Pisakonsiliet (1409) var det första i ordningen af 1400-talets stora kyrkomöten. Konsiliet föranleddes genom den rådande schismen och kyrkans behof af en "reformation till hufvud och lemmar"; dess första uppgift blef att afgöra, hvem som rätteligen skulle anses som påfve (Gregorius XII i Rom och Benedikt XIII i Avignon gjorde båda anspråk på den högsta kyrkliga myndigheten). Flertalet kardinaler af båda lägren enades 14 juli 1408 på ett möte i Livorno om att till 25 mars 1409 sammankalla ett allmänt konsilium i Pisa. Konsiliet blef talrikt besökt och öppnades på utsatt dag. Det räknade som deltagare omkr. 24 kardinaler, 4 patriarker, 80 biskopar, 87 abboter, 41 priorer, de 4 tiggarordnarnas generaler, ombud för 102 frånvarande biskopar och 200 frånvarande abboter, representanter för de andliga riddarordnarna samt för 13 universitet och öfver 100 domkapitel, vidare mer än 300 doktorer i teologi och kanonisk rätt samt äfven sändebud från Europas flesta furstar och republiker. Vid konsiliets 15:e session (5 juni) förklarades båda de rivaliserande påfvarna afsatta, och 26 juni utsågo kardinalerna i konklav till påfve ärkebiskopen af Milano, Pietro Filargi, som antog namnet Alexander V. Återställande af enighet inom kyrkan vanns emellertid ej därmed, ty de båda afsatte påfvarna fortforo att erkännas af flera bland sina anhängare, Gregorius XII i Tyskland och Neapel, Benedikt XIII i Spanien och Portugal. Reformationsverket fick äfven en rätt snöplig utgång; det uppsköts till ett nytt allmänt konsilium, som skulle sammanträda inom tre år. Vid konsiliets 23:e session afslöts det af påfven Alexander V; det hade visserligen ökat förvirringen i fråga om kyrkans högsta ledning, men å andra sidan dock skarpt betonat det universella kyrkobegreppet och konsilierna som reformtankens bärare. Jfr Hefele, "Konciliengeschichte", d. 6, Kötzschke, "Ruprecht von der Pfalz und das konzil von Pisa" (1889), F. Stuhr, "Die organisation und geschäftsordnung des Pisaner und Konstanzer konzils" (1891), och J. Haller, "Papsttum und kirchenreform", I (1903). V. S-g. Pisan [pisa'], Christine de. Se C h r i- j stinedePisan. j Pisa'nder, SePeisandros. j Pisanello [-ne'llå]. Se Pisano 5. j Pisang, bot. Se Musa. j Pisano [-nå], Leonardo (ofta kallad F i- | b o n a c c i, stundom äfven B o n a c c i), italiensk matematiker, f. omkr. 1175 i Pisa, erhöll tidigt undervisning både i den då vanliga räknemetoden (med räknebräden och romersk talbeteckning) och i den då ännu i Europa föga kända positionsaritmetiken samt fick sedermera under vidsträckta handelsresor i Egypten, Syrien, Grekland, Sicilien och Provence tillfälle att föröka sina kunskaper. Han lefde ännu vid slutet af 1220-talet; dödsåret är obekant. - P. var utan all fråga medeltidens förnämste matematiker och bidrog bl. a. kraftigt att i Europa utbreda kännedomen om de arabiska siffrorna och de på dem grundade räknemetoderna. Grundligheten och mångsidigheten af hans matematiska kunskaper ha först i våra dagar, sedan hans skrifter genom furst B. Boncompagni blifvit fullständigt offentliggjorda, kunnat till fullo uppskattas. P:s förnämsta arbeten äro Liber abbaci (i tryck upptagande mer än 450 kvartsidor) och Practica geomelriæ . af mindre omfång äro Flos och Liber quadratorum. Det förstnämnda arbetet är en fullständig aritmetik med läran om hela och brutna tal, en mängd olika räknesätt med sorter samt algebra; det andra innehåller en kort inledning till geometrien, därefter läran om kvadrat-och kubikrötter, planimetri, stereometri och trigo-nometri, jämte lösning af ett antal hithörande problem. De två mindre skrifterna behandla företrädesvis problem ur den obestämda analysen, vid hvilkas lösning P. ådagalade ett anmärkningsvärdt skarpsinne. För öfrigt beröres i hans skrifter ett stort antal förut obehandlade frågor. Hit torde kunna räknas läran om uppstigande kedjebråk, rekurrenta serier och en metod för approximativ lösning af kubiska ekvationer. De af furst Boncompagni föranstaltade upplagorna af P:s skrifter äro "Tre scritti inediti" (1854), "Opuscoli" (1856) och "Scritti" (I-II, 