildningens befrämjande. Den lärda kretsen sammanslöt sig jämte K. till ett litterärt sällskap, en "akademi", hvars medlemmar författade latinska skaldestycken och antogo namn, hämtade ur den heliga skrift eller den klassiska litteraturen. Så t. ex. kallade K. sig David, Alkuin Horatius Flaccus och Einhard (se d. o.), ledaren af byggnadsföretagen och K:s blifvande biograf, Besalel efter den israelitiska stiftshyddans konstruktör. Under Alkuins ledning upprättades en hofskola, och därur utgingo flera af K:s förnämsta medhjälpare. Det var den klassiska bildningen, som K. och hans lärda vänner sökte återupplifva, men hos K. förkväfde ej denna sträfvan förståendet för det nationellt-germanska. Han började själf skrifva en germansk (frankisk) grammatik, gaf germanska namn åt månaderna och vindarna och åvägabragte en samling af gamla germanska hjältesånger, som tyvärr ej finnes i behåll. För en själfständig germansk kultur var dock tiden ännu ej mogen, och den klassiska renässans, som knyter sig till K:s namn, förmådde, trots att hans bildningsarbete äfven syftade att nå folkets breda lager, ej tränga synnerligen djupt ned och förkväfdes till stor del under den allmänna förvildning, som inträdde vid hans rikes upplösning. Men alldeles utan frukt blef den dock ej. En följd däraf var, att särskildt inom kyrkan, äfven under de mörkaste följande tiderna, något samband bevarades med forntidens kultur, och detta blef förutsättningen för den senare medeltidens bildningsarbete. Fastän K:s sträfvanden ej omedelbart ledde till beståndande resultat vare sig inom statslifvet eller den andliga kulturen, har han dock mer än någon annan åstadkommit, att ur folkvandringens kaos en ny civilisation kunde utveckla sig. Fig. 3. Relikskrin af silfver (från slutet af 1100-talet) med Karl den stores ben uti. (Domkyrkan i Aachen.) K:s gestalt var högväxt och imponerande. Hans skelett har en längd af 1,92 m. ögonen voro stora och blixtrande och håret blondt. Endast en samtida bild finnes af honom -- en ryttarstatyett i brons (jfr fig. 1). Rösten var klangfull, ehuru ej stark, och han egde stor naturlig vältalighet. Han var vänsäll, glad och folklig, men kunde ock, retad till vrede eller när statskonsten syntes honom kräfva det, vara fruktansvärdt hård, såsom då han (782) för att bryta sachsarnas sega motstånd på en dag lät afrätta 4,500 sachsiska krigsfångar. I hvardagslag enkel i lefnadssätt och klädsel -- han bar då alltid den nationella frankiska dräkten --, utvecklade han endast vid större fester en prakt, som motsvarade hans maktställning. Han omgaf sig emellertid med en lysande hofstat. Hans arbetsamhet var utomordentlig och inkräktade ofta på nattens timmar. Idrottsöfningar utgjorde hans förnämsta nöje, särskildt jakt -- af gammalt germanernas käraste tidsfördrif. Ehuru nitälskande för kristlig sed, skattade han dock själf åt den löslighet, som ofta röjde sig i tidens förhållande mellan könen, och det föredöme han i detta hänseende gaf inverkade skadligt på lifvet inom hans hof, hvars sedliga rykte ej var det bästa. Ingen af hans döttrar ingick lagligt äktenskap -- emedan han af faderlig ömhet ej ville skilja sig från dem --, men de inläto sig på fria kärleksförbindelser, som ej blefvo utan frukt. Så var historieskrifvaren Nithard (se d. o.) en son till hans dotter Berta och skalden Angilbert (Homerus i den vittra akademien). K. hade ej något egentligt residens, hvilket berodde dels däraf, att han genom resor ville personligen öfvervaka förvaltningen i det stora riket, dels därpå, att han för sitt hofs underhåll väsentligen var hänvisad till de många kungsgårdarna. Dessa sökte han göra till mönsterfarmer, och deras skötsel, som var undandragen grefvarna, handhades af en särskild tjänstemannakår. Från 795 uppehöll han sig dock mest i Aachen, i hvars varma källor han fann stort behag. Här uppförde han (utom domkyrkan, se ofvan) ett ståtligt palats (pfalz, af lat. palatium) och en mängd byggnader för det talrika hofvet och den blandade mängd människor, som af olika anledningar samlades till detta. K:s monogram meddelas på pl. I till art.

