Gedaniten är gul, genomskinlig, förvittringsskorpan är snöhvit, af ett hvitt pulver, hvilket delvis kan torkas bort, hårdheten är endast 1,5--2, brottet mussligt och glasigt; vid upphettning till mellan 140° och 180° C. sväller den upp och börjar vid ännu högre värmegrad att smälta. Den söndersplittras lätt genom slag eller skärande och lämpar sig därför ej att arbetas. Man känner ej med säkerhet från hvad växt detta fossila harts härstammar, men det synes vara från ett barrträd, hvars ved har liknande byggnad som släktet Pinus. Insekter och små blad af växter äro funna inneslutna i gedaniten. Glessit är sannolikt ett gummiharts, brunt, nästan ogenomskinligt, med mussligt, fettglänsande brott. Hårdheten är 2. Lämningar af växter eller djur äro icke funna i glessiten, och man vet ej från hvilken växt den härstammar. Stantienit eller svartharts förekommer såsom kantiga eller rundade stycken med matt, svart yta; brottet är mussligt, glasglänsande, brunsvart, endast tunna splittror äro genomlysande; det är mycket sprödt och kan lätt rifvas till ett kanelbrunt pulver. Enstaka växtlämningar hafva funnits inneslutna i stantieniten, men af hvad växt den härstammar är ovisst. Beckerit eller brunharts förekommer såsom matt gråbruna, jordartade, knölformade stycken, hvilka endast i tunna splittror genomsläppa ljuset; det är något segt och låter endast med svårighet rifva sig till fint pulver af likaledes gråbrun färg. Man har i detsamma funnit lämningar af många olika slags växter, men dess ursprung är ännu ovisst. Succinit är den vanligaste och mest kända af Östersjöområdets bärnstenar och är den, som i allmänhet afses, när man talar om bärnsten; den är i förhållande till de öfriga af så öfvervägande betydelse, att vi i det följande skola uppehålla oss endast vid den. Den är vanligen genomskinlig eller genomlysande, men visar dock alla öfvergångar från klara till mjölkiga eller rent af ogenomskinliga varieteter. Färgen är företrädesvis gul, men kan stundom vara blåaktig, grön, röd, hvit eller svart, så att nästan alla färgtoner äro hos densamma representerade. Förvittringsskorpan är mörkfärgad och fast. Succinitens hårdhetsgrad är större än hårdheten hos öfriga slag af Östersjöbärnsten, mellan 2 och 3; ehuru något spröd, låter den väl arbeta sig, brottet är mussligt och fettglänsande. Som dess egentliga vikt endast är 1,050--1,096, är den så lätt, att den af böljrörelsen kan uppkastas från hafsbottnen på stranden. När den brännes, utvecklar den en angenäm aromatisk lukt, som dock verkar mycket retande på munnens och näsans slemhinnor. Den smälter, utan att förut svälla upp, först vid 250°--300° C., afger vid destillering 3--8 proc. bärnstenssyra, en egendomlig, grönbrun, brändt luktande olja (

bärnstensolja

), kolsyra, vatten och vätgas, medan bärnstenskolofonium återstår. Den höga procenthalten af bärnstenssyra är för succiniten särskildt utmärkande, ty sådan saknas i den "blåa jordens" (se nedan) öfriga hartser, medan bärnsten från andra lokaler i allmänhet innehåller mindre än 3 proc. däraf och endast från Rumänien visar samma sammansättning som succiniten, ehuru den afviker från denna genom vissa fysiska egenskaper. Elementarbeståndsdelarna äro enligt O. Helin i procent: kol 78,63, väte 10,48, syre 10,47, svafvel 0,42. I alkohol lösas 20--25 proc., i kloroform 20,6 och i eter 18--23; i koncentrerad svafvelsyra löses succiniten med mahognibrun färg. Succiniten, eller den äkta Östersjöbärnstenen, förekommer tillsammans med gedanit, glessit och öfriga hartser, rundade bitar af kolvandladt trä, lämningar