Burns [bə'ns|,

John

, engelsk arbetarledare, f. 1858 i Battersea (en stadsdel af London) i mycket fattiga förhållanden. Redan vid tio års ålder togs han ur skolan och kom i arbete, snart inom maskinindustrien; 1880--81 gick han ut som arbetsförman till Väst-Afrika och företog därefter en resa i Europa. Själfstudier hade han bedrifvit med stor ifver sedan sin tidiga ungdom och blef vid denna tid anhängare af socialismen; 1883 ingick han i "Social democratic federation" och blef genast en af dess ledande män. Samtidigt fick han ett rikt verksamhetsfält i sin födelsekommuns förvaltning och visade sig på en mängd folkmöten som ypperlig talare, våldsamt medryckande, slagfärdig och godmodig. Sålunda spelade han en stor roll i de arbetslöses agitation 1886-87 och blef på grund af deltagande i massmötet på Trafalgar square dömd till sex veckors fängelse; men rättegången bidrog till att öka hans rykte. I maskinarbetarfackföreningen ("Amalgamated society of engineers"), den äldsta och mest aristokratiska af de engelska fackföreningarna, var han en af ledarna för den socialistiska minoriteten och gick till storms mot fackföreningsvärldens försiktiga, liberala ledargrupp. Den afgörande vändpunkten i denna strid utgjorde den väldiga dockarbetarstrejken i London aug.-sept. 1889, som framför allt genom B:s ledning förvärfvade allmänhetens sympatier och tack vare dem seger å arbetarna. Därmed var segern gifven äfven för "the new unionism". De gamla fackföreningarna, som hittills upptagit blott utbildade och högt aflönade arbetare, utvidgade nu sina gränser, och vid deras sida uppstodo under ledning af B. och hans vänner stora organisationer för de olärde arbetarna; samtidigt blef rörelsens ledning utprägladt socialistisk. B. förblef härunder en af fackföreningsrörelsens högst betrodde män, tills han 1895 genomdref, att blott verkliga kroppsarbetare skulle få vara ombud vid de årliga kongresserna och därigenom uteslöt sig själf. - Till stor del genom B:s ledning förlorade den nya riktningen ganska hastigt sin skarpt socialistiska färg i politiskt afseende och vände sig till praktiskt arbete inom den kommunala förvaltningen. På detta område ligger B:s andra stora insats. Alltsedan Londons stadsfullmäktige ("county council") inrättades, har han varit dess medlem för Battersea, och redan vid dess första session (1889) framlade han ett program för Londons arbetarpolitik, hvilket sedermera följts och utvidgats samt gjort London till mönstret för en arbetsgifvare; i de många utskott, som leda jättestadens kommunalförvaltning, har han nedlagt ett storartadt arbete. Sedan 1892 är B. dessutom för Battersea representant i parlamentet och har äfven i denna egenskap förfäktat arbetarnas intressen; han har visserligen stått tämligen främmande för de senaste årens försök att organisera ett själfständigt arbetarparti i parlamentet, men utsågs i början af 1905 till partiets ordförande. I det mesta står han nu de liberale ganska nära och är fortfarande en mycket uppburen talare vid liberala och radikala massmöten. Han åtnjuter allmänt förtroende äfven bland arbetsgifvare och är sannolikt den engelska arbetarvärldens mest ansedde man och mest utpräglade ledarpersonlighet. Jfr

Fackförening

. E. Hkr. Burnside