Autografi

. I enlighet med de frankiska traditionerna ville K. dela riket mellan sina tre äkta söner: Karl, Pippin och Ludvig. De två sistnämnde blefvo som barn (781) af påfven invigda till hans medregenter, den förre i Italien, den senare i Akvitanien, och på en herredag i Aachen 806 utfärdades en stadga om, huru riket efter hans död skulle fördelas mellan de tre. Men Pippin dog 810 och 811 äfven den äldste och mest begåfvade af sönerna, Karl, hvilken fadern möjligen ämnat till sin efterträdare i kejsarvärdigheten. Då lät K. (813) på en herredag i Aachen den återstående sonen, Ludvig, med egna händer sätta kejsarkronan på sitt hufvud. Pippins son Bernhard skulle dock efterträda sin far i Italien. 28 jan. 814 afled K. och blef begrafven i Aachens domkyrka. En sägen, att han begrafts sittande på en tron, är troligen grundlös. Sedan kejsar Fredrik Barbarossa utverkat hans helgonförklaring (1165), flyttade han hans ben ur den marmorsarkofag, hvari de hvilade, till ett dyrbart relikskrin (fig. 3) som ännu befinner sig i Aachens domkyrka. K. var fyra gånger gift, nämligen med 1. den ofvannämnda Desiderata, 2. Hildegard (783), moder till Karl. Pippin och Ludvig, 3. Fastrada (d. 794) och 4. Liutgard (d. 800, några månader före K:s kejsarkröning). Med flera frillor hade han åtskilliga barn. -- K. utgör medelpunkten i en stor medeltidssagokrets (se

Karolingiska sagokretsen

). De förnämsta källorna till hans historia äro den samtida framställningen i de frankiska riksannalerna och Einhards biografi. 2.

K. (II) den skallige

(fr. Charles le chauve), konung i Frankrike, f. 13 juni 823, var yngste son till kejsar Ludvig den fromme i dennes andra gifte (med Judit, af welfernas urgamla ätt). Faderns önskan att äfven tillförsäkra denne son en del af riket framkallade strider mellan honom och de äldre sönerna. Sedan kejsar Ludvig dött, 840, stridde sönerna sinsemellan, i det de båda yngre, Ludvig den tyske och K. den skallige, förbundo sig mot den äldste, kejsar Lothar. Besegrad 841 vid Fontanetum (nu Fontenoy, s. om Auxerre), måste Lothar bekväma sig till fördraget i Verdun 843, i kraft hvaraf Karl den stores monarki delades så, att Lothar med kejsarvärdigheten, som dock ej innebar öfverherrskap öfver bröderna, förenade Italien och en landsträcka längs Rhône, Saône, Rhen, Mosel och Maas från Medelhafvet och till Nordsjön ("Mellanfranken"), medan Ludvig den tyske fick hvad som låg ö., K. den skallige hvad som låg v. om sistnämnda område. Dennes regering var en stormupprörd tid, hvarunder Frankrike hemsöktes af nordmännen och sönderslets af uppror och inre oroligheter, i synnerhet i Bretagne, hvars hertigar sökte göra sig oafhängiga, och i Akvitanien, där Pippin, en son till Ludvig den frommes andre son, Pippin, uppträdde med anspråk på sin faders riksdel och t. o. m. förband sig med nordmännen. Han blef dock slutligen (864) utlämnad till K. Af dessa inre oroligheter sökte Ludvig den tyske draga fördel och lyckades verkligen för kort tid blifva hyllad som konung af ett parti i Frankrike (858). Å andra sidan sökte äfven K. utvidga sitt rikes gränser. Så bemäktigade han sig Lothringen vid Lothar II :s död (869), men måste följande år genom fördraget i Meerssen dela det med Ludvig den tyske. Sedan kejsar Lothar I:s ätt 875 utgått med hans äldste son, Ludvig II, som efter fadern ärft Italien och den därvid fästa kejsarvärdigheten, företog K. två härnadståg till detta land. Under det förra (875--876) blef han i Rom af påfven krönt till kejsare. Efter Ludvig den tyskes död, 876, angrep han dennes land, men blef af hans son Ludvig slagen vid Andernach s. å. 6 okt. 877 afled K. på återväg från sitt andra tåg till Italien. Sonen Ludvig (den stammande) blef hans efterträdare i konungadömet i Frankrike. - Litt.: Warnkoenig och Gérard, "Histoire des Carolingiens" (2 bd, 1865), Böhmer-Mühlbacher, "Regesta imperii", bd I (1880--89), Dummler, "Geschichte des ostfränkischen reichs" (3 bd, 2:a uppl. 1887--88), Lot och Halphen, "Le règne de Charles le chauve", I (1909) och Calmette, "La diplomatie carolingienne 843--877" (1901). Karl den skallige. Efter en dedikationsbild i Codex aureus i Regensburg, skrifven 870 på hans befallning. 3.