af kräftdjur, sjöborrar, mollusker, hajtänder etc. i den s. k. blåa jorden ("die blaue erde"), ett glaukonithaltigt, till de lägre oligocena lagren hörande, 1,2--6 m. mäktigt marint sandlager i Samland (mellan Kurisches haff och Frisches haff) i Ostpreussen. Men den träffas här ej i sitt ursprungliga läge, utan är ursköljd ur något äldre, numera förstördt lager, som antagligen bildats under den eocena tiden. Den blåa jorden sträcker sig längs Samlands hela nordkust, från Kurisches haff till Brüsterort, vid ändpunkterna ungefär i jämnhöjd med hafvets yta, men på midten 10--13 m. därunder; från Brüsterort mot söder sänker den sig under tilltagande mäktighet småningom till ett djup af omkr. 13 m. under hafsytan. Därigenom förklaras den ymniga bärnstensuppspolningen på Samlands kuster. De nedsänkta delarna af den nästan horisontala "blåa jorden" utmynna nämligen vid pass 600 meter från stranden på sluttningen af den därstädes brant stupande hafsbottnen, och det är därifrån, som hafvet hämtar de massor af bärnsten, som jämte hafstång m. m. (s. k. "bernsteinkraut") sedan urminnes tider, vid nordliga och västliga stormar, uppkastats på stranden. Dels ur samma lager, dels från bärnstenens ursprungliga alstringsort (antagligen en nu sjunken större landsträcka i södra delen af Östersjön), har hafvet -- under nivåförhållanden, som måste hafva varit olika med de nuvarande -- äfven hämtat den bärnsten, som i enstaka stycken eller i spridda "nästen" finnes aflagrad i de öfver den blåa jorden befintliga tertiära aflagringarna, som träda i dagen i de 45--60 m. höga strandbankarna på Samlands kust. Och slutligen härrör äfven från samma källor den stora mängd bärnsten, som finnes i dessa trakters kvartära bildningar, hvarvid äfven inlandsisen bidragit till bärnstenens kringspridning, i det att bärnstenen indragits i de olika isströmmarnas moräner och med dessa förts åt skilda håll, för att vid deras förstöring åter utslammas. Ett dylikt ursprung har åtminstone en stor del af den bärnsten, som träffas i kvartärbildningarna i norra Tyskland, Polen, Holland, Danmark, södra Sverige, Finland och Norge. Bärnstenen ådrog sig redan tidigt uppmärksamhet. I Norden går dess användning tillbaka ända till stenåldern. Den saknas i de danska "kjökkenmöddingerne", men finnes i mängd i grafvar från den slipade flintans ålder, såväl i Sverige som i Danmark. Under bronsåldern och den äldre järnåldern tyckes bärnstenens användning hafva aftagit i båda länderna, men under den yngre järnåldern synes den, att döma i synnerhet af de massor (såväl bearbetad som rå), hvilka hittas i "svarta jorden" på Björkö eller uppkastas på stranden därutanför, hafva haft vidsträckt användning. Äfven i södern förekom bärnstenen tidigt. Italien kan uppvisa dess användning redan under detta lands bronsålder (Marmore vid Terni) och vid början af dess järnålder (Villanova och Marzabotto). T. o. m. den franska stenåldern kan uppvisa bärnsten. En 12,5 cm. lång bärnstenshammare är funnen i Bohus län. Under antiken sysselsatte man sig mycket med frågan om bärnstenens ursprung, och utom de nedan anförda, mera vetenskapligt grundade åsikterna förekom en mängd mytiska förklaringar. Redan då lämnade bevisligen både Östersjö- och Nordsjöområdena bärnsten till de södra kulturfolken. Från Samland gick vägen dels uppför Weichsel, öfver Carnuntum och Pannonien, till Italien och Grekland, dels utför Dnjepr till Svarta hafvet, och samma väg tages fortfarande till orienten. Genom kemisk pröfning af bärnsten från förhistoriska grafvar kan man numera med full säkerhet afgöra, om