onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Acca Larentina (

Larentia

), hjältinnan i åtskilliga romerska sagor. Framställes än som gemål åt den rike Tarutius. efter hvars död hon som hans arfving testamenterade alla hans forna egendomar till det romerska folket, än som maka åt herden Faustulus och amma åt Remus och Romulus, hvilken sistnämnde hon enligt en annan uppgift adopterade efter en af sina 12 söners död. Prästsamfundet de tolf

arvalbröderna

(se d. o.) härledes enligt denna version från henne. Vid hennes graf i Velabrum hembars henne årligen 23 dec. ett dödsoffer vid den åt gudinnan Larenta firade festen Larentalia. (H. SGN.) Accaparement
Gähler [gä-],

Peter Elias von

, dansk general, f. 1718, d. 1783 i Itzehoe, blef redan 1734 officer och tjänade 1744--48 för sin utbildning i franska hären. Han erhöll snabb befordran hemma och blef 1758 generalmajor i kavalleriet, var 1763--66 chef för ett af departementen i krigsdirektoriatet under Saint-Germain och dennes viktigaste medarbetare, blef 1767 medlem af generalitetskollegiet, i juli 1770 preses för detsamma och efter Bernstorffs fall s. å. en kort tid medlem af geheimekonseljen. Han tog i början verksamt del i Struensees reformer, men höll senare igen. Likväl blef han fängslad 17 jan. 1772 jämte Struensee och, fastän ingenting kunde läggas honom till last, afsatt och förvisad från hufvudstaden. -- Hans hustru,

Christine Sofie G

., född

Ahlefeld

, f. 1747, gift 1764, var en af de mest firade damerna vid drottning Karolina Matildas hof såväl för sin skönhet som för sin sprudlande liflighet och undgick därför ej heller beskyllning för lättfärdighet. Hon blef 1772 fängslad tillsammans med sin make, men sedermera lösgifven såsom alldeles oskyldig. 1792 äktade hon en tysk general von der Goltz, men dog under själfva bröllopsnatten. E. Ebg. Gäjsa
Filotas (grek. &dcoTag, lat. Philotas), två macedoniska krigare. 1.

F.

, son af Parmenion, ungdomsvän till Alexander den store, deltog med utmärkelse i hans tidigare fälttåg, men ådrog sig snart konungens vrede genom att öppet lägga i dagen sitt ogillande af dennes öfvermod. Med anledning af en sammansvärjning, om hvilken F. haft kännedom utan att yppa den, ställdes han inför krigsrätt och dömdes till döden (330 f. Kr.). - 2.

F.

, en annan af Alexander den stores fältherrar, nämnes såsom befälhafvare öfver besättningen i Kadmeia (335 f. Kr.), deltog sedermera med utmärkelse i det persiska fälttåget och erhöll efter Alexanders död ståthållarskapet i Cilicien. A. M. A, Filotion
Archeus (trol. af grek. arche, regering), ett ord, som egentligen hörde till alkemisternas förtäckta talesätt, men som införlifvats med medicinens historia i synnerhet genom den holländske läkaren van Helmont (d. 1644), enligt hvilken det i hvarje ting finnes en "spiritus", som utstrålat från själfva lifvets och ljusets källa, från Gud, samt icke allenast formar, utan äfven underhåller det materiella omhöljet, kroppen. Denna spiritus, som han kallade archeus, är verksam öfverallt i kroppen, men har sitt egentliga säte i kroppens midt, innanför hjärtgropen, därför att en stöt på det stället medför plötslig död. Det är ock af denne archeus såväl hälsa som sjukdom beror. Samme lifsande, samme archeus, som under hälsan styr och härskar, härskar ock under sjukdomen, men hans styrelsesätt har då tagit en förvänd, en abnorm, riktning. BG.* Archi-
Holckenhavn, baroni i östra delen af Fyn, Svendborg amt, stiftadt 1672 f

Eiler Holck

(se

Holck

2). Hufvudgården H., 2 km. s. om Nyborg, hette ursprungligen Kogsbölle och tillhörde redan på drottning Margaretas tid släkten Ulfeld. Den ombyggdes i slutet af 16:e årh. och fick namnet Ulfeldsholm, men såldes 1616 till Ellen Marsvin, som uppförde två nya flyglar och fyra torn samt kallade gården Ellensborg. Efter hennes död (1649) gick den i arf till dottern Kirsten Munk, Kristian IV:s förskjutna maka, och 1658 till dotterdottern Leonora Kristina Ulfeld, men indrogs till kronan 1663 och såldes 1671 till Eiler Holck, som gaf den dess nuv. namn. Till H. höra 364 har åkerjord och 314 har skog samt ett kapital på 1,230,000 kr. E. Ebg. Holcus
Bennett [be'nit],

