Renouvier [rənovie],

Charles Bernard

, fransk filosof, f. 1 jan. 1815 i Montpellier, d. 1 sept. 1903 i Prades, dep. Pyrénées-orientales, härstammade från en liberal och demokratisk familj. Hans fader deltog som deputerad i oppositionen mot juli-förordningarna 1830, och hans broder

Jules

R. var först saint-simonist, ehuru han 1831 bröt med Enfantin, och tillhörde efter 1848 nationalförsamlingen, där han bekämpade Louis Napoléons styrelse. Sannolikt var det under broderns inflytande, som äfven R. som ung slöt sig till saint-simonismen och under skoltimmarna studerade "Globe". Han genomgick École polytechnique (1834—36) och bedref allvarliga matematiska studier, som sedan påverkat hans filosofiska åsikter. Sedan Cartesius’ "Principes" fallit i hans händer, kastade han sig med hänförelse öfver dennes öfriga skrifter samt Spinozas, Leibniz’ och Malebranches viktigaste arbeten. På några månader skref han en prisskrift öfver den cartesiska filosofien, men erhöll af L’Académie des sciences morales et politiques endast ett hedersomnämnande. I omarbetad och betydligt utvidgad form utgaf han denna afhandling under titeln Manuel de philosophie moderne (1842), som han snart lät åtföljas af Manuel de philosophie ancienne (2 bd, 1844). Kort därefter skref han den artikel om filosofien, som inflöt i Leroux’ och Reynauds "Encyclopédie". Redan i dessa sina första skrifter visade sig R. påverkad af Kant. Med denne såg han en af filosofiens främsta uppgifter i att upptäcka de kategorier, medelst hvilka vårt förstånd ger erfarenheten dess former, och erkände, att vårt vetande leder till antinomier, så snart vi vilja gå utöfver den sinnliga erfarenhetens gränser. Men de därigenom uppkomna svårigheterna sökte han lösa genom den förtviflade utvägen att förneka motsägelselagens giltighet och erkänna sanningen af både tes och antites, hvarvid han i viss mån torde varit påverkad af Hegel, utan att som denne söka åstadkomma någon syntes af motsatserna. Med denna teoretiska ståndpunkt blef det för honom nödvändigt att tillmäta en på viljans fria beslut beroende tro en afgörande betydelse för öfvertygelsens bildande, och det primat för det praktiska förnuftet, hvartill han härigenom leddes, blef det enda, som längre 1407 Renouvier 1408 fram af honom fasthölls af denna hans första filosofiska ståndpunkt. Efter 1848 års revolution utgaf R. en Manuel républicain de Vhomme et de citoyen (1848), hvilken auktoriserades af dåvarande undervisningsministern, H. Carnot. Ett angrepp i nationalförsamlingen mot denna bok nödgade Carnot att afgå från sin ministerpost. Tillsammans med flera medarbetare utarbetade R. ett förslag till Organisation communale et centrale de la répu-blique, som utkom i tio häften 1851. Efter statskuppen 2 dec. egnade han sig uteslutande under hela sitt långa lif som privatlärd åt filosofien. En tid medarbetade han i "Revue philosophique et re-ligieuse", som utgafs af Fauvety, och började där utge sitt egendomliga arbete Uchronie ou Vutopie dans Vhistoire (fullbordad först 1876), som han själf karakteriserar som en "apokryfisk historisk skildring af den europeiska civilisationens utveckling, sådan den icke varit, men kunnat vara". Han söker däri besvara frågan: huru skulle världshistorien gestaltat sig? om någon mäktig härskare i forntiden företagit någon stor reform, som han enligt teorien om viljans frihet kunnat företaga och som han enligt moralen bort företaga? Det är åt den ädle Marcus Aurelius, som han i sin fiktion uppdrager denna sociala reformatorsroll, och sedan fullföljer han de sannolika följderna däraf fram till början af 1700-talet. I denna fingerade historia lyckas kristendomen ej få fast fot i Västerlandet, förrän den afstått från alla anspråk på världslig makt. Den öfvertygelse om viljans frihet, åt hvilken R. här gaf uttryck, var en följd af det inflytande, som en af hans förra kamrater från École polytechnique, Jules Leguier, vid denna tid utöf-vade på hans åsikter och hvarigenom R. i det hela fördes till ett djupare förstående af Kant. Den moraliska vissheten om friheten löste nu för honom Kants två sista antinomier med förnekandet af naturlagarnas allmakt. Samtidigt fördes han genom sina matematiska studier till öfvertygelsen om en aktuell oändlighets omöjlighet. Ett oändligt tal är intet tal. Oändligheten finns som en omöjlighet för vårt tänkande att komma till en gräns i rum eller .tid, inför hvilken vi icke kunna tänka oss något större eller något mindre. Men detta är endast något subjektivt, en potentiell oändlighet, som ej gäller den af oss oberoende verkligheten. Därmed löstes för honom också de två första antinomierna. För det vidare utförandet af hans nya filosofi tillkom, att vid samma tid hans unge vän F. P i 11 o n, som sedan blef hans hängifne medarbetare, fäste hans uppmärksamhet vid Hume, hvars radikala fe-nomenalism han nu gjorde till sin uppgift att fullständiga genom en reformerad kantianism. Därmed fördes R. till den af honom s. k. "neokriti-cism", som gett honom hans egentliga plats i filosofiens historia och som han först framställde i sina fyra Essais de critique générale (4 bd, 1854-64, 2:a uppl. i 9 bd, 1875-96) och Science de la morale (2 bd, 1869). Han utgår i dessa skrifter i det stora hela från Kants ståndpunkt, som han dock på nästan alla punkter modifierar under inflytande af Hume och utpräglar till en originell egen åsikt. Han förnekar tinget i sig, antagande med Hume, att intet annat finnes än fenomenen och deras lagar. Han upptar Kants kategoribegrepp, "hvars aprioriska karaktär han också fasthåller, men han modifierar alltigenom åsikterna om de enskilda kategorierna. Som "kategoriernas kategori" uppställer han relationen. Allt är enligt hans åsikt genom förhållande till annat. Därför nekar han tillvaron af alla substanser, såväl andliga som kroppsliga. Människans .,.själ är intet annat än en samling medvetenhetstillstånd. Och hvarje metafysik är omöjlig. Någon noumenvärld erkänner han icke; och då han upptar Kants praktiska postulat, inflyttar han viljans frihet, själens odödlighet och Guds existens i fenomenvärlden. Friheten är för öfrigt för honom äfven ett teoretiskt postulat, ty om allt vore nödvändigt och sålunda äfven de falska tankarna nödvändiga, skulle ingen skillnad kunna göras mellan sant och falskt. Äfven principerna för våra teoretiska åsikter äro föremål för vår fria viljas beslut, och den af Kant gjorda skillnaden mellan tro och vetande kan därför icke fasthållas. Själens odödlighet betyder ej någon tidlös tillvaro, utan endast en möjlig fortvaro af den lag, som vårt medvetande är för vissa fenomen. Gud fattas af R. närmast på samma sätt som af Fichte, som den moraliska -världsordningen. Om vår tro kräfver personifikation af denna moraliska makt, så kan den dock ej fattas som ett absolut väsen, då alla våra kunskapsföremål måste lyda den lag, som ligger i relationens kategori. R:s gud är därför en relativ, ändlig gud, och R. framkastar rent af som en tankemöjlighet, att det kunde finnas flera gudar. Detta utesluter dock icke, att hans lifsåskådning har en afgjordt religiös prägel och att han ställer sig mycket förstående till de positiva religionerna, som han tillerkänner rätten att uppställa trossatser långt utöfver den filosofiska trons räckvidd, blott de icke därvid träda vårt förstånds fordringar för nära. Inom moralfilosofien utgår R. från en individualistisk uppfattning, svarande mot förnekandet inom den teoretiska filosofien af kontinuitetens princip; och han utvecklar sitt kategoriska imperativ först i de pliktbud, som den enskilda människan bör lyda i följd af krafvet på hennes egen personliga utveckling. Men denna isolering af individen är möjlig endast i abstraktionen. I verkligheten är människan endast till genom relationer till annat och särskildt till medmänniskorna. Det förhållande hon bör intaga till dessa bestämmes af rättvisans begrepp, som för R. blir moralprincipen. Men af rättvisan följer rätten att skydda sig själf mot kränkningar af andra. Den ideala moralen skulle förutsätta, att alla lydde dess bud och sålunda ett tillstånd af verklig fred rådde bland människorna. Men därifrån äro vi ännu fjärran. Den tillämpade moralen blir därför enligt R. en krigets moral, i hvilken alla moralbud modifieras af rättsskyddets nödvändighet, dock alltid med den allmänna sträf-van att planmässigt steg för steg närma oss freds-tillståndet. - Redan innan han utgett sitt arbete öfver moralvetenskapen, grundlade R. tillsammans med Pillon årsskriften "L'année philosophique" (1868), hvars utgifning dock efter två årgångar afbröts genom 1870-71 års krig. Efter freden om-bildades årsskriften till en tidskrift, La critique philosophique, som i början utkom hvarje vecka (1872 -84) och sedan månadsvis (1885-89), och under några år fogades till tidskriften ett supplement "La critique religieuse" (1878-85). I denna tidskrift behandlade R. och Pillon ej blott nästan alla filoso- 1409 Renovatio-Renqvist 1410 fiens problem, utan också alla dagens för Frankrike viktiga frågor, under en outtröttlig sträfvan att bidraga till fäderneslandets upprättelse efter det förkrossande nederlaget. R. fyllde här samma uppgift som Fichte i Tyskland efter Napoleons segrar, men tyvärr med mycket mindre framgång. Som djupaste orsaken till den franska kulturens för-skämning bekämpade R. den katolska kyrkan, mot hvilken han sökte förbund med de franske protestanterna. Flera af dessas representativa män hälsade också "fritänkarna" välkomna och ställde sig i tankestrider vid deras sida, men landet i det hela förblef likgiltigt; R:s tankar voro för mängden ej nog lättfattliga och hans moraliska fordringar för- stränga. Så mycket större heder för den åldrande tänkaren, att han ej lät sig nedslå af denna motgång, utan äfven efter tidskriftens nedläggande åter och åter höjde sin manande röst, bl. a. som flitig medarbetare i "L'année philo-sophique", som återupptagits af Pillon. I samarbete med denne utgaf han en fransk öfversättning af första delen af Humes "Afhandling om den mänskliga naturen" (1878); följande år utgaf han en Petit traité de morale (2:a uppl. 1882) som lärobok för folkskolorna; några år därefter Esquisse d'une classification systématique des doctrines phi-losophiques (2 bd, 1885-86), Victor Hugo, le poéte (1893), Philosophie analytique de Vhisioire (4 bd, 1896-97), La nouvelle monadologie (i samarbete med L. Prat, 1899), Les dilemmes de la métaphy-sique pur e (1900), Victor Hugo, le philosophe (s. å.), Histoire et solutions des problémes métaphysiques (1901) samt Le personnalisme, suivi d'une étude sur la perception externe et la jorce (1902). I dessa sina senare filosofiska skrifter röjde R. ett småningom allt starkare inflytande af Leibniz. Själf betraktade han sina ifrågavarande uttalanden endast som en konsekvent utveckling af sin neokriticism, men det är svårt att förena läran om monaderna som substanser med hans föregående radikala feno-menalism, och äfven i många andra hänseenden tycker man sig spåra mer eller mindre olösliga motsägelser mot hans uttalanden på 1850- och 1860-ta-len. Men sin entusiastiska frihetstro, sin rättvisans moral och sina demokratiska och anti-katolska åsikter blef han alltid obrottsligt trogen. Hans ärliga, allvarliga tänkarpersonlighet är imponerande. Den franska kritiken har klandrat hans stil som tung och oklar; han försmår en Renans eller Caros vältalighet och måste vid sidan af dem förefalla klumpig, men detta nog framför allt därför, att han så samvetsgrant blott söker uttrycka sina tankar, lämnande stämningarna å sido. Han kan stundom vara svårbegriplig, men merendels beror detta på tankens djup och skärpa. - R. utsågs 19CO till led. af Académie des sciences morales et politiques, som s. å. tilldelat honom ett af sina vetenskapliga pris. - Litt. om R.: F. v. Schéele, "R:s teoretiska grundtankar" (1899), M. Ascher, "R. und der französische neu-kriticismus" (1900), H. Miéville, "La philosophie de R. et le probléme de la connaissance religieuse" (1902), E. Janssens, "Le néo-criticisme de R." (1904), G. Séailles, "La philosophie de R." (1905), och P. Archambault, "R." (1911). S-e. Renovatio, lat., teol. Se Förnyelse. Renovatiön (jfr Renovera), förnyande, for-Tryckt den 28/7 15 bättring. Jur. Underrätt skall enligt bestämmelser i rättegångsbalken, kap. 2 § 6 och kap. 6 § 5 äfvensom i några särskilda författningar årligen inom viss tid till hofrätten insända ett exemplar af sin dombok, hvilket "renoverade" exemplar dock endast skall upptaga vissa mål och ärenden. Dessutom äro bestämmelser gällande angående renovation och insändande till hofrätt af de s. k. små-protokollen, d. v. s. protokoll öfver lagfarter, inteckningar och en del andra ärenden. E. K. Renovera (lat. renoväre, af re, åter, och nofvus, ny), återställa i förra skicket, förbättra, upphjälpa (jfr Reparera och Restaurera); förnya, framflytta .förfallotiden för (en växel); renskrifva (ett protokoll; jfr M u n d e r a). Se R e n o v a-t i o n. Renovo [rinäu^äu]', köping (borough) i nordamerikanska staten Pennsylvania, vid öfre Susque-hanna. 4,621 inv. (1910). Järnvägsverkstäder. J. F. N. Renpest (Emphysema infectiosum tarandi),veter., en akut förlöpande smittsam sjukdom hos renar, som uppträder farsotsartadt och ofta visar sig i hög grad förhärjande. 