Socialdemokrati (af lat. socialis, samhällelig, och demokrati, folkvälde), en politisk partibeteckning, som används af och om socialistiska arbetarpartier i skilda länder efter mönstret af Socialdemokratiska arbetarpartiet (Die socialdemokratische arbeiterpartei) i Tyskland af år 1869. Partibeteckningen är ett uttryck för dessa partiers syfte att omdana det bestående "borgerliga" och "kapitalistiska" (se

Kapitalism

) samhället i socialistisk anda (se

Socialism

) genom att organisera arbetarklassen, folkets stora massa, till revolutionär klasskamp för eröfring af den allmänna och lika rösträtten samt, med majoritet i de statliga och kommunala representationerna, den politiska makten (folkvälde). Partiskiljande programpunkter -- från andra radikala folkpartier i länder, där allmän rösträtt i princip är genomförd -- utgöra framför allt

klasskampen

och

socialiseringen af de viktigaste produktionsmedlen

. Den socialdemokratiska partibildningen leder sitt ursprung från

Marx

och

Engels

(se dessa och

Socialism

) och den revolutionära propaganda, som utgick från Internationalen (se d. o.). De socialdemokratiska partiernas betydelse i skilda länder under senaste årtionden är hänförlig till arbetarrörelsens växande omfattning och den moderna samhällsutvecklingens obestridliga tendenser till ökad stats- och kommunaldrift samt ett allsidigare upptagande af arbetarfrågan (se d. o.), genom den moderna socialpolitiken (se d. o.). De partiskiljande programpunkterna ha i öfrigt gjort sig mindre gällande utom i stridigheter mellan olika partiriktningar (se

Revisionism

och

Syndikalism

). Tysklands första socialistiska arbetarparti, Der allgemeine deutsche arbeiterverein, bildades af

Lassalle

1863 genom afsöndring från liberalismens "borgerliga" demokratiska flygel (Fortschrittspartei, framstegspartiet). I en rad stridsskrifter och föredrag, hvilkas glänsande talang och bitande skärpa fäste hela Tysklands blickar på den väldige agitatorn, nedref Lassalle i stora arbetarkretsar tron på de härskande lärorna om naturlig harmoni mellan kapital och arbete och om statens "nattväktar-roll", som han kallade dess non-intervention i det ekonomiska lifvet, och öppnade i stället sinnena för den moderna socialismens åskådningssätt. Som eminent praktisk politiker betonade han dock på samma gång mycket starkt de närmaste målen: allmän rösträtt samt i socialt afseende som öfvergångsförslag produktionsföreningar med statskredit. Efter Lassalles död (1864) framträdde rörelsens nationella karaktär ensidigare; de lassalleska öfvergångsförslagen tillmättes betydelse som grunddogmer, och under v. Schweitzers ledning blef förbindelsen med den bismarckska regeringen betänkligt intim. Dessa omständigheter föranledde bildandet af ett nytt socialdemokratiskt arbetarparti i Eisenach 1869, under ledning af Marx' vän, skriftställaren

W. Liebknecht

, som för sina åsikter lyckades vinna den unge energiske svarfvarmästaren

Aug. Bebel

, redan inflytelserik ledare i arbetarföreningar. Eisenacharna, som de kallades i motsats till Lassalleanerna, voro internationella och republikaner samt ställde sig i allo på rent marxistisk grund. De båda fraktionerna bekämpade i början hvarandra häftigt, men tillväxte dock båda i styrka och antal, trots ständiga förföljelser med både polisens och domstolarnas hjälp. Det alltmer stegrade trycket uppifrån, som 1874 tog sig uttryck i föreningsrättens upphäfvande för socialisterna i Preussen, åstadkom dock slutligen en sammansmältning af de bägge riktningarna och bildandet af Tysklands socialistiska arbetarparti i Gotha 1875. "Gotha-programmet", länge nästan oförändradt gällande som den tyska socialdemokratiens officiella program, innehöll följande hufvudpunkter: "I. Arbetet är källan till all rikedom och all kultur, och då allmängagneligt arbete är möjligt endast genom samhället, tillhör hela arbetsprodukten samhället, d. v. s. alla dess medlemmar, under allmän arbetsskyldighet och med lika rätt efter hvars och ens förnuftsenliga behof. I det nuv. samhället äro arbetsmedlen monopol för kapitalistklassen; det arbetarklassens beroende, som däraf är en följd, är orsaken till eländet och träldomen i alla dess former. Arbetets frigörelse kräfver, att arbetsmedlen förvandlas till samhällets gemensamma egendom och att produktionen samhälleligt regleras samt att arbetets afkastning används till gemensam nytta och rättvist fördelas. Arbetets frigörelse måste vara arbetarklassens eget verk; gentemot arbetarklassen äro alla andra klasser att betrakta som en enda reaktionär massa. II. Utgående från dessa grundsatser, verkar Tysklands socialistiska arbetarparti med alla lagliga (detta ord ströks dock på partikongressen i Wyden i Schweiz 1880 som en protest mot socialistlagen) medel för den fria staten och det socialistiska samhället, för brytandet af järnlönelagen (se

