Roos [rås],

Magnus Friedrich

, tysk luthersk teolog, författare af uppbyggelseböcker, f. 1727 i Sulz (Württemberg), d. 1803, var 1767-84 pastor i Lustnau och blef 1784 prelat i Auhausen. R., en trogen lärjunge till Bengel, äfven delande dennes intresse för eskatologiska spörsmål, var en af den württembergska pietismens främsta representanter och har genom sin skriftställarverksamhet utöfvat ett vidtgående och varaktigt inflytande. R. hade sin styrka på den praktiska själavårdens område, där hans verksamhet uppbars af en lika sund som djup, i Skriften grundad fromhet. Hans många skrifter upplefde flera upplagor och ha öfversatts till flera språk, bl. a. svenska. Sitt mästerskap visade han i den uppbyggliga bibelutläggningen. I Sverige har han varit mest skattad i de af Schartau påverkade kretsarna. Han har också flera beröringspunkter med denne. Bland hans skrifter må, utom hans kommentarer till flera bibliska böcker, såsom till Daniels bok och Uppenbarelseboken, nämnas Christliche glaubenslehre (1786; "Christlig troslära", 1844; ny uppl. 1895), Christliches hausbuch (1792; morgon- och aftonbetraktelser för hvar dag i året, skrifna till S. F. Hillers sånger för hvar dag i året; sv. öfv. 1835-36; ny öfv. 1847, flera uppl.), Kreuzschule (1799; sv. öfv. 1865, flera uppl.), Fusstapfen des glaubens Abrahams (1770; sv. öfv. 1810-14, flera uppl.) och Einleitung in die biblischen geschichten (1774). E. M. R. Roose, Aage Valdemar Larsen, dansk målare, f. 1880 i Kolding, studerade vid konstakademien och för Tuxen i Köpenhamn 1901-05 samt därefter i London, Paris och Kom. K. debuterade 1904 med porträtt och utställde 1906 den uppseendeväckande målningen Från ljungheden, en kvinna och ett barn i ett storslaget hedlandskap. Såväl K. som hans hustru, Wanda Agnes R., född Reichmann, f. 1882 i Moskva (gift 1907, har studerat i Warschau och Paris), ha jämte sina målningar utfört förtjänstfulla raderingar och träsnitt. G-g N. Roosebeke. Se Rosbecque. Roosen, Carl Bonaparte, norsk militär, topograf och politisk författare, f. 8 okt. 1800 i Arendal, d. 15 febr. 1880 i Kristiania, kapten i "ingeniörbrigaden" och chef för Trondhjems ingenjördetachemang 1846-70, utförde förtjänstfulla kartarbeten, geografiska läroböcker och topografiska afhandlingar; han blef bemärkt genom sina anti-unionella åsikter i fråga om Norges och Skandinaviska halföns försvar. I ströskriften Om skilöbningen. Praktisk fremstillet, som et vigtigt middel for nationalopdragelsen og værnepligten (1865) var han före sin tid. K. V. H. Rooses, Max, belgisk konsthistoriker, f. 1839 i Antwerpen, d. 1914, var sedan 1876 konservator vid Plantin-Moretusmuseet där, författade ett arbete om Christophe Plantin (1883), en historik öfver Antwerpenskolans måleri (Geschiedenis der antwerpsche schilderschool, 1879; ty. uppl. 1881), L'æuvre de Rubens (5 dlr, 1886-92), Les peintres néerlandais du XIX:e siécle (samlingsverk, började utges 1898), texten till planschverket Målerikonsten (sv. uppl. 1911) och Flandern (kortfattad konsthistoria i samlingen "Ars una", upplaga på sex språk 1913). G-g N. Roosevelt [trol. ro'svelt], Rio, biflod till Madeira (fr. h.), i sina grunddrag kartlagd af Th. Roosevelt under hans sydamerikanska resa 1913. Floden, hvars källor ligga under 12° 30' s. br., var i sin öfversta del känd genom öfverste Rollon (1909) och kallades Rio da Duvida; mynningen, som varit bekant sedan 1797, hette Rio Aripuana. Att dessa vattendrag voro olika delar af samma flod, ådagalades först genom Roosevelts resa utför floden, som af brasilianska regeringen fick namnet Rio Roosevelt. Flodens hela längd anslås af Roosevelt till 1,400-1,500 km. J. F. N. Roosevelt[råu'svelt l. råu'sevelt], Theodore, nordamerikansk statsman, president i Förenta staterna 1901-09, föddes 27 okt. 1858 i New York och tillhör en bland denna stads äldsta släkter af nederländsk härkomst. Stamfadern, Claas Martenszen van R., bosatte sig 1649 i dåv. nederländska kolonien Nya Amsterdam. Släktens medlemmar gjorde sig kända som dugande köpmän, förvärfvade betydande förmögenhet och räknade bland sig många varmhjärtade filantroper. Nicholas J. R., f. 1767, d. 1854, var en framstående uppfinnare på ångmaskinsteknikens