De la Gardie [dəlaga'rdi], svensk adlig ätt, är en gren af en gammal fransk adlig ätt, hvars egentliga namn var d'Escouperie, men hvars medlemmar eller linjer kallade sig efter någon af de gårdar familjen egde. Sådana gårdar voro Russol, La Gardie, Ornaison och Pouzzols, hvilka lågo på ett afstånd af resp. 20—30 km. från Rieux (emellan Narbonne och Carcassonne, depart. Aude, Languedoc). På afvelsgården (fr. métairie) La Gardie föddes

Pontus d'Escouperie

, som kallade sig efter denna, 1565 gick i svensk tjänst och blef stamfader för den svenska ätten D. Redan 1571 blef denna friherrlig, med Ekholmen som friherreskap. En gren af ätten upphöjdes 1615 med Pontus' son

Jakob

(se D. 2) i grefligt stånd, med Läckö, sedermera också Arensburg som grefskap. Den friherrliga grenen utdog 1640. — Pontus D:s bröder buro namn efter Russol (och La Gardie) och Pouzzols; deras ätt utgick på svärdssidan omkr. 1665, hvarefter namnet De la Gardie (antagligen på grund af den svenska linjens glans) upptogs af Antoine d'Olivier (d. 1691), som gift sig med arftagerskan till Pouzzols (La Gardie hade för länge sedan gått ur släktens ego och innehades till våra dagar af egarna till gården Villarlong). Hans sondotters dotter gifte sig 1746 med baron Charles de Fabrezan, hvars efterkommande sedan dess innehaft ätten d'Escouperies gamla gård Pouzzols. Jfr Mahul, "Notes historiques sur Pontus de La Gardie et sur sa famille" (1858), och F. U. Wrangel, "Pontus De la Gardie och hans slägt i Frankrike under 1500- och 1600-talen" (i "Hist. tidskr.", 1890). 1.

Pontus D

., fältherre, friherre till Ekholmen, föddes på gården La Gardie i Languedoc 1520. Sin utbildning som krigare säges han hafva vunnit i de strider, som Frankrike på 1540- och 1550-talen förde mot den habsburgska makten. Efter freden i Château-Cambrésis (1559) gick han i dansk tjänst och användes i det krig, som 1563 utbröt mellan de nordiska rikena. Då svenskarna eröfrade Varberg (1565), föll han i svensk fångenskap och utbytte då Danmarks tjänst mot Sveriges. Af Erik XIV lär han hafva blifvit omfattad med stort förtroende; men detta hindrade ej den franske äfventyraren att vara bland de förste, som vid upproret 1568 slöto sig till hertigarnas parti. Af Johan III belönades han 1569 med riddarvärdigheten och 1571 med Ekholmen som friherreskap. Under 1570-talet användes han i flera diplomatiska beskickningar. Den viktigaste af dessa var den, i hvilken han 1576 jämte konung Johans sekreterare Petrus Fecht sändes till Rom för att underhandla om villkoren för svenska kyrkans återförening med den katolska. Beskickningens hufvudman var Fecht; men som denne omkom under resan, måste D. ensam utföra uppdraget (se K. Hildebrand, "Johan III och Europas katolska makter", s. 260 ff.). Det var dock ej på diplomatiens, utan på krigets fält, som han vann sina egentliga lagrar. Redan 1574 och 1575 hade han som krigsöfverste deltagit i livländska kriget, och sedan han 1580 åter mottagit befäl som fältöfverste mot ryssarna, gaf han genom sin fältherreskicklighet kriget en ny vändning. 5 nov. 1580 intog han det fasta Keksholm, gick i början af 1581 från Viborg öfver den tillfrusna Finska viken till Ingermanland, tog fästena Wesenberg och Tolsburg (i Estland) och gick i mars s. å. åter på isen öfver till Finland. Efter ett besök i Sverige anlände han, i aug. s. å., med en betydlig krigsstyrka åter till Estland och företog därefter med lysande framgång ett nytt anfall mot Ingermanland. 6 sept. stormades Narva, och kort därpå föllo äfven Ivangorod, Jama och Koporje i hans händer. Hans företag mot Nöteborg året därpå kröntes väl ej med samma lycka; men då ryssarna 1583 funno sig föranlåtna att sluta stillestånd, behöllo svenskarna D:s eröfringar. Fältherrens förtjänster belönades med bl. a. en plats i riksrådet (1585). I egenskap af svensk ståthållare i Livland (Estland) och Ingermanland deltog D. 1585 i underhandlingarna om förlängning af det nämnda stilleståndet. På återfärden från underhandlingsorten omkom han, genom en olyckshändelse, i Narvaån i nov. 1585. — D. blef 1580 gift med Johan III:s naturliga dotter Sofia Gyllenhielm. En del af D:s brefväxling är tryckt i Joh. Lossius' "Die urkunden der grafen D. in der universitätsbibliothek zu Dorpat" (1882). O. A.* 2.