Arbetslön

, sp. 1355, och

Lassalle

, sp. 1287) genom afskaffande af lönarbetssystemet, för upphäfvandet af utsugningen i alla dess former, för undanröjandet af all social och politisk olikställighet. Ehuru Tysklands socialdemokratiska arbetarparti närmast verkar i nationell ram, är det väl medvetet om arbetarrörelsens internationella karaktär och beslutet att uppfylla alla skyldigheter, som därigenom åläggas arbetarna, för att förverkliga alla människors broderskap." Därtill knyta sig som "statens grundvalar" fordringar på: "allmän rösträtt, direkt lagstiftning genom folket, folkväpning i stället för stående här, fullständig yttrande-, tanke- och forskningsfrihet, rättskipningen gratis och genom folket, obligatorisk och kostnadsfri folkundervisning, religionens förklarande som privatsak". Inom det nuv. samhället fordras: "största möjliga utsträckning af politiska fri- och rättigheter, en enda progressiv inkomstskatt, oinskränkt föreningsrätt, en samhällsbehofven motsvarande normalarbetsdag" samt en vidsträckt och grundlig skyddslagstiftning. Sammanslutningen stärkte betydligt socialdemokratiens ställning och agitationskraft. En hel arbetarpress blomstrade upp och förde öfver hela Tyskland dess talan. Tydligast visa dock partiets röstetal vid riksdagsvalen tillväxten:

i hela Tyskland:	i Berlin:	1871	101,927	2,058	1874	351,670	11,279	1877	493,447	31,522

I regeringskretsarna mognade nu alltmer beslutet att söka genom en särskild undantagslagstiftning bekämpa den hotande fienden. Förevändningen bjödo attentaten af Hödel och Nobiling 1878 på den åldrige kejsar Vilhelm I. Intetdera af dessa har en senare opartisk pröfning kunnat ställa i det ringaste samband med socialdemokratien; men då mötte det ej svårighet att öfvertyga de förbittrade massorna om, att socialdemokratien åtminstone var "moraliskt" ansvarig för hvad som händt. Den under sådan stämning nyvalda riksdagen antog i okt. 1878 "undantagslagen mot socialdemokratiens samhällsvådliga sträfvanden", som sedan flera gånger förlängdes, men förlorade giltighet utan att förnyas 30 sept. 1890, sedan dess verkningslöshet afgörande framträdt i socialdemokratiens valseger 1890 och sedan Bismarck fallit. Denna lag innehöll förbud mot socialistiska möten, föreningar, tryckskrifter och penninginsamlingar samt rätt för polisen att fängsla och från orten utvisa personer, som sökte sprida socialistiska idéer. Den handhades i synnerhet i början med skoningslös stränghet; 1886 hade med dess hjälp förbjudits 957 tryckskrifter -- däribland 124 tidningar -- samt 251 föreningar i 145 olika orter. Antalet utvisningar uppgick sannolikt till ett par tusen, och de ådömda fängelsestraffen voro -- tusen år! "Det lilla belägringstillståndet" (betydande nästan obegränsad frihet för polisen att arrestera, utvisa, anställa husundersökningar, upplösa föreningar, förbjuda eller upplösa möten och beslaglägga tryckskrifter) hade införts i ett halft dussin af Tysklands största städer; och i maj 1886 utfärdade ministern von Puttkamer sin nya "strejk- och församlingsordning", hvarigenom icke blott ytterligare massor af arbetarföreningar tillintetgjordes, utan också nästan all sammanslutningsfrihet för arbetare, som ej ville segla i regeringens kölvatten. T. o. m. vid riksdagsvalen förbjödos otaliga af arbetarnas valmöten, ehuru sådant då var alldeles olagligt. Allt detta förmådde dock icke mer än helt kort tid hämma socialdemokratiens tillväxt; tvärtom ökades i vida kretsar förbittringen mot det bestående, och förföljelsen gaf tyska socialdemokratien en enighet och disciplin, som kanske annars icke lika lätt vidmakthållits. 1879 uppsattes i Zürich "Der sozialdemokrat" som partiets centralorgan. 1880 rekonstituerade sig partiet på kongressen i Wyden (Schweiz), och de följande kongresserna, i Köpenhamn 1883 och i S:t Gallen 1888, befäste ytterligare dess position. Som det framgår af riksdagsmannavalen, var socialdemokraternas antal

