UngernI artikeln skildras U. sådant det var 1914 före Världskrigets utbrott; dess historia framföres dock t. o. m. början af 1920. För U. efter Världskrigets slut och fredsbestämmelserna 1920 skall redogörelse lämnas i Suppl. Se tills vidare nedan sp. 1051--53 samt kartskissen där. (ung. Magyarország, "magyarernas land", ty. Ungarn), förutvarande konungarike i sydöstra delen af mellersta Europa, omgifvet af Österrikiska Schlesien och Galizien i n., Bukovina och Rumänien i ö., Rumänien, Serbien, Bosnien och Dalmatien i s. samt Adriatiska hafvet, Istrien, Krain, Steiermark, Nedre Österrike och Mähren i v. med en areal af 325,411 kvkm., hvaraf på U. i egentlig bemärkelse kommo 225,045, Siebenbürgen 57,804, Fiume med område 21 och Kroatien-Slavonien 42,541 kvkm. Det omfattade 51,8 proc. af Österrikisk-ungerska monarkien med till största delen naturliga gränser: Karpaterna i n. v., n. ö. och s. ö. samt Donau, Save och Unna i s. I v. gick gränsen dels utmed låga bergskedjor, dels utmed floderna March och Leitha, hvilken sistnämnda gett anledning till namnet

Transleithanien

på U. i motsats till det österrikiska Cisleithanien. E. A-t.

Ytförhållanden.

Med undantag för smärre partier är U. ett geografiskt enhetligt område, bestående af en väldig slätt, som i n. och n. ö. begränsas af Karpaternas bergbågar, i ö. och s. ö. af Siebenbürgens bergland samt Transsylvanska alperna, i s. af Donau och Drava samt i v. af Alperna. Karpaterna (se d. o.) böja sig vid Pressburg i en vid båge mot n. för att i Tátra (se d. o.) nå sitt högsta parti med toppar af ända till 2,600 m., i västra U. förekomma utlöpare till Alperna, och i landets midt utbreder sig ungerska slätten, som tudelas genom en rad bergshöjder från s. v. till n. ö., Bakonyskogen, n. om Balaton- l. Plattensjön, som fortsattes åt n. ö. af Vértes- och Pilisbergen till Donaus knä, n. om Budapest, samt på andra sidan Donau af Mátra och Bükkbergen. Den ungerska slätten n. om nämnda rad af bergshöjder, den s. k. Lilla Alföld l. Pressburg-bäckenet, ligger omkr. 125 m. ö. h., omfattar omkr. 15,000 kvkm. och är bördig samt väl uppodlad. Ungerska slättens södra del, den s. k. Stora Alföld l. Pest-bäckenet, ligger 90--100 m. ö. h., omfattar omkr. 100,000 kvkm. och är ett af Europas största sammanhängande slättområden. Till sin natur liknar Stora Alföld i många afseenden Asiens stäpper, i det att vidsträckta gräsområden, på våren klädda i den vackraste blomsterskrud, men om sommaren förbrända, omväxla med flygsandsfält, salttrakter och mer bördiga, uppodlade distrikt. Öfvergången mellan de båda slättområdena utgöres af det område af lössaflagringar, som utbreder sig mellan Bakonyskogen, Donau och Drava och öfver hvilket Mecseg-bergen resa sig. Där finns den för U. karakteristiska

pusztan

(se d. o.) med sina ännu förekommande hjordar af hästar och nötboskap, men den förvandlas alltmer till åkerjord. H. A-nn. I

geologiskt

afseende uppbygges området inom Transsylvanska alperna liksom också norra delen af U. af paleozoiska och mesozoiska bergarter och står både geologiskt och tektoniskt i nära samband med Karpaterbågarna. De stora slättområdena äro täckta af tertiära och kvartära lager, ur hvilka de förut nämnda bergpartierna resa sig med bergarter tillhörande trias, jura och krita. De tertiära lagren, tillhörande miocen, indelas (efter Suess) i "första Medelhafs-etagen" med uteslutande marina sediment, därefter följer "schlier", en leraflagring rik på salt och gips. Under den tid "schlier" afsattes, täcktes U. af ett innanhaf eller en serie insjöar med salt vatten, som vid sin afdunstning och intorkning gaf upphof till saltlager. Under den därpå följande "andra Medelhafs-etagen" var U. åter täckt af haf, i hvilket marina sediment afsattes. Under den "sarmatiska" perioden blef vattnet grundare och visade en delvis marin, delvis lakustral fauna. Uppgrundningen och salthaltens aftagande fortsatte under det följande "pontiska" skedet. Det ungerska slättlandets forna natur af hafsbotten eller botten af en eller flera grunda saltsjöar gör sig fortfarande gällande i områdenas allmänna karaktär. Den utomordentliga jämnheten, de grunda sjöarna, markens sammansättning, närvaron af salter genom största delen af hela dess lagerserie, flygsandsfält och de mycket bördiga områdena, allt härstammar från och utgör minnen af den geologiska utvecklingshistorien. H. A-nn.

Floder och sjöar.

Emedan U. på alla sidor omges af betydande berg, är dräneringen i stort sedt koncentrisk ned från randbergen mot de båda hufvudpulsådrorna Donau och Theiss. Som helhet sedt är också U:s dräneringssystem mycket väl utveckladt. Endast vissa trakter, såsom Mátra-bergens samt området mellan Donau och Drava, kunna sägas vara fattiga på vattendrag. U:s allmänna natur af slättland omgifvet af bergskedjor betingar också flodloppens karaktär, i det att deras källor och öfversta partier ega branta fallkurvor, under det att deras mellanlopp och nedre partier, belägna på slätten, ega ytterst svagt lutande fallkurvor. Detta har till följd, att vattendragen här visa ett buktande lopp; särskildt gäller detta Theiss, som företer vackra serpentin- och meanderlopp. Genom dräneringssystemets enhetliga orientering ned mot Donaus och Theiss' hufvudlinjer kommer dess användning till vattenvägar att bli inskränkt; dess naturliga möjligheter till kanalisering äro ej heller ännu tagna i anspråk i full utsträckning. Donau, som är segelbar under hela sitt lopp genom U., 955 km., med ett fall af 93 m., inträder i U. vid Dévény ofvanför Pressburg och lämnar det vid Orsova vid Rumäniens gräns samt upptar ett större antal bifloder: fr. h. Leitha, Raab, Sárviz, Drava med Mur och Save, fr. v. March, Waag (Vag), Neutra (Nyitra), Gran (Garam), Eipel (Ipoly), Theiss, med Szamos, Körös och Maros fr. v., samt Temes. Med alla sina förgreningar bildar den i U. en segelbar väg af 1,293,2 km., hvaraf 1,001,2 km. äro trafikabla för ångbåtar. Hela U:s flodsystem tillhör Donau, med undantag af Poprad, som flyter till Dunajec, en biflod till öfre Weichsel. Sydvästra delen af U., ehuru jämförelsevis fattig på vattendrag, har två stora sjöar: Fertö l. Neusiedlersjön och Balaton- l. Plattensjön, största insjön i mellersta Europa. Velencze i komitatet Fejér, vid Stuhlweissenburg l. Székes-Fehérvár, är mycket mindre. Kärr och dammar äro allmänna i närheten af Donau och Theiss. Den vidsträcktaste kärrtrakten är i Sárrét, som upptar en betydlig del af komitaten Jász-Nagykun-Szolnok, Békés och Bihar. Flera tusen hektar kärrtrakter och vattensjuk mark ha torrlagts och uppodlats. Däremot äro Karpaterna rika på småsjöar, belägna på betydande höjd. En mängd kanaler har anlagts dels för att torrlägga landet, dels för att främja samfärdseln. Den viktigaste är den 235 km. långa Franzens-(Bácser-) kanalen, som skär komitatet Bács-Bodrog och förkortar vägen mellan Donau och Theiss; en gren af denna kanal, Uj-Csatorna ("nya kanalen") l. Frans-Josefskanalen, går från Kissztapár nedanför Zombor till Uj-Vidék midt emot Peterwardein med en gren från Baja till Bezdán. Béga-kanalen, 115 km., går från Nagybecskerek i komitatet Torontál ti11 Temesvár. Andra kanaler äro Versecz-kanalen i Temes, Berzava i Torontál, Sió, som förenar Balaton-sjön med Donau, Kapos l. Zichy i komitaten Somogy, Baranya och Tolna samt Sárviz l. Nádor, som går genom komitaten Fejér och Tolna. H.A-nn. E.A-t.

Klimatet

är som helhet kontinentalt med varma somrar och kalla vintrar. Undantages Transsylvanien, kan U. indelas i tre klimatologiska provinser. Den första omfattar komitaten i norra och östra Karpaterna, där vintrarna äro mycket stränga och långa; mellanområdet, omfattande den del af landet, som sträcker sig norrut från Drava och Mur med lilla ungerska slätten samt öfre Alföld från Budapest till Nyíregyháza och Sárospatak; samt det stora låglandsbältet, omfattande hufvuddelen af den stora ungerska slätten, där hettan under sommaren är nästan tropisk. Vid Budapest, som ligger någorlunda centralt, är medeltemperaturen i jan. --4° C., i juli + 20,3° C., och nederbörden 572 mm. (i medeltal 1906--10). På de stora slätterna är nederbörden mindre och som helhet obetydligare än i Österrike; i bergstrakterna är den betydligt större, så t. ex. i Ungvár, i Karpaterna, 741 mm. s. å. I bergstrakterna är nederbörden störst om sommaren; på slätterna däremot faller sällan regn under sommarvärmen, och i allmänhet äro regnskurarna af kort varaktighet, om ock häftiga, och fuktigheten af dunstar snart i den torra atmosfären. Stundom lider hela landet af torka, men å andra sidan förekomma ej sällan förhärjande vattuflöden, särskildt om våren, när flodbäddarna äro otillräckliga för den ökade vattenmängd, som den hastiga snösmältningen i Karpaterna förorsakar. De lågt liggande fälten i grannskapet af Theiss och Marcs äro sålunda i veckor öfversvämmade, och i mars 1879 förstördes staden Szeged, belägen vid dessa floders förening, nästan fullständigt. Slätten har kontinentalt klimat med hastiga temperaturväxlingar, glödande heta sommardagar och svala nätter. I de vattensjuka trakterna uppträda ofta frossfebrar. H.A-nn.

Befolkning.

Efter Siebenbürgens införlifvande 1867 var U. indeladt i 7 geografiska områden, hvilkas areal och befolkning 1910 voro:

Kvkm.	Inv.	På 1 kvkm.	Delen höger om Donau (Duna jobb partja)	44,553	3,084,404	69,2	» vänster om Donau (Duna bal partja)	32,929	2,175,924	66,1	» mellan Donau och Theiss (Duna-Tisza köse)	36,111	3,769,658	104,4	» höger om Theiss (Tisza jobb partja)	31,829	1,769,681	55,6	» vänster om Theiss (Tisza bal partja)	43,338	2,594,924	59,9	» mellan Theiss och Maros (Tisza-Marcs szöge)	36,285	2,141,769	59,0	Siebenbürgen (Királyhágóntúl)	57,804	2,678,367	46,3	Staden Fiume med område (Fiume várcs es kerülete)	21	49,806	2,371,7	Egentliga Ungern (Magyarország)	282,870	18,264,533	64,6	Kroatien-Slavonien (Horvát-Szlavonországok)	42,541	2,621,954	61,6	Konungariket Ungern (Magyarbirodalom)	325,411	20,886,487	64,2

Med afseende på folkmängden, som 1914 uppskattades till 21,497,773 pers., hvaraf i egentliga U. 15,990,990, i Siebenbürgen 2,770,121, i Fiume 54,011 och i Kroatien-Slavonien 2,682,651 personer, var U. den sjunde i ordningen af Europas stater. Den absoluta folkökningen 1900--10 var 1,631,928 pers. l. 8,5 proc., störst i landet mellan Donau och Theiss med Budapest, där den var 14,8 proc. 1900--10, minst i landet mellan Theiss och Maros (4,2 proc. s. å.). Tätast befolkade voro komitaten Pest (85,5), Csanád (84,7), Esztergom (84,3) och Nyitra (82,8 inv. på 1 kvkm.), glesast Csík (28,8) och Besztercze (29,5), båda i Siebenbürgen, Lika-Krbava (33), i Kroatien-Slavonien, samt Máramaros (36,8) och Liptó (38,7), i egentliga U. Af befolkningen 1910 voro 10,345,333 män och 10,541,154 kvinnor, så att på 1,000 män kommo 1,019 kvinnor. 40,2 proc. voro gifta, 6,2 proc. änklingar och änkor, 0,2 proc. skilda och 53,4 proc. ogifta. Antalet ingångna äktenskap på 1,000 inv. 1914 var 7,2 mot 8,7 under perioden 1891--1900 och antalet 1914 födda barn 34,7 på 1,000 inv. mot 40,6 perioden 1891--1900. Dödligheten, särskildt stor bland späda barn, uppgick 1914 till 19,5 proc. af alla lefvande födda under 1 år gamla samt till 30 proc. af alla lefvande födda under 7 år gamla. Hela antalet dödsfall 1914 uppgick till 23,5 på 1,000 inv. och den absoluta folkmängdstillväxten s. å. till 11,8 på 1,000 inv. Till den relativt ringa folktillväxten bidrog äfven emigrationen. 1906--10 emigrerade i medeltal 124,953 pers. och 1914 92,399, d. v. s. 4,8 på 1,000 inv. Af dessa gingo de fleste (72,106) till Amerika och Rumänien (14,323). Antalet immigranter 1914 var 10,434, hvaraf 7,367 från Österrike. -- 1910 funnos i U. 13,103 kommuner, hvaraf 31 städer med municipalrätt och 125 städer med ordnad stadsförvaltning. Af städerna hade följande 13 mer än 50,000 inv. 1914: Budapest, Szeged, Szabadka, Debreczen, Pozsony, Temesvár, Nagyvárad, Arad, Hódmezövásárhely, Kolozsvár, Miskolcz, Fiume och Pécs. Folkökningen i municipalstäderna 1900--10 utgjorde i egentliga U. 17,5 proc., i Kroatien-Slavonien 23,7 proc. och i de öfriga städerna s. å., i egentliga U. 11,9 proc. och i Kroatien-Slavonien 13,8 proc. -- Ingen europeisk stat innesluter en så brokig blandning af folk med olika tungomål som U. Några ungerska författare räkna ända till 18 folk med olika språk och ursprung. De viktigaste nationaliteternas absoluta och relativa storlek i hela riket framgår af följande öfversikt enligt folkräkningen 1910.

Egentliga Ungern	Kroatien-Slavonien	Hela riket	Antal	Proc.	Antal	Proc.	Antal	Proc.	Ungrare	9,944,627	54,5	105,948	4,1	10,050,575	48,1	Rumäner	2,948,186	16,1	846	0,0	2,949,032	14,1	Slovaker	1,946,357	10,7	21,613	0,8	1,967,970	9,4	Tyskar	1,903,357	10,4	134,078	5,1	2,037,435	9,8	Ukrainer (rutener)	464,270	2,5	8,317	0,3	472,587	2,3	Serber	461,516	2,5	644,955	24,6	1,106,471	5,3	Kroater	194,808	1,1	1,638,354	62,5	1,833,162	8,8	Andra	401,412	2,2	67,843	2,6	469,255	2,2

Ungrarna (se d. o.) l. magyarerna äro den härskande rasen både på grund af sitt antal och emedan deras hufvudmassa är bosatt midt i landets fruktbaraste del. De dominera i Alföld, särskildt mellan Theiss och Donau, på dennas högra strand och i de öfriga slättbygderna. I Siebenburgen bo de mest i Maros' och Szamos' floddalar. Det mest rent ungerska komitatet är Hajdu i landsdelen på vänstra Theiss-stranden, där 99,7 proc. af befolkningen hade ungerska till modersmål (1910). Ungerska var modersmål för majoriteten af befolkningen i 50 af landets 102 komitat och municipalstäder, och af de öfriga hade 14 rumänska, 11 slovakiska, 9 kroatiska, 8 tyska, 6 serbiska och 4 ukrainska (ruteniska) som öfvervägande modersmål 1910. Af hela befolkningen talade endast 57,4 proc. (11,99 mill.) ungerska, hvilket dock i jämförelse med år 1900 innebar en ökning af 4,5 proc. Rumänerna bo mest i ö. och s. ö., i de siebenbürgska komitaten, och förete synnerligen stark befolkningstillväxt. Slovakerna bilda en nästan kompakt massa i n. och n. v. samt bo äfven fläckvis i södra U. Tyskarna äro spridda öfver hela landet, men bo talrikast i v. och såsom "Siebenbürger-sachsare" särskildt kring trakten af Hermannstadt och Kronstadt. Ukrainerna (rutenerna) bo i nordöstra Karpaterna och serberna i s. ö. samt i Kroatien-Slavonien, där äfven kroaterna mest bo. Af öfriga folkslag märkas armenier, bulgarer, greker, italienare (mest i Fiume och Kustlandet) samt macedo-valaker l. tsintsarer. Judarnas antal 1910 var 932,458, d. v. s. 4,5 proc. af hela folkmängden (5 proc. i egentliga U., 0,8 proc. i Kroatien-Slavonien), hvari dock ej ingå de som ungrare räknade kristnade judarna. De behärska till stor del landets handel och storindustri samt ha länge utöfvat dominerande inflytande på regeringen, statsfinanserna och pressen, hvarjämte jordegendomen alltmer tenderat att komma i deras ego. Zigenare förekommo (enl. en särskild folkräkning 1893) till ett antal af 274,940, af hvilka dock endast omkr. 82,000 uppgåfvo sitt eget modersmål, 104,000 ungerska och 67,000 rumänska som tungomål. De bo mest i Siebenbürgen och komitatet Gömör, fördelade på små kolonier, som nomader (omkr. 9,000) eller half-nomader (omkr. 20,000). Den största folkblandningen förefinns i Banatet, hvarest ungrare, rumäner, serber, bulgarer, kroater och tyskar äro blandade om hvarandra. Af särskild betydelse är, att de olika folkslagen i U. omedelbart gränsa till besläktade folk utom landets gränser; rumänerna i Siebenbürgen och Banatet med Rumäniens och Bukovinas befolkning, serberna och kroaterna med stamförvanterna på andra sidan Donau, Save och Unna, tyskarna i västra U. med befolkningen i Nedre Österrike och Steiermark, slovakerna i n. med Mährens invånare och ukrainerna med Galiziens på andra sidan af Karpaterna.