Enoch Arnold

, engelsk författare, f. 27 maj 1867 i Shelton, nära Hanley, egnade sig först åt advokatyrket, men öfvergick 1893 till tidningsmannaverksamhet. 1893-99 var han biträdande redaktör, 1896-1900 ensam ut- gifvare af en londonsk veckotidning, "Woman", hvarefter han uteslutande egnat sig åt skönlitterärt författarskap. A man from the north (1898), The grand Babylon hotel (1902; "Grand hotell Baby- lon", 1903, 1913, 1917), Anna of the five towns (1902), som grundlade hans rykte som skildrare af lifvet i "the potteries", lergodsdistriktet, How to become an author (1903), The gates of wrath (s. å.; "Vredens portar", 1917), Leonora (1903; sv. öfv. 1919), A great man (1904), Teresa of Watling street (s. å.; "Mannen med silvermynten", 1915), Loot of cities (1904), Sacred and profane love (s. å.), Tales of the five towns (s. å.), Hugo (1905), Whom God hath joined (s. å.), The city of pleasure (1906), The grim smile of the five towns (1907), The reasonable life (s. å.), The ghost (s. å.; "Gengångaren", 1914; "Spöket", 1919), Buried alive (1908; "Levande begraven", 1918). som dramatiserats under titeln The great adventure (1913), en originell, ironisk bok, The human ma- chine (1908), The old wives' tale (s. å.; "En kvinnas historia", 1920), The glimpse (1909), Clayhanger (1910; "Edwin Clayhangers ung- dom", 1921), Helen with the high hand (s. å.j. The card (1911; "En tusan till karl", 1919), The feast of St. Friend (1911), Hilda Lessways (s.å.; sv. öfv. 12922), The plain man and his) wife (1913), The regent (s. å., forts, af "The card"), The price of love (1914), The Hon's share (1916), These twain (s. å.), The pretty lady (1918; "Kurtisanen", 1919), The roll call (1919), From the log of the Velsa (1920) och Mr. Prohack (1922) visa honom som en alsterrik författare med säkert grepp i den stora publikens smak, vare sig han skrifver förströelseböcker eller populär "lefnadsvisdom" i form af råd till allmänheten i fråga om litterär smak o. d. B. har skrifvit en hel del förströelseromaner af den vanliga sorten, men af ven arbeten af litterärt värde, skildrande medelklass och hvardagslif med fyndighet, humor och mycken iakttagelseförmåga; en något omständ- lig utförlighet i beskrifningarna och det välbehag, livarmed författaren skildrar sina figurer, beslöja merendels den satiriska syn på genomsnittsengels- mannen, som röjs i t. ex. "Buried alive". Those united states (1912), krigskorrespondenserna Över there (1915), Books and persons (1917) m. m. in- tyga hans journalistiska förmåga. Äfven B:s dra- matiska arbeten, t. ex. What the public wants (1909), Cupid and common sense (s. å.), The honey- moon (1911), Milestones (1912, skrifvem i sam- arbete med E. Knoblauch; "Milstolpar", uppf. i Stockholm, s. å.), The title (1918; "Titeln", uppf. i Stockholm 1919), Judith (1919) och The love match (1922), ha haft framgång. Under Världskriget var han en af ledarna för den officiella propagandan. R--n B. *Bennetter
Houzeau [oṡå̄],

