Seleukider (grek. Σελευκίδαι) kallades de konungar, som, härstammande från

Seleukos I Nikator

, regerade i det af denne grundlagda syriska riket, som bestod från 312 till 64 f. Kr. Deras välde, hvars hufvudstad under en kort tid var Seleukeia, sedan Antiokia, omfattade till en början Babylonien och Syrien, men vidgades genom Seleukos I:s glänsande eröfringar så, att det vid slutet af hans lifstid omfattade nästan alla Alexander den stores besittningar i Asien. Men redan under hans son och efterträdare

Antiochos

I led riket stora förluster genom uppkomsten först af det pergameniska riket (280 f. Kr.) och sedan af de partiska och baktriska rikena (omkr. 250), hvilka senare beröfvade det hela dess nordöstra del. Ständiga krig mellan tronpretendenter hotade tillika väldets bestånd, och då allt landet ö. om Eufrat eröfrats af parternas konung Mithradates I (144--136 f. Kr.) samt större delen af Mindre Asien af romarna förenats med riket Pergamon (190 f. Kr.), återstodo endast Babylonien, det egentliga Syrien och östra delen af Mindre Asien. Äfven dessa besittningar förlorade seleukiderna (omkr. 80 f. Kr.), till Tigranes, Armeniens konung. Sedan denne besegrats af romarna och sedan den siste seleukiden, skenkonungen

Antiochos

XIII, 64 f. Kr. blifvit afsatt, förvandlades seleukidernas område till en romersk provins. -- Ättens konungar buro med få undantag namnen Antiochos och Seleukos. Om de förre se

Antiochos

, om de senare se

Seleukos

. Litt.: Bevan, "The house of Seleucus" (1902), Bouché-Leclercq, "Histoire des Seleucides" (I, 1913). A. M. A. SeleVkos (grek. Zéhevxog, lat. Seléufcus), namn på sex konungar i det efter Alexander den stores tid grundlagda syriska riket. Den förste bland dem, tillika rikets grundläggare, var S. I, med tillnamnet N i k a t o r (segaren). Han var en af Alexander den stores fältherrar och deltog med utmärkelse i dennes fälttåg. Efter konungens död 323 f. Kr.) understödde han till en början An-tigonos och Eumenes mot Perdikkas och erhöll efter den sistnämndes död (321) ståthållarskapet Babylon. Invecklad i stridigheter med Antigo-nos, måste han draga sig undan till Egypten, där han eggade Ptolemaios till krig mot Antigonos och dennes son Demetrios. Men efter segern vid Gasa (312) vände han tillbaka och lyckades återvinna sina besittningar, hvilka betydligt utvidgades genom glänsande eröfringar, hufvudsakligen i det inre Asien, ända till Indien, där han framträngde till Ganges. År 306 f. Kr. antog han konungatitel. I förbund med Ptolemaios, Kassandros och Lysimachos angrep han därefter ånyo Antigonos, som vid Ipsos i Frygien förlorade drabbning och lif (301). Mesopotamien, Armenien, Syrien och södra delen af Mindre Asien blefvo för S. frukten af denna seger. Återstoden af Mindre Asien vanns genom segern öfver Lysimachos vid Kurupedion (281). S:s välde, som nu sträckte sig från Indus till Hellesponten, var fördeladt i 72 satrapier och omfattade nästan hela den del af Asien, som tillhört Alexander den stores rike. Ännu i sin ålders höst umgicks S. med! planer att bringa äfven sitt fädernesland, Mace- Seleukos I Nikators bild på ett mynt från Pergamon. Macedonien, under sitt välde, och han befann sig redan på vägen dit, då han mördades af sin trolöse skyddsling Ptolemaios Keraunos (280). Han efterträddes af sin son Antiochos Soter, till hvilken han redan under sin lifstid afträdt såväl rikets östra provinser som sin unga gemål Stratonike, en dotter af Demetrios Poliorketes. S. kan lika litet som de öfrige diadocherna fritagas från hejdlöst maktbegär och eröfringslystnad, men han utmärkte sig tillika genom mildt och rättrådigt sinnelag och prisas som den kungligaste bland alla Alexander den stores fältherrar. Han var stor äfven som statsman, och på samma gång, som han nitälskade för helleniserandet af sitt vidsträckta rike, visade han mycket undseende för de olika folkens nationella egendomligheter, särskildt deras religionsbruk. — S. II

Kallinikos

(”den segersälle”; 246—226 f. Kr.) råkade i strid med Ptolemaios III (Euergetes) i Egypten. Han vann till en början flera segrar, hvilka förvärfvade honom hans tillnamn, men blef till slut slagen och måste afstå en del af sina besittningar. Dessutom låg han i fejd med sin broder Antiochos Hierax, som ville åt sig upprätta ett eget välde i Mindre Asien. — S. III

Soter

(”frälsaren”), äfven kallad

Keraunos

(”blixten”), den förres son (226—223 f. Kr.), blef mördad i sitt eget läger under ett fälttåg mot konung Attalos i Pergamon. — S. IV med tillnamnet

Filopator

(”den faderälskande”; 187—176 f. Kr.) mottog sitt rike i mycket förminskadt skick till följd af faderns, Antiochos III:s, olyckliga krig mot romarna. Han hade att kämpa äfven med inre svårigheter och blef mördad af sin minister Heliodoros. — S. V mördades kort efter sin tronbestigning (123) af sin egen moder. - S. VI

Epifanes

(”den lysande”) kom på tronen år 97 f. Kr. och regerade några år, hufvudsakligen upptagen af strider med andra tronpretendenter. A. M. A. Selaukos’ epok.