den härstammar från Östersjöområdet eller ej. Helm har t. ex. kunnat ådagalägga, att de bärnstenspärlor, som Schliemann insamlat ur kungagrafvarna vid Mykenai, härröra från Östersjöbärnstenen (succiniten), som sålunda redan för 3,000 år sedan funnit väg till södern. Det är numera fullt utredt, att bärnstenen är ett harts, alstradt af längesedan utdöda barrträdsarter. Redan Aristoteles kände bärnstenens hartsnatur och kallade den förstenad poppelkåda. Plinius säger uttryckligen, att den härstammar från barrträd, och äfven Tacitus antager, att den måste varit saften af något träd på grund af de i densamma inneslutna djurlämningarna. De afgörande bevisen för bärnstenens verkliga natur framlades dock först af M. Lomonosov (1757), F. S. Bock (1767), von Struve (1811), Wrede (s. å.) och Schweigger (1819), af hvilka de båda sistnämnde äfven förfäktade den åsikten, att bärnstenen ej härstammade från något nu lefvande trädslag, såsom man förut antagit, utan att det var fråga om ett fossilt harts. Af öfriga forskare, som lämnat viktiga bidrag till frågan om bärnstenens ursprung, må nämnas G. C. Berendt (1830, 1845), J. C. Aycke (1835) och, framför alla, H. R. Göppert dels ensam (1836, 1853), dels tillsammans med Berendt (1845) och A. Menge (1883). Genom de senare årens undersökningar, företrädesvis af H. Conwentz och O. Helm i Danzig, är kännedomen om bärnstenens bildning i många hänseenden ytterligare fullständigad. De träd, som gifvit upphof till bärnstenen (succiniten), och af hvilka vedpartier funnits i denna inneslutna, sammanfattas af Conwentz under kollektivnamnet Pinus succinifera, som sannolikt i verkligheten omfattar flera olika tallar (släktet Pinus i inskränkt bemärkelse) samt möjligen äfven granar (Picea). De harts-(kåd-)förande organen i dessa träd voro emellertid ej talrikare än hos våra granar och tallar, och den rikliga kådafsöndringen berodde därpå att bärnstensträdens skogar voro sjuka. Så snart träden skadats genom yttre åverkan, såsom af vinden, blixten, parasitväxter, djur, eller till följd af själfkvistning, flöt kåda fram för att läka såren. Denna kåda var blandad med cellsaft och därför icke ren, utan mjölkig (sådan bärnsten är den, som i handeln kallas knochen), och först då den af solen ånyo smältes och cellsaften afdunstade, blef den gul och ren. Den tunnflytande kådan kunde droppa från gren till gren och från dessa hänga ned såsom fria droppar (ty. tropfen), tappar (ty. zapfen) eller "stalaktiter", hvilka ännu i dag såsom bärnsten visa sin ursprungliga form, eller kunde den vid andra tillfällen utgjuta sig lager öfver lager på barken eller på grenar eller marken samlas till "stalagmiter", och sådana stycken (ty. schlauben) bestå därför af tunna lameller efter de olika utgjutningarna. Det är i denna af solen omsmälta kåda, som inneslutningar af andra organiska föremål, blad, blommor, insekter o. s. v., förekomma. Den kåda, som föll till marken, sammankittade partier af därvarande mylla, hvilken utgjordes af förmultnadt trä, smärre grenar, lämningar af andra växter, svamptrådar, svampsporer, pollenkorn, kitindelar och exkrementer af insekter, och på sådant sätt uppkommo de oregelbundna och orena stycken, som i handeln benämnas firniss, och som kunna användas endast till tekniska ändamål. Så kallade "flisor" och "plattor" äro uppkomna genom skada på kambiumlagret inuti trädet, hvilken vållade uppkomsten af en abnorm parenkymväfnad, som sedermera fullständigt förhartsades. Dessa plattor blefvo fria först då trädet hade förmultnat, och kunna naturligtvis ej innehålla lämningar af