K. (III) den tjocke

(ty. Karl der dicke; fr. Charles le gros l. le gras), f. 839, d. 13 jan. 888, var tredje och yngste son till konung Ludvig (I) den tyske, vid hvars död (876) hans rike (Tyskland) delades så, att äldste sonen, Karlman, fick Bajern, Ludvig (II), kallad den unge, Sachsen och Lothringen samt K. den tjocke Schwaben. Efter Karlmans och Ludvigs död (880 och 882) tillföllo deras riksdelar K., som dessutom 879 erhöll Italien och 881 romerska kejsarkronan. Då 884 Ludvig den stammandes andre son, Karlman, dog, blef K. den tjocke, med förbigående af Ludvigs yngste, ännu minderårige son, Karl den enfaldige, vald till konung äfven af Frankrike. Sålunda återförenades för kort tid (884--887) Karl den stores rike utom nedre ("cisjuranska") Burgund. Men K. den tjocke var sjuklig och som regent icke vuxen sin svåra uppgift. Under de inre striderna inom karolingiska huset hade de stores makt och själfrådighet vuxit den kungliga myndigheten öfver hufvudet, och samtidigt fortsattes nordmännens plundringar. K. köpte deras aftåg vid Elsloo vid Maas (882); senare belägrade de Paris, som dock tappert försvarade sig under grefve Eudos af Paris ledning (885--886), och äfven nu köpte kejsaren en skymflig fred. Omsider tröttnade man vid den kejserliga odågan. På en herredag i Tribur 887 afsattes K. den tjocke, och i hans ställe korades den bajerske Karlmans oäkta son Arnulf till Tysklands konung. Äfven Frankrike och Italien valde egna konungar. Sålunda upplöstes åter, och för alltid, Karl den stores rike, och ur dess spillror framgingo fem själfständiga riken, nämligen Tyskland, Frankrike, Italien, Nedre Burgund och Öfre ("transjuranska") Burgund (se d. o.). -- Litt.: se K. 2. Kejsar Karl IV. Efter hans staty, förvarad i K. museet i Berlin. 4.

