Enebybergs villastad, municipalsamhälle i Danderyds socken, Stockholms län, vid Stockholm-Roslagens järnväg (linjen Stockholm-Hallstavik) mellan Danderyds och Näsby stationer, 10 km. n. om Stockholms Östra station. 135 har land. 1,086 inv. (1923). Tax.-värde å fast egendom 3,464,200 kr., hvaraf 116,000 kr. för bevillningsfri (1921). Den till bevillning upptaxerade inkomsten var 1,752,580 kr. 1921. Samhällets inkomster voro 3,465 kr., utgifterna 2,876 kr., tillgångarna 105,870 kr. och skulderna 99,210 kr. 1918. Kommunalskatten var 3,90 kr. och municipalskatten 1,40 kr. per bevillningskrona (1922). Midt emot E. på andra sidan järnvägen ligger Roslags-Näsby stationssamhälle vid Roslags-Näsby station på Stockholm-Roslagens järnväg. E. A-t. 587 Enebägsudde-Engelbrekt Engelbrektsson 588 Enebågsudde, linsfyr i Vättern, s. om Karlsborg, på 58° 26' 43" n. br. och 14° 28' 32" ö. lgd fr. Gr., anbragt i ett 1907 uppfördt torn af järn och betong. Enehjelm, Alexis Gustaf Maximilian af, finländsk sångare, f. 2 okt. 1886 i Tavastehus, blef student 1906 samt påbörjade två år därefter sina sång- och musikstudier i Mimenen. 1909-13 studerade han i Wien och verkade 1914-18 som lärare i sång vid Helsingfors' musikinstitut. Därefter har E. uteslutande egnat sig åt opera-scenen, var 1918-20 anställd i Helsingfors samt är sedan 1920 engagerad vid operan i Dresden. Han är begåfvad med en klangfull tenorröst af vacker timbre. Han har utgett några sånger samt novellsamlingen Ogräsrabatten (1918). T. C. Enell, Henrik Gustaf Olof, apotekare, f. 13 sept. 1850 å Vallby fideikommiss i Jönköpings län, aflade apotekarexamen 1875, var laborant i Stockholm till 1882 och föreståndare för apoteket i Alingsås till 1891, då han tillträdde apoteket "örnen" i Stockholm. Han har bl. a. varit ordf. mer än ett årtionde i Farmaceutiska föreningen och 1909-11 i Apotekaresocieteten samt från 1902 led. af permanenta farmakopékommittén. E. har utgett Framställning och pröfning af de skandinaviska farmakopeernas preparater (1880-81) och ett stort antal uppsatser i facktidskrifter. T. D. Energuméner (grek. energu'men6i), i gamla tidens kristna kyrkospråk beteckning för demon-besatta, vanligen en af hysteri och autosuggestion kännetecknad psykopatisk företeelse med personlig-hetsklyfning af väsentligen liknande art, som plägat åtfölja religiöst upprörda strömningar, t. ex. häxväsendet. Den sjuke handlar vanligen med verklig subjektiv öfvertygelse, att han är ett dubbelväsen. Se A. v. Harnack, "Die mission und ausbreitung des christentums in den ersten drei jahrhunderten" (I; 3.e uppl. 1915). Hj. H-t. .Eneström^G. Hj., dog 10 juni 1923 i Stockholm. Han utgaf vidare bl. a. Verzeich-nis der schriften Leon-hard Eulers (2 hftn, i "Jahresbericht der Deutschen mathemati-kervereinigung", 1910, 1913) och var medutgifvare af "Leonhardi Euleri opera omnia". Han kreerades 1918 till filos, hedersdoktor i Lund. Enfamiljshus. SeBo- ____ stad, sp. 1272. En fattig ung mans äfventyr (Le roman d'un jeune homme pauvre), roman och på denna byggdt skådespel (bägge mycket framgångsrika) af 0. Feuillet (se denne). En folkets fiende (En folkfiende; En folkefiende), komedi af H. Ibsen (se denne, sp. 319), uppf. i Stockholm f. g. 1883. Enformig rörelse, mek. Se Likformig 2. Enfärgad målning. Se Monokrom. Engagerad kolonn [a^gajé-], bygnk., kolonn, som utefter hela sin höjd är sammanvuxen med bakom-varande mur. Uttryckssättet är oegentligt. En engagerad kolonn har upphört att vara kolonn (d. v. s. fristående stöd); det är en murpelare, åt Tvärgenomskärning af olika engagerade kolonner. hvilken man gett form enligt någon af kolonnordningarnas föreskrifter. I. G. C. Engaholm. Se Ängaholm. Suppl. Engberg, Jonas Artur, socialdemokratisk politiker och tidningsman, f. l jan. 1888 i Hassela, Gäfleborgs län, 1908 student och 1912 filos, kandidat i Uppsala, studerade 1914 vid universitetet i Strassburg. Han började tidigt arbeta i den socialdemokratiska pressen och är sedan okt. 1918 hufvudredaktör för tidningen "Arbetet" i Malmö. E. är sedan 1918 led. af Andra kammaren, till en början för Uppsala län, sedermera för Malmö och skånska stadsvalkretsen, och har gjort sig bemärkt som flitig debattör. Han har varit led. af tillfälligt utskott 1918 (ordf.), konstitutionsutskottet 1919 och 1922-23 (v. ordf. sedan 1922), första lagutskottet 1920-21 samt led. af särskilda utskottet ang. Sveriges anslutning till Nationernas förbund, kommunalskatteutskottet och af hemliga utskottet 1920 samt af ryska handelsaftalsutskottet 1922. E. tillhör sedan 1922 tillika utrikesnämn-den. Han är led. af socialdemokratiska partistyrelsen sedan 1917 och sedan 1920 af socialdemokratiska riksdagsgruppens förtroenderåd samt sedan 1921 af styrelsen för riksdagens interparlamenta-riska grupp och af Nordiska interparlamentariska rådet. Han har äfven varit led. af försvarsrevisionen 1920, trustkommittén s. å. och af tull- och traktatkommittén 1921, E., som varit sitt partis ombud vid flera internationella kongresser, var ombud i Nationernas förbunds af rustningskommission vid sammanträden i Paris 1921 och i Geneve 1923. E. har utgett broschyrerna Marx eller Lindhagen? (1916) och Statskyrkans avskaffande (1918). T-s. Engdahl, Axel Edvard, författare, f. 21 juni 1863 i Göteborg, d. där 10 jan. 1922, var tjänsteman i ett sjöförsäkringsbolag och sedan 1903 innehafvare af Folkteatern därstädes. Han skref visor, humoresker och för sin teater revyer, af hvilka flera getts äfven i Stockholm. E. uppträdde äfven som skådespelare. Engel, E du ar d, tysk litteraturhistoriker, f. 12 nov. 1851 i Stolp, Pommern, filos, doktor, vice föreståndare för riksdagens i Berlin stenograf byrå, professor, har författat ett stort antal populära arbeten, af hvilka må nämnas GeschiMe der deutschen literatur (1906; 30:e uppl. 1921), Goethe (1910; 14:e uppl. 1921) och den i mycket tänkvärda Deutsche stilkunst (1911; 40:e uppl. 1922), hvars nationella tendenser äro måttfullt genomförda. B-n B. *Engelbrecht. - 2. Anna Lisa (Hwas-ser-) E. dog 12 jan. 1918 på Stockholms stads allmänna försörjningsinrättning efter mångåriga lidanden. 