andra växter eller af insekter, men väl på ytan visa aftryck af den omgifvande veden. Efter att bärnstensträdens skogar under årtusenden egt bestånd, hade på marken hopat sig stora massor af den kåda, som bildats på ett eller annat af ofvan anförda sätt. Sedan bröt hafvet in öfver skogen, och den under tiden i de eocena lagren hårdnade kådan svämmades in i de fina sandmassor, som bildade den blåa jorden. Bärnstenen har i Preussen fordom hufvudsakligen erhållits vid och på stränderna. Efter starka nordvästliga stormar kan den där uppkastade kvantiteten vara ganska betydlig, såsom t. ex. under en höstnatt 1862, då man i närheten af Palmnicken och Nodems insamlade ej mindre än 2,000 kilogram. Men värdet af den uppkastade bärnstenen är mycket olika under olika år, hvilket står i samband med stormarnas styrka och riktning. Så uppskattas t. ex. den på stränderna af Västpreussen 1904 samlade bärnstenen till 2,000--3,000 mark, medan man ansåg, att den som erhållits på vintern och våren innevarande år (1905) redan belöpte sig till 40,000 marks värde. Denna bärnsten är vanligen invecklad i hafstång och har ingen nämnvärd förvittringsskorpa. Dessutom användes i dessa trakter det s. k. bärnstensfisket, hvarvid från båtar eller flottor, med tänger, skrapor, håfvar o. s. v. bärnstenen upphämtas från hafsbottnen. Firman Stantien & Becker använde för samma ändamål i Kurisches haff fordom med framgång mudderverk och dykare. Sedan ett par hundra år tillbaka har man äfven genom gräfning i jorden där och hvar tillgodogjort sig den i densamma förekommande bärnstenen, men först på senare tid, sedan man kommit under fund med att den blåa jorden är den bärnstensförande bergarten, har man vid Palmnicken i Östpreussen (Samland) på denna anlagt en ordnad grufdrift, genom hvilken den största mängden bärnsten numera erhålles. Grufvorna äro ordnade alldeles såsom stenkolsgrufvor, och som endast de 3 nedersta meterna af den blåa jorden äro bärnstensförande, äro dessa de enda, som bearbetas. Den lösbrutna jorden lastas på kärror, hvilka på spårvägar föras till schaktet och upphissas, hvarpå innehållet tömmes i vaskrännor, som arbeta med det från grufvorna utpumpade vattnet och där bärnstenen utvaskas. De stora styckena iakttagas och tillvaratagas vanligen redan nere i grufvan, och för att vara säker om att arbetarna ej undansnilla något sådant, visiteras de när de komma upp. Förr kunde de små bitarna endast användas till tekniska behof, såsom till fernissor o. s. v., men sedan 1889 använder man dem äfven till framställning af en bärnstensmassa, som för blotta ögat icke kan skiljas från den naturliga bärnstenen. De små styckena tvättas fullständigt rena genom att sköljas med vatten och sand i roterande tunnor, befrias från förvittringsskorpan och sorteras efter färg och egentlig vikt, hvarpå de vid en temperatur af 140°--160° C. medelst hydrauliska pressar sammanpressas till en kompakt massa, som endast under mikroskopet (genom mera långdragna porer) kan skiljas från den naturliga bärnstenen. Som emellertid de dyrbaraste sorterna ej på detta sätt kunna efterhärmas, har den sålunda fabricerade bärnstensmassan i medeltal endast ungefär en tredjedel af den naturliga bärnstenens värde, hvilket i alla fall ger betydligt större behållning än om de små styckena användts för tekniska behof. Här må i förbigående nämnas, att ehuru bärnstensstycken, som väga mer än 1/2 kg., äro sällsynta, kan dock vikten stundom uppgå till flera kg.; det största hittills kända, som väger 9,82 kg., är funnet vid Strassburg i Västpreussen samt förvaras nu i "Museum für naturkunde" i Berlin. Någon uppgift om dess värde har ej erhållits, men ett annat stycke därstädes, som väger 6,75 kg., har värderats till 27,000 kr. Bärnstensstyckenas värde beror på deras storlek och färg. Man urskiljer i Preussen följande 4 klasser: sortiment: stycken öfver 10 gram, tonnenstein: 12--18 st. på 1 kg., korall: användbar endast till pärlor, sandstein, schlauben samt schluck: användbar endast för tekniska ändamål. Dessa klasser delas vidare i underafdelningar, så att man i bärnstenshandeln skiljer mellan mer än 150 sorter. Den dyrbaraste bland dessa kallas "bastard" och är halft genomskinlig samt ljust gröngul till färgen ("kumstfarbig"; "kumst" är provinsialnamn för surkål). Den värderas mest i Europa och orienten, under det den fullkomligt klara bärnstenen med största fördel afsättes i Amerika, Afrika och på Söderhafsöarna. Af de större styckena förfärdigas skålar, bägare, toalettsaker, större prydnader och skedar m. m. Mindre, platta stycken användas till broscher, aflånga stycken till cigarr- och pipmunstycken (sådana anses i orienten förekomma smitta). Mindre stycken af klar färg bearbetas till pärlor, som allmänt bäras af bondkvinnorna i norra Tyskland. Största delen går dock till Afrika, Asien (Kina, Japan, Tibet), Söderhafsöarna och Amerika. För tekniska behof användes öfver hufvud all bärnsten, som ej kan bearbetas; mest eftersökt är den ogenomskinliga hvita eller ljusgula sorten ("knochen"), därför att den innehåller den största mängden bärnstenssyra. Denna syra står högt i pris och nyttjas i kemien (såsom reagens), i fotografien och vid färgning. Förr nyttjades den äfven i medicinen. Af den sämsta sorten beredas flera slags fernissor och kitt samt rökelse. -- Bärnstenen bearbetas lätt med löfsågar, filar, stämjärn och knifvar samt poleras medelst pimsten, krita med vatten och gnidning med tummen. Bärnstenen i hela Östpreussen samt vid kusterna af Västpreussen (utom en sträcka, som tillhör staden Danzig) och en del af Pommern är regale, och firman Stantien & Becker, som till 1899 arrenderade bärnstensmonopolet och bearbetade grufvorna vid Palmnicken, betalade till staten en arrendesumma, som på de senare åren uppgick till 450,000 à 680,000 kr. årligen. Den bärnsten, som hittas på andra ställen inom Östpreussen, måste aflämnas till staten, men som upphittaren endast erhåller tiondedelen af värdet i hittelön, lär en stor del af den upphittade bärnstenen smugglas utom provinsen. Anförda år inköptes bärnstensverken vid Palmnickens jämte därstädes befintliga förråd af preussiska staten för 8,550,000 kronor, och grufdriften bedrifves nu af de "kungliga bärnstensverken". Beckers omfattande, i vetenskapligt hänseende ytterst värdefulla bärnstenssamling med i bärnsten inneslutna växter och djur o. s. v. blef 1901 likaledes af staten inköpt (för 274,500 kronor) och har sedermera införlifvats med universitetet i Königsberg. Den bärnstenskvantitet, som årligen erhålles vid Palmnickens grufvor, kan enligt officiellt meddelande uppskattas till ungefär 400,000 kg., hvaraf likvisst endast 25-30 proc. äro användbara till fabrikation af bärnstensvaror, medan resten användes till framställning af bärnstenskolofonium (råmaterial till bärnstensfernissa). Den vid kusten af Öst- och Västpreussen erhållna årliga kvantiteten belöper sig till vid pass 20 à 25,000 kg., så att Preussens (Tysklands) hela årliga bärnstensproduktion kan sägas uppgå till omkr. 425,000 kg. Nedanstående tabell visar omfattningen af handeln med råbärnsten till fabrikation af bärnstensarbetcn, under de senaste åren.

