onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Ginseng [***], namn på vissa rötter, som användas som läkemedel i Öst-Asien och i Nord-Amerika. Från Panax Ginseng C. A. Mey. (jfr

Araliaceæ

) i Tatariet, norra Kina och Japan härstammar

ginseng

l.

äkta kraftrot

, kinesernas allra förnämsta drog, ett universalmedel mot alla sjukdomar och ett lifförlängningsmedel, äfven kallad "odödlighetsmedel", "plantornas drottning" o. d. Den märkliga drogen är snarlik persiljerot samt har aromatisk lukt och smak. Den uppgräfves nattetid och torkas med största omsorg. Den drog, som hämtas från vildt växande exemplar, anses finast och är mycket dyr; den användes blott af förnäma kineser, men går ej i handeln. Mindre ansedda äro odlad samt koreansk och japansk ginseng.

Amerikansk ginseng

lär mest härstamma från Panax quinquefolius L. i Nord-Amerika, odlad i Kina och Japan. Drogen, äfven kallad

amerikansk kraftrot

l.

redberry

, är upptagen i den amerikanska farmakopén; den har sötbitter, svagt aromatisk smak och innehåller ett kamferartadt ämne (panacin, panaquilon), men, såvidt man vet, icke någon beståndsdel af verklig medicinsk betydelse. Amerikansk ginseng tuggas som magmedel. Flera närstående växters rötter gå i olika trakter under namnet ginseng. C. G. S. Ginst,
Balduin, latinska kejsare i Konstantinopel. 1.

Balduin I

, f. 1171, d. omkr. 1206, grefve af Flandern och Hainaut, blef korsriddare 1200 och deltog i fjärde korståget 1202 jämte Dandolo, som på uppmaning af östromerske prinsen Alexios vände sig till Konstantinopel för att störta en troninkräktare. B. bemäktigade sig staden och blef, då Alexios aflidit, 1204 af korsfararna utropad till kejsare i Konstantinopel. Sålunda upprättades det "latinska kejsardömet". Det östromerska riket delades mellan korsfararnas höfdingar. Grekerna bådo då sina gamle fiender bulgarerna om hjälp, och deras konung Johannes besegrade B. vid Adrianopel 1205 och tog honom till fånga. Om B:s öde sedermera vet man intet. 2.

Balduin II

, den föregåendes systerson, f. i Konstantinopel 1217, d. 1273, var den siste latinske kejsaren och regerade 1228--61. Han stod 1231 --37 under förmynderskap af titulärkonungen af Jerusalem, Johan af Brienne, en af anförarna för det femte korståget. Därunder blef en stor del af riket intagen af Johannes III, kejsaren af Nicæa, som understöddes af bulgarerna. Två gånger belägrades Konstantinopel, men förgäfves, tack vare venezianernas sjöseger öfver den grekiska flottan (1234). Riket var dock utblottadt på folk och penningar, och B:s ansträngningar för dess upprätthållande voro fruktlösa. Mikael Palaiologos, som tillvällat sig makten i Nicæa, eröfrade slutligen Konstantinopel 25 juli 1261 med genovesarnas hjälp, hvilka därför erhöllo ansenliga privilegier. B. flydde då till Italien och var 1270 i färd med att anföra ett nytt korståg mot Konstantinopel, då Ludvig den heliges död beröfvade honom alla förhoppningar, hvarefter han vistades i Italien till sin död. Om litteratur se

Östromerska riket

. E. A--t. Baldung,
Almoravider (sp. almoravides, af arab. al-murabitin, marabuter, jfr