'Engelbrekt Engelbrektsson. Monument öfver 589 Engelbrekts församling-Engelska litteraturen S9Ö E. ha aftäckts i Norberg 31 maj 1909 och i Falun 17 nov. 1919, hvarjämte R. Kleen 1920 donerade 150,000 kr. till Stockholms stad "för resande på lämplig plats i hufvudstaden af en värdig fotstaty af E." Ett skådespel "E." utgafs 1921 af Henrik Hedlund. Jfr A. Lundegård, "Om E., Erik Puke och Karl Knutsson" (1913), H. Schiick, "Minne af E. E." (i Svenska akad:s "HandL", XXVI, 1914), och J. Paul, "Engelbrecht Engelbrechtsson und sein kampf gegen die Kalmarer union" (1921). *Engelbrekts församling omfattar 9:e 1. Humlegårds- och 28:e 1. Eriksbergsroten med tills. 25,552 inv. (1923). Engelbrektskyrkan är ett verk af arkitekten L. I. Wahlman (se d. o.), som erhöll första priset 1906 vid den i dec. föregående år utlysta täflingen. Grundstenen lades 14 maj 1910, och kyrkan stod färdig 1914. Jämte det där bredvid belägna församlingshuset med kyrksal, boställsrum m. m. har kyrkan ett dominerande läge och gör intryck af att höra samman med granit-klippan, som den växer upp ur. Den utgör ett af den moderna svenska arkitekturens mest originella och kärnfulla alster, gör med sin d j arf va resning och sin framför allt i interiören fasta, slutna och enhetliga hållning ett trots de relativt små måtten stort och mäktigt intryck. Fri från all schablon, är kyrkan ett fullt själfständigt verk. Dess skapare har gett nya uppslag och löst dem med personlig och genial fantasi. Bland konstnärer, som deltagit i exteriörens och interiörens utsmyckning, äro främst att nämna 0. Hjortzberg (freskomålningar i koret), F. Månsson (al seccomål-ningar i kupolen och flerstädes), skulptörerna T. Strindberg (reliefer i stuck i absiden m. m.), Artur Gerle och 0. K. Sundström (granitskulptur). Kyrkans yttre är afbildadt i art. Stockholm, pl. VI, och en del af dess inre i art. Wahlman, sp. 336. Jfr tidskr. "Arkitektur", 1914, h. 2. G-gN. *Engelbrektsvisan. Om en ny hypotes om denna visa se Tomas, sp. 312. *Engelhardt, B. von, dog 17 maj 1915 i Dresden. Engelholm, fideikommissegendom. Se Ängelholm. Engelholms tidning, morgontidning (sedan dec. 1917), som utges alla hvardagar i Ängelholm. Tidningen uppsattes af redaktören C. F. Blomberg (f. 1828, d. 1878) och började utkomma l okt. 1867. Genom sin humoristiska stil gjorde Blomberg tidningen känd äfven utanför det egentliga spridningsområdet. 1880 öfvergick tidningsföretaget till stads- och landsfiskalen Gustaf Paulsson (f. 1837, d. 1893), som 1894 efterträddes som redaktör af S v e n P a l m (f. 1865, d. 1909). Tidningens utgifvare är sedan 1909 Folke Gustaf Lennart Palm (f. 1887). Tidningen utkom först två, från 1885. tre, från 1898 fyra och utges från 1901 sex gånger i veckan. Tidningen sättes sedan 1903 med sättmaskiner och tryc-kes sedan 1920 på rotationstryckpress (stereotypi) med 6- och 7-spaltigt format och i regel 6-12 sidor. Tidningens spridningsområde omfattar utom Ängelholm företrädesvis Bjäre, Södra och Norra Åsbo härad och Luggude härad i Skåne och sydligaste Halland. Lokalredaktioner finnas i Klippan (för af-läggaren "Åsbo häraders tidning") och Höganäs (för afläggaren "Kullabygden") samt i Åstorp, örkelljunga och Båstad. Postupplagan var i mars 1923 8,450 ex., totalupplagan omkr. 11,000 ex. Prenumerationspriset är 12 kr. för år (1923). "Engelmann. - 3. T. W. E. dog 20 maj 1909 i Berlin. Engelmann, Georg, tysk-amerikansk läkare och botanist, f. 2 febr. 1809 i Frankfurt a. M., d. 4 febr. 1884 i S:t Louis, Missouri, blef med. doktor i Wiirzburg 1831, utvandrade 1832 till Förenta staterna och var praktiserande läkare i S:t Louis från 1835 till sin död. E. var framstående deskriptiv botanist inom nordamerikanska floran (t. ex. Cactaceae, Cuscuta, Texas-floran m. m.). C. Lmn. *Engels, Friedrich. Bland nya editioner af E:s skrifter märkas "Gesammelte schriften 1852 bis 1862 von Karl Marx und Friedrich E." (af N. Kjasanov, 2 bd, 1917), "Engels' Schriften der friihzeit-------1838-1844" (af G. Mayer, 1920), "Vergessene briefe" (till J. Ph. Becker; 1921) och "Briefwechsel mit K. Marx" (4 bd, 2:a uppl., 1921). Jfr G. Mayer, "Friedrich E.", I (1920), Max Adler, "E. als denker' (s. å.), och E. Drahn, "Friedrich E." (s. å.). 'Engelska litteraturen. Den epok af den engelska litteraturen, som inom landet bär namnet den viktorianska (the Victorian era], började under 1880-talet att visa tecken till sin upplösning. Enstaka af dess berömdaste författare fortforo visserligen att vara verksamma (S w i n b u r n e, d. 1909, Meredith, d. s. å., och den ännu lefvande Hardy), men de hade upphört att påverka de yngre till idéer eller framställningssätt. Det försöktes på skilda håll att vinna nya utgångspunkter för såväl lyriken som romanen och skådespelet. En grupp författare med Walter Paters (se denne) lärjunge 0. W i l d e (se denne) i spetsen dref en romantisk esteticism och vände sig till ett utvaldt, fåtaligt publikum; en grupp, som utgaf "The yellow book" (1894-97) och "Savoy" (1896), odlade under påverkan af modern fransk litteratur såväl realismen som symbolismen, i båda fallen afvog mot viktorianernas moraliska känslor och romantiska idealism. Äfven W. E. Henley (se denne) betecknar i viss mån en ny ställning. Ännu verkar inom lyriken en skola af äldre skalder, öfvergångsförfattare (poet" of the transition), som på olika sätt ansluta sig till den äldre engelska formtraditionen, ehuru mer eller mindre oppositionella i åsikter och betraktelsesätt: Robert Bridges (se denne. Suppl.), Edmund Gosse (se denne, äfven i Suppl.), W. S. Blunt (se denne. Suppl.), William Watson (se denne) och Arthur Symons (se denne), som var en af symbolisternas ledare och särskildt som kritiker haft stort inflytande, m. fl. På samma sätt visa både romandiktningen och dramat under 1890-talet nya ansatser, ett annat slags kritik och en annan analys af lefnadsförhållanden och karaktärer än förut. En obevekligt samhällskritisk roman framträdde hos George Gissing (se denne) och George Moore (se denne), medan Robert Louis Stevenson (se denne) förnyade den historiska och fantastiska romanen och icke bara genom sina exotiska skildringar visade sig som en fiende till den religiösa och samhälleliga konventionalismen. Den största och mest öfverraskande nyheten i Englands litteratur under 1890-talet var R u d y a r d K i p l i n g s (se denne) framträdande. Med sina 591 Engelska litteraturen 592 indiska berättelser vardt han mästaren bland novellisterna; stilen var målande, dialogen uttrycksfullt koncentrerad, och de exotiska motiven gåfvo en särskild krydda. Hans dikter, soldat- och