Materiell kultur.

Främst bland näringarna i U. står

jordbruket

, som 1910 sysselsatte 64,5 proc. (13,5 mill.) af hela befolkningen. Jordens användning framgår af följande tablå för 1914.

Åker	14,2	mill.	har	43,8	proc.	Trädgård	0,4	»	»	1,3	»	Äng	3,1	»	»	9,5	»	Vingårdar	0,3	»	»	1,0	»	Betesmark	3,9	»	»	12,0	»	Skogar	8,8	»	»	27,0	»	Improduktiv mark	0,2	»	»	5,4	»

Jordbruket är högt utveckladt och drifves, särskildt på storgodsen, mycket rationellt samt har i hög grad främjats genom sammanslutningar af landtbrukarna. Antalet själfständiga jordbruk 1895 var 2,795,885, hvaraf 2,771,111 hade en areal af mindre än 57,5 har. Af större egendomar 1914 funnos 28,119 med en areal af 15,37 mill. har, och af dessa hade 321, med en areal af 5,51 mill. har, hvardera mer än 5,754 har. Storgodsen, som omfatta 32 proc. af landets hela areal, äro vanligen fideikommiss eller kyrkodomäner och förekomma mest i Siebenbürgen samt i delen ö. om Donau. Förnämsta jordbruksprodukten är hvete, som 1914 odlades på en areal af 3,76 mill. har och hvaraf s. å. skördades 3,21 mill. ton. Af råg skördades s. å. 1,15, af korn 1,47, af hafre 1,34, af ärter och bönor 0,01, af majs 5, af meloner 0,2, af citroner 1,9, af potatis 5,9, af sockerbetor 4,2, af foderbetor 5,8 och af rofvor 0,1 mill. ton s. å. Äfven industriväxter odlas i stor utsträckning, såsom raps, humle, tobak (51 mill. kg.), särskildt i komitaten Szabolcs, Jász-Nagykun-Szolnok, Pest, Heves, Szatmár och Csanád, hampa (51 mill. kg.) och lin (13 mill. kg.). Bland foderväxter märkas främst majs (4 mill. ton), vicker och blandsäd (1,5 mill. ton), klöfver (1,4 mill. ton), lucern (1,1 mill. ton) samt hö (10,2 mill. ton 1914). Näst Frankrike, Italien och Pyreneiska halfön är U. det vinrikaste land i Europa. Vinodlingen har under lång tid lidit svårt af phylloxerans härjningar, hvarigenom 1901--05 årligen i medeltal 14,3 proc. af dess odlingsområde förstördes. De ha dock småningom hämmats, så att 1914 endast 8,3 proc. (26,056 har) af U:s vinodlingar voro angripna däraf. Vin odlades s. å. på en areal af 362,979 har, hvaraf 303,402 i egentliga U., 11,725 i Siebenbürgen, 47,852 i Kroatien-Slavonien och 20 i Fiume med område. De egentliga "vinlanden" i U. i vidsträckt bemärkelse äro 23 med en areal af 315,127 har. Hela vinproduktionen uppgick 1914 till 3,227,916 hl. med ett värde af 115,1 mill. ung. kr., hvaraf kommo på egentliga U. 2,212,556 hl., värde 78,7 mill. kr., på Siebenbürgen 43,610 hl., värde 2 mill. kr., på Kroatien-Slavonien 970,742 hl., värde 34,3 mill. kr. och på Fiume 1,008 hl., värde 81,000 kr. Af de egentliga vinlanden, som 1914 hade en produktion af 2,257,174 hl., märkas de för sina världsberömda kvaliteter kända orterna Tokaj (92,252 hl.), Ruszt-Sopron-Pozsony (191,194 hl.), Érmellék (153,443 hl.), Versecz-Fehértemplom (243,551 hl.) m. fl. (se vidare

Tokaj-vin

och

Ungerska viner

). Fig. 1. Ungerskt slättlandskap. Fig. 2. Väderkvarnar på slätten. Fig. 3. Ungersk landtgård (jfr

Puszta

). Fig. 4. Buffelspann (importerad indisk buffelras).

Boskapsskötsel.

Kreatursstocken är mycket stor i förhållande till folkmängden. Af nötboskap funnos 7,319,121 st. 1911 (350 på 1,000 inv.), hvaraf 6,184,264 i egentliga U. och 1,134,857 i Kroatien-Slavonien, af hästar, till en del förädlade raser, men mestadels af ungersk ras, små, fula och magra, men snabba och uthålliga, 2,351,481 st. (113 på 1,000 inv.), hvaraf 2,001,431 i egentliga U. och 350,050 i Kroatien-Slavonien, af åsnor och mulåsnor 21,953 (18,769 i egentliga U., 3,184 i Kroatien-Slavonien), af getter 426,981 (331,383 i egentliga U., 95,598 i Kroatien-Slavonien), af svin 7,580,446 (6,416,424 i egentliga U., 1,164,022 i Kroatien-Slavonien) och af får 8,548,804 st. (7,697,719 i egentliga U., 850,485 i Kroatien-Slavonien). För hästar finnas 3 statsstuterier (i Kísbér, Bábolna och Mezöhegyes) samt 5 hingstdepåer (i Székes-Fehérvár, Nagy-Körös, Debreczen, Sepsi-Szent-György och Agram). Den ungerska nötboskapsrasen är hvit och långhårig samt har utomordentligt långa horn (se

Ungersk stäppboskap

och fig. 15 å pl.

Nötkreatursraser

, II). De största hjordarna beta på de stora slätterna mellan Debreczen, Gyula, Temesvár och Budapest. Det inhemska, krumhornade fåret är ett särskildt species (Ovis arkal strepsiceros), utmärkt för storlek, spiralvridna horn och kort, grof ull; i västra U. har man infört spanska får. Svinafveln är liksom fårafveln en nationell näringsgren. Floder och dammar äro ovanligt rika på fisk, och särskildt var Theiss fordom så fiskrik, att man sade, att "fisken där utgjorde en tredjedel af vattnet". Biafveln är mycket betydande och lämnade 1914 i egentliga U. en afkastning af 3,82 ton honung till ett värde af 6,1 mill. ung. kr. samt 0,17 ton vax till ett värde af 0,68 mill. kr. Bikupornas antal utgjorde s. å. 569,997. Äfven silkesmaskafveln är ganska betydande och drefs 1914 i 2,976 kommuner, hvaraf 2,471 i egentliga U. och 505 i Kroatien-Slavonien. 81,228 familjer voro sysselsatta därmed, och produktionen utgjorde 1,555,236 (1,390,169 i egentliga U., 165,067 i Kroatien-Slavonien) kg. kokonger med ett värde af 3,264,392 ung. kr. -- Mejerihandteringen har gjort stora framsteg särskildt genom de kooperativa mejeriföreningarna, hvaraf 1914 funnos 469 och hvilka s. å. sålde 53 mill. l. mjölk, 1,28 mill. l. grädde, 1,8 mill. kg. smör, 2,3 mill. kg. ost och 5,4 mill. kg. andra mejeriprodukter till ett sammanlagdt värde af 20,19 mill. ung. kr.

Skogsskötsel.

U. omges nästan h. o. h. af ett bredt skogsbälte, sammanlagdt 8,912,492 har, hvaraf komma på egentliga U. 5,160,664, på Siebenbürgen 2,220,877, på Kroatien-Slavonien 1,530,442 och på Fiumeområdet 509 har. Skogrikast äro komitaten Máramaros, Krassó-Szörény, Hunyad, Bihár, Lika-Krbava, Agram, Háromszék, Csík och Monruš-Rijeka, af hvilka hvart och ett hade en skogsareal af mer än 200,000 har. Af skogarna voro mer än hälften (52,3 proc.) bok- och andra löfträdsskogar, 25,7 proc. ekskogar och 22,0 proc. furuskogar. 1,311,863 har, d. v. s. omkr. 14 proc. af alla U:s skogar, tillhöra staten. Afverkningen i statsskogarna 1914 utgjorde 1,094,862 kbm. byggnadstimmer och 1,652,434 kbm. ved samt lämnade ett nettoöfverskott af 3,06 mill. kr.

Bergshandtering.

U. är ett af Europas mineralrikaste länder med stora salt-, järn- och kollager samt rik tillgång på bly-, koppar-, silfver-, guld- och andra malmer. Antalet i grufvor och metallurgi sysselsatta arbetare 1914 var 74,746, hvaraf 1,568 kvinnor och 4,417 barn, och grufvor samt bergverk omfattade s. å. 109,659 har, hvaraf 14,968 tillhörde staten, fördelade på 7 distrikt, nämligen Besztercze-bánya, Budapest, Igló, Nagy-Bánya, Oraviczabánya, Zalatna och Agram. De viktigaste produkternas kvantiteter och värden 1914 voro:

Guld	2,679	kg.	till	ett	värde	af	8,8	mill.	ung.	kr.	Silfver	9,144	»	»	»	»	»	0,8	»	»	»	Järnmalm	1,7	mill.	ton	»	»	»	»	15,1	»	»	»	Kopparmalm och cementkoppar	7,3	»	kg.	»	»	»	»	0,3	»	»	»	Tackjärn	0,48	»	ton	»	»	»	»	40,3	»	»	»	Stenkol	1,12	»	»	»	»	»	»	16,1	»	»	»	Brunkol	8,06	»	»	»	»	»	»	83,6	»	»	»

Guld finnes särskildt i Siebenbürgen, där guldgrufvor bearbetades redan på romarnas tid, silfver i Nagy-Bánya och Besztercze-Bánya, koppar i dessa distrikt samt Igló och Zalatna, kol framför allt i distrikten Budapest, Zalatna och Besztercze-Bánya och järn i distrikten Igló, Budapest och Zalatna. Bland öfriga mineral märkas ädelopal, som finns endast i U., granat, bergkristall, obsidian, kvarts och kvartssand, porslinslera, takskiffer, marmor, basalt, granit samt kalk- och sandsten. Totalvärdet af grufvornas och masugnarnas produktion 1914 beräknades till 166,049 mill. ung. kr. Äfven saltproduktionen, statsmonopol, var högst ansenlig. De förnämsta saltverken ligga i komitatet Máramaros (Szlaitina, Rónaszék och Sugatag) samt i Siebenbürgen (Deésakna, Maros-Ujvár, Parojd, Torda och Vizakna). Saltmonopolet producerade 0,25 mill. ton till ett värde af 37,04 mill. ung. kr. (1914). Salpeter och pottaska finnas rikligt i naturligt tillstånd och petroleum i nordöstra U. Antalet mineralkällor är 90, hvilka 1914 besöktes af 50,537 badgäster; de mest frekventerade äro Trencsénteplicz (i komitatet Trencsén), Hevizfürdö (Zala), Siófok (Veszprém), Savanyúkút (Sopron) och Herkulesfürdö (Krassó-Szörény) i egentliga U. samt Crkvenica i Kroatien-Slavonien, hvilka alla besöktes af mer än 3,000 permanenta badgäster hvar 1914.

Industrien

gaf uppehälle åt 3,361,135 pers., d. v. s. 16 proc. af befolkningen, hvaraf 1,460,493 pers. (1,204,229 män och 256,264 kvinnor) voro direkt verksamma i dithörande näringsfång. Den har först under de senaste årtiondena och med statens tillhjälp tagit nämnvärdt uppsving, och ännu är U., särskildt beträffande textilvaror, beroende af utlandet. Antalet industriella anläggningar med 20 arbetare eller mer var 4,020, hvaraf 3,749 i egentliga U. och 271 i Kroatien-Slavonien, och antalet i dem sysselsatta arbetare 416,543, hvaraf 392,939 i egentliga U. och 23,604 i Kroatien-Slavonien. 49 företag hade 1,000 arbetare eller mer hvar, bland dem 5 järn- och stålvarufabriker, 5 fabriker för ång- och fartygsmaskiner samt 6 tobaksfabriker. Särskildt utvecklad är kvarnindustrien. 1914 funnos 452 kvarnar (363 i egentliga U., 89 i Kroatien-Slavonien), som förmalde 2,17 mill. ton spannmål till 2,12 mill. ton färdiga produkter, hvaraf 1,33 mill. ton hvetemjöl, l,39 mill. ton rågmjöl och 0,39 mill. ton kli. Häraf kommo enbart på Budapest 0,48 mill. ton hvetemjöl, 47,500 ton rågmjöl och 0,13 mill. ton kli. Betydande är också bränneriindustrien. 1914 funnos 804 destilleringsverk, hvaraf 775 i egentliga U., som tillverkade 1,392,290 hl. alkohol. Af sockerfabriker funnos s. å. 30, hvaraf 29 i egentliga U., med 23,411 arbetare, hvilka förarbetade 3,87 mill. ton betor till 0,5 mill. ton socker. Tobaksfabrikationen, statsmonopol, bedrefs 1913 vid 22 fabriker med 20,452 arbetare och tjänstemän, och tillverkningen utgjorde s. å. 17,500 kg. snus, 19,085,600 kg. röktobak, 25,700 kg. tuggtobak, 2,823,200 kg. (649,298 mill. st.) cigarrer och 1,909,900 kg. (2,222,312 mill. st.) cigarretter. De inhemska tobaksvarornas försäljningsvärde beräknades s. å. till 172,357 mill. ung. kr. (8,08 kr. per inv.). Andra mer betydande industrier äro gjuterier, hufvudsakligen i gruftrakterna, tillverkning af landtbruksmaskiner och landtbruksredskap, garfverier och läderfabriker, pappersbruk (det största ligger i Fiume), glasbruk och lervarufabriker, kemisk-tekniska fabriker, snickerifabriker, petroleumraffinaderier, ullgarnsspinnerier och klädesfabriker. Industrien är i regel koncentrerad i storstäderna, främst Budapest, som är U:s enda verkliga industristad. Den industriella utvecklingen i U. började egentligen först efter 1867 och understöddes sedan synnerligen kraftigt af staten genom lån och subsidier, temporär skattefrihet, lägre järnvägstaxor o. s. v., men har hittills haft att kämpa med den öfvermäktiga konkurrensen från det industriellt mer utvecklade Österrike.

Handel.

Utrikeshandeln redovisades 1914 till ett värde af 3,586,8 mill. ung. kr., hvaraf 1,828,9 mill. för importen och 1,757,9 mill. för exporten. Importens värde alltsedan år 1906 utom år 1908 öfversteg exportens, högst 1911, då importöfverskottet beräknades till 251,7 mill. ung. kr. Medräknas mynt och ädla metaller, uppgick importen 1914 till 1,846,5 och exporten till 1,776 mill. kr. De efter värdet största import- och exportartiklarna 1914 framgå af följande tabell.

