Wingård,

af

, adlig ätt, härstammande från biskop

Johan Wingård

(se denne), hvars barn adlades 1799 med namnet af W. Ätten utgick på manslinjen 1851 med W. 2 och på kvinnolinjen 1856 med dennes syster Johanna Helena, änka efter öfversten grefve K. M. Wrangel. 1.

Johan Didrik af W.

, son till ofvannämnde Johan Wingård, militär, ämbetsman, f. 14 nov. 1778 i Stockholm, d. där 21 febr. 1854, blef fänrik vid Stedingkska garnisonsregementet i Göteborg 1793, studerade vid Uppsala universitet 1793--95 och 1798 samt undfick 1799 som biskopsson adlig värdighet. Han blef underlöjtnant vid Göta artilleriregemente 1801. deltog som kapten och stabsadjutant i 1807 års krig i Pommern samt utnämndes 1808 till artilleristabsofficer. 1839 till major i armén. 1810 till kapten vid Göta artilleriregemente och 1813 till öfverstelöjt-nant och chef för artilleristaben, sedan han under tre år som t. f. utöfvat detta chefskap. Under fälttåget i Tyskland 1813 var han förste adjutant hos artilleribefälhafvaren. För ådagalagda förtjänster som stabschef under kriget mot Norge 1814 belönades han med löfte om landshöfdingplatsen i Värmlands län samt utnämndes i okt. s. å. till vice landshöfding i nämnda län och i mars 1815 till landshöfding, hvilken befattning han "med nit och allvar" skötte i 25 år. 16 maj 1840 inkallades han -- såsom det troddes tack vare broderns, biskop af W:ds inflytande -- i konseljen som chef för Finansdepartementet, ett ämbete, som han endast ogärna mottog och som han knappast var vuxen. W. öfvertog också i stället en plats som konsultativt statsråd 29 dec. 1842. Han erhöll af sked med pension 18 dec. 1843 och förblef bosatt i Stockholm till sin död. W. blef 1808 led. och 1824 hedersled, af Krigsvet. akad. Han författade Militäriska paradoxer (1809), Håkan Vestgöthe. Läsning för menigeman (1828; 3:e uppl. 1850), Minnen af händelser och förhållanden under en lång lifstid (12 hftn, 1846--50) m. m. 2.

Karl

(

Carl

)

Fredrik af W.

