Tordenskjold,

Peder

, norsk sjöhjälte, f. 28 okt. 1691 i Trondhjem, d. 20 nov. 1720, hette eg.

Wessel

och var son till rådmannen Johan Wessel. För sin ostyrighets skull måste han snart lämna boken och sattes först i skräddar-, sedermera i barberarlära, men 1704 skaffade han sig tillfälle att utan föräldrarnas vetskap medfölja den svit, som ledsagat Fredrik IV på hans besök i Trondhjem s. å. I Köpenhamn lyckades han få tjänst hos konungens konfessionarius P. Jespersen, norrman och bekant med fadern, och antogs 1706 på hans rekommendation som lärling vid navigationen. Han företog därefter resor till Guinea samt Väst- och Ostindien, utnämndes därunder, 1709, Tordenskjold 370 till sjökadett och återkom till Norge 1710. Kriget emot Sverige hade då nyss utbrutit. T. fick befäl öfver ett litet tvåmastadt fartyg, en s. k. snau-brigg, "Ormen", med hvilken han kryssade utanför svenska kusten (under en del af 1711 tjänstgjorde han dock som löjtnant på den vid Gltickstadt stationerade fregatten "Postiljonen"), men 1712 fick han befäl öfver "Lövendals ga-lej", om 18 kanoner, följde danska flottan under Gyldenlöve i dennas aktioner mot den svenska i Östersjön, utmärkte sig synnerligen vid förstörandet af de svenska transportfartygen utanför Eugen 29 sept. (n. st.) s. å. och utnämndes i okt. till kaptenlöjtnant, med förbigående af 24 sekund- och 27 premiärlöjtnanter. Ny ära vann han i slaget vid Kolbergerheide i april 1715, under Gabells kommando, och fick därefter befäl öfver den där, hufvudsakligen genom hans vaksamhet, tagna svenska fregatten "Hvita örn", om 30 kanoner. 1715 deltog Wessel i sjöslaget utanför Rügen och var senare på året nära att bli skjuten i sank genom sin våghalsighet. Manskapet klagade öfver, att han onödigtvis blottställde det, men Wessel stod väl hos amiralerna Gyldenlöve och Sehested och genom dessa hos konungen, som i febr. 1716 upphöjde honom i adligt stånd med namnet Tordenskjold. 8 juli (n. st.) 1716 utförde T. sin mest lysande bedrift, då han i Dynekilen med 2 fregatter och 2 skottpråmar (tillsammans förande 116 gröfre kanoner) samt 3 galärer (med tillsammans 3 eller 12 kanoner) angrep en af schout-bynachten Strömstierna anförd svensk eskader af 13 bevarade fartyg (l skottpråm, de öfriga galärer, halfgalärer och ännu mindre fartyg), med endast 46 gröfre kanoner, men understödda af ett batteri af 6 st. 12-pundiga kanoner på en holme. Efter en mer än 5 timmars förbittrad strid eröfrade T. 9 bevarade fartyg samt 5 större och mindre transportfartyg. Till belöning för denna seger, som i sin mån bidrog till, att Karl XII den gången utrymde Norge, blef T. kommendör i flottan. Senare på året fick han befäl öfver Nordsjö-eskadern (2 linjeskepp, 5 fregatter, 2 smärre örlogsfartyg och 36 skärgårdsfartyg). Hans hastiga lycka, öfvermod och hänsynslöshet hade emellertid skaffat honom många fiender, som sökte nedsätta honom hos konungen. För att tysta dem försökte T. genom ett ytterligt vågsamt anfall 1717 eröfra Göteborg, men misslyckades trots utomordentlig tapperhet. Han beslöt då förstöra svenskarnas befästningar vid Strömstad. Med 17 fartyg (3 linjeskepp, 2 skottpråmar, resten galärer och halfgalärer), förande omkr. 250 kanoner, visade han sig 15 juli 1717 utanför inloppet till Strömstad. Till stadens och dess bägge hamnars försvar hade svenske befälhafvåren, den tappre karolinen Johan