Williams [i'lj8ins], Helen Mary, engelsk skriftställarinna, f. 1762. var från 1788 bosatt i Paris och dog där 1827. Hon vistades 1790 och fr. o. m. 1792 i Paris samt naturaliserades 1817 som fransk undersåte. I Letters written in France (1790) tog hon girondisterna i försvar, hvarför hon under skräckväldet hölls i fängelse. 1795 ut-gaf hon i London Letters containing a sketch of the politics of France, and of scenes in the prisans oj Paris, hennes viktigaste verk. af hvilket F. Funck-Brentano gett ett utdrag 1910 och som med sina många personliga minnen är af betydande intresse. Bland hennes många öfriga arbeten må nämnas Edwin et Elfrida (1782), Le Pérou (1784), Poem on the bill for regulating the slave trade (1788), romanen Julia (1790) och Sketches of the state of manners and opinions in the french repuUic (2 bd, 1801). (R-n B.) Williams [wHjoms], John, engelsk missionär, "Söderhafvets apostel", f. 29 juni 1796 i Totten-ham nära London, d. 20 nov. 1839, skickades 1816 af Londons missionssällskap, efter någon tids undervisning för ändamålet, som missionär till Söder-hafsöarna. Han var först stationerad på Eimeo, en af de östra Sällskapsöarna, men hade efter 1819 sitt hufvudkvarter på den största ön i nämnda öars västra grupp, Ra-iatea. Därifrån gjorde han oaflåtligt färder till de olika ögrupperna (först Hervey-öarna, där han upptäckte Rarotonga-ön, vidare Samoaöarna m. fl.) samt upprättade missionsstationer under infödda missionärer, som han själf utbildat. Kristendom och civilisation gjorde under hans bemödanden oväntadt snabba framsteg, och W. själf gjorde sig mycket älskad af folket. Hans arbete var of ver hufvud taget ett af de framgångsrikaste, som missionärer utöfvat, både med afseende på vidden och de varaktiga frukterna af hans verksamhet. Under ett besök i England (1834-38) lät han trycka nya testamentet, som han öfversatt under sin vistelse på Rarotonga. 1838 gjorde han en rundresa till missionsstationerna och utsträckte den ända till Nya Hebridernas ögrupp, men blef på en af dess öar, Eromanga, som han ej förut besökt, mördad af infödingarna. W.s Narrative of missionary en-terprises in the South sea islands, with remarks on the natural history of the islands, origin, lan-guages, traditions and usages of the inhabitants (1837) har lämnat viktiga bidrag till vår kännedom om dessa öar. Jfr E. Prout, "Memoirs of the life of J. W." (1843), Besser, "J. W., der missionär der Südsee", och H. 0. Hansen, "J. W., Söderhafvets apostel" (n:r XXII i "Missionsbibliotek för folket"). (A. K.) Williams [oMjemsj, sir William F e n w i c k. baronet of Kars, engelsk militär, f. 1800 i Nova Scotia, d. 1883 i London, var en tid i engelsk och 1841-43 i turkisk krigstjänst samt deltog 1847-48 som engelsk kommissarie vid ordnandet af de persiskturkiska stridigheterna. 1854 blef han kommissarie vid turkiska hären, inom hvilken han s. å. befordrades till generalmajor, och skickades af sultanen till Mindre Asien, där han befäste Erze-rum och fullständigade Kars' befästningar. Under sistnämnda fästnings belägring af ryssarna under Muraviev (aug.-nov. 1855) var han själen i försvaret. Ryssarnas stormningsförsök 27-28 sept. afslogs med stora förluster. Då fästningen i nov. s. å. kapitulerade af brist på lifs-medel, blef W. krigsfånge, men erhöll efter freden friheten och utmärkelser: han utnämndes af sultanen till muschir (marskalk), af drottning Viktoria till baronet of Kars och fick af parlamentet en lifstidspension på 1,000 pd st. 1856-59 var han led. af underhuset. 1859-70 var han högste befälhafvare öfver trupperna i Canada och 1870-75 generalguvernör öfver Gibraltar. (H. J-dt.) Williams [wHjems], sir Monier M o n i e r-W., engelsk indolog och universitetslärare, f. 1819 i Bombay, d. 1899 i Cannes, son till en engelsk militär i Bombay, studerade i London, Oxford och Haileybury, där han 1844-58 var professor i orientalisk filologi. 1860 blef han föredragen framför M. Muller som "Boden professor" i sanskrit i Oxford (efter Wilson). W. företog flera resor i Indien och grundlade i Oxford det s, k. Indian institute som en centralpunkt för de studier, som de måste genomgå, hvilka egna sig åt tjänstgöring i Indien. 