onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Frank,

Ludwig

, tysk socialdemokratisk politiker af judisk börd, f. 23 maj 1874 i Nonnenweier i Baden, fallen vid Nossoncourt nära Lunéville 3 sept. 1914, blef 1899 juris doktor, egnade sig sedan 1900 åt advokatverksamhet i Mannheim och var från 1905 led. af Badens landtdag samt från 1907 af tyska riksdagen. F. var en bland den tyska socialdemokratiens kunnigaste och vältaligaste män och förfäktade på flera partidagar den. revisionistiska riktningens idéer med stor energi. Han var en bland initiativtagarna till den socialdemokratiska ungdomsrörelsen i Tyskland, stiftade Förbundet af Tysklands unga arbetare och utgaf rörelsens organ "Die junge garde". I syfte att främja ett närmande mellan Tyskland och Frankrike deltog han verksamt i åstadkommandet af ett tysk-franskt parlamentarikermöte i Bern 1913. I slutet af aug. 1914 gick F. ut som frivillig i Världskriget, enligt egen förklaring för att i handling visa, att det socialdemokratiska partiets anslutning till regeringen vid riksdagssammanträdet 4 aug. "ej berodde på taktiskt tvång, utan hade sin källa i ett inre behof" och att Tysklands socialdemokrater "togo sin plikt att försvara fäderneslandet på fullaste allvar". I den första strid, hvari han deltog, stupade han för en kula i hufvudet. Hans död betraktades som en symbol för den nationella enigheten i Tyskland under tiden närmast efter krigsutbrottet. Bland F:s skrifter märkes Die jugendlichen arbeiter und ihre organisation (1906). V. S-g. *Frank
Ord, som saknas under C. torde sökas under K. som bevisade existensen af integralerna till ett system af differentialekvationer, såväl vanliga som partiella. Den bevismetod han därvid använde, "le calcul des limites", torde kunna anses vara en af hans vackraste upptäckter. En ny metod att integrera partiella differentialekvationer af 1:a ordningen härrör likaledes från honom. Äfven inom astronomien och den matematiska fysiken frambragte C. betydande arbeten. Så gaf han medelst sin "calcul des résidus" en ny utveckling af störingsfunktionen inom den celesta mekaniken. Vidare lade han grunden till elasticitetsläran genom sin teori för oändligt små deformationer af en kropp och för tryckfördelningen inom densamma. Synnerligen viktiga äro hans arbeten öfver ljusets brytning och polarisation, hvarvid han för första gången framställde en relation mellan brytningsindex och våglängd. Såsom ett bevis på C:s stora produktivitet må nämnas, att antalet af hans i åtskilliga tidskrifter publicerade afhandlingar och smärre uppsatser uppgår till öfver 700, utom tvenne af honom publicerade större serier af afhandlingar, Exercices de mathématiques (1826-30) och Nouveaux exercices d'analyse et de physique mathématique (1840-47). Därjämte utgaf han flera större arbeten öfver analysen och dess användning på geometrien, såsom Cours d'analyse de l'École polytechnique (1821). Institutet började 1882 utgifva hans Œuvres complètes. G. K.* Caucus
Roeren [rören],

