Ben-grottor kallas de, merendels i kalkberg befintliga, mer eller mindre horisontellt utsträckta håligheter (grottor), som fordom tjänat dels människor, dels vilda djur till boplats, och på hvilkas botten man finner ett ofta af kalk genomträngdt, hårdnadt jordlager, innehållande dels lämningar efter människan, såsom stenvapen, verktyg af ben och horn, kvarlefvor af måltider m. m., dels ben af numera utdöda djurarter, det hela bildande en s. k.

benbreccia

. Bengrottorna äro af växlande storlek och form: än slingra de sig som smala, mörka gångar, än vidga de sig till större salar eller oregelbundna kammare. De äro af särdeles stort vetenskapligt intresse, emedan de innehålla de första spåren af människans tillvaro på vår jord. I Europa förekomma sådana grottor i England, Belgien, Frankrike, vissa delar af Tyskland, Italien o. s. v. Somliga äro belägna vid hafskuster, men de flesta äro träffade i branta bergväggar vid floddalars sidosluttningar. De ligga mer eller mindre högt öfver den tillgränsande hafs- eller flodytan, dels ensamma, dels flere invid hvarandra, och utmynna mot hafvet eller floddalen med en, stundom dock två eller tre öppningar. Alla grottboningarna tillhöra icke samma tid. Sådana finnas, som varit bebodda redan under istiden, nämligen af det äldsta stenåldersfolket, andra som tagits i anspråk af den yngre stenålderns, brons- eller järnålderns människor. -- Den s. k. Neanderthals-grottan mellan Düsseldorf och Elberfeld är känd genom ett 1856 därstädes gjordt fynd af hufvudskål och underkäk af människa, som visat sig tillhöra en egendomlig, lågt stående ras (neanderthal-rasen), samtidig med mammut, den ullhåriga noshörningen m. fl. Bland Englands grottor må i främsta rummet nämnas Kentsgrottan i Devonshire. Breccian förekommer där i flere lager, och äfven i de djupaste (äldsta) finnas af människor tillverkade redskap tillsammans med lämningar af mammut, noshörning, grottlejon, grotthyena, jättehjort, ren, vildhäst, bison, uroxe o. s. v. Victoriagrottan ej långt från Settle i Yorkshire har först bebotts af grotthyenan, enligt hvad lämningarna i det understa grottlagret utvisa, därefter af yngre stenålderns människor; det öfversta grottlagrets innehåll af redskap och romerska mynt angifver, att ännu så sent som i 3:e och 4:e årh. grottan användts åtminstone som tillflyktsort åt människor. Helt nära staden Mentone i Frankrike, tätt invid italienska gränsen, ligger vid Medelhafvets strand en rad ganska höga, uppåt tillspetsade grottor. Icke endast på bottnen af dessa, utan äfven på ett vidsträckt område utanför dem finnes en ända till metertjock benbreccia, i hvilken -- utom en stor mängd djurben, som för märgens skull blifvit sönderslagna af människor, samt ben, tänder och snäckor, som blifvit genomborrade för att tjäna till prydnader, flintredskap m. m. -- träffats flera människoskelett. Bland Frankrikes grottor äro för öfrigt de i Périgord (depart. Dordogne) mest ryktbara. Äfven i Belgien, t. ex. vid staden Dinant, i Meuse-flodens dal, finnes en mängd intressanta bengrottor. Flera grottor anses hafva tjänat som begravningsplatser, en omständighet som naturligtvis måste tagas i betraktande vid bedömande af människofyndens ålder. Märklig är en på Stora Karlsö vid Gottland i senare tid upptäckt grotta, belägen omkr. 20 m. öfver nuvarande hafsyta, men blott ett par meter öfver det forna Litorinahafvets gräns. Den innehåller bl. a. ben af människor, hvilka, af vissa förhållanden att döma, sannolikt varit kannibaler. I de understa lagren träffades endast ben af säl. Se W. Dawkins, "Cave-hunting" (1874; i tysk öfv. "Die höhlen und die ureinwohner Europas", 1876). Rörande bengrottor och människans första uppträdande se Nathorst, "Jordens historia", s. 971--975. E. E. Bengt,