Import.	Mill. ung. kr.	Bomullsväfnader	165,61	Ylleväfnader	111,92	Hudar, beredda	76,53	Stenkol	62,73	Järnvaror	57,33	Skodon	50,90	Hvete	46,90	Bomullsvaror, stickade	32,08	Kaffe, omalet	28,57	Hudar, råa	28,03	Ris, omalet	25,06	Linnevaror	23,99	Bomull	22,36	Manskläder	22,10	Ull	20,94	Export.	Mill. ung. kr.	Mjöl, hvete- och råg-	237,74	Svin	133,62	Nötkreatur	112,19	Hvete, omalet	85,66	Hästar	69,28	Majs	59,45	Hafre, omalen	44,17	Ägg	41,47	Råg, omalen	40,81	Trävaror, sågade	38,63	Hudar, råa	36,63	Socker	35,63	Bönor	32,97	Hudar, beredda	31,24	Vin	29,63

Utrikeshandeln gick med 74,5 proc. (71,8 proc. för import, 77,3 proc. för export) till Österrike. Därefter kommo i tur och ordning med afseende på importen: Tyskland (9,2), Rumänien (3,7), Brittiska Indien (2,5), Italien (1,6), Förenta staterna (1,5), Storbritannien (1,4) och Frankrike (1,0 proc. af hela importvärdet); och med afseende på exporten Tyskland (8,6), Rumänien (2,6), Italien (1,8), Brittiska Indien (1,7), Storbritannien (1,3), Förenta staterna (1,0) och Frankrike (O,8 proc. af hela exportvärdet). Sedan 1867 var U. förenadt med Österrike i en tull- och handelsunion, som successivt förnyades hvart tionde år (senast 18 nov. 1917 provisoriskt till 31 dec. 1919) utom 1897, då likväl unionen upprätthölls på grundvalen af likställighet mellan de två staterna. Inrikeshandeln förmedlades i stor utsträckning genom årliga marknader, på mer än 900 orter; de mest betydande af dessa äro de i Budapest, Debreczen, Arad och Szeged. 1910 hade 722,352 pers. (3,5 proc. af befolkningen) sin utkomst af handel och bankväsen.

Sjöfarten

var på grund af U:s korta kuststräcka utmed Adriatiska hafvet, där Fiume, Cirkvenica, Kraljevica och Novi voro de mest betydande hamnarna, jämförelsevis liten. Antalet ankomna fartyg 1914 var 28,838 om 3,913,189 nettoton, hvaraf 27,401 ångf. om 3,852,887 nettoton, och däraf kommo på Fiume ensamt 12,196 fartyg om 2,405,415 nettoton. Största andelen beträffande såväl fartygens antal som tontal tillhörde U., hvarefter kommo Österrike, Italien, Triestes frihamn, Turkiet, Storbritannien och Brittiska Indien. Varuimporten 1914 i Fiume sjövägen uppgick till 0,608 mill. ton med ett värde af 155,77 mill. ung. kr. och exporten till 0,632 mill. ton till ett värde af 147,6 mill. kr. År 1913, sista fredsåret, utgjorde sammanlagda import- och exportkvantiteten 2,097 mill. ton med ett värde af 478 mill. kr. Inom landet befordras sjöfarten genom de många floderna och kanalerna, hvilka sammanlagdt ha en segelbar längd af 6,011,4 km., hvaraf för ångbåtar 3,502,7 km. Viktigast äro i detta hänseende floderna Donau (1,293,2 km.), Theiss (884 km.), Drava (272 km.), Save (727 km.), Maros (614,8 km.), Szamos (332,6 km.) och Vág (350,6 km.), samt de ofvannämnda Ferencz-, Béga- och Frans-Josefskanalerna. U:s egen handelsflotta 1914 utgjordes af 549 fartyg om 149,743 nettoton och 3,318 mans besättning, hvaraf 137 ångf. om 147,906 nettoton och med 2,247 mans besättning. Hemmahörande i Fiume voro 166 fartyg om 147,539 ton och med 2,305 mans besättning s. å.

Kommunikationer.

Järnvägarna började anläggas 1846, utvecklades ovanligt raskt och omfattade 21,801 km. 1914, hvaraf på egentliga U. kommo 17,104, Siebenbürgen 2,375, Kroatien-Slavonien 2,317 och Fiume 5 km. Af samtliga järnvägar voro 37,6 proc. (8,205 km.) statens och 46,8 proc. (10,208 km.) privata, men exploaterade af staten. Stationernas antal var 2,917, anhalternas 1,708, antalet lokomotiv 4,507, tendrar 3,043, personvagnar 9,549, godsvagnar 102,614 och postvagnar 278 s. å. Antalet befordrade personer utgjorde 166 mill. och vikten befordradt gods 87 mill. ton. Järnvägarnas inkomster utgjorde 597,6 mill. ung. kr. och de totala utgifterna, driftkostnader m. m., 439,7 mill. kr. 1913. Landsvägarna utgjorde 1914 tillsammans 94,479 km., hvaraf statens 12,195, komitatens 36,482 och kommunernas 45,802 km. -- Postkontorens antal 1914 var 6,774, antalet befordrade försändelser 1,076 mill., hvaraf 248 mill. tidningar, och s. å. befordrades postpaket och rekommenderade försändelser för 9,993 mill. kr. -- Telegrafnätets längd var 26,000 km., antalet telegrafstationer 5,380 och antalet expedierade telegram 30,7 mill. -- Telefonnätet hade s. å. en längd af 39,404 km. och 69,077 abonnenter, och samtalens antal var 202,6 mill., hvaraf 29,434 abonnenter och 111,8 mill. samtal i Budapest.

Kreditanstalterna

vid slutet af 1914 voro 5,800 med ett aktiekapital af 1,778 mill. ung. kr. och reservfonder af 816 mill. kr. Af dessa voro 2,036 sparkassor och 4 uteslutande hypoteksbanker. De innestående medlen utgjorde samma tid 3,860 mill. kr. Af bankerna hade Österrikisk-ungerska banken (statsbank) 1 hufvudkontor och 2 afdelningskontor i Budapest samt 146 underlydande kontor i landet och vid 1913 års slut en växelportfölj på 634,3 mill. kr. Den under statens förvaltning stående postsparbanken räknade 876,882 motboksinnehafvare och en balans på 269,6 mill. kr. (1914).

Myntväsendet

är grundadt på guldmyntfot. Myntenheten är 1 korona à 100 filler = nominellt 0,757 kr. och gemensam med Österrikes krone. --

Mått- och viktsystem

äro de metriska.

Religionen

är öfvervägande romersk-katolsk, som 1910 räknade 52,1 proc. af befolkningen (49,3 proc. i egentliga U., 71,6 proc. i Kroatien-Slavonien) som anhängare (10,888,138 pers.), mest i sydvästra U., landsdelen höger om Donau, i n. v. samt i Kroatien-Slavonien. Närmast i antal komma de grekiske orientalerna (2,987,163 pers., d. v. s. 14,3 proc.; 12,8 proc. af egentliga U:s, 24,9 proc. af Kroatien-Slavoniens befolkning), de reformerte (2,621,329 pers.; 12,6 proc.), grekiska katoliker (2,025,508 pers., 9,7 proc.), de evangeliske lutheranerna af augsburgiska bekännelsen (1,340,143 pers., 6,4 proc.), judarna och unitarierna, nästan uteslutande i Siebenbürgen. Lutheranerna äro för det mesta tyskar, och deras samfund kallas i allmänhet "tyska kyrkan", de reformerte mest ungrare, hvarför deras samfund kallas "ungerska kyrkan". Romersk-katolska kyrkan har 4 ärkebiskopar, i Gran, Kalocsa, Erlau och Agram och 17 biskopar, hvarjämte abboten af Pannonhalma åtnjuter biskopliga rättigheter. Furstprimas är ärkebiskopen af Gran, hvars privilegium det var att kröna monarken. De (unerade) grekiske katolikerna ha, jämte furstprimas, egen ärkebiskop (i Gyulafehérvár) och 6 biskopar, de grekiske orientalerna (ungerske serberna) en metropolit i Karlowitz, med 5 biskopar, och en ärkebiskop i Hermannstadt, med 2 lydbiskopar. De två protestantiska kyrkosamfunden äro indelade i hvar sina fem distrikt under högsta ledning af superintendenter. De mest i Siebenbürgen boende unitarierna ha en biskop i Klausenburg och de på skilda distrikt fördelade judarna sin högsta ledning i Budapest.

Undervisningsväsen och tidningar.

Sedan 1868 är folkundervisning obligatorisk för alla barn mellan 6 och 12 år, och den ledes till största delen af de olika trosbekännelsernas präster. Hvarje kommun är skyldig att upprätta folkskolor och får till gengäld utdebitera ett tillägg till kronskatten. Antalet statsunderstödda folkskolor har ständigt ökats i syfte att därigenom utbreda ungerskt språk bland de andra nationaliteterna. Folkupplysningen är dock relativt ringa. Af hela befolkningen 1910 kunde endast 56,3 proc. (58,2 proc. i egentliga U., 44 proc. i Kroatien-Slavonien) läsa och skrifva och af befolkningen öfver 6 år endast 66,7 proc. (68,7 proc. i egentliga U., 52,6 proc. i Kroatien-Slavonien), hvilket dock i jämförelse med år 1900 innebar en afsevärd förbättring. Antalet småbarnsskolor och asyler var 2,990 med 232,701 lärjungar, folkskolor 29,903, hvaraf 18,603 dagliga, landtbruksfolkskolor 3,040 (endast i egentliga U.), tekniska skolor (för industri och handel) 786 (687 för gossar, 99 för flickor), lärar- och lärarinneseminarier 108 och elementarskolor 288, hvaraf 203 gymnasier, 50 realskolor och 35 högre flickskolor året 1913--14. Vid folkskolorna funnos s. å. 38,518 lärare och 2,260,845 lärjungar, hvaraf i egentliga U. 35,253 lärare och 1,971,141 lärjungar. Elementarskolorna ha i allmänhet åttaårig kurs och äro i de flesta fall statsskolor eller stå under statens uppsikt. De flesta äro tämligen nyinrättade, men några t. o. m. 400 år gamla. Lärarnas antal var 4,796, lärjungarnas 66,214, hvaraf 1,296 flickor, och abiturienternas 3,148 läsåret 1913--14. För den högre undervisningen funnos s. å. 3 universitet: i Budapest, grundlagdt 1635, med katolsk-teol., juridisk-statsvetenskaplig, med. och filos. fakultet samt farmaceutiskt institut, i Klausenburg (stängdt efter Världskrigets slut och afsedt att ersättas med ett rumänskt universitet), grundlagdt 1872, med juridisk-statsvetenskaplig, med., humanistisk och matematisk-naturvetenskaplig fakultet, och i Agram, grundlagdt 1874, med katolsk-teol., juridisk-politisk och filos. fakultet samt farmaceutiskt institut. [En 1549 i Debreczen grundlagd reformert högskola har efter Världskriget utbildats till ungerskt statsuniversitet med teol., juridisk och filos. fakultet.] Därtill komma en teknisk högskola i Budapest, 10 högre rättsskolor och 47 teol. högskolor, hvaraf 3 i Kroatien-Slavonien. Bland öfriga högre specialskolor märkas bergsskolorna i Selmecz-Bánya, Nagy-Ág och Felsö-Bánya, landtbruksinstituten i Debreczen och Klausenburg, skogsinstitutet i Selmeczbánya, krigsskolorna i Budapest, Kassa, Déva och Agram, veterinärinstitutet i Budapest, navigationsskolan i Fiume, 2 anstalter för utbildning af elementarlärare i Budapest, orientaliska handelsakademien, Budapests handelsakademis handelshögskola, Klausenburgs handelsakademi, akademier för teater och musik, 2 högskolor för målar- och 1 för bildhuggarkonst samt 40 högre musikskolor och konservatorier. De förnämsta biblioteken äro statsbiblioteket och universitetsbiblioteket i Budapest samt det på 1000-talet grundlagda benediktin-biblioteket i Pannonhalma (Martinsberg), i komitatet Györ (se

Szent-Márton

). Af lärda och vetenskapliga samfund märkas den 1830 grundlagda Ungerska vetenskapsakademien, Kisfaludy-, Petöfi-, geografiska, geologiska och historiska sällskapen m. fl., med säte i Budapest. Dessutom finnas en mängd lärda sällskap utanför hufvudstaden samt föreningar för spridning af nationell kultur både bland ungrarna och de andra nationaliteterna, bland hvilka särskildt märkas den ungerska och den siebenbürgska Karpaterföreningen. Af museer må nämnas nationalmuseet, industrimuseet, tafvelgalleriet och porträttgalleriet m. fl. i Budapest, Bruckentaliska museet i Hermannstadt, stadsmuseet i Pressburg, Siebenbürgska museet i Klausenburg, szeklermuseet i Sepsi-Szent-Györgi, Karpatermuseet i Poprád, Tátramuseet i Felka och nationalmuseet i Agram. Af teatrarna äro de förnämsta nationalteatern och operan i Budapest. 1914 utgåfvos 2,056 tidningar, hvaraf 1,892 i egentliga U. och 164 i Kroatien-Slavonien. 413 voro rent politiska, 129 litterära, 1,092 fack- och 23 skämttidningar. 1,523 voro ungerska, 164 tyska, 144 kroatiska, 39 rumänska, 39 serbiska, 35 slovakiska, 6 italienska, 3 hebreiska, 2 ruteniska och 1 fransk; 2 voro trespråkiga (ungerska, franska och tyska) och 81 tvåspråkiga (78 ungerska och tyska, 3 ungerska och kroatiska). Jfr

Tidning

, sp. 1292.

Finanser.

Först efter 1867 fick U. en själfständig statsbudget. 1913 uppgingo statsinkomsterna till 2,546,8 mill. och utgifterna till 2,318,5 mill. ung. kr. Af inkomsterna märkas: de direkta skatterna 326,2, konsumtionsskatter 299,9, monopol 235,4, registreringsskatter 98,6 och stämpelskatt 57,7 mill. ung. kr. Främst bland de direkta skatterna stå grundskatten (61,8 mill.), inkomstskatten (59,3 mill.) och skatten på varutrafiken på järnvägarna och kanalerna (50,9 mill. ung. kr.), bland konsumtionsskatterna alkoholskatten (93,2 mill.), sockerskatten (59,5 mill.) samt skatterna för försäljning af alkohol (47,8 mill.) samt öl (37,2 mill. ung. kr.). Monopolskatterna utgjordes af tobaksmonopolet (114,7 mill.), saltmonopolet (29,6 mill.) och lotterimonopolet (2,6 mill. kr. 1913). Af statsutgifterna upptog statsskulden 336,4 mill., undervisningsväsendet 143,5 mill., den inre förvaltningen 159 mill. och försvarsväsendet 111 mill. ung. kr. s. å.

Statsskulden

utgjorde 6,195,98 mill. kr. 1913, hvartill kommo 30 proc. af den med Österrike gemensamma skulden.

Författning och förvaltning.

U. var till 1918 en konstitutionell monarki, i realunion förenad med Österrike (

Österrikisk-ungerska monarkien

), hvars kejsare var "apostolisk konung af U." genom arf efter förstfödslorätt inom huset Habsburg-Lothringen. Konungen regerade genom en ansvarig ministär i kraft af konstitutionen af 1848. Enligt denna tillhörde lagstiftande makten parlamentet (országgyülés) med två kamrar: magnaternas (förendiház), före 1848 kallad magnat-tafel, och representanternas (kép-viselöház), före 1848 kallad representant-tafel, emedan medlemmarna sutto vid bord (ty. tafel). Den förra bestod af kungliga prinsar, ärftliga pärer med viss inkomst, de högste funktionärerna inom romersk-katolska och ortodoxa kyrkorna, ombud för de protestantiska kyrkorna, andra dels af kronan, dels af kammaren själf på lifstid valda pärer, vissa högre ämbetsmän samt 3 ombud för Kroatien-Slavonien. Representantkammaren bestod af medlemmar valda efter en på egendom, skatteplikt, yrke eller gamla ärfda privilegier grundad census till ett antal af 413 för egentliga U. och 40 af Kroatien-Slavoniens riksdag valda ombud, alla med 5-årigt mandat och arfvode. Det officiella språket var ungerska, men Kroatien-Slavoniens representanter fingo använda sitt modersmål. Den af 10 medlemmar, konseljpresidenten, inrikes-, försvars-, undervisnings-, finans-, jordbruks-, industri- och handels- samt justitieministrarna, ministern för Kroatien-Slavonien och ministern ad latus, d. v. s. hos konungens person, bestående regeringen var ansvarig inför parlamentet. Alla medborgare i U. voro lika inför lagen oberoende af religion och nationalitet. Se vidare

Österrikisk-ungerska monarkien

. I

förvaltnings

hänseende indelades egentliga U. i 63 komitat (ung. vármegye) och 27 med municipal- l. jurisdiktionsrätt försedda fristäder (Fiume inräknadt), Kroatien-Slavonien i 8 komitat och 4 fristäder. Fristäderna voro med afseende på lokal förvaltning oberoende af komitaten och åtnjöto större själfständighet än andra städer. I spetsen för komitaten och fristäderna stod en af kronan utnämnd ämbetsman, "öfvergespan" (fö-ispán); endast i Budapest fanns en för 6 år vald öfverborgmästare. Yid deras sida stod en representantförsamling, som till ena hälften valdes, till den andra bestod af de högst beskattade. Sedan 1876 hade hvarje komitat och fristad ett råd på 20 medlemmar, som utöfvade kontroll öfver dess förvaltning. -- Hufvudstad:

Budapest

.