sjömansballader framför allt, gjorde likaledes epok genom den rytmiskt och realistiskt nyskapande språkbehandlingen, det aktuella ämnesvalet och äfven tendensen: förhärligandet af den fysiska kraften och den hänsynslösa engelska imperialismen. Som "regionalist" (skildrare af en säregen nejd, i regel hembygden) och förfäktare af tron på det brittiska imperiets världssändning var Kipling en betydelsefull initiativtagare, som påverkat den engelska litteraturen i stor utsträckning. Af samtida utländska inflytanden synes Kipling däremot tämligen oberörd. Sådana gjorde sig emellertid starkt gällande under 1890-talet och 1900-talets första årtionden. Den afskildhet, i hvilken Englands litteratur i stort sedt länge left på inhemska traditioner, bröts genom beröringen med både nordiska, ryska, tyska och franska strömningar. Tysk filosofi, representerad af Schopenhauer och Nietzsche, inträngde för första gången sedan Carlyles dagar och påverkade romanförfattare och kritiker. Senare har den psykologiska vetenskapen fått ett stort inflytande genom till största delen till engelska öfversatta arbeten. Intryck från Ibsen, som infördes till England af W. Archer 1890-91, omgestaltade snart i hög grad den förut menlösa och betydelselösa engelska dramatiken. I samma riktning till fördjupning af människostudiet och en mindre konventionell framställning af lifvet verkade bekantskapen med den moderna ryska romanen, representerad af Tur-genev, Tolstoj och Dostojevski, hvartill senare kommit yngre ryska skildrare som Tjechov och Gorkij. Äfven en del fransk litteratur som Zola, Maupassant och Anatole France bidrog att rifva ner de tidigare förebilderna för de unge engelske författarna. Det motstånd, som mötte dessa franska naturalister i form af censurförbud o. d., visade en kompakt konventionalism i handhafvandet af det offentliga förmynderskapet öfver litteratur och teater. Amerikanen Henry James har också utöfvat ett utomordentligt inflytande på den moderna analytiska romanen. Inflytandena från den utländska litteraturen, af hvilka blott några nämnts härofvan, understöddes af flerfaldiga djupgående förändringar inom nationen och samhället. I en beaktansvärd uppsats af Stephen McKenna ("Idéströmningar inom den engelska litteraturen" i "Ord och bild", 1922) anges som den egentliga gränsen mellan den gamla och den nya tiden boerkriget. Drottning Viktorias regering hade utmärkts af rikets utvidgning och stigande välstånd. Då hon 1897 firade sitt sextioårs-jubileum som drottning, kunde engelsmännen jubla öfver en oafbruten makttillväxt och en till synes oöfvervinnelig militär position; den nationella själf-belåtenheten och motviljan mot kritik voro grundmurade. Boerkriget, där de två små fattiga republikerna beredde världens största och rikaste stat en rad af förödmjukande nederlag och först efter ett treårigt krig blefvo bragta till underkastelse, kunde icke undgå att väcka själf kritiken till lif, och tiden från århundradesskiftet till Världskrigets utbrott är också inom litteraturen en epok af samhällelig och enskild kritik inom såväl dramat som romanen, medan lyriken afgjordt sjönk i betydelse. Litteraturen gjorde anspråk på att få behandla alla ämnen och göra det utan några hänsyn; den vann gehör för sina yrkanden, som höjts på spridda håll redan tidigare, under den allmänna misstänksamheten. "Romanen skall vara samhälls-medlaren, bäraren af vårt inbördes förstående, medlet för vår själf rannsakan, moralens paradplats, verkstaden för sedvänjor och bruk, kritiken af lagar och institutioner, sociala dogmer och idéer. Romanförfattaren vill icke undervisa, utan diskutera, demonstrera, plädera och utveckla ', skref H. G. Wells. Den nya litteraturen vardt analytisk och oppositionell i en för England dittills oanad utsträckning, och den viktorianska periodens milda och varsamma behandling af alla problem tillhörde med ens det förflutna, utom i den alltjämt oerhördt talrika förströelselitteraturen, som i England till ovanligt stor del författas af kvinnor. Den engelska samhällsordningen, den gängse uppfostran, de äktenskapliga och utomäktenskapliga förbindelserna mellan man och kvinna, pauperismen och de öfre klassernas själfviskhet, sporten, reformer på dagordningen - allt synades i sömmarna med skärpt och ofta mycket misstrogen blick. Den skygghet vid behandlingen af lifvets skuggsidor, den för-lägna förtegenhet i fråga om sådana ämnen, hvilka ej lämpade sig för högläsning i familjekretsen, som varit tradition i England under den viktorianska epoken, lämnade rum för en djärfhet och öppenhet, som erinrade om föredömena Frankrikes, Rysslands och Skandinaviens litteraturer. Om också den stora massan af bokköpare och den konservativt traditionella kritiken ställde sig af värj ande, funno dessa nyheter likväl publik, och en hel del af de mest frispråkige fridstörarna kom att bli landets mest lästa författare. En bred publik har hälsat J. M. Barries (se denne. Suppl.) hembygdsberättelser och sentimentala skådespel samt sceniska fesagor med förtjusning. Men nästan lika liflig framgång och dessutom intensiv diskussion ha följt G. B. Shaw (se denne), en Ibsendyrkare, som med paradoxal öf-verdrift i sina satiriska skådespel afslöjat oäkthet och humbug i samhället, hyckleri och fraser. Shaw resonerar och drifver agitation med en negativt kritisk skärpa, som varit ett mycket oroande element för de många lätt tillfredsställde och grundt optimistiske. För att få dialogvis utveckla sina, äfven i företal, som växa ut till stora afhandlingar, uttryckta åskådningar spränger Shaw ofta den litterära ramen och lamslår den sceniska effekten af stycket, men når lika ofta en utom ordentlig aktualitet, som gagnar hans agitatoriska syften. Utan att ega Shaws betydelse ha vidare A. W. P i n e r o (se denne), W. S. Maugham (se denne), Henry Arthur Jones (f. 1851; se denne. Suppl.) och A. S ut ro (se denne) m. fl. bidragit att modernisera den engelska dramatiken genom att i sina för den kommersiella teatern beräknade stycken beröra moderna problem. Djupare ligga John Galsworthys(f. 1867; se denne. Suppl.) bästa sceniska verk, i hvilka en filantropisk tendens och den minutiösa karaktärsteckningen söka göra rättvisa åt människorna och på samma gång urskulda deras felsteg; äfven de ha emellertid gjort verkan som social agitation och tendenskonst, medan där- emot