Jean Charles

, belgisk astronom, f. 7 okt. 1820 i Mons, d. 12 juli 1888 i Bruxelles, var 1846—48 biträdande astronom vid observatoriet i Bruxelles, lämnade af politiska skäl denna plats, vistades sedermera bl. a. i Nord-Amerika och på Jamaica och utsågs efter Quételets död (1874) till direktör vid observatoriet i Bruxelles. H. utöfvade en ganska omfattande litterär verksamhet, icke endast inom astronomien, utan äfven inom närbesläktade vetenskaper, företrädesvis meteorologien och den fysiska geografien. Särskildt sökte han väcka intresse för och underlätta astronomiens studium. Så lämnade han t. ex. i Vademecum de l'astronome (1882) jämte en konturteckning af astronomien och dess historia en mängd värdefulla bibliografiska hänvisningar. Ett arbete af monumental betydelse för studiet af astronomien är den af honom (i förening med A. Lancaster) utgifna Bibliographie générale de l'astronomie (2 dlr, 1882—89). Därjämte utgaf han Physique du globe et météorologie (1851), Règles de climatologie (1852), Études sur les facultés mentales des animaux comparées à celles de l'homme (1872), L'étude de la nature ses charmes et ses dangers (1876), Le ciel mis à la portée de tout le monde (1873, 3:e uppl. 1882), Résumé de quelques observations astronomiques et météorologiques faites dans la zone surtempérée et entré les tropiques (1875) m. fl. — H. deltog i den expedition, som utsändes till Texas för att observera Venuspassagen 6 dec. 1882. (B—d.) En hova. Hova,
Hay [he͡i'],

John

, nordamerikansk statsman, författare, f. 8 okt. 1838 i Salem, Indiana, d. 1 juli 1905 i Washington, blef 1861 praktiserande advokat i Springfield, Illinois, och stod under Lincolns hela presidenttid (1861—65) vid dennes sida som hans privatsekreterare och förtrogne vän. Som Lincolns adjutant under en del af kriget erhöll H. äfven öfverstes grad. H. öfvergick sedan till den diplomatiska banan och var 1865—70 amerikansk legationssekreterare efter hvartannat i Paris, Madrid och Wien. Han verkade 1871—75 som politisk ledareförfattare i "New York tribune" och tjänstgjorde 1879—81 under Hayes' presidentskap som understatssekreterare för utrikesärenden. Mc Kinley sände honom 1897 som ambassadör till London, där han blef mycket populär och kraftigt bidrog att främja den engelsk-amerikanska vänskapen. 1898 kallades H. af Mc Kinley till Förenta staternas utrikesminister (statssekreterare) och bibehöll äfven under Roosevelt denna post till sin död. Han ledde som sådan fredsunderhandlingarna med Spanien 1898, afslöt med England det betydelsefulla

Hay-Pauncefote-fördraget

, som i sin slutliga form undertecknades 18 nov. 1901 och godkändes af amerikanska senaten 16 dec. s. å. (Jfr

Clayton-Bulwer-fördraget

.) Därigenom möjliggjordes Panamakanalens byggande och trafikerande under Förenta staternas uteslutande uppsikt. H. förfäktade efter boxarupproret 1900 jämte lord Salisbury med kraft och framgång den grundsats om alla utländska nationers ekonomiska likaberättigande i Kina, hvilken blifvit känd som "den öppna dörrens politik". Han lyckades (jan. 1903) med England afsluta en öfverenskommelse om Alaskagränsens bestämmande genom skiljedom (som blef för Förenta staterna gynnsam). Med Colombia afslöt H. i jan. 1903 det s. k.

Hay-Herran-fördraget

om förvärfvande för Förenta staternas räkning af en för Panamakanalens anläggning och öfvervakande nödig landremsa, och då Colombias senat i sept. s. å. vägrade ratificera fördraget samt departementet Panama med anledning däraf proklamerade sig som oberoende republik, erkände H. omedelbart (6 nov.) den nya fristaten och träffade i stället med dess minister i Washington, Bunau-Varilla, den för kanalanläggningen nödiga uppgörelsen (18 nov. s. å.; jfr

Colombia

, sp. 560, och

Panama

, historia). — H. utgaf 1871 några minnen från Spanien, Castilian days, och en mycket populär diktsamling, Pike county ballads, hvars skildringar af lifvet i västern blifvit klassiska, 1890 en diktsamling Poems och s. å. den hittills bästa och grundligaste Lincolnbiografien, Abraham Lincoln, a history (10 bd, i samarbete med öfverste Nicolay). H. var en ädel och finbildad man samt kan räknas till Förenta staternas skickligaste och vidsyntaste diplomater. V. S—g. Hayange
Chelard [ʃəlar],

André Hippolyte Jean Baptiste

, fransk kompositör, f. 1789, blef 1816 violinist vid stora operan i Paris och 1828 hofkapellmästare i München, dirigerade 1832--33 tyska operan i London, blef 1836 direktör för hofkapellet i Weimar och pensionerades 1852. Död 1861. Han skref för Neapel operan La casa a vendere (1815), för Paris Macbeth (1827), för München Die Hermannsschlacht (1835) och dessutom flera andra operor samt kantater och sånger. Mindre originell än skicklig och erfaren, i stilen röjande en blandning af tyska och franska element, vann C. på sin tid väl ett ganska stort, men ej ett varaktigt erkännande. A. L. Chelčický
Allingham [äling#m], 1.

