Jeriko (hebr. Jerīḥo) var en gammal kananeisk stad i närheten af Jordan, ej långt n. om dess utlopp i Döda hafvet, som Israel eröfrade under Josua (Jos. 6). Dess läge, vid ett passande öfvergångsställe öfver Jordan och invid en hufvudväg upp till det i v. belägna Jerusalem, gjorde, att det ofta omtalas i Israels historia. Och dess härliga klimat omkr. 250 m. under Medelhafvet tillät en mängd träd och växter att trifvas där, som icke kunna odlas i Palestinas bergland; sålunda omtalas redan från Salomos tid balsamträdgårdar, och äfven palmträd skola ha vuxit där. Herodes lät betydligt utvidga och försköna staden, och där dog han. Jesus tågade genom J. på sin sista resa till Jerusalem (Mark. 10: 46). Här tog han in hos Sakkeus, och några mullbärs- och fikonträd stå ännu kvar som ett minne af berättelsen i Luk. 19. Vägen mellan Jerusalem och J. är ännu osäker, erinrande om liknelsen i Luk. 10 (den barmhärtige samariten). Nu finnes här endast en eländig by, Erīḥā, med omkr. 300 inv. I närheten ha på tyska orientsällskapets i Berlin bekostnad, under ledning af professor Salliw, nyligen utgräfningar företagits på den äldsta stadens plats. E. S-e. Jerikorosen, bot., namn på två örter, som växa i norra Afrikas ökentrakter. Den äkta Jerikorosen, Odontospermum pygmaum Hoffm. (Asteriscus pyy-mceus), hör till Inula-gruppen af af d. Tu-buliflorce bland kom-positerna. De yttre holkfjällen äro stora, bladartade och sluta sig tätt öfver frukterna vid torka, men öppna sig åter inom 10 minuter vid be-fuktcing (se fig.). - En annan s. k. je-rikoros är Anastatica hierockuntica L., en annuell ört, som hör till fam. Cruciferce och växer i ökentrakterna i Egypten, Arabien och Syrien. Växten förgrenar sig genast vid rothalsen. Grenarna äro till en början utbredda, men blifva småningom under tillväxandet upprätta och vedartade samt böja, då frukterna äro mogna, sina spetsar inåt, så att hela ståndet får en nästan klotrund form. Samtidigt vissna rottrådarna bort, och vinden kan rycka upp den korta hufvudroten ur sanden samt rulla Jerikorosen vida omkring, till dess den föres till något vatten eller fuktigt ställe. Då, eller ock i fall regn inträffar, upptaga grenarnas celler fuktighet och utbreda sig därigenom på nytt; skidorna öppna sig och utsläppa fröna, som nu finna tillfälle att gro, hvarefter nya j erikorosor växa upp. Omväxlande torka och fuktighet förorsaka, att Jerikorosen ömsom rullar in sina grenar och ömsom breder ut dem, en egenskap, som bibehålles oförändrad huru länge som 2 ex. af Jerikorosen, Odontosper- 2/3 nät. stori. helst. Den österländska fromma vantron antager, att Jerikorosen utbreder sin grenkrona endast vid Kristi födelsetimme, och bland araberna tillskrifves denna med en helig vördnad betraktade ört förmågan att underlätta en moders förlossning. Man säger i österlandet, att Jerikorosen, för att kunna få sina frön mogna, måste föras till hafvet att fuktas af dess vatten och att den, sedan detta skett, åter vandrar till sitt hem i den öde öknen. Holkfjällens rörelser hos Odontospermum och grenarnas rörelser hos Anastatica äro vackra exempel på hygrochasi (se d. o.). Jfr Selaginella. O. T. S. (G. L-m.) Jerikos riddare. Se Godtemplarorden, sp. 1393. Jermak Timofejevitj,