område och verkade sedan 1809 i förbindelse med Robert Fulton för ångfartygstrafikens införande i staten New York. Dennes brorson, Robert Barnwell R., presidentens farbroder, f. 1829, d 1906, var demokratisk medlem af staten New Yorks legislatur och 1888-89 amerikansk minister i Haag. - R. graduerades vid Harvard college 1880, afbröt redan 1881 sina juridiska studier för att egna sig åt politiken, valdes s. å. till medlem af staten New Yorks folkrepresentation (house of assembly) och gjorde sig där snart känd som en bland den republikanska minoritetens mest oförfärade talare, framför allt i striderna mot den partipolitiska förvaltningskorruptionen. R. inköpte 1884 en boskapsfarm vid Medora i North Dakota och lät under de båda följande åren politiken stå nästan helt tillbaka för det jägar- och friluftslif, hvilket från hans tidiga ungdom på honom utöfvat stark dragningskraft. Under dessa år blef R. intimt förtrogen med Västerns lif och åskådning, och han har sedan dess alltjämt dels under vidsträckta jaktfärder, dels genom historiska studier rörande de västra staternas kolonisationshistoria fördjupat sin andliga samhörighet med "vilda västern". R uppställdes 1886 som republikansk kandidat till borgmästarposten i New York, men besegrades af Tammany-ringens kandidat. 1889-95 var han medlem af "United states civil service commission" och inlade som sådan betydande förtjänst om det mot den öfverhandtagande korruptionen riktade förvaltningsreformarbetet (jfr Civil service reform). För sin reformifver på detta område fick han riklig användning under den tvåårsperiod (1895-97) han var staden New Yorks polischef ("president of the board of police commissioners"). President Mac Kinley utsåg honom våren 1897 till expeditionschef i marinministeriet ("assistant secretary of the navy"), och på denna post insatte R., öfvertygad om snart stundande öppen konflikt med Spanien i Cubafrågan, hela sin energi på flottans tidsenliga utrustning och pådrifvande af dess öfningar. Då Spansk-amerikanska kriget 1898 utbröt, uppsatte han ett kavalleriregemente af frivilliga, till stor del bestående af cowboys från de västliga staterna, som där kämpade sida vid sida med unga sportsmän från universiteten och börsaristokratien. R. själf deltog som öfverstelöjtnant (öfverste och chef var hans vän Leonard Wood) vid detta regemente, hvilket blef populärt under namnet rough riders, i fälttåget på Cuba. Då Wood befordrades till brigadgeneral, blef R. regementets öfverste och utmärkte sig genom öfverdådig tapperhet vid stormningen af San-Juanhöjden vid Las Guásimas nära Santiago (1 juli). R. vann genom dessa strider enastående popularitet bland den stora allmänheten särskildt i sin hemstat, nominerades till det därvarande republikanska partiets guvernörskandidat och valdes i nov. 1898 med stor majoritet till statens guvernör. Som sådan utkämpade han 1899-1900 en rad häftiga strider mot de myndige particheferna ("bossarna") inom sitt eget parti, hvilka förgäfves sökte stäfja hans gamla ifver för drastiska förvaltningsreformer och hänsynslöst ingripande mot korruptionen, hvar denna än påträffades. Det förefaller därför ej osannolikt, att det var mot hans egen vilja, som republikanernas partiledning vid presidentvalskampanjen 1900 genomdref hans uppsättande till vice-presidentskandidat, i den dubbla beräkningen att fånga röster i västern med hans populära namn och samtidigt "lägga honom på hyllan", så att han hvarken skulle få fortsätta sin reformverksamhet i New York under ännu en guvernörsperiod eller ha stora utsikter att vid kommande presidentval nå unionens högsta värdighet (en tradition att ej utse en f. d. vice-president till presidentkandidat har nämligen utbildat sig i Förenta staterna). R:s popularitet bidrog i sin mån till, att Mac Kinley med glans återvaldes till president (nov. 1900), men "partibossarnas" förmodade beräkningar med R. korsades alldeles, i det att Mac Kinley 14 sept. 1901 afled, mördad af en fanatisk anarkist, och R., som efter sitt ämbetstillträde i mars ej ens hunnit en enda dag fungera som senatens talman, därmed ryckte upp till Förenta staternas president. - Om R:s verksamhet som president (sept. 1901-mars 1909; han