Rättskipningen

utöfvades i första hand af 458 kretsdomstolar med endast 1 domare, hvaraf 381 i egentliga U., och 76 kollegiala domstolar, hvaraf 67 i egentliga U., såsom domstolar i första instans, 12 domstolar i andra instans, hvaraf 11 i egentliga U., såsom appellationsdomstolar, och 2 högsta domstolar, hvaraf 1 i Budapest och 1 i Agram. Dessutom funnos 15 jurydomstolar för tryckfrihetsmål, 1 handelsdomstol i Budapest, 1 sjöfartsdomstol i Fiume samt särskilda krigsdomstolar. E. A-t.

Försvarsväsendet

var delvis, och hufvudsakligen, gemensamt med Österrikes, delvis själfständigt. Sålunda voro af österrikisk-ungerska arméns 16 armékårer 5 förlagda i Ungern, nämligen IV:e kåren (med kårkommandot i Budapest), V:e kåren (Pressburg), VI:e kåren (Kaschan), VII:e kåren (Temesvár) och XII:e kåren Hermannstadt), medan det ungerska

landtvärnet

(honvéd) och ungerska

landstormen

(nép-fölkeles) bildade särskilda organisationer. Enligt en för Ungern gällande värnpliktslag omfattade landtvärnet de värnpliktige (af 21--23 års ålder), som icke tilldelades linjen eller ungerska landtvärnets ersättningsreserv. Utbildningstiden var 2 år i ungerska landtvärnet (mot 1 år i det österrikiska). Efter slutad tjänst i detta öfverfördes de värnpliktige till ungerska landtvärnets reserv, där de kvarstodo i 10 år (till 33 år), med kortare öfningar, hvarefter de öfverfördes till ungerska landstormen, den de tillhörde i 10 år. Landtvärnet utgjordes 1914 af 32 landtvärnsinfanteriregementen med tills. 97 bataljoner, 10 landtvärnshusarregementen med 60 skvadroner, 8 landtvärnsartilleriregementen med enl. plan 48 kanon- och 16 haubitsbatt. samt 1 ridande division. Fredsstyrkan uppgick till omkr. 33,000 man, krigsstyrkan till omkr. 100,000 man. [I den nybildade ungerska staten får armén enligt fredsfördraget uppgå till 35,000 man värfvade trupper och ordnas i 7 inf.-divisioner, hvar och en bestående af 3 inf.-reg. på 3 bat. om 3 komp. och 1 kulsprutekomp., 1 husarhalfreg. på 2 eller 3 skv., 1 artillerireg. på 6 lätta batt. (om 4 kanoner) och 1 teknisk bat. på 2 eller 3 komp. 3 divisioner äro redan färdiga och 3 under bildning. Den 7:e (i Debreczen) kan icke uppsättas, förrän rumänerna utrymt landet. Ungrarna hoppas komma ifrån den dyra värfningen. F. n. inkallas värnpliktigt manskap i omgångar.] H. J-dt. C. O. N.

Flottan

var gemensam för U. och Österrike.

Det fasta försvaret.

Något enhetligt system hade ej tillämpats vid danandet af den Österrikisk-ungerska monarkiens fasta försvar i sin helhet och sålunda ej heller vid detta försvars ordnande inom den ungerska rikshälften, utan mestadels hade tillfälliga politiska förhållanden fått spela in, hvarjämte penningknapphet tvingat till inskränkningar i anläggningarna, ja ofta t. o. m. till indragningar af befintliga fästningar. I Siebenbürgen bibehöllos dock flera berggränsfästen, och det moderniserade Karlsburg blef hufvudstödpunkt för försvaret vid rumänska gränsen. Vid den gamla Militärgränsen bibehöllos endast Peterwardein och Arads citadell; men i Bosnien och Hercegovina anordnades ett större antal fasta platser, bland hvilka de i första linjen liggande Trebinje, Sarajevo, Mostar och Bilek böra nämnas; och vidare hade befästa ställningar vid Nevesinje och Kallinovik samt några spärrar invid gränsen äfvensom blockhus och skyddsrum vid etapperna Ljulinje, Gat, Avtovac, Konjica, Podromanja och Silvenica anlagts. I andra linjen förtjäna blott Komorn och spärrfästet Eperies att omtalas. Under Världskriget kommo sedan några af de nu nämnda fasta orterna att spela en mer eller mindre framträdande roll, och åtskilliga af de förut försummade platserna äfvensom några nya inom och invid krigsskådeplatserna befästes. L. W:son M. Det ungerska

riksvapnet

var dubbelt, dels ett för ungerska kronans länder gemensamt, dels ett för egentliga U. Det senare är en klufven sköld, hvars högra fält är på tvären åtta gånger deladt i silfver och rödt och hvars vänstra, rödt, visar ett tredubbelt, grönt berg (Tátra, Fátra, Mátra). Dettas mellersta spets bär en gyllene krona, ur hvilken uppstiger ett patriarkalkors af silfver, öfver skölden hvilar Stefanskronan (se

Krona

, fig. 11).

Nationalfärgerna

äro rödt, hvitt och grönt, och flaggan har dessa färger i horisontala fält äfven efter revolutionen 16 nov. 1918. U:s enda orden är Sankt Stefansorden (se

Ordnar

, sp. 840). E. A-t.

Historia.

Landet mellan Karpaterna och Donau hade varit skådeplatsen för många historiska och etnografiska omhvälfningar, innan en varaktig statsbyggnad där kunde uppresas. Sarmater i v. och dacer i ö. (af tracisk, således indisk-europeisk stam), äfven kelter och i s. illyrier, bekämpades af romarna från Augustus' till Trajanus' tid. Sålunda uppstod provinsen Pannonien, som likväl alltjämt måste försvaras mot inträngande germanska (kvader m. fl.) och andra folk. Den romerska kulturens spillror förstördes af de sannolikt turkiske hunnerna. De germaner (östgoter, heruler, gepider, langobarder), som följde i deras spår, drogo sig under folkvandringarna söderut eller upprefvos i inbördes strider och lämnade rum för norrifrån invandrande slaver. En med hunnerna besläktad hord, avarerna, uppslog sitt hufvudläger på Pannoniens slättland och bildade (midten af 500-talet) ett stort välde, som sammanband en mängd kufvade slaviska stammar från öfre Elbe till trakterna s. om Donau, men krossades af Karl den store (omkr. 800). Bland de sålunda frigjorde pannoniske slaverna uppstodo flera smärre furstendömen under fredlig och fientlig beröring med den frankiska kolonisationen, medan kristendomen utbreddes från både Roms och Konstantinopels kyrkor. Genom dessa furstendömens sammanslutning skapades (omkr. 870) det stormäriska riket, som efter en mansålders förvecklingar och strider med frankerna dukade under för det krigarfolk, magyarerna, med hvars namn U:s historia sedan dess är förknippad. Den fortsatta folkblandningen och landets blottställda läge ha likväl alltid i hög grad försvårat den sålunda grundlagda nationalstatens utveckling, hvars särskilda skeden kännetecknas af en ofta förtviflad kamp mot olika främmande och inhemska motståndskrafter. I. Kampen för inträdet i det kristna Europa (omkr. 850--1038). Magyarerna l. ungrarna (se d. o.), såsom de kallades i Västerlandet, en finsk-ugrisk stam från trakten omkring Uralfloden med stark turkisk uppblandning i följd af främmande öfverherrskap, tillhörde de nomadfolk, som lydde under kazarernas välde i nuv. Syd-Ryssland. Därifrån undanträngdes de (kort efter midten af 800-talet) af sina fientliga stamfränder, de turkiske bissenerna (magyar. besenyö, den ryska historiens petjeneger; se d. o.) till det nästan öde landet emellan Dnjestr och Donau (Atelkuzu, nuv. Rumänien). Där valde de under kazariskt inflytande till sin högste höfding

Árpád

, från hvilken deras senare härskare ledde sin härkomst. På bysantinernas uppfordran angrepo de bulgarerna s. om Donau (888--893), men fördrefvos själfva åter från sina hemvist af bissenerna. Därefter styrde de sitt tåg till slätterna omkring Theiss och gjorde sig, på den frankiske östmarksbefälhafvarens uppfordran, till herrar öfver de kristne och bofaste slaverna (894--905). Det dröjde likväl tämligen länge, innan de själfva öfvergåfvo sitt nomadiska lefnadssätt. Sträfvandet att fortsätta detta midt i Europa ledde till härjande ströftåg långt in i alla omgifvande länder ända från Balkanbergen till Pyrenéerna. Östromerska riket, Italien, Frankrike, Tyskland hemsöktes med plundringar, men på samma gång uppblandades de magyariska horderna med krigsfångar af olika nationer, med de undertryckte slaverna, med tillkallade stamfränder från öster, med spillrorna af alla de folk, som under tidernas lopp inträngt i Pannonien. De fastare organiserade staternas motstånd (de sachsiske konungarnas segrar 933 och 955, bysantinernas segrar 967--972) tvang omsider Árpáds ättlingar att utbilda sitt härhöfdingaskap till en verklig territoriell monarki, stödd på förbindelser med kristna konungahus och kristen kultur och på ett disciplineradt krigarfölje af landsmän och främlingar.

Géza

(

Geisa

, 972--997), som själf lät döpa sig, bröt väg för sin son Vajk (997--1038), som under namn af

Stefan

(

I den helige

) gaf sitt rike såsom en kristen och enhetlig monarki ett fast rum inom Europas statssamfund. Han mottog konungakronan ("Stefanskronan") från påfven (1000), kröntes året därpå, grundlade ordnade biskopsstift, tvang uppstudsiga stamhöfdingar till lydnad mot kronan, besatte berglandet Transsylvanien (ung. Erdély, urspr. Erdöelü) med en magyarisk gränsvakt (szeklerna) emot österns barbarer, öppnade sitt rike för gynnade främmande invandrare ("ett rike med blott ett enda tungomål och en enda folksed är svagt och bräckligt", heter det i hans förmaningar till sin son) och utstakade det ungerska väldets råmärken i n. och v. under förhandlingar och krig med Polen, Böhmen och Tyskland. II. Slitningen mellan Västerns och Österns makter (1038--1301). Öfvergången från hedendom till kristendom, från obundet nomadlif till organiseradt samhällslif, kunde icke fullbordas utan inre och yttre slitningar, som under Stefan den heliges efterträdare närmade U. än till Västerns, än till Österns statssystem. De stridande konungarna eller pretendenterna uppburos, medan tronföljden ännu ej hunnit stadgas genom vare sig arf eller val, ömsom af den inhemska och af den inflyttade adeln, sökte skydd och erkännande dels af Tysklands, dels af Konstantinopels kejsare, dels af romerska stolen. Emellertid krossades den hedniska reaktionen af

Béla

I (1061--63), och den kraftfulle lagstiftaren

Ladislaus

I (

den helige

, 1077--95) värjde riket mot bissenerna och de likaledes turkiske kumanerna (ung. kúnok, den ryska historiens "polovtser"), hvilkas kvarblifna kolonier efter hand sammansmälte med de besläktade ungrarna. Han införlifvade Transsylvanien med rikets hufvudland och inledde den statsrättsliga förbindelsen mellan U. och det slaviska Kroatien (1091). Hans brorson

Koloman

(1095--1116) försvarade med vapenmakt och underhandlingar U. emot de genomtågande korsfararna från Västerlandet, utvidgade det nyvunna "tredelade" (Slavonien-Kroatien-Dalmatien) konungarikets gränser till Adriatiska hafvet och invigde till dess skydd den följdrika förbindelsen med de italienske normanderna emot det rivaliserande Venezia, hvars anspråk gynnades af Konstantinopels kejsare. Kolomans svaga och oeniga ättlingar hade likväl svårt att reda sig emot Venezias uppåtsträfvande sjömakt och den då i Konstantinopel regerande komnenska dynastiens politik, som med växande framgång sträfvade att göra U. till en vasallstat. Under

Géza

II (1141--61) knötos visserligen nya förbindelser med Västerlandets stater, på samma gång som stadsanläggningar och åkerbruk främjades genom nedertyska kolonister, som inkallades från Flandern och trakterna omkring Rhen och Mosel till U:s nordöstra gränstrakter ("grefskapet Zips") och i synnerhet till Transsylvanien (ty. Siebenbürgen). Men först

Béla

III (1173--96) lyckades under den komnenska dynastiens förfall häfda sitt rikes själfständighet och kraftigare fullfölja den redan förut omfattade utvidgningspolitiken, som af honom och hans närmaste efterträdare riktades såväl emot de sydryska furstendömena (ända från Kiev till Přzemyśl) som emot bulgarernas och serbernas uppväxande stater på Balkanhalfön. Dessa företag öfverstego ungrarnas krafter, invecklade dem i split äfven med Polen, Venezia och de latinske korsfararna, uttömde kronans finanser och vållade nya inhemska partistrider.

Andreas

II (1205--35), som sökte häfda sina ryska anspråk genom att upptaga "Galizien och Lodomerien" i sin konungatitel, måste efter sitt misslyckade korståg till Palestina (1217--18) böja sig för den adliga och kyrkliga oppositionen, som aftvang honom den gyllene bullan (1222). Denna urkund, som dock gällde blott för den ensamt politiskt berättigade adeln och förnämligast var riktad mot de af konungen gynnade stormännen, bildade grundvalen för U:s konstitutionella statsskick genom sina bestämmelser om regelbundna riksdagar, rättsskydd för person och egendom, lagligen begränsad krigstjänst och rätt till protest och motstånd ("utan beskyllning för otrohet") emot kungliga författningsbrott. Genom ett särskildt privilegiebref (1224) garanterades och utvidgades de transsylvanske "sachsarnas" (tyskarnas) autonomi. Den inre oron fortfor likväl äfven efteråt.