Marbut

), arabisk sekt och dynasti i nordvästra Afrika och Spanien. Sekten stiftades (omkr. 1040) af Abdallah ibn-Jasin (d. 1058), som med svärdet utbredde islam i dess ytligaste och mest fanatiska form bland berberstammarna mellan Algeriet och Senegal. Hans verk fortsattes af hans härförare Abu-bekr (d. 1087) och dennes kusin Jusuf ibn-Tasjfin ("emir" 1061-1106), hvilken grundlade staden Marokko (1062); men den egentliga ledaren var den sköna och kraftiga Zeinab, Abu-bekrs och sedan Jusufs hustru, hvilken betydligt utvidgade sektens makt. Kallad till hjälp af den abbadidiske kalifen El-mutamid i Sevilla mot Alfons VI af Kastilien, öfvergick Jusuf till Spanien och slog denne (1086) i den blodiga striden vid Zallaca (nära Badajoz). Ehuru han högtidligt lofvat att låta de många muhammedanske "kaliferna" och "emirerna" i Spanien behålla sina besittningar och för egen del fordrat blott kuststräckan Algeciras, vände han sig vid en ny anmodan om hjälp (1090) i främsta rummet mot dessa sina trosförvanter samt eröfrade efter hand Granada, Malaga, Cordoba och Sevilla (1091), Badajoz (1094) och slutligen äfven Zaragoza (1110), hvarmed hela det muhammedanska Spanien fallit i almoravidernas händer. Det var under dessa strider som almoraviderna tillfogade Spaniens nationalhjälte, den samvetslöse äfventyraren Cid, det kännbara nederlag, som vållade hans död. Men redan under Jusufs söner Ali (d. 1143) och Tasjfin (d. 1145) började det almoravidiska väldet sönderfalla, Alfons I af Aragonien eröfrade Zaragoza (1118), i Afrika slöt sig den ena provinsen efter den andra till den nya sekten almohaderna, och vid underrättelsen härom reste sig flerstädes morerna i Spanien mot almoravidernas förtryck. Snart öfvergingo den almohadiske kalifen Abd-el-mumins trupper Gibraltars sund och intogo Jerez och Cadiz (1145) samt,Sevilla (1147). Samtidigt eröfrade Alfons VII af Kastilien provinsen Almeria, hvilken han dock sedan måste uppgifva till Abd-el-mumin (1154), och s. å. föll almoravidernas sista fäste, Granada, i almohadernas våld. Se litteraturhänvisningen i art.

Almohader

samt Dozy, "Histoire des musulmans d'Espagne" (4 bd 1861, 2:a uppl. 1881). H. A. Almosa.
Nauportus (nu

Oberlaibach

), i forntiden handelsstad i tauriskernas land (i Öfre Pannonien). Sedan Amona (nu

Laibach

) blifvit anlagdt strax bredvid, förlorade N. sin betydelse och förstördes under det uppror, som de pannoniska legionerna gjorde efter Augustus' död. Nauru
Rökstenen, Sveriges märkligaste runmonument, är en 3,90 m. hög och 1,45 m. bred runsten, numera befintlig å Röks kyrkogård (Lysings härad, Östergötland), dit den år 1862 flyttades från Röks kyrkas tornmur, i hvilken den länge suttit inmurad. Rökstenen inrymmer den längsta runinskrift, som öfver hufvud är känd från något jordfast minnesmärke, vare sig i Sverige eller annanstädes. Den innehåller nämligen runskrift på bägge bredsidorna, de tvänne smalsidorna och på toppytan. De flesta runorna höra till den kortare (yngre) runraden, men äfven äldre runor förekomma der. Toppytan innehåller en lönskrift, till största delen i s. k. qvistrunor (runmynder af ett qvist- eller grenlikt utseende), hvilken länge förblifvit olöst. Nyligen har emellertid ett lyckligt förslag till tolkning äfven af denna lönskrift framstälts af F. Läffler. Enligt hans lösning framgår af inskriften, att »Bjarne, den i heliga ting kunnige» varit runristaren. Runskriften, som är särdeles tydlig och väl bevarad, upplyser, att stenen rests till minne af den i förtid döde Våmod af dennes fader, Varin. De äfventyr och stordåd, som på stenen förtäljas, framställas der såsom ett folkminne, i hvilket en östgötisk krigare Vilin, troligen en ätteman till den döde, spelat hufvudrollen. Inskriften har sin största märkvärdighet derigenom att den bl. a. innehåller den äldsta svenska dikt om forntida kämpalif. Denna dikt är affattad på s. k. kviðuháttr (eller starkaðarlag), samma versform, som återfinnes i Völuspá m. fl. eddasånger äfvensom i »Rings drapa» i Tegnérs »Frithiofs saga». Den har i öfversättning följande lydelse: »Fordom drotten, vikingars dristige höfding, rådde för Reidhafvets strand. Rustad på gångarn sitter nu gifmild kung; öfver skuldran skölden är hängd.» Inskriftens ålder sättes af Bugge till midten eller slutet af 900-talet. -- Om Rökstenen och dess märkliga inskrift finnes redan en hel literatur. De vigtigaste arbetena i ämnet äro S. Bugge: »Tolkning af runeinskriften på Rökstenen i Östergötland», G. Stephens: »Om Rökstenen» (bägge införda i »Antiqvarisk tidskrift för Sverige», bd 5), F. Läffler: »Om Rökstenen» (i samma tidskrift, bd 6) och G. Rundgren: »Några anmärkningar om Rökstensinskriften» (i »Arkiv for nordisk filologi», bd 2). Bugges afhandling åtföljes af fyra värdefulla afbildningar. R. G. Röksvamp,
Memento, lat. (eg. "kom ihåg!", "besinna!"), minnestecken, minneshjälp, ständig påminnelse. --