1886 blef han "knight". Utan att vara en vetenskaplig förmåga af första rang, utöfvade W. dock rätt stort inflytande i England på utvecklingen af de indologiska studierna. Framför allt idkade han ett omfattande skriftställen i praktiskt eller populärt intresse. Här må nämnas A practical grammar of the sanscrit language (1846; flera uppl.), English and sanscrit dictionary (1851) och Sanscrit and english dictionary (1872; nya uppl. 1888 och 1899), Qakuntal?, a sanscrit drama, the d?van?gart recension (1853; ny uppl. 1876; och en of v.: "Sacoontala, or the löst ring", 1856, flera uppl.), Nal?pakhy?nam, story of Nala (1863), Indian epic poetry (s. å.). Indian wisdom or examples oj the religions, philos. a. ethic. doc-trines of the hindus (1875; flera uppl.), Hinduism (1878; ny uppl. 1885), Brahmanism and hinduism, or religious thought of the hindus (4:e uppl. 1891), Modern India and the indians (1878; flera uppl.), Religious thought and life in India (1883) och Buddhism in ils connexion with brahmanism and hinduism (1889). På det ny-indiska området utgaf W. bearbetningar af hindustan? (urdu): An easy introduction to the study of hindustarii (1859), Hindustanl primer (s. å.), A practical hindustant grammar (2:a uppl. 1865) och Rudiments of the hindustam (1858). K. F. J. Williams [wHjems], George, grundläggaren 539 Williams-Wiiliamson 540 af Kristliga föreningen af unga män (se d. o.). Se af ven Aug. Hesslén, "George Williams" (1911; 2:a uppl. 1920). Williams [wi^jøms], Charles, engelsk krigskorrespondent, f. 4 maj 1838 i Coleraine på Irland, d. 9 febr. 1904 i Brixton, var 1859-84 anställd vid tidningen "Standard" och 1881-84 hufvud-redaktör för "Evening standard" och "Evening news". Berömd blef han som krigskorrespondent i fransk-tyska kriget 1870 (med franska Loirearmén), i Armenien 1877 med Muktar pascha, i Afganistan 1878-79, med Wolseleys expedition 1884 för undsättning af Gordon, i bulgarisk-serbiska kriget 1885, i grekisk-turkiska kriget 1897 och med Kitchener i Sudan 1898. Han sökte i en artikel How we löst Gordon (i "Fortnightly re-view", 1895) lägga skulden för Kartum-undsättningens misslyckande på långsamhet hos generalmajor Ch. W. Wilson, förtruppens befälhafvare efter sir H. Stewart, men blef grundligt bemött i en anonym skrift "Why Gordon perished" (1896). W. skref bl. a. The armenian campaign (1878), Notes on the operations in Lower Afghanistan, 1878-9 (1879) och Life of sir H. Evelyn Wood (1892). V. S-g. Williams |>i'lj9ms], George Washington, nordamerikansk historiker, mulatt, f. 16 okt. 1849 i Bedford springs, Pennsylvania, d. 4 aug. 1891 i Blackpool i England, deltog som yngling i nordamerikanska inbördeskriget och därefter 1865-67 i inbördeskriget i Mexico, var 1879-81 led. af Ohios legislatur, därefter en tid amerikansk krigs-domare och 1885-86 amerikanskt sändebud i Haiti. W. skref flera värdefulla arbeten om negrernas historia i Förenta staterna: History o] the negro race in America from 1619 to 1880 (2 bd, 1880-82), History of the negro troops in the war of the rebellion (1883) och History of the . reconstruction of the insurgent states (2 bd, 1889). V.S-g. Williams [i;lj9ms8n], Alexander William, engelsk kemist, f. l maj 1824 i Wands-worth vid London, d. 6 maj 1904 i London, studerade kemi i Giessen och var 1849-87 professor vid University college i London. W. studerade 1850 den process, som förlöper vid bildning af eter, C2H5OC2H5, ur alkohol, C2 H5OH, vid närvaro af svafvelsyra, H2 S04. Svafvelsyran förbrukas ej därvid - den binder endast vatten - och tjänstgör således som katalysator. Han kom till den slutsatsen, att först C2 HB - OH och H . HS04 utbyta "radikaler", så att C2 H5 - HS04 (etylsvafvel-syra) och H • ÖH (vatten) bildas. Sedermera eger ett liknande utbyte rum mellan C2 H5 O . H och 541 Williamson-Willibrord 542 C2H,.HSQ4, så att C2H5OC2H5 (eter) bildas och H2 S04 regenereras. För förstående af andra kemiska processer antog han, att ett liknande ständigt pågående utbyte af radikaler mellan de reagerande kropparna eger rum. Detta antagande, som blef af stor betydelse