Hermann

, tysk politiker, f. 29 mars 1844 i Rüthen i Westfalen, inträdde 1866 i preussiska domarkåren och avancerade där 1891 till oberlandesgerichtsrat i Köln; 1901 erhöll han titeln geheimejustitieråd. R. är ifrig katolik; han invaldes 1891 i preussiska landtdagen och 1893 i tyska riksdagen och blef snart en bland centrumpartiets ledande män. En häftig sammanstötning i riksdagen mellan R., som alltid uppträdt som energisk sedlighetsifrare, och kolonialministern Dernburg 3 dec. 1906 om vissa tyska koloniämbetsmäns liderliga uppträdande mot de infödde i Togo, Kamerun och Tyska Öst-Afrika väckte stor uppmärksamhet och följdes af centrumpartiets vägran att till fullo bevilja de äskade kolonianslagen för det af uppror hemsökta Tyska Sydväst-Afrika, hvilken vägran föranledde anslagens afslående af riksdagen och dennas omedelbart därpå följande upplösning (13 dec.). R. tog ytterst liflig andel i inbördesstriden inom centrumpartiet om partiets allmänna karaktär och förfäktade därvid i öfverensstämmelse med "Berlinriktningen", att partiet borde vara strängt konfessionellt, detta emot "Kölnriktningens" af hänsyn till partiets förbindelser med de kristliga arbetarföreningarna förestafvade yrkande på, att partiet skulle vara en rent politisk sammanslutning och sålunda äfven tillgängligt för protestanter. Då Kölnriktningen segrade, nedlade R. (mars 1912) sitt mandat både i riksdag och landtdag. Bland R:s skrifter märkas Lex Heinze, Zur Polenfrage (1902), Die öffentliche unsittlichkeit und ihre bekämpfung (1904), Die sittlichkeitsgesetzgebung der kulturstaaten (1907) och Centrum und Kölnerrichtung (1913). V. S-g. Rœrich
Blackburn [blä'kbən], fabriksstad, som sedan 1888 bildar eget grefskap (28,2 kvkm.) i nordvästra England (förr en del af grefsk. Lancaster). 127,527 inv. (1901). B. har flera ståtliga byggnader, såsom stadshus, börs, varuhall, bibliotek, museum samt två vackra parker och en teknisk skola. Den viktigaste industrien är bomullsspinnerier och tillverkning af gröfre bomullstyger; dessutom maskin- och strumpfabrikation. Den äldre sir Rob. Peel samt J. Hargraves, spinnmaskinens uppfinnare, voro födda här. I trakten finnas rika kolgrufvor. Blackburne
Apaturierna, en årlig fest hos forntidens atenare och andra greker af den joniska stammen. Vid denna fest hade familjefäderna att inför medlemmarna af sitt släktförband (fratria) anmäla sina under året födda barn (enligt en annan notis de barn, som uppnått tre eller fyra års ålder) för att, sedan dessas äkta härkomst blifvit tillbörligen styrkt, få dem införda i fratriens matrikel. För hvarje sådant inregistreradt barn offrades ett får eller en get. Om från något håll protest inlades mot barnets äkta härkomst, hänsköts denna fråga till fratererna, genom hvilkas dom äfven de, som obehörigen vunnit inträde i fratrien, kunde därifrån uteslutas. Platon förtäljer, att vid samma tillfälle hållits ett slags examen med de barn, som uppnått skolåldern. I Aten firades apaturierna i månaden pyanepsion (okt.-nov.) och räckte i tre (eller fyra) dagar. A. M. A. Apavatn
Sattler,

Josef

, tysk konstnär, f. 1867 i Schrobenhausen i Bajern, studerade vid akademien i München, blef bokillustratör och intog snart en framstående plats som tecknare. Han upptog gamla tyska tecknares framställningssätt (främst Dürers). Bland hans bilder märkas teckningar i tidskr. "Pan", många exlibris, serier af kompositioner: Bondekriget, En modern dödsdans, Min harmoni, Vederdöparna. Han utförde 1904 års praktupplaga af Nibelungenlied, där hela utstyrseln, såväl tryckstilar, initialer, vinjetter som större illustrationer äro S:s verk. Han har äfven komponerat bokband. G-g N. Sattva
Ethelbald l.

Æthelbald

[Vtholbåld], angelsaxiska konungar. 1.

E. af Mercia

, d. 757, var yngre broder till konung Penda af Mercia, kom på tronen efter dennes sonson 716, blef 731 erkänd som öfverherre öfver hela södra England, men förlorade 752 öfverväldet öfver Wessex. Han ljöt under inbördes strider i Mercia en våldsam död. 2.

E. af Wessex

, d. 860, var son till konung Ethelwulf (se d. o.), hvilken han 856 under dennes pilgrimsfärd till Rom störtade från tronen i Wessex. Hans giftermål 858 med faderns änka, Judit, Karl den skalliges dotter, framkallade en afgjord brytning mellan honom och prästerskapet. V. S--g. Ethelbert
Tyrrhenska hafvet, lat. Mare tyrrhēnum, it. Mar tirreno,

Toskanska

l.

Etruskiska hafvet

(lat. Mare tuscum), kallades redan af romarna den del af Medelhafvet, som ligger utmed Italiens västkust från Genua till Sicilien. Dock kallade man den vid kusten af Ligurien belägna delen, såsom ännu sker,