i hela Tyskland:	i Berlin:	1878 (efter attentaten)	437,158	(9)	56,147	1881	311,961	(12)	30,178	1884	549,990	(24)	68,535	1887	764,000	(11)	94,338	1890	1,400,000	(35)	128,000

(De inom parenteserna stående siffrorna beteckna antalet socialistiska riksdagsmän.) Bland partiets ledare framstodo i främsta rummet Bebel och Liebknecht; vidare Singer, Auer, Vollmar m. fl. På partikongressen i Halle i okt. 1890 organiserades partiet på nytt, med hänsyn till de förändrade förhållanden dess seger öfver undantagslagen medfört. Programmet reviderades på kongressen i Erfurt i okt. 1891 (Erfurt-programmet) med uteslutning af de lassalleanska slagorden om "den järnhårda lönelagen" m. m. (eftergifter för den nationalekonomiska kritiken). I sin första afdelning, innehållande de allmänna grundsatserna, gjordes programmet strängt marxistiskt (se

Kautsky

). Den ekonomiska utvecklingen, som ledde till produktionsmedlens koncentration på ett fåtal kapitalisters händer och massornas utarmning, med mellanklassernas försvinnande, uppfordrade proletariatet till politisk kamp. I programmets senare del, det aktuella nutidsprogrammet, infördes detaljerade kraf på arbetarskyddslagstiftning och på kvinnors likställdhet med män i politiska rättigheter. Partiet kallade sig socialdemokratiskt i st. f. socialistiskt. Vid kongressen tvangs en revolutionär opposition, "De unga", till utträde ur partiet, och dess försök att bilda ett oafhängigt socialistiskt parti blef utan framgång. Däremot vann en moderatare flygel ökad betydelse, med stöd hufvudsakligen i Syd-Tyskland (se

Vollmar

), trots den programtrogna partimajoritetens protester (se

Revisionism

). I tyska riksdagen besatte partiet 110 platser (af 397) med 4 1/2 mill. röster 1912. Partiets erkände hufvudman förblef Bebel till sin död, 1913. Partiets aktion underordnades af majoriteten den nationella enigheten efter utbrottet af Världskriget 1914. Frankrikes socialdemokratiska arbetarparti bildades af

J. Guesde

,

B. Malon

,

P. Brousse

och

P. Lafargue

(Marx' måg) på kongressen i Marseille 1879. Redan 1882 sprängdes dock det nya arbetarpartiet, väsentligen genom slitningar mellan ledarna; en del följde Brousse m. fl. och organiserade det i synnerhet i Paris ganska starkt representerade possibilistiska arbetarpartiet (se

Possibilister

), medan många landsortsgrupper följde Guesde och Lafargue i ett mera principtroget häfdande af en taktik utan alla kompromisser med borgerliga partier. Utom dessa grupper förtjäna nämnas blanquisterna, en liten, men väl disciplinerad och energisk skara, som höll fast vid traditionerna från den gamle revolutionären Blanqui (se denne), senare närmande sig de nyssnämnde s. k. marxisterna; deras främste man blef

Vaillant

, medlem af Paris' municipalråd. Splittringen förlamade länge de franske arbetarnas uppträdande som själfständigt parti, hvartill nog äfven mycket bidrog, att de borgerligt-radikales vänstra flygel (Clémenceau) upptog stora delar af deras nutidsprogram och själf kallade sig socialistiska radikaler. Ur possibilisternas grupp utbröto sig 1890 allemanisterna (se d. o.). Ett försök att återförena alla de socialistiska riktningarna gjordes 1899 med utgångspunkt i ett samfälldt fördömande af den s. k. ministersocialismen (se

Millerand

), men försöket misslyckades och resulterade i en ny uppdelning på två partier, guesdister och blanquister, som höllo på klasskampen, ledda af Guesde (Parti socialiste de France), och de mera opportunistiska riktningarna, ledda af Jaurès (Parti socialiste francais), samtidigt med att den franska fackföreningsrörelsen i allt högre grad tog afstånd från politiken (se

Syndikalism

). På initiativ af internationella socialistiska kongressen i Amsterdam 1904 åstadkoms slutligen en sammanslagning i ett parti, som utgör en sektion af Internationalen med upptagande af de allmänna grundsatserna för socialdemokratien. Utom partiet stå de bekante socialisterna Briand, Millerand, Viviani m. fl. De unifierade socialisterna invalde 74 representanter i deputeradekammaren med öfver 1 mill. röster 1910. En allt mera dominerande ledarställning utöfvade Jaurès till sin död (1914). Englands socialdemokratiska parti uppväxte ur en förening (Socialdemocratic federation), som 1881 bildats af advokaten

H. M. Hyndman

(se denne). Den starkaste agitatoriska impulsen utgick dock från

H. George

(se d. o.). Gruppen Fabian society, som icke fastslagit något bestämdt skolprogram, utan lämnat den engelska individualismen vidt spelrum, har därigenom lyckats ur de bildade klasserna vinna en mängd framstående krafter, som i skrifter, föredrag och diskussioner sökt sprida sina starkt socialistiskt färgade nationalekonomiska åsikter (se

Besant, A.

,

Shaw, B.

och

Webb, S.

). Dessa nyare engelska socialister anse Marx' värdeteori som ett öfvervunnet stadium, men finna hans slutsatser och historiska betraktelser ovederläggliga, och då deras åskådning utgår från konsumtionens, icke, som hos Marx, från produktionens faktum, blir deras kritik af kapitalismens samhälle långt ifrån svagare, tvärtom på visst sätt ännu skarpare, än den Marx formulerat, och deras socialism bryter än mera radikalt med lönesystemet, än hvad en del marxister gjort (dock icke Marx själf). Under påverkan af dessa organisationer skolades ledarna för de stora engelska strejker, hvilka sedan 1889 tilldrogo sig hela världens uppmärksamhet och flyttade tyngdpunkten för den engelska arbetarrörelsen ner från arbetararistokratien. Det bestående resultatet af dessa förändringar bland de djupaste lagren blef den s. k. "nya fackföreningsrörelsen", som hvars främsta män stått socialisterna

J. Burns

,

T. Mann

m. fl.; denna fackföreningsrörelses starkt socialistiskt färgade vänster fordrade på 1890-talet arbetarnas organisation till själfständigt klassparti och genomdrifvande af den lagstadgade 8-timmarsdagen. Men äfven inom de gamla fackföreningarna fick socialismen fotfäste, och på fackföreningskongressen i Liverpool i sept. 1890, representerande 1 1/2 mill. organiserade engelska arbetare, lyckades den nya riktningen vinna majoritet; den lagstadgade 8-timmarsdagen upptogs på det parlamentariska programmet, och internationell samverkan med fastlandets arbetare beslöts. Med skapandet af ett själfständigt politiskt arbetarparti genom

Keir Hardie

och

R. Mac Donald

(se dessa) 1893 fick den socialistiska strömningen ökadt inflytande, som befästes genom anslutning af rika arbetarorganisationer, för hvilkas politiska samverkan utan inordnande under det socialdemokratiska programmet en form skapades i Arbetarpartiet 1900. Partiet sände 43 representanter till underhuset 1910 (med 506,000 röster). Socialdemokratiska arbetarpartier ha kommit till stånd i Österrike sedan 1885 (ledare

V. Adler

; efter rösträttsreformen 1907 representeradt med 88 mandat af 516), Ungern (bland de större städernas industriarbetare samtidigt med de tyska och österrikiska organisationerna och starkt utbredt äfven bland landtarbetare sedan 1907), Balkanstaterna, Schweiz (med anslutning till det gamla demokratiska Rütli-förbundet af 1838 sedan 1901; dessförinnan af föga betydelse sedan 1889), Nederländerna (sektion af Internationalen 1868, parti 1872 och 1876 under ledning af

Domela-Nieuwenhuis

. se denne, reorganiseradt 1894 med Troelstra, Vliegens och van Kols och omkr. 8 representanter i riksdagen), Belgien (sektion af Internationalen 1867, med anslutning till Bakunin, reorganiseradt 1875 och 1879 med stark anslutning från 1880-talet under

Anseele

m. fl. och inriktning på praktiska sträfvande, särskildt kooperation, samt stort internationellt inflytande på partiriktningarna genom

Vandervelde

, ordf. i Internationella socialistiska byrån i Bruxelles sedan dess upprättande 1900; i den inre politiken samverkande med liberaler mot den klerikala högern), Finland (parti 1900, efter landtdagens reformering representeradt med 80 mandat af 200 år 1907 och öfver 100 år 1913) samt Ryssland (sedan 1878 och 1883 med bl. a.

G. V. Plechanov

, se denne; i tredje duman ett trettiotal radikaler och socialister bland 450 medlemmar) och Polen (sedan midten af 1880-talet), äfvensom i Förenta staterna (tidigast tyska emigranter i slutet af 1860-talet, senare anarkistiskt påverkade af

Most

, se denne; på 1880-talet intellektuellt af

E. Bellamy

, se denne, på 1890-talet, reorga-nisation och växande betydelse på 1900-talet, sedan Socialistiska partiet, Socialist party, bildats 1901, med socialistiska strömningars inträngande i fackföreningar och uppseendeväckande publikationer af

U. Sinclair

,

Jack London

m. fl.), Canada, Australiska statsförbundet, Syd-Amerika och Japan; i de engelska kolonierna, äfven Syd-Afrika, är utvecklingen påverkad af strömningarna i moderlandet; i de romanska länderna gör sig inflytandet gällande från Frankrike, särskildt i Italien (tidigast anslutning af många intellektuella, arbetarparti i Milano 1882, omfattande arbetaroroligheter under följande årtionden, med konsolidering af partiet på 1900-talet under

Turati

; se äfven

Ferri, E.

) och Spanien (i slutet af 1860-talet anslutning till Bakunin, reorganisation ett årtionde senare, under följande årtionden allt starkare anslutning inom arbetsklassen). Socialdemokratiens spridning och betydelse i olika länder före Världskriget 1914 framgå bäst af anslutningen till 8:e Internationella socialistiska kongressen i Köpenhamn 1910, vid hvilken de olika nationerna tillerkändes följande röstetal: Tyskland 20, Österrike med Böhmen 20, Frankrike 20, Storbritannien 20, Ryssland 20, Italien 15, Förenta staterna 14, Belgien 12, Sverige 12, Danmark 10, Polen 10, Schweiz 10, Ungern med Kroatien 8, Finland 8, Nederländerna 8, Norge 6, Spanien 6, Turkiet (Armenien) 5, Argentina 4, Bulgarien, Serbien och Rumänien hvartdera 4. Kongressen protesterade mot antisocialistiska regeringsåtgärder bl. a. i Japan. -- En socialdemokratisk ungdomsrörelse har på 1890- och 1900-talen uppstått i flera länder med mera eller mindre själfständig ställning till de socialdemokratiska partierna. Af dessa socialistiska eller socialdemokratiska ungdomsförbund bildades en själfständig internationell sammanslutning i början af 1900-talet. Den moderna socialistiska arbetarrörelsen höll i juli 1889 ett slags världsrevy öfver sin ställning och sina krafter på de båda internationella arbetarkongresser, som då sammanträdde i Paris. Det var en återuppståndelse af Internationalen, fastän i tidsenligare former. Den ena kongressen var öfvervägande fransk-engelsk, den andra tysk-fransk-internationell (marxistisk). Bådas beslut gingo dock i hufvudsak i samma riktning; man konstaterade arbetarfrågans och arbetarrörelsens internationella karaktär, dess öfverallt väsentligen likartade mål och medel. Som närmaste fordringar framhöllos 8-timmarsdagen och en grundlig skyddslagstiftning. Den marxistiska kongressen beslöt därjämte en världsdemonstration för dessa önskningsmål, hvilken hölls 1 maj 1890 (i England och Spanien 4 maj) och som särskildt i Sverige tog för våra förhållanden mycket stora dimensioner. Internationella socialistiska kongresser ha sedermera hållits i Bruxelles 1891, Zürich 1893, London 1896, Paris 1900 (anarkister uteslutna), Amsterdam 1904, Stuttgart 1907 och Köpenhamn 1910. Kongressernas protokoll utgöra hufvudkällan för uppgifter om den socialdemokratiska partirörelsens utveckling. Kongressen i Amsterdam 1904 antog den s. k. enighetsresolutionen, som ålade hvarje nationell sektion af den nya internationalen att bilda ett enda starkt parti med uppgifvande af inre stridigheter. Resolutionen föregicks af en intressant debatt mellan Jaurès, som försvarade den friare samverkan mellan olika meningsriktningar, som visat sig politiskt fruktbar i Frankrike, och Bebel, som representerade den strängare tyska disciplinen och ortodoxien. Enighetsresolutionen upprepades vid följande kongresser. Fackföreningsrörelsens enhetlighet och oskiljaktighet från det politiska partiet proklamerades vid kongressen i Stuttgart 1907. En resolution ang. politisk och facklig solidaritet, obligatorisk skiljedom vid mellanstatliga konflikter, nationell okränkbarhet, afväpning och fred antogs vid kongressen i Köpenhamn 1910. Organ för de nationella partiernas internationella samverkan var Internationella socialistiska byrån i Bruxelles, upprättad 1900. Som gemensamma mål för arbetarlagstiftningen i skilda länder fastställdes: lagstadgad 8-timmars arbetsdag (maximalarbetsdag), förbud för arbete af barn under 14 år, förbud för nattarbete, som ej erfordras af tekniska skäl eller för allmänt väl, söndagshvila om minst 36 timmar, afskaffande af betalningar in natura (trucksystem), garantier för föreningsrätten, effektiv yrkesinspektion vid arbetsplatser i städerna och på landsbygden under samverkan med arbetarorganisationerna, obligatorisk arbetslöshetsförsäkring. Kooperationen, mot hvilken den äldre tyska socialdemokratien ställt sig motvillig eller likgiltig, upptogs som arbetsklassens tredje aktionslinje, vid sidan af den politiska och den fackliga, med uppgift att bekämpa mellanhandssystemet, utveckla den kooperativa partihandeln och därtill anslutna produktiva företag samt under stadig förbättring af arbetarnas lefnadsställning förbereda arbetsklassens öfvertagande af produktions- och kommunikationsmedlen i samhället. Till de skandinaviska länderna har den socialistiska arbetarrörelsen kommit från Tyskland, och dess framväxt har varit nära knuten till spridningen af fackföreningsrörelsen, som i alla tre länderna skapats och ledts af socialdemokrater. Den socialistiska agitationen började i Danmark strax efter Pariskommunens fall och lät icke förkväfva sig därigenom, att de främste ledarna, löjtnant