1895 och 1896 förekom sjukdomen i stor utbredning inom vissa delar af Lappland och medförde då förluster af tusentals renar. Häftigast uppträder sjukdomen under den varmaste årstiden, och mest angripas kalfvar och unga, l-2-åriga djur. Symtomen äro stor oro, osäkra, vacklande rörelser, flytningar från näsa och ögon af ett tjockt, stinkande var, besvärad andning och, som särskildt karakteristiskt, uppträdande af begränsade, ödema-tösa och delvis luftfyllda svulster på olika delar af kroppen. Döden inträffar ofta redan inom ett par, stundom först efter 10-12 timmar, och mången gång dö djuren helt plötsligt, utan att några egentliga sjukdomstecken kunnat iakttagas. Sjukdomsorsaken är en rörlig, sporbildande bacill, nära besläktad med mjältbrandsbacillen, och smittan upptas antagligen genom sår på huden eller tarmslemhinnan. E. T. N. Renqvist, Henrik, finsk prästman, f. l aug. 1789 af bondeföräldrar i Ilomants, Kuopio län, d. 5 nov. 1866, blef student 1816, prästvigd 1817 och s. å. kapellan i Libe-lits i Karelen. I denna då i sedligt och religiöst hänseende vanvårdade församling arbetade han hängifvet för väckande af religiöst lif. Han rönte därvid ej ringa framgång, i det att väckta till stort antal anslöto sig till honom, men å andra sidan blef han föremål för bittert agg från af väckelsearbetet oroade församlingsbors och äfven från kyrkoherdens, prosten N. J. Peran-ders, sida. Den sistnämnde anförde 1820 hos domkapitlet i Borgå klagomål öfver R:s förhållande. Med anledning däraf anställdes 1821 prostvisitation i Li-belits, hvarefter följde biskopsvisitation 1823 samt ytterligare undersökning inför häradsrätt. Ehuru allmogen i socknen efter biskopsvisitationen till domkapitlet insändt en skrift till försvar för R., blef 22 b. 45 1411 Rense-Rensläktet 1412 han genom häradsrättens utslag inmanad i häkte, hvilken åtgärd dock mildrades, så att han under bevakning fick kvarstanna i sitt hem, tills han af Vasa hofrätt frigafs. Sedan målet blifvit återremit-teradt till häradsrätten, afkunnade hof rätten först mot slutet af 1827 utslag, hvarigenom R. för ovördsamt uppförande mot förmän cch godtycklig bestraffning af några församlingsmedlemmar dömdes till af bön samt ett års suspension. Under processens fortgång lefde R. med familj i svåra förhållanden. Han skildes 1823 från Libelits och förordnades till extra predikant i Borgå, blef därefter t. f. rektor vid Borgå pedagogi, men beröfvades äfven denna klent aflönade plats samt blef 1826 tillförordnad fångpredikant på Svartholms fästning. Genom meningsfränders understöd och utgifvande af andliga skrifter, i synnerhet öfversättningar, kunde han dock nödtorftigt bärga sig. 1835 utnämndes han till kapellan i Sordavala och 1842 till vice pastor. R. stod på spänd fot till P. Ruotsalainen. ehuru dennes lära var besläktad med hans egen. Emot de s. k. evangelisterna yrkade han, med erkännande af trons saliggörande kraft, på flitig bön, gudaktig-hetsöfningar och lefvernets förbättring. Han polemiserade i dessa frågor med F. G. Hedberg och andra evangeliskt sinnade prästmän, hvilka han angrep som förkunnare af en död tro. Sin lära framställde han i på finska författade skrifter, bland hvilka må nämnas Tutkinto rukouksen tarpeellisuu-desta (Undersökning om bönens nödvändighet, 1835). Han utgaf öfversättningar till finska af Arndts, Gerhards m. fl:s skrifter. Hans brefväxling med personer i olika nejder i Finland var betydande. R:s lif och lära äro belysta i M. Akianders "Religiösa rörelser", VI, VII. M. G. S. Rense (Rhens), förr stad, nu köping i preussiska reg.-omr. Koblenz (Rhenprovinsen), vid vänstra Rhenstranden, 9 km. ofvanför Koblenz. Omkr. 1,600 inv. Ett kort stycke n. därom ligger "Königsstuhl", en 1376 på Karl IV:s befallning af huggen sten uppförd byggnad, snarlik en talarstol (7,5 m. i diameter och 5 m. hög), där kurfurstarna samlades för att öfverlägga om Tyska rikets angelägenheter, afsluta landsfred samt företa konungaval. I slutet af 1700-talet hade Königsstuhl förfallit, men den återuppbyggdes 1843 i sin förra gestalt och delvis med det gamla materialet af en patriotisk förening i Koblenz. Renselsedagsfesten. Se Kyndelsmässan. Rensjön, Stora och Lilla, två sjöar tillhörande Indalsälfvens vattenområde, belägna 501 m. ö. h. i Undersåkers socken, Jämtlands län, af-flyta mot n. till Korsvattnet och Summelsjön och vidare österut genom Vukumanån till Anjan och Kallsjön. Renska gulden, myntv. Se Gulden 2. Renskrubbel, text. Se K a r d n i n g, sp. 923. Rensläktet, Rangifer, zool., hör till familjen hjortdjur (Gervidce) och ordningen hofdjur (Ungu-lata) inom däggdjurens klass. Hornen, som vanligtvis också finnas hos hondjuret, äro släta med långa, delvis plattade grenar med svag rosenkrans, benen äro tämligen korta med breda, på sidorna rundade och med spetsarna inåtböjda klöfvar samt långa lättklöfvar; nosen är fullständigt hårig; svansen kort; öfre hörntand finnes. Detta släkte omfattar en art, R. tarandus, med flera lokalvarieteter, och är utbredt öfver norra Europa, Asien, Island, Spetsbergen, Nord-Amerika och Grönland (sefärgpl. till art. Polarländer, fig. 6, vildren). Medan alltså dess utbredning nu är arktisk och boreal, sträckte den sig under kvartärperioden söderut till Alperna och Pyrenéerna. De olika formerna växla ej obetydligt till färg, storlek och hornens beskaffenhet. Färgen växlar mellan mörkt brunaktig och nästan hvit på de öfre kroppsdelarna; äfven under olika årstider är färgen olika; kalfven är under de första månaderna rödbrunaktig. Hvad storleken beträffar blir rentjuren af en i British Columbia förekommande renform 140 cm. hög öfver bogarna (honan ej mera än 120 cm.), medan hos Alaskarenen samma mått är 99-124 cm. - Inom Sverige finnas ej längre några vildrenar, som fordom - ända inpå 1860-talet - talrikt förekommo i dess nordliga delar så långt söderut som in i Dalarna; äfven i Skånes torfmossar ha rester af ren ej sällan blifvit påträffade. I Norge har vildrenen ännu en vidsträckt utbredning: från Troldheimen och Dovre ned till Kristiansands stift samt en svag stam i det inre af Finnmarken och Kvsenangen. I Finland förekommer vildrenen endast sporadiskt i Karelen. I Norges sydfjäll har vildrenen sitt hufvudsakliga tillhåll på de öppna vidderna ofvan trädgränsen; den går aldrig ned i låglandet. Ehuru renflockarna äro i ständig rörelse, äro utvandringar i större skala från ett distrikt till ett annat sällsynta. Efter parningstiden (sept.-okt.) bildas större hjordar. När kalfningen (april-juni) börjar, lämna tjurarna flockarna och hålla sig under hela sommaren för sig själfva i småflockar på 3-5 individer; korna och ungdjuren lefva under sagda tid tillsammans i stora hjordar, som befinna sig på ständig vandring efter näring. Renen simmar och klättrar med stor lätthet. Den vädrar människor eller någon annan af sina fiender (varg, järf, lodjur, björn) på omkring l km. afstånd. Under försommaren är renen utsatt för angrepp af renstynget och myggen. Stora nederlag i vildrenarnas hjordar anställa under vintern snöskreden, och antalet af de på detta sätt omkomna kan uppgå till flera tusen på få år. Vildrenens hufvudsakliga föda utgöres af gräs och blad, om vintern företrädesvis af lafvar; snön från lafvar och grästufvor af sparkas med de breda klöfvarna. Omåttlig förföljelse och intrång af tamrenar hotade vildrenstammen i Norge med undergång, så att total fridlysning 1902-06 måste införas; numera har antalet vildrenar därstädes åter stigit. Medan denna renform betecknas som "fjällren", förekommer på Kolahalfön en ren, som både genom betydligare storlek och genom annat lefnadssätt, nämligen i skogsregionen, skiljer sig från den förra och benämnts "skogsren". Äfven hos den i Amerika förekommande renen (karibun) kan man skilja på fjäll- och skogsrenar; de förra lefva vanligtvis och alltid om sommaren på kala fjäll eller på tundror; de senare vistas hufvudsakligen i skogarna äfven om sommaren. Med afseende på hornfällningen förtjänar anmärkas, att de gamle hannarna fälla hornen i dec., de yngre om våren cch de dräktiga honorna först om sommaren. - Sedan urminnes tider har renen hållits tam af åtskilliga polarfolk, t. ex. lappar, samojeder, ostjaker, tunguser, jukagirer, tjuktjer och korjaker. De tama renarna utgöra lapparnas förnämsta egendom, och somliga lappar ha hjordar, uppgående till flera tusen af dessa djur. Till samma grad af tamhet som vanliga husdjur har renen på långt när icke kommit, utan lefver i ett slags halfvildt tillstånd, hvarför lapparna äro i betydlig grad beroende af sina renhjordars lust att ströfva omkring och att vandra. Vid hjordarnas vaktande äro hundar oundgängliga; också hållas sådana till större eller mindre antal af renegarna. Mycket stort är det gagn, som polarfolken ha af sina renar, enär både den ytterst feta mjölken, köttet, blodet, huden (till läder och pälsverk), hornen, benen och senorna af dem användas eller säljas. Dessutom gör tamrenen tjänst som dragare, Tamren i Lappland. (Jfr fig. i art. Lappar.) hvarvid han spännes för en "ackja" (se d. o.) eller släde, får draga en tyngd af ända till 125 kg. och kan tillryggalägga 10-11 km. på en timme, äfvensom för att bära bördor. Tamrenen växlar till utseende och färg mera än vildrenen, men är vanligtvis något mörkare ofvantill, i allmänhet mindre och klumpigare byggd. Äfven bland tamrenarna kan man skilja på skogs- och fjällrenar. De förra uppges vara betydligt större och mörkare än de senare och draga ej till fjälls, när våren kommer, utan stanna kvar inom skogsregionen hela sommaren; fjällrenarna däremot lefva endast under vintern i skogslandet, hvaremot de om sommaren, när mygg-plågan uppträder där, flytta upp på högfjällen. Somliga lappar flytta dock med sina renar under slutet af sommaren från högfjällen ända ned till hafskusten. L--c. Rensning. 1. Trädg., utrotande af ogräs, sker genom ogräsets uppryckande för hand (handrensning), uppstickning med rensjärn eller uppgräf-ning med spade. Som ett slag af rensning kan också betecknas ogräsets bekämpande med skyfflar eller hackor, som afskära detsamma på visst djup i jorden. Se Ogräs. - 2. Se K v a r n, sp. 362. Rensselaer [rensölö], före 1897 Greenbush, stad i nordamerikanska staten New York, vid Hudson, midt emot Albany, med hvilket det är förenadt genom tre broar. 10,711 inv. (1910), hvaraf 1,098 födda i utlandet. Stora järnvägsverkstäder, textilindustri. J. F. N. Renstad, gods i Svanhals socken, Östergötlands län, vid Tåkern, 15 5/6 mtl (med Gottorp, Ramstad m. m.), tax. till 591,800 kr. (1914). Godset, förut kalladt Kälkestad, är uppkalladt efter hofintendenten Z. Rehnberg (d. 1688). Denne förvärfvade säterifrihet åt gården, som gick i arf bland hans efterkommande till midten af 1800-talet, då den köptes af häradshöfding A. Ribbing och friherre S. A. Hermelin på Gripenberg, hvilken snart blef ensam egare. Godset tillhör nu hans stärbhus. Renström,

Sven

, kommunalman, donator, f. 3 febr. 1794 på säteriet Uggleberg i Huggenäs socken, Värmland, d. 26 juni 1869, började sin verksamhet som kolskrifvare och sedan som bruksbokhållare på Svaneholm. Vid 20 års ålder tog han anställning i Göteborg på grosshandlaren K. F. Wsern d. ä:s kontor, men började året därpå (1815) handel för egen räkning. Genom nit, idoghet, ovanlig duglighet och sparsamhet utvecklade han sin affär till en af landets största järnexport-firmor och förvärfvade sig en stor förmögenhet. Som kommunalman vann han med rätta stort förtroende, invaldes 1832 bland borgerskapets äldste och 1842 till medlem af stadens drätselkommission samt blef, då den nya kommunalförfattningen infördes (1863), ledamot af stadsfullmäktige. Han tillhörde dessutom kommunala styrelser, bl. a. Göteborgs museums styrelse, fattigvårdsstyrelsen och Chalmersska slöjdskolans styrelse. Därjämte representerade han vid riksdagarna 1856-58, 1859-60 och 1862-63 Göteborgs stad i borgarståndet, där han på ett värdigt sätt framträdde som målsman för en stor handelsstad och särskildt i finansiella ämnen lämnade goda bidrag till meningsutbytet. R. förde ett ytterst regelbundet och enkelt lif, ja hans lefnadssätt var sparsamt ända till snålhet. -- I sitt testamente förordnade han om stora donationer dels till enskilda, dels till välgörenhetsanstalter, dels till en särskild fond. Så skänkte han till olika välgörenhetsanstalter i Göteborg sammanlagdt 122,500 kr., till Chalmersska slöjdskolan och Göteborgs museum 10,000 kr. hvardera, till de båda universiteten 30,000 kr., till läroverket i Karlstad 15,000 och till Bolstads socken på Dal 10,000 kr. Men den mest betydande donationen var Renströmska fonden, till ett belopp af 1½ mill. kr., hvaraf ½ mill. genast skulle användas till allmännyttiga ändamål, under det att det öfriga skulle förräntas. Hvar gång räntorna uppgått till 1/2 mill., skall denna summa likaledes nyttjas till kommunens gagn, dock utan att användas till lindring af kommunalskatter. För medel ur Renströmska fonden ha bl. a. bekostats badanstalter, byggnad för Slöjdföreningens skola, fiskhall, kyrka i Gamlestaden, den äldre byggnaden för handelsinstitutet, byggnad för Majornas elementarläroverk för flickor, 1415 Renströmska fonden-Renz 1416 materialprofningsanstalt för Chalmersska tekniska institutet, bidrag till Göteborgs musei ombyggnad, stadsbiblioteksbyggnad, rika bidrag till Göteborgs musei bibliotek, senare stadsbiblioteket, sjukhus för lungsotspatienter, bidrag till barnsjukhusbyggnad, nybyggnad för zoologiskt museum (under förberedelse), anslag till vanvårdade flickors förbättring, till Göteborgs undervisningsfond för offentliga föreläsningar (som senare ingått i Högskolans fonder), till arbetarinstitutet, till f ram jan af handelskunskaper, för tillbyggnad af ålderdomshemmet, för föreningen för vanföra, m. fl. ändamål. Göteborgs stad har bekostat hans graf vård. K. W-g. Renströmska fonden. Se Renström, S. Renstynget, zool. Se Styngflugor. Rentäbel (af fr. rente, ränta), vinstbringande, som afkastar god ränta, indräktig. Subst. R e n-tabilitet, afkastningsförmåga. Rentekammeret (Räntekammaren) kallades på 1500- och 1600-talen danska statskassan och hade till chef en rentemester (förr kallad "kammermester", camerarius). Efter enväldets införande 1660 blef institutionen ett "skattkammarkollegium", men det gamla namnet återupptogs 1680, medan själfva in- och utbetalningen sköttes af "Zahlkassen". 1700 bortföll namnet "rentemester". 1760 lades tullväsendet och kolonierna under en "generaltullkammare", och 1773 hänvisades till rentekammeret landtbruksärenden, senare därjämte vägväsen m. m. 1848 upphäfdes rentekammeret, och dess åligganden fördelades mellan finans- och inrikesministerierna. E. Ebg. Rentemester. Se Rentekammeret. Rent farvatten, sjöv. Se Farvatten, sp. 1415. Rentiden, arkeol., kallas i Mellan-Europa senare delen af äldre kvartärtiden på grund af faunans beskaffenhet. Renen var för den dåtida paleolitiska människan ett af de viktigaste jaktdjuren. Jämte renen uppträdde saigaantilopen, stenbocken, mysk-oxen, snöharen, arktiska räfformer, lämlar, Sper-mophilus och murmeldjur. Klimatet var torrt och kallt, stäppartadt. Som underafdelningar under rentiden räknas i Frankrike, där den efterlämnat de flesta minnena, aurignac-, solutré- och madeleineperioderna. Jfr Paleolitiska perioden och Stenåldern. T. J. A. Rentier [ratie], fr. (af rente, ränta), person, som lefver af sina penningars afkastning och ej innehar någon syssla eller affär; räntetagare. Rentoalera [ran,twa-], fr. rentoiler (af toile, duk), öfverflytta en målning på ny duk. Målningens framsida öfverklistras med en mycket tunn och jämn väf i två eller flera lager beroende på målningens storlek. Sedan klistret torkat, fästes den sålunda behandlade målningen med baksidan uppåt på en jämn träskifva. Genom fuktning med varmt vatten lossas den gamla duken i små partier från målningen. Att den yttersta varsamhet härvid är af nöden är klart. Sedan alla trådar äro aflägsnade, ifyllas de ojämnheter och hål, som vanligen finnas i färghinnan, med ett därför lämpligt kitt, hvarefter målningen genom ett starkt klister fästes på den därför afsedda och preparerade nya duken, som måste vara starkt spänd. För att få målningen jämn strykes den med ett måttligt varmt strykjärn. Efter en eller två dagars torkning af tas den öfverklistrade väf ven. Det säger sig själft, att detta förfaringssätt fordrar praktiskt studium. Jfr Konservera, sp. 807. C. W. Jn. Rentrant [räträ7], fr., befästningsk., en befästningslinjes ingående vinkel. Jfr Saillant. Renuntiatiön (af lat. renuntiäre, bringa återbud), afsägelse af anspråk, särskildt en af furstlig person afgifven förklaring, att han afstår från anspråk på tronen. Renvall, Gustaf, finsk språkforskare, f. 23 sept. 1781 i Halikko socken af Egentliga Finland, d. 22 jan. 1841 i Björneborg, blef student i Åbo 1801, prästvigd 1806 och magister 1810. 1811 blef han docent i finska språket vid Åbo akademi efter att som specimen ha utgett andra delen af serien De orthoepia et orthographia linguce fennicce (Om finska språkets rätta uttal och rättskrifning). Senare (1815-17) utgaf han en annan serie: De signis relationum nominalium in lingua fennica, som behandlade nominas böjning i samma språk. 1813 utnämndes han till adjunkt i pedagogik. På föranstaltande af språkforskaren Rask och på bekostnad af en rysk mecenat utarbetade R. och utgaf 1823-26 sitt berömda verk Suomalainen sa-nakirja, Lexicon linguoR jennicce, i hvilken förnämligast för språkforskare afsedda ordbok han an-gaf ordens betydelse på latin och tyska, någon gång tilläggande äfven den svenska betydelsen. Denna ordbok var i mer än tre årtionden hufvud-källan till de lärdes kännedom om finska språket och är ännu genom sina tillförlitliga uppgifter af stort värde. Senare (1840) utgaf R. sin redan tidigare utarbetade Finsk språklära enligt den rena vestfinska dialecten. Ett bland R:s viktigaste arbeten är äfven den slutliga redaktionen af det första nya finska psalmboksförslaget. 1819 blef R. kyrkoherde i Uskela, 1829 i Ulfsby och Björneborg. Han fick efter sitt lexikons fullbordan professors titel (1827) och blef 1830 teol. doktor. O. G.* Renvall, Torsten Ture, finsk ärkebiskop, f. 23 okt. 1817 i Åbo, d. där 16 okt. 1898, blef student 1835, filos, kandidat och magister 1840, docent i historia 1845, lektor i historia vid gymnasiet i Vasa s. å. och i Åbo 1851. I Vasa redigerade R. 1846-47 "Vasa tidning" och 1848 -50 "Ilmarinen, notisblad för Österbotten". Som skolman åtnjöt han ett stort anseende. R., som prästvigdes 1857, valdes 1858 till domprost i Åbo, var därefter led. i flera af regeringen tillsatta kommittéer och deltog i det nyvaknande politiska lifvet som deputerad i Januariutskottet 1862 samt representant i prästeståndet sedan 1863 års landt-dag. I språkfrågan var han finsksinnad. 1884 utnämndes han till ärkebiskop och var prästeståndets talman vid de följande landtdagarna t. o. m. 1894. Bland hans skrifter må nämnas Rättfär-diggörelsen (synodalafh., 1875). Renvelärer, fonet. Se Guttural er, sp. 712. Renvoi [rävwa7], fr., rättshist. Se Hänvisning. Renz, bekant tysk cirkusdirektörsfamilj. Ernst R., d. 1892, började som kringflackande cirkusartist, åtföljd af hustru och son, hvilka utgjorde hans "sällskap", men efter 15 år. kunde R. i spetsen för ett utvaldt sällskap artister slå sig ned i Berlin, och snart egde han cirkusbyggnader där samt i Hamburg och Breslau. 1854 kom R. till 1417 Renålandet-Renässans 1418 Wien, där hans cirkus äfven gjorde stor lycka, och här uppförde han en cirkusbyggnad, som länge ansågs som en af stadens sevärdheter. Han utnämndes till kommerseråd och efterlämnade en förmögenhet på 16 mill. mark. Hans äldste son, Franz R., som öfvertog cirkusen, måste efter fem år draga sig tillbaka till privatlifvet efter att ha uppoffrat större delen af sin förmögenhet. Kommerserådets sonson, Ernst R., misslyckades äfven fullständigt, och slutligen måste cirkusbyggnaderna säljas. B. C-m. Renålandet, kronopark i Ströms socken af Jämtlands län, tillhör Frostvikens revir af Mellersta Norrlands distrikt. Kronoparken har enligt bestämmelserna i k. br. 22 dec. 1869 vid afvittring bildats af gammal kronomark. Arealen var vid 1910 års slut 3,992 har. S-r. Renässa'ns (fr. renaissance), pånyttfödelse, kallas den rörelse på alla områden inom det andliga lifvet, som framträdde i Italien i början af 1400-talet och därifrån utbredde sig till andra länder och som blifvit ansedd som ett återupplifvande (it. rinascimento) af den antika odlingen. Begreppet renässans är i själfva verket mycket omfattande och tänjbart. V. Söderhjelm definierar det sålunda: "Renässansen är icke blott en konstens, vetenskapens, litteraturens pånyttfödelse, den är inbegreppet af hela den egendomliga utveckling, Europas icke blott kulturella men också sociala, politiska, merkantila lif genomgår under en viss tid, den är pånyttfödelsen af hela lifvet, den moderna tidens och det moderna samhällets långvariga födsloprocess, andens luttring i eld och kamp ur medeltidens mörker, mänsklighetens under en oerhörd spänning af alla lifskrafter skeende utveckling till intellektuell frihet." Michelet sammanfattar kort och godt begreppet renässans som "upptäckten af världen och människorna". Den traditionella betydelsen af ordet är dock vetenskapens och konstens födelse på nytt. Den antika odlingen, som bildar dess grundval, hade likväl ej varit helt glömd och alls ej underskattad, och man har på senare tid börjat använda ordet renässans äfven i förbindelse med tidigare försök att återupplifva denna. Exempelvis talas om den karolinska renässansen vid 700-talets slut under Karl den store, om den hohenstaufenska i södra Italien under Fredrik II (1200-talets början) och äfven om den bysantinska efter bildstridens slut (900-talet). En och annan nutida författare talar likaledes om "antikens renässans" under 1700-talets senare hälft och om "gotikens renässans" på 1800-talet. Från östromerska riket sökte sig den klassiska traditionen fram väster ut, till en början på olika vägar till södra och till norra Italien. Redan under 500-talet inkommo dit massor af greker, och under bildstriden (700-talet) sökte konstidkare i mängd sitt uppehälle i Italien. Efter Konstantino-pels fall 1204 följde en ny massinvandring af konstskickliga män. De fornminnen, som funnos i öfver-flöd i Italien, bevarade i sin mån hågkomsten af den förgångna blomstringen, liksom minnen af grekisk och romersk kultur funnos talrikt äfven i västra Europa, framför allt i södra Frankrike och Rhen-trakten. I västra Europa gick konstutvecklingen följdriktigt framåt under medeltiden, den roman- ska liksom den gotiska konsten bar vittne om, att det alls ej var ett skede af natt och mörker, som föregick "pånyttfödelsen". Men väl tillkom det klassiska inflytandet som ett element af mäktig och genomgripande betydelse äfven på detta område. - Inom vetenskapen yttrar sig renässansen som universellt forskningsbegär. De naturvetenskapliga och matematiska studierna idkas med mycken lif-aktighet, och med största energi riktas intresset på de humanistiska studierna, på språk- och historieforskning, grundad på kännedomen om fornlittera-turen (jfr Humanism). Redan före det bysantinska kejsardömets slutliga upplösning hade den klassiska bildningens skatter blifvit omfattade med största intresse äfven i Västerlandet. Liksom konstidkare kommo vetenskapsmän från östromerska riket öfver till Italien, och under det följande skedet gjordes mångenstädes i olika länder upptäckter af gamla manuskript af stor betydelse. Boktryckets uppfinning blef epokgörande för kunskapsspridandet. Och äfven andra omständigheter, såsom de stora geografiska upptäckterna, vidgade i hög grad den andliga synkretsen. Rörelsen innebar en reaktion mot medeltidens hela föreställningssätt och medförde ett allmänt och lifligt begär efter bildning och upplysning. På det religiösa området fick detta forskningsbegär sitt mest genomgripande uttryck i de kyrkliga reformsträfvandena; på det vittra och konstnärliga området medförde det sträfvan efter natursanning och ädel form. Antikens litteratur och konst ställdes som mönster, mytologiska, allegoriska och historiska ämnen fördes i vida högre grad, än hvad förut förekommit, inom kretsen för vitter och konstnärlig framställning. I vitterheten stå Petrarca och Boccaccio som renässansens vågbrytare och portalfigurer. Inom konsten förekomma antika element först i skulptur och dekoration - i Syd-Italien, i Venezia1, i Rom (se Gosmaterna) och i Toscana (se P i sa no). Under 1400-talets förra halft tar antikinflytandet fart och vinner allt mer styrka och målmedvetenhet, och från detta århundrades början räknar man renässansens segerlopp. Med namnet ungrenässans plägar man beteckna tiden från omkr. 1420 till slutet af århundradet (på italienska kalladt quattrocento, liksom 1300-talet kallas trecento). Under 1400-talet är Florens den italienska konstutvecklingens hufvudstad, men från början af 1500-talet (cinquecento) tar Rom ledningen. Med största klarhet belysas de olika perioderna af arkitekturen. Ungrenässansen experimenterar med de klassiska elementen med stor frihet för individuell smak och fantasi, efterbildar de antika detaljerna - framför allt de dekorativa - med rätt mycken själfständighet, utan att låta binda sig strängt af regler, sammanställer obesväradt det nya med det gamla och visar i stort sedt större kombinerings-förmåga än konstruktiv skicklighet. Studiet af antika förebilder idkas emellertid med allt större lärolystnad och insikt och leder till högrenässansens ståndpunkt, till sträfvan efter samlad, enhetlig harmoni i ett byggnadsverk, till reda och klarhet i dispositionen af det hela och dess delar och till ett väl afvägdt förhållande mellan konstruktion och dekoration. Konstnärerna drogos alltmera till Rom, och där öppnades deras ögon för fornkonstens monumentala storhet, framför allt för de gamle ro- 1419 Renässansmänniska- Reometer 1420 marnas rumskonst. Byggnadsverken från kejsartiden bli nu typbildande, och arkitekturen når en harmoni, som var främmande för 1400-talets byggnadsverk. Från Rom går rörelsen ut öfver landet och får på de olika platserna olika karaktär, betingad af lokala traditioner och lokal smak. Äfven i den romerska arkitekturen spåras ganska snart en ny smakriktning. Det skede, som börjar med 1530-talet, plägar kallas senrenässans - på de allra sista åren har benämningen ungbarock börjat användas. Stilen är fullt utbildad omkr. 1580. Den är strängt skolad, hvilar på grundliga studier af klassiska byggnadsverk, söker storhet, styrka, mäktighet, förenad med lagbunden konsekvens i konstruktionen, vill imponera och öfverväldiga. Det är jättekyrkornas och de omfångsrika palatsens skede. Yid början af 1600-talet (seicenio) är stilen inne i ett nytt skede, den tänjer på de klassiska reglerna, söker modern karaktär, ger stort spelrum åt fantasi och subjektivitet, söker effekt, rörlighet och yppig rikedom i dekorationen (se Barock). - I figurkonsten ha likaledes de olika skedena en olikartad karaktär. Ungrenässansen är de tekniska landvinningarnas, det metodiska studiets tid, och detta studium gäller först och sist de grundläggande och bestämmande elementen i bildkonsten: teckning, modellering, anatomi, perspektiv. Det är experimenterandets, men äfven teoretiserandets, klargörandets tid (Alberti, Lionardo da Vinci, Diirer beteckna som upplysningsmän begreppens klargörande intill början af 1500-talet). Högrenässansen söker på grundval af den vunna kunskapen ideell och stor stil, monumental hållning, sluten och enhetlig komposition. Under senrenässansen blir figurkonsten liksom arkitekturen lärd och metodiskt skolad, nu fastslås skönhetslagar med anspråk på allmängiltighet, nu uppammas en akademisk konst. Denna föres från Italien i första rummet till Frankrike, som blir den klassicistiska konstens högkvarter och sprider den ut öfver Europa. I Frankrike hade renässansen fått insteg under loppet af 1400-talet, till en början - här liksom öfverallt - i arkitektoniska detaljer, i ornamental och dekorativ prydnad. Italiens ungrenässans motsvaras i Frankrike af Frans I:s stil (1500-talets förra hälft), hög- och senrenässansen af Henrik II:s och Ludvig XIILs stil (till omkr. midten af 1600-talet). Den nya smaken medför hufvudsakligen en sammansmältning af lokal tradition och italiensk klassicism. I Spaniens arkitektur medför renässansen en egendomlig blandning af sträng hållning och yppig dekoration ("platereskstil"). Äfven i Tyskland är renässansen till en början en dekorationsstil ; vid 1500-talets slut gör den sig gällande äfven i byggnadssättet. I England blir "Tudorstilen" en blandning af gotik och renässanselement. Till de skandinaviska länderna fördes renässansstilen hufvudsakligen från Tyskland och Holland. I Sverige tog den sig företrädesvis uttryck i de slottsbyggen, som utfördes under Gustaf Vasa och hans söner. Framför allt sökte Johan III i sina nybyggen till-lämpa italienska regler och lagar, italienska .- ibland äfven franska - former återkomma i Sverige i portaler och brunnsbyggnader, i dekorativ prydnad och rumsinredning. Äfven i fontänfigurer, graf-monument och annan kyrklig skulptur införes italiensk renässanssmak, i regel af tyska eller neder- ländska skulptörer. - Jfr J. Burckhardt, "Die kultur der renaissance in Italien" (1860; 10:e uppl., utg. af L. Geiger 1912), W. H. Pater, "Studies in the history of the renaissance" (1878), J. A. Symonds, "Renaissance in Italy" (5 dlr, 1875 -81), L. Geiger, "Humanismus und renaissance in Italien und Deutschland" (1882; 2:a uppl. 1899), V. och T. Söderhjelm, "Italiensk renässans" (1907; 3:e uppl. 1912), C. V. Chledowski, "Rom. Die menschen der renaissance" (tysk öfv. från det polska originalet; 3:e uppl. 1913) och "Rom. Die menschen des barock" (3:e uppl. 1912), Wölfflin, "Renaissance und barock" (5:e uppl. 1908) samt öfrig konsthistorisk litteratur; på svenska: G. Nordensvan, "Allmän konsthistoria" (2 dlr, 1911 -12), samt om svensk renässanskonst G. Upmark, "Svensk byggnadskonst 1530-1760" (ty. 1897- 1900, sv. 1904), A. Hahr, "Studier i Johan III:s renässans" (1907 ff.) m. fl. G-g N. Renässa^smänniska kallar man den, som har mångsidiga, lifliga intressen, som sträfvar att utbilda sina möjligheter på olika områden till det högsta möjliga, som kanske icke är så noga med de medel hon använder för att nå sina mål, som skrifver sin egen lag, litar på egen kraft och klokhet, lefver efter eget hufvud och förstår att ge sitt lif en vacker och behaglig infattning. Renö, namn på flera öar i Finnmarken amt: ö i Maasö härad s. om Rolfsöen och skild från fastlandet genom Bustadsund, 30 kvkm.; ö i Kistrands härad i inre delen af Porsangerfjorden; ö i Norra ishafvet nära Vardö; ö i Bökfjorden, Sydvaranger härad. Äfven Reinöy (se d. o.) i Tromsö amt kallades förr R. K. V. H. Reobatométer (af grek. rheros, ström, och b a-t om et er, se d. o.), hydrogr., ett 1873 af E. Stahlberger i Fiume beskrifvet, numera knappast användt instrument för att bestämma hafsström-mars riktning och hastighet samt äfven hafvets djup. B. Rolf. Reoför 1. Rheoför (af grek. rheros, ström, och fefréin, föra), fys., kallar Ampere den ledningstråd, hvarmed den elektriska strömmen från ett galvaniskt element eller batteri slutes. Termen används numera ytterst sällan. Reoforés (af grek. rbe'os, ström, och fefréin, föra), med., dets. som katafores (se d. o.). Reokörd [-å-] 1. R h e o k o r d (af grek. rhe'os, ström, och chordé, sträng), fys. För reglering af elektrisk ström och för elektriska mätningar användes understundom Poggendorffs reokord, som består af två metalltrådar (a, b å fig.), spända öfver ett bräde och satta i ledande förbindelse sinsemellan genom en flyttbar kontakt (k). Genom förflyttning af kontakten kunna större eller mindre delar af metalltrådarna införas i en elektrisk strömkrets och dessa delars motstånd afläsas på en å brädet fäst skala. Åtskilliga multipelétaloner äro försedda med ett reokord för mätande af delar af ohm. (T. E. A.) Réole [reå'11], La, arrondissemangshufvudstad i franska dep. Gironde, på högra stranden af Ga-ronne, vid sydbanan. 4,241 inv. (1911) som kommun. College. Fabrikation af brännvin och likör. (J- F. N.) Reometer 1. R h e o m e t e r (af grek. rhe'os, ström, och me'tron, mått), fys., apparat för upp- 1421 Reomotor-Repetition 1422 mätning af styrkan hos en elektrisk ström. Rörande elektromagnetiska reometrar se G a l v a n o-meter; rörande elektrokemiska se V o 11 a m e-t e r. Med reometer kunna äfven afses apparater för uppmätning af hastigheten hos rinnande vatten (jfr Reobatometer). (T. E. A.) dan skatt, vid hvars påläggande den beskattande myndigheten bestämmer det totalbelopp, som skall uppbringas, hvarpå detta belopp efter bestämda grunder fördelas, repartiseras, mellan olika områden af staten, vanligen kommunerna. Den på hvarje kommun kommande andelen uttaxeras på Reokord. (Till art. Re ökor d, sp. 1420.) Reomotor 1. Rheomotor (af grek. rhefos, ström, och lat. motor, se d. o.), fys., kallas hvarje källa till en elektrisk ström, t. ex. ett galvaniskt element, en dynamomaskin. Uttrycket användes sällan. Reorganisera (fr. r éorganis er), omorganisera, ge ny inrättning, omskapa, ombilda. - Reorgani-s a t i 5 n, ombildning. Reorganized church [rlå'gonäisd tjo'tj], eng. Se Mormoner, sp. 1128. Reosköp 1. Rheosköp (af grek. rhe'os, ström, och skopci'n, se), fys., kallas instrument, medelst hvilka elektriska strömmar kunna upptäckas. Uttrycket användes numera ytterst sällan. Jfr Gal-vanometer. Reostät (af grek. rhe'os, ström, och stato's, ställd, stående), fys., en apparat, afsedd dels för elektriska mätningar (se d. o. samt Motstånd s-étalon och Reokord), dels för reglering af styrkan hos en elektrisk ström (se Elektriska maskiner). Reota'xis (af grek. rhefos, ström, och ta'xis, ställning), bot. SeReotropism. Reotöm 1. Rheotöm (af grek. rhejos, ström, och törne, afhuggning), fys., strömbrytare. Reotröp 1. Rheotröp (af grek. rhe'os, ström, och tropé, vändning), fys., strömvändare. Se Kommutator. Reotropism (af grek. rhe'os, ström, och tropé, vändning), bot., krökningsrörelse hos växtrötter i riktning mot rinnande vatten (positiv reotropism) och hos mucoracémycel i vattnets strömningsriktning (negativ reotropism). Med r e o t a'x i s betecknar man det förhållandet, att plasmodier röra sig mot en vattenström. G. L-m. Reparera (lat. reparäre), åter sätta i skick, laga, bättra på, iståndsätta; ersätta, godtgöra; ge upprättelse för. - Reparation, lagning, istånd-sättning. - Reparätio damni, lat., skadeersättning. Repartie [reparti], fr., raskt och kvickt (fyndigt) svar. Repartisera (fr. répartir], dela lika sinsemellan, tillskjuta en för hvarje deltagare lika andel i kcst-naderna (för ett nöje o. d.); hvardagligt förkortas ordet till repa. Subst. Repartitiön; hvar-daglig förkprtn. rep (i t. ex. kafferep). Repartitiönsskatt (se R e p a r t i s e r a) 1. K o n-tingenteringsskatt, jur., benämnes en sa- de skattskyldige inom denna. Repartitionsskatten kan sålunda drabba de skattskyldige med olika procent inom olika kommuner. Jfr Kvotitets-skatt. K. II. B.* Repcze, flod. Se Raab 1. Repe, bot., namn på LoHum-arter. Repeal [ripi'1], eng. Se Irland, sp. 865, och 0'Connell, sp. 460. Repelen, by i preussiska reg.-omr. Düsseldorf (Rhenprovinsen), vid Morse och järnvägslinjen Rheinhausen-Kleve. 12,841 inv. (1910). Natur-läkeanstalt. Kolgrufva. J- l". N. Repellera, fys., stöta ifrån sig. Jfr R e p u 1-s i o n. Reperkussiön (lat. repercu'ssio, återstudsning, genljud), mus., upprepadt angifvande af en ton; i fugan temats upprepning i de olika stämmorna (dess första genomföring). Repertoar (fr. répertoire, lat. repertörium), spellista; förteckning på stycken, som skola uppföras på teatern, särskildt sådana, som äro stående för längre tid; äfven roll-lista för skådespelare och sångare. - Repertoarstycke, teaterpjäs, som är varaktigt införlifvad med spellistan. Repertörium (lat., af reperire, finna, få reda på), förteckning, register, uppslagsbok. Repetera (lat. repe'teré], upprepa, förnya; om-säga ; gång på gång företaga; omtaga; ånyo genomgå en läxa eller en kurs i ett läroämne; enskildt inöfva teaterpjäser eller sångstycken, hvilka efteråt skola utföras offentligt. - Repetergevär. Se Hand eldvapen. - Repeterstud-sare. Se Jaktgevär. - Repeterur, ur, hvars slagverk kan, när helst man behagar, sättas i gång genom tryckning på en knapp eller dragning i ett snöre, hvarigenom man t. ex. i mörkret kan utröna, hvilken timme det är. Repetrtio confessiönis augustänse, teol. Se Confessio A. 3. | Repeti'tio est mäter studiorum, lat., "repeti-j tionen är studiernas moder", flitig omläsning är ! ett nödvändigt villkor för att förvärfva kunskaper. j Repetition (af repetera), upprepning, om-; tagning, förnyande; förnyadt genomgående af en i läxa eller en lärokurs; inöfning af roller, prof-utförande af skådespel eller musikstycken (jfr G e-n e r alr ep et i ti ön och Regissör). Om repetition ur minnessynpunkt se M i n n e. - Repetitionstecken, mus. Se Repris. 1423 Repetitionscirkel-Repin 1424 Repetitiönscirkel, ett astronomiskt cirkelinstrument, försedt med vridbar cirkel. Vid dess användning, t. ex. för mätning af vinkelafståndet mellan två föremål A och B, fastklämmes först cirkeln och inriktas tuben successivt på A och B. Äro afläsningarna på cirkeln a0 och alt så är vinkeln mellan de båda föremålen at-ou. Vrides nu tuben tillsammans med cirkeln, sedan den senare blifvit lossad, tills man ånyo inriktat på A, så kan man, sedan cirkeln på nytt blifvit fastklämd, förnya (repetera) mätningen genom en ny inställning på B. Är den nya afläsningen a2, så är tydligen a2-a0 lika med dubbla vinkeln mellan A och B. Genom att sålunda uppmäta en mångfald af den vinkel, som skall bestämmas, kan man minska inflytandet af de fel, som vidlåda cirkelns gradering. Detta inflytande minskas nämligen genom division med det hela tal, som anger hvilken mångfald af den sökta vinkeln, som uppmätts. Idén till detta instrument är gifven af astronomen Tobias Mayer. K. B.* Repetitionsmekanik, mus. SeDouble échap-pement och Pianoforte, sp. 804. Repetitiönsöfningar. Se Regementsöfnin-ga r. Repetitqrium, lat., kort sammanfattande lärobok. Repetitör (fr. répétiteur). 1. Benämning för lärare af lägre grad vid ett läroverk, hvilka hufvudsakligen ha till åliggande att biträda de lärare, som företrädesvis sköta undervisningen. Benämningen användes egentligen vid franska läroverk; i Sverige förekommer den vid de militära högskolorna. - 2. Sjöv., fartyg, som i flotta eller eskader har sig ålagdt att repetera signalerna, hvarför det har sin plats på sidan om "linjen" eller på ett ställe, hvarifrån dess signaler kunna synas. 2. B. N.* Repetundarum (r. pecuniarum crimen), lat. (af repeftere, återfordra), egentligen "brott i fråga om återfordran af penningar". Uttrycket nyttjades i det forna Eom om brott begånget af den ämbetsman, som använde sin myndighet för att skaffa sig oloflig fördel (bestickning, utpressning o. d.). Vanligen var det fråga om utpressning i provinserna af ståthållarna eller deras underordnade, hvarför anklagelsen kunde utvidgas till ett åtal för godtycklig eller klandervärd provinsstyrelse i allmänhet (så Ciceros anklagelse mot Verres). Dock kunde sådant åtal gälla äfven ämbetsmän i Rom, i synnerhet domare. 149 f. Kr. stiftades en särskild lag, lex Calpurnia de repetundis, och upprättades en qufästio (se d. o.) repetundarum. Skärpta bestämmelser tillkommo senare, såsom t. ex. i lex Julia (föreslagen af Julius Csesar 59 f. Kr.), som låg till grund för senare förordningar under kejsartiden. Straffet var skadestånd (fyr-dubbla beloppet af det mottagna), i svårare fall landsförvisning. R- Tdh.