Liguriska hafvet

(lat. Sinus ligusticus, it. Mar ligure). Båda hafven sammanfattade romarna under det allmänna uttrycket Mare inferum. Högsta uppmätta djupet är 3,731 m. Tyrs. Se T hyr so s. Tyr§ [tyrj], Miroslav, skaparen af det slaviska idrottsväsendet (se S o kol), f. 1832, d. 1884, blef 1860 filos, doktor vid Prags universitet, bildade 1862 den första gymnastikföreningen och redigerade från 1871 till sin död tidskr. "Sokol". Han studerade ock den grekiska konsten, särskildt arkitekturen, och utnämndes 1884 till e. o. professor. Äfven i det politiska lifvet deltog han som medlem af den bömiska landtdagen och af österrikiska riksrådet. A-d J. Tyrsbo, kronopark i Kinda revir, östra öfver-jägmästardistriktet, Östergötlands län, har jämlikt k. br. 21 april 1899 och 14 mars 1903 bildats genom inköp helt eller delvis af hemmanen Sörbo, Näfverdal, Ingvastebo, Tyrsbo, Frillesbo och Ha-raldsbo i Nykils socken. Vidare har genom k. beslut 29 nov. 1906 kronoegendomen Skackebo tilllagts kronoparken. Areal 1,299 har (1915). 6-r. Tyrsus. Se T irso.^ Tyrtaeus. Se Tyrtaios. TyrtåVos (grek. Tygralo? och Tvgraios, lat. Tyrtäus), forngrekisk lyriker (elegiker), hvilken under 2:a messeniska kriget (685-668 f. Kr.) genom sina krigiska sånger eldade spartanernas mod och väckte till nytt lif det domnande medborgar-sinnet. En sägen berättar, att T. var af jonisk härkomst och att atenarna skickat honom till Sparta, då spartanerna hos dem anhöllo om undsättning. Möjligen har denna sägen sin grund däri, att han i Sparta infört elegien, som var en urspr, jonisk diktart, och begagnade sig af jonisk dialekt. Berättelsen att T. vax halt har man velat förklara som en allegorisk hänsyftning på det elegiska versmåttet (se D i s t i k o n), i hvilket en längre och en kortare vers äro parvis förenade. Mest berömd bland hans elegier var en med titeln Eunomia, i hvilken han för sina landsmäns ögon ställde bilden af forntida medborgardygd i öfverensstämmelse med de lykurgiska lagarna och därigenom kraftigt bidrog till att afhjälpa uppkomna missförhållanden inom samhället. Han författade äfven krigiska marschhymner på anapestiskt versmått och dorisk dialekt. I behåll varande fragment af hans dikter äro utgifna bl. a. af Bergk i samlingen Poetæ lyrici græci II. A. M. A. Tyrteiska sånger
Callisen. 1.

Henrik (Heinrich) C.

, dansk kirurg, f. 1740, d. 1824, var prästson från Preetz i Holstein och kom 1755 till Köpenhamn för att utbilda sig till kirurg. Efter tidens sed blef han 1758 barberarlärling och gjorde därpå tjänst som kirurg vid hären, sedan vid flottan. 1767--71 skaffade han sig ytterligare utbildning i Paris och London samt blef 1773 professor i kirurgi vid universitetet, sedan han 1767 hade tagit medicinsk examen och 1772 doktorsgraden. Trots sin skicklighet som kirurg blef han 1785 förbigången vid upprättandet af en kirurgisk akademi och först 1791 anställd därstädes. Ända till 1804 höll han föreläsningar där, och till sin död kvarstannade han i tjänst som generaldirektör för kirurgien. C. hade satt som sin närmaste uppgift att lära läkarna kirurgi, något som tidigare försummats, och utgaf redan 1777 en lärobok, Institutiones chirurgiæ hodiernæ, som sedan utkom i ständigt ökade upplagor (4:e uppl. i två bd 1815--17 under titeln "Systema chirurgiæ") och öfversattes till flera språk. Hans framställning är klar, men innehållet föga originellt, till en del rent af plagiat från K. J. Bergers föreläsningar. Hans betydelse för vetenskapens utveckling har starkt öfverdrifvits, och hans tillnamn "den danska kirurgiens fader" är oförtjänt. Däremot har C:s Fysisk medicinske betragtninger over Kjöbenhavn (2 bd 1807--09) ännu värde för den betydelse, som han däri tilldelar hygienen, och de upplysningar, som han ger om invånarnas samhällsförhållanden och lefnadssätt m. m. C. åtnjöt stort anseende, blef 1802 etatsråd och 1812 konferensråd samt hedrades 1805 med en guldmedalj af sina landsmän. E. Ebg. 2.

Adolf Karl Peter C.