L. Pio

(se denne),

H. F. V. Brix

och

P. J. Geleff

, dömdes till flerårigt fängelse. Ett hårdare slag fick rörelsen, då samtliga dessa tre emigrerade till Amerika, delvis mot godtgörelse ur poliskassan. De många fackföreningar, som inneslöto de socialistiskt sinnade arbetarna, lyckades dock med förenade krafter hålla partiets organ "Socialdemokraten" uppe, och på 1880-talet gick rörelsen åter framåt, då i lugnare farvatten. "Socialdemokraten" steg småningom under praktisk och moderat ledning till Danmarks mest spridda dagliga tidning; 1884 segrade socialdemokraterna med vänsterns hjälp i Köpenhamns 5:e och 9:e krets; 1887 gick 9:e kretsen förlorad, men återvanns 1890 jämte en landtkrets på Jylland, och hösten 1890 insatte Köpenhamn 2 socialdemokrater i landstinget. På 1890-talet och senare har äfven i provinserna en socialdemokratisk tidningspress upprättats och fack- och partiföreningar bildats. Den ledande själen i partiets verksamhet var länge f. d. handskmakaren

P. Knudsen

. Ur hvarje nytt riksdagsval framgick på 1890-talet en allt manstarkare grupp af socialdemokratiska riksdagsmän, inom hvilken ledningen tillföll redaktör

Fr. Borgbjerg

(f. 1866) och

Ph. Stauning

(se denne). I riksdagen koncentrerade denna grupp sin verksamhet på genomdrifvandet af praktiska reformer i arbetarlagstiftningen (arbetslöshetsförsäkring 1907, ständig skiljedomstol för slitandet af rättstvister mellan arbetsgifvar- och arbetarorganisationer 1910) samt den kommunala (1908) och politiska rösträtten (den nya grundlagen med allmän rösträtt, äfven för kvinnor 1915). Socialdemokratien har 4 representanter i landstinget, 32 i folketinget och 1 medlem (Stauning) i samlingsministären af 1916. Vid de politiska valen har det förfogat öfver 30 proc. af väljartalet. I kommunalrepresentationer inom städerna och på landsbygden har det omkr. 1,000 representanter och behärskar majoriteten i hufvudstaden. -- I Norge började den socialistiska rörelsen i slutet af 1880-talet. En halfveckotidning, "Socialdemokraten", utgafs i Kristiania, och där samt i flera andra städer bildades socialistiska fack- och andra arbetarföreningar. Som ledande män framträdde typografen

Chr. H. Knudsen

från 1883 och dansken

C. Jeppesen

från 1886, initiativtagare till norska arbetarpartiet 1887, som vann stadigt växande anslutning på 1890-talet. Partiet antog ett socialdemokratiskt program, politiskt, kommunalt och bondevänligt 1901. Det politiska genombrottet, som medförde representation i riksdagen, kom 1903, efter en uppseendeväckande agitation i landets nordligaste delar af pastor

A. Eriksen

. Partiet räknade 54,000 medlemmar 1914 och samlade 207,000 röster eller 32 proc. af väljarantalet 1915. Tendenserna inom det norska partiet ha under de senare åren visat sig radikalare, i synnerhet i militär- och nykterhetsfrågorna, än inom de danska och svenska socialdemokratiska partierna. -- Sverige. Se

Sveriges socialdemokratiska arbetarparti

. Litt.: Se de bibliografier, som anförts under

Socialism

. Utom den speciallitteratur, som finnes anförd i artiklar, till hvilka framställningen här anknutit eller hänvisat, må nämnas Hj. Branting, "Socialdemokratiens århundrade I--II" (1906). Se dessutom A. Danielsson, "Socialdemokratin. Dess uppkomst och utveckling" (1894; i "Verdandis småskrifter", 52, 2:a uppl., redigerad af Branting, 1909), H. Koht, "Sosialdemokratie" (1915; norskt landsmål), Mehring, "Geschichte der deutschen sozialdemokratie" (1897-98), A. Bebel, "Aus meinem leben" (1910--11; i svensk öfv.: "Ur min levnad", 1912), G. Weill, "Histoire du mouvement social en France 1852--1910" (2:a uppl. 1910), Rappoport, "Jean Jaurès" (1913; äfven i svensk öfv.), Webb, "Socialism in England" (1901), Beer, "Geschichte des sozialismus in England" (1913), Hillquit, "History of socialism in The united states" (1910) och "Archiv für die geschichte des sozialismus und der arbeiterbewegung" (I ff.; 1910). Hj. B-g. (E. F. K. S-n.) Socialdemokratiska pressföreningen