* Repholtz, Albert Henrik, dansk konstnär, f. 1863 på Nysö, studerade i Köpenhamn och debuterade i midten af 1880-talet med genrebilder och porträtt. Efter en sjukdom, som under många år hindrade honom från att måla, egnade han sig hufvudsakligen åt grafiska konstarter. Han har utfört förtjänstfulla raderingar, litografier och framför allt svartkonstgravyrer, hvaribland blad efter Rembrandt, van der Neer m. fl. R. har äfven studerat konstarkeologi och har utgett en originell studie öfver Afrodite fra Melos. G-s N. Rerpin (R j e p i n), 11 j a (Elias) J e f i m o-vitj, rysk målare, f. 1844 i guvernementet Charkov, son till en fattig officer af gammal kosacksläkt, började sin konstnärliga verksamhet genom att biträda en helgonmålare i dennes arbete, lyckades så komma till Petersburg och studerade vid akademien där 1865-71, då han med målningen Jairi dotter vann resestipendium. Han fortsatte studierna i Paris och Rom, men anhöll, innan stipendietiden var till ända, att få återvända till Ryssland. Hemkommen 1873, målade han Båtdragare på Volga, en flock i trasor klädda män, gamla och unga, slöa och utsläpade, som en het sommardag draga en båt upp för floden. Därefter följde andra samtidsskildringar: Rekrytens afsked (1880), Den döende soldatens hemkomst (1883), Kyrklig procession (med en gendarm till häst, som röjer väg för prästerna genom att slå omkring sig i folkmassan med en knutpiska, s. å.) och Återkomst från Sibirien (1884). Ofantligt uppseende väckte den fasansfulla skildringen af Ivan den grymme mördar sin son (1885). Den helige Nikolaus hindrar en afrättning följde 1888. Med bred och robust humor skildrade R. hur Zaporogiska kosacker affatta ett groft svar på en skrifvelse från sultanen Muhammed IV (se fig.). R. ställde sig med dessa och andra verk i spetsen för den unga konstriktning, som sträfvade till realistiskt framställningssätt och nationellt lynne. Fastän professor vid akademien, representerade han opposition mot skönmåleri och formalism. Han blef ungdomens höfding och konstlifvets medelpunkt. Han målade fortfarande friska folklifsbilder, bl. a. Afton i Lill-Ryssland (en kvinna dansar i en stuga, full af bönder och spelmän), utförde teckningar till arbeten af Gogol, Tolstoj m. fl. och m^nga karaktärsfulla och lefvande porträtt: Pisemskij, Gar-sjin, V. Stassov, Liszt, Rubinstein, Tolstoj (många olika, bland dem Tolstoj vid plogen). Under 1890-talet frambröto nya riktningar och nya krafter i det ryska måleriet, i början af det nya århundradet följda af åter nya. I bredd med den stridslystna och radikala modernism, som då intog högsätet, bleknade R:s realism, och han själf sopades undan. Nu är han ur leken och lefver mest på sin villa vid Kuokkola vid Finska viken. Bland hans arbeten från de sista åren märkas Den store höf-dingen (Peter I till häst med trupperna som bakgrund, utst. 1910), Ett sammanträde i riksrådet (stor representationsbild) m. fl. R. är representerad i Alexander-IILs-museet i Petersburg (kosacktaf-lan, Tolstoj m. m.) och framför allt i Tretjakovska galleriet i Moskva. På Stockholmsutställningen 1897 förekommo Båtdragarna, Rekrytens afsked och en replik af kosacktaflan. Han blef s. å. led. af Akad. för de fria konsterna. - R. utgaf 1425 Repiskö-Repnin 1426 Eepins målning Zaporogiska kosacker affatta ett grojt svar på en skri/velse från sultanen. sina lefnadsminnen 1901. Jfr "Artistes russes. E. Y. E." (1894) och monografi af I. J. E. Norden (1904). G-g N. Repiskö, bergstopp i Karpaterna. Se M a g u r a. Repliéra (fr. se replier, eg. åter vika ihop sig) säges en truppafdelning göra, då den drager sig tillbaka mot en annan eller mot ett föremål, som ger den skydd. ("Repliéra på" har äfven i allmänhet betydelsen stödja sig på.) - R e p l i s t ä 11-n i n g, upptagsställning. Se S t ä 11 n i n g. C. O. M. Replik (fr. réplique), svar, genmäle; en skådespelspersonages yttrande, som ger anledning till motspelarens svar eller utgör svar på dennes inlägg i dialogen; af konstnären själf utförd duplett af en målning eller ett plastiskt konstverk. - Jur. I processteorien förstår man med replik kärandens svar i anledning af svarandens försvar; svarandens genmäle mot repliken kallas duplik (se Duplik och L i be 11 2). Med denna terminologi stämmer emellertid icke den beteckning på parternas i vade- och revisionsmål in-gifna skrifter, som kommit till användning i hof-rätterna och högsta instansen. - Replikera, genmäla; falla in med replik i dialogen; ge träffande svar. E. K. Rerplot (fi. Rafippaluoto), skärgårdssocken utanför Yasa stad, i smalaste delen af Bottniska viken (Kvarken), Yasa län, Finland, lyder under Kors-holms domsaga och härad samt utgör ett imperiellt pastorat af 3:e kl., Åbo ärkestift, Vasa nedre kontrakt. Landareal 194 kvkm. 3,323 inv. (1913), svensktalande. De största holmarna i socknen äro Replot, Björkö och V a 11 g r u n d. Yttersta skären i Bottniska viken äro Y a l s ö r a r n a, hvarifrån af ståndet blott är 3 geogr. mil (22 km.) till de närmaste svenska skären (Gaddens fyr och Holmön). A. G. F. Repnin, Nikolaj Yasiljevitj, furste, rysk krigare och diplomat, f. 1734, d. 1801, var son till generalfältmarskalken furst Yasilij N i k i t i t j R., utmärkte sig i Sjuåriga kriget och betroddes 1762 med en diplomatisk mission till Berlin. S. å. .blef han rysk minister i Warschau, först som Kaiser-lings medhjälpare, men efter dennes död (1764) som Rysslands högste representant. Han gynnades af sin släkting Panin, men var aldrig i egentlig mening en af kejsarinnan Katarinas gunstlingar. I Polen uppträdde han med stor hänsynslöshet (se Polen, Historia) och återkallades 176$ för att i stället öfvertaga ett militärt befäl (med generallöjtnants grad) i det nyss utbrutna rysk-turkiska kriget. Han vann flera framgångar, men slitningar med öfverbefälhafvaren P. A. Rumjantsev medförde hans temporära entledigande 1771. Återkommen till armén 1774, deltog han verksamt i fredsförhandlingarna och belönades med utnämning till general en chef och generaladjutant; 1775 sändes han på en utomordentlig beskickning till Konstantinopel. Han användes därefter i den civila administrationen, blef generalguvernör i Smolensk 1777 och ståthållare i Orel 1778. S. å. sändes han till Berlin och formed- 1427 Reponera-Representation 1428 lade 1779 freden i Teschen mellan Preussen och Österrike, hans största diplomatiska triumf. 1781 blef han ståthållare i Pskov. R. deltog från början i det 1787 utbrytande rysk-turkiska kriget, fick 1790 öfverbefälet och vann bl. a. segern vid Matjin; han deltog också i fredsförhandlingarna 1792. Hans utnämning till generalguvernör öfver Livland och Estland 1792 innebar intet egentligt gunstbevis, och hans öfverbefäl i striden mot de upproriske i Polen 1794 blef rent nominellt. Som administratör af Rysslands nya polska eröfringar be-dref han en kraftig russificeringspolitik. Kejsar Pauls trontillträde medförde för R. ny hofgunst och utnämningen till generalfältmarskalk 1796; s. å. bidrog han verksamt till bondeoroligheternas kufvan-de. 1798 sändes han till Berlin för att söka framkalla Preussens brytning med Frankrike, men misslyckades och föll ohjälpligt i onåd. R., som var gift med furstinnan Natalia Alexandrovna Kurakin. efterlämnade ej någon manlig afkomma. H. A-t. Reponera (lat. repönere, lägga tillbaka), återföra, inrikta i dess rätta läge ett kroppsorgan, som bragts ur led (t. ex. en arm) eller trängt ut i form af bråck eller f ramfall (se dessa ord). - Reponibelt kallas bråck, som kan föras in. Report [-årrt], fr. report, eng. contango, hand. Vid terminshandel med värdepapper den godtgö-relse en haussespekulant, som på likvidationsdagen finner kursen på de papper, han köpt, för låg för att definitivt vilja sälja på samma gång han tror på högre kurs senare, erlägger till en tredje part (t. ex. en bank) för öfvertagande tills vidare af papperen i fråga på så sätt, att den mellankom-mande parten köper dessa till likvidationskursen och samtidigt ånyo säljer dem till spekulanten t. ex. per följande ultimo till högre kurs, hvarvid reporten eller godtgörelsen blir = skillnaden mellan dessa båda kurser. Jfr Backwardation. A. \V:sonM. Reportage [-artaj], nyhetsanskaffning för en tidning, notisjakt. Jfr Reporter. Reporter [-å-; eng. reporter, af lat. reportäre, återbära], tidningsreferent; "notisjägare". Reposition, med. Se Framfall. Repoussera. Se Repussera. Repp, Thorleifur GuÖmundsson, isländsk-dansk skriftställare, f. 1794, d. 1857, disputerade efter studier i språk, estetik och filosofi vid Köpenhamns universitet för magistergraden 1826, men blef nekad denna på grund af otillständigt uppträdande under disputationen. 1838 redigerade R. tidningen "Dagen", 1839 blef han translator i engelska och tyska samt 1843 språklärare vid Det praktiske handelsakademi. 1848-50 var han redaktör af "Tiden". Han afled i Köpenhamn, men blef enligt egen önskan begrafd i Reykjavik. Hans flitiga skriftställarverksamhet på engelska såväl som danska omfattade snart sagdt alla ämnen, politik, ekonomi, litteratur o. s. v. Vidare öfversatte han Laxdoalasagan till latin (1826) och några mindre isländska sagor till danska. R- N-g. Repplinge, socken. Se R ä p p l i n g e. Representant, ställföreträdare, person, som eger att med full handlingsfrihet tala och besluta för någon annan och i dennes namn. Termen användes egentligen blott med afseende på offentliga rättsförhållanden ; i privata benämnes vanligen ställ- företrädaren målsman (se d. o.). Det ges två hufvudslag af representanter. Den representerade kan vara en blott juridisk person - en institution eller ett samhälle - hvilken, såsom saknande fysisk personlighet, ej kan själf vara verksam i sinnevärlden och hvars angelägenheter därför måste med full handlingsfrihet handhas af representanter. Det viktigaste slaget af sådant re-presentantskap är det, som utöfvas för staten. Utöfvare af statsmyndighet äro som sådana, vare sig det är regenten och hans ämbetsmän eller "folket" eller dess förtroendemän, representanter åt staten - statsorgan. Men den representerade kan också vara en fysisk person (eller ett flertal sådana) och således ha möjlighet att själf föra sin talan, ehuru han låter den föras af andra fysiska personligheter, hvilka då i förhållande till honom äro representativa 1. sekundära organ. En sådan representation kan antingen vara frivillig, såsom då en statschef låter sig företrädas af förtroendemän, eller föreskrifven i lag, hvarpå folkrepresentationen är det märkligaste exemplet (se Representation). Egentligen borde namnet representant endast användas om ställföreträdare åt icke fysiska personligheter samt om sådana ställföreträdare för fysiska, hvilka liksom de förre ha full och betryggad beslutanderätt å den representerades vägnar, och däremot termerna ombud, fullmäktig, mandatarie användas om sådana ställföreträdare, som äro bundna genom instruktioner (se Imperativt mandat) och sålunda ej längre, än dessa utstaka, kunna förpliktiga principalen, hvars godkännande i annat fall måste inhämtas och af hvilken ombuden dessutom kunna godtyckligt af-skedas. Språkbruket är emellertid vacklande. Om diplomatiska sändebud, som vanligen äro bundna genom instruktioner, säges t. ex., att de äro sin regerings representanter, och å andra sidan talas i officiella handlingar om "ombud" för svenska kyrkan (kyrkomötets medlemmar), om riksdagsmännen såsom "det svenska folkets ombud" och "fullmäktige", om stads"fullmäktige", samt användes ordet mandat om riksdagsmannauppdrag, ehuru både kyrkomötesledamotskap, stadsfullmäktig- och riksdagsmannauppdrag innebära representantskap i den förra meningen. I medeltidens statsrätt egde också en saklig förblandning rum mellan ombudsmanskap och representantskap, yttrande sig i imperativa mandat för deltagarna i denna tids riksförsamlingar, en förblandning, som också i nyare tider kommit till synes t. ex. i principalats-striden (se d. o.) och i den moderna demokratiens benägenhet att fordra absolut programtrohet af riksdagsmännen. I Förenta staterna och i Belgien användes representant som officiell benämning på riksmötesmedlemmar, bådastädes på den nedre kammarens ("House of representatives", "chambre des representants"), och på samma sätt i vissa länder det med representant ung. likvärdiga ordet deputerad (se d. o.; ty. abgeordneter). Annars betecknas vanligen medlemmar af folkrepresentationen med namn bildade efter benämningen på denna eller på dess af delningar, såsom riksdagsman, stortingsman, parlamentsmedlem, senator. S. B. Representation, föreställning på skådebanan; ut-öfvandet af representantskap (se Representant), men också församling, som inom statslifvet 1429 Representation 1430 representerar folket. - En hufvudgrundsats inom den moderna statsläran är, att statsmyndigheterna, af hvad slag de vara må, ej utöfva sin befogenhet för egen räkning, utan som representanter åt staten. Enligt denna åskådning har inom statslifvet alltid och öfverallt en representation eller statsrepresentation egt rum, och således är hvarje statsskick representativt. Men inom statslifvet förekommer också ett annat slags representation, som är egendomlig för blott vissa statsformer och består däri, att ett statsorgans myndighet utöfvas ej af organet själft, utan af ett annat å dess vägnar och i dess namn: organrepresentation (jfr om båda slagen af representation Representant). Så har statschefen representerats genom det japanska shoguna-tet (se Bd XII, sp. 1456) och det frankiska riks-hofmästarämbetet (se Major domus), och en representation af honom kan också den moderna parlamentarismen sägas innebära (se Parlamentarism, sp. 126). En annan form af detta slags representation är folkrepresentationen, och till följd af dennas stora betydelse för det moderna statslifvet fattas ordet representation ofta som liktydigt med folkets representerande eller användes som namn på samlingen aj folkets representanter, hvarjämte namnet representativt statsskick förbehålles åt ett sådant statsskick, i hvilket ett representerande af folket eger rum. Folkrepresentationen hvilar på uppfattningen, att det vid hvarje särskild tidpunkt lefvande folket (folk kan äfven betyda det öfver generationernas växling fort-lefvande folket) utgör ett omedelbart statsorgan (i stater med folksuveränitet det enda primära och i den vanliga konstitutionella monarkien ett med monarken sidoordnadt primärt organ), men att det ej själft bör utöfva sin därur härflytande myndighet, utan bör handha den genom en församling af (vanligen valda) representanter. I antikens republiker var folkrepresentationen i denna mening ej känd, utan formen för folklig själfstyrelse var där omedelbara folkförsamlingar (se Demokrati). Det romerska principatet (se d. o.) innebar visserligen ett slags folkrepresentation, i det princeps (kejsaren) ansågs ha sin makt i egenskap af folkets representant, men detta var något annat än en folket representerande församling och dessutom blott en fiktion. Samma slags representation har emellertid också förekommit i nyare tid: i det på plebiscitet hvilande napoleonska kejsardömet och i de moderna storstatsrepublikerna, särskildt den nordamerikanska, hvars president anses representera det suveräna folket (på samma gång han är statens främste representant). Det var först under medeltiden, som man så att säga upptäckte, att verklig folklig själfstyrelse kunde utöfvas genom representanter. En afsiktlig upptäckt var dock ej detta, utan något, som af sig själf framgick ur förhållandena. Äfven för germanerna var ursprungligen folkrepresentation främmande; också hos dem var den politiska friheten förbunden med omedelbara folkförsamlingar, ting, inom små områden. Efter de stora germanrikenas uppkomst i början af medeltiden råkade emellertid tingsförfattningen i upplösning, men då uppstodo aristokratiska herredagar (se Herredag och Länsväsen, sp. 198 ff.), som i olikhet med de lokalt begränsade tingen bestodo af medlemmar från hela riksområdet. Därmed erhöll detta ett gemen- samt organ jämte konungen - en representation i ordets här förut angifna betydelse. En representation i den mening, att herredagen var ställföreträdare åt folket, inneburo dock ej heller dessa möten, ty herredagens medlemmar, andliga och världsliga stormän, voro själfskrifna eller sammanträdde på personlig kallelse af konungen och ansågos därför blott representera sig själfva. Det första uppslaget till representativa församlingar torde ha getts af kyrkan, till hvars möten kallades ej blott själfskrifna prelater, utan också korporationer (t. ex. domkapitel), hvilka endast kunde deltaga genom representanter (se Representant). Ett dylikt representativt element infördes emellertid också i herredagarna, när till dem började kallas representanter för samhällen (städer och på några håll, såsom i England och Sverige, äfven landtkommu-ner), hvilka naturligtvis ej själfva kunde komma, utan därför läto företräda sig genom valda representanter. I analogi härmed började äfven samhällsklasser, till hvilka herredagarnas själfskrifna medlemmar hörde, sända valda ombud (jfr E t a t s g é n é r a u x, sp. 972), och äfven i de länder, där själfskrifvenheten delvis fortfor (såsom i England och Sverige), ansågos nu de själfskrifna ej längre representera blott sig själfva, utan folkliga intressegrupper. De sålunda utvidgade och ombildade herredagarna fingo namn af riksdagar eller allmänna ständerförsamlingar (états généraux), och i dem erhölls sålunda det på representationsprincipen grundade folkliga själf styrelseorgan, som dittills varit något inom statslifvet okändt. Till följd af den feodala privaträttsliga statsuppfattningen och då rätten att deltaga i eller välja ombud till de allmänna ständerförsamlingarna kom att tillhöra blott vissa stånd (äfven kommunernas invånare ordnade sig som stånd: borgare och jordegare af visst slag), blefvo emellertid dessa församlingar ofta betraktade som enbart vårdare af privata ståndsintressen utan hänsyn till, ja mot statsintresset. Men ställföreträdarskap för privata intressen sker normalt genom instruerade befullmäktigade, och de valda medlemmarna af medeltidens ståndsförsamlingar blefvo därför ofta blott ombud (jfr R e-presentant), som bundos genom imperativt mandat (se d. o.), eller hvilkas beslut för sin giltighet kräfde valkorporationens bekräftelse. Härigenom hindrades dessa församlingar att utveckla sig till politiska maktfaktorer af betydelse, och vid öfvergången till nya tiden dukade de mer eller mindre fullständigt under för furstemakten, som i motsats mot dem häfdade statsintresset. Det såg därför en tid ut, som om Europa skulle hemfalla under ett furstligt allenastyrande. Så skedde dock ej i Sverige och England. Af stora konungar gjordes ständerförsamlingarna här tjänstbara åt staten, hvarigenom deras bestånd tryggades och de - om också ej helt och hållet frigjorda från ståndsintressena - utvecklade sig till verkliga folk-representationer, som, å folkets vägnar, med konungarna delade statsmyndigheten. I synnerhet blef detta fallet i England (se Parlament l, sp. 115), och det är därför förnämligast från detta land, som folkrepresentationens idé, med anknytning till traditionen från de gamla ständerförsamlingarna, har spridt sig till andra länder. Därtill bidrog kraftigt Montesquieu, för hvilken England äfven 1431 Representation 1432 med afseende på den representativa principen var mönsterlandet. Kousseau, som i det vid hvarje särskild tidpunkt lefvande folket såg ej ett organ åt staten, utan denna själf, suveränen, och ansåg, att suveräniteten skulle genom representation gå förlorad, förkastade däremot folkrepresentations-institutet, hvarför han fordrade omedelbar folkomröstning i st. f. beslut af representativa församlingar. Men icke ens under iranska revolutionen slog denna lära annat än delvis igenom. Folkomröstningar förekommo endast som supplement till revolutionens representativa församlingar. Och sedan Rousseaus teori genom plebiscitet (se Plebiscit) ledt till det napoleonska enväldet, blef folkrepresentationsprincipen alla frihetssträf-vandens palladium. Den är nu också mer eller mindre fullständigt tillämpad i alla af den västerländska kulturen i någon mån berörda stater. Äfven där, hvarest på senare tider omedelbara folkomröstningar införts (se Referendum), äro dessa kombinerade med institutioner, som grundas på folkrepresentation. - Folkrepresentationen, i betydelsen af en församling, som inom statslifvet företräder de lefvande folkmedlemmarna, och sådan institutionen framgått ur den ofvan skildrade utvecklingen, har en dubbel uppgift. Den ena är att som ett omedelbart statsorgan representera staten och sålunda inom lagbestämda gränser med full frihet besluta å dennas vägnar. Den andra är att på samma gång representera folket (vara ett sekundärt organ åt detta; se Representant). Det senare innebär, att folkrepresentanterna skola tillse, att det representerade folkets (privata) intressen behörigen tillgodoses vid statsviljans bildande och ej onödigtvis åsidosättas för ett förment statsintresse. Vid konflikter mellan dessa båda slag af intressen bör statsintresset äfven för folkrepresentanterna på grund af deras egenskap af statsorgan vara den högsta ledstjärnan, och för att så må kunna ske, måste deras tillsättning bero af lag och ej af kommittenternas godtycke, och de böra ej af kommittenterna kunna godtyckligt beröfvas sitt uppdrag; de måste vidare mot dessa ha full handlingsfrihet (få ej bindas genom imperativa mandat) och rätt att - för såvidt ej referendum är stad-gadt - definitivt besluta å deras vägnar. Garantien för att de ej missvårda den andra uppgiften - att ge uttryck åt de representerades önskningar -. får endast vara opinionens makt och kommittenternas rätt att vid valperiodens slut ej omvälja dem. Genom denna sin andra uppgift skiljer sig folkrepresentantkallct från regerings- och ämbets-mannakallet, som har till speciell uppgift att häfda statens öfver de tillfälliga folkliga intressena höjda kraf. Till följd häraf har en tendens gjort sig gällande att utestänga ämbetsmän från folkrepresentationen, men detta har i allmänhet ej genomförts. Förhållandet mellan regeringen och dess organ å ena sidan och folkrepresentationen å den andra bör ej vara ett rent motsatsförhållande, utan samverkan, och till en fruktbringande sådan kan bidraga, att folkrepresentationen inom sig har medlemmar med ämbetsmannainsikter och att hos ämbetsmannakåren rätten att deltaga i folkrepresentationen håller vid lif känslan af, att äfven den är medlem af folket. Endast ett verkligt samarbete mellan regering och folkrepresentation kan främja det, som genom den senare framför allt bör främjas: en god och för det allmännas väl offervillig medborgaranda inom folket. Till stärkande af sambandet mellan regering och folkrepresentation tjäna också den förras öfverallt existerande rätt att sammankalla den senare (stundom förenad med rätt att under vissa förhållanden afbryta dess förhandlingar) och den rätt, som vanligen tillkommer regeringen, att med anbefallande af nya val upplösa representationen eller den af dess afdelningar, som i synnerhet anses böra ge uttryck åt den allmänna folkmeningen. Nödvändigt behöfver ej en representant tillsättas af den representerade (så tillsätter ju ej hos oss vid en interimsregering konungen sin ställföreträdare). Också utses i vissa länder medlemmar af folkrepresentationens öfre kammare ej genom folkval, utan tillsättas af konungen eller äro själfskrifna på grund af börd eller ämbete (en kvarlefva från herredagarna). Då det naturliga är, att representanter tillsättas af de representerade själfva, så får emellertid under nuvarande sociala förhållanden i allmänhet en ur folkval af något slag framgången öfre kammare större auktoritet än en på annat sätt bildad. - Uppkommen i monarkier, förutsätter folkrepresentationsinstitutionen en fristående regering, med hvilken den delar makten. Den lämpar sig ej heller att själf regera. Försöken med en regerande riksdag ha alltid utfallit olyckligt. Äfven de moderna republikerna, som lånat institutionen från den konstitutionella monarkien, ha regeringar vid sidan af folkrepresentationen. Om förhållandet mellan regering och representation i parlamentariskt styrda stater, mon-arkiska eller republikanska, se Parlamentarism. I den konstitutionella monarkien är detta förhållande vanligen sådant, att representationen har beskattningsrätt, delar lagstiftningsrätten med regeringen och utöfvar kontroll öfver denna, särskildt genom ministeransvarighet. - Formerna för folkrepresentationens sammansättning och verksamhet ha växlat under tidernas lopp och äro olika i olika länder. (Se härom redogörelserna under hvarje land samt Parlament l och R i k s-d a g.) Då institutionen ej är sitt eget ändamål, utan blott är till för att främja statsfolkets väl, äro de former därför de bästa, genom hvilka detta ändamål i hvarje särskildt fall bäst tillgodoses. Något allmängiltigt recept för folkrepresentationens anordning ges sålunda ej. Till följd af det engelska föredömet och erfarenhetens lärdomar har emellertid en vanlig form blifvit, att representationen är fördelad på två '"kamrar" (eller "hus"), af hvilka den öfre är afsedd att representera de mera aristokratiska och konservativa elementen inom folket och den undre att återspegla den för tillfället rådande allmänna folkmeningen. I en del länder förekommer dock enkammarsystem. De gamla ståndsrepresentationerna hade vanligen flera än 2 afdelningar, men en sådan anordning förekommer numera ingenstädes. Det sista exemplet därpå var den svenska och finska fyrståndsrepresentationen. Om de mot denna i Sverige riktade sträfvan-dena efter en representationsreform och deras slutliga seger genom 1866 års riksdagsordning se R i k s d a g. I Finland utbyttes fyr-ståndsrepresentationen 1906 mot en enkammarre-presentation. - Uppkomsten af folkrepresentatio- 1433 Representationsreformens vänner-Repressalier 1434 ner har inneburit ett ofantligt politiskt framsteg. Endast därigenom har folklig själfstyrelse blifvit möjlig i stora stater. En väsentlig orsak till, att Rom som världsrike förlorade sin fria författning, var t. ex., att denna till följd af bristen på folk-representation medförde ett olidligt förtryck för provinserna. I vår tid framträda sträfvanden att hos folkrepresentationen samla all statsmyndighet, men å andra sidan också företeelser, hvari man velat se början till institutionens förfall och förebud till behofvet af en ny form för folklig själfstyrelse (partidespotism, återgång till imperativa mandat, "parlamentsleda" och referendum). En sådan form är emellertid ännu icke upptäckt, och folk-representationsinstitutets bestånd är därför fortfarande villkoret för politisk frihet inom storstater. - Utom folkrepresentationen i sin angifna betydelse, hvilken tankes representera folket i dess helhet, finnes också en folkrepresentation af partiell natur: inom rättskipningen genom jury och nämnd (se d. o.), för kyrkofolket genom kyrkomöte (se d. o.) och inom det kommunala lifvet. Inom detta är dock den representativa principen ej så enrådande, utan också omedelbara folkförsamlingar förekomma, t. ex. den svenska kommunalstämman (se K o m m u n, sp. 649-651). - Om det moderna representationsbegreppet se G. Jellinek, "Allgemeine staatslehre" (2:a uppl. 1905), S. J. Boethius, "Rösträttsproblemet" (i "I vår tids lifs-frågor", 1904) och "Olika uppfattningar af orden folk, nation, folkrepresentation och nationalrepresentation" (i "Statsvet. tidskr.", 1908). S-B. Representationsreformens vänner. Se Klubb, sp. 357. Representationsrätt, rätt att bli representerad, rätt att få skicka representanter. - 1. Civilr., detsamma som istadarätt. Se Arfsordning och Arfsrätt. - 2. Folkr., den befogenhet, som tillagts ett lands regering att ensam utåt i förhållande till andra stater föra landets talan och ge de formellt bindande uttrycken åt dess vilja, oafsedt af hvem innehållet häri skall fixeras. Att denna rätt tillkommer regeringen, beror därpå, att det folkrättsligen alltid är den faktiska regeringen, som ensam bär ansvaret för statens yttre verksamhet och uppträdande. Å regeringens vägnar utöfvas representationsrätten i utlandet af den där anställda diplomatien, men ej af konsulaten, hvarjämte en särskild personlig representation af statsöfverhufvu-det anses ega rum genom diplomatiens högsta äm-betsinnehafvare, ambassadörerna. - 3. Statsr., den rätt, som tillkommer ett visst subjekt att genom utsedda fullmäktige i offentligrättslig mening deltaga i förhandlingar och beslut. Denna representationsrätt skiljer sig från rösträtten därigenom, att rösträtten i form af valrätt är medel för åstadkommande af en representation. Sålunda har t. ex. enligt Sveriges grundlagar det svenska folket representationsrätt genom sitt organ Riksdagen, men detta organ bildas genom val, hvarvid rösträtt tillkommer vissa medlemmar af samma folk, enligt därför gällande särskilda regler. Se vidare Rösträtt. 