Jakob Pontusson D

., den förres son, friherre till Ekholmen, grefve till Läckö, fältherre, föddes i Reval 20 juni 1583. Redan vid aderton års ålder vann han stor ära, då han, gemensamt med Karl Karlsson Gyllenhielm, på ett hjältemodigt sätt 1601 öfver två månader försvarade det lilla fästet Wolmar i Livland mot en öfverlägsen polsk styrka. Slutligen nödgades de gifva sig, och D. fick tillbringa fyra år i polsk fångenskap. Ändtligen utväxlad, begaf han sig till Nederländerna för att under store Morits af Oranien lära sig krigets konst. Efter ett års frånvaro återvände han därifrån till fäderneslandet, i hvars tjänst han snart fick tillfälle att göra sitt namn frejdadt. I febr. 1609 hade i Viborg afslutits det fördrag, enligt hvilket Karl IX med 5,000 man skulle bistå tsar Vasilij Sjujskij mot det kosackuppror, som med understöd af polska friskaror hotade att störta honom från tronen till förmån för den andre falske Dmitrij ("skälmen i Tusjino"). Den svenske konungen ville därmed omintetgöra de polska intrigerna i Ryssland och på samma gång vinna territoriell utvidgning, i det han till en början betingade sig Keksholm som ersättning för hjälpen. D. utsågs till undsättningshärens befälhafvare och gick i mars 1609 öfver ryska gränsen. Sedan han förenat sina trupper med tsarens (under furst Mikael Skopin Sjujskij), ryckte han småningom, under täta strider med polska och ryska kosackhopar, till Moskvas undsättning. Sedan det stora lägret i Tusjino upplösts, kunde D. och Skopin intåga i den befriade tsarstaden (mars 1610). Oregelbundenheter vid soldens utbetalande af ryssarna hade emellertid alstrat missnöje bland trupperna, och dröjsmålet med Keksholms afträdande ingaf D. misstro till tsaren. Efter förnyade löften om ytterligare ersättning åt krigsfolket och Sveriges krona undandrog sig D. emellertid icke att i förening med tsarens broder furst Dmitrij Sjujskij tåga till det af polske konungen belägrade Smolensks undsättning (juni 1610). Icke hunnen längre än till Klusjino (nära staden Mozjajsk), angreps han plötsligt af en polsk här under hetmanen Stanyslaw Zolkiewski (24 juni 1610). De utländska legotrupperna öfvergingo förrädiskt till polackerna, och slaget blef en katastrof för den svensk-ryska hären. D. måste med hetmanen ingå en kapitulation, enligt hvilken han fick fritt aftåg med resten af sin här mot löfte att icke vidare tjäna tsar Vasilij. Slagets följd blef dennes störtande och den polske prins Vladislavs val till tsar. D. återtågade till svenska gränsen, där han inväntade förstärkningar. Sedan han ordnat belägringen vid Keksholm, ryckte han med trupper, till hvilkas besoldning han själf måste förskottera medel, ånyo in i Ryssland (febr. 1611). Under långvariga underhandlingar med de ryske vojvoderna i Nöteborg och Novgorod häfdade han Sveriges territoriella ersättningsanspråk och yrkade på val af en inhemsk tsar, som ville stadfästa freden med Sverige. Då samtidigt ett ryskt landtvärn organiserades af Prokopij Ljapunov mot de polske inkräktarna, trädde D. i förbindelse med dettas ledare och antog deras förslag att en svensk prins skulle väljas till tsar i Vladislavs ställe. För att icke gäckas af ovissa förespeglingar beslöt han dock att som pant för Sveriges rättmätiga fordringar bemäktiga sig Novgorod, som stormades och intogs 16 juli 1611. På eget ansvar slöt D. ett fördrag med Novgorod, enligt hvilket detta erkände Karl IX som skyddsherre och lofvade att med det öfriga Ryssland välja en af hans söner till tsar. D. verkade sedermera, som ståthållare i Novgorod, för fullföljandet af detta politiska uppslag och yrkade oförtrutet på Karl Filips sändande till Ryssland. Det nya ryska landtvärnet under furst Pozjarskij ställde sig icke afvisande mot planen, som däremot rönte ringa anklang vid det svenska hofvet. I sakens förhalande sågo ryssarna bedrägeri från svensk sida och valde slutligen, under kosackernas påtryckning, Mikael Romanov till tsar (febr. 1613). D., som icke trodde på varaktigheten af dennes välde, hade ändtligen lyckats genomdrifva Karl Filips resa till Viborg (juli 1613) och utsågs att vara en af kommissarierna vid underhandlingarna därstädes med Novgorods sändebud. Men misslynt öfver att därvid icke ha erhållit den främsta platsen (hvilken tillkom Henrik Horn som äldre riksråd), kvarstannade D. i Novgorod och beklagade sig hos konungen och rikskansleren. Underhandlingarna i Viborg misslyckades, den nye tsaren befäste alltmer sitt välde, och D:s dynastiska plan var därmed utdömd. 1614 anlände Gustaf Adolf själf till krigsskådeplatsen för att, såsom han yttrade, under den erfarne hjälten D. lära sig kriget. Innan han förenade sig med honom, hade D. vunnit framgångarna vid Bronnitsy och Staraja Russa. Vid fälttågets slut följde han konungen. Redan 1613 hade han blifvit utnämnd till riksråd. 1615 blef han grefve, med Läckö som grefskap, och 1617, efter Stolbova-freden, som i så väsentlig mån var en frukt af hans fältherreskicklighet och i hvars afslutande han deltog såsom ett af svenska kronans ombud, blef han, vid Gustaf Adolfs kröning, slagen till riddare. 1619 utnämndes han till landshöfding öfver Estland och ståthållare på Reval och efter Axel Rynings död (1620) till riksmarsk. I det följande kriget i Livland deltog han såsom befälhafvare under konungen; men han synes ej varit "egnad att i en underordnad plats utmärka sig" och fick, såsom "i sina konsilier och handlingar något trög så ock mycket blöt i sitt kommando", uppbära förebråelser af Gustaf Adolf. Från sin befälhafvarplats flyttades han 1622 till Riga såsom generalguvernör öfver Riga och Livland, och såsom riksmarsk förordnades han 1630 att vara ordförande i det då inrättade krigskollegiet. I denna egenskap blef han ock efter konungens död en af rikets fem styresmän. "Utan djupare insikter på det civila området, egde han dock stort inflytande i rådet; ty ett sundt, oförvilladt omdöme och en oförställd uppriktighet gåfvo vikt och eftertryck åt hans träffande yttranden". Hos drottning Kristina lär han hafva åtnjutit stort anseende, hvartill hans öppna, redliga karaktär ej mindre än hans stora erfarenhet gjorde honom berättigad. Under sina sista år var han blind, men han deltog dock vid viktigare tillfällen i rådets förhandlingar. Han dog 12 aug. 1652 och öfverlefdes af sin maka,

Ebba Brahe

, med hvilken han förmäldes 1618. Hans bref till rikskansleren A. Oxenstierna, omfattande tiden 1611—50, utgåfvos 1893 af Vitt. hist. o. ant. akademien genom C. G. Styffe. En stor del af D:s korrespondens förvaras i Dorpats universitetsbibliotek och har förtecknats af Joh. Lossius (i "Urkunden der grafen de La Gardie" etc., 1882). B. Cordt har som en fortsättning på Lossius' förteckning utgifvit "Mitteilungen aus dem briefwechsel des grafen Jacob D." (i "Acta et commentationes Imp. universitatis Jurieviensis", 1894). Litt.: J. Widekindi, "Thet swenska i Ryssland tijo åhrs krygzhistorie" (1671), och H. Hamilton, "Minne af riksmarsken grefve J. D." (i "Sv. akad:s handl. ifrån år 1796", d. 56, 1880) i sammanhang med att Sv. akad. 1879 lät prägla en minnespenning öfver D. O. A. (H. A—t.) 3.

Magnus Gabriel D

., den förres och Ebba Brahes son, grefve till Läckö och Arensburg, friherre till Ekholmen, herre till Hapsal, Helmet, Höjentorp, Käggleholm, Magnusberg (nu Karlberg), Mariedal och Vängarn, föddes i Reval 15 okt. 1622. Han erhöll en grundlig undervisning af den ryktbare Mattias Biörenklou och förvärfvade sig därigenom en bildning, som, efter hand förökad, slutligen måhända kunde nämnas med lärdomens namn. I slutet af 1639 blef han vald till "rector illustris" vid Uppsala universitet, och året därefter begaf han sig på utländska resor, under hvilka han länge uppehöll sig i Holland och Frankrike. Underrättelsen om utbrottet af kriget med Danmark (1643) kallade honom hem, och sin första fälttjänst gjorde han under Gustaf Horn. 1645 befordrades han till öfverste vid Lifregementet. Vid samma tid gjorde han sitt inträde vid Kristinas hof, där han genom sin skönhet, sina vidsträckta kunskaper och sin fina belefvenhet snart blef den mest firade och af sin drottning omfattades med en ynnest, i hvilken samtiden, kanske med orätt, såg tecken till en djupare böjelse. Han förlofvades 1645 med prinsessan Maria Eufrosyna (se D. 4), Karl Gustafs syster. I egenskap af utomordentligt sändebud afgick han 1646 i spetsen för en lysande ambassad till Frankrike. 1647 höll drottningen bröllop för honom på Stockholms slott. Under de följande åren tycktes han stiga ännu mer i sin drottnings ynnest och öfverhopades med utmärkelser och donationer, som voro nog stora och brådstörtade för att öka antalet af hans många afundsmän. 1647 utnämndes han 2 maj till riksråd, kallades 2 sept. till krigsråd och fick 27 dec. fullmakt på Valla häradshöfdingedöme. 17 april 1648 blef han general (med 10,000 rdr i lön) och tjänstgjorde såsom sådan under Karl Gustaf, bl. a. vid eröfringen af Prag, och blef för sitt obetydliga deltagande i kriget rikligt belönad, i det åt honom sedermera anslogos 22,500 rdr af "satisfaktionsmedlen", mer än någon annan general erhöll. 1648 gafs honom Arensburg (se d. o.) som grefskap. 1649 fick han bref på fältmarskalks lön och fullmakt att vara gen.-guvernör öfver Livland. 1651 blef han riksmarskalk, 1652 president i Kammarkollegium samt s. å. lagman öfver Västergötland samt Dal och riksskattmästare. Ej långt därefter inträffade hans fall. Kristinas nåd, som förut ej hade någon gräns, förvandlades till den djupaste onåd, och man kan ej säga, att denna var alldeles oförtjänt. Under den återstående tiden af Kristinas regering lefde D. på sina gods i ett slags förvisning, och han framträdde ej åter i det offentliga, förrän hans svåger Karl X Gustaf uppstigit på tronen. I aug. 1654 fick han fullmakt som generalguvernör öfver Västergötland, Dal och Halland, och i dec. s. å. utnämndes han till kansler för Uppsala universitet. I juni 1655 erhöll han fullmakt att vara gen.-guvernör i Livland (med rätt att därjämte uppbära riksråds- och riksskattmästarlönerna) och konungens löjtnantgeneral öfver krigsväsendet i Ingermanland, Est- och Livland. I sistnämnda egenskap förde han under mer än tvenne år öfverbefälet öfver de trupper, som kämpade först mot Polen och sedermera mot Ryssland, och fick i jan. 1656 fullmakt som generalguvernör öfver Samogitien och en del af Litauen. I kriget hade han dock endast undantagsvis att glädja sig åt sin konungs bifall. Så mycket oftare blef han föremål för ett skarpt uttaladt misshag, åsamkadt genom tillvägagåenden, som vittnade om, att hans egenskaper icke voro fältherrens. Återkallad från Livland, utsågs han af Karl Gustaf i jan. 1658 till "legatus primarius" vid underhandlingen med Polen och var ett af de sändebud, som åt det utmattade Sverige förvärfvade freden i Oliva (1660). På grund af konungens testamente blef han 12 febr. 1669 rikskansler och en af de förmyndare, som under Karl XI:s minderårighet ledde Sveriges öden. Bland denna förmyndarregerings män är D. den mest lysande och den mest ryktbare. Han blef äfven den inflytelserikaste, ehuru märkas bör, att hans inflytande aldrig var oafbrutet och aldrig fullständigt eller obestridt. Till väsentlig del berodde detta på hans oförmåga af uthålligt och energiskt arbete, uppenbarande sig bl. a. i hans outrotliga benägenhet att allt som oftast draga sig undan från riksstyrelsens centrum för att månadtals lefva som grand seigneur på något af sina gods, till stort men för såväl kontinuiteten i ärendenas ledning som egen maktställning. Någon stor statsman var D. icke. Därtill fattades honom alltför mycket icke blott af karaktärens fasthet och viljans stål, utan äfven af den skarpblick, som tränger till sakens kärna och utgör den nödvändiga förutsättningen för en målmedveten och konsekvent politik. Men han var en framstående talang: han egde mycken fyndighet och en oförneklig erfarenhet i offentliga värf. Med dessa gåfvor och genom sina mäktiga relationer kom han att betyda mycket i en regering, som, lefvande på traditionerna från trettioåriga krigets dagar, saknade blick för den nya tidens kraf och helst undansköt lösningen af de stora framtidsfrågorna för att endast hjälpligt lotsa sig fram genom ögonblickets svårigheter. Mer än någon annan bidrog D. att åt Karl XI:s förmyndarregering gifva en karaktär af svaghet och splittring. Mot en Gustaf Bondes och en Johan Gyllenstiernas rådslag, som afsågo häfdandet af Sveriges själfständighet och ordnandet af dess drätsel genom fred, sparsamhet och indragning af kronans gods, ställde D. en vishet, som blundade för oafvisliga kraf och sökte undgå sparsamhetens och reduktionens obehag genom en för landets oberoende farlig subsidiepolitik. Ett uttryck af denna vishet var 1672 års förbundsfördrag med Frankrike. Detta fördrag blef emellertid olycksbringande till sina följder. Det medförde svenskarnas olyckor, till en början nederlaget vid Fehrbellin (1675), under 1670-talets senare hälft och blef den medelbara anledningen till de omhvälfningar, som medförde den svenska högadelns och D:s egen undergång. Denna var äfven så till vida icke oförtjänt, som D. i sin makts dagar icke drog sig för att se sin egen ekonomi till godo på ett sätt, som knappt låter sig försvaras. Trots den rådande finansnöden lät han sålunda icke blott som en ersättning för det förlorade Arensburg donera sig Pernau som grefskap (1661), utan fick under förmyndartiden flera gånger hemman i donation. När Karl XI år 1672 själf tillträdde regeringen, innebar detta icke ett upphörande eller ens ett förminskande af det inflytande, som närmast förut gjort sig gällande. D. blef i själfva verket mäktigare än någonsin. Den unge, oerfarne konungen lånade honom villigt sitt öra och följde råd, hvilkas värde han ännu ej fått anledning att ifrågasätta. Å andra sidan är det visst, att D. under denna tid sökte befästa sin makt genom att öka Karl XI:s, och det har sin stora märkvärdighet, att just den man, som blef ett af enväldets främsta offer, var en af dess förste befordrare. Denna D:s allmaktstid räckte till 1675, då de bittra frukterna af hans politiska system började visa sig. Han stod nu rådvill och klagande midt under de växande farorna och lyckades aldrig återupprätta sitt anseende. Detta förhållande bör dock icke i någon väsentligare mån tillskrifvas den vid kröningsriksdagen i Uppsala s. å. mot honom framkastade beskyllningen för högförräderi. Denna visades snart vara ogrundad. Förklaringen till D:s alltmer sjunkande inflytande är i stället att söka i hans egen oförmåga att genom ett energiskt och målmedvetet arbete, sådant som den brydsamma tiden kräfde, häfda sin ställning. Deltagandet i danska kriget, hvarunder han förde befäl öfver den mot norrmännen opererande armén och led en kännbar motgång vid Uddevalla (1677), skänkte honom inga lagrar, och hans försök att samla det svenska rådets söndrade medlemmar till motstånd mot ett envälde, som hotade att förkrossa, visade sig vara en uppgift, som vida öfversteg hans krafter. Han var och förblef en förlorad man, och när hans konung 1680 skilde honom från handläggningen af utrikesärendena, genom att upphöja honom till president i Svea hofrätt (19 maj) och riksdrots (18 sept.), var detta knappast att anse som en nåd och betraktades ej heller så af den det gällde. Sina sista år tillbragte D. mest på sina gårdar, i synnerhet sedan han 1682 erhållit tjänstledighet från alla sina ämbeten. Vedervärdigheterna hopade sig öfver honom. Förmyndarräfsten och den stora reduktionen gingo öfver honom i all sin stränghet och slutade med att göra honom, som lefvat lik en furste, till en fattig man. För sina vänner klagade han öfver sina olyckor, och hans klagan, hvilken hunnit till eftervärlden, saknar icke uttryckets värdighet, men den ådagalägger knappast, att han förstod hvilken skuld han själf hade i sitt öde. Han dog på Vängarn 26 april 1686 och ligger begrafven i Varnhem. Hjr. (O. V.) I ett afseende, men också endast i ett, hör D. till Sveriges store män och eger billiga anspråk på dess tacksamhet. Han är utan tvifvel den störste gynnare och älskare af vetenskap och konst, som vårt land någonsin haft. Det historisk-antikvariska studiet, som under 1600-talet väckts till lif, fick genom inträffade händelser under Karl X Gustafs danska krig (1657—60) impulser, som satte det i friskare fart. Islänningen Jon Rugman, som bragtes öfver till Sverige på en kapad skuta, medförde några gamla "götiska" manuskript, som blefvo första uppslaget till århundradets märkliga studium af den fornnordiska litteraturen. Seefeldts storartade bibliotek i Ringsteds kloster hade under kriget blifvit taget och hemsändt med befallning från konungen att låta de lärde hemma gripa sig an och genomforska skatterna. Universitetskansleren D., åt hvilken omsorgen blef anbefalld, sökte få till stånd ett ordentligt och planmässigt studium vid akademien i fornspråket och nordiska antikviteter. Han började bearbeta de lärde för att få någon af dem att åtaga sig ledningen och undervisningen, och han utlofvade stipendier åt de studenter, som ville "hänge sig åt det gamla språket och dess lecturæ". Han vann för sina planer historikern O. Verelius, som 1662 utnämndes till "professor i fäderneslandets antikviteter", den förste och siste innehafvaren af en dylik befattning i vårt land. D:s nästa steg var att efter en idé, som dock ej var utgången från honom, organisera (1666—67) Antikvitetskollegium (se d. o.), ursprunget till Vitt. hist. o. ant. akademien och till vårt Historiska museum. Han ihågkom detta verk med vackra gåfvor i handskriftsväg och sökte för öfrigt på allt sätt upphjälpa det både med egna medel och statsanslag. Sitt eget dyrbara bibliotek ställde D. till forskarnas disposition. Han hade särskildt riktat dess historisk-antikvariska fack genom att 1652 inköpa de stora bok- och manuskriptsamlingarna efter den danske forskaren J. Stephanius. De märkligaste historisk-antikvariska handskrifterna öfverlämnade han i sin storartade donation af 18 jan. 1669 till Uppsala universitet. I denna donation ingick dessutom som n:r 1 den från Holland af D. återförvärfvade "Codex argenteus" (se

Codex 2

). Det fanns ingen af tidens vetenskapsidkare, som ej litade till D. som sin beskyddare. Unga lärde började som hans bibliotekarier och slutade som professorer och framstående vetenskapsmän. Han gaf Hadorph och Brenner tillfälle att företaga antikvariska forskningsresor i landet, han skaffade stipendier åt hitkomna islänningar för resor till Köpenhamn och Island i och för insamling af handskrifter, han befordrade Sparfvenfelts och Tungels forskningsfärder i Europa. Han lämnade ur sin egen kassa medel till många verks utgifvande och trädde ständigt emellan för vetenskapens bästa. Själf sysslade D. med vittert skriftställeri. 6 psalmer af honom äro upptagna i "Samlade vitterhetsarbeten" etc., utg. af P. Hanselli (d. VII, 1867). I vår nu gällande psalmbok är en af dessa intagen som n:o 471. Af D:s kolossala brefväxling förvaras största delen (både koncept och ankomna skrifvelser) i Riksarkivet och är förtecknad af E. W. Bergman (i "Meddelanden från Sv. riksarkivet", XII, 1888). V. G—l. D. var ock en konstens främjare. Särskildt sträfvade han efter att göra franska konstinflytelser gällande. På 1650-talet ombyggde D. det äldre Drottningholm (nedbrann 1661), restaurerade Ekholmen, begynte byggandet af det Delagardieska grafkapellet vid Veckholms kyrka, fortsatte den omfattande restaurering af Läckö slott, som hans far börjat, begynte restaureringen af Varnhems klosterkyrka, där mot slutet af D:s lif Delagardieska grafkoret började uppföras (fullb. 1712). Under 1660- och 1670-talen ombyggdes och dekorerades Vängarn (möjligen kan en början skett mot slutet af 1650-talet), restaurerades Jakobsdal (flyglarna äro dock från Hedvig Eleonoras tid) samt palatset "Makalös" i Stockholm, nybyggdes Mariedal och Höjentorp, förvandlades Karlberg till ett ståtligt barockresidens (på 1670-talet) samt nybyggdes Käggleholms slott, det sista slott D. lät uppföra. För öfrigt må nämnas äfven restaureringen af kyrkorna i Lidköping, Mellby, Torsö, Otterstad, Sunnersberg, Eggby, Husaby, Solna, Veckholm, etc. etc. Konstverksamheten vid D:s hof var pompös och praktsträfvande, stilistiskt dock i allmänhet rätt grof och simpel. Fyra slott påminna oss ännu i dag lifligt om arten af D:s byggnadsverksamhet, Vängarn, Karlberg, Läckö och Mariedal, och äfven till grafkapellen i Veckholm och Varnhem kunna vi ännu vallfärda. Bland de många i D:s tjänst anställde konstnärerna och konsthandtverkarna kunna särskildt nämnas fransmännen: arkitekten Jean De la Vallée, skulptörerna Jean Baptiste Dieussart, Abraham L'Ammoureux, Henri De la Vallée, målaren Nicolas Valleri, gravören Parise m. fl., vidare holländarna: Henrik Münnichhofen och Jacques de Coeur, båda målare, tyskarna: målaren Johan Hirtz och skulptörerna Georg Baselaque och Henrik Lichtenberg samt följande svenskar: målaren och bildhuggaren Johan Werner, bildhuggarna Hans Schwartz, Markus Gerling och Karl Hebbel, målarna Johan Hammer, Anders Lingh, Johan Slein, Henrik Köpke, Måns Carlinus, Johan Wulf, byggmästarna Hans Stenhuggare (som byggde bl. a. Höjentorp), Frans Stiemer (ledaren af Läckö slotts tillbyggnad), Arvid Murmästare och Lars Simonsson Skragge (restaurerare af Varnhems och Lidköpings kyrkor). Som ett prof på de sistnämndes arkitektoniska konst bör betraktas äfven Lidköpings gamla rådhus, som tillkom genom D:s försorg. Dessutom trädde naturligtvis D. både i hemlandet och utomlands i mer tillfällig förbindelse med en mängd konstutöfvare af olika slag, hos hvilka beställningar eller omedelbara inköp gjordes. Därigenom förvärfvades efter hand mycket stora och dyrbara samlingar, hvilka likväl under reduktionsåren blefvo skingrade såsom agnar för vinden. — Såsom en egendomlighet må slutligen nämnas, att D. 1673—76 hade svenska postväsendet i förläning. Han kom i sammanhang därmed att utöfva en viss postalisk förvaltningsmyndighet. A. H—r. Litt.: Fr. M. Franzén, "Minne af riks-drotzet grefve M. G. D." (i "Sv. akad:s handl. ifrån år 1796", 11:e d., 1827), A. Cronholm, "Strödda biographier" (1836; innehåller en längre lefnadsteckning öfver D.), F. F. Carlson, "Sveriges hist. under kon. af pfalziska huset" (bd I—III), E. W. Bergman, "M. G. D. och krigshändelserna i Bohus län 1677" (i "Hist. bibliotek", V, 1878) och "Rikskansleren grefve M. G. D:s fullmagter och donationer" (1881), Cl. Annerstedt, "Bref af Olof Rudbeck d. ä. rör. Upsala universitet" (1892—1904), O. Varenius, "Högförräderimålet mot D. år 1675" (i "Festskr. tillegnad C. G. Malmström", 1897), A. Heimer, "Grefve M. G. D:s ambassad till Frankrike 1646" (1901), A. Hahr, "Konst och konstnärer vid M. G. D:s hof"(1905). Handlingar och anteckningar rör. D. som offentlig och enskild person äro tryckta i "De la Gardieska arkivet", d. 6—8 (1835—37). 4.

