Arminius (af tyskarna med orätt kallad

Hermann

), västra Germaniens befriare från romareväldet, föddes trol. år 18 f. Kr. Fadern, Sigimer, var en af höfdingarna öfver cheruskerna, en germansk stam norr om nordvästra Harz. Efter att länge ha tjänat i den romerska hären, hvarunder han erhöll romersk medborgarrätt och riddarvärdighet, återvände A. omkr. år 7 e. Kr. till fosterbygden. I Germanien, som vid denna tid kunde anses som romersk provins ända fram mot Elbe, började ståthållaren Varus omkr. år 9 e. Kr. införa romersk rättskipning och förvaltning, en åtgärd, som väckte förbittring bland de frihetsälskande och vid själfstyrelse vane germanerna. Ledningen af upproret öfvertog A., som lockade den mot honom vänskapligt sinnade, men oförsiktige och intet ondt anande Varus att med hela sin betydande här fördjupa sig i den eländiga Teutoburgerskogen (läge omtvistadt), där Varus efter tre dagars förtviflad kamp dukade under (år 9 e. Kr.), hvarefter Roms nyvunna eröfringar åter gingo förlorade. A. hade som maka bortfört cheruskerhöfdingen Segestes' dotter Thusnelda, som fadern dock snart återtog. A. belägrade då sin svärfar. Denne tillkallade Germanicus (en son till Augustus' styfson Drusus), som sökte återställa Roms välde öfver Germanien och befriade Segestes (15 e. Kr.). Thusnelda råkade så i romersk fångenskap. Lågande af hämndbegär, uppfordrade A. sina landsmän till kamp. Striden med Germanicus blef oafgjord, men underbefälhafvaren Cæcinas här undgick med yttersta nöd att dela Varus' öde. En ny strid på Idistaviso-fältet nära Weser 17 e. Kr. slutade med germanernas nederlag. Frihetshjälten, som räddat sig undan på en eldig springare, vågade snart ett nytt angrepp, som dock efter en hårdnackad strid tillbakaslogs. Att romarnas sista försök att kufva landet mellan Rhen och Elbe misslyckades, var sålunda väsentligen A:s verk. Detta var ock af djupgående betydelse, ty om germanerna nu kommit under Roms välde, hade de sannolikt efter några hundra år ej egt den friska kraft, som behöfdes för att pånyttföda världen. Kort tid efteråt (trol. år 19) blef A., som misstänktes för planer på konungavärdighet, dödad på tillskyndan af sina egne anförvanter. Med honom slutade cheruskernas krigslycka, och inre split försvagade efterhand denna en gång så mäktiga stam. Enligt Tacitus, som själf egnar stor beundran åt A., blef dennes minne firadt i germanernas folksånger. I långt senare tider återuppväcktes det af Klopstock, hvilken i tre tragedier framställde den unge cheruskern såsom Tysklands nationalheros och kallade honom Hermann, hvilket han af missuppfattning ansåg vara dennes äkta tyska namn. Ett förslag att i Teutoburgerskogen (vid Grotenburg nära Detmold) uppresa ett nationalminne åt A. väcktes på 1830-talet af bildhuggaren J. E. von Bandel, som själf 1838 började arbetet och efter många uppoffringar fullbordade det 1875, då det invigdes. Detta s. k. "Hermannsdenkmal" består af en 27 m. hög staty af drifven koppar, stående på en 30 m. hög underbyggnad i form af ett rundtempel med kupoltak. Bland arbeten på den diktande eller den bildande konstens område, hvilka sysselsätta sig med den arminiska släktens öden, äro för öfrigt mest bekanta: Pilotys tafla "Germanicus' triumf", Kaulbachs målning "Die Hermanns-schlacht", Schwanthalers liknämnda plastiska grupp å Walhallas gafvel, H. v. Kleists liknämnda skådespel och Münch-Bellinghausens skådespel "Fäktaren från Ravenna". På historiska arbeten om A. är den tyska litteraturen mycket rik. Nämnas må: F. Wolf, "Die that des A." (1891), O. Kemmer, "Arminius" (1893), F. W. Fischer, "Armin und die römer" (s. å.), och Edm. Meyer, "Untersuchungen über die schlacht im Teutoburgerwalde" (s. å.). H. Sgn. Tryckt den 14/3 04 2 b. 2 Arminius,