Cochrane [kå^ren], en gren af den gamla skotska släkten

Blair of Blair

, till hvilken hörde sir William C., hvilken vid sitt giftermål antog hustruns namn C. och för sin trohet mot Stuartarnas sak 1647 upphöjdes till lord C. of Dundonald och 1669 till earl af Dundonald. Bland släktens medlemmar märkas följande. 1.

Archibald C.

, 9:e earl af

Dundonald

, uppfinnare, f. 1749, tjänade i sin ungdom i armén och flottan, men egnade sig sedan helt åt kemisk-tekniska experiment, särskildt på alkali-industriens område. I brist på metodisk träning lyckades han emellertid sällan praktiskt genomföra sina ofta lyckliga idéer, utan ruinerades genom experimenten och dog 1831 i Paris i stor fattigdom. 2. Sir

Alexander Forrester Inglis C.

, den föregåendes broder, engelsk amiral, f. 1758, ingick vid unga år i sjötjänst, blef 1782 skeppskapten och utmärkte sig mycket under krigen mot Frankrike, t. ex. då han 1801 betäckte Abercrombys landstigning i Egypten. 1804 blef han konteramiral och var följande år högste befälhafvare i Västindien, där han särskildt utmärkte sig i slaget vid S:t Domingo (1806). 1810-14 var C. guvernör öfver Guadeloupe. Under kriget med Förenta staterna (1812-14) var han högste befälhafvare för norra atlantiska stationen. Sistnämnda år bidrog han verksamt till intagandet af Washington. Viceamiral 1809 och amiral 1819, blef han 1821 befälhafvande amiral i Plymouth. Död 1832. 3.

Thomas C.

, 10:e earl af

Dundonald

, son till C. l, engelsk amiral, sjöhjälte, f. 14 dec. 1775 i Annsfield i Skottland, intill faderns död 1831 känd som lord C. Han sändes 1793 till sjöss under farbroderns (se ofvan), ledning, tjänstgjorde under honom till 1798 i de västindiska farvattnen samt transporterades sistnämnda år till Medelhafseskadern. 1800 blef han befälhafvare på örlogsslupen "Speedy" (14 fyrapundiga kanoner och 54 man), med hvilken han under tretton månaders kryssning tog 33 fientliga fartyg (128 kanoner och 534 man), bl. a. en spansk fregatt (32 kanoner och 319 man), hvilken (maj 1801) äntrades och eröfrades efter 45 minuters artilleristrid. Slutligen måste C. likväl stryka flagg för en fransk eskader och gifva sig fången. Sedan han för sin tapperhet blifvit befordrad till kapten och under ett par år studerat vid Edinburghs universitet, trädde han 1803 åter i aktiv tjänst. 1803-09 uppbringade han en mängd fientliga fartyg, opererade tillsammans med spanjorerna vid Kataloniens kust - hvarest han 1808, med 160 man, i tolf dagar försvarade Fort Trinidad mot 1,000 fransmän - samt bidrog att hindra fransmännen i deras framryckande på Spaniens Medelhafskust. 1809 utnämndes han till befälhafvare öfver en spansk flottilj af brännare, som i förening med en engelsk flottafdelning under lord Gambier skulle förstöra den franska flottan på Aix' redd. Oaktadt han högst lamt understöddes af Gambier, injagade dock hans åtgärder en sådan skräck hos fienden, att de fleste franske befälhafvarna läto kapa ankartågen, hvilket hade till följd, att fartygen drefvo i land, hvarvid tre linjeskepp och två fregatter förstördes (apr. 1809). Att icke hela den franska flottan delade samma öde, berodde endast på Gambiers overksamhet. Till följd af denna öfverbefälhafvarens hållning motsatte sig C. i underhuset - hvilket han tillhört sedan 1806 - ett af regeringen föreslaget tacksamhetsvotum till lord Gambier. Denne fann sig föranlåten att begära krigsrätt, och domen utföll till förmån för honom. C., hvilken för sin frispråkighet i fråga om missbruk i flottans förvaltning alltid varit illa sedd vid amiralitetet, utsattes nu för en rad förföljelser från ministärens sida, och hans militära bana afbröts. Ett nytt verksamhetsfält fann han däremot i parlamentet, där han ofta och häftigt angrep missbruken och korruptionen inom flottans förvaltning. 1814 lät regeringen åtala honom, såsom misstänkt att hafva, i ändamål att rikta sig på börsspekulationer, biträdt vid utspridande af ett falskt rykte om Napoleons död. Han förklarades skyldig, dömdes till 18,000 kr. böter, ett års fängelse och schavottering samt förlustig sin militära rang och sin plats i underhuset. Det oaktadt återvaldes han strax därpå till ledamot af parlamentet och satt kvar där till 1818. Sistnämnda år mottog han befälet öfver republiken Chiles flotta och bidrog genom sina operationer väsentligt till den lyckliga utgången af detta lands befrielsekrig. (Ett chilenskt pansarfartyg har uppkallats efter C.) 1823 blef han högste befälhafvare öfver Brasiliens flotta, och till följd af sina bragder utnämndes han af kejsar Pedro I till markis af Maranao. 1825 lämnade han Brasilien, uttråkad af de ränker, för hvilka han utsattes från afundsjuka hofmän. På uppmaning ai filhellener i England, beslöt C. nu egna sig åt Greklands frihetskamp, utrustade med stor svårighet en liten flottilj, hvilken äfven skulle innefatta ett par ångfartyg, men aldrig blef färdig att afgå. Själf ankom han 1827 till Hydra, där han dock intet kunde uträtta, enär de grekiske sjömännen, "de fegaste han någonsin träffat", vägrade göra tjänst utan betalning på förhand och snart deserterade för att idka sjöröfveri. 1828 måste han återvända, efter att på det lönlösa företaget ha gjort stora ekonomiska uppoffringar. Vid konung Vilhelm IV:s tronbestigning (1830) återfick C. sin tur som konteramiral i den engelska marinen (såväl konungen som lord Grey ansågo honom hafva varit offer för en grym och orättvis förföljelse), och 1831 ärfde han efter fadern titeln earl af Dundonald. 1841 blef han viceamiral, 1848 befälhafvare öfver brittiska eskadern i Nord-Amerika och Västindien, 1851 amiral och 1854 "konteramiral af Det förenade konungariket". Sedan han lämnat den aktiva krigstjänsten, sysselsatte han sig hufvudsakligen med uppfinningar för sjökrigsväsendet. Redan 1812 hade han uttänkt en metod att tillintetgöra fientliga krigsflottor (hans s. k. "hemliga krigsplan"). Denna metod har tid efter annan varit underkastad granskning af militärkommittéer, hvilka intygat dess förstörande verkan, men afstyrkt dess tillämpning, emedan uppfinningen skulle kunna blifva ett vapen mot England och emedan den ej befanns förenlig med en civiliserad nations krigföringssätt. Senast under Krimkriget (1854-56) erbjöd sig C. att medelst sin uppfinning tillintetgöra de ryska flottorna vid Kronstadt och Sevastopol, men anbudet mottogs ej af regeringen. C. afled 31 okt. 1860 och ligger begrafven i Westminster abbey. I fråga om mod, paradt med beräkning och försiktighet, anses C. jämförlig med Nelson. Den orättvisa och de nesliga skandaler, för hvilka han utsattes af sina fiender, hindrade honom emellertid att utveckla sitt snilles alla resurser till förmån för Englands sjöväsende. Som skriftställare intager han ett framstående rum genom sitt enkla, klara och manliga framställningssätt. Bland hans arbeten må nämnas: Notes on the mineralogy, government and condition of the british West India Islands (1851), Observations of naval affairs and on some collateral subjects etc., vidare Narrative of services in the liberation of Chili, Peru and Brazil (1858) och Autobiography of a seaman (2 bd, 1860). Hans son, den 11:e earlen af Dundonald, utgaf jämte H. K. Fox-Bourne "Life of Thomas, 10:th earl of Dundonald" (2 bd, 1869). En annan biografi, af Fortescue, utkom 1891. O. E. G. N.* 4. Sir