för läran om förhållandet mellan hydrat och anhydrider samt den om katalysens natur, kan anses som en utveckling af Gay-Lussacs teori om "ekvipollensen" eller utbytet af radikaler (ioner) mellan salter och står nära en liknande slutsats af Clausius (1857). Den slutgiltiga förklaringen af dessa företeelser gafs af den elektrolytiska dissociationsteorien (se D i s s o c i a t i o n). S. A-s. Williamson Oiljemsøn], John, amerikansk målare, f. 1826 i Skottland, d. 1885, kom i sin tidiga ungdom till Amerika, slog sig ned i Brooklyn och blef en ansedd landskapsmålare. (G-g N.) Williams?nia Carruthers, bot. paleont., egendomliga, efter W. C. Williamson (se denne) uppkallade inflorescenser från juralagren, hvilka varit föremål för mycket stridiga meningar. De äro än skaf tade med skaftet betäckt af lansettlika, tätt-ställda fjäll, än oskaftade samt utgöras af ett af långa fjäll bestående, klotformigt omhölje (ìnvolu-crum), som omsluter en inre päron- eller pyramid-formad axel, hvars yta visar ärr efter vare sig de manliga organen eller fröna. Som man ännu icke lyckats erhålla något exemplar med bibehållen inre struktur, har det varit omöjligt att närmare af göra de på axeln befintliga organens natur, och man har därför ännu ej med säkerhet kunnat ange Williamsonias systematiska ställning. Williamson och Carruthers förde inflorescenserna till cykadé-erna, medan A. G. Nathorst påpekade den stora habituella likheten med vissa balanoforéer, en jämförelse, som han dock sedermera åter öfvergaf. Saporta betraktar Williamsonia som angiospermer-nas förelöpare, en "proangiosperme", en åsikt, som närmast är grundad på teoretiska spekulationer. På grund af några vid Bjufs grufvor i Skåne erhållna exemplar kunde Nathorst ådagalägga, att en där förekommande Williamsonia är inflo-rescensen af det släkte, hvars blad kallas Anomoza-mites. Det är sannolikt, att en stor mängd andra, hittills till cykadéerna hänförda, fossila blad i verkligheten är williamsonier samt att dessa tillhöra en cykadéerna närstående, men dock fullt själfständig, numera h. o. h. utdöd familj. A. G. N. Williams piller |>i'lJ8ms], farm., ett under åtskilliga år i Sverige synnerligen spridt hemligt medel (se H e m l i g a medel), ett lysande exempel på läkemedelshumbug i stor stil. Pillerna ha utsändts af firman Gablin & c:o i Paris, beledsagade af väldig reklam. "Det finnes intet medel i världen, som mot alla nervösa lidanden är verksammare" o. s. v. Enligt analys 1902 af K. Th. Mörner innehöll pillermassan kolsyrad iärnoxidul (ferrokarbonat) med 0,02 gr. järn i hvarje piller. Därjämte anträffades groft pulvriserad brunsten, som är olöslig i matsmältningsvätskorna och alldeles värdelös, men som af såg att ge sken af, att pillerna innehölle någon värdefull manganförening. Stryknin, som tidigare lär ha förekommit, anträffades ej. of riga bibeståndsdelar voro utan betydelse. Williams piller innehöllo samma mängd järn som de officinella Biands piller (se d. o.); dessutom voro de förra mer än 10 gånger dyrare (en ask med omkr. 35 piller kostade 1902 2,65 kr.) än Blauds piller på apoteket samt slarfvigt beredda och expedierade. Deras bruk torde på senare tiden vara i aftagande. C. G. S. Williamsport [w^ljømspåt], stad i nordamerikanska staten Pennsylvania, vid Susquehannas västra källflod, 110 km. n. om Harrisburg. Betydande timmermarknad och sågverksindustri. Dessutom tillverkning af möbler, träsprit, glas, läder, skodon, galoscher m. m. 31,860 inv. (1910; 1919 enligt uppskattning 38,000). På grund af sitt sunda klimat och sina vackra omgifningar är staden mycket besökt af sommargäster. A. N-d. Williamstown [«najemstáùn], förstad till Melbourne (se d. o.). Villiaumè [vijåm?], Nicolas, fransk skriftställare, f. 1818, d. 1877, en tid advokat i Nancy, deltagare i gatustriderna i Paris 1848 under februari-revolutionen, är känd företrädesvis genom Histoire de la revolution de 1789 (4 bd, 1850; flera uppl.), i hvilken han upphöjer Bergpartiet till skyarna, men nedsätter girondisterna. Willibald, missionär, f. 700 i England, d. omkr. 787, lämnades redan vid sex års ålder af sina föräldrar att uppfostras af abboten