Hiertta (sedermera friherre Giertta), låtit uppföra 4 batterier (det största, "Carolus", på Laholmen), bestyckade, med 20 dels 18-pundiga, dels 24-pundiga kanoner och ett antal mörsare. Till sitt förfogande hade han en truppstyrka af 1,800 man (Hallands och Västerbottens regementen och den s. k. grenadjärbataljonen). Klockan l natten till 19 juli började T. sitt anfall. Hans ursprungliga plan var att attackera batteriet vid norra hamnen, af skära Laholmen från all förbindelse med fastlandet, tysta kanonerna på "Carolus'" batteri och där landsätta trupper, men af åtskilliga skäl måste han inskränka sig till att anfalla södra hamnen och batteriet "Carolus". Medan den väldiga skottpråmen "Arken Nose", om 42 kanoner, besköt "Carolus", varpade T. sig fram mot Laholmen med sina 3 linjeskepp under en så mördande eld från svenskarnas sida-, att han snart stod endast själf tredje på däcket af sitt flaggskepp, "Laaland". Omkr. kl. 4 på morgonen var "Arken Nose" genom svenskarnas korseld bragt ur stridbart skick. Först en stund därefter lyckades det T. att få fram linjeskeppen till den för dem bestämda ankarplatsen framför Laholmen, och då började striden på fullt allvar, utefter hela linjen. En skottpråm och några galärer hunno väl fram först vid 6-tiden, men T. hade likväl dessförinnan till sitt förfogande 160 kanoner, en fruktansvärd öfvermakt öfver svenskarna, och han dirigerade mot dessa en så helvetisk eld, att 1,600 kulor föllo öfver staden och batterierna. När klockan gick på 7, tystnade Hierttas kanoner på "Carolus", troligen af brist på ammunition. På T:s order rodde då 4 galärer att landsätta utom matroser 300 man infanteri på Laholmen. 2 af dem sägas ha råkat på grund; när de 2 öfriga med T. ombord stötte mot stranden, reste Hiertta sig emellan klipporna s. om batteriet och efter honom en afdelning grenadjärer, på samma gång som en trupp västerbottningar rusade ned från sitt gömställe bakom bröstvärnet. På 20 stegs afstånd gåfvo svenskarna 2 a 3 "sköna salvor", hvilkas verkan blef mördande för de på galärerna sammanträngde fienderna. I denna batalj, hans nittonde, blef T. sårad på två ställen; icke utan svårighet fördes den af svimmade hjälten ombord på sitt flaggskepp. Danskarna förlorade i denna strid 104 man i döda och fingo 246 sårade; 19 svenskar dödades, och 173 sårades. Svenskarnas seger räddade Strömstad och därigenom måhända hela Bohus län samt hindrado danskarna att företaga en tillämnad expedition mot Gottland. Till följd af sina bägge nederlag miste T. öfverbefälet öfver Nordsjö-eskadern; endast befälet öfver galär-eskadern fick han behålla. Då T. i slutet af 1717 på befallning återvände till Köpenhamn, strandade hans fartyg nära Kullen, hvarvid han endast genom sin själsnärvaro undgick att falla i svenskarnas händer. Men, fartyget och en del af hans egendom till ett värde af 30,000 rdr blefvo deras byte. Karl XII befallde visserligen, att det strandade godset skulle återställas till T., men konungens död gjorde, att detta icke kom att gå i fullbordan. Sedan T., som mot slutet af 1718 konvojerat en transportflotta till Norge, varit den förste att underrätta Fredrik IV om Karl XII:s död, utnämndes han till schoutbynacht. Året 1719 var det glansfullaste i T :s lefnad. Genom häpnadsväckande slughet och djärfhet lyckades det honom nämligen att på sommaren bemäktiga sig Marstrands