Maria Eufrosyna D

., den föregåendes maka, dotter af pfalzgrefven af Zweibrücken Johan Kasimir och Gustaf II Adolfs halfsyster prinsessan Katarina, föddes 9 febr. 1625 på Stegeborg. Då föräldrarna efter hennes födelse ständigt uppehöllo sig i Sverige, blef hennes uppfostran helt och hållet svensk. En tid åtnjöt hon undervisning tillsammans med den nära två år yngre drottning Kristina, men detta fanns af någon anledning inom kort icke lämpligt, ehuru hon, då drottningen stod under hennes moders vård, naturligtvis städse befann sig i nära och förtrolig beröring med denna. På våren 1643, då hon var 18 år, anmälde sig som friare grefve Henrik af Nassau-Dillenburg. Oaktadt grefven rekommenderades af generalstaterna, prinsen af Oranien och svenska regeringen och den unga drottningen samt erbjudit sig att komma till Sverige för frieriets fullföljande, afslog Johan Kasimir efter två års tvekan anbudet. Det definitiva afslaget är dateradt 4 mars 1645, och redan 15 mars s. å. notificerade pfalzgrefven sin dotters förlofning med Magnus Gabriel de la Gardie. 7 mars 1647 höll drottningen själf bröllopet på Stockholms slott. Äktenskapet synes hafva varit lyckligt, men de yttre omständigheterna förmörkades genom de olyckor, som framkallades genom reduktionen. Trots den nära släktskapen med konung Karl XI, hennes brorson, utkräfdes kronans fordringar strängt. Undergifvet lär hon emellertid burit pröfningen. Hon dog på Höjentorp 24 okt. 1687, ett och ett halft år efter sin man, som hon skänkt elfva barn. Endast tre af dessa öfverlefde henne. P. S—n. 5.

Maria Sofia D

., den föregåendes svägerska, gift med riksrådet grefve Gustaf Gabrielsson Oxenstierna af Kroneborg. Se

Oxenstierna

. 6.

Jakob Kasimir D

., den föregåendes broder, grefve, krigare, riksråd, f. 3 febr. 1629 i Stockholm, vistades 1646—50 utrikes och besökte därunder Frankrike samt kämpade i Paris på det kungliga partiets sida i "Frondens" barrikadstrider. 1650 blef han öfverste för Dalregementet, s. å. chef för Lifgardet, 1652 generalmajor och 1653 riksråd. Under Karl X Gustafs polska krig, då han synnerligen utmärkte sig, förde han befäl som generallöjtnant, och efter tåget öfver Belt var han en tid guvernör öfver Fyn och Själland. 1658 blef han vid Köpenhamns belägring general af infanteriet och guvernör öfver Fyn. Han stupade utanför Köpenhamn 7 okt. 1658. 7.

Pontus Fredrik D

., den föregåendes broder, grefve, riksråd, f. på Runsa 4 okt. 1630, d. i Stockholm 9 okt. 1692, blef, efter att förut hafva varit öfverste för Upplands kavalleriregemente, 1664 generalmajor och kommendant i Malmö samt 1665 guvernör öfver Skåne. Han befordrades 1666 till riksråd med säte i Krigskollegium och 1679 till president i Dorpats hofrätt. Vid tiden för 1675 års riksdag väckte han ett icke odeladt gynnsamt uppseende som ledare af det försåt, som då lades mot den bekante rikshistoriografen Widekindi (se denne). 8.

Axel Julius D

., den föregåendes broder, grefve, riksråd, f. 1637, d. i Stockholm 17 maj 1710, blef 1657 öfverstelöjtnant vid Östgöta infanteri, 1660 öfverste för Västgöta ryttare, 1664 generalmajor af kavalleriet och öfverste för Lifgardet, 1668 generallöjtnant samt 1674 riksråd. Då man befarade ett fredsbrott med Ryssland, fick D. 1674 befallning att i gen.-guvernören fältmarskalken H. Horns frånvaro taga befälet öfver trupperna i Finland och i Ingermanland, med den i Sverige ovanliga titeln fältmarskalklöjtnant, samt att vidtaga åtgärder lämpliga för försvaret. 1676 höll han en landtdag i Åbo, där ständerna beviljade regeringens proposition om nya krigsgärder, och han öfvervakade sedermera verkställigheten af ständernas beslut. 1677 sändes han att öfvertaga defensionsverket vid Kopparberget. 1680 insattes han som ledamot af Reduktionskommissionen. 1687—1705 var D. generalguvernör i Estland. Om hans energiska hustru,

Sofia Juliana Forbus

(f. i Pommern på 1640-talet, gift 1662, d. 1701) se El. Tegnérs uppsats "En svensk adelsdam i slutet af sextonhundratalet" (i "Nord. tidskr.", 1895). 9.