Egwald i klostret Waltham, där han vid mognare år aflade klosterlöftet. Därefter begaf han sig 720 på en pilgrimsresa till Heliga landet. Efter en längre tids vistelse dels i Rom, dels i Jerusalem och i Konstantinopel drog han sig 729 undan till klostret Monte Cassino. där han uppehöll sig i tio år. Jämte sin broder W u n n i b a l d (d. 762) erhöll han därefter påflig fullmakt att biträda Tysklands apostel, Eonifatius, vid dennes missionsverksamhet. Af Bonifatius vigd till presbyter, 740, och året därpå till biskop, slog han sig ned i trakten af Eichstädt (i nuv. republiken Bajern), hvars förste biskop han blef. Där inrättade han flera kloster och utvecklade äfven i öfrigt i likhet med sin nyssnämnde broder, som tillsammans med honom inrättade klostret Heiden-heim, liflig verksamhet för kristendomens spridning och befästande. W:s lefnad skildrades af en nunna i Heidenheim ("Vita Willibaldi" 1. "Hodœpori-cum", den första biografien på tysk mark, tr. i "Monumenta germanica. Scriptores", XV, och hos Tobler, "Descriptiones Terræ sanctæ", 1874). Se A. Hauck, "Kirchengeschichte Deutschlands", I (4:e uppl. 1904), F. Heidingsfelder, "Die regesten der bischöfe von Eichstädt" (1915), och H. von Schubert, "Geschichte der christlichen kirche im frühmittelalter" (1917). ^ H. B. (Hj. H-t.) Willibaldsburg, fäste. Se E i c h s t ä d t. Willibrord, frisernas apostel och danskarnas förste missionär, f. 658, d. 739, var son till en saxare i Northumberland Wilgis, som grundlagt ett kloster (sedan beröm dt genom Alkuin). Sonen uppfostrades under Wilfriths ledning i klostret Ripon. Då den sistnämnde 678 gick till Friesland, vände sig W. till abboten-biskopen Egbercht på Irland. Denne synes ha varit den förste, som klart fattat den kontinentala missionens idé och som dess motiv framhållit germanskt stamförvantskap. Efter 12 års lärotid sändes ock W. af Egbercht till kontinenten 690. Pippins stora seger vid Testry 68? hade gjort läget gynnsammare än förut. W. vände sig först till Pippin för att få sig anvisadt ett missionsområde, och reste därpå efter Wilfriíhs före- döme till Rom för att vinna påfvens tillstånd till arbetet och förvärfva nödiga reliker. I det karolingiska härskardömets tjänst och i anslutning till frankiska kyrkan upptog W. missionen bland friserna ; anknytningen till det angelsaxiska hemlandet kunde blott bli en moralisk, då flera missionärer, som sökt ordna en mission oberoende af f ränkerna, misslyckades. Pippin skaffade W. Utrecht som biskops-döme, skickade honom 695 åter till Rom för vigning och utverkade, att han gjordes till ärkebiskop. Med auktoritet att leda en stort anlagd missionspolitik återvände W. 696 och vann under en nära 40-årig verksamhet varaktigt Rhenmynningarnas land för kristendomen. Det blef begynnelsen till en Nederländernas kyrkoprovins. Efter Pippins död (714) kom en tids hednisk reaktion under den frisiske fursten Radbod, och mycket förstördes; först efter Karl Martells seger och Radbods död 718-719 kunde återuppbyggandet ske. -- Svårigheterna i Friesland genom Radbod hade då redan förmått W. att vända sig längre mot n.; så kom han att göra det första missionsförsöket bland danskarna. Alkuins och Eedas berättelser härom lämna dock ej någon klar bild öfver den danska expeditionen. På skepp for W. utefter kusten, tills han påträffade en dansk konung öngendus (Eeowulfs Ongentheow?) ungefär vid det gamla kungasätet Ripen. Hans missionsförsök misslyckades, och återfärden öfver Helgoland med 30 danska gossar blef högst äfventyrlig, innan W. åter var under Pippins hägn. - W. för-värfvade sannolikt ock Echternach vid Trier och kunde genom Echternachs besittningar i Türingen få stödjepunkter för en türingsk-östfrankisk mission ända in i det centrala Mellan-Tyskland. Boni-fatius kunde där fullfölja och fullborda hans verk. Se A. Hauck, "Kirchengeschichte Deutschlands", I (4:e uppl. 1904), L. von der Essen, "Middeleew-sche heiligenlitteratur" (1905), W. Levison, "Willibrordiana" (i "Neues archiv fur ältere deutsche geschichte", 1908), och H. von Schubert, "Ge-schichte der christlichen kirche im frühmittelalter" (1917). Hj. H--t. Villie