fästning och största delen af den där för- 371 Tordesillas-Tore Biskopsson 372 lagda svenska örlogseskadern. För denna bragd blef han Viceamiral. Visserligen misslyckades hans en tid därefter företagna anfall på Göteborg - hvarvid han kommenderade den största flotta han någonsin haft under sitt befäl -, men hans tredje angrepp, 8 okt. (n. st.) s. å., var så mycket lyckligare. I skydd af mörkret lyckades han smyga sig förbi Älfsborgs fästning och strand-batterierna samt uppbrände eller på annat sätt förstörde största delen af svenska galäreskadern. - Efter freden (1720) gjorde T. en resa till Tyskland, där han, vid nyss fyllda 29 år, nära Hannover, i en duell ihjälstacks af öfverste J. A. Stael von Holstein (se d. o. 3), som han utan bevis öppet beskyllt för falskt spel. Han ligger begrafven i en marmorsarkofag i Holmens kyrka i Köpenhamn, och vid kyrkan finnes T:s staty (af H. V. Bissen). Där såväl som på åtskilliga ställen i Norge högtidlighölls 1890 tvåhundrade årsdagen af hans födelse. Hans staty är rest äfven i Trondhjem och Kristiania (mod. af A. Ender, af täckt 1901). T. var en af de tappraste och skickligaste sjömän den skandinaviska Norden frambragt, men någon stor amiral hann han aldrig bli. Hans förmåga af beräkning stod ej i rimlig proportion till hans oförlikneliga mod eller underbara våghalsighet. Något stort sjöslag vann han aldrig. Det är en oerhörd öfverdrift att kalla honom "Nordens störste sjöhjälte". Däremot har han - i början af sin bana långt ifrån älskad af sitt manskap - blifvit en af Nordens populäraste sjöhjältar genom en mängd på folket anslående egenskaper och färdigheter och genom sina många underbara äfventyr. Jfr C. P. Kothe, "P. T:s omstaendelige livs og heldtelevnets beskrivelse" (3 bd, 1747-50), A. Hammarskjöld, "Om T. och svenskarna" (i "Hist. tidskrift" 1890 och 1891), Carstensen och Liitken, "T." (2:a uppl. 1902), och J. Börresen, "T. En karakterstudie" (1901). > A.H-ld.* Tordesillas [tårdesrljas], stad i spanska prov. Valladolid (Gamla Kastilien), nära floden Duero. Omkr. 3,600 inv. T. var ofta kungligt residens. Fördrag 1494 (stadfäst af påfven Julius II 1506) mellan Spanien och Portugal, hvarigenom gränsen mellan dessa rikens utomeuropeiska besittningar bestämdes till en linje 370 leguas v. om Kap-Verdeöarna (hvad som låg ö. om denna linje skulle tillhöra Portugal, hvad som låg v. därom Spanien). (H. W-k.) Tordesiilas [tårdesi^jas], spansk historieskrifvare. Se Herrera y Tordesillas. Tordmaaned 1. Tormaaned [-mån-], danska namnet på mars månad. Tordmulen, zool. Se A le a. Tord Pedersson Bonde, utvald ärkebiskop, härstammade på fädernet från en släkt, som förde två hjorthorn i skölden. Enär hans moder tillhörde Bondeätten, använde han ofta för egen del tillnamnet Bonde och kallade sig så redan 1437, då han inskrefs vid Leipzigs universitet. Han blef där promoverad till artium baccalaureus 1439; magistervärdighet synes han däremot aldrig ha förvärfvat sig. Senast 1452 blef han dekan i Linköping, hvarvid utan tvifvel hans förbindelser med konung Karl Knutsson, en aflägsen frände till hans moder, kommit honom till pass - dekana-tet var nämligen patronelit under kronan. Samme mäktige gynnare hade han att tacka för, att han efter Jöns Bengtsson Oxenstiernas död (1467) utsågs till ärkebiskop i Uppsala. På ett rådsmöte i mars 1468 enades man på konungens tillskyndan om