Råbärnsten	Vikt i kilogram	Värde i kronor	att förarbetas	såld till	1901	1902	1903	1901	1902	1903	Tyskland	20 900	31 200	43 600	229 500	344 250	484 920	Österrike	19 700	24 200	18 650	571 140	718 650	579 420	Ryssland	27 480	21 280	19 300	154 170	138 375	134235	Frankrike	2 660	1 830	2 100	127 350	86 544	64 170	England	690	650	630	46 125	43 470	42 210	Kina	8 060	6 060	2900	41 274	25 380	15 795	Turkiet	2 200	2 200	2 400	61 200	65 070	79 110	Holland	68	17	8	1 746	1 548	720	Summa	81 828	87 437	89 598	1 232 506	1 423 287	1 400 580

Värdet af hela bärnstensproduktionen under samma tid uppgick till 1,395,000 kr. (1901), 1,791,000 kr. (1902) och 1,800,000 kr. (1903). Königsberg är den förnämsta affärsorten för råbärnsten, Danzig för bärnstensvaror. Utom på dessa ställen tillverkas sådana bl. a. i Wien, Nürnberg, Worms, Polangen i Ryssland, Paris och New York. Bärnstensarbetena utföras, åtminstone i Tyskland, till stor del af fruntimmer. Näst Tysklands Östersjökust är det i Danmark, i synnerhet på västkusten af Jylland, som bärnsten till större mängd erhålles, ehuru af försvinnande betydelse i jämförelse med den tyska. Den årliga bärnstensfångsten i Danmark anses uppgå till 1,500 à 2,000 kg. Åtskilliga ganska stora stycken hafva där erhållits; det största har en vikt af 4,41 kg. Längre mot väster är bärnstenen funnen ända till Scheveningen i Holland och på sydöstra kusten af England. Å andra sidan finnes den längs västkusten af Kurland, i synnerhet mellan Polangen och Rutzau, ända upp till Rigabukten, och träffas slutligen äfven vid Ingo i Finland. Den är äfven funnen på Öland (sällsynt), i Blekinge och Halland, mera ymnigt i sydvästra Skåne (se nedan; den vid och på Björkön i Mälaren förekommande bärnstenen är ditförd af människor och lämnas därför ur räkningen). Ehuru en del af dessa bärnstensfynd utan tvifvel förekommer långt från sin ursprungliga moderklyft, transporterade af strömmar, böljor, is o. s. v., lider det dock föga tvifvel, att de bärnstensförande marina tertiärlagren fordom sträckt sig långt utanför sin nuvarande förekomst i Samland, troligen öfver den nuvarande Östersjöbottnens södra del, åtminstone ända till Jylland och kanske vidare på bottnen af Nordsjön. I Sverige är det i sydvästra Skåne, som bärnstenen mera allmänt förekommer, närmare bestämdt mellan Skanör, Falsterbo, Kämpinge, Skåre och Trelleborg, där den uppkastas på stranden, men äfven erhålles vid gräfning i jorden. Den skånska bärnstenen förarbetas till ringa mängd i därvarande städer; man har i densamma funnit inneslutna insektlämningar och otydliga växtfragment. Utom på anförda område äro enstaka bärnstensfynd gjorda flerstädes i provinsen, i synnerhet längs kusten, från Landskrona å den västra till förbi Åhus å den östra. Den förekommer därstädes i kvartära och alluviala aflagringar eller ursköljd ur desamma. Sådan bärnsten är äfven funnen i Halland. I bärnstenen inneslutna växter och djur. Af ofvanstående redogörelse framgår, att de i bärnstenen inneslutna lämningarna, företrädesvis insekterna, tidigt tilldragit sig uppmärksamhet; redan Tacitus talar ju om desamma. I den af solen omsmälta tunna och klibbiga kådan fastnade insekter af mångahanda arter, dels tillfälligtvis, dels lockade dit af lukten, och äfvenså inneslötos blommor och andra växtdelar, som ditfördes af vinden. De föremål, som genast omhöljdes af den flytande kådan, hafva bibehållits med en tydlighet .och skärpa, som är nästan underbar. Det oaktadt är hvad vi se endast en afgjutning af organen i fråga, en hålighet, som på sin höjd ännu kan vara beklädd af epidermis eller annan