William A.

, engelsk skald, irländare, f. 1824, slöt sig i sina första Poems (1850) till Tennyson, men utvecklade mera själfständighet i Day and night songs (1854) och i andra samlingen Poems (1860) samt i Fifty modern poems (1865). I synnerhet äro hans ballader förträffliga; de äro "pulsslag ur det iriska hjärtat, de tala folkets språk och bära landets färg". Träffande typer ur Irlands landtlif innehåller Lawrence Blomfield in Ireland or the new landlord (1864), dikt i 12 sånger. A. blef 1874 redaktör af "Frazers magazine". Död 1889 i London. 2.

Helen A.

, född Paterson, den förres hustru, engelsk målarinna, f. 1848, gift 1875, har målat genrebilder, mest akvareller, samt äfven utfört illustrationer till "The Graphic" och "Cornhill magazine". Allioli,
Cumberland [ka'mbol9nd],

Richard

, engelsk författare, f. 1732, d. 1811, var anställd vid handelsministeriet och sändes 1780 i en hemlig mission till Spanien, hvilken emellertid icke lyckades och hvars omkostnader C. själf nödgades betala. Bland hans många arbeten intaga lustspelen The brothers (1769) och The westindian (1771; "Indianen", 1816) främsta rummet. Dramen The jew (1794; "Juden", 1801) väckte stort bifall i England och blef äfven i Sverige - hufvudsakligen genom Lars Hjortsbergs utmärkta spel - en kassapjäs. Se vidare hans Memoirs (1806;. Cumberlandbergen
Ord, som saknas under Qv, torde sökas under Kv. R är den adertonde bokstafven i det vanliga europeisk-latinska alfabetet. Dess äldsta kända, semitisk-moabitiska, form är ᛩ (äfven en rundad form finnes). Samma form, vänd åt höger, återfinnes på grekisk botten, där växlande med P jämte R och några andra mindre vanliga former; i handskrifterna är P enväldigt. Redan hos alexandrinerna går hufvudstrecket under linjen. Tillkommer, för bekvämlighets skull, rundning, så är minuskeln, som i tryck nu återges med p, färdig, långt före den egentliga minuskelskriftens uppkomst. Den ingår som normalform i det slaviska (cyrilliska) och det koptiska alfabetet; den moderna slaviska skriften har P p. I de grekiska kolonierna uti Italien begagnades både P och R
Cellamare [tjel-],

Antonio Giudice

, hertig af Giovenazzo, furste af C., spansk diplomat och konspiratör, f. 1657 i Neapel, uppfostrades vid Karl II:s hof och inträdde tidigt i spansk krigstjänst. Under spanska arfföljdskriget (1701-14) kämpade han i Italien på Filip V:s sida och blef fången 1707 vid Gaëtas belägring. Sedan han 1712 återfått friheten, skickade Filip honom 1715 som utomordentligt sändebud till Frankrike, där han, eggad af kardinal Alberoni, anstiftade en sammansvärjning i syfte att störta hertigen-regenten, Filip af Orléans, och i stället sätta Filip V i spetsen för regeringen. Men kardinal Dubois kom anläggningen på spåren, och C. häktades 1718. Han fördes öfver gränsen, blef väl mottagen i Madrid och utnämndes till generalkapten i Gamla Kastilien. Död 1733. Cellarius
Antilochos (grek. Antilochos lat. Antilochus), grek. sag., son af Nestor, var en af den sköna Helenas friare och räknades bland de fagraste och tappraste af de grekiske hjältar, som deltogo i härtåget mot Troja. Näst Patroklos var han Akilles' förtrognaste vän. Under det A. räddade sin faders lif, föll han för den etiopiske konungen Memnon, på hvilken Akilles sedan hämnades. A. hedrades tillika med Akilles och Patroklos i flera århundraden af Ilions invånare med dödsoffer. V. K. Antiloper,
Muraren (fr. Le maçon), komisk opera med musik af Auber (se denne) till librett af Scribe och G. Delavigne, uppf. i Stockholm f. g. 1834. *Murat. Familjens nuv. hufvudman, prins Joachim M., har 5 söner, af hvilka den äldste, prins