E. A. Bennett

(se d. o. Suppl.) framför allt vill roa genom sina samtidskomedier. Harley Granville Barker (f. 1877 i London), först skådespelare, sedan teaterledare, påverkades liksom Shaw starkt af Ibsen och skref ett antal naturalistiska stycken, liksom den tidigt bortryckte

E. C. S:t John Hankin

(1870-1909). Till det yngre släktet höra vidare John Drinkwater (se denne. Suppl.),

John Masefield

(se denne. Suppl.) och

J. M. Synge

(se denne. Suppl.), den förnämste dramatikern bland de af Yeats (se denne) anförde författare, som skapat "the irish revival". Inverkan från Maeterlinck och andra modernismer märkas hos dessa. -- Den föregående tidens naturalistiska eller noggrant tidshistoriska uppsättning af teaterstycken har småningom börjat vika för en renässans till enkelhet och stämningskonst efter impulser från framför allt

E. Gordon Craig

(se denne. Suppl.). Den kommersialism inom teaterväsendet, som fullkomligt behärskar Nord-Amerikas förenta stater, är äfven i England mycket mäktig och försvårar eller omöjliggör uppkomsten af en repertoar, där litterärt betydande, äldre eller nya, verk intaga något större rum. Sådana teaterföretag som Stage society, stiftadt 1899 för att främja uppförandet af litterära stycken, som annars ej ha utsikt att komma upp på scenen, eller arbetarteatern (the Old vic.} vid Waterloo road i London utgöra enstaka undantag. Novellen och romanen utgöra emellertid den ojämförligt mest odlade och den inflytelserikaste diktarten. Nu som tidigare är den allra största delen af dessa berättelser en okonstnärlig förströelselitteratur, som med hänsynslös inriktning på den stora massans banala smak blott afser den väldiga bokhandelsframgången. Äfven de betydande författarna göra icke sällan "missromaner" och kriminalhistorier, och ett växande antal manliga och kvinnliga skribenter tillfredsställer de många tidskrifternas och bokhandelns stora behof. Många af dessa tillhöra de mest öfversatta underhållnings-författarna i världen, tack vare den stora omväxlingen af ämnen och scener, den stora tekniska rutinen och den merendels för familjeläsning afpassade läggningen. Hos åtskilliga af dessa författare saknas icke intresse för samtidsspörsmål och en djärf-vare behandling af könslifvet än i den tidigare engelska romanen, och såväl bohemgodtycklighet (

James Joyce

) som fransk frivolitet (

Elinor Glyn

) tränga sig fram. Af de äfven i Sverige mera kända må nämnas

Sarah Grand

(pseudonym för fru

Frances M'Fall

),

Cosmo Hamilton

, Robert Hichens, James Joyce, William John Locke, Lucas Målet (pseudonym för fru Mary St. Lege r Harrisen), Q (signatur för sir

Arthur Quiller-Couch

), Berta R u c k (pseudonym för fru Oliver Onions),

Henry de Vere Stacpoole

och Horace Annesley Vachell. De författare åter, som framträdt i första ledet efter Stevenson, Kipling och Hardy, äro

