Reuchlin [rö'j-]. 1.

Johann R

., tysk humanist och vägröjare för reformationen, f. 23 febr. 1455 i Pforzheim i Baden, d. 30 juni 1522 i Liebenzell. Efter att ha besökt latinskolan i sin födelsestad kom han 1470 till universitetet i Freiburg, där han dock ej länge uppehöll sig. För sin vackra röst blef han anställd bland markgrefven Karls af Baden hofsångare; och då markgrefven härigenom närmare lärde känna honom, blef detta anledningen till, att R. 1473 fick åtfölja en af markgrefvens söner till universitetet i Paris. Där studerade han i synnerhet latin och grekiska, under ledning af berömda lärde. Nödgad att följande året med den unge fursten lämna Paris, begaf han sig till universitetet i Basel, där han fortsatte sina klassiska studier och äfven själf började hålla föreläsningar. Han utgaf där ett latinskt lexikon, Breviloquus sive dictionarium singulas voces latinas breviter explicans, som upplefde 23 upplagor. Då han, efter att 1477 ha blifvit filos. magister, började hålla föreläsningar öfver grekiska språket, ådrog han sig genom detta "nyhetsmakeri" de andliges missnöje, hvarför han lämnade orten och begaf sig först till Paris, sedermera till Orléans. Där började han studera juridik, hvilka studier han fortsatte i Poitiers, där han blef juris licentiat. Han återvände till sin hemort 1481 och slog sig ned som advokat i Tübingen, blef juris doktor och höll, samtidigt med att han utöfvade sitt yrke, grekiska föreläsningar. Grefve Eberhard af Württemberg anställde honom som sin privatsekreterare, och i denna egenskap fick han åtfölja grefven till Rom 1482 och deltaga i en audiens hos Sixtus IV. Han väckte här själfva grekernas häpnad genom sitt herravälde öfver deras språk. Där blef hans namn, efter tidens sed, greciseradt till

Kapnion

. På återresan fick han i Florens göra bekantskap med flera framstående humanister, samlade kring Lorenzo de' Medici. 1484 blef R. assessor vid hofrätten i Stuttgart och användes sedan af grefve Eberhard i flera beskickningsuppdrag till främmande hof. Efter ännu en resa till Italien åtföljde han grefven till Linz, till kejsar Fredrik III, hvilken fann mycket behag i honom, upphöjde honom i adligt stånd och gaf honom pfalzgrefves namn, heder och värdighet. Af kejsarens lifmedikus, en lärd jude, infördes han i studiet af hebreiska språket, kastade sig därefter med ifver på att studera Kabbala (se d. o.) och utgaf som frukten af dessa studier 1494 det märkliga arbetet De verbo mirifico, som hufvudsakligen grundlade hans litterära rykte. Från denna tid voro hebreiska språket och litteraturen förnämsta föremålen för hans studier. Han blef ej blott Tysklands förste grecist, utan hela renässansens förste hebreist. Som trespråkig nådde han anseendet som den bredvid Erasmus främste inom hela humanismen. Grefve Eberhards död (1496) föranledde honom att lämna Stuttgart och bege sig till Heidelberg, där han anställdes vid kurfursten Filips af Pfalz hof. 1498 skickades han af kurfursten i en angelägenhet till Rom och tillbragte där hela året, idkande klassiska studier. 1499 slog han sig åter ned i Stuttgart och valdes 1502 till domare vid den schwabiska förbundsdomstolen. Sedan denna förlagts till Augsburg, nedlade han sitt ämbete och egnade sig uteslutande åt advokatyrket och vetenskapligt arbete. 1506 kom hans epokgörande arbete De rudimentis linguæ hebraicæ (grammatik och lexikon), ett verkligt "monumentum ære perennius", som han själf betecknade det i företalet. 1510 invecklades han i en långvarig strid med anledning af en döpt judes, Pfefferkorns, fanatiska judehat. Denne hade framkommit med ett förslag, att alla judiska skrifter skulle brännas, och fått Maximilian I och dominikanmunkarna i Köln på sin sida. R., som uttalade sig mot förslaget, blef föremål för våldsamma angrepp och förföljelser från de hätske dominikanernas sida. R. visade först svag undfallenhet, men gick sedan till stark polemik. Kättarprocessen afgjordes 1514 till hans förmån, men återupptogs, och han ålades 1520 evig tystnad. (Se

Epistolæ obscurorum virorum

.) Sina sista år tillbragte R. som professor i hebreiska och grekiska språken dels i Ingolstadt, dels i Tübingen, högt uppburen både som lärd och såsom människa. Reformationens idéer omfattade han aldrig. Men genom sina grammatiska studier och arbeten i grekiska och hebreiska språken gagnade han i hög grad reformationens sak. Han var en äkta lärd, som icke egde Erasmus' begär efter yttre ryktbarhet. Med Erasmus invecklades han i en filologisk strid. (Se

Etacism

och

Itacism

.) Utom de ofvan nämnda arbetena utgaf R. det satiriska lustspelet Sergius sive capitis caput (1507), Der augenspiegel (1511), R:s svar på Pfefferkorns smädeskrift "Handspiegel", De sju botpsalmerna med hebreisk text (1512), det märkvärdiga, af talmystik och nypytagoreism genomsyrade, men också om en oerhörd hebreisk språkkunskap vittnande De arte cabbalistica (1517), De accentibus et orthographia Hebræorum libri III (1518) och dessutom mindre grammatiska arbeten samt editioner af latinska och grekiska författares arbeten. Hans bref växling utgafs 1875 af L. Geiger, "J. R., sein leben und seine werke" (1871); en modern biografi saknas. - 2. Hermann R., ättling af en broder till den föregående, tysk historieskrifvare, f. 1810 i Württemberg, d. 1873 i Stuttgart, var 1842-57 kyrkoherde i Pfrandorf och skref bl. a. Geschichte Italiens von der grundung der regierenden dynastien bis zur gegenwart (4 bd, 1858-74; "Italiens historia från de regerande dynastiernas grundläggning till närvarande tid", 3 dlr, 1859-62) och Lebensbilder zur neuern geschichte Italiens (3 bd, 1860-62). 1. J.P. (Hj.H-t.) Reuleaux