Joachim M

., furste af Ponte Corvo, f. 6 aug. 1885, är led. af franska deputeradekammaren. *Murbeck,

Peter

. — A. Rydbergs uppsats (sp. 1383) är ej införd i "Kyrkohist. årsskr.", utan är en akad. afh., tr. i Lund 1904. *Murbeck,

Svante S

., afgick från professuren 1924. Han har undersökt blommans morfologi och erhöll 1916 af akad. konsistoriet i Uppsala Björkénska priset för Papaveracé-blomman (1912) samt 1920 af Fysiogr. sällsk. i Lund dess minnesmedalj i guld för arbetena Ueber die baumechanik bei änderungen im zahlenverhältnis der blüte (1914) och Über staminale pseudapetalie und deren bedeutung für die frage nach der herkunft der blütenkrone (1918). I 2 arbeten (1919—20) har han behandlat ökenväxternas biologi, och efter en resa i Marokko 1921 utgaf han Contributions à la connaissance de la flore du Maroc (2 dlr). C. Lmn. *Murbecks inrättning för fattiga flickor bär sedan 1920 namnet

Murbeckska stiftelsen

. Dess ändamål är enligt de s. å. antagna stadgarna "dels att sörja för fattiga flickors uppfostran i gudsfruktan och rena seder samt för att de förvärfva praktiska kunskaper, dels att åt äldre torftiga kvinnor lämna varaktigt understöd". "För att flicka skall kunna bli stiftelsens fosterbarn erfordras, att hon är född i lagligt äktenskap samt tillhör Stockholms kommun. Flickan uppfostras antingen i barnhem, i sitt eget eller i annat enskildt hem". Verksamheten vid Fittja-Ängbys barnhem är sedan 1920 nedlagd. "För att äldre kvinna skall kunna erhålla understöd af stiftelsen erfordras, att hon skall tillhöra Stockholms kommun samt antingen hafva fyllt 60 år och vara oförmögen att med arbete sig helt försörja eller ock lider af svår sjuklighet, under förhållanden, som göra det olämpligt att söka hjälp från fattigvården". Antalet understödstagare uppgick 1924 till 45, understödens sammanlagda belopp utgjorde 11,900 kr. Stiftelsens tillgångar belöpte sig vid 1923 års slut till 394,391 kr. Murbeckska stiftelsen.
Frostskada, med. Genom inverkan af köld, antingen en höggradig sådan eller en lindrigare, som under längre tid utöfvar inflytande, kan en mängd (äfven lokala) sjukliga förändringar uppkomma. Kölden åstadkommer nämligen på en gång ett hämmande af blodcirkulationen och en nedsättning af nervverksamheten i de träffade delarna. Däraf härröra de första, väl kända, symtomen: affärgning och känslolöshet. Genom lämplig behandling (icke hastig uppvärmning, utan långsamt upptinande under frottering) öfvervinnas lätt mindre frostskador. Vid betydligare sådana uppstå blåsor å huden, inflammation i densamma, slutligen också brand (gangren). I de svåraste fallen kunna hela delar af extremiteterna, oftast tår och fötter, blifva ohjälpligt förstörda. Behandlingen i dessa svåra fall består i att om möjligt återkalla lifvet i de förkylda delarna och att, om gangren inträffat, befordra det dödas afskiljande. Efter lindrigare förfrysningar kvarstår ej sällan ett egendomligt slag af tumörer, hvarå huden är ytterst ömtålig och lätt inflammeras, ja, till och med blir sårig. Äfven utan uppkomst af sådana knölar kan ett ställe å huden, såsom å händerna, länge förblifva ömtåligt och rodna vid kall temperatur. Behandlingen består i användandet af retande medel och gnidningar, tyvärr ofta med ganska torftigt resultat. Rsr.* Frostsprickor