Joseph Conrad

(se denne),

John Galsworthy

(se denne. Suppl.) och

H. G. Wells

(se denne). Conrad, en i Polen uppfostrad ukrainare, som öfverflyttat till England, är utan tvifvel starkast i sina små prosastycken. Han är en erfaren realistisk äfventyrsskildrare, som med oerhördt intensiv stämning och romantisk mystik skildrar sjömanskap, exotiska länder och haf, anarkistlif i Schweiz. Med Galsworthy har den engelska litteraturen fått en romanförfattare af aristokratiskt reserverad hållning, hög kultur och stark social betoning, ömsom ironisk och känslofull, har han icke det eldiga patos, som t. ex. Dickens, men liknar honom i medkänslan med de små och i förmågan att ge människornas lif insatt i miljöstämningen. Konstnärligt högtstående, har hans episka såväl som dramatiska författarskap med behärskad satir skildrat adelns och den rikare medelklassens oförmåga att lösa tidens nya problem och deras bundenhet vid gamla formler och traditioner. Wells åter är helt och hållet agitator och resonör, stark i fantastisk fabulering och af konstruktiv läggning. Med en nästan nervös ifver framkastar han projekt och reformtankar, hans härskande lidelse är samhällsförbättreriet, och han sysslar framför allt med den sociala mekanismen eller drömmer utopier. Han lämnar artistiska synpunkter å sido, är ytlig och upprepar sig, men har genom sitt sjudande intresse, det lefvande och rörliga i framställningen och tendensernas aktualitet i ännu högre grad än Galsworthy blifvit världsbekant. Hvardagslifvets, i synnerhet sådant det ter sig i industridistriktet "The five towns", och den nyktra, litet torra verklighetens berättare är

E. A. Bennett

(se denne. Suppl.), också i vida kretsar populär. Vid sidan af dessa, som torde vara de, som i främsta rummet representera modern engelsk romankonst, står ett stort antal inbördes högst olikartade riktningar.

Samuel Butlers

(se denne. Suppl.) kritiska utopier ha icke varit utan inflytande. Lafcadio Hearn (se denne) gaf en själsligt förfinad etnografisk konst,

W. H. Hudson

(se denne. Suppl.) och

Cunninghame Graham

(se denne. Suppl.) äro själfständiga och karakteristiska iakttagare af fjärran länder. Hembygdsskildrarna, provinsdyrkarna, äro många, och deras verksamhet anknyter sig omedelbart till traditionerna från äldre tider, senast Thomas Hardy, hvars exempel påverkat bl. a. Sheila Kaye-Smiths Sussexskildring. Det finns sålunda Londonspecialister (Cockney school), W. E. Henley, John Davidson, Arthur Morrison, Somerset Maug-ham: och såväl Manchester som andra industriorter (t. ex. "The five towns", skildrade af den nyss nämnde Arnold Bennett) äro föremål för lokal litterär behandling. Af skottarna är sir J. M. Barrie mest känd;

William Sharp

(se denne) förnyade under pseudonymen

Fiona Macleod

de keltiska traditionerna i Skottland, och den s. k. Kailyard school dref hembygdsnovellistiken med dialog på dialekt. Säreget rik är litteraturen från Devonshire kring Dartmoor (

Eden Phillpotts

,

Ernest G. Henham

under pseud.

John Trevena

). Allra mest betydande är den irländska litteraturen. Pånyttfödelsen af den inhemska keltiska andan har framför allt burit frukt inom skådespelet och den lyriska dikten, medan romanen varit mindre uppmärksammad. Ledare har

W. B. Yeats

(se denne) varit, och hans ideella hänförelse och praktiska chefsbegåfning ha i hög grad hållit rörelsen uppe. Yeats själf och ännu mera

John Millington Synge

(se denne. Suppl.),

Edward Martyn

och

Augusta Gregory

595 Engelska språket-England 596 (se denna. Suppl.) ha skapat en nationell dramatik, till hvilken åtskilliga yngre bidragit. Som lyriker kunna utom Yeats George W. Russell (signaturen A. E.), Lionel Johnson, Padraic Colum (f. 1881), Moira 0'Neill och Eva Gore-Booth nämnas som prosaister St. John Greer Ervine (f. 1883) och James Stephens (se denne. Suppl.). Till stor del är denna irländska diktning romantisk och mystisk, den bygger gärna på sagor och sägner. Af yngre prosaister, hvilka svårligen ännu kunna sammanfattas i bestämdt skilda grupper, må nämnas de populära H u g h W a l p o l e, W. B. Maxwell, Katherine Mansfield, Compton Mackenzie och Stephen Mc Kenna, vidare Stacy Aumonier, W. L. George, J. D. Beres f ord (se denne. Suppl.), Gilbert Cannan (se denne. Suppl.), C l e-mence Dan e, Oliver Onions, Dorothy Richardson och Rebecca West. Liksom den moderna engelska prosan icke uppvisat mästare af samma betydelse i det allmänna medvetandet som t. ex. Dickens eller Thackeray under den viktorianska epoken, saknar den nutida engelska lyriken första-rangs-skalder som Byron, Shelley eller Swinburne. Utom de förut nämnde skalder, som bilda öfvergången till de senaste släktleden af poeter, hvilka representeras i antologien "Georgian poetry" (5 samlingar, hvardera omfattande 2 eller 3 år, 1912 ff.), ha Kipling, Hardy och Yeats varit af stort inflytande. Bland de yngre är Alfred E. Housman (se denne. Suppl.) en hembygdsskald af stark innerlighet, den i Skottland födde kanadensaren Robert W. Service (se denne. Suppl.) i viss mån påminnande om Bret Harte och Kipling, den tidigt bortgångne Rupert Brooke (se denne. Suppl.) en genomkultiverad epikuré, John M a s e f i e l d (se denne. Suppl.), mångsidigt verksam, berättare, dramatiker och ursprunglig, okonventionell skald, W. D e l a M a r e (se denne. Suppl.) en fantasifull och graciös romantiker, John Drink-water (se denne. Suppl.), äfven dramatiker, en elegisk, filosoferande klassiker, W. H. Davies (se denne. Suppl.) en elementärt enkel känsloskald. Af litterära kritiker äro att märka utom de förut nämnde Walter Pater, Symonds, G. B. Shaw och Gosse, professor C. H. Herford, den äfven som mångsidig författare verksamme tidningsmannen G. K. C h e s t e r t o n (se denne. Suppl.), Robert Lynd och J. M. Murry. Litt.: M. Borsa, "The english stage of to-day" (1908), H. Walker, "The literature of the vic-torian era" (1910), B. Fehr, "Streifziige durch die neueste englische literatur" (1912), H. T. Follett och W. Follett, "Some modern novelists" (1918), Harold Williams, "Modern english writers" och "Outlines of modern english literature 1890- 1914" (1920), R. Brimley Johnson, "Some con-temporary novelists" (I, Women, 1920, II, Men, 1922), A. Chevalley, "Le roman anglais de notre temps" (1921), W. F. Schirmer, "Der englische roman der neuesten zeit" (1923), och A. Brunius, "Modern engelsk litteratur" (s. å.). - Hela engelska litteraturen behandlas i den af Ward och Walker utg. "The Cambridge history of english literature" (14 bd, 1907-16; 4 tilläggsband, 1918-22, behandla den nordamerikanska litteraturen). , R-nB. (Rättelser: Bd VII, sp. 548 r. l uppifr. står Den fjärran gående läs Vidfärd; r. 27 uppifr. står 680 läs 670; r. 16 nedifr. står Sjömannen, läs Sjöfararen; sp. 549 r. 8 uppifr.: blott en homilie är från 971 och förf. af ^thelwold; r. 9 jElfric d. troligen efter 1020; r. 13 står english, läs anglosaxon; sp. 550 r. 34 uppifr. står Otinel och Hamton, läs Otuel och Hamtoun; r. 40 läs Freine; sp. 551 r. 6 f. uppifr. står Sir Gavain and the red knight läs Sir Gawayne and the green knight) K-n B. 'Engelska språket, sp. 581. Om J. Wrights "English dialect dictionary" se vidare Wright, J., sp. 1179. Engelsk blodhund, zool. Se H u n d e n, pl. II. Engelsk-egyptiska Sudan. Se Anglo-egyp-tiska Sudan. Suppl. Engelsk fot. Se F o o t och F o t. Engelsk harhund, zool. Se H u n d e n, sp. 1310. Engelsk mastiff, zool. Se Hunden, sp. 1315, pl. IV, fig. 4. Engelsk räfhund, zool. Se H u n d e n, sp. 1310. Engelsk setter, zool. Se Hunden, sp. 1312, pl. II, fig. 2. *Engelskt horn är äfven en (oftast 8-fots) tungstämma i större orglar. Engelsted, Carl Sophus Marius N e e r-gaard, dansk läkare, f. 8 mars 1823 i Köpenhamn, d. där 25 okt. 1914, blef med. doktor 1854 på en afh. om möjligheten att bota tuberkulos, var 1863-82 öfverläkare vid Kommunehospitalet, inlade i praktiken mycket stort arbete för botandet af tuberkulos och syfilis och blef 1904 hedersled, af Internationella föreningen till tuberkulosens bekämpande. P- E-t. Engelöy (E n g e l ö), stor, bergig ö, n. om Bodö, i Steigens härad, Nordland fylke (före 1919 Nordlands amt), Norge. 68,4o kvkm. 1,107 inv., 212 hus (1920). K. G. G. Engerdal, härad och pastorat kring sjön Fämun, Hedmark fylke (före 1919 Hedemarkens amt), Norge. 2,202,5i kvkm. 1,294 inv. (1920). Skogsbruk och boskapsskötsel. E. gränsar i ö. till Sverige. K. G. G. *Engeström. - 6. Lars B. von E. dog 23 okt. 1910 i Posen. 'England. Befolkningen i E. och Wales vid senaste folkräkningen (19 juni 1921) utgjorde 37,885,242 pers., hvaraf 18,082,220 män och 19,803,022 kvinnor, d. v. s. 1,095 kvinnor mot 1,000 män. Befolkningsökningen sedan 1901 var 16,47 proc. och sedan 1911 (36,070,492 pers.) 5,os proc. Nästan 4/s (79,3 proc. af invånarna) voro stadsbor och 20,? proc. landtbor. E. utan Wales hade 35,678,530 inv. (1921), hvaraf 16,984,087 män och 18,694,443 kvinnor, d. v. s. 1,101 kvinnor mot 1,000 män, en befolkningsökning sedan 1901 af 15,8i proc. och sedan 1911 (34,045,290 pers.) af 4,so proc. Af E:s 1,126 städer hade 97 mindre än 2,000 inv., 535 hade mellan 2,000 och 10,000 inv., 448 mellan 100,000 och 10,000 inv., 34 mellan 250,000 och 100,000 inv., 8 mellan 250,000 och 500,000 inv., 3 mellan 500,000 och l milj. samt London 4,483,249 inv. Stadsbefolkningens tillväxt 1911-21 utgjorde 5,2 proc. E.A-t. Kyrkliga förhållanden (efter 1907). 