Béla

IV (1235--70) häfdade med kraft kronans myndighet, men den tatariska härjningen och ockupationen (1241--42) under Djingis-kans sonson Batu vållade en genomgripande omhvälfning i U:s samhällslif och yttre ställning. Det ödelagda landets odling upphjälptes genom en förnyad tysk kolonisation. Därjämte mottogos kumanernas undan tatarerna flyende horder i U., där de efter lång motsträfvighet liksom deras föregångare i 11:e årh. uppgingo i den bofasta befolkningen. I deras öfvergifna land ("Svarta och Hvita Kumanien" = Moldau och Valakiet) upprättades spridda ungerska markgrefskap (banat), där längre fram, liksom äfven i Transsylvanien, vlaker l. rumäner, som invandrade från Balkanhalfön, fingo fortsätta sitt herdelif och småningom vänja sig vid åkerbruk. Samtidigt återupptogos likväl de traditionella annexionsplanerna emot de slaviska folken i n. och s., och Tysklands splittring efter Hohenstaufernas fall lockade ungrarna till eröfringar äfven på de österrikiska ländernas bekostnad. Men Böhmens plötsliga makttillväxt visade sig snart i högsta grad farlig för ungrarna (

Ladislaus

IV, 1272--90), som därför verksamt bidrogo till den habsburgska maktens grundläggning genom slaget på Marchfältet (1278). Den siste konungen af Árpáds ätt,

Andreas

III (1290--1301), nödgades värja sin krona både mot habsburgarna och mot huset Anjou, hvars sluga, af romerska stolen understödda politik genom giftermålsförbindelser med det ungerska konungahuset hade vunnit utsikt att med dess arf förstärka den nyligen eröfrade normandiska monarkien i Syd-Italien. III. Kampen om Donauväldet (1301--1526). Den nationella magyariska dynastien, som förgäfves sökt häfda en uteslutande ungersk rikspolitik, hade innehaft kronan med anspråk på ärftlig rätt, ehuru utan bestämd tronföljdsordning. Efter dess utgång ville de magyariske stormännen icke utan vidare erkänna genom giftermål förvärfvade arfsanspråk, som gingo ut på att göra U:s makt till ett verktyg för främmande politiska syften, utan yrkade på ett fritt konungaval bland pretendenterna (af huset Anjou samt från Böhmen och Bajern). Efter flera års interregnum och partistrider tillföll Stefanskronan ändtligen, icke minst på grund af påfvens understöd,

Karl Robert af Anjou

(omkr. 1310--42), som sökte vinna och politiskt uppfostra aristokratien genom dess ombildning till en med kronan förbunden feodaladel efter fransk-normandiskt mönster; hans syfte var att med dess tillhjälp göra U. till hufvudlandet i en stor öst-europeisk monarki på dynastisk grundval. Planen förbereddes genom giftermålsförbindelser med den i Neapel regerande grenen af huset Anjou och med de siste Piasterna i Polen, genom ett på eftergift af U:s dalmatiska anspråk grundadt förbund med Venezia och genom en skicklig politik emot det rivaliserande luxemburgska huset, som med stöd i Böhmen och Tyskland likaledes sträfvade att grundlägga ett Donauvälde. Däremot hade Karl Roberts krigsföretag ringa framgång både i Serbien och vid nedre Donau, där rumänska furstendömen började bilda sig i strid mot U:s öfverhöghet (omkr. 1330). Hans son

Ludvig den store

(1342--82) skyndade att uppnå de lockande framtidsmålen. Han ingrep i Neapels inre förvecklingar, och ehuru han ej lyckades behålla dess krona, gjorde han U:s adel närmare förtrogen med Italiens kultur och statskonst. Han tvang Venezia att återlämna Dalmatien (1358) och begagnade sig af Roms kyrkliga bistånd för att underkufva de bogomiliske kättarna och den grekiska trons anhängare i Serbien och Bosnien. På samma gång som han genom sitt nit för den romersk-katolska propagandan än mer eggade rumänernas själfständighetsbegär, gaf han tillflykt i nordöstra U. åt ryska invandrare (rutener) från Podolien. Men anspråken på det galiziska "Röda Ryssland" pantsatte han till Polen (1352), som han äfven med väpnad hand understödde mot tatarer och hedniska litauer för att ytterligare främja sina utsikter till detta rikes krona. Hans politik bar dock ej så god frukt, som han hoppats. Vid Donau möttes ungrarna för första gången af den osmanska härsmakten (1366), och Ludvig lyssnade därför gärna till påfvens förmaning att lämna den opålitlige grekiske kejsaren åt hans öde. Genom sitt utpräglade romersk-katolska trosnit stötte han Balkanfolken ifrån sig, och det lyckades honom ej att upprätta en varaktig polsk-ungersk union till stöd för den latinska kyrkans utbredning. Visserligen kröntes han omsider till konung af Polen (1370), men den oroliga polska adeln beredde honom många svårigheter, och hans väldes bestånd äfventyrades genom bristen på manliga bröstarfvingar. Han fann därför lämpligt att förlofva sin äldsta dotter, Maria, med Sigismund af Luxemburg, hvars familjemakt sålunda skulle komma huset Anjous verk till godo. Efter Ludvigs död hyllade ungerska ständerna Maria som "konung", men polackerna valde systern Hedvig till sin drottning och visade genom hennes tvungna förmälning med Jagello (1386), att de föredrogo en union med Litauen framför en subordination under det mäktiga U. Först efter häftiga partistrider och sedan Marias egen regering blifvit störtad, lyckades

Sigismund

(1387--1437) bli krönt till konung af U. Hans regering i denna egenskap var uppfylld af strider mot tronpretendenter från Neapel, mot ungerska och kroatiska magnatsammansvärjningar, mot uppstudsiga serber och rumäner samt mot de framträngande turkarna (nederlaget vid Nikopolis, 1396). Att han äfven vann Tysklands (1410) och Böhmens (1420) kronor tjänade blott att indraga U. i ändlösa förvecklingar med de tyske furstarna, med konsilierna och husiterna. Sigismund var icke mannen att leda, organisera eller ens bevara den stora landkomplex, som fallit på hans lott. Hans finansnöd och militäriska svaghet nödgade honom att till Polen formligen afträda Röda Ryssland och ytterligare pantsätta en del af det ungerska landskapet Zips (1412), att finna sig i Dalmatiens definitiva hemfallande till Venezia (1413, 1420). Till följd af konungens frånvaro under långa tider växte adelns själfrådighet, ehuru författningen tillika utbildades (riksdagarna 1397, 1405 och 1435) genom ständernas indelning i två hus (tabulæ, ty. tafeln), komitatförsamlingarnas bindande instruktioner för deras ombud och myndighet öfver förvaltningen, upprättandet af ett utskrifvet landtvärn ("husarerna") och en komitatslandstorm ("banderialmilisen") vid sidan af stormännens följen ("banderier"). Ett rumänskt bonduppror föranledde den första "unionen" mellan Transsylvaniens tre "nationer": magyarer, szekler och sachsare (1437). Den turkiska maktens oerhörda framsteg tvungo ej blott furstarna, utan själfva de hotade kristna folken, närmast ungrarna, till allvarliga försök att genom inbördes sammanslutning bilda ett större välde, som kunde med hopp om framgång upptaga den oundvikliga kampen, hvarunder dessa försök ömsom korsades, ömsom främjades af nationalitetsmotsatserna och de båda rivaliserande dynastierna, habsburgarna och jagellonerna, Luxemburgs och Anjous efterträdare. Genom ungrarnas val (1438) af den förste habsburgaren, Sigismunds måg Albrekt (II såsom tysk konung), bevarades personalunionen mellan U. och Böhmen och förstärktes med hertigdömet Österrike. Hans tidiga död (1439) gaf den store ungerske krigaren

Johan Hunyadi

(

Corvinus

; från Transsylvanien, sannolikt af rumänskt fäderne och magyariskt möderne) och hans anhängare tillfälle att på tronen upphöja (1440) den förste jagellonen,

Vladislav

(1440--44; såsom polsk konung af sin ätt V. II), medan ett annat magnatparti erkände Albrekts nyfödde son

Ladislaus

(V)

Postumus

, hvars rätt dock tills vidare måste lämnas å sido. Hunyadis och Vladislavs segrar öfver turkarna tryggade den senares krona, tills han omkom i nederlaget mot turkarna vid Varna (1444), hvarigenom äfven personalunionen emellan U. och Polen bröts. Fastän Ladislaus nu allmänt erkändes, trädde till en början Hunyadi i spetsen för magnatstyrelsen, men kunde icke upprätthålla sin makt emot inhemska medtäflare, understödda af det bömiska nationalpartiet och det habsburgska förmynderskapet i Österrike. Han måste nöja sig med värdigheten af riksfältherre, kunde såsom sådan visserligen icke hindra Konstantinopels fall, men vann lysande framgångar öfver turkarna i Serbien och Bulgarien och lyckades kort före sin död (1456) undsätta det viktiga gränsvärnet Belgrad. Ladislaus blef verktyg för ett parti, som blodigt förföljde Corvinerna och deras vänner, tills de senare efter konungens plötsliga död (1457) med bömiska legotruppers bistånd genomdrefvo valet af Hunyadis unge son

Mattias Corvinus

(1458--90), som först mödosamt redde sig emot sina fiender, emot det nationella husitiska konungadömet i Böhmen, emot de undanskjutne habsburgarnas och jagellonernas anspråk, men efter hand för den nya ungerska dynastiens räkning trodde sig om att med sin nyupprättade stående här ("svarta legionen", 1465) häfda Donauväldets politiska framtidstanke. Han lösslet från Böhmens krona Mähren och Schlesien (1469), tvang Böhmens nye jagellonske konung att formligen afträda båda dessa landskap jämte öfre och nedre Lausitz (kongressen i Olmütz 1478), förlamade den habsburgska politiken genom sitt gifte med en neapolitansk prinsessa, genom förbund med Venezia, schweizarna och missnöjda tyska riksständer samt eröfrade Nedre Österrike och själfva Wien (1485). Men genom fiendskapen med grannarna isolerades tillika U. i striden mot turkarna och kunde ej med full kraft egna sig åt denna sin uppgift. Oaktadt tillfälliga segrar, som Mattias och hans medhjälpare af stormansätterna (Zápolya, Báthori m. fl.) vunno, stadgades vid Donau den osmanska makten, som bragte de rumänska furstendömena i allt större beroende och hotade själfva Transsylvanien. För eftervärlden fick likväl Mattias' regering betydelsen af en fosterländsk glansperiod genom konungadömets samverkan med lågadeln vid de täta komitatmötena och riksdagarna, rättskipningens och handelns främjande, den italienska humanismens befruktande inflytelser i form af vittra sällskap, begynnande högskolor och rikare bildningsmedel (Bibliotheca Corvina). Men den samtida ungerska adeln hade icke nog endräkt och kraft för att upprätthålla en nationell dynasti, utan undansköt Mattias' naturlige son Johan Corvinus och valde den svage jagellonen

Vladislav

II (1490--1516), som redan innehade Böhmens krona. Såväl för magnaterna, främst ätten Zápolya, som för lågadeln med den firade statsrättsteoretikern Verböczy i spetsen var hufvudsaken att i skygd af denna personalunion befästa sin privilegierade ställning och stänga vägen till tronen för de misstrodde habsburgarna. De turkiska angreppen blefvo allt farligare; försöket att väpna allmogen emot de otrogne ledde till ett mödosamt undertryckt uppror af bönder under ledning af Dózsa (se d. o.) emot adeln (1514), hvarefter böndernas lifegenskap genom lag stadfästes, och under den allmänna förvirringen förmåddes Vladislav af kejsar Maximilian I att fullborda den länge hindrade uppgörelsen emellan habsburgska och jagellonska husen genom ett dubbelt giftermålsaftal för deras barn och ett ömsesidigt arffördrag (kongressen i Wien 1515). Under Vladislavs omyndige son,

Ludvig

II (1516--26), hvars bräcklighet syntes lofva godt för habsburgarnas utsikter, urartade adelsregementet i full anarki, medan fienden stod i landet, som lämnades i sticket af undersåtar och bundsförvanter. Belgrad eröfrades af turkarna (1521); på slagfältet vid Mohács (1526) stupade konungen (eller omkom på flykten) med en fåtalig adelshär, och den ungerska staten sprängdes för århundraden. IV. Partikrigen under rikets splittring och turkiska oket (1526--1711). Under turkarnas härjningar skänkte dubbla konungaval riket två fientliga konungar:

Ferdinand af Österrike

och vojvoden af Transsylvanien,

Johan Zápolya

(med understöd af Verböczy). Emot Ferdinand, som förvärfvat äfven Böhmens krona och med vapenmakt inträngde i U., sökte Zápolya hjälp hos sultanen (1528), som skylde sitt eröfringsbegär under masken af U:s skyddsherre och skiljedomare mellan partierna. Upprepade turkiska öfverfall af U. och Österrike (tåg mot Wien 1529 och 1532) närmade de kristne medtäflarna till hvarandra. Zápolyas sluge rådgifvare, munken Martinuzzi ("broder Georg"; af den kroatiska släkten Utiešenovič), medlade förlikningen i Grosswardein (Nagy-Várad, 1538), hvarigenom båda furstarna erkände hvarandras ungerska konungatitlar och besittningar, Ferdinand behöll Kroatien, Zápolya på lifstid Transsylvanien, som sedan skulle hemfalla till habsburgarna. Portens vrede och partiernas ömsesidiga misstroende omintetgjorde likväl fördraget. Efter konung Johans död (1540) vände sig hans nyfödde son

Johan Sigismunds

förmyndare till sultanen, som bemäktigade sig mellersta U. och Buda (1541), där Verböczy dog som domare öfver storherrens kristna undersåtar. Johan Sigismund utnämndes till Portens vasallfurste öfver Transsylvanien, och om västra U. utspann sig et långvarigt krig mellan Ferdinand och turkarna. I huset Zápolyas namn förde Martinuzzi, numera kardinal, en tvetydig och själfvisk politik, som han krönte genom ett fördrag med Ferdinand om utbyte af Johan Sigismund Zápolyas anspråk på U. och Transsylvanien emot några schlesiska furstendömen 1551); men han lönnmördades kort därpå af den förres officerare. De tre transsylvanska nationerna lyIlade åter Johan Sigismund (1556), och Ferdinand måste erkänna de turkiska eröfringarna och för sin del af riket köpa fred af sultanen mot årlig tribut (1562). I det styckade U. ökades oredan af religionssöndringen, ehuru reformationen tillika främjade den nationella bildningen. Tyskarna och slovakerna slöto sig till lutheranismen, medan kalvinismen utbredde sig bland magyarer och szekler, i Transsylvanien korsad af den socinianska unitarismen. Inom det habsburgska området förföljdes i allmänhet protestanterna, som åtnjöto större fördragsamhet under sultanens spira. I det osmanska U. utöfvade paschorna, i synnerhet i början, en godtycklig makt; tunga skatter pålades, och ungdomen instacks hoptals i janitscharhären, men komitatförvaltningen skonades och användes till redskap emot den tyska invasionen. I det habsburgska U. rådde split emellan konung och ständer, adel och allmoge, främmande legotrupper och inhemskt landtvärn (honvéd), äfvensom ständig farhåga för kejsarens afsikter att införlifva landet med sina öfriga besittningar och med Tyska riket. Äfven under

Maximilian

II (1563--76) fördes krig med turkarna (Zrinyis försvar af Sziget 1566) och med Johan Sigismund, som efter långt vacklande emellan Porten och kejsaren ändtligen förlikte sig med den senare (freden i Prag 1570) och för sin lifstid behöll Transsylvanien jämte angränsande delar af östra Ungern. Men sedan han dött utan arfvingar (1571), valde de transsylvanska ständerna till sin vojvod

Stefan Báthori

, som förnyade tributplikten till Porten, häfdade sin ställning (som katolik med hjälp äfven af inkallade jesuiter) emot inhemska, af kejsaren understödda fiender och korsade dennes politik tillika genom sitt val till polsk konung (1575). Vojvodskapet i Transsylvanien öfvergick, likaledes genom ständernas val, till brodern

Kristofer

(1576), som efterträddes af sin son

Sigismund

(1581). Ständerna framtvungo jesuiternas utvisning (1588), men den unge fursten sökte, ledd af sina biktfäder och sin kusin kardinal Andreas Báthori, stöd emot den kalvinistiska adeln äfven hos kejsar

Rudolf

II (konung af U. 1572--1608), som å sin sida åter angreps af turkarna (1592). I förbund (1594) med furstarna af Moldau och Valakiet reste Sigismund sig emot sultanens öfverhöghet, afslöt ett arffördrag med kejsaren och förmälde sig med en habsburgsk prinsessa (1595). Han vann till en början jämte sina allierade stora framgångar och uppträdde såsom de senares öfverherre med titel af "konung af Transsylvanien, vojvod af Valakiet och Moldau". Men Moldau slöt sig till Polen; Mikael af Valakiet traktade efter samma välde som Sigismund, och i förtviflan afträdde denne mot furstendömen i Schlesien sitt land till kejsaren (1598). Snart ångrade han sig dock, återvände till Transsylvanien, inlät sig i nya förhandlingar med habsburgarna och afstod vojvodskapet till

Andreas Báthori

(1599), som invaggades i säkerhet af påflige nuntien Malaspina å Rudolfs vägnar och öfverrumplades af kejsarens förmente vasall Mikael. Besegrad i slaget vid Hermannstadt, omkom Andreas på flykten, och kejsaren måste (1600) erkänna Mikael såsom "arfståthållare" af Transsylvanien. Nya strider utbröto mellan denne, Sigismund (definitiv afsägelse 1602, d. 1613) och de kejserlige, som likväl ej kunde bevara sin öfvermakt under det pågående växlingsrika kriget mot turkarna.

Stefan Bocskay

utropades till vojvod af Transsylvanien (1604), slöt sig till turkarna och trädde i spetsen äfven för de habsburgsk-ungerske protestanterna och "malkontenterna". Kejsaren måste (1606) erkänna Bocskay, som innehade största delen af konungariket, och bevilja sina ungerska undersåtar politisk autonomi och fri religionsöfning (freden i Wien), äfvensom lämna Porten i okvald besittning af dess eröfringar (freden i Zsitvatorok). Efter Bocskays plötsliga död valdes, under häftig partistrid,

Sigismund Rákóczi

till hans efterträdare (1607), men denne måste afstå sin värdighet åt

Gabriel Báthori

(1608), som bekräftades däri af Porten. I det habsburgska U. undanträngdes Rudolf af sin broder ärkehertig

Mattias

(konung af U. 1608--19) med tillhjälp af den aristokratisk-protestantiska oppositionen (valkapitulation ang. bl. a. jesuiternas utestängning). Missnöjet upplågade dock åter till följd af fortsatta katolska reaktionsförsök, medan Mattias inblandade sig i stridigheterna mellan de transsylvanska ständerna och Gabriel Báthori (mördad 1613). Han måste dock erkänna dennes efterträdare

Gabriel Bethlen

(Bethlen Gábor, 1613--29), som stödde sig icke blott på folkgunst och Portens skydd, utan äfven på sina redan inlagda krigiska förtjänster och sin duglighet som regent. Under

Ferdinand

II (1619--37) uppträdde Bethlen såsom den protestantiska och nationella resningens ledare i de habsburgska länderna, lät utropa sig till konung af Ungern (1620), men afstod efter bömarnas och österrikarnas nederlag (freden i Nikolsburg 1621) Stefanskronan till kejsaren, som utnämnde honom till riksfurste, gaf honom ökade besittningar i U. och Schlesien och förpliktade sig att upprätthålla de habsburgske ungrarnas privilegier (pacifikationsriksdagen i Oedenburg 1622). Efter ny osämja bekräftades freden (i Wien 1624), men Bethlen uppgaf icke sin plan att i förbund med Turkiet och Frankrike, Sverige, Danmark och Brandenburg störta den habsburgska monarkien. Efter ett kort vapenskifte med Wallenstein (1625) måste han dock på grund af Danmarks nederlag inskränka sig till en djupt anlagd diplomati, hvars frukter han ej fick skörda. Hvarken hans änka, Katarina af Brandenburg, eller hans brorson Stefan Bethlen kunde bevara hans efterlämnade makt, som tillföll

Georg Rákóczi

I (1630--48). Försiktigare än Bethlen, dröjde Rákóczi att inblanda sig i Trettioåriga kriget, tills oppositionen i det habsburgska U., som lugnats af palatinen Esterházys konstitutionella styrelse, under

Ferdinand

III (1637--57) blifvit retad genom nya jesuitiska stämplingar, och Torstensons segrar syntes lofva en lätt framgång för alla kejsarens fiender. Enligt förbundsfördrag (1643) med Sverige och Frankrike grep Rákóczi till vapen, men, skrämd af Portens hotelser, nöjde han sig med den fördelaktiga freden i Linz (1645) och kejsarens nya eftergifter till de protestantiske ungrarna (riksdagen i Pressburg 1646--47). Sonen

Georg Rákóczi

II (1648--60) störtade sig genom sitt eröfringståg mot det af Sverige angripna Polen (1657) i krig med Porten, som emot honom uppsatte andra vasallfurstar:

Frans Rhédey

, som afsade sig sina anspråk 1658, och

Ákoz Barcsay

. Rákóczi omkom i striden, hans af själfständighetspartiet valde efterträdare

Johan Kemény

(1661--62) likaså, efter Barcsays afrättning, och sultanens kreatur

Mikael Apafi

I (1662--90) behöll furste värdigheten. Ur den transsylvanska oredan utspann sig under

Leopold

I (1657--1705) ett turkiskt krig äfven i det kejserliga U. (1660--64). Oaktadt de kejserliges seger vid S:t Gotthard (1664) fingo turkarna behålla flera eröfrade ungerska fästningar (freden i Eisenburg l. Vasvár). Ungrarnas harm gaf sig luft i den vidt utgrenade "magnatsammansvärjningen", som först underblåstes, sedan förråddes af Frankrike; innan den kommit till fullt utbrott, kväfdes den genom ledarnas fängsling och afrättning (1671; "de tre grefvarna" Zrinyi, Nádasdy, Frangepán).

Frans Rákóczi

I (son till Georg Rákóczi II), som med de sammansvurnes hjälp hoppats undantränga Apafi i Transsylvanien, skonades af kejsaren till lifvet. Men Wienregeringen och jesuiterna framkallade genom sina försök till katolsk restauration och ungerska författningens omstörtande en vida farligare folkresning ("kuruzzkriget"), hvars ledning öfvertogs af Emerich Thököly (1674) med understöd från Frankrike, Porten och Apafi. Under kejsarens krig med Frankrike grep upproret mer och mer omkring sig i U. trots hans konstitutionella och kyrkopolitiska eftergifter ("dietaldekretet" i Oedenburg 1681). När turkarna tågade mot Wien (1683), förenade Thököly sig öppet med dem för att vinna U:s krona. Men kejsarens och hans bundsförvanters segrar lade U. för hans fötter. Buda eröfrades (1686), och året 1687 bildar epok genom general Caraffas "blodsdomstol i Eperjes" öfver Thökölys anhängare (han själf internerades af Porten i Asien), storvesirens nederlag vid Mohács, Apafis underkastelse (fördraget i Blasendorf) och riksdagsbeslutet i Pressburg, hvarigenom de ungerska ständerna erkände habsburgska husets arfsrätt och afsade sig insurrektionsrätten. Under turkiska krigets fortsättning pacificerades U. genom stränga förvaltningsåtgärder, och den serbiska invandringen (1690--91) gaf den kejserliga regeringen tillfälle att upprätta en mot magyarerna afvog privilegierad korporation.

Mikael Apafi

II (1690--97) afsade sig regeringen, och Transsylvanien återförenades definitivt med det ungerska konungariket, ehuru dess politiska och administrativa autonomi bekräftades (författningsdiplomet 1691). Freden i Karlowitz (1699) afslöts ej å ungerska kronans, utan blott å kejsarens vägnar, utestängde de flyktige ungerske insurgenterna från fäderneslandet och kvarlämnade Temesvárbanatet i Portens våld. Missnöjet med den kejserliga politiken, i synnerhet med inkräktningarna på ständernas skattebevillningsrätt, föranledde under Spanska tronföljdskriget en ny ungersk resning (1703), som gynnades af Frankrike och leddes af

Frans Rákóczi

II (son till Frans Rákóczi I). Han utropades till furste af Transsylvanien (1704), och på mötet i Szécsény (1705) organiserades en ungersk konfederation, som på mötet i Ónod (1707) förklarade tronen ledig. Men man vågade icke formligen välja Rákóczi till konung, utan erbjöd kronan åt kurfursten af Bajern, som afslog anbudet. Rákóczi hoppades på understöd än af Karl XII under hans konflikt med kejsaren, än af tsar Peter, som sökte förmå honom att mottaga Polens krona under ryskt skydd. Efter långvariga fejder och underhandlingar lyckades

Josef

I (1705--11), sedan insurgentpartiet förlorat alla utsikter till främmande makters hjälp och glesnat genom affall, bilägga upproret genom freden i Szatmár (1711), som stadgade allmän amnesti och ungerska författningens restauration. Frans Rákóczi dog som internerad emigrant i Turkiet (1735), den siste målsmannen för de transsylvanske magnaternas försök att grundlägga en ny nationell dynasti. V. Emancipationsstriden inom den habsburgska monarkien (1711--1867). För magyarerna, som ej på egen hand lyckats återupprätta det splittrade riket, blef framtidens uppgift att på den historiska statsförfattningens grundval häfda Stefanskronans själfständighet och dess lands samhörighet såsom ett särskildt helt inom habsburgarnas välde. Under kejsar

Karl

VI (1711--40) eröfrades visserligen Temesvárbanatet jämte delar af Serbien och Valakiet från Turkiet (freden i Požarevac 1718), ehuru de senare landskapen åter gingo förlorade genom det olyckliga kriget 1737--39 (freden i Belgrad). Men den genom de tidigare försvarskrigen mot turkarna förberedda "Militärgränsens" organisation under Wienregeringens och dess officerares omedelbara kommando afsöndrade betydande områden från ungerska kronan, och de inflyttade serbernas privilegier genombröto den ungerska komitatförvaltningen. "Pragmatiska sanktionen", som afsåg att trygga hela det habsburgska arfvets öfvergång på kvinnolinjen, genomdrefs i förväg med samtycke af ständerna i Kroatien (1712) och Transsylvanien (1722), hvarigenom ett statsrättsligt stöd gafs åt dessa landsdelars fulla oberoende af U. De ungerska ständerna (riksdagen 1722--23) sågo sig nödgade att äfven för sin del stadfästa denna den habsburgska monarkiens grundlag, men sökte en ersättning icke blott i den förnyade bekräftelsen af de konstitutionella rättigheterna, utan äfven i lagstiftningsåtgärder emot de serbiske kolonisternas religiösa och personliga frihet. Dessa åtgärder gåfvo ryska regeringen en välkommen anledning att uppträda som de undertrycktes förespråkare och framkallade bondeuppror, som utbredde sig äfven till den magyariska lifegna allmogen. Därigenom stärktes det reaktionära partiet i regeringen och riksdagen. Flertalet af den ungerska adeln, som såg sina sociala intressen hotade, understödde alla slags tvångslagar till och med emot sina egna protestantiska ståndsbröder. Det kejserliga inflytandet i U. ökades sålunda af sig själft, icke minst genom en låtsad eller uppriktig moderation emot lågadelns privilegieifver, på samma gång som magnaterna lockades till hofvet i Wien och medelst höga titlar och andra förmåner förmåddes att utbyta sin ledande nationella ställning emot en förnäm rang inom den dynastiska monarkiens aristokrati. Under

Maria Teresia

(1740--80) återvaknade till följd af den kris, som drabbade det österrikiska husets europeiska maktställning, ungrarnas nitälskan för sin politiska själfständighets garantier. Först sedan hon afstått från sin plan att förskaffa äfven sin gemål U:s krona, efter vidlyftiga förhandlingar och konstitutionella försäkringar (riksdagen i Pressburg 1741), beviljade ständerna sin nye "konung" krigshjälp i penningar och manskap (det berömda moriamur pro rege nostro var blott en beräknad sluteffekt). En del af Militärgränsen införlifvades med U. (1750), hvilket föranledde en stor serbisk emigration till Ryssland och våldsamma inre oroligheter. Det oaktadt fortsattes samma politik genom hela Banatets inkorporation i komitatförvaltningen (1779). Polens första delning (1772) återförenade grefskapet Zips med U., hvarifrån likväl Galizien förblef skildt, ehuru hofvet i Wien för att förvärfva detta kronland åberopat U:s gamla anspråk på Röda Ryssland. För öfrigt gjorde en stark opposition sig ofta gällande vid riksdagarna af fruktan för den centralisationspolitik, som följdes i de andra arfländerna. Endast med stor motsträfvighet fogade den ungerska adeln sig efter den för bondefriheten gynnsamma regleringen (urbarium) af förhållandet emellan godsegare och underhafvande.

Josef

II (1780--90; redan från 1765 moderns medregent) förgrep sig i centralisationens och den upplysta despotismens intresse öppet på den ungerska författningen. Hans toleransedikt (1781) retade genom sina sväfvande bestämmelser både katoliker och protestanter. Hans försök att göra tyskan till uteslutande förvaltningsspråk (1784) eggade den magyariska nationalkänslan till kraftiga protester och ansträngningar för modersmålets uppodling. Genom sina reformer i skatteväsendet, rekrytutskrifningen, domstolsordningen, provinsadministrationen m. m. kränkte han adelns privilegier och komitatförvaltningen. Missnöjet i U. blef så starkt, att efter fredsbrottet med Turkiet (1788) komitatförsamlingarna vägrade lämna underhåll till trupperna, upphäfde kejsarens påbud och yrkade på riksdagens sammankallande. När därjämte kriget tog en olycklig vändning och en del af den ungerska adeln inlät sig i förrädiska underhandlingar med Preussen, nödgades Josef kort före sin död återkalla nästan alla sina reformförordningar.

Leopold

II (1790--92) lyckades genom en hofsam och skicklig politik stilla oron (riksdagen 1790--91). U:s själfstyrelse omgafs med nya garantier, på samma gång som protestanternas religionsfrihet lagstadgades, borgerskapets representationsrätt utvidgades, allmogens ställning förbättrades, serberna personligen likställdes med landets öfriga medborgare och vunno officiellt erkännande för sin ortodoxa kyrka, dock utan politisk autonomi (nationalkongressen i Temesvár 1790). Kejsarens reformvänlighet skaffade honom sålunda ett starkt parti i landet, utan att adelns misstänksamhet sårades genom angrepp emot författningen. Under

Frans

II (1792--1835) delade den ungerska adeln i början regeringens ovilja emot franska revolutionens idéer. Genom stränga polisåtgärder, äfven afrättningar (1795), kväfdes "jakobinska" stämplingar bland borgerskapet och ungdomen. I de upprepade krigen emot Frankrike deltogo magyarerna med hänförelse och afvisade alla Napoleons frestelser till affall. Ständerna beviljade gång på gång både inkallandet af adelsuppbådet ("insurrektionen") och stora rekrytutskrifningar till de kejserliga regementena, genom hvilka under detta tidehvarf den nya österrikiska hären utvecklades, monarkiens egentliga sammanhållande kraft. Den ungerska oppositionen (riksdagarna 1802, 1807, 1811) vände sig blott emot regeringens fordringar på rekryteringens lagstadgande för beständigt, på den adliga skattefrihetens inskränkning och andra åtgärder till följd af den finansiella statskrisen. Först efter de napoleonska krigen uppstod ett liberalt parti, som bekämpade kejsarens och Metternichs mer och mer utpräglade absolutistiska tendenser. Riksdagen 1825--29 tillbakavisade med kraft alla ingrepp i de konstitutionella rättigheterna. Polska revolutionen 1830--31 väckte ungrarnas lifliga sympatier och eldade deras egen fosterlandskänsla. I samma mån som det magyariska språket tillkämpade sig sin fulla rätt i de parlamentariska förhandlingarna (i stället för det häfdvunna latinet), uppblomstrade en politisk vältalighet (Nagy, Széchenyi, Wesselényi, Kölcsey, Kossuth, Deák m. fl.), som ryckte massorna med sig och förenades med ifver för genomgripande sociala reformer. Riksdagen 1833--35 förberedde böndernas emancipation trots regeringens tvetydiga hållning i denna fråga, som användes att väcka split emellan samhällsklasserna och undergräfva författningen. Under kejsar Frans' efterträdare,

Ferdinand

(1835--48), växte spänningen emellan hofvet i Wien och det ungerska själfständighetspartiet, som klagade öfver administrativa attentat emot komitatförfattningen, inskränkningar i pressfriheten och afvoghet emot det magyariska språkets officiella användning, under det att de serbiska och kroatiska nationalitetssträfvandena på ett misstänkt sätt gynnades från ofvan. Revolutionsåret 1848, då den habsburgska monarkien skakades i sina grundvalar, blef ödesdigert äfven för U. Med tillhjälp af folkdemonstrationer tvang riksdagen (mars) under L. Kossuths ledning regeringen att bevilja vidtgående reformer och tillsätta en särskild ansvarig ungersk ministär (under Batthyány). Men serberna och kroaterna påyrkade (liksom äfven rumänerna i Transsylvanien, hvars ständer proklamerade landskapets inkorporation med U.) å hvar sin sida full autonomi, och då deras fordringar tillbakavisades af ungerska riksdagen, grepo de till vapen, anförda af ståthållaren ("banen") af Kroatien, Jellačič. Han uppmuntrades under hand af kejserliga hofvet och inryckte i U. (sept.). Efter fruktlösa förhandlingar emellan ungrarna och hofvet valde de förre en försvarskommitté med Kossuth i spetsen, hvarpå kejsaren anförtrodde högsta kommandot i U. åt Jellačič. Ungerska insurgenthären sökte förgäfves undsätta Wien (okt.), hvars befolkning likaledes rest sig emot regeringen. Ferdinand afsade sig kronan till förmån för sin brorson