återvaldes med stor röstöfvervikt vid presidentvalet 1904) se närmare Nord-Amerikas förenta stater, sp. 1233-34. R. fullföljde som president med enastående energi den kamp mot den partipolitiska korruptionen, som kännetecknat hela hans tidigare offentliga bana, och lyckades därvid väsentligt höja unionsämbetsmannakårens moraliska nivå. Mot trustväsendets missbruk sökte han ingripa genom strängt reglerande unionslagstiftning, särskildt rörande "mellanstatshandeln" (jfr Interstate commerce). Ett departement för handel och arbetsförhållanden (med säte i kabinettet för chefen) inrättades med en särskild byrå för uppsikt öfver ekonomiska korporationer, som bedrefvo affärsverksamhet inom flera af unionens stater. Åtal för lagöfverträdelse väcktes och fullföljdes med växlande framgång mot oljetrusten, sockertrusten och andra mäktiga och lagtrotsande ekonomiska sammanslutningar. Denna R:s kamp ej mot trusterna som sådana, utan mot allmänskadliga yttringar af deras stora makt bragte honom ofta i häftiga konflikter med storfinansens män, hvilka beskyllde honom för godtyckligt och fördärfligt ingripande i affärslifvets utveckling, framkallande af panikstämning och ekonomiska kriser o. s. v.; men bland den stora allmänheten ökades hans popularitet genom hans beslutsamma häfdande af det allmännas och särskildt de mindre bemedlade klassernas rätt gentemot storkapitalets öfvergrepp. Dock ifrågasatte stundom äfven hans vänner, med allt erkännande af hans goda syfte, den taktiska klokheten utaf åtskilliga af den impulsive presidentens initiativ på detta område. Allmänhetens stöd sökte han ej blott genom sina budskap till kongressen, hvilka ofta svällde ut till formliga afhandlingar, utan äfven genom att i skilda delar af landet hålla politiska folkmötestal i större antal än någon föregående och genom intim samverkan med tidningspressen. R:s utrikespolitik betecknades ofta med ett visst fog som "imperialistisk"; han ville, att Förenta staterna, stödda på en effektiv armé och en mäktig flotta, skulle förvärfva sig allt större inflytande på hela det västra halfklotets öden. I detta syfte pådref han med outtröttlig ifver särskildt flottans stärkande och byggandet af Panamakanalen (se Panama 1 och Panamakanalen), egnade mycken uppmärksamhet åt kolonisationsarbetet på Filippinerna och i den alltjämt under faktiskt protektorat stående republiken Cuba, som visserligen 1902 fick sin egen oberoende styrelse, men snart på grund af hotande anarki ånyo för några år (1906-09) ockuperades och ställdes under amerikansk förvaltning. Hans personliga anseende inom och utom Förenta staterna växte i hög grad genom den andel han 1905 tog i åvägabringandet af fred mellan Ryssland och Japan, och 1906 tilldelade honom i samband därmed norska stortinget Nobelska fredspriset. R. ryggade aldrig tillbaka för att trotsa sina landsmäns fördomar, när de kommo i strid mot hans ledande politiska grundsatser; sålunda stötte han sig med vida lager af sydstaternas hvita befolkning genom att utnämna förtjänta negrer till rätt viktiga ämbeten och i Hvita huset med demonstrativ gästfrihet emottaga Booker Washington, den mest framträdande negerförkämpen för den färgade befolkningens jämlikhetskraf och bildningssträfvanden. Han ingrep äfven (1907) med kraft mot staten Kaliforniens folkrättsstridiga trakasserier mot dit invandrade japaner. R. hade samtidigt med, att han formligen mottog valet till president i nov. 1904, offentligen förklarat, att han icke ämnade söka återval. I öfverensstämmelse med denna förklaring afböjde han 1908 presidentkandidaturen och stödde personligen nomineringen af dåv. krigsminister W. H. Taft, som också blef vald till president. Efter dennes ämbetstillträde (mars 1909) företog R. en vetenskaplig jaktfärd till Öst-Afrika, från hvilken han återvände juni 1910 efter att på hemvägen ha först i Kairo och sedan i flera af Europas hufvudstäder (Rom, Paris, Stockholm, Kristiania, Berlin och London) hållit en rad mycket uppmärksammade politiska tal. Hans "fredsföreläsning" i Kristiania som Nobelpristagare inskärpte plikten för hvarje lifsdugligt folk att ej utan strid underkasta sig orätt och vände sig mot vissa fredsvänners påyrkande af, att enskilda