Björnstorp, gods i Göddelöfs socken af Torna härad, Malmöhus län. Den ståtliga manbyggnaden är belägen på sluttningen af Romeleklint. Med underlydande i Veberöds och Bonderups socknar omfattar egendomen 25 41/48 mtl, taxerade till 1,189,500 kr. (1903). Äldste kände egaren till B. var Mikael Pederson Göding, som 1568 fick förläningsbref på "kronans torp Björnstrup" och för sitt välförhållande i kriget mot Sverige, där han utmärkt sig som djärf partigängare, 1571 upphöjdes i adligt stånd. I senare hälften af 1600-talet tillhörde B., liksom Svenstorp, fru Mätta Krabbe, genom hvars dotter gårdarna kommo till danska etatsrådet Johan Monrad, hvilken nämnes som egare år 1700. Men snart satte sig grefvinnan Kristina Piper, som egde stora fordringar i monradska boet, i besittning af B. och fick 1725 behålla det för intecknad skuld. Hon började omskapa B. till en verklig herrgård och uppförde hufvudbyggnaden. Hennes dotter Hedvig Maria Sture sålde B. 1754 till frih. Fr. G. Gyllenkrook på Svenstorp, hvilken genom gifte med en dotterdotter till grefvinnan Piper äfven erhållit Hesselbyholms fideikommiss i Södermanland. 1779 öfverflyttades dess fideikommissnatur på B., som från den tiden i likhet med Svenstorp varit i gyllenkrookska ättens ego. Efter frih. Fr. G. Gyllenkrooks död tillföll B., enligt högsta domstolens utslag 1895, hans kusins son frih. Axel Ture Gustaf Gyllenkrook (i st. f. hans dotter Eva Kristina, gift med kommendören frih. Edv. Barnekow), hvaremot Svenstorp tillföll den sistnämndes farbroder, frih. Ture Gyllenkrook. Efter den sistnämndes död öfvergick äfven Svenstorp som fideikommiss till den föregående. Björnström.
Arnulf, tysk kejsare, oäkta son till den östfrankiske konungen Karlmann, f. omkr. 850, d. 899, ärfde vid faderns död (880) hertigdömet Kärnthen och blef efter sin farbroders, Karl den tjockes, afsättning (887) vald till östfrankisk konung, hvarefter han tog Regensburg till sin residensstad. Sedan Karl 888 aflidit, blef A. närmaste arfvinge till det karolingiska riket. I Tyskland härskade han med kraft och lyckades få sitt öfverherrskap erkändt af Frankrikes och de två burgundiska rikenas konungar. Han besegrade de fruktade nordmännen vid Louvain (891), men förde resultatlösa krig mot Svatopluk, furste öfver det mähriska riket, företog två krigståg till Italien, tog Rom med storm och kröntes af påfven 896 till romersk kejsare. A. dog i Regensburg och efterföljdes af sin ende äkta son, Ludvig Barnet. (L. M. B.) Arnulfinger.
Björneborg, grefskap, som 26 mars 1651 gafs åt fältmarskalken Gustaf Karlsson Horn. Det omfattade Björneborgs stad och kungsgård, Koivisto ladugård samt 127 hemman, om 90 1/6 mtl, i Ulfsby, 191 hemman, om 113 1/3 mtl, i Hvittis', samt 39 hemman, om 27 5/6 mtl, i Kumo socknar i Nedre Satakunda härad, Finland. Utom sedvanliga räntor (lagmans- och häradshöfdingeräntorna samt tionden dock blott från Hvittis och Ulfsby) egde grefven uppbära inkomsterna från kronans lax-, sill- och sikfisken i Ulfsby och Kumo. Inkomsterna, boskaps- och skjutsfärdspenningarna inräknade, stego till omkr. 8,600 dal. smt. Efter Horns död (1657) utan manliga arfvingar lämnade Karl Gustaf 13 april 1659 grefskapet åt änkan att besittas under hennes änkestånd, och äfven dess fjärdepartsränta fick hon 1661 och 1672 tillpanta sig. Icke heller efter hennes död (1679) återföll grefskapet till kronan, ty mågen Nils Bielke hade 28 juli 1677 och 10 juni 1678 erhållit hvad som återstod, sedan fjärdeparten klarerats, dels såsom Norrköpings besluts gods, dels under förpantningsvillkor. Donationsdelen indrogs 1681, men ej pantegodsen (enl. k. br. 4 juni 1681). S. C. Björneborg,
Campi,

Antonia

, född

Miklasiewicz

, polsk sångerska, f. 1773 i Lublin, d. 1822 i München, utnämndes knappast femtonårig till k. polsk kammarsångerska och utmärkte sig från 1791 på operascenen i Prag, Wien samt tyska storstäder, särskildt i Mozarts operor, hvarjämte hon sjöng Rossini med ovanlig glans. Hennes röst omfattade icke mindre än tre oktaver, g-f3. I sitt äktenskap hade hon sjutton barn, däribland fyra par tvillingar och en trillinggrupp. Campiglia marittima