Memento mori

, "tänk på att du skall dö!"; en påminnelse om dödligheten. --

Memento te mortalem esse

, "kom ihåg, att du (blott) är en dödlig!", säges den till segergudinna förklädde slafgossen ha hviskat i den triumferande romerske fältherrens öra under hans triumf (se d. o.). Memfis
Morisca (af sp. morisco, morisk), en från araberna (morerna) härstammande dans (jfr

Dans,

sp. 1323), som från Spanien fann väg till flera länder under 1500- och 1600-talen och synes ha kännetecknats af en oslipad uppsluppenhet (med stampningar, hopp och hälsammanslagning o. d.); musiken utgjordes af två 8-taktiga repriser i tre-takt, sällan fyrtakt. -- Hos italienarna blef moresca en folklig flerstämmig dansvisa till dialekttexter, som groteskt hånade negrernas språk. -- I England utvecklade sig moriscan till en folkdans, benämnd morris-dance, som intog en framstående plats vid de landtliga majfesterna och fick form af ett helt litet skådespel, utfördt af flera män, med svärtade ansikten (några) och benen behängda med samstämda klockor, samt en gosse, som var utklädd till flicka (Maid Marian, majdrottningen). Bland personagerna förekommo Robin Hood (se d. o.), munken Tuck, esomoftast äfven en drake (vinterns representant) och drakdödaren, som red på en käppnäst. Morrisdansen afskaffades af puritanerna, men bibehöll sig länge i aflägsnare landsdelar. I norra England förekommer ännu en dans med samma namn, men af helt annan beskaffenhet; den dansas af par, och hvarje par passerar växelvis under band, som hållas af de andra parens upplyfta händer. E. F-t. Morisker
Baltzer,

Heinrich Richard

, tysk matematiker, f. 1818 i Meissen, d. 1887 i Giessen, sedan 1869 professor därstädes, var en framstående läroboksförfattare, mest känd genom sitt arbete Theorie und anwendung der determinanten (1857, 5:e uppl. 1881), som länge betraktats som ett på sitt område klassiskt verk. H. v. K. Baluba,
Mosskultur,