Frans Josef

(dec. 1848), som likväl icke erkändes af ungrarna. Med biträde af inhemska officerare (Görgei, Klapka m. fl.) och polska emigrantchefer (Bern, Dembinski) organiserade Kossuth en förtviflad folkresning emot de kejserliga trupperna och de fientliga nationaliteterna. Habsburgska huset förklarades af riksdagen förlustigt U:s krona (14 april 1849), men ungrarna råkade snart i så mycket större trångmål, som en rysk här under Paskievitj skyndade till den österrikiska regeringens undsättning. Kossuth afträdde diktaturen till Görgei, som genom kapitulationen i Világos (13 aug.) öfverlämnade sin här åt ryssarna. Sedan Klapka (sept.) uppgett Komorn, var resningen förbi. Några af ledarna (Batthyány m. fl.) afrättades ("Haynaus blodsdomar"), andra, bland dem Kossuth, lyckades fly öfver turkiska gränsen. Under den följande reaktionsperioden, som betecknas af ministärerna Schwarzenberg och Bach, behandlades U. som ett eröfradt land. Komitatförvaltningen suspenderades, tyska språket infördes i administrationen, tyska och bömiska ämbetsmän tillsattes i stället för ungrare. Transsylvanien, Kroatien och Banatet skildes helt och hållet från konungariket, och ett särskildt serbiskt vojvodskap upprättades, men öfverallt bedrefs förtyskningen åtföljd af polisförtryck, på ett planmässigt sätt. Detta regeringssystem ändrades först efter Österrikes nederlag i italienska kriget (1859). Oktoberpatentet af 1860 bebådade konstitutionella reformer för monarkien och de särskilda kronländerna. Men ministären Schmerlings helstatsförfattning (febr. 1861) förkastades af ungerska riksdagen (april s. å.), som häfdade det historiska och nationella statsskickets rätt. De förhandlingar, som öppnades med den åter sammankallade riksdagen (dec. 1865), afbrötos genom konflikten emellan Österrike och Preussen. Sedan Österrike genom freden i Prag (1866) blifvit undanträngdt från makten i Tyskland, måste monarkien organiseras på en annan grundval. Den definitiva uppgörelsen med U. (1867), väsentligen en frukt af Deáks (se d. o.) statsklokhet, åväga-bragte en realunion i "dualistisk" form mellan Stefanskronans land ("Transleithanien") och monarkiens öfriga område ("Cisleithanien"). Genom en särskild uppgörelse (1868) reglerades det statsrättsliga förhållandet emellan konungarikena U. och Kroatien. H-e. VI. Tiden från 1867 års uppgörelse till skilsmässan från Österrike (1867--1918). Uppgörelsen mellan Cisleithanien och Transleithanien -- om dess villkor se närmare

Österrikisk-ungerska monarkien

-- tryggade åt U. vidsträckt själfständighet; gemensamma blefvo endast utrikesärenden, de flesta försvarsärenden (dock ej värnpliktslagarna) samt de finansärenden, som gällde gemensamma utgifter eller genom öfverenskommelser för viss tid (ausgleiche) ordnades med afvägande af båda rikshälfternas intressen (frågor rörande handel, tullagstiftning, bank- och myntväsen, gemensamma järnvägar, värnplikt m. m.). Lagstiftningsrätten för de gemensamma ärendena uppdrogs åt

delegationerna

, årligen inkallade utskott af österrikiska riksrådet och ungerska riksdagen, hvilka äfven hade att fastställa budgeten för den gemensamma förvaltningen, kontrollera denna och, om så kräfdes, ställa den gemensamma riksministären till ansvar inför riksrätt. Tre gemensamma ministerier (med säte i Wien) upprättades: ministeriet för kejserliga huset och utrikes ärenden, rikskrigsministeriet och riksfinansministeriet. Särskilda utskott från de båda parlamenten (Quota-deputationen) skulle hvart tionde år bestämma de båda rikshälfternas andel i de gemensamma utgifterna; den fastställdes 1867 till 70 proc. för Österrike och 30 proc. för U. Öfverenskommelse ingicks om tullunion för 10 år framåt, om visst ungerskt bidrag till räntebetalning å monarkiens statsskuld o. s. v. Uppgörelsen hade förberedts genom privata förhandlingar af Deák i Wien sommaren 1866 och därpå inledts genom utnämningen af en ansvarig ungersk ministär under ledning af grefve Julius Andrássy (17 febr. 1867) samt genom Frans Josefs högtidliga kröning till ungersk konung (8 juni s. å.); de slutliga konstitutionella och finansiella öfverenskommelserna godkändes af de båda parlamenten 21 och 24 dec. s. å. Till dessa uppgörelser fogades den, som sept. 1868 kom till stånd med Kroatien, som därigenom ställdes under ungersk suveränitet, men erhöll lokal själfstyrelse under en ban och egen landtdag. I U:s ministär insattes en minister för Kroatien, som äfven fick 36 ombud i ungerska riksdagen; till gemensamma och riksutgifter skulle Kroatien inbetala 55 proc. af sina inkomster till ungerska statskassan, hvarvid U. dock garanterade, att återstående 45 proc. skulle uppgå till ett visst minimibelopp. Detta garantibelopp ökades 1873, då äfven större delen af det urspr. för försvaret mot turkarna militärt styrda området Militärgränsen (se d. o.) lades under kroatisk civilförvaltning och antalet kroatiska ombud i U:s riksdag ökades till 43. Med U. införlifvades 1870 det dessförinnan kroatiska Fiume. -- Under åren närmast efter 1867 års uppgörelse hade Deákpartiet majoritet i ungerska riksdagen; det genomförde 1868 en värnpliktslag, som af landtvärnet gjorde en själfständig ungersk honvédarmé, och en lag ang. nationaliteterna, hvilken gaf det magyariska språket riksspråks ställning; förvaltningen moderniserades, och folkskoleväsendet reformerades. Partiets ställning försvagades emellertid snart genom Deáks sjukdom, den duglige undervisningsministern Eötvös' död (1870) och Andrássys förflyttning till posten som monarkiens utrikesminister (1871). Den nye ministerpresidenten Lónyay förstörde landets finanser genom obetänksamma räntegarantier åt nyanlagda enskilda järnvägar och nödgades dec. 1872 afgå. Nu följde en period af svaga ministärer och växande finansnöd. För främjande af bättre ordning lyckades Deák kort före sin död åstadkomma en sammansmältning mellan sitt parti och det af Koloman Tisza ledda moderata oppositionspartiet vänstra centern till en ny och lifskraftigare partibildning, det liberala partiet (officiellt benämndt "de fria grundsatsernas parti", Szabadelvi párt), och okt. 1875 blef Tisza ministerpresident med den duglige finansministern Koloman Széll till främste medhjälpare. Nu bragtes åter reda i finanserna, och vid den ekonomiska tioårsuppgörelsen med Österrike, som först blef färdig juli 1878, lyckades U. få andel i den gemensamma bankens ledning, genomdrifva för ungerska budgeten önskvärda tullförhöjningar å kaffe och petroleum samt bibehålla den dittillsvarande låga kvotsiffran för U:s bidrag till de gemensamma utgifterna. Andrássy och Tisza öfvade stark inverkan på monarkiens utrikespolitiska närmande till Tyskland (neutralitetens bevarande vid fransk-tyska krigets utbrott 1870, alliansen med Tyskland 1879), och Tisza gynnade äfven, trots växande opposition i ungerska riksdagen, den aktiva Balkanpolitik, som 1878 ledde till ockupationen af Bosnien och Hercegovina. Tiszas nationalitetspolitik var hänsynslöst magyariserande och gick ut på att förfölja alla nationalitetsrörelser bland slovakerna och bland Siebenbürgens rumäner och sachsare. Med Kroatien-Slavonien förnyades och reviderades den ekonomiska uppgörelsen 1879 och 1889 efter tidvis mycket häftiga konflikter med de af Starčević och biskop Strossmayer (se d. o.) ledda oppositionsgrupperna. Finansernas återställande fullbordades af den uppslagsrike G. Baross (finansminister från 1886), zontariffsystemets skapare. Tiszas hårda nationalitetspolitik, regeringens ingrepp i valfriheten och de politiska kotteriernas gynnande med ekonomiska förmåner uppkallade emellertid småningom mot Tisza ett så starkt missnöje, att han mars 1890 fann det klokast att afgå (om den närmaste anledningen därtill se

Tisza

1). Hans politik fortsattes af efterträdaren grefve Julius Szápáry (mars 1890--nov. 1892), hvars ministär dock mest upptogs af kyrkopolitiska strider. Dessa gällde närmast barnen af blandade äktenskap. Enligt en lag af 1868 skulle de uppfostras i dens af föräldrarna religion, hvars kön de ärft, men de katolske prästerna hade i allt större utsträckning företagit sig att döpa alla barn af blandade äktenskap och trotsade en (febr. 1890) utfärdad förordning om, att präst, som döpt barn af blandadt äktenskap, därom skulle för anteckning göra anmälan till vederbörande präst af den andra trosbekännelsen. Det ansågs med anledning af detta trots nödvändigt att öfverföra civilståndsregistreringen från prästerskapet till civil myndighet, men en vidt utbredd opinion påyrkade, att man skulle taga steget fullt ut och införa obligatoriskt civiläktenskap. Ministären var oense i frågan, och Frans Josefs motstånd mot civiläktenskap påskyndade ytterligare dess afgång. Szápárys efterträdare, Wekerle (nov. 1892--dec. 1894), lät 1893 justitieministern Szilágyi framlägga förslag till lagar om obligatoriskt civiläktenskap och civilståndsregister, föräldrars rätt att vid blandade äktenskap bestämma barnens religion samt äfven allmän fri religionsutöfning och judarnas upptagande bland de af staten erkända trossamfunden. Trots magnathusets häftiga opposition lyckades ministären genomdrifva de tre första lagförslagen (okt. 1894), men den hade dels genom sin ifver för dem, dels genom ett påbud om nationalsorg efter L. Kossuth ådragit sig konungens misshag och afgick därför (dec.). Ett försök af konungens förtroendeman, banen af Kroatien grefve Khuen-Héderváry, att bilda ministär misslyckades, och Wekerles efterträdare blef den liberale baron Bánffy (jan. 1895--febr. 1899), som genomdref de båda återstående kyrkopolitiska lagarna. Partisplittringen i Österrike möjliggjorde för honom att vid 1898 års "ausgleich" uppnå en rad nya fördelar, bl. a. ökadt ungerskt inflytande på österrikisk-ungerska banken och en för U. förmånligare fördelning af tullinkomsterna. Yttersta vänsterns (Kossuth-partiets) häftiga angrepp på Bánffy med anlitande af obstruktion i riksdagen, jämte schism inom ministären och i det liberala partiet framkallade kort därpå en ministerkris. Ministären Koloman Széll (febr. 1899--juni 1903) lyckades genom löfte om från regeriugspåverkan fria val snart få slut på obstruktionen och vann stöd äfven från ett par grupper, hvilka af missnöje med Tiszas och Bánffys politik skilt sig från det liberala partiet (Apponyis "nationalparti" och Szilágyis "dissidenter"). Med Österrike åstadkoms en ekonomisk "ausgleich" (om tullsatser o. s. v.) att gälla till 1907, då handelstraktaterna med flera främmande makter utlöpte. -- Ett nytt tvisteämne trädde emellertid nu i förgrunden, nämligen arméfrågan. Regeringsförslaget om höjande af rekrytkontingenten med 15,000 man (okt. 1902) framkallade från oppositionen hetsiga kraf på att i gengäld de ungerska regementena skulle få föra ungerska fanor och att vid dem det tyska kommandospråket skulle utbytas mot magyariska, något som Frans Josef af omsorg om arméns enhetlighet energiskt motsatte sig. Under F. Kossuths ledning tillgrep det oppositionella oafhängighetspartiet envis obstruktion mot alla regeringsförslag, budgeten däri inbegripen, så att regeringen stod utan parlamentsbemyndigande att vare sig inkalla rekryter eller indrifva skatter. Széll aflöstes (28 juni 1903) af förre banen af Kroatien, Khuen-Héderváry, som förgäfves genom smärre eftergifter sökte få slut på obstruktionen. Läget tillspetsades ytterligare, då monarken i en från Chlopy i Galizien utfärdad dagorder (16 sept.) ytterst energiskt kungjorde sitt fasta beslut att upprätthålla arméns dittillsvarande enhetliga organisation. Khuen-Héderváry nödgades kort därefter (29 sept.) afgå, och efter långvariga förhandlingar mellan partierna lyckades Koloman Tiszas son grefve Stefan Tisza (se

Tisza

3) bilda en ny ministär på grundvalen af de eftergifter han lyckats afpressa Frans Josef i arméfrågan: ungerska standar och emblem skulle anbringas vid sidan af de österrikiska på alla militära byggnader i Ungern, ungerskt språk skulle användas vid krigsrätter och vid korrespondens mellan ungerska militärmyndigheter, ungerska officerare vid österrikiska regementen skulle transporteras till ungerska och antalet ungerska officerare ökas i proportion till de ungerske soldaternas antal; däremot skulle tyskan bibehållas som gemensamt kommandospråk. Apponyi fann eftergifterna otillräckliga, nedlade presidiet i deputeradekammaren och utträdde kort därpå med 16 meningsfränder ur det liberala partiet. Stridssignalen blef genomtrumfandet af "lex Daniel" (18 nov.) om obstruktionens omöjliggörande genom ändring af husets arbetsordning. Om de strider, som nu följde, se

Tisza

, sp. 149; slutet blef, att Tisza nödgades begära afsked, sedan han vid riksdagsvalen jan. 1905 lidit ett förkrossande nederlag. "Lex Daniel" upphäfdes (april s. å.), och efter fruktlösa försök att få till stånd en ministär med parlamentarisk majoritet och ett för kronan antagligt arméprogram utsåg konungen till ministerpresident förre honvedministern, generallöjtnanten baron Géza Fejérváry, i spetsen för en ämbetsmannaministär (juni). Majoriteten svarade med en offentlig maning till värnplikts- och skattestrejk (18 juli). Öfvertygad om att den väsentligen af lågadeln uppburna oppositionen vid sina lidelsefullt framförda nationalistiska yrkanden ej hade stöd af folkets stora flertal, uppmuntrade regeringen de kraf på införande af allmän rösträtt, hvilka nu började framkomma från socialdemokratiskt håll, och inrikesministern Kristóffy ställde allmän rösträtt främst på ett nytt regeringsprogram (nov. 1905), hvilket i öfrigt upptog bevarandet af gemensam armé, men med magyarisk rekrytundervisning vid ungerska regementen, bibehållande af tullgemenskapen med Österrike till 1917, då handelstraktaterna med Tyskland och Italien utlöpte, genomgripande jordreform i småbrukets intresse och allmän obligatorisk folkskolundervisning. Riksdagen prorogerades gång på gång, då obstruktionen omöjliggjorde dess arbete, och till sist upplöstes den (19 febr. 1906), utan att samtidigt några nya val utlystes. Den oppositionella koalitionen blef nu medgörligare, och i Wien förhandlade Kossuth och grefve Julius Andrássy d. y. om en kompromiss, enligt hvilken koalitionen skulle få bilda regering, mot att frågan om arméns kommandospråk uppsköts, tills dess allmän rösträtt införts och tillämpats vid nya riksdagsval. På denna grundval tillkom koalitionsministären Wekerle (9 april), som därutöfver förband sig att åt ministärerna Tisza och Fejérváry garantera indemnitet för "ex-lex-perioden" och att skaffa riksdagens ratifikation på handelstraktaten med Tyskland. Wekerle öfvertog själf finansportföljen, och i ministären ingingo de allierade oppositionsgruppernas ledare Frans Kossuth, Julius Andrássy, Albert Apponyi och Aladár Zichy. Nya val (maj 1906) gåfvo koalitionsministären öfverväldigande majoritet. -- Den nya ministären förhastade sig ej med den utlofvade parlamentsreformen, utan sysslade i stället med magyarisk nationalistpolitik mot kroaterna och i den af Apponyi utarbetade nya skollagen. Förhalandet af rösträttsreformen föranledde stora socialistiska rösträttsdemonstrationer (okt. 1907 och mars 1908), men först 11 nov. 1908 framlade inrikesministern Andrássy regeringens rösträttsförslag, i hvilket den allmänna rösträttens grundsats nästan bortskymdes genom massan af "garantier" (öppen omröstning, ett inveckladt system med plural rösträtt, elektorsval för analfabeter o. s. v.), de flesta åsyftande att "bevara statens magyariska karaktär orubbad", d. v. s. hålla särskildt de slovakiska, serbiska och rumänska nationaliteterna nere. Förslaget mötte skarp kritik, och inom ministären uppkom splittring till följd af oafhängighetspartiets ifver att pressa fram förslaget cm en fristående ungersk riksbank. Då monarken afvisade detta under erinran om, att ministären ej löst sin hufvuduppgift, rösträttsreformen, begärde Wekerle afsked (27 april 1909), men ministären fortfor att fungera under de invecklade förhandlingar om bildande af ny ministär, som pågingo ända till årets slut. Först 17 jan. 1910 kom ett nytt kabinett till stånd under Khuen-Héderváry med Fejérvárys forne finansminister von Lukács (konungens förtroendeman, homo regius, under föregående års förhandlingar) som Khuens mest framträdande kollega. Ministären möttes genast af kammaren med ett misstroendevotum, och majoriteten tillgrep ånyo skattestrejkvapnet. Då kammaren 21 mars ånyo inkallades för att delges ett dekret om parlamentsupplösning, bombarderade oppositionens ytterlighetsmän ministrarna med bläckhorn och brefpressar. De nya valen visade emellertid, att nationen var trött på dylika upptåg af folkrepresentanterna. Tisza hade utsändt en vädjan om bildande af ett "nationellt arbetsparti" med praktisk reformpolitik som uppgift i stället för fortsättandet af de sterila nationalistiskt konstitutionella konflikterna, och det nya partiet vann snart anslutning af Andrássy och andra "dissidenter" från det gamla liberala partiet, hvarjämte klerikalerna under Zichy äfven närmade sig regeringen. Yid valen (juni 1910), där regeringsinblandning, mutor och våld torde ha spelat en äfven i U. sällspordt betydande roll, eröfrade det nya partiet 246 mandat af 413, medan det i två grupper (under F. Kossuth och von Justh) splittrade oafhängighetspartiet tillsammans blott fick 85. Som kammarens talman (från maj 1912) kväfde Tisza med järnhand oppositionens spasmodiska ansträngningar att fortsätta den gamla oordningstaktiken. En konflikt om rekryteringslagens företrädesrätt till behandling före rösträttsreformen föranledde april 1912 Khuen-Hédervárys afgång och tillkomsten af ett kabinett Lukács, som emellertid föll juni 1913 med anledning af en rad skandalösa afslöjanden om Lukács' penningtransaktioner med ett bolag, som betalat öfver 1 1/2 million kronen för regeringskoncession för upprättande af ett spelhus nära Budapest. Tisza bildade den nya ministären, hvilken fungerade vid Världskrigets utbrott (aug. 1914) och under kriget med vida större kraft och konsekvens än de hvarandra aflösande österrikiska ministärerna grep sig an med de många svåra problem krigstillståndet, blockaden och dyrtiden framkallade. -- Oppositionen stödde till en början lojalt regeringens politik under kriget, men från juli 1916 började en grupp därinom under ledning af grefve Michael Károlyi öppet motsätta sig krigspolitiken och påyrka publicerandet af moderata krigsmål såsom grundval för underhandlingar om samförståndsfred. I förening med von Justh bildade han en af 26 deputerade bestående ny partigrupp, "Oafhängighets- och 1848-års-partiet", som därjämte framförde de gamla nationalistkrafven på egen ungersk riksbank, egen armé med ungerskt kommandospråk och ekonomiskt oberoende af Österrike. Károlyi påyrkade vidare rösträttsreformens snara genomförande, hvartill Tisza såväl på grund af sin aristokratiska läggning som med hänsyn till det pågående kriget var ytterst obenägen. Tronskiftet 21 nov. 1916 ökade Tiszas inrikespolitiska svårigheter. Frans Josefs efterträdare, som ungersk konung kallad