K. IV

, romersk kejsare och konung af Böhmen, son af Johan den blinde af Böhmen, f. 14 maj 1316 i Prag, d. där 29 nov. 1378, uppfostrades vid franska hofvet. 1331 öfvertog han förvaltningen af faderns snart förlorade besittningar i norra Italien, och 1334 blef han markgrefve af Mähren, hvarjämte han gång efter annan och från 1342 oafbrutet i faderns namn styrde Böhmen. 1346 efterträdde han sin fader som konung af Böhmen, och 11 juli s. å. blef han af Ludvig Bajrarens motparti vald till tysk konung. Först sedan Ludvig dött (1347) och den af bajerska partiet i jan. 1349 till konung valde Günther af Schwarzburg s. å. afsagt sig konungakronan, blef K. allmänt erkänd som tysk konung. 5 april 1355 kröntes han i Rom till romersk kejsare. Han var en duglig och plikttrogen regent, som genom landsfreder sökte upprätthålla lugn i Tyskland. Långt ifrån att söka bryta den uppblomstrande furstemakten, ville han endast gifva stadga åt gällande ordning, bekräftade genom "gyllene bullan" (1356) de sju kurfurstarnas rätt att välja tysk konung och gaf dem i sina länders styrelse viktiga företrädesrättigheter. Sin största uppmärksamhet egnade dock K. åt sina arfländer, och särskildt verkade han outtröttligt för Böhmens höjande i både materiellt och andligt afseende. Själf grundligt bildad och språkkunnig, uppmuntrade han lärdom och konst och grundlade 1347--48 universitetet i Prag. Genom köp, giftermål och arfsfördrag förvärfvade han åt sin familj Öfre Pfalz, Jauer och Schweidnitz i Schlesien, Nedre Lausitz och 1373 Brandenburg, och för att befästa sin familjs makt lät han välja sin son Wenzel till sin efterträdare som tysk konung (1376). -- Litt.: Werunsky, "Geschichte K:s IV und seiner zeit" (3 bd, 1880--92), Friedjung, "K. IV und sein anteil am geistigen leben seiner zeit" (1876), Böhmer-Huber, "Regesten des kaiserreichs unter K. IV" (1874--77 och 1889). 5.

K. V

, konung af Spanien (som sådan Karl I) m. m., äldste son af ärkehertig Filip den sköne (konung af Kastilien 1504--06) och Johanna af Aragonien och Kastilien, f. 24 febr. 1500 i Gent, d. 21 sept. 1558 i San Yuste i Estremadura, uppfostrades i Nederländerna under ledning af Vilhelm af Croy och den lärde Hadrian Floriszoon (sedermera påfven Hadrianus VI), hvilken gaf hans uppfostran en viss kyrklig riktning. Efter sin fader (d. 1506) ärfde han Nederländerna, där han redan 1515 förklarades myndig, och Franche-Comté. Vid sin morfaders, Ferdinand den katolskes, död, 1516, blef han härskare öfver Spanien med Neapel (i Neapel Karl IV), Sicilien och de spanska besittningarna i Amerika, enär hans moder af sitt sjuka lynne hindrades att föra styrelsen. 1519 ärfde han efter sin farfader, kejsar Maximilian I, de s. k. österrikiska arfländerna, hvilka han dock 21 april 1521 afträdde till sin broder Ferdinand. 28 juni 1519 blef han vid kejsarvalet i Frankfurt föredragen sin medtäflare, Frans I af Frankrike, samt kröntes 22 okt. 1520 i Aachen som "vald romersk kejsare". (24 febr. 1530 skedde i Bologna hans högtidliga kröning till romersk kejsare.) Vid 19 års ålder var K. sålunda härskare öfver Europas till både utsträckning och folkmängd största rike. Det fordrades stor statsmannabegåfning för att sammanhålla detta välde, som var sammansatt af en mängd till stam, sedvänjor och intressen skilda samt på hvarandra afundsamma folk, ett välde, som vid denna tid dessutom var upprördt af den kyrkliga reformationsfrågan samt utifrån hotadt af turkar och fransmän. K. hade visserligen under sin ungdom utvecklat sig långsamt, men hunnen till mognad ålder, visade han sig vara samtidens störste statsman och på samma gång en skicklig fältherre. Rik på stora och vidtflygande planer, skydde han ingen ansträngning för att bringa dem till utförande. Medan K. 1520--22 var borta från Spanien, där hans forne lärare Hadrian kvarlämnats som ståthållare, utbröt där ett uppror, framkalladt af K:s hårda regeringssätt och förkärlek för nederländare. De upproriske sökte t. o. m. förklara K:s moder, Johanna, för regerande drottning. Stödd på adeln, lyckades den spanska regeringen, i synnerhet efter slaget vid Villalar (24 april 1521), alldeles kväfva motståndet, men K. tog lärdom däraf: han gaf efter den tiden de spanska ämbetena åt infödingar och iakttog öfliga former; cortes fortforo att sammanträda, ehuru de blefvo alltmera beroende af regeringen. På riksdagen i Worms (1521) tog han parti mot reformationen samt förklarade Luther och hans anhängare i akt. Från ett kraftigt uppträdande mot reformationen hindrades han dock till en början af sina krig (1521--26; 1527--29; 1536--38; 1542--44) med Frans I af Frankrike, genom hvilka han visserligen förvärfvade Milano, men såg sin plan att upprätta en universalmonarki med religiös likformighet stäckt (se