hårdare väfnad, medan föremålet i öfrigt är upplöst eller förkoladt. Men afgjutningen är så fullständig, att den till och med visar den mikroskopiska byggnaden af det inneslutna organets ytväfnader. Blommornas allra finaste delar, ståndare, pistiller, hår o. s. v., kunna ännu tydligt iakttagas. I våra skogar ser man ofta på liknande sätt i kådan fastklibbade myror, och Conwentz omnämner, att han i ett och samma kådparti i Kinda revir i Östergötland iakttagit barr och hanblommor af tall, barr af gran, blad af blåbär och björk samt flera lafvar och bladmossor. Af de blad och blommor, som sålunda förekomma i den till bärnsten omvandlade kådan, kan man naturligtvis icke draga några säkra slutsatser om de träd, från hvilka bärnstenen härstammar, ty bladen och blommorna hafva ju helt tillfälligt blifvit inneslutna i densamma. Däremot är det säkert, att bärnstenen härstammar från de träd, hvilkas ved och bark förekomma i organiskt sammanhang med densamma och hvilkas anatomiska byggnad är sådan, att de själfva kunna frambringa den kåda, som i fossilt skick öfvergått till bärnsten och nu såsom sådan omsluter den. Dessa ved- och barkdelar äro utomordentligt väl bibehållna, därigenom att de från början genomdränkts af kådan, och naturen har där användt en bevaringsmetod, snarliknande den, som vi begagna, då vi förvara mikroskopiska preparat i kanadabalsam. Man behöfver därför endast förfärdiga mikroskopiska slipprof af ifrågavarande bark- och vedpartier för att kunna undersöka dem nästan lika väl som hos någon lefvande växt. I dylika preparat kunna hartsgångar och hartshålor med det till bärnsten omvandlade hartset tydligt iakttagas såväl inom ved som bark och märg samt både i stam- och rotdelar. Vedens byggnad ådagalägger, såsom redan nämnts, att de träd, hvarom fråga är, höra till släktet Pinus i vidsträckt bemärkelse; dock är det ovisst om de varit enbart tallar eller möjligen äfven granar. De blommor och blad af detta släkte, som i bärnstenen funnits inneslutna, härröra från fyra olika tallar (Pinus) och en gran (Picea). Två af de förra hade tvåbladiga dvärggrenar, men de äro ej besläktade med vår vanliga tall, utan den ena synes vara närstående den japanska Pinus densiflora, medan den andra synes besläktad med ett par tallar af gruppen Parrya i södra Kalifornien. Den tredje tvåbladiga tallen är ännu ofullständigt känd, men därjämte finnes en fembladig art, hörande till samma afdelning som cembratallen. Den gran, som föreligger, är närmast förvant med Picea ajanensis från Amurlandet och ön Jesso. Egendomligt nog synas inga af dessa blad och blommor kunna hänföras till de egentliga bärnstensträden, ty dessas ved har en byggnad, som tyder på frändskap med andra arter. De skulle sålunda, liksom så många andra växtlämningar, blott tillfälligtvis inneslutits i kådan. Slutligen må nämnas, att man i bärnstensträdens ved iakttagit förekomsten af parasitsvampar, såväl i frisk som död ved, likaså gångar och exkrementer af insekter, som gjort åverkan å densamma; jämte de splittror, som härröra från trädfall, finnas andra, som genom sina söndersprängda cellväggar vittna om blixtslag. Hanhänge af ek. 4/5. Af öfriga barrträd, hvaraf lämningar funnits inneslutna i bärnstenen, märkas arter af släktena Thuja, Biota m. fl. samt af lägre växter, lafvar, mossor och ormbunkar. Af alldeles särskildt intresse äro de i bärnstenen förekommande lämningarna af gömfröiga växter (angiospermer), detta på grund däraf, att deras blommor ofta äro bevarade, hvarför bestämningen af desamma kunnat utföras med större säkerhet än då det är fråga om enbart blad. Blomma af Cinnamomum. 