, den föregåendes brorson, dansk läkare, f. 1786 i Glückstadt, promoverades till med. doktor i Kiel 1809, blef sedermera professor vid kirurgiska akademien i Köpenhamn och (1842) kirurgie professor vid universitetet därstädes. Från 1843 verkade han såsom praktiserande läkare i Altona och dog i Wandsbeck 1866. Mest bekant är C. genom sitt stora arbete Medicinisches schriftsteller-lexicon der jetzt lebenden ärzte, wundärzte, geburtshelfer, apotheker und naturforscher aller gebildeten völker, som i 33 bd utkom i Köpenhamn och Altona 1830--45. R. T--dt. Callistemon
Haebler [häb-],

Konrad

, tysk historiker, biblioteksman och inkunabelforskare, f. 29 okt. 1857 i Dresden, började sin bana 1879 vid k. biblioteket i Dresden, där han avancerade till förste bibliotekarie, kallades 1907 till överbibliotekarie vid k. biblioteket i Berlin och utnämndes 1908 till direktor därstädes. H. har utgifvit en mängd betydande historiska och bibliografiska arbeten, särskildt rörande Spanien, bl. a. Die wirtschaftliche blüte Spaniens im 16. jahrhundert und ihr verfall (1888), Geschichte Spaniens unter den habsburgern (bd I, 1907; i Heeren-Ukertska samlingen), The early printers of Spain and Portugal (1897), Tipografia ibérica del siglo XV (1901) och Bibliografia ibérica del siglo XV (1905). Efter K. Dziatzkos död 1903 öfvertog H. utgifvandet af "Sammlung bibliothekswissenschaftlicher arbeiten", hvari hans epokgörande typologiska arbete Typenrepertorium der wiegendrucke (afd. 1--2, 1905--08) utkommit. H. är äfven ordf. i den af tyska regeringen tillsatta Kommission für den gesamtkatalog der wiegendrucke, som har till uppgift att förbereda och leda utgifningen af en ny alla 1400-talstryck omfattande bibliografi. Af H:s öfriga arbeten böra nämnas äfven Hundert kalenderinkunabeln (1905), en samling enbladskalendrar från 1400-talet. utg. i Strassburg tills. med P. Heitz, och Ett okänt ettbladstryck av B. Ghotan (i Allm. sv. boktryckarföreningens "Meddelanden", 1908). I. Collijn. Hæcceitas
André. 1.

Johann A.

, tysk pianist, tonsättare och musikförläggare, f. 1741 i Offenbach, där han 1784 grundade en större musikhandel. Död 1799. -- 2.

Johann Anton A.

, den föregåendes son, f. 1775, d. 1842, fortsatte sin faders musikförlagsaffär, hvilken vann betydenhet synnerligast genom Mozarts verk. A. var äfven kompositör samt författade en ofullbordad lärobok i tonsättningskonsten. Firman fortsattes af hans söner. André
Stiernblad,

Jules Edvard

, romersk riksfriherre, landthushållare, finansman, politiker, f. 4 dec. 1813 på Hildesborg, Malmöhus län, d. 14 juni 1886 på Marsvinsholm, tillhörde en släkt

Tholijn

, som 1734 adlats och adopterats på en 1698 adlad, men 1718 utgången adlig ätt S:s namn och nummer och 1768 fått tysk friherrlig värdighet. Han undervisades först vid den berömda uppfostringsanstalten Christiansfeld i Schleswig och blef 1832 kornett vid Skånska husarregementet, där han 1841 befordrades till löjtnant, men lämnade 1849 krigstjänsten med ryttmästares n. h. o. v. för att egna sig åt skötseln af egendomen Marsvinsholm, som han från 1848 arrenderade och 1855 inköpte. Hans praktiska kunskaper och stora duglighet föranledde, att han i vidsträckt mån togs i anspråk för offentliga uppdrag. Så var han under en lång följd af år ordf. i Skånes enskilda banks styrelse och en af stiftarna af Skandinaviska kreditaktiebolaget. Af Malmöhus läns landsting var han led. från institutionens begynnelse till sin död och dess vice ordf. 1868 samt ordf. 1869 och 1872--74. Sin politiska bana började han vid 1850--51 års riksdag och stödde med sin röst 1865 års representationsreform. 1867--77 var han led. af Första kammaren för Malmöhus län och blef "genom sin oberoende ställning, sin sakkunskap, sina från alla politiska biafsikter fria syften, utan att på något sätt framhålla sig själf, en af kammarens främsta män" (P. von Möller). Han erhöll ock 1867 uppdraget att föra ordet vid den fraktions sammanträde, som särskildt önskade stödja De Geerska ministären, och att jämte kommitterade uppgöra listor för utskottsvalen. Då S., som varit led. af försