Watts [ωå'ts],

Georg Frederick

, engelsk målare och skulptör, f. 23 febr. 1817 i London, d. 1 juli 1904, studerade en kort tid 1827 i konstakademien och för skulptören W. Behnes, utbildade sig f. ö. på egen hand och ansåg själf på äldre dagar, att Fidias varit hans lärare och Parthenonskulpturerna hans skola. Han gjorde sig bemärkt med ett par porträtt och med scener ur Shakspere och Boccaccio, vann 1843 vid den stora täflan om målningar för Parlamentshuset ett pris för en medeltidshistorisk komposition, Alfred den store och hans män hindra danskarnas landstigning i England. 1844 begaf han sig till Italien, där han påverkades af högrenässansens mästare, i främsta rummet af Tintoretto och Tizian. Han målade bl. a. en fresk i Medicéernas villa i Carreggi nära Florens. 1847 återvände han till London, och 1857 besökte han Grekland som deltagare i en arkeologisk expedition till Halikarnassos. Han målade några fresker, S:t Göran och draken (1853 för Parlamentshuset, mycket skadad) och Lagskipningens skola (1859, i Lincolns Inn), som han själf betecknade som sitt "opus magnum". I en komposition, som påminte om Rafaels "Skolan i Aten" och Delaroches hemicykel, framställde han världens främsta lagstiftare allt ifrån Mose till Edvard I — flera af det samtida Englands bemärkta män använde han som modeller till de världshistoriska personerna. Till Paulskyrkan utförde han Matteus och Johannes (mosaiker). Mest målade han likväl stafflitaflor. En plats för sig intar Irisk familj, som framställer en utvräkt familj nattetid på heden. Eljest låg all agitation, äfven i det mest hedrande syfte, fjärran från hans lynne. Lika främmande var han från utöfning af konsten för dess egen skull. Han förklarade själf, att hans afsikt var "mindre att måla bilder, som glädja ögat, än att ingjuta stora tankar, som tala till hjärta och fantasi och framlocka det bästa och ädlaste hos mänskligheten". Sina ämnen tog han ur mytologien eller dikten, då han ej fick dem ur sin egen skapande fantasi. Han målade Lifvets illusioner (1847), Lifvet, döden och domen (flera varianter, en i Paulskyrkan), Orfeus med den döende Eurydike i sina armar (1869), Diana och den sofvande Endymion (1871), De apokalypliske ryttarna, Paolo och Francesca da Rimini sväfvande i underjorden, tryckta intill hvarandra (flera varianter), Kaos (1882), Psyche, Abels död och som dess motstycke Kains återkomst (Kain som gammal återkommer ångrande och följd af sin goda ängel för att dö offrande på Abels altare — båda dessa i konstakademien i New Burlington house), Lady Godiva (1885), Sir Galahad bredvid sin häst, trilogien Eva, Den lycklige krigaren (Nya pinakoteket i München), Kärleken och lifvet (en replik i Luxembourgmuseet i Paris), Hoppet (se fig.), Mammon (sittande på sin tron, trampar under sina fötter en ung man och en ung kvinna) och Dödens sändebud (1885), Kärleken och Döden, Kristendomens ande, Amor triumphans (1900) och Dödens hof (1902). Jämte de illustrationer till kända legender eller dikter han målade stå hans idémålningar ned uppgift att framhålla eviga sanningar, predika "universella dogmer". W:s konst är alltigenom intellektuell, uttryck i första rummet för en etikers och diktares temperament. Idéinnehållet fängslar vida mera än det rent måleriska. Han ger nya uttryck för gamla begrepp, hans förkroppsligade idéer äro ej de i konsten vanliga allegoriska figurerna, utan hans egen andes skapelser, fullkomligt fria från konvention, liksom de uttrycka sig utan alla retoriska åtbörder. De landskap han målade äro fantastiska färgdikter, som ibland kunna påminna om Turner (Neapel i solglöd, Syndafloden i storm, töcken, soluppgång, Ararat under stjärnhimmel). — Jämte idémålningar skapade W. en rad porträtt, i regel i bröstbild, af den mest enkla och rättframma anordning, hufvudvikten lagd på det själsliga innehållet, på det fasta greppet och säkerheten i karakteristiken. Han målade porträtt af Gladstone, Dilke, Salisbury, Carlyle, kardinal Manning (knästycke), Swinburne, Motley, Rossetti, William Morris, Walter Crane, Tennyson, lord Stratford, Rob. Browning, Stuart Mill, A. Panizzi (se d. o., där porträttet meddelas) m. fl., dessutom nobla damporträtt och flera självporträtt från olika tidpunkter (ett i Uffizigalleriet i Florens). Fig. 2. Watts' målning "Hoppet". W. åstadkom betydande verk äfven på skulpturens område. Främst bland dem stå Klytia (brons, Tate gallery), Lifskraft ("Physical energy", en naken ung man tyglar en eldig häst, i brons i Kensingtonparken, ett exemplar uppsatt på Cecil Rhodes' monument i bergen utanför Kapstaden), ryttarstaty af Hugh Lupus, earl af Chester, i Eaton hall och lord Holland framför Holland house. — W. grundlade 1884 Home arts and industries association. Till denna knöts ett par hundratal industriella skolor, bland dem en skola i keramik, som stod under W:s öfverinseende. 1867 hade han blifvit medlem af Royal academy, men han sökte aldrig spela en roll i den officiella konstvärlden och afböjde två gånger den honom erbjudna baronettiteln. En karaktärsstark och helgjuten personlighet, lefde han ett tillbakadraget lif, h. o. h. egnadt åt arbete och drömmar. Flertalet af sina målningar behöll han i sin bostad i Holland house, där de voro tillgängliga för allmänheten och där man fortfarande finner den del af hans kvarlåtenskap, som han ej skänkt till museer i London och i landsorten. Tate gallery fick 23 af hans mest representativa verk och National portrait gallery ett 30-tal af hans porträttmålningar. Till utställningen i Stockholm 1897 utlånade han 8 målningar, bl. a. Paolo och Francesca, Evas skapelse, Tiden, döden och domen samt 4 porträtt. Han blef s. å. led. af svenska konstakademien. Monografier af J. Cartwright (1896), Batman (1901), Macmillan (s. å.), J. Jessen (s. å.), O. von Schleinitz (1904), G. K. Chesterton (s. å.), R. Sketchley (s. å.), M. S. Watts (3 dlr, 1912). Skådespelerskan Ellen Terry (se denna), som 1864 blef hans hustru, har i "Review of reviews" 1907 lämnat en skildring af deras kortvariga äktenskap. G—g N. Watts-Dunton