1-3. Rid. Representativ. Se Representera. Representative church body [reprise'nt8tiv tjätj bå'di], eng. Se Irland, sp. 854. Representative peer [reprise^ntetiv pil/], eng., vald medlem af engelska öfverhuset. Jfr Parlament, sp. 119. Representativsystem (Representativförfattning), statsr. Se Representation. Representera (af lat. reprcesentäre, förete, ge en bild af), företräda någon frånvarande, föreställa någons person, vara någons ställföreträdare och utöfva hans rättigheter; föra stat, genom yttre glans (gästfrihet o. d.) upprätthålla värdigheten af sitt ämbete eller sin samhällsställning. - Representativ, ställföreträdande; förebildlig; typisk; genom framstående egenskaper lämplig att vara ställföreträdare för många eller att representera på ett värdigt sätt; grundad på val af folkombud; bestående af valda ombud. - Representativ höghet. Se Höghetsrättigheter. - Se vidare Representant, Representation och Representationsrätt. Repressalier (fr. représailles, af lat. reprehe'n-dere, fasthålla, fasttaga), jolkr., egentligen själf-. villigt bemäktigande af person eller sak, själfpant-ning, såsom ersättning för en rättskränkning, beslagtagande af främmande egendom till säkerhet för skadeersättning och upprättelse. I vidsträcktare mening förstås därmed ej allenast beslagtagande af person eller sak, utan hvarje slags handling, som innebär en vedergällning för en åsidosatt rättighet. Repressalier kunna således sammanfalla med åtgärder, som under andra förutsättningar måste betecknas som retorsion, ett tvångsmedel, som en stat vid tvist med en annan stat använder, när rättsfrågan kan betraktas ur olika synpunkter, för att tvinga motparten till en sorgfäl-ligare pröfning af de framställda rättsanspråken. Retorsion är ett tvångsmedel, som användes mot ett obilligt, repressalier mot ett rättsvidrigt förfarande. Repressalier kunna komma till användning endast på grund af beslut af statsmakten. I afseende på hvilka åtgärder, som böra vidtagas, gäller som regel för retorsion, att man förfar mot annan stat på samma sätt, som den förfarit. Så t. ex. om den ena staten gör sig skyldig till utomordentligt illiberala lagstiftnings- eller beskattningsåtgärder, vidtar den andra i sin lagstiftning för samfärdsel med ifrågavarande stat motsvarande bestämmelser. Beträffande repressalier i egentlig mening innebära dessa användning af våld mot en annan för att därigenom framtvinga respekterande af en åsidosatt folkrättslig regel, som erkänts såsom gällande rätt. Repressalierna utgöra därför ytterst den enda verksamma garantien för folkrättens fortbestånd, i det att faran för repressalier och medvetandet, att dessa i sin tur framkalla nya sådana, hvarigenom till sist all internationell rättsordning skulle upphöra, afskräcka från åsidosättandet af folkrättsliga regler. Särskildt i krig är detta förhållande af största betydelse och hindrar, att kriget alldeles upphör såsom rätt. Repressalier kunna riktas mot såväl person som egendom. I forna tider bestodo de hufvudsakligen i medgif-vande af själfhämnd, att föra krig på egen hand eller utfärdande af kaparbref till sjöss. Numera utöfvas repressalier genom att borttaga, innehålla eller lägga beslag på den främmande staten tillhöriga personer, saker eller fordringar, som befinna sig inom området. Repressalierna grunda ej någon eganderätt till saker, som man bemäktigat sig, eller 1435 Repression-Repslageri 1436 rätt öfver lif och död beträffande de personer man tagit i sitt våld. Först då detta medel ej ledt till något resultat, kan man disponera sak eller person, den senare som gisslan. Jfr Lafargue, "Les repré-sailles en temps de paix" (1893). H. L. R. (Itld.) Repression (af lat. reprifmere, trycka tillbaka), jur,, användes i allmänt språkbruk för att beteckna sådana åtgärder, som innefatta ett ingripande mot ett ondt, som redan inträffat (t. ex. mot en uppkommen smittsam sjukdom), och ställes därvid i motsättning till sådana åtgärder, som ega rum, innan detta onda timat, för att förebygga detsamma. Inom rättsvetenskapen, särskildt straffrätten, användes uttrycket för att beteckna sådana ingripanden af samhället eller enskilda (ex. nödvärn), som rikta-sig mot någon i anledning af ett af honom begånget rättsbrott. I motsats därtill ställas då s. k. preventiva (förebyggande) åtgärder, som ega rum oberoende af, om ett rättsbrott timat för att blott förekomma dylika. Äfven de ingripanden, som ega rum i anledning af ett timadt rättsbrott, kunna emellertid tillika ha en preventiv karaktär, nämligen för så vidt fråga är om att därigenom för framtiden förebygga ytterligare rättsbrott. Detta gäller äfven om straffen. JfrPreventionsteori. N. S-g. Repressiv (af lat. reprifmere, tillbakatränga), hämmande, undertryckande, företagen i syfte att göra slut på en skadlig eller för de styrande misshaglig sträfvan i samhället. Reprimand (af fr. réprimande), förebråelse, tillrättavisning, "skrapa". Repris (fr. reprise), återupptagande af en teaterpjäs (som på en längre tid ej uppförts); omtag-ning, upprepning (af ett musikstycke); namn på de punkter ; , som ange, att en del af ett musik- stycke skall omtagas; namn på denna del. ReprJse [repris], fr. (se Repris), fäktk., förnyadt anfall, återstöt (se Fäktkonst, sp. 216). Repristinatiön (af lat. re, åter, och pri'stinus, föregående), återupptagande af något förutvarande. Reproche_[reprå/j], fr., förebråelse, klander. Reproducera (af lat. re, åter, och producere, framalstra), ånyo frambringa; på nytt framalstra (ämnen till ersättning för de förbrukade); åter framkalla i medvetandet eller för minnet; ånyo förete, mångfaldiga; omtrycka, aftrycka. - Reproduktion, nyalstring; det inom kroppsorganismen med tillhjälp af intagen näring och inandad luft ständigt fortgående återframbringandet af ämnen i de förbrukades ställe; mångfaldigande; af-tryck; psyk., det förnyade uppträdandet i medvetandet af en sinnesförnimmelses, föreställnings, tankes eller känslas innehåll under den i viss mån förändrade formen af ett minne eller en reproducerad känsla. Reproduktionen är en yttring af minnets aktiva verksamhet och sker (åtminstone vanligen) med anledning af en idéassociation. Den sinnesförnimmelse, föreställning eller tanke, som genom associationen ger upphof till den andras reproduktion, kallas reproducerande, den åter framkallade reproducerad föreställning (känsla). Jfr Föreställning och Idéassociation. - Reproduktiv, som innebär nyalstring eller mekaniskt mångfaldigande. s~~e. Reproduktiönsförfaranden. I vidsträckt bemär- kelse förstås härmed metoder för mångfaldigande af hvad slag som helst, men vanligen åsyftas dock grafiska reproduktionsförfaranden, som ha till ändamål att medelst ett tryckförfarande mångfaldiga en som original föreliggande bild (teckning, ritning, målning, lavering, fotografi eller annat alster af grafisk konst). - För detta ändamål framställes på manuell eller kemisk-mekanisk väg en tryckform, som på ett eller annat sätt infärgas, hvarefter färgen, med tillhjälp af en för ifrågavarande förfarande lämpad press, öfverföres på ett papper eller liknande material. Man indelar reproduktionsförfarandena i djuptrycks-, högtrycks- och plantrycksförfaranden. - Vid djuptrycksförfaran-dena graveras eller etsas bilden i en metallplatta. Själfva bilden kommer alltså att ligga fördjupad i metallen, och infärgningen sker därigenom, att fördjupningarna utfyllas med tryckfärg, som, då den blanka metallytan aftorkas eller afskrapas, blir kvar endast i fördjupningarna. När tryckplattan sedan i kontakt med ett papper får passera tryckpressen, upptas färgen af papperet, och ett aftryck erhålles. (Jfr Kopparstick och Koppar-tryck.) - Vid högtrycksförfarandena ligger den färgtagande, resp. färgafgifvande, ytan upphöjd, och infärgningen sker med valsen, som, jämnt öfverdragen med ett färgskikt, endast af ger färg åt de upphöjda, i samma plan liggande partierna, när den passerar tryckformen, hvilken senare sedan i sin tur i tryckpressen afger färgen åt papperet. (Jfr Autotypi, Träsnitt och Z i n k o-grafi.) - Vid plantrycksförfarandena ligga de färgtagande och icke färgtagande partierna i samma plan. (Jfr L i t o gr a f i och L j ustr y c k.) Vid de fotomekaniska reproduktionsförfarandena (se F o-tomekaniska tryckförfaranden) tas fo-tografien till hjälp vid framställning af tryckformen. (Jfr Autotypi, Fotogravyr, Fotolitografi, Ljustryck och Woodbury-tryck.) - Vid de fotografiska reproduktions-metoderna framställas aftrycken efter ett fotografiskt negativ på ljuskänsligt papper, alltså på rent fotografisk väg. J- Htzg. Reproduktiönskamera, fot. Se Fotografi, sp. 993, och_fig. 7 å sp. 996. Reproduktiönsorgan, bot., fortplantningsorgan. - Reproduktivt skott eller fortplant-ningsskott är blomman eller blomställningen. G. L-m. Reproduktiönspianon, mus. Se Mekaniska musikapparater. Reproduktivt skott, bot. Se Reproduktionsorgan. Repslageri, yrkesmässig tillverkning af tågvirke. I många länder finnas olika arter af slingerväxter, som endast behöfva afbarkas för att bli användbara som tågvirke; i andra länder åter tillgrep man för samma ändamål senor. När man från snoningen för hand öfvergick till verkligt repslageri, är okändt, men det måste ha egt rum i förhistorisk tid, till hvilken odlingen af lin, hvaraf allehanda rep-varor förfärdigas, går tillbaka. I en egyptisk graf-kammare från omkr. 2,600 f. Kr. finns en framställning af en repslagare i arbete (se pl., fig. 1), och såväl för jakt, vildfångst, segling och fiske som för tillverkning af bl. a. musikinstrument torde alster af repslageriet ha framtvungits af behofvet redan i de Till art. Repslageri. I. Fig. 1. Fornegyptiska repslagare i arbete. Fig. 2. Tysk repslagare i shitet af 1600-talet. Efter Abraham a Sancta Clara. Fig. 3. "Huset" med häckelbod vid Nikolaigatan i Visby. Fig. å. Repslageri på Gottland Fig. 5. Spinnare i verksamhet. Fig. 6. Akterjärn (de större) och vändjärn Fig. 8. Stort "hufvud" för fyrslaget gods. Fig. 1). "Käringar" (hufvud) och toppar för treslaget gods. Nordisk Familjebok. B. XXII. Till art. Repslageri. II. Fig. 11. Klarskifvor. Fig. 13. Ilepslagarämbe- tets i Stockholm sigill. (V-2 af origis storl.) Fig. 12. Automatiskt nampspinneri Fig. 14. Kepslagarämbetets i Stockholm skrulåda. (Nordiska museet.) Fig. 15. llepslagargesällernas härl)ärgesskylt 1775, Stockholm. (Nordiska museet.) 1437 Rcpslageri 1438 aflägsnaste skedena af mänsklighetens tillvaro. "Vikingarna nyttjade äldst basttåg, men senare remmar af hvalrosshud; i Gokstadsskeppet (se Drake, sp. 818) funnos rester af spunna kohårsrep. I Sverige omtalas repslagare som handtverkare i Gottlands-lagen, och deras skrå stadfästes 1428. 