Karl

I (1916--18), kröntes i Budapest 30 dec. 1916 och visade sig snart personligen ytterst lifligt intresserad af en demokratisk rösträttsreform i U. Tiszas förslag om hvarjehanda tilläggsröster och andra garantier vunno ej hans bifall, och maj 1917 afgick Tiszas ministär samt ersattes med ett reformvänligt kabinett under den unge grefve Moritz Esterházy (med Apponyi som undervisningsminister). Esterházy hade svårt att finna nödig majoritet i riksdagen och förmåddes äfven af hälsoskäl att snart afgå (aug.). Kabinettet rekonstruerades då under Wekerle, hvilken genast bebådade ett omfattande rösträttsförslag och i kabinettet upptog den radikale juristen Vázsonyi som särskild "rösträttsminister". Förslaget framlades i dec. och gick ut på att ge rösträtt åt alla män öfver 24 år, som fyllde vissa lindriga bildningskvalifikationer, hvarjämte, dock i mindre utsträckning, rösträtt äfven skulle ges åt kvinnor. Utrikespolitiskt stödde ungerska regeringen den fredspolitik, som företräddes af monarkiens nye utrikesminister, grefve Ottokar Czernin, och som efter dennes afgång (april 1918) fortsattes af hans efterträdare, baron Burián. Under intrycket af centralmakternas alltmer förtviflade ställning framträdde nu Károlyipartiets ententevänlighet allt öppnare, och dess mål var synbarligen att genom separatfred med ententen söka åt U. bevara alla Stefanskronans länder. I samband med kejsar Karls sista förtviflade försök till reorganisation på nationell grundval af Habsburgmonarkiens länder (okt. 1918) gaf kejsaren på Wekerles förslag sitt godkännande af, att U. skulle bli fullt själfständigt. Några dagar senare utnämndes Károlyi till ungersk premiärminister (30 okt.) efter förhandlingar med den till Budapest som homo regius sände ärkehertig Josef (ett tidigare försök att bilda en ministär under grefve J. Hadik misslyckades till följd af den revolutionära rörelsens snabba tillväxt). Revolutionen i Österrike följdes emellertid omedelbart af en motsvarande omhvälfning i U. (31 okt.): Tisza mördades, Károlyi trädde i spetsen för en provisorisk regering, det s. k. nationalrådet, och 13 nov. nedlade kejsar Karl sin ungerska krona genom en proklamation, hvari han förklarade sig "afstå från hvarje andel i ledningen af statens angelägenheter och redan på förhand erkänna hvarje beslut, genom hvilket U. komme att fastställa sin framtida statsform". VII. Tiden efter skilsmässan från Österrike (1918--). I U. proklamerades formligen republiken 16 nov. 1918. Med ententen afslöt

Mikael Károlyi

, som stod i spetsen för den provisoriska regeringen, i Belgrad en öfverenskommelse om vapenstillestånd och demarkationslinjer för de rumänska, serbiska och tjecho-slovakiska truppernas inmarsch på det gamla U:s område, men grannarna respekterade ej dessa demarkationslinjer, och nya sådana måste tid efter annan bestämmas. Val till en konstituerande nationalförsamling bebådades till jan. 1920, men måste, delvis till följd af grannstatstruppernas inmarsch, uppskjutas. Inom ministären utbröt schism till följd af Károlyis vidtgående sociala reformprojekt, och flera ministrar afgingo (dec.). Med regeringen vidtogs (11 jan. 1919) den förändringen, att Károlyi utsågs till provisorisk president och ledare af utrikespolitiken samt att ministären rekonstruerades med en frisinnad ämbetsman Berinkei som ministerpresident. I ministären inträdde bl. a. småbondepartiets ledare Stefan Szabó, och som regeringsprogram angaf man "arbete, lugn, fred och jordreform". Kommunistiska ytterlighetsmän anordnade i Budapest hyresstrejk (jan.) och blodiga demonstrationer (20 febr.), riktade mot de med regeringen förbundne moderate socialdemokraterna. Ett fyrtiotal kommunistledare häktades, bland dem Béla Kún, en judisk tidningsman, hvilken som krigsfånge kommit till Ryssland och där varit bolsjevikerna behjälplig med propaganda för uppsättande af en "röd legion" af f. d. krigsfångar (hans urspr. namn var Cohn). Rykten om en vidtutgrenad monarkistisk rörelse ökade jäsningen i landet, och 21 mars företogs i Budapest en bolsjevikisk omhvälfning, som till makten i st. f. den störtade Károlyi förde ett efter ryskt mönster organiseradt folkkommissariernas råd under ledning af

Béla Kún

. Nu företogos masshäktningar af misstänkta "borgerliga", bland dem förre ministerpresidenten Wekerle, Károlyi-partiet upplöste sig liksom äfven det som högsta kontrollinstitution sedan den första revolutionen 31 okt. 1918 fungerande nationalrådet. Flertalet socialdemokrater anslöt sig mer eller mindre nödtvunget till den nya regeringen, som utfärdade massor af dekret om "socialisering" af bostäder, nöjesetablissemang, affärsbutiker, fabriker o. s. v. Revolutionsdomstolar med summarisk procedur infördes, så äfven allmänt arbetstvång och "fria äktenskap"; religionsundervisningen förklarades afskaffad. En rådsförfattning efter ryskt mönster proklamerades, och från rösträtt uteslötos arbetsgifvare, köpmän, präster och sinnessjuka. Val till allmän rådskongress företogos 14 april. De allierade sände i början af april general Smuts till U. för att studera läget och förhandla med kommunistregeringen. Han ställde i utsikt blockadens häfvande, om en ny, för U. oförmånligare demarkationslinje antoges och efter vapenstillestånd med grannstaterna deras förhållande till det nya U. reglerades på en konferens med dessa. Béla Kún, som ännu tyckes ha hoppats på väpnad hjälp från Ryssland, framställde emellertid en rad för de allierade oantagliga motförslag både om gränserna och konferensen, hvarför förhandlingarna strandade. I slutet af april började då rumänerna sin frammarsch mot Budapest, och i norra U. trängde tjecho-slovakiska trupper fram, hvarjämte i Arad bildades (maj) en borgerlig motregering under Julius Károlyi, en kusin till den störtade presidenten. Den ungerska röda armén under befäl af Vilhelm Böhm hade i maj en del framgångar mot rumänerna vid Theiss och äfven i norra U. mot tjecho-slovakerna. Då framställde de allierade (7 juni) ett ultimatum om omedelbart inställande af fientligheterna mot Tjecho-Slovakien. En notväxling följde, och trots flera nya ultimata fortgingo förhandlingarna långt in i juli. Under tiden blef de rödes skräckregemente allt hänsynslösare, och särskildt förvärfvade sig kommunistledaren Tibor Szamuely, liksom Kún en från krigsfångenskap i Ryssland återvänd jude, en hemsk ryktbarhet för sina blodsdomar. Bondebefolkningens passiva motstånd mot kommunistväldet samt rumänernas fortsatta frammarsch gjorde småningom [Ungerns nya gräns år 1920. Ungerns gräns 1914 före Världskriget. Områden, som af entente-makterna afskilts från Ungern enligt villkoren 1920.] Fig. 5. Kartskiss öfver Ungerns gränser före Världskriget, 1914, och nya gränser, 1920 framtvungna af segermakterna. Budapestregeringens ställning ohållbar. Redan 24 juni försöktes i Budapest en motrevolutionär resning af f. d. officerare; den kufvades efter tre dagars blodiga strider, men 1 aug. nödgades Béla Kún afgå och fly öfver på österrikiskt område; Tibor Szamuely upptäcktes vid försök att passera gränsen och begick då själfmord. I Budapest tillsattes nu en socialdemokratisk öfvergångsregering med Julius Peidl som ministerpresident, och den utlyste genast val till konstituerande nationalförsamling med tillämpning af den vallag (allmän rösträtt, proportionella val), som redan Károlyi i mars utfärdat. De allierade visade den nya regimen sin välvilja genom att (5 aug.) upphäfva blockaden. Den nya regeringen blef emellertid redan samma dag (5 aug.) störtad genom en ny kupp af borgerliga motrevolutionärer under ledning af en förutvarande af delningschef i krigsministeriet Stefan Friedrich, hvilken öfverlät högsta värdigheten i staten till ärkehertig

Josef

. Denne anförtrodde provisoriskt ministerpresidiet åt Friedrich och begärde ententens stöd, särskildt mot den rumänska invasionen. De rumänska trupperna hade, obekymrade om de allierades förbud, fortsatt frammarschen ända till Budapest, och de läto hela västra U. undergå den hänsynslösaste utplundring. Då de allierades högsta råd (22 aug.) förklarade det omöjligt att sluta fred med ett statsöfverhufvud af dynastien Habsburg, nödgades ärkehertig Josef (23 aug.) af gå, och några dagar senare bildades en ny regering med Friedrich som ministerpresident, Karl Huszár som ecklesiastik- och Stefan Szabó som jordbruksminister. Tusentals kommunister häktades, och mot anhängarna af Béla Kúns regering igångsattes en "hvit terror", som stundom i brutalitet föga skilde sig från den föregående röda. Med anledning däraf vägrade de moderate socialdemokraterna att låta sig företrädas i den nya regeringen, och länge blefvo de försök fruktlösa, som gjordes att rekonstruera den till en för de allierade acceptabel nationell samlingsregering. Emellertid utskrefvos (17 nov.) val till en konstituerande nationalförsamling enligt en reviderad, men på Károlyis vallag dock hvilande vallag (allmän rösträtt fr. o. m. 24 års ålder, hvarvid dock för kvinnliga väljare fordrades läs- och skrifkunskap, valbarhet vid 30 år, valplikt). De allierade sände som kommissarie till Budapest en engelsk diplomat, sir George Clerk, med kraf på ministärens rekonstruktion, och efter långa förhandlingar med denne kom 24 nov. en ny ministär till stånd med Karl Huszár som ministerpresident i st. f. den för delaktighet i mordet på Tisza misstänkte Friedrich, som dock ingick i den nya ministären som krigsminister; som småbruksminister kvarstod Szabó. Den nya ministären stödde sig förnämligast på de kristligt sociale och på Szabós småbrukarparti; dess ledande medlemmar ha ej dolt sina sympatier för monarkiens återinförande, och processer mot terroristerna ha i stor utsträckning hållits. Redan 25 nov. utsågs en fredsdelegation under ledning af grefve Albert Apponyi, och denne mottog febr. 1920 ententens fredsvillkor, mot hvilka den utarbetat utförligt motiverade motförslag. Ententen kräfde, att till Tjecho-Slovakien skulle afträdas Slovakien och angränsande delar af norra U. samt Pressburg med omnejd, till Rumänien hela Siebenbürgen, östra U. fram till trakten v. om Grosswardein samt större delen af Temesvár-banatet och till Jugoslavien Kroatien, Slavonien, och södra U. upp till trakten s. om Szeged. Dessutom skulle till Österrike afträdas de västungerska gränskomitaten kring Oedenburg och ned till floden Mur. Den på detta sätt stympade ungerska staten beräknas få en folkmängd af 7 mill. Från ungersk sida har förgäfves påyrkats folkomröstning i de till afträdelse bestämda områdena. Den nya nationalförsamlingen inledde sin verksamhet genom att till riksföreståndare utse arméns högste befälhafvare, amiral

Horthy

, och i samband därmed bildades (mars) en ny ministär (Simonyi-Sámadár). Bakom kulisserna pågå ifriga förberedelser för monarkiens återställande, hvarvid emellertid de allierades motvilja mot kronans öfverlåtande till en habsburgare (t. ex. den populäre och magyariserade ärkehertig Josef) verkat hämmande. Då Apponyis alla försök att utverka lindring i fredsvillkoren strandat, beslöt regeringen (juni 1920) att underteckna den hårda freden. Litt.: Den bästa sammanfattande handboken i ungersk historia är É. Sayous, "Histoire générale des hongrois" (2:a uppl. 1900), den nyaste A. B. Yolland, "Hungary" (1917; i "The nations' histories series"). Af utförliga arbeten på ungerska märkas S. Szilágyi m. fl., Den ungerska nationens historia (10 bd, 1896--98), och Acsády, Det ungerska rikets historia (2 bd, 1903--04). Dessutom må nämnas M. Horvath, "25 jahre aus der geschichte Ungarns, 1823--1848" (2 bd, 1867) och Den ungerska frihetsstridens historia (på ungerska, 3:e uppl., 3 bd, 1898), L. Kupelwieser, "Die kämpfe Ungarns mit den osmanen bis zur schlacht bei Mohács, 1256" (1895), J. Andrássy, "Ungarns ausgleich mit Österreich im jahre 1867" (1897), G. Pauler, U:s historia under huset Arpád (ungerska, 1899), A. de Bertha, "La Hongrie moderne 1849--1901" (1901). P. Móricz, De politiska partiernas strid i U. från kompromissen till fusionen mellan Deáks parti och vänstra centern (ung., 1902), L. Eisenmann, "Le compromis austro-hongrois de 1867" (1904) och "Austria-Hungary" (i d. XII af "Cambridge modern history"), F. Gärtner, "Der österreichisch-ungarische ausgleich" (i "Archiv für sozialwissenschaft und sozialpolitik", XXV, 1905), R. F. Kaindl, "Geschichte der deutschen in U. und Siebenbürgen" (2 bd, 1907), C. M. Knatchbull-Hugessen, "The political evolution of the hungarian nation" (1908), A. Timon, "Ungarische verfassungs- und rechtsgeschichte. Übersetzt von Dr. F. Schiller" (ny uppl. 1909), och L. Hengelmüller, "Hungary's fight for national existence: or the history of the great uprising led by Francis Rakoczi II, 1703--1711" (1913). Jfr äfven art.

Thaly

och under art.

Deák

,

Bethlen

1,

Kossuth

1 och

Rákóczi

1--3 anförd litteratur. V. S-g. Ungern-Sternberg,