Magnus Julius D

., den föregåendes son, riksråd, f. 14 april 1668, d. 28 april 1741 i Stockholm, var i sin ungdom anställd i fransk krigstjänst, där han deltog i spanska successionskriget till och med slaget vid Malplaquet 1709. S. å. utnämndes han till öfverste och chef för Dalregementet, var med vid Gadebusch (1712), där han anförde en del af fotfolket, och blef 1713 generalmajor af infanteriet samt 1717 generallöjtnant. Strax efter Karl XII:s död kallad till riksråd, var han en tid 1719 rikskansliråd, men förordnades s. å. till president i Kommerskollegium. Ehuru D. arbetat på att arfprins Fredrik af Hessen skulle efterträda sin gemål å svenska tronen, närmade han sig några år efteråt holsteinska partiet, af oro öfver hofvets planer på ökad konungamakt, men skilde sig från detsamma, då det 1726—27 gällde att träffa sitt val mellan wienska och hannoveranska alliansen. Hans gamla franska sympatier tilläto honom nämligen ej någon tvekan om den senares företräde. Vid tiden för 1734 års riksdag utvecklade han ifrig verksamhet för närmare förbund med Frankrike, bl. a. genom att öppna sitt hus för regelbundna mottagningar, ett dittills i Sverige okändt bruk, och det har måhända ej utan skäl blifvit sagdt, att hattpartiet kom till världen i D:s salonger. Sedan 1727 var D. överstemarskalk. V. M. 10.

Gustaf Adolf D

., son af D. 3, grefve, riksråd, f. 10 dec. 1647 i Stockholm, d. på Värnanäs, Kalmar län, 5 mars 1695. Han studerade i Uppsala och begaf sig 1667 på en längre utrikes resa, hvarunder han uppvaktade drottning Kristina först i Hamburg och sedermera i Rom. 1673 blef han riksråd, med säte i kansliet, 1682 president i Svea hofrätt och 1687 därjämte kansler för Åbo universitet. 1688 förordnades han till ordförande i en kommission, som skulle undersöka stridigheterna mellan Wismarska tribunalet samt regeringarna i Bremen och Pommern. 1692 utnämndes han till president i pommerska reduktionskommissionen och förhöll sig i denna befattning på ett så grannlaga sätt, att han blef särdeles afhållen i Pommern. Ehuru svårt ansatt af sjukdom, arbetade han oaflåtligt. 1694 återvände han till Sverige. — Förhållandet mellan D. och hans kusin konung Karl XI, hvilken störtat hans släkt från höjden af makt och rikedom snart sagdt i elände, var icke alltid det bästa. Undersåtens duglighet värderades dock städse af konungen. D. var ingen vän af enväldet och läran om konungadömets gudomliga ursprung. "Om de tro konungadömet vara af Gud immediate..., så står deras majestas på svaga fötter", skref han 1691, "ty all öfverhet är af Gudi, och således borgmästaren i Amsterdam". 11 och 12.

Ebba Maria D

. (f. 1657, d. 1697) och

Johanna Eleonora D

. (f. 1661, d. 1708), döttrar af riksrådet grefve Pontus Fredrik D. (se D. 7), äro bekanta genom sin framstående begåfning och sina vittra alster, hvilka slutligen blifvit tryckta i "Samlade vitterhetsarbeten af svenska författare", utg. af P. Hanselli, d. VIII (1867). Båda tillhörde Ulrika Eleonora d. ä:s krets och hafva hugfäst hennes minne, den yngre genom en pastoral Portrait d'Ismène, den äldre genom ett sorgekväde vid drottningens död. J. E. D., som 1691 blef gift med grefve Erik Stenbock, utöfvade ett visst inflytande på skalden S. Triewalds utbildning. E. W—l. 13.

Katarina Charlotta D

., grefvinna, f. 5 april 1723, d. 24 mars 1763, dotter af öfveramiralen E. D. Taube och 1748 gift med sedermera gen.-löjtnanten grefve Pontus Fredrik D., kusins son till Gustaf Adolf D., gjorde sitt namn frejdadt genom den oförskräckthet, hvarmed hon uppträdde mot sin samtids villfarelser och fördomar, när hon därmed kunde bereda sina medmänniskors gagn och välfärd. Då under frihetstiden häxprocesserna åter upptogos, lyckades hon genom sina böner och föreställningar åstadkomma resning i målet mot tolf för trolldom svårt torterade kvinnor från Åls socken i Dalarna. Att denna handling tillbörligen uppskattades, visar sig däraf, att adeln 1761 lät slå en medalj öfver henne. Genom sin klokhet och vänlighet bidrog hon jämväl i ganska betydlig mån att häfva allmogens fruktan för koppympningen. Se E. Fries, "Märkvärdiga kvinnor" (1891). 14.

Jakob Gustaf D

., son af den föregåendes man i ett senare gifte, grefve, militär, diplomat, arkivsamlare, föddes i Stockholm 16 juni 1768. Han började 1785 tjänstgöra vid Lätta dragonerna, blef kapten 1788, men tog af politiska skäl afsked under riksdagen 1789. 1792 blef han kaptenlöjtnant vid Lifdrabanterna och fästes vid hofvet, där han 1829 blef öfverstemarskalk hos drottningen; inom armén avancerade han till gen.-major (1812), gen.-löjtnant (1818) och general af kavalleriet (1826). Såsom diplomat verkade D. 1799—1801 i Wien, där han bilade den mellan kejsaren och Gustaf IV Adolf uppkomna tvisten rörande länseden för Pommern, samt 1813—19 som envoyé i Madrid, sedan han på vägen under förhandlingar dröjt 8 månader i England. I det politiska lifvet intog han vid flera tillfällen en ganska framstående plats. Han var landtmarskalk vid den pommerska landtdagen i Greifswald 1806 och ordförande i hemliga utskottet vid 1809 års riksdag. Jämte E. Ruuth ledare för de s. k. "gustavianerna" vid denna riksdag, hvilka önskade den afsatte konungens son Gustafs val till tronföljare, väckte han mycket uppseende och oro hos motpartiet genom ett förslag att adeln, mot villkor af en ny skattläggning, en ny nationalrepresentation, "mer enlig med tidehvarfvets upplysning, hvarje medborgares rätt och det allmännas båtnad" samt öfriga ståndsprivilegiers afskaffande, skulle afsäga sig alla sina företrädesrättigheter, utom sköldemärkena; därjämte har han arbetat för en revision af den nya regeringsformen. Vid 1812 års riksdag var han ordförande i bankoutskottet och 1834—35 landtmarskalk. Såsom ledamot af Rikets allmänna ärendens beredning, ifrån 1812, och som ordförande därstädes, 1819, utöfvade han inflytande äfven inom den högsta förvaltningen. Vidare deltog han i grundandet af Stockholms stads sparbank (1821) och i stiftandet af Sällskapet för växelundervisningens befrämjande (1822) m. m. Jämte friherrarna Macklean och Ramel lät han redan vid seklets början sända en sakkunnig till Schweiz att studera Pestalozzis verksamhet. Likaså främjade han vaccinationens införande i Sverige. Död 26 april 1842. — Personligen typen för en "lysande ädling", en af "rikets herrar" 1823, medlem af ett flertal akademier och samfund (led. af Krigsvet. akad. 1812, hedersled. af Vitt. hist. o. ant. akad. 1838), med intresse för allt och lust att vara med öfverallt, välvillig och vänlig, "hela världens kommissionär", var D. särskildt en varm vän af historia och vitterhet. På sitt gods Löberöd i Skåne samlade han ett bibliotek på öfver 12,000 band och ett bland de största enskilda arkiv, som funnits i Norden. En del af dessa urkunder lät han på egen bekostnad, genom P. Wieselgren, utgifva af trycket (se