att postulera T. till innehafvare af värdigheten, och följande månad blef han af Uppsala domkapitel vald, hvarefter han tog Staket i besittning och inträdde i ärkebiskopsstolens ekonomiska rättigheter. Emellertid lyckades han icke få sitt val bekräftadt af påfven; denne utsåg i stället Jakob Ulfsson (se d. o.) 18 dec. 1469. Innan denne efter erhållen vigning hemkommit från Kom och hunnit tillträda sitt ämbete, afled T., i slutet af maj 1470. Jfr E. Hildebrand, "Ärkebiskop Tord Pederssons slägt" (i "Hist. tidskr." 1881). G. C-n. Tordsson, Ola f. Se Olaf Tordsson. Tordyflar, Geotrupes, zool., skalbaggssläkte af bladhorningarnas (Scarabceidce) familj och dyng-baggarnas (Coprophaga 1. Coprophagince) underfamilj. Liksom öfriga till denna underfamilj hörande släkten äro tordyflarna utrustade med graf ben (se Skalbaggar, sp. 864), och deras täckvingar dölja fullständigt bakkroppens öfver-sida. Kroppens omkrets är bredt oval, öfversidan är starkt kullrig med tydligt framträdande skutell. Inom Sverige finnas 6 arter af 11-24 mm. längd. Till färgen äro de på undersidan metallglänsande, violetta, blå eller gröna, öfversidan är antingen svart, vanligen med grön eller blå sidokant på halssköld och täckvingar, eller ock är hela öfversidan metallglänsande. Vanligast äro Geotrupes stercorarius (se fig.), 16-24 mm., med tydligt strimmiga täckvingar, samt G. silvaticus, 11-17 mm., med mindre tydligt längdstrimmade, men något tvärskrynkliga täckvingar. Medan de öfriga arterna lefva på spillning, träffas de sistnämnda äfven på as och på ruttnande svampar. Tordyflarna äro i rörelse företrädesvis om kvällarna och flyga då omkring lågt öfver marken för att uppsöka färsk kreatursspillning. Under den utvalda spillnings-högen gräfver sig tordyfveln en lodrät, ganska djup gång, i hvilken den till sin egen föda magasinerar den färska spillningen. Frampå hösten lägger honan sina ägg i dylika under spillnings-högar gräfda rör, som dock ej göras djupare än 3 cm. I bottnen af hvarje rör lägges ett ägg. Där-ofvan f ylles röret med spillning, hvarvid hannen hjälper till att packa de gödselbördor, som af honan nedbäras. G. A-z. Tordy^ium, bot. Se Hasselquistia. Toreador [tåreadår], sp. (af to'ro, tjur), urspr, beteckning för tjurfäktare; ordet har nu kommit ur bruk och ersatts med t or e ro. Jfr Tjurfäktning. Ad. H-n. Tore Biskopsson (Thore Biskopssön), norsk storman, d. 1317, son till ärkebiskop Haakon i Nidaros, blef 1270 kunglig kansler och torde således ha blifvit uppfostrad för det andliga kallet, Tordyfveln Geotrupes stercorarius. 373 To redirect-Torell 374 men likväl icke prästvigd, enär han längre fram gifte sig. Sannolikt är, att han biträdt Magnus Lagaböte vid dennes lagreform. 1273 deltog han i afslutandet af öfverenskommelsen i Bergen mellan konungen och ärkebiskopen, och 1277 var han verksam för den tunsbergska kompositionen eller "saettargjerd". Sedan han lämnat kanslersposten, blef han baron och egde Skidasysla i förläning under många år. Han äktade 1276 en syster till Alf Erlingsson, men höll sig främmande för dennes oroliga sträfvanden och stod städse konungahuset nära. Jämte Håkan V bevistade han fredsmötet i Hälsingborg 1310, men drog sig sedan alltmera tillbaka. Y. N.* To redirect [to rlMirVkt] 1. To reforward [to riWoed] 1. To retransmit [to rfträns-m^t], eng., postv., eftersända (se d. o.). Tore Gudmundsson