Mossodling,

i allmänhet odling af mark, bestående hufvudsakligen af växtlämningar, som kunna vara antingen mindre förmultnade: torf, eller så sönderdelade, att de bilda en formlös mulljord eller mylla (svartmylla, dy). På grund af sin sanka beskaffenhet har sådan mark jämförelsevis sent tagits i odling, och till följd af dessa jordslags fattigdom på mineraliska växtnäringsämnen var odlingen på vanligt sätt icke synnerligen lönande. Genom ytlagrets bränning gjordes därför förr vanligen den i växtlämningarna bundna växtnäringen tillgänglig, d. v. s. askan verkade gödslande, men genom upprepade bränningar uttömdes mossen då alltmer på växtnäring och blef småningom dödbränd. Därtill kom, att dylik jords fattigdom på mineralisk växtnäring och dess vanligen frostländta beskaffenhet gjorde den olämplig till odling af mogen säd, som fordrar jämförelsevis rik tillgång på mineralisk näring. Dessa olägenheter kunde i viss mån afhjälpas genom påförande af sand eller lera, "sandkörning" och "lerslagning", men dessa jordförbättringar voro mycket arbetskräfvande. Sedan man i konstgödselmedel (fosfat och kali) samt kalk fått lätt användbara medel för tillförsel af mineralämnen, har mossars och kärrs odling blifvit mycket förmånligare, och sedan tre årtionden torde den ojämförligt största delen af nyodlingarna ske på moss- och kärrjord. Till odling lämpa sig företrädesvis kärr (lågmossar, myrar), hvilka bestå af mylla eller lätt multnande torf. Genom multningen blir nämligen det organiska jordmaterialets kväfve tillgängligt för växterna, och dylik jord behöfver därför gödslas hufvudsakligen med kalisalt och fosfat samt dessutom kalk, såvida ej jorden redan innehåller tillräckligt af detta ämne, såsom fallet oftast är inom kalkrika trakter. Senare tiders erfarenhet har visat, att fortsatt enbar mineralgödsling medför minskad fruktbarhet, beroende därpå, att gödselsalterna hämma utvecklingen af de jordbakterier, som behöfvas för mullämnenas sönderdelning och kväfvets öfvergång till för växterna tillgänglig form, företrädesvis salpetersyra. Därför bör myrjorden tid efter annan gödslas med kreatursspillning, som gynnar bakterielifvet. Under rationell skötsel höra myrodlingar till de mest rikt gifvande markerna, då växterna på dem aldrig lida af torka eller kväfvebrist, som nedsätter skördarna på den fasta jorden. Den egentliga mossjorden, d. v. s. hvit- eller högmossejord, är mindre lämplig till odling, emedan den multnar mycket långsamt och är särdeles fattig på mineraliska växtnäringsämnen och sen till sin reaktion. Mossens odlingsvärde ökas, då bättre torflager ligga under ett ytlager af hvitmossa, om detta vid odlingen aflägsnas, hvilket sker antingen genom dess afverkning till torfströberedning eller genom bränning. H. J. Dft. Mosskulturföreningen,
Narcissus, frigifven och gunstling åt den romerske kejsaren Claudius (41-54 e. Kr.). I egenskap af dennes sekreterare utöfvade han stort inflytande, som han begagnade till att förfölja motståndare och rikta sig själf. Då Claudius' gemål Messalina hade begått den vanvettiga handlingen att gifta sig med C. Silius, förmådde N. den svage Claudius att uppoffra henne. Sedan råkade han i ovänskap med Claudius' andra gemål, Agrippina, som störtade och slutligen lät döda honom. R. Tdh.* Narcotica
Fléchier [-Jie'],

Valentin Esprit

, fransk andlig talare, f. 1632 i Pernes (grefsk. Avignon), d. 1710 i Montpellier, var en tid lärare i retorik i Narbonne och vann som predikant i Paris (sedan 1660) stort rykte. Han blef 1673 medlem af Franska akad. samt 1685 biskop i Lavaur och 1687 i Nîmes. Han utgaf Mémoires sur les grands jours tenus à Clermont en 1665, Vie de Théodose le grand (1679; ny uppl. 1892), Oraisons funèbres (1681; flera uppl., senast 1878), som bl. a. innehåller mästerliga liktal öfver Bossuet och Turenne, Panégyriques des saints (1690; flera gånger omtryckt) och Histoire du cardinal Ximenès (1693; flera gånger omtryckt), hvarjämte han författade franska och latinska dikter, efter hans död utgifna i Œuvres posthumes (1712). Hans Œuvres complètes utkommo i 10 bd 1782 (ny uppl. 1826). Som liktalare var F. öfverlägsen Bossuet i språkets korrekthet, men underlägsen honom i tankerikedom och förmåga att rycka åhörarna med sig. Flechsig
Fischer,