, den föregåendes broder, ärkebiskop, f. 26 sept. 1781 i Stockholm, d. 19 sept. 1851 på Sunnersta nära Uppsala, blef student 1796 och magister 1803 i Uppsala och rycktes en tid med af antireligiösa strömningar där. Han blef tjänsteman vid Göteborgs gymnasium 1804 och lektor 1805 samt erhöll professors titel 1810. En ovanligt skicklig lärare, mötte han, ehuru annars ofta kärf och reflekterad, de unga med nästan romantisk ömhet och värma. Sina Uppsalaideal aísvor han under lektorstiden. Han lät 1817 prästviga sig i beräkning på biskopsval i Göteborg 1818. W. fick därvid 157 röster, en kyrkoherde Rosén (släkt med själfve Rosenstein, Rosenblad m. fl.) 94. W. drog sig ej för upprepade påtryckningar på Rosén att ej gå i vägen. Rosén lät ock släkten veta sin obenägenhet: W. utnämndes 8 juli 1818 till biskop; s. å. blef han teol. doktor. Som biskop blef W. ett stöd för den allvarliga andan i stiftet, följde prästernas personer med sällspord vaksamhet och gaf äfven de äldre och kontraktsprostarna ofta förmaningar. Dryckenskap bland präster, som dittills flerstädes öfvats, nästan upphörde. W. öfversatte nykterhetsskrifter för lekmän, deltog i bildandet af Nykterhetssällskapet i Göteborg 1830 och "måttlighetsföreningar" ute i stiftet samt verkade outtröttligt för förbättrad fattig-, fång- och hospitalsvård. Bland hans älsklingsföremål voro de unga och skolorna. 1836 stiftades under W:s medverkan Göteborgs missionssällskap. För afläggare af Göteborgs bibelsällskap ute i församlingarna ifrade han oafbrutet. Genom allt hvad han uträttade fick han namn om sig såsom en af de utmärktaste biskopar Sverige egt. Själf ortodox i Joh. Gerhards anda, men med sträfvan att i st. f. den abstrakt-systematiska tekniken låta bibelns egna ord tala, kunde han delvis uppskatta friare kyrkliga former, vågade också visa reformerta sympatier, men för t. ex. en Schleiermachers teologi saknade han sinne. Ännu är hans behandling af schartauanerna ett aktuellt och ömtåligt kapitel i stiftets historia; han stöttes af vissa unga prästers välmenta, men stundom obetänksamma nit och lust att "härma det oväsentliga", klandrade öppet sådant, ingrep mot partibildning kring deras personer, men gick fram med noggrann omtanke, använde dem gärna, där kyrklig väckelse behöfdes, och erkände, att rörelsen höjt fromhet, gudstjänstlif, seder och idoghet. 1837 uppfördes W. med 9 röster mot Wallin med 15 på ärkebiskopsförslag. Wallin utnämndes helt naturligt, men W., nu fullständigt besinningslös, blygdes ej att öppet visa sin sårade fåfänga och personliga ovilja. Han erkände sedan själf, att han felat. Själf ärkebiskop 1839, visade han samma verksamhetsifver som i sitt forna stift. Adlad 1799, såsom varande biskopsson, intog W. vid 1809 års riksdag plats på Riddarhuset (såsom fullmäktig för sin moders ätt af Darelli) och framställde där ett förslag till representationsförändring. Som biskop tog han sitt inträde i prästeståndet vid 1818 års riksdag, var 1823 led. af ekonomi- och expeditionsutskotten samt ordf. i prästeståndets ecklesiastikutskotts pastoralafdelning och erhöll ett mycket stort inflytande vid riksdagarna 1828--30 och 1834--35 dels som vice talman i sitt stånd, dels som led. af konstitutionsutskottet. I kraft af sitt ärkebiskopsämbete var han talman i prästeståndet vid riksdagarna 1840--41, 1844--45, 1847--48 och 1850--51. W., som i förhandlingarnas ledning utvecklade en lika öfverlägsen skicklighet som pålitlig sakkunskap, behärskade h. o. h. sina ämbetsbröder inom riksdagen och utgjorde jämte Hartmansdorff själen inom det ultrakonservativa partiet, djärft bjudande spetsen åt oppositionen (i skolfrågan nyhumanist, se Rodhe, "Kyrka och skola"). Smädelserna i den liberala pressen, demonstrationer med stenkastning utanför hans bostad, inslagna fönster o. d. lämnade honom fullständigt oberörd. 1840 frångick W. sina frihandelsvänliga åsikter för att bilda en koalition mot själfva regeringens förslag till upphäfvande af det prohibitistiska systemet inom tullagstiftningen m. m. Han var af en allvarlig läggning, som synes buren af inre öfvertygelse. Han arbetade troget och träget, pliktmedveten som få. För ökade plikter och rikare resultat var en vidgad maktställning nog ofta ett nödvändigt medel, men detta medel blef stundom mål, ej alltid utan en viss hatfullhet och småaktighet mot motståndare. Han egde en omfattande klassisk, teol. och allmän bildning och beundrades som talare och improvisatör. I sitt enskilda lif enkel och godhjärtad, liflig och med sinne för skämt, var han i sitt yttre uppträdande något af en kyrkofurste och dolde aldrig sitt själfmedvetande. W. utgaf Öfversigt af christna kyrkans senare händelser (1843, samlade föredrag på skilda prästmöten, som utvisa grundligt studieintresse) samt därtill predikningar, invignings-, prästmötes- och åminnelsetal, han öfversatte broschyrer m. m. Hans Samlade skrifter (2 bd, 1858--59) innehålla predikningar m. m. Stilen är hopträngd och sinnrik med tvära antiteser och ovanliga ordbildningar. -- W. stiftade 1835 tills. med excellensen Rosenblad Svenska missionssällskapet. Han blef led. af Vet. o. vitt. samh. i Göteborg 1803 (dess ordf. 1811 och sekreterare 1815), hedersled, af Vitt. hist. o. ant. akad. (1830), led. af Svenska akad. (1837, efter grefve G. Lagerbjelke) och af Vet. akad. (1838) samt hedersled, af Vet. societeten i Uppsala (1839). Sedan 1841 var han medlem af bibelkommissionen. Han testamenterade sitt bibliotek till Uppsala universitet, hvilket han af ven ihågkom med stipendiestiftelser. Se H Reuter-dahls inträdestal i Svenska akad. (Svenska akad.s handl. ifrån år 1796, 26:e d., 1853) och D. Fehr-man, "C. F. af W. såsom biskop of ver Göteborgs stift", I-II (i "Lunds univ.s årsskr. N. F.", afd. 1. 2. bd 3, n:r 5, 1908, och bd 8, n:r 4, 1911-12). 1. (H. J-dt.) 2. (D. Fehrman.) Wingård