Frans I

). Samtidigt låg han i strid med turkarna, hvilka sökte fördrifva hans broder Ferdinand från dennes nyförvärfvade riken, Böhmen och Ungern, samt 1529 belägrade Wien. På sommaren 1535 företog K. från Barcelona ett tåg till Tunis, fördref dess härskare, sjöröfvarhöfdingen Hairaddin Barbarossa, och befriade en mängd kristna slafvar. Däremot misslyckades hans tåg på hösten 1541 mot sjöröfvarna i Algeriet. Under dessa K:s yttre strider utbredde sig reformationen i Tyskland, och K. nödgades gång på gång göra eftergifter åt dess anhängare, på det att icke ett inbördes krig skulle komma till de yttre krigen. Sedan riksdagsbeslutet i Augsburg 1530 med stränga hotelser ålagt protestanterna att återvända till katolska kyrkan, måste K. genom religionsfreden i Nürnberg 1532 förbinda sig att tills vidare inställa alla processer i religionssaker mot de protestantiske furstarna och städerna, hvilka i Schmalkalden 1530 ingått ett förbund "till evangeliums upprätthållande". Först sedan han 1544 fått fred med Frankrike, kunde han egna odelad uppmärksamhet åt de religiösa förhållandena i Tyskland och med kraft arbeta på återupprättandet af kyrkans enhet. På riksdagen i Regensburg 1546 förklarade han det schmalkaldiska förbundets hufvudmän, kurfursten Johan Fredrik af Sachsen och landtgrefven Filip af Hessen, i akt. Han kufvade därefter de sydtyske protestanterna samt besegrade och tillfångatog med hertig Morits' af Sachsen tillhjälp vid Mühlberg (1547) Johan Fredrik, hvarefter dennes bundsförvant Filip af Hessen gaf sig på nåd och onåd. Det s. k. Augsburger-interim 1548 gaf övergångsbestämmelser, tills kyrkomötet i Trident hunnit ordna de kyrkliga frågorna. Ett hårdt slag för K. var hans statssekreterare Granvellas död 1550. Nytt missnöje i tyska riket väcktes särskildt af kejsarens sträfvan att skaffa sin son Filip framtida utsikt till kejsarkronan, och hans öfvermakt där bröts plötsligt, då Morits oförmodadt afföll och i förbund med konung Henrik II af Frankrike började krig. Morits' försök att taga kejsaren till fånga i Innsbruck misslyckades dock i maj 1552. K. nödgades att i stilleståndet i Passau, s. å., medgifva lutheranerna full religionsfrihet, hvilken bekräftades genom religionsfreden i Augsburg 25 sept. 1555. Året därefter tvangs han genom stilleståndet i Vaucelles att lämna stiften Metz, Toul och Verdun i Frankrikes händer. Modfälld af dessa motgångar och äfven kroppsligt bruten af gikt och annan sjukdom, beslöt han draga sig ifrån det politiska lifvet. Åt sin son Filip, hvilken 1554 erhållit styrelsen af Neapel och Milano och i okt. 1555 Nederländerna med Franche-Comté, gaf han 16 jan. 1556 Spaniens krona, och s. å. öfverlämnade han ledningen af kejsardömets angelägenheter åt sin broder Ferdinand, ehuru denne först i mars 1558 kröntes till kejsare. Efter sin tronafsägelse bosatte han sig i början af 1557 invid klostret Geronimo de San Yuste i Estremadura, där han sysselsatte sig med andaktsöfningar, läsning och mekaniska arbeten, men äfven brefväxlade med sin son i politiska ämnen. 1574 begrofs K. i Escorial. -- 11 mars 1526 hade han förmält sig med Isabella af Portugal (d. 1538). Af hans 7 barn i äktenskapet med henne öfverlefde honom 3: Filip (f. 1527, konung i Spanien), Maria (f. 1528, gift med kejsar Maximilian II) och Johanna (f. 1535, g. m. tronföljaren i Portugal Johan, som dog 1554, sedan Spaniens regentinna 1554--59). Af K:s barn utom äktenskapet må nämnas Margareta af Parma (f. 1522) och Don Juan d'Austria (f. 1547). -- Litt.: K:s brefväxling är utgifven af Lanz (3 bd, 1844--46) och Gachard ("Correspondance de Charles V et d'Adrien VI", 1859). Jämte äldre arbeten af Sleidanus (1555), Sandoval (1604), Robertson (1769) m. fl. märkas f. ö.: Ranke, "Deutsche geschichte im zeitalter der reformation" (7:e uppl. i 6 bd, 1894), Janssen, "Deutsche geschichte seit dem ausgange des mittelalters", bd 2--3 (1879--81), Baumgarten, "Geschichte K:s V" (3 bd, 1885--92), Armstrong, "The emperor Charles V" (2 bd, 1902), Henne, "Histoire du règne de Charles V en Belgique" (10 bd, 1858--60, 2:a uppl. i 4 bd, 1865), de Leva, "Storia documentata di Carlo V in correlazione all'Italia" (5 bd, 1863--94), Mignet, "Rivalité de Francois I et de Charles V" (2 bd, 1875), Maurenbrecher, "K. V und die deutschen protestanten 1545--55" (1865). 6.