Franz

, tysk kemist, f. 19 mars 1877 i Freiburg (Baden), studerade i Freiburg, München och Giessen, blef docent i kemi vid tekniska högskolan i Charlottenburg-Berlin, ord. professor där 1911 och direktör för Kaiser Wilhelms institut für kohlenforschung i Mülheim an der Ruhr 1913. Hans tidigare arbeten ligga inom den oorganiska kemiens område, de senare röra kolforskningen, särskildt koldestillation vid låga temperaturer. F. utger sedan 1920 tidskriften "Brennstoffchemie". H. E. Fischer von Waldheim
Julien [ʃyliä̃'],

Noël

(upptog efter en yngre broders död dennes förnamn

Stanislas Aignan

), fransk sinolog, f. 1797 (99?) i Orléans, d. 1873 i Paris, blef 1821 biträdande professor i grekiska och 1832 professor i kinesiska vid Collège de France, till hvars administrator han sedermera utsågs. 1833 vardt J. medlem af Institutet. — Såväl genom öfversättningar från den kinesiska litteraturen som genom egna arbeten vidgade J. väsentligen Västerlandets kännedom om Kinas språk samt andliga och materiella odling. J. öfversatte dels vitterhetsarbeten, såsom dramerna ”Hoei-lan-ki, ou L’histoire du cercle de craie” (1832) och ”Tchao-chi-kou-eul” (Den föräldralöse af huset Tchao; 1834), romanerna ”Blanche et Bleue, ou Les deux couleuvres-fées” (1834), ”Ping-chan-ling-yen, ou Les deux jeunes filles lettrées” (1860) och ”Yu-kiao-li, ou Les deux cousines” (1863) samt poem och noveller, utgifna jämte en samling sagor af indiskt ursprung, ”Les Avadânas” (1859), dels de filosofiska verken ”Meng-Tseu” (1824—26), ”Le livre des récompenses et des peines” af Kang-ing-pien (1835) och ”Le livre de la voie et de la vertu” af Lao-Tseu (1841), dels slutligen två för kännedomen om Indien och buddismen ytterst viktiga skrifter, ”L’histoire de la vie d’Hiouen-Tsang et de ses voyages” (1853—58) och Hiouen-Tsangs ”Mémoires sur les contrées occidentales” (1857). I praktiskt syfte sammanfattade J. bl. a. på offentligt uppdrag en sedermera på flera språk öfversatt afh. om den kinesiska silkesodlingen, Résumé des principaux traités chinois sur la culture des mûriers et l’éducation des vers-à-soie (1837), skref senare om det kinesiska porslinet ett arbete af beståndande värde, Histoire et fabrication de la porcelaine chinoise (1856), och lämnade genom arbetet Industries anciennes et modernes de l’empire chinois (1869) en från kinesiska författare hämtad allmän framställning af Kinas industri. Bland J:s rent språkvetenskapliga publikationer må nämnas Exercices pratiques d’analyse, de syntaxe et de lexicographie chinoises (1842), Méthode pour déchiffrer et transcrire les noms sanscrits qui se rencontrent dans les livres chinois (1861) och Syntaxe nouvelle de la langue chinoise (1869—70). Julienne,
Mistel, Viscum album L., bot., en parasitisk buske, som tillhör fam. Loranthaceæ. Denna egendomliga buske blir vanligen 30--60 cm. hög. Dess gulaktiga, ledade grenar dela sig oupphörligt utspärradt gaffelformigt. Vid lederna sitta de motsatta, aflånga, trubbiga, helbräddade, otydligt 3--5-nerviga, tjocka, läderartade, gulgröna, under vintern kvarsittande bladen. De oskaftade blommorna sitta i gyttringar af 3--5 i grenspetsarna och i grenvinklarna. Hanblommans kalk är 4-delad, med 4 ståndare, som sakna strängar och äro fastvuxna vid kalkflikarna; honblomman har dubbelt hylle