stater skulle afrusta, innan öfverenskommelse om allmän afrustning vore träffad. R. förordade vid samma tillfälle som ett framtidsmål upprättandet af gemensam väpnad "världspolis" till afvärjande af oförrätt i samlefnaden mellan folken. Efter hemkomsten kastade sig R. omedelbart in i dagspolitiken, företog en agitationsresa i de västra staterna och framlade därunder i ett tal i Osawotomia (31 aug.) ett radikalt program, "den nya nationalismen", hvilket bl. a. upptog skärpt unionskontroll öfver trusterna och landets naturrikedomar, öfver arbetstider och arbetsförhållanden inom industrien samt öfver jordarbetarnas villkor. Sin kampanj fortsatte han sedan genom artiklar i tidskriften "Outlook" och råkade småningom i allt afgjordare motsättning till den officiella republikanska partiledningen och äfven till presidenten Taft. Till fullt utbrott kom konflikten 1912 under förberedelserna till republikanernas "nationalkonvent" i Chicago för uppsättande af presidentkandidat. Vid detta (juni) voro R:s anhängare i minoritet, hvarför de demonstrativt lämnade mötet och (aug.) höllo ett eget "konvent" i Chicago, där R. uppsattes som presidentkandidat. Hans program hade nu ytterligare radikaliserats, särskildt på den sociala lagstiftningens område, och innefattade äfven kraf på vidtgående författningsändringar såsom direkta val af unionssenatorer, referendum, rätt att genom folkomröstning entlediga domare ("recall") samt rösträtt för kvinnor. Republikanernas splittring ledde till den demokratiske presidentkandidaten W. Wilsons seger, men R. erhöll betydligt flera röster än Taft (4,123,000 primära och 88 elektorsröster mot 3,484,000 primära och 8 elektorsröster för Taft). 1913 företog han en ny jakt- och upptäcktsresa, denna gång till Syd-Amerika, där han kartlade den efter honom af brasilianska regeringen namngifna floden

Roosevelt, Rio

. R. besökte 1914 Spanien och återgick på sommaren s. å. till de politiska striderna, nu med ett mindre radikalt program, som höll öppen möjligheten till försoning mellan hans "progressistiska" vänner och ett reformeradt republikanskt parti. Under det s. å. utbrutna världskriget har R. i tal och skrift uppträdt med stor häftighet mot Tysklands politik, särskildt mot kränkningen af Belgiens neutralitet, och stundom t. o. m. förordat väpnadt ingripande af Förenta staterna i striden. - Som statsman har R. blifvit mycket olika bedömd. I allmänhet har man dock erkänt ärligheten af hans reformnit och vidsyntheten i hans sträfvan för Förenta staternas konsolidering genom systematiskt tillvaratagande af landets rika naturliga resurser, försvarets stärkande och en genomgripande social reformpolitik. Å andra sidan ha, särskildt under senare år, hans tidtals något demagogiska uppträdande och impulsiva hugskott från honom aflägsnat många forna beundrare och anhängare. - R. är som författare mycket produktiv. Bland hans historiska arbeten märkas The naval operations of the war between Great Britain and the United states 1812-1815 (1882), biografierna Thomas Hart Benton (1887), Gouverneur Morris (1888) och Oliver Cromwell (1901), Winning of the west (4 bd, 1889-96), New York city (1891; ny reviderad uppl. 1895), Hero tales from american history (1895) och The rough riders (1899). Jakt- och friluftslif har han skildrat i Hunting trips of a ranchman (1886), Ranch life and hunting (1888), The wilderness hunter (1893; "Jaktminnen från vildmarken", 1906; jämte "Hunting trips" i ny uppl. 1899 under titeln Big game hunting in the Rockies and the plains), Outdoor pastimes of an american hunter (1905) och African game trails (1910; "På afrikanska jaktstigar", s. å.). Bland hans öfriga skrifter märkas American ideals (2 bd, 1897) och The strennous life (1900; "Ett verksamt lif", 1906). Hans tal o. s. v. ha samlats i State papers and addresses (1905) och African and european addresses (1910). Samlade uppl. af R:s skrifter ha utgetts 1902-03 i 22 bd och 1904 i 14 bd. - Jfr biografier af M. Halstead (1902), J. A. Riis (1904, svensk öfv. 1907), F. E. Leupp (1904), G. W. Douglas (1907), J. Morgan (s. å.), och A. Savine (1908). R. som naturforskare skildras i J. Burroughs' "Camping and tramping with R." (1907). V. S-g. Roosval