Thomas John C.

, son till

C. 2

, engelsk amiral, f. 1789, gick till sjöss redan vid 7 års ålder, blef löjtnant 1805 och - genom en högste befälhafvares myndighet, emot reglementet - vid blott 17 års ålder skeppschef (captain) och tjänade som sådan, under sin faders befäl, i kriget mot Nord-Amerika. Han blef 1825 guvernör öfver Newfoundland, 1841 konteramiral och 1844 öfverbefälhafvare för flottan i de ostindiska farvattnen, gjorde 1845 en lycklig expedition mot sjöröfvarna i den indiska arkipelagen och intog 1846 sultanens af Borneo hufvudstad. 1850 blef han viceamiral, 1852 (till 1855) befälhafvande amiral i Plymouth, 1856 amiral och 1865 "admiral of the fleet". 1837-39 satt han, som fullmäktig för Ipswich, i underhuset och röstade där med de konservative. Död 1872. 5.

Douglas Mackinnon Baillie Hamilton C.

, 12:e earl af

Dundonald

, sonson till

C. 3

, militär, f. 1855, deltog i Nilexpeditionen 1884-85 och utmärkte sig därvid flera gånger för öfverdådig tapperhet, t. ex. under Stewarts marsch genom öknen mot Kartum och på sin kurirfärd som bärare af underrättelsen om Kartums fall och Gordons död. 1895 blef han öfverste, deltog under Buller i Natalfälttåget 1899-1900 som chef för den kavalleribrigad, hvilken plägade framsändas främst under försöken att undsätta Ladysmith, och var äfven den förste, som efter belägringens upphäfvande inryckte i den undsatta staden 28 febr. 1900. S. å. blef han generalmajor. 1902 sändes C. till Canada för att reorganisera därvarande milis, men hemkallades 1904 på grund af ett tal, hvari han beskyllt en canadensisk minister för att låta politiska biinflytelser spela in vid milisens reorganisering. V. S-g. Cock