1857-62). (i. *.) Pisano [-nå], namn på flera italienska medeltidskonstnärer från Pisa. 1. Niccol6 P., födelseår obekant, d. 1280, synes ha varit en inflytelserik skolchef, som nära nog "monopoliserade Toscanas skulptur". Han är känd hufvudsakligen genom de predikstolar han på äldre dagar, biträdd af sina lärjungar, utförde i Pisa och Siena. Predikstolen i Pisas bap-tisterium (1260) står, liksom de följande, fritt i rummet, uppbäres af kolonner, några af dessa hvilande på lejon; kolonnerna uppbära rundbågar. Själfva predikstolens ytor fyllas af reliefer: Bebådelsen, Jesu födelse, de tre kungarna, korsfästelsen, yttersta domen. Predikstolen i Sienas katedral (1266-68) är i samma stil, men rikare i anordning; öfverdelen är öfverhopad af figurer, det äldre verkets stil är uppblandad med moderna element. P :s son Giovannis medverkan är här uppenbar. Andra arbeten af P. äro Nedtagandet från korset m. fl. reliefer i S. Martino i Lucca, S. Domenicos g r af monument i Bologna, som till-skrifvits P., är endast planlagdt af honom, men utfördt af hans lärjunge Fra Guglielmo och sedan fullbordadt på 1400-talet, med relief bilder ur helgonets lif. P. har i konsthistorien stått som en oförklarlig uppenbarelse; det heter, att han väckte antikens formvärld till nytt lif efter många seklers sömn, hans konst var en renässans före renässansen o. s. v. I själfva verket begagnade italienska konstnärer äfven förö honom antika reliefer och ornament till förebilder för sina verk. Exempel härpå saknas ej i Nord-Italien. Och i södra Italien växte under den hohenstaufenske kejsaren Fredrik II:s hägn en bildkonst, som var direkt inspirerad af antik skulptur. Med ledning af ett i Siena hit-tadt dokument ha nutida forskare framställt möjligheten, att P. varit bördig från Apulien och därifrån flyttat till Pisa. Flera egendomligheter i hans stil få en nöjaktig förklaring af detta antagande. P. omtalas äfven som arkitekt, men man känner ingen byggnad, som bevisligen är hans verk. - 2. Giovanni P., den föregåendes son, födelseår obekant, d. omkr. 1320, var arkitekt och skulptör. Han utförde den storslagna bcgrafningsplatsen Campo santo i Pisa (1278 -83) och var sedan under 15 år ledare af domkyrkobygget i Siena. (Den praktfulla fasaden är ej, som det blifvit sagdt, hans verk - den tillkom i slutet af 1300-talet.) Som skulptör biträdde han fadern bl. a. vid arbetet på den redan omnämnda predikstolen i samma kyrka. Båda arbetade äfven på brunnen på Perugias domplats (färdig 1278). Sedan utförde P. de båda predikstolarna för S. Andrea i Pistoja (1301) och för Pisas domkyrka (1311, nu i Pisas museum; alla bifigurer torde ej tillhöra det ursprungliga verket). De äldre predikstolarnas bärande kolonner äro här ersätta af 941 Pisarasen-Pisaurum 942 statyetter (Kristus, lärjungarna, helgon). Relieferna (Jesu födelse, Barnamordet, Korsfästelsen in. fl.) äro idel liflighet, lidelse, rörlighet, dramatisk handling, kompositionen, ofta oklar och rörig, gör intryck af improvisation. De antika reminiscenserna i faderns verk äro hos sonen bortstrukna. P:s uttryckssätt är uppenbart påverkadt af miniatyrer, hans reliefers böljande linjer ha sitt upphof i fransk gotikskulptur, liksom hans madonnastatyer ansluta sig till franska förebilder. -- Madonnan är framställd stående med barnet på sin arm, men hon har ej de franska madonnornas elegans och behag, har så mycket mera tungt och djupt allvar och svårmod i uppsyn och blick. Madonnabilder af P. finnas i Arenakapellet i Padua, i domen i Pra-to, i Pisas baptisterium och i Campo santo. Sibyllorna på predikstolen i Pistoja äro föregångare till Michelangelos rufvande kvinnor i Sixtinska kapellet. I Giottos målningar skönjes inflytande af P. - 3. A n d r e a P., f. omkr. 1270 i trakten af Pisa, d. efter 1349, var Giovannis lärjunge och en af 1300-talets märkligaste skulptörer i Italien. Han utförde de äldsta bronsportarna till baptisteriet i Florens (1330-36, gjutningen utfördes af en venezi-ansk sakkunnig) med 20 inom gotiska fyrpass omslutna reliefer ur Johannes döparens historia - kompositio-narna, med helt få figurer, äro hållna i mycket låg relief, "guldsmedsstil" - samt nederst 8 "dygder" i kvinnogestalt, behagfulla med vackra, känsligt uttryckta rörelser. Efter Giottos död, 1337, ledde P. byggandet af Kampanilen vid domkyrkan, och af de reliefer, som där uppsattes under denna tid, äro med all sannolikhet de flesta af hans hand, särskildt personifikationer af olika slags arbete, konst, vetenskap - bilder, hållna i enkla linjer af omedelbar och osökt karaktär, ofta af ädelt behag, figurer i släkt med antikens, utan att likväl vara efterbildningar. Relieferna högre upp på Kampanilen ha tillkommit senare. Från 1347 ledde P. bygget af domkyrkan i Orvieto. - 4. N in o P., den föregåendes äldre son, d. före 1368, medverkade vid bronsportarna i Florens och var en tid domkyrkoarkitekt i Orvieto efter fadern. Bland hans säkra verk är den i form och uttryck vackra reliefen S. Martin och tiggaren (S. Mar-tino i Pisa) samt ärkebiskop Simone Salterellos graf-monument i S. Caterina i Pisa (1342). Hans madonnor (en i S. Maria Novella i Florens, en i Maria della Spina i Pisa) ha ett genreartadt älsk-värdt drag. - Mindre betydande var hans yngre broder, Tommaso P. (ett tabernakel i Campo santo i Pisa). 5. Antonio P. 1. P is an el lo (af Vasari oriktigt kallad Vittore), målare och medaljkonstnär från Verona, f. 1397 antagligen i Verona, d. 1455, var verksam i Verona, Venezia, Pavia, Rom, Ferrara, Rimini, Milano, Mantua och Neapel. Som målare utmärkes han af en kraftig na- turalism af originell art. Bland hans målningar är en fresk i S. Anastasia i Verona, en liten rundbild med konungarnas tillbedjan i Berlin, porträtt i Louvremuseet i Paris S:t Antonius, S:t Georg och S:t Eustacius' vision i Londons nationalgal-leri. Anmärkningsvärd är P:s lust för djurframställningar af mångfaldig art. Högre än som målare nådde mästaren i sin medaljkonst. Hans gjutna och ciselerade medaljer, hvaribland öfver Lionello d'Este (jfr Medalj, sp. 1375 och fig. 3), Alfonso af Aragonien och Sigismondo Mala-testa, utmärkas af monumental uppfattning af porträtten och sinnrika på samma gång som storstilade bildkompositioner på frånsidorna. De äro att räkna bland den tidiga renässansens yppersta små-skulptur. Litt.: A. Brach, "Niccolõ und Giovanni P." (1904), Supino, "Arte Pisana" (s. å.), Sauer-land, "Die bildwerke des G. P." (1904), G. F. Hill, "Pisanello" (London 1905), J. de Foville, "Pisa-nello et les médailleurs italiens" (1908), och H. Graber, "Beiträge zu Nicola P." (1911). Angående frågan om Niccolõ Pisanos härkomst från Apulien och hans frändskap med syditaliensk konst se E. Bertaux i "Histoire de l'art" (1905 ff.), utgifven af A. Michel (II, 2), samt där påpekad litteratur. 1-4. G-gN. 5. A. L. R. Pisarasen (it. razza pisana), husdjurssk., en sannolikt från den stora bruna alpboskapen härstammande nötboskapsras i Italien. Till färgen är den svartgrå med ljus ål. H. F. Pi'sarev, Dmitrij Ivanovitj, rysk kritiker, f. 1840, d. 1868 genom drunkning, studerade vid Petersburgs universitet och började sin litteraturhistoriska verksamhet med studier af Gontjarov och Turgenev. Efter en olycklig kärlek till sin kusin och upprepade s j älf mordsförsök i dårhus flyttade han till landet och återtog sedan sin litterära verksamhet, men blef dömd till 5-årigt fängelse på grund af sin kritik af den ryske diplomaten baron Fircks (märket Schedo Ferrotis) frisinnade skrift "Que fera-t-on de la Pologne?". Gripen af Turgenevs roman "Fäder och söner", upptog och fullföljde P. hänsynslöst den nihilistiske studenten Bazarovs idéer, i det han bröt stafven öfver all metafysik, den rena poesiens kult och skön konst och införde den naturvetenskapliga realismen i den ryska litteraturen. P. var med sina bisarra, stundom motsägande, mot all auktoritetstro upproriska idéer en synnerligen karakteristisk representant för den våldsamma jäsningen på 1860-talet i Ryssland och hade på sin tid många anhängare bland den akademiska ungdomen, men hans epikureiska egoism och hans åsikter om personlighet, fri uppfostran, framåtskridande m. m. voro näppeligen originella och ha numera endast ett historiskt intresse. Ännu hänsynslösare och ytterlig var han i sin radikala uppfattning af realismens betydelse i litteraturen och konsten, med fördömande af allt slags idealism, som saknade samband med naturvetenskapen och den sociala verkligheten. I sitt personliga väsen var han mycket finkänslig, svårmodig och i sitt lefverne oförvitlig. Af hans samlade skrifter utkom 3:e uppl. 1900-01 i 6 dlr med biografi och litterär karakteristik af E. Solovjev. A-d J. Pisätis. Se Elis. Pisaurum. Se Pesa ro. 943 Piscataqua-Pisidien 944 Piscataqua [piskä;tokwi 1. piskä'tekwe], gränsflod mellan de nordamerikanska staterna Maine och New Hampshire, faller ut vid Portsmouth i Pisca-taquabay. 75 km. lång. J. F. N. Pi'sces. 1. Zool. Se Fiskar. - 2. Astron, Se Fiskarna. Pi'schel, Richard, tysk indolog, f. 18 jan. 1849 i Breslau, d. 27 dec. 1908 på resa i Indien, blef efter studier bl. a. i Breslau och Berlin filos. doktor 1870 och efter vistelse i London och Oxford docent i Breslau 1874, e. o. professor i sanskrit och jämförande indoeuropeisk språkforskning i Kiel 1875, ord. professor 1877, kallad till Halle 1885 som professor i sanskrit och till Berlin (som Webers efterträdare) 1902. P. hör till samtidens, ja alla tiders lärdaste sanskritister; särskildt viktiga äro hans arbeten rörande prakritdialekterna. Bland hans arbeten må nämnas De Kälidäsæ Qäkuntali recensionibus (1870), De grammaticis präcrüicis (1874), Kälidäsa's (Jakuntalä. The Bengall recension with critical notes (1877), Hemacandras grammatik der präkritsprachen (2 bd, 1877-80), The Assaläyanasuttam. Päli and english (1880), The Definämamälä of Hemacandra (I, 1880), The Then-Gäthä (1883), Rudrata's Qrngäratilaka and Ruyyaka's Sahrdayalllä. With an introduction and notes (1886), Vedische studien (I-III, tills, med K. F. Geldner, 1889-1900), Beiträge zur kenn-tniss der deutschen zigeuner (1894), Die hofdichter des Laksmanasena (s. å.), Zur kenntniss des Apa-bhramca (1902), Grammatik der präkritsprachen (i Bühlers "Grundriss der indo-arischen philologie", I. 8, 1900), Buddha (2:a uppl. af Lüders, 1910); många afhandlingar i "Zeitschrift der deutschen morgenländischen gesellschaft", "Göttingische ge-lehrte anzeigen", "Göttingische nachrichten", "Sitzungsberichte der k. preussischen akademie der wissenschaften", "Kuhns und Schleichers bei-träge", "Bezzenbergers beiträge", "Kuhns zeit-schrift", o. s. v. K. F. j. Pisci'cola, F i s k i g l a r, zool., ett släkte tillhörande gruppen Discophora bland ringmaskarna, skiljer sig genom en utskjutbar snabel och saknaden af käkar från blodiglarna (Hirudo). Det snyltar på olika fiskars, särskildt karpfiskars, hud. L-e. Piscina (lat., af pi'scis, fisk), eg. fiskdamm, sedermera det kar eller den bassäng, hvari det ursprungliga kristna dopet förrättades. Vanligen användes dock ordet om den fördjupning i form af en stenskål ("uttömningssten"), i hvilken det vatten tömdes, som nyttjades för de heliga tvagningarna eller vid de heliga kärlens sköljning och som sedermera genom en ledning fördes ned i kyrkans grund. Denna uttömningssten hade vanligen sin plats i en stundom rikt utsirad nisch i närheten af altaret. Se fig. till art. H e d a. Pisé (fr., af piser, stampa), murverk af stampad lerjord, blandad med småsten o. d. Jorden stampas med fötterna eller med särskilda redskap i en form af trä och får sedan torka i luften. Användningen af pisé är känd från äldsta tider. Särskildt förekommer den i den spansk-moriska arkitekturen. Se vidare M u r, sp. 1368 och 1370. Pisek, stad i södra Böhmen, vid Moldaus biflod Vatava och järnvägen mellan Linz och Prag. 16,479 inv. (1910). Gymnasium och realskola (båda tjechiska), landtbruks- och skogsskola. Staden har i allmänhet ett medeltidsutseende, förhöjdt genom de delvis kvarstående murarna och bastionerna. Namnet, som betyder sand, säges vara härledt af de guldvaskerier, som förr funnos vid Vatava. Denna inkomstkälla har för länge sedan utsinat, och befolkningen sysselsattes nu i järngjuterier, pappersbruk och bryggerier etc. I trakten finnas stora fältspat- och granitbrott. (J. F. N.) Pisemskij, Aleksej Feofilaktovitj, rysk författare, f. 1820 i guv. Kostroma, d. 1881 i Moskva, blef efter universitetsstudier i Moskva ämbetsman i länsstyrelsen och debuterade 1847 med romanen Bojar-stjina (tr. först 1857), som indirekt kritiserade lif egenskapen. Därpå följde en mängd romaner och berättelser, som för första gången tecknade den ryska verkligheten från olika sidor, särskildt olyckliga äktenskap, med karakteristiska drag, stundom också komiska motiv, men med en djupt pessimistisk grundstämning och skepticism. 1853 flyttade han till Petersburg, där han blef medarbetare i "Sovremennik" och "Otetjestven-nyja zapiski" och öfvertog 1858 ledningen af "Biblioteka dlja tjtenija". Missnöjd med den politiska rörelsen på 1860-talet, flyttade han tillbaka till Moskva, där hans i "Russkij vjestnik" 1863 publicerade roman Vzbalamutjennoje more (Det upprörda hafvet) väckte stort uppseende på grund af politisk-personliga anspelningar. Hans senare alster äro betydligt svagare, t. ex. romanen V vodo-vorotë (I vattenhvirfveln, 1871), hvari han sökte skildra den nihilistiska rörelsen. Främst sättes hans roman Tysiatja dusj (Tusen själar, 1859), som med realistisk skärpa tecknar landsortslifvet från olika sidor och gisslar samhälleliga lyten. Äfven i många bynoveller visade han prof på en ovanlig talang, som dock trängdes i bakgrunden af Turgenev och de andre store romanförfattarna. Bland hans skådespel märkes särskildt bondedramat Gorkaja sud-bina (Ett bittert öde, uppf. med stor framgång). I svensk öfv. finnas "Förnämt folk" och "Manov-sky" (1890). Hans samlade skrifter utgåfvos 1883 -85 (ny uppl. 1894-95 i 21 dlr med inl. af V. Zelenskij och P. Annenkov). Hans dramer och komedier utgåfvos 1874. A-d J. Pisga, ett berg inom Moabs område, som i G. T. omtalas dels i 4 Mos. 23: 21, dels, i berättelsen om Moses död, 5 Mos. 34: 1. Jfr M o a b. E. S-e. Pishin [piji'n], Peshin, distrikt i Belutsji-stan. Se Quetta-Pishin. Pisidien (grek. PistWa), i forntiden landskap i södra delen af Mindre Asien omedelbart n. om Pamfylien, hvilket skilde det från Medelhafvet. Det är ett vattenfattigt, vildt och svårtillgängligt område, uppfylldt af Taurosbergets hufvudkam och sidogrenar. Hufvudfloder äro Kestros (nu Aksu), Eurymedon (nu Köprysu) och Melas (nu Menavgatj. I norra delen ligga stora saltsjöar. Om befolkningens, pisidernas, etnologiska ställning är ingenting 945 Pisidium-Piso 946 bekant, utom Strabons uppgift, att de voro skilda från solymerna, hvilka sannolikt voro semiter. Tidigt bodde i dessa bergstrakter äfven andra stammar, kabaler, milyer m. fl., hvilkas härkomst, liksom isauriernas och lykaonernas, är fullkomligt okänd. Pisiderna voro ett tappert bergsfolk, som ofullständigt underkufvades af de makter, som efter hvartannat behärskade Mindre Asien. De omnämnas först af Xenofon i dennes 7'Anabasis". På Strabons tid (l:a årh. f. Kr.) lydde de under romarna, men styrdes af sina egna stamhöfdingar och behöllo i allmänhet sina rofgiriga vanor, för hvilka de förut gjort sig kända. De förnämsta städerna i P. voro Sagalassos, Termessos, Kremna, Selge och Pednelissos. (J- ^- N-) Pisidium, zool., ett musselsläkte med litet, ägg-formigt, oliksidigt skal; det lefver i sötvatten och har en kosmopolitisk utbredning. Flera arter tillhöra Sveriges fauna. L-e. Pisino [-små; ty. Mitterburg, serb. Pazin], stad i Istrien, vid Foiba och järnvägen Trieste-Pola. 3,800 inv. (1900; som kommun 16,141). Gymnasium, realgymnasium, lärarseminarium. Vinodling. J- F- N- Pisi'stratus och Pisistr ät ide r n a. Se Peisistratos. Piska, redskap vid körning. Vid körning bör kusken vara utrustad med en piska (se fig. 1), som Fig. 1. Piskor, de två öfre för par- och enbetskörning, de två undre spann- och tandempiskor. ofta nog måste tillgripas för att ge hästen lugnande, framåtdrifvande, styrande och - i nödfall - äfven straffande "hjälper". Piskan hålles af kusken i högra handen i samma höjd som den vänstra, skaftet framför vänstra axeln och på ungefär 20 cm afstånd därifrån; handtaget fattas omkr. 10 cm. ofvanför ändan, och man skall undvika att hålla piskan som ett metspö. Det är med handlofven och icke med hela armen, som piskan, vare sig till hjälp eller straff, skall användas på hästen. Handlofven vrides härvid antingen till höger eller vänster, och snärten, kastad fram i riktning nerifrån och uppåt, skall i allmänhet träffa hästen på bogbladet. Att rätt sköta piskan, särskildt spannpiskan, är en stor konst. Jfr Korkonst. - Vid hästens löpande i lina (se L o n-g e r a) skötes piskan vanligen af en särskild p i s k-förare, som på volten bör gå mellan linföraren och hästen. Piskan hålles då i den närmast hästen varande handen med sänkt spets och snärten släpande på marken eller upptagen i handen. Användes ej särskild piskförare, hålles linan vid höger (vänster) volt i den högra (vänstra) handen och piskan i den vänstra (högra). Yid parforsjakt (se J a k t r i d n i n g) användes s. k. ridpiska (fig. 2) vanligen af master, Fig. 2. Kidpiska. huntsman och pikör, som närmast ha hand om hundarna. B- °-m- Piskbalkong. Se Balkong. Piskfisken, Heniochus macrolepidotus, zool., är den mest kända arten af sitt släkte, som tillhör familjen Chætodontidæ bland de taggfeniga benfiskarna. Den utmärkes liksom samsläktingarna af den till ett långt, snärtlikt bihang förlängda fjärde strålen i ryggfenan. Den är blåhvitaktig, med två breda, svarta tvärband på kroppen. Den tillhör Indiska och Stilla hafven och anses i Indien läcker. R- L-* Piskförare. Se Piska. Piskhållare, en hylsa (se fig.), vanligen af svartlackerad plåt eller läder, som anbringas på kuskbocken eller dess skärm och i hvilken piskan ställes, då den ej hålles af kusken. B. C-m. Piskhållare. Piskhängare. Piskhängare, en anordning, vanligen bestående af svarfvade trissor af trä, för piskans upphängning, så att piskbågen kan bibehålla sin vackra svängda form (se fig.). B. O-m. Piskmasken, zool. Se Trichotrachelidæ. Pisksnärtormarna, zool. Se Natt-trädormarna. Piso, en familj af den romerska (plebejiska) gens Calpurnia (se Calpurnius). - 1. Lucius Calpurnius P., med tillnamnet Frugi (den redlige), var folktribun 149 f. Kr. och genomdref Lex calpurnia de repetundis, en lag mot ståthållarnas utpressningar i provinserna. Konsul 133 f. Kr., var han motståndare till Tiberius Gracchus. P. författade ett historieverk, Annales, som sedermera tjänade Livius o. a. till källa. - 2. Lucius Calpurnius P. Cæsoninus, fader till Cæsars sista maka, Calpurnia, stod som konsul 58 f. Kr. på Clodius' sida. Sedan dess hatade Cicero honom och angrep honom bl. a. i det för författaren föga hedrande talet "mot Piso". Han var också historieskrifvare; af hans Annales finnas endast fragment. - 3. Cnejus Calpurnius P., konsul 7 f. Kr., blef 17 e. Kr. sänd till Syrien som ståthållare för att öfvervaka Germanicus, hvilken som ett slags generalguvernör i de östra provinserna skulle ordna Asiens angelägenheter. Hans förhållande till Germanicus var icke det bästa, och då denne år 19 afled, beskylldes P. att ha förgiftat honom. Han blef ställd till rätta, men fanns, innan rättegången hunnit afslutas, en morgon död i sitt hem, efter all sannolikhet genom själfmord. - 4. Ca j us Calpurnius P., en särskildt som 947 Pisolit-Pistill 948 sakförare omtyckt man af fina seder och i det hela ädel, ehuru med något svag karaktär, gaf sitt namn åt den sammansvärjning, som 65 e. Kr. anstiftades mot Nero, till hvars efterträdare P. af de samman-svurue var bestämd. Sedan hela saken blifvit upptäckt och förrådd, dog P. en våldsam död. - ö. Lucius Calpurnius P. Licinianus adopterades af kejsar Galba, men blef kort därefter dödad jämte sin adoptivfader. 1-5. R. Tdh. (J. C.) Pisolit (af lat. pisurn, ärta, och grek. li'tlws, sten), Ärtsten, petr., en art oolit, hos hvilken de särskilda små kalkkulorna (kalciumkarbonatkon-kretionerna), af hvilka stenen består, äro mycket regelmässigt utbildade och af ungefär ärters storlek. Den förekommer i smärre aflagringar vid eller i närheten af heta källor, såsom vid Karlsbad i Böhmen. E- T- Pissarro [pissärå], Camille, fransk målare, f. 1830 på S:t Thomas i Västindien, d. 1903, kom till Paris 1855 och förblef sedan bosatt dels i Paris, dels större delen af året i franska landsorten, mestadels i Pontoise och Ëragny. Han målade till en början landskap, hufvudsakligen påverkad af Corot, tog äfven intryck af Courbet och Millet i sin framställning af normandisk natur och af bonde-lifvet. En tids vistelse i England under kriget 1871 utvecklade hans blick för de atmosfäriska fenomenen, och på 1870-talet öfvergick han med fasthållande af sin motivkrets till ett impressionistiskt behandlingssätt och analyserade först och sist solljusets och luftens verkan på naturföremålen. Han målade framför allt landtliga motiv, arbetet i jorden - utan Millets mystiska läggning, men med djup och enkelt, stort allvar - bymotiv, vidder, trädgårdar, dessutom också stadsbilder, många motiv från Paris, från bulevarder, kajer och broar med män-niskovimiet liffullt skildradt, äfven motiv från Dieppe, Rouen, London och Rom. Han är representerad i Louvre, Luxembourg, Berlins natio-nalgalleri, i Wien m. fl. st. - Hans son L u c i e n P., f. 1863, är likaledes impressionistisk målare, men mest framstående på träsnittets och bokutstyrselns områden. G-g N. Pissemskij. Se Pisemskij. Pissoär (fr. pissoir), ett på offentliga platser, gårdar, i teaterkorridorér o. s. v. anordnadt rum, där man får kasta sitt vatten. Pissõdes, Ko 11 vi f l ar, zool., ett till viflarna, Rhynchophora, hörande skalbaggssläkte, hvaraf några arter äro skadliga för skogen. Släktet erinrar till sitt allmänna utseende om snytbaggarna (se d. o.), men skiljes lätt från dessa därpå, att antennerna sitta fästa på midten, ej nära spetsen, af snytet; dessutom äro kottviflarna i allmänhet mindre än snytbaggarna och ha vanligen täckvingarnas ljusa hårfläckar ordnade i två markerade tvärband öfver vingen, ej strödda eller i spridda tvärstrimmor som hos snytbaggarna. Våra vanligaste arter äro större kottvif-veln, P. pini, och mindre kottvifveln, P. notatus. Bägge tillhöra barrskogen och träffas, den förra i både tall- och granskog, den senare nästan uteslutande i tallskog. De angripa som fullbildade insekter unga plantor samt skott af äldre träd. För äggläggning utvälja de dels äldre sjuka stammar och fällda träd, dels, i synnerhet den mindre kottvifveln, unga, 4-10-åriga plantor och ungträd. Äggen läggas under barken, ofta flera tillsammans, och larverna gnaga åt olika håll stjärnformigt utstrålande gångar. En annan art, P. validirostris, lefver som larv inuti tallkottar och har genom detta sitt lefnadssätt gett släktet dess svenska namn, som ej är betecknande för flertalet arter. G. G. Pist (af fr. piste, it. pista, eg. spår), idrottst., ett slags plattform, på hvilken idrottstäflingar, t. ex. fäktning, ega rum, skilda från och lätt synliga för åskådare. "Pista'che (P i s t a c h e m a n d e 1), bot. Se P i-s t a c i e r. Pistäcia L., bot., ett släkte af hartsrika träd och buskar, hörande till fam. Anacardiaceæ, af hvilka 5 förekomma i Medelhafsområdet, l i Öst-Asien och l i Mexico. Bladen äro glatta, oftast pardelade, de små blommorna äro dioika, med enkelt hylle eller nakna, och sitta i klasar. Ståndarna äro 3-5, frukten stenfrukt. Nästan alla arterna äro af ekonomisk betydelse. Af alla arters frö pressas olja, som användes till belysning i Orienten eller som näringsmedel. Fröna af P. vera (se Pistacier), P. Terebinthus cch P. atlantica äro välsmakande. Af P. Lentiscus erhålles mastix (se d. o.), äfven P. atlantica i Nord-Afrika lämnar ett harts, som af araberna användes som mastix, Genom insnitt i stammen af P. Terebinthus erhålles en grönaktig terpentin af angenäm lukt. Den förnämsta produkten af denna art äro de af en bladlus förorsakade gallbildningarna på grenarna och bladen, som i Orienten utgöra en viktig handelsartikel och användas till färgning af siden m. m. G. L-m. Pistäcier, Pistachemandel, "gröna mandlar", bot., kallas fröna af Pistäcia vera L. Detta träd fördes af romarna från Syrien till Italien och är nu utbredt i Medelhafsländerna, där kärnorna allmänt användas som dessertfrukt. De mogna fröna äro 1,5 cm. långa, trubbigt kantiga och af-smalnande mot spetsen samt ha grön färg, med ryggsidans bas rödaktig eller brunviolett. Inuti äro de vackert gröna eller gula. Deras halt af en mild, fet olja ger dem en behaglig mandelsmak, som därjämte är sötaktig. De levantiska pista-cierna ha en lifligt grön färg och föredragas därför framför andra. Aleppopistacierna äro de största och af god kvalitet, men färgen är gul. Pistacier användas hufvudsakligen i glass och finare konditorivaror. I billiga bakelser o. d. äro pistacierna vanligen ersatta af sönderskuren grönfärgad vanlig mandel eller kokosnöt. Pistacieextrakt är ett slags brännvin med lukt af bittermandel. O. T. S. (G. L-m.) Pistazlt, miner., gulgrön till siskgrön epidot (se d. o.). Namnet, som är lånadt från fröna af Pistäcia vera, har afseende på mineralets färg. Ant.Sj.* Pi'stia, bot. Se A r a c e æ, sp. 1288 och fig. 5. Pistill (af lat. pistillum, mortelstöt), bot., benämnes hos angiospermerna det honliga könsorganet och blommans fröredningsdel, som bildas af ett eller flera sammanväxta fruktblad och som ensam eller flera tillsammans utgöra gynæceum. Är pistillen bildad af l fruktblad, kallas den enbladig, är den sammansatt af flera fruktblad, benämnes den flerbladig I det torra fallet äro fruktbladets kanter sammanvuxna i en s. k. buksöm; den motsatta sidan kallas ryggsömmen 1. ryggkanten. I 949 Pistillodi-Pistoja 950 en flerbladig pistill kunna fruktbladen vara sammanvuxna på olika sätt, så att ett enrummigt eller flerrummigt fruktämne bildas. En flerbladig pistill kan ha l eller flera stift. Pistillens nedersta del, Längsskuren pistill (af Polygonum convolvulus). fr fruktämne, st stift, m märke ; f u funiculus 1. f ro ämne ss träng, jutüib i. iiuiiiniiesiiiiiiiai, & t;iiiuryo»aiüJt, CK- cei ä äggcell, an antipodceller, p pollen- 1. frömjölskorn, ps pollenslang. som är utvidgad, klot- eller äggformig, cylindrisk eller kantig, sammantryckt från två sidor o. s. v. och i sitt inre hålrum inneslutande fröämnena (ovula), benämnes fruktämnet (ovarium, ger-men) och utvecklas under mognaden till frukt. Af pistillens två öfriga delar, stiftet och märket, kan det förra saknas, t. ex. hos Papaver, men aldrig det senare. Stiftet (stylus), då det finnes, som oftast är händelsen, är vanligen cylindriskt, spröt-likt, af växlande längd hos olika växter och antingen bildande inuti ett rör eller innehållande en lös och lucker, saftrik väfnad af svagt sammanhängande celler, "den ledande väfnaden", så kallad, emedan frömjölsslangarna (pollenrören) vid befruktningens verkställande ledas mellan denna väf-nads celler ned till äggen i fruktämnet. Vanligen sitter stiftet på öfversta delen af fruktämnet; utgår det från basen däraf, kallas det gynobasiskt. På spetsen af stiftet sitter märket (stigma), men om stiftet saknas, sitter märket omedelbart på fruktämnet. Det är detta organ, som uppfångar och mottar frömjölet vid "pollinationen", för hvilket ändamål märket är försedt antingen med små klibbiga vårtor eller med knippen af hår, som fästhålla tillförda frömjölskorn. Märket kan ha många olika former, klotrund, platt, strålig, sköldformig. flikig, fransad o. s. v. I regel stå märkena, som nästan alltid äro lika n:ångn. eller delade i lika många flikar som antalet fruktblad, öfver fruktbladens ryggsöm; stå de öfver buksömmen, kallas de kommissurala. O. T. S. (<;. L-m.) Pistillodi, bot., ombildning af pistillens fruktblad till kronbladliknande organ. Pistillväxter, bot., detsamma som Angiospermæ. Pistocchi [-stå'ki], Francesco Antonio, stiftare af den berömda sångskolan i Bologna, f. 1659 i Palermo, d. 1726 i Bologna, försökte sig en tid som operasångare, ingick i oratorianernas orden samt blef kapellmästare i Ansbach 1697, i Venezia 1699 och i Wien 1700. Redan 1692 blef han intagen i filharmoniska akademien i Bologna, och där skall han omkr. 1700 ha inrättat sin epokgörande sångskola, hvari för första gången sångundervisning meddelades fullt metodiskt i skilda klasser och hvarur den klassiska italienska sångkonsten framgick för att fortlefva halftannat århundrade, P. uppträdde äfven som kompositör med operor, oratorier, arior, duetter m. m. A. L.* Pistoja