1656 gåfvos af Repslagarämbetet "Skråå och Gillesregler", hvarefter repslagarskråets historia i stort sedt sammanfaller med öfriga skräns och skråväsendets. Det material, som från äldsta tider nyttjats, är lin och rysk hampa, men äfven många andra fiberämnen kunna med fördel användas, såsom Manila-, Nya Zeelands-, Bombay-, italiensk hampa, sisal, aloe, kokostågor, kinagräs, bomull, jute m. fl. Dessa råvarors beredning har framkallat en mängd uppfinningar af maskiner och metoder. Det äldsta patent, som uttagits på detta område, ett instrument för bråkning af hampa, bär numret 143 och är af år 1664. Kepslageriyrkets arbetsmetoder under-gingo endast få förändringar från medeltiden till midten af 1800-talet. Arbetet kan uppdelas i häck-ling och garnspinning, tross-slagning och smågods-tillverkning, och dessa olika tillvägagångssätt kräf de olika särutbildning af yrkesmännen, som kommo att delas i två stora grupper, repslagare och sejlare. De förre voro kabelgarnsspinnare (alla trossar göras af kabelgarn), hvilka spunno allt garn i höger hand och därför måste vara högerhändta; sejlarna däremot spunno smågods, som till större delen var "vänsterdraget", hvarför de i regel voro vänsterhändta. Häckling och garnspinning. Yid kabelgarnets spinning i en bana tillgick det på följande sätt. Hampa-risten (en ombunden docka hampa) lägges på golf vet i häckelboden, och "rist-bandet" afskäres. Sedan tar repslagaren därur en "hända" (hvad han bekvämt kan omfatta med en hand). Beroende på huru rent garnet skall bli, kan nu förfaras på olika sätt. Dess ena ända lindas ett hvarf om högra handen, och med en armrörelse kastas den öppna ändan öfver häcklan och dras sedan utåt, hvarvid kortare fibrer glida ut och kvarstanna i häcklan. Efter 5-6 slag vändes handan och häcklas i andra ändan. Denna första häck-ling kallas "toppning". Om man låter såväl tågor som blånor kvarstanna i häcklan, kallas hampan "samtagen" 1. "inklarad". Den inklarade handan upplyftes ur häcklan, vikes dubbel och cmbindes med några fibrer. Den toppade handan däremot tvinnas några slag, på samma gång som den hoplägges dubbel, hvarefter den på samma sätt ombin-des. Den inklarade hampan kallas "kut", den toppade "knocka" 1. "vikt". Spinnarens första åtgärd är att "sticka för sig" en hända. Han löser upp kutens omlindade spetsar, sträcker ut hampan rak och trycker dess midtpunkt emot sin midja. Dragande hampan fast ikring sin kropp, insticker han dess spetsar under svångremmen, så att de ej lossna under spinningen. Eepslagaren drar nu från midten af hampan fram några "hålor" (fibrer), som sålunda bilda en ögla, och hänger denna på "driften" (kroken), som ligger i "hjulkronan" (ett ställ) ofvan "hjulet" (se fig. 4), hvarifrån dragningen sker. Det stora "hjulet" dras med en vef af "hjul-vändaren", och en rem eller ett snöre från hjulet "drifver" nu drifterna, d. v. s. säUer dem i rotation. När "rund" (tvinn) börjar komma fram i garnet, måste spinnaren gå bakåt för att reda ut hampan (fig. 2 o. 5). Om han ej hinner med detta, måste han signalera "sakta", och detta gör han, om han för ena benet utåt, åt sidan. Yill han däremot signalera "öka", lyfter han under gången benen växelvis i vinkel bakåt. Nödgas han signalera "stopp", gör han en handrörelse eller ger till en skarp hvissling. Garnet hålles vid spinningen mycket kraftigt med högra handens alla fingrar, som fast tryckas mot handens insida, och för att såväl öka friktionen som för att skydda handen, låter han garnet löpa i en fårskinns-remsa med ullen inåt. Kabelgarnet spinnes ut på 160 famnar och väger vanligen l,3 kg. När det är färdigt, lyfter hjulvändaren af det från driften, lägger det ikring en kabelrulle och vindar upp det, hvarvid spinnaren måste följa med fram, hållande i sladden. Yid tross-slagningen användes fordom följande tillvägagångssätt. På ena sidan i "huset" (fig. 3) var "hjulet" placeradt, och i linje med det stod på andra sidan den "stora trosspålen". Mellan denna och en mindre påle i midten af huset var en grof ekplanka (betingen) fäst i liggande ställning. I betingen voro hål borrade, och däri sutto smidda vefvar (vändjärn, fig. 6), hvilkas genom betingen gående tappar voro försedda med hål, hvari starka järnsprintar voro inträdda. Yid bakre väggen i huset befann sig ett ställ, hvari garnrullarna voro lagda. Ungefär 15 garnsladdar framdrogos nu från lika många garnrullar och fästes vid sprinten på ett vänd järn. Den bukt, som härigenom uppstod, inlades i ett "kast-block" (en vanlig blockskifva, försedd med en järnring och ett aflångt handtag; fig. 7). Genom ringen stacks en lina, och i denna fattade två man, hvilka sedan drogo blocket utåt banan. Hållande i "kastblockets" handtag, gick en "slånings-bas" 1. "verkgesäll", som sålunda "följde" gamen vid "utskärningen", d. v. s. med den lediga-handen ordnade dem parallella och lika spända. Inne i huset stod en man vid en "bänk", med inslagna stående pinnar, mellan hvilka gamen fingo löpa, och tillsåg, att alla garn följde med, samt knöt ihop det, som möjligen brast eller tog slut på rullen, hvarvid sladden knöts vid en annan rulle. Till en tross på "full" längd (120 famnar) drogs blocket ut till 160 famnar i banan. Garnbukten upplyftes nu ur kastblocket och fastsattes på en pinne i "akterstolpen", som "akter" i banan motsvarade trosspålen "framme" i banan. Därest t. ex. jämnt 15 garn "skurits ut", så hade man nu 30 garn utspända mellan akterstolpen och ett vändjärn. Samma arbete upprepades två gånger till, hvarefter man hade tre dukter sittande mellan hvar sitt vändjärn i betingen och hvar sin pinne i akterstolpen. Akter i banan befann sig en omkr. 3 m. lång släda (akterslädan), gjord af grofva spärrar, på hvilken var uppsatt en ställning, motsvarande betingen, och likaledes försedd med ett synnerligen groft vändjärn (akterjärnet, fig. 6). Till detta öfverflyttades nu de på akterstolpen sittande duk-terna, hvarefter akterjärnet "göres fast". Genom att därefter draga ikring de tre vändjärnen "framme" löpte "rund" fram i de af 30 garn bestående duk-terna. Genom rundningen afkortas naturligtvis duk-terna, och slädan släpas framåt, men för att ej detta skall ske så fort, att dukterna bli slappa, då det genast uppstår en "kink" (d. v. s. en knorra), är 1439 Repsold 1440 slädan belastad med "last-tunnor", fyllda med sten, hvarjämte en "drog", likaså belastad, är vidhängd efter slädan. När dukterna fått "full hård", så att de ej kunna mottaga mera tvinn, är klart till "slåning", d. v. s. hopläggning af trossen. Det för repslageriet mest betecknande verktyget, "hufvudet" ("lera", "käring" 1. "topp"; fig. 8 o. 9), är ett äggformadt trästycke, försedt med i längdriktningen gående spår, hvari dukterna löpa. Hufvudet inlägges nu mellan dukterna invid akterjärnet, och detta dragés åt vänster, medan däremot vändjärnen i betingen dras åt höger. Eftersom dessa rörelser ske midt emot hvarandra, blir resultatet, att järnen i ömse ändar "följas åt", d. v. s. tyckas gå åt samma håll. När hufvudet framkommit till betingen, borttas det, och alla tre dukterna sättas på samma vändjärn. Därefter dras detta vändjärn åt motsatt håll mot förut, men akter järnets rörelseriktning bibehålles. Härigenom "rundas" trossen, hvilket gör, att den blir mjukare. Treslaget tågvirke är det vanligaste, men för vissa ändamål är dock fyrslaget lämpligare, emedan det blir böjligare; i det fyrslagna ingår äfven en smäckrare dukt, s. k. kalf (se d. o. 2). Under den fortsatta utvecklingen framkom en maskin, som kallas "ge-schär" (ty. geschirr; fig. 10), en sammansättning af de förut nyttjade verktygen. Om geschäret var uppsatt mellan två ståndare i huset, gjorde det samma tjänst som betingen, men kunde dragas af en man, medan betingens vändjärn fordrade en man för hvarje järn. Geschäret kunde också fastsättas på en släda 1. vagn, och det var medelst användande af det rörliga geschäret. "klarskifva" (eng. yarn guide 1. register; fig. 11) och "utdrifningsrör" (press block), som Huddart (1793) och Chapman (1798, 1799) kunde framställa den s. k. patentslagningen 1. rättare "utdrifningsmetoden", som åstadkom en jämnare fördelning af påfrestningen på gamen. Härmed var ett nytt uppslag gifvet för tillverkning af dukterna, medan däremot tross-hopläggningen fortgick som förut. Smågodstillverkning. Af smäckrare tågvirke förekommer en mängd olika sorter, såsom bond-trossar, sköt-, väflings-, stick-, bänsel-, lod-, logg-, flagg-, lättbands-, kast-, fisk-, varg- och hässje-linor, märling, hyssing, sågsnören, säckband, pisksnören, telnar, buntgarn, sjömansgarn o. s. v. Dessa namn ange i regel den ifrågavarande linans ursprungliga användning. Utvecklingtillindustri. Under 1700-och 1800-talen gjordes en mängd uppfinningar af maskiner för häckling och garnspinning, och genom kombinering af dessa utvecklades bandmetoden, som möjliggjorde den automatiska spinnmaskinen (fig. 12), hvilken erhöll sin nuvarande typ hufvudsakligast genom Fairbairns patent (1866) och A. T. Lawsons (1897). Kabelgarnsspinning försiggår ännu på en del banor här i landet efter den gamla handmetoden, men i regel är draghjulet ersatt med en elektrisk motor. I England, Frankrike, Tyskland och Amerika göres numera allt kabelgarn på automatiska spinnmaskiner. I det moderna spinneriet försiggår arbetet på så sätt, att hampan lägges direkt från balen i en maskin (breaker) och framkommer i form af band (sli-ver}. Ett antal af dessa band införes i nästa maskin (spreader) och blir ånyo ett band, som får passera två andra maskiner, hvarifrån det nu färdiga bandet går till spinnmaskinen. Då maskinerna både spara arbetskraft och göra bättre vara, är någon täflan mellan handspinning och maskin-spinning ej längre möjlig. Maskiner för hopläggning af trossar voro länge ett svårlöst problem. Den första hopläggningsmaskinen uppfanns af Archibald Thompson (1801; förbättrad 1809). Bland senare tågmaskiner kunna nämnas Pradels (1855), Zahns (s. å.) och Ronalds (1861). Nämnas kan i detta sammanhang, att en maskin för utdrifning och hopläggning af trossar visades på konst- och industriutställningen i Stockholm 1866, men den betraktades som ett kuriosum och föranledde på flera år ingen ändring i de förut brukliga arbetsmetoderna. Unsworth fick l:a pris för hopläggningsmaskiner vid utställningen i Philadelphia 1876. Att arbetet i banorna dock fortgår, synes bäst däraf, att patent på "kombinerad drift af geschär och utdrifnings-maskin i bana" uttogs af Mac Queen 1896. Rep-slageriniaskiner började omkr. 1862 användas i England, Amerika, Frankrike och Tyskland, men förändrades och omkonstruerades oupphörligt under de närmaste årtiondena. Äfven i Sverige finnas nu moderna repslagerimaskiner. Synnerligast vid tillverkning af smäckert gods göra tågmaskinerna både starkare och vackrare vara, än den man kan åstadkomma i bana. Detta hindrar dock ej, att hopläggning af trossar och linor ännu i mycket stor utsträckning sker i banor, där dock människokraften är ersatt med ånga eller elektricitet. - Till sist må påpekas, att de tre vänd järnen, som sitta i betingen, betraktades som symbol för repslageriet och återfinnas i repslagarämbetets sigill (fig. 13) m. m. - Till repslageriprodukter kunna äfven räknas järntrådslinor (se d. o.). Jfr D u k t, G a r n 2, Kabel l, Kabelslaget, Knop, Plåt-ting och Tågvirke. - Litt.: Repslagar-ämbetets i Stockholm stadgar och protokollsböcker 1655-81 och protokollsböcker 1695-1809 samt repslagargesällernas lådas annotationsbok 1808-70 (allt i Nordiska museets arkiv). Aug. J-n. Re;psold [-alt], berömda tyska astronomiska in-strumentmakare: 1. Johann Georg R., f. 1770 i Wremen, Hannover, d. 1830, upprättade 1800 en astronomisk-mekanisk verkstad, hvarifrån utgick ett flertal högt uppskattade astronomiska och geodetiska instrument, bl.' a. den ännu efter nära 100 år delvis i bruk varande meridiancirkeln i Göttingen (1818). - Vid hans död öfvergick firman till hans söner, 2. Georg R., f. 1804 i Hamburg, d. 1884, och 3. A d o l p h R., f. 1806 i Hamburg, d. 1871. Under deras ledning fortsattes firmans verksamhet på ett lika berömvärdt sätt som under faderns tid. Under denna tid utgingo därifrån bl. a. de bekanta stora meridiancirklarna i Hamburg, Pulkova, Königsberg o. s. v. - Då Georg R. 1867 utgick ur firman, öfvertogs den under namnet A. Repsold & söhne af Adolph R. och hans båda söner, 4. Johann Adolph R., f. 1838 i Hamburg, cch 5. Oscar Philipp R., f. 1842 i Hamburg. Under denna senaste epok nådde firman höjden af sitt rykte, och de därifrån utgångna precisionsinstrumenten ansågos som i sitt slag nästan oöfverträffliga. Bland dessa märkes ett stort antal af samtidens största och berömdaste astronomiska instrument, bl. a. de stora refrakto- 1441 Reptantia-Republikaner 1442 rerna i Pulkova, Potsdam, Hamburg o. s. v. samt ett flertal stora meridiancirklar, geodetiska instrument m. m. Äfven flertalet af de förnämsta instrumenten på de svenska observatorierna härstammar från de Repsoldska verkstäderna: meridiancirkeln i Lund, den stora dubbelrefraktorn och flera mindre instrument af olika slag i Uppsala samt refraktorn i Stockholm. - Efter en mer än 100-årig glänsande verksamhet lär firman nu komma att upphöra. B-d. Reptantia, zool. Se Kräftdjuren, sp. 152. Reptiliefonden (ty. reptilienfonds), satirisk benämning på den fond, ur hvilken en regering besol-dar tidningsartiklar. Bismarck är skaparen af uttrycket reptil som beteckning för politisk skumrask-intrigant, och det gällde i hans mun de af Hannovers och Hessens f. d. furstar besoldade angriparna af riksregeringen. Af Bismarcks motståndare åter nyttjades ordet om de medel, hvilka utbetaltes som understöd åt den regeringsvänliga pressen. Reptilier (lat. Repti'lia)) zool., kräldjur (se d. o.). Republica del Istmo [repo'blika del 1'stmå]. Se Panama 1. Republica Dominicarna [repo'blika då-], sp., det officiella namnet på Dominikanska republiken (se d. o.). Republica mayor de Centro-America [repo'blika inajå'r de serntrå ame;rika]. Se Centra l-Ame-r i k a, sp. 1446. ^ Republica Oriental [repo;blika orienta'1]. Se Uruguay. Republik