Delagardieska arkivet

). D. uppträdde äfven som vitterlekare. Han uppvaktade på hofvet vid kungliga födelsedagar med "proverb", "prologer" och "plaisanterier", öfversatte en del af texten till Haydns "Oratorium öfver skapelsen" (1800), skref dramen Fale Bure (1795) samt öfversatte Monvels dram "Clementine och Desormes" (1793) och Sedaines komedi ”Det oförsiktiga vadet” (s. å.), hvilka tre stycken uppfördes på kungl. teatern. Några af hans tal: öfver J. C. Toll (1817), C. C. Mörner (1821), G. af Wetterstedt (1837), äro tryckta. I handskrift efterlämnade D. vidlyftiga ”journaler”, förda under det han vistades utrikes 1799—1801 och 1813—15 samt under riksdagen i Örebro 1812. S. C. 15.

Axel Gabriel D

., den förres broder, grefve, ämbetsman, f. 23 nov. 1772, d. 15 jan. 1838, deltog i finska kriget 1788—90 såsom fänrik vid Västmanlands regemente, blef 1793 kapten samt befordrades 1800 till major vid Kronobergs regemente och 1809 till öfverste i armén, men tog afsked redan året därpå. 1811—38 var han landshöfding i Kristianstads län och verkade med kraft för bl. a. fattig- och sjukvården samt vägarnas förbättring, plantering af flygsandsfält m. m. Den extra roteringen infördes i länet under hans tid. D. var till sin åskådning en aristokrat af gamla stammen. S. C. 16.

Robert D

., den föregåendes son, grefve, ämbetsman, riksdagsman, f. 17 dec. 1823 i Kristianstad, blef 1844 filos. doktor i Lund och egnade sig, efter att under några år tidtals ha tjänstgjort som e. o. kanslist i Civildepartementet, 1849—67 åt landtbruk såsom egare af säteriet Silfåkra i Malmöhus län. 1867 förordnades och 1869 utnämndes D. till landshöfding i Östergötlands län samt beklädde detta ämbete ända till 1901. Större delen af sitt lif deltog han i det parlamentariska lifvet. Han bevistade 1859 och 1865—66 års riksdagar såsom led. af ridderskapet och adeln och hade sedermera plats i Andra kammaren såsom representant för Torna härad (1867) och Linköpings stad (1874—75, 1889—90, 1894—1902) och i Första kammaren såsom representant för Östergötlands län 1879—88). Han var led. af konstitutionsutskottet (1867), af tillfälligt utskott (1875, 1880, 1881, 1885, 1887, äfven majriksdagen, och 1888) och af bevillningsutskottet (1886) samt intog 1894—1902 hedersplatsen som talman i Andra kammaren. Dessutom har D. varit led. i kommittén ang. grundskatternas inlösen (1864—66), ordförande i statsrevisionen (1865) samt ordförande i skatteregleringskommittén (1879—83) och i kommittén ang. minderårigas användande i arbete vid fabrik eller handtverk (1891—92) samt inträdde 1902 efter E. G. Boström såsom ordf. i kommittén för revision af krigslagstiftningen. I förstnämnda kommitté omfattade D. den åsikten, att grundskatterna vore ur teoretisk eller historisk synpunkt ”en petrificerad bit af ett föråldradt beskattningssystem, som öfverlefvat sig själft”. Han påyrkade därför grundskatternas totala och obligatoriska aflösning genom amortering under en längre tidsföljd till så billiga villkor, att det i sig själft innebure en partiell efterskänkning, samt från statens sida tillskjutande af erforderligt tillskott för bildande af ett kapital, hvaraf räntan, motsvarande grundskatternas belopp, skulle utgöra statens stadigvarande inkomst. I skatteregleringskommittén framförde han den sedan upptagna principen, att bevillning å jordbruksfastighet skulle utgöras med 6 öre för hvarje 100 kronor af taxeringsvärdet. I Första kammaren var D. motståndare till Posseska ministärens härordningsförslag. Ehuru tillhörande den frihandelsvänliga riktningen, var han 1886 med om bevillningsutskottets af kamrarna icke godkända förslag att uppsäga mellanrikslagen. D. medverkade i sin mån till den rika och lyckosamma utveckling för länet, hvilken utmärkte hans landshöfdingetid, samt blef af sina länsinvånare dessutom afhållen för sitt ädla sinne och flärdfria väsen. Som kammarledamot yttrade han sig icke ofta, men sökte gärna gifva sina talmanstal inför tronen eller till kammaren och sina icke sällan förekommande korta minnesrunor öfver bortgångna riksdagsmän en viss vältalig form. Den plikttrohet och oväld samt det tålamod, hvarmed han ända in i sin höga ålder ledde Andra kammarens förhandlingar, vunno det uppriktigaste erkännande. T—s. Delagardieska arkivet