af ett föga tydligt foder och 4 gulgröna kronblad. Frukten är ett hvitt bär, med mycket klibbigt och segt fruktkött, som framkallat namnet Viscum (= fågellim). På lindar, äppelträd, ekar och några andra löfträd träffas denna buske växande i trädkronorna, mest på öar i Mälaren, där den är skyddad, samt här och där i mellersta och södra Sverige. Misteln sprides genom fåglar, som förtära och utplantera bären, hvilkas sega slem icke upplöses i fågelmagen. -- Det underliga utseendet och egendomliga växtsättet ha ådragit misteln stor uppmärksamhet sedan uräldsta tider (synnerligen hos kelterna) och gifvit anledning till vidskepelse, besynnerliga bruk och sägner om densamma, särskildt myten om, att Balder dödades med en pil af en misteltein. Ännu i dag plägar man i Wales och i Bretagne vid jul och nyår pryda husen med mistel som ett ondt afvärjande medel. I England, där misteln förekommer tämligen allmänt, hänges den i taket i matsalen under julen; och om en man lyckas föra en dam "under the mistletoe" (under misteln), måste hon ge honom en kyss. Äfven i Tyskland tillskrifver man misteln förmågan att skydda mot vissa slags sjukdomar och plågor. Som trollmedel, "slagruta" och läkemedel användes misteln stundom af vår allmoge. Den var förr officinell som ett mot fallandesjuka verksamt medel. O. T. S. (G. L-m.) Viscum album (Mistel), 1 gren med hanblommor, 2 hanblomställning, 3 hanblomma i längdsnitt, 4 gren med honblommor och mogna bär, 5 honblomställning, 6 honblomma i längdsnitt. Mistelfamiljen,
Sammonicus Serenus. 1. Romersk lärd, som lefde under kejsar Septimius och var känd för sitt kolossala bibliotek, som skall ha innehållit 62,000 böcker. Han var författare till ett verk, som gått förloradt, Rerum reconditarum libri. Caracalla lät döda honom 212 e. Kr. - 2. S., den föregåendes son, författade, ehuru ej läkare, en receptbok med 63 recept på hexameter. De föreskrifna läkemedlen ur växt- och djurrikena dugde ej till mycket, men boken hörde i alla fall till kejsar Alexander Severus' älsklingslektyr. Skriften är utgifven af Baehrens, "Poetæ latini minores" (1879-82), III, 107 ff. Jfr Keese, "Quomodo S. S. a medicina Plinii pendeat" (1896). J-C. Samnad hand
Ahom, en till Tai l. Sjanfolken hörande folkstam, bosatt i Assam i Bramaputra-dalen, dit den inträngt som eröfrare och där den kufvat den ursprungliga befolkningen. Stammen, hvars eget språk nu är utdödt, har antagit de kringboende folkens språk, som är nära besläktadt med den indiska dialekten bangali. Ahr,
Du Maurier, [dymå̄'ri-e͡i]

George Louis Palmella Busson

, engelsk tecknare och författare, f. 1834 i Paris, af fransk härkomst, d. 1896 i London, studerade i London, Paris och Antwerpen, väckte beundran med sina teckningar för träsnitt i "Punch", där han bl. a. satiriskt tecknade karikatyrer ur societetslifvet och prerafaeliternas konstriktning. Af hans romaner, Peter Ibbetson (1890) och Trilby (1894; svensk öfv. 1895), har den senare, en ojämn blandning af idyllisk konstnärsroman, humoresk och sensationsroman, haft en fenomenal framgång, i synnerhet i Amerika, samt äfven dramatiserats. I Sverige rönte "Trilby" hvarken som roman eller drama (1896) någon framgång. Efter D:s död utkom hans sista roman, The Martian. Dumbarton.
Anabaptister (af grek. anabaptizein, döpa på nytt) l.