597 Engler-Engström 598 Någon större förskjutning i den konfessionella fördelningen har ej inträdt. Antalet påskkommuni-kanter utgjorde 1921 i anglikanska kyrkan omkr. 2,330,000, i frikyrkorna omkr. 2,000,000. Sittplatser i kyrkor och kapell utgjorde 1915 för anglikanska kyrkan 7,307,118, för frikyrkorna 8,116,144" (däraf för den största, de wesleyanske metodisterna, 2,371,937 platser och 469,000 kommunikanter). De romerske katolikernas antal uppskattas till 1,900,000, med 4 ärkebiskopar (Pius X skapade 1911 två nya kyrkoprovinser, Birmingham och Liverpool), 13 biskopar och omkr. 3,900 präster. Judarnas antal är omkr. 260,000. I rundt tal uppskattades anglikanerna år 1921 till 17,000,000. Tjänstgörande präster voro 1915 i anglikanska kyrkan 14,079, i frikyrkorna 10,863. Under de senaste åren ha i E. pågått lifliga sträfvanden att återförena de engelska frikyrkorna med statskyrkan; den viktigaste åtgärden var en konferens mellan officiella representanter för båda parterna i Lam-beth 1922, hvars af ärlig unionsvilja präglade betänkande underskrefs af både frikyrkoledarna och högkyrkomännen. Dess princip är ömsesidigt erkännande och interkommunion på grundvalen af episkopatets allmänna antagande, men utan ny ordination af frikyrkliga predikanter. Särskildt viktigt är, att anglikaner och nonkonformister synas enas i den brännande och svårlösta frågan om att bevara en ordentlig och obligatorisk religionsundervisning i skolorna. Se vidare Davidson, R. T h. Suppl., och Episkopalkyrkan. Suppl. Hj. H-t. 'Engler, A., afgick med pension 1921 från professuren vid Berlins universitet och Berlin-Dahl ems botaniska trädgård och museum, där han efterträddes af L. Diels. Han erhöll 1915 Vet. akad:s stora Linné-medalj i guld af 1907. c- Lmn. Engler, Karl, tysk kemist, politiker, högskolelärare, f. 1842 i Weisweil (Baden), promoverades i Freiburg (Baden) 1864, blef 1871 e. o. och 1876 ord. professor i teknisk kemi och 1887 i ren kemi vid tekniska högskolan i Karlsruhe. E. var under slutet af 1800- och början af 1900-talet en af Tysklands tongifvande tekniska kemister och har inom denna gren af kemien äfven utöfvat en framstående litterär verksamhet. Bland hans rent kemiska arbeten må särskildt nämnas hans kritiska studier öfver autoxidation (själf-oxidation) samt hans teoretiska och experimentella arbeten angående uppkomsten af bergolja (se d. o.). E. är hedersdoktor vid flera tyska högskolor m. m. och har varit led. af tyska riksdagen och af badensiska Första kammaren. H. E. English Båzår [i^glij bäsäV], stad. Se M a l d a. English dialect dictionary [i^glij dåYelekt di;kJ9ii9ri]. Se Wright, J., sp. 1179. English dictionary [1'n.glij di'kJ8nori]. Se Murray, sir James (äfven i Suppl.). English narrows [i^glij nä'råus], sund. Se Patagoniska kanalerna, sp. 217. 'Englund, J. A., dog 27 juli 1914 i Nederluleå prästgård. Englund, Nils Jakob Hugo, läkare, f. 26 aug. 1856 i Gällstads socken, Älfsborgs län, blef 1880 student, 1889 med. licentiat och 1917 med. hedersdoktor i Uppsala. Efter att 1888-89 ha tjänstgjort som amanuens, underkirurg och andre sjukhusläkare var E. 1889-93 stadsläkare i Ulricehamn, 1893-99 provinsialläkare i Fjällsjö distrikt och 1899-1921 förste provinsialläkare i Älfsborgs län. Han har företagit flera utrikes studieresor (till Wien, Berlin och Finland) och utöfvat af sevärd författarverksamhet, hufvudsakligen på allmänna hälsovårdens område och särskildt rörande åtgärder mot smittsamma sjukdomars spridning samt beträffande lämpliga former för folk- ochskolbad. R.W. Engländer, Richard. Se Altenberg, Peter. Suppl. Engob [a^gåb; fr. engobe], Engobe ra, tekn. Se Tegel, sp. 629. Engram, biol. Se M n em e 2. 'Engrer. Se Angrivarier. 'Engström, K. K., dog 22 aprU 1916 i Stockholm. Engström, Karolina Augusta (Lilly), pedagog, f. 9 nov. 1843, d. 24 sept. 1921, utexaminerades från Högre lärarinneseminarium 1864 samt var lärarinna i historia och geografi vid Statens normalskola för flickor 1864-1907 (vikarierande föreståndarinna där 1889-90) och skolrådsledamot (den första kvinnliga i Sverige) från 1889. Hon hade som lärarinna sällsynt förmåga att göra historien och naturen lefvande för sina elever. Hennes förstående blick för ungdom gjorde henne synnerligen lämplig som ledare för Fredrika-Bremer-förbundets bokkommitté, som 1886-1905 verkade för barn- och ungdomslitteraturens reformerande. Hon var styrelseled, i Fredrika-Bremer-förbundet 1884-1920 och Svenska lärarinnornas pensionsförening 1873-1920. L. W-m. 'Engström, 0. L, dog 7 maj 1919 i Helsingfors. 'Engström, F. A., erhöll 1921 afsked från astro-nomie observatorsbefattningen och fick s. å. professors namn. Han är sedan ett flertal år tillbaka censor vid studentexamina. B-d. 'Engström, A. L. J., vardt 1919 led. af konstakademien och invaldes 1922 i Svenska akad. Fortfarande lifligt verksam som tecknare, har E. på senare tider framträdt nästan ännu mer som författare, dels i bunden form med humoristiska karakteristiker såsom i texten till karikatyrerna Riksdagsgubbar (1906, 1915), dels och framför allt som prosaförfattare med ett stort antal tidningsbidrag, af hvilka urval utkommit i bokform: Mitt lif och lefverne (1907), Äfventyr och hugskott (1908), En bok till (1909), Min 5:te bok (1910), Genom mina guldbågade glasögon (1911), Kryss och landkänning (1912), reseskildringen Åt Häcklefjäll (1913; 2:a uppl. 1914), Bläck och saltvatten (1914), Hemma och på luffen (1916), Medan det jäser (1918), Min 12:te bok (1919), Skärgårdshistorier (s. å.), Hemspånad och taggtråd (1921), berättelsen Ränningehus (4 uppl. 1920) samt Strindberg och jag (1923). Jämte en hel del lättare gods innehålla dessa böcker ypperliga skildringar af människor och natur från Roslagen och Småland. E. är som berättare släkt med Strindberg, Pelle Molin och Karl- 599 Engströmer-Enhetsskola 600 feldt, återger helst "lifvet på hafvet och i skogen och på fjällen" med dragning åt det primitiva och arkaiska. Humor och patos, kraftigt målande naturalism och en utomordentlig förtrogenhet med lefnadsförhållanden och lynnen hos sjöfolk och skärkarlar, torpare och hjon utmärka hans framställning. Tidningsbidragets flyktighet och bristande genomarbetning vidlåda likväl många af dessa impressionistiska skisser. E:s Samlade berättelser började utges 1915. Engströmer, Tore (Thore), rättslärd, f. 5 april 1878 i Sollefteå, blef student 1896, juris ut-riusque doktor och docent i speciell privaträtt 1908 och professor i processrätt 1912, allt vid Uppsala universitet. Vid sidan af sin verksamhet som universitetslärare har E. deltagit i ett flertal betydande lagarbeten. Så har han biträdt vid utarbetandet af förslag till lagstiftning bl. a. mot kvacksalfveri, ang. automobiltrafik och rörande moratorium. Särskildt intresse har E. egnat åt den moderna gren af juridiken, som benämnes lufträtten, i följd hvaraf han deltagit i såväl svenskt som internordiskt kommittéarbete i dithörande lagstiftningsfrågor. Sitt mesta arbete på lagstiftningens fält har E. emellertid nedlagt på förarbetena till den under senare år aktuella rättegångsreformen; efter att 1915 ha förordnats att biträda vid den förberedande utredningen ang. denna reform blef han 1919 led. af processkommissionen. I anslutning till detta arbete har E. utgett ett betydande antal uppsatser af pro-cessuellt innehåll, mestadels publicerade i "Svensk juristtidning". Bland E:s större arbeten märkas Om f or säkring sgif var es förpliktelse på grund af försäkring saf talet I (doktorsafh.; 1908) och Vittnesbeviset. Reglerna för dess värdering i svensk ordinär process (1911). Å. H. Enguinegatte, by. Se G u i n e g a 11 e. Engäende malmer. Se J ä r n m a l m e r, sp. 410. En handske (no. En hanske], tendensdrama af B. Björnson (se denne, sp. 592-593). Enheter, fys. Se Absoluta enheter och Elektriska enheter. Enhetsfort. Se Fort. Enhetsskola har blifvit den allt vanligare beteckningen på en skolorganisation, som utgör en sammanhängande enhet med folkskolan som den grund, på hvilken öfriga läroanstalter bygga, organiskt förbundna med hvarandra. I Sverige innebär detta, att folkskolan i hela sin utsträckning bildar underlaget för den högre skolan. (Se Folkskolan som bottenskola. Suppl.) I motsats därtill har ställts "parallellskolan", som innesluter parallella skolor för ett och samma stadium. Så är f. n. i Sverige fallet med folkskolans öfre och de allmänna läroverkens samt flickskolornas lägre stadier. I nu nämnda afseende måste åt beteckningen enhetsskola tillerkännas företräde framför den hos oss traditionella "bottenskola", enär obestridligen folkskolans 3 lägsta klasser redan med nu gällande bestämmelser utgöra "bottenskola" för det allmänna läroverket, äfven om krafvet på folkskolan som bottenskola städse afsett den obligatoriska folkskolans 6 klasser. Partiellt har enhetsskolan i Sverige förverkligats på den teoretiska undervisningens område genom 1909 års riksdags beslut om upprättande af kommunala mellanskolor, byggande på den obligatoriska folkskolans högsta klass och med samma mål som de allmänna läroverkens realskola. Äfvenledes innebär den praktiska ungdomsskolreform, som 1918 års riksdag antog, att folkskolan i full utsträckning skall bilda underlaget för det praktiska skolsystemet. I fråga om de statsunderstödda högre flickskolorna gäller sedan 1909, att direkt statsunderstöd beräknas endast för klasser utöfver folkskolan. önskemål från riksdagens sida, gång på gång uttalade, föranledde K. M:t att 31 dec. 1918 tillsätta en skolkommission med uppdrag att framlägga förslag till en omorganisation af det högre skolväsendet. Hufvuduppgifterna för utredningsarbetet, liksom vissa vägledande grundsatser vid detsamma, angåfvos i ett utförligt uttalande till statsrådsprotokollet af dåv. ecklesiastikministern V. Kydén, hvilken .äfven blef kommissionens förste ordf. Som en första grundläggande princip vid utredningsarbetet skulle gälla, "att skolväsendet i sin helhet skall i organisatoriskt hänseende utgöra en sammanhängande enhet med folkskolan såsom den grund, på hvilken öfriga läroanstalter, organiskt förbundna med hvarandra, bygga". Inom den blifvande skolorganisationen borde följaktligen "finnas rum för allenast en enda af staten understödd barndomsskola". Kesultatet af kommissionens utredningsarbeten framlades i 28 april 1922 af gif vet betänkande. Enligt detta förslag skulle med folkskolan som grundval ett system af läroanstalter uppbyggas, som under lika villkor tillgodoser den manliga och den kvinnliga ungdomens teoretiska utbildning för olika lefnadsbanor. Den grundläggande undervisningen skulle meddelas i den allmänna 6-åriga folkskolan, hvadan inga med denna skolform parallella läroanstalter skulle af stat eller kommun ekonomiskt understödjas. För den högre undervisningen föreslogs en 4-årig realskola och ett på af-slutad realskola hvilande 3-årigt gymnasium. Yid sidan däraf skulle ock i mera begränsad omfattning förekomma 7-åriga lyceer. Äfvenledes föreslogs upprättande af statliga flickskolor i tre olika former, en 6-årig (typ A), anknytande till folkskolan, en 3-årig (typ B), anknytande till realskolans tredje klass, och en 1-årig (typ C), utgörande en fortsättningsldass efter af lagd realexamen. Kealskolor, gymnasier och lyceer skulle vara tillgängliga för såväl gossar som flickor, flertalet med tillämpning af samundervisning. Förslagets hufvudprincip, enhetsskolan, liksom andra delar af detsamma, har framkallat ett lifligt meningsutbyte. Motståndet mot enhetsskoJan har i allmänhet samlat sig kring ett förslag om indragning af allenast läroverkets första klass (4-årig bottenskola). Tillämpningen af en så beskaffad läroverksorganisation medgafs redan af 1904 års riksdag å sådana orter, där kommunerna så önskade och folkskolan vore väl utvecklad. Dylika försök ha emellertid icke kommit till utförande. Motsvarande skolpolitiska brytningar kunna spåras i andra länder. I såväl Danmark som Norge pågå f. n. utredningar genom större parlamentariska kommittéer för reformer i den högre skolans anordning. I sistnämnda land har enhetsskolan genom beslut af stortinget 1920 förverkligats i större utsträckning, än som för vårt land genom skolkommissionens förslag åsyftats, i det att mellan- skolan anknutits till folkskolans sjunde klass. I Tyskland har ett stort steg i samma riktning tagits genom nationalförsamlingens beslut 16 april 1920 om införande af obligatorisk 4-årig grundskola, med rätt för de olika staterna att utsträcka denna till 6 eller 7 år. Jämväl ha de offentliga förskolorna till läroverken af skaffats. Äfven i Frankrike är skolspörsmålet f. n. aktuellt, och under meningsutbytet ha också i detta land starka röster höjts för den högre undervisningens anknytande till 6-årig folkskola. I "La vie en fleur" har Nobelpristagaren Anatole France framträdt som en öfvertygad anhängare af enhetsskolan. Se vidare Skolväsen, sp. 1117 ff. W. B. Enhornade noshörningen