K. VI Josef Frans

, romersk kejsare, kejsar Leopold I:s och Eleonoras af Pfalz-Neuburg yngre son, f. 1 okt. 1685, d. 20 okt. 1740, uppställdes som pretendent till spanska kronan efter Karl II :s död (1700). Då emellertid denne i sitt testamente utsett Filip af Anjou till efterträdare, utbröt spanska tronföljdskriget (1701). K. utropades i Wien under namn af Karl III till konung af Spanien, hvarefter han 1704 med en engelsk-holländsk här begaf sig dit och fattade fast fot i Katalonien och Valencia. I Barcelona uthärdade han 1706 en svår belägring och vistades där, tills Starhembergs och Stanhopes trupper i sept. 1710 förde honom till Madrid, som han dock snart måste lämna; större delen af spanska folket, i synnerhet kastilianarna, slöt sig troget till Filip af Anjou. Då K:s äldre broder, kejsar Josef I, 1711 afled utan manliga arfvingar, återvände K. till Österrike för att taga de habsburgska arfländerna i besittning, och 12 okt. s. å. valdes han till romersk kejsare. Han fortsatte striden om spanska arfvet, äfven sedan hans bundsförvanter för att hindra Spaniens och Österrikes förening i en hand slutit fred med Frankrike i Utrecht 1713 och erkänt Filip som spansk konung. 1714 nödgades han dock uppgifva sina anspråk på Spanien och nöja sig med de flesta spanska biländerna uti Italien -- Neapel, Milano och Sardinien -- samt Spanska Nederländerna. Från denna tid intog K. främsta rummet bland Europas regenter. Ehuru mångsidigt bildad, välmenande och hederlig, var han dock icke någon öfverlägsen personlighet. Knappt var spanska kriget slutadt, förrän han invecklades i krig med Turkiet (1716), hvilket i freden i Požarevac 1718 till honom af trädde Temesvárbanatet, Valakiet v. om Aluta och norra Serbien med Belgrad, hufvudstödet för osmanska makten i sydöstra Europa. Spaniens anfall på Sardinien 1717 afvärjdes genom förbund med England och Frankrike 1718 och medförde öns bortbytande till huset Savojen mot det rikare Sicilien. Men sedan K. understödt August III i polska successionskriget, måste han genom preliminärfreden i Wien 1735 afträda Neapel och Sicilien till konung Filips af Spanien son Karl, och efter ett nytt krig med Turkiet nödgades han i freden i Belgrad 1739 återlämna nästan alla i föregående fred förvärfvade besittningar, utom Banatet. Hufvuduppgiften för K:s politik var att skaffa sig de europeiska makternas bifall till "den