7/1. Gren af Thuja. Nat. storl. Bärnstenens angiospermer hafva beskrifvits af Göppert och Menge, Caspary samt i synnerhet Conwentz, hvars utmärkta arbete "Die angiospermen des bernsteins" (1886) är den förnämsta källan till hvad vi veta om desamma. Det upptager ej mindre än 9 monokotyledoner och 101 dikotyledoner, af hvilka framgår, att floran företrädesvis liknar den, som förekommer på gränsen mellan den tempererade och subtropiska zonen i Nord-Amerika och Japan. Af fynden må anföras hanblommor af en dadelpalm (Phoenix), blad af dvärgpalm (Sabal), blommor af flera olika ekar (Quercus), lämningar af bok (Fagus), pilar, almar och ett blad af kanelträd (Cinnamomum), som betalats med ej mindre än 900 kr., äfvensom tydliga blommor af samma släkte. Frukt af Clethra. 5/1. En praktfull blomma af en

Stuartia

mäter 28 mm. i diameter. Inalles äro representanter af ej mindre än 38 dikotyledona familjer hittills kända från bärnstenen, men hela materialet är ännu ej bearbetadt. Af de i denna inneslutna djuren eller djurlämningarna må nämnas hår af däggdjur, oftast i hela tofsar, som om djurens päls vidrört den klibbiga kådan och måst släppa till en mängd hår på en gång. En del af dessa hår har befunnits härröra af hasselmöss och ekorrar, men att äfven större däggdjur bebott bärnstensskogarna, antydes af vissa i bärnstenen inneslutna insekter, som för sin existens varit beroende af sådana. Äfven fågelfjädrar finnas i bärnstenen, bland dem en röd fjäder från hjässan af en hackspett, och i Königsberg förvaras en i bärnstenen innesluten ödla. Af lägre djur må nämnas snäckor, maskar, kräftdjur, tusenfotingar, spindlar samt framför allt insekter, hvilka ännu endast delvis äro beskrifna, men sannolikt uppgå till mellan 1,000 och 2,000 arter, ofta med en stor rikedom på individer; man har t. ex. bärnstensstycken, som innehålla mer än 50 myggor af samma art. Tvåvingar och skalbaggar äro vanligast. Blad af Cinnamomum. Nat. storl. Bladbärande gren af Eudaphniphyllum. Såsom genom sin inverkan på träden af direkt betydelse för dessa och för bärnstenens bildning må nämnas trädlöss, gallmyggor, vecklare, barrsteklar, hornsteklar, bastborrar, barkborrar, praktbaggar, trägnagare, trädbockar och träbitare samt dessutom fjärilar, flugor, bromsar, myror, termiter m. fl. Åtskilliga stycken af bärnstensträdens ved visa dubbla årsringar, hvilket liksom hos nutida träd antages ha sin orsak däruti, att barren på grund af insekternas härjningar i början af sommaren afföllo, så att ett afbrott i tillväxten egde rum, tills nya barr hunnit utvecklas. Jfr Göppert och Menge, "Die flora des bernsteins" (1883), Conwentz, "Die angiospermen des bernsteins" (1886), "Monographie der baltischen bernsteinbäume" (1890), "Ueber die verbreitung des succinits, besonders in Schweden und Dänemark" (s. å.), "On english amber and amber generally" (1896), samt A. G. Nathorst, "Om bernstenens bildning" (i Nord. tidskr., 1891). A.G.N. 2. Farm. Bärnsten (succinum), officinell enligt svenska farmakopén, består af tämligen små, gula eller gulbruna stycken, genomskinliga eller opaka och hårda; de utgöras mest af affall från fabriker för förädling af bärnsten. Bärnsten såsom sådan brukas knappast numera i medicinen, och äfven de däraf framställda preparaten användas föga. Officinella äro fortfarande s. k.

bärnstensdroppar

(bärnstenstinktur), tinctura succini aromatica, som användas såsom uppiggande medel, särskildt åt nervösa (hysteriska) patienter. Bärnsten nyttjas äfven till framställande af

bärnstenssyra

(se d. o.). C. G. S. Bärnstensdroppar