Vederdöpare

kallades anhängarna af flera under reformationstiden uppkomna revolutionära och fanatiska rörelser, hvilka bl. a. förkastade barndopet såsom ogiltigt och yrkade, att hvarje rätt kyrkomedlem borde döpas om igen. Deras ideal af ett de heliges samfund, inom hvilket kyrka och stat skulle sammansmälta, ledde flerstädes till hårda konflikter med den kyrkliga och borgerliga ordningen. Det revolutionära svärmeriet vann stor utbredning i Tyskland, Österrike, Schweiz och Nederländerna. 1533 slogo sig hela skaror af dessa svärme-andar ned i staden Münster, Westfalen, under anförande af en bagare,

Johann Mathyszoon

från Haarlem, och en skräddare,

Johann

(

Bockhold

) af

Leiden

, hvilka utgåfvo sig för profeter, förjagade stadens öfverhet och proklamerade upprättandet af ett nytt tusenårigt Messiasrike, hvars herravälde skulle omfatta hela världen. Sedan detta münsterska Messiasrike, inom hvilket både gudomlig och mänsklig lag på det skändligaste trampades under fötterna, blifvit tillintetgjordt 1535 och Johann af Leiden, som låtit utropa sig till detta rikes konung, s. å. blifvit dödad, blefvo anabaptisterna utsatta för häftiga förföljelser. En f. d. katolsk präst,

Menno Simonis

, uppträdde då såsom de förtryckte anabaptisternas räddare. Han slöt sig till deras parti, lät själf döpa om sig och förvandlade dem efter hand från fanatiska svärmare till en ordnad sekt med strängt sedliga grundsatser. Han gaf dem äfven ett ordnadt lärobegrepp, som i allt väsentligt öfverensstämde med den reformerta kyrkans bekännelse, skiljande sig därifrån endast genom förkastandet af barndopet och uppfattningen af kyrkan såsom ett samfund af idel heliga. Förändringen sträckte sig äfven till namnet. Anabaptisterna kallade sig nämligen nu efter sin nye ledare

mennoniter

och fingo under detta namn 1626 religionsfrihet i Nederländerna och sedan äfven i Tyskland och England. Med

baptisterna

ega anabaptisterna ingenting annat gemensamt än förkastandet af barndopet. Se Cornelius, "Geschichte des münsterschen aufruhrs" (1855--60). J. H. B. (J. HDR.) Anabas,
Struys [stryi´s],

Alexandre Théodore Honoré

, belgisk målare, f. 1852 i Berchem af en holländsk familj, studerade vid akademien i Antwerpen och därefter i London och Paris. Han väckte betydligt uppseende genom sina tendentiösa målningar De båda offren (museet i Dordrecht) och Roffåglar (två jesuiter vid en dödsbädd hjälpa den medvetslöse döende att underteckna ett testamente, 1874). Målningen väckte stor skandal och blef refuserad vid världsutställningen i Paris 1878. S. var 1878-82 professor vid akademien i Weimar, utförde under denna tid ganska konventionellt hållna fresker i Wartburg (6 bilder ur Luthers lefnad) och historiemålningar, såsom Kristian II i fängelset. Han återvände sedan till sitt hemland, där han slog sig ned i Mecheln, lefde i ensamhet och målade fattiga hem, hvardagslif, interiörer med gamla kvinnor, arbeterskor, sjukbesök, däribland Sjukt barn (1886), Arbete för brödet (1887, museet i Antwerpen), Förtröstan till Gud (1891), Sjukbesök (1893, museet i Bruxelles), Utan hopp (1896, museet i Gent), den mycket berömda Spetsknypplerskor, Döden, Den sista nattvardsgången, Bönen - bilder af starkt och äkta stämningsinnehåll och kraftig kolorit. Dessa bilder ha en enkel storhet; de äro målade med andakt och med största sanning och verklighetstrohet. G-g N. Strychnin,