pragmatiska sanktionen" (19 april 1713), som stadgade de österrikiska ländernas odelbarhet och hans döttrars arfsrätt till dem, om han ej efterlämnade någon son. Han lyckades ock småningom få denna lag erkänd af Europas makter; för detta syfte uppoffrade han Ostendekompaniet åt holländarna (1731). Detta hindrade dock icke, att ett allmänt krig, österrikiska successionskriget, utspann sig om de österrikiska länderna, när efter hans död hans äldsta dotter, Maria Teresia, besteg tronen. 1708 hade K. förmält sig med Elisabet Kristina af Braunschweig-Wolfenbüttel (f. 1691, d. 1750). Med honom utslocknade det habsburgska husets manliga linje. -- Litt.: Schirach, "Biographie K:s VI." (1776), v. Radics, "K. VI als staats- und volkswirt" (1886), Landau, "Geschichte K:s VI als könig von Spanien" (1889). Värdefulla äro venezianska sändebudet Foscarinis "Arcane memorie" (1750). 7.

K. VII Albert

, romersk kejsare, son af kurfursten Max Emanuel af Bajern och Teresia Kunigunda, dotter till Johan Sobiesky af Polen, f. 6 aug. 1697 i Bruxelles, d. 20 juni 1745 i München, råkade under spanska successionskriget i österrikisk fångenskap och uppfostrades i Österrike. 1717 deltog han i det österrikiska kriget mot Turkiet, och 1722 blef han förmäld med kejsar Josef I:s yngre dotter, Maria Amalia. 1726 efterträdde han sin fader som kurfurste. Sedan han 1731 uttalat sin protest mot kejsar Karl VI :s "pragmatiska sanktion", gjorde han vid dennes död (1740) anspråk på det österrikiska arfvet som ättling af kejsar Ferdinand I:s dotter Anna samt slöt 1741 mot den af Karl VI utsedda efterträderskan, Maria Teresia, förbund med Frankrike, Spanien, Preussen och Sachsen. Med en bajersk-fransk här inryckte han s. å. i de österrikiska arfländerna och hotade Wien, men vände sig i stället mot Böhmen, där han intog Prag (25 nov. 1741) och hyllades som konung. 24 jan. följande år valdes han till kejsare och kröntes i Frankfurt 12 febr. Men då inträdde ett omslag i krigslyckan. Med ungrarnas tillhjälp dref Maria Teresia K:s trupper ur Österrike och eröfrade inom kort hela Bajern. Först sedan Fredrik II i Preussen, enligt förbundsfördrag i Frankfurt 22 maj 1744, förnyat kriget mot Österrike, kunde K. återvända till sin hufvudstad, München. -- Jfr Heigel, "Der österreichische erbfolgestreit und die kaiserwahl K:s VII." (1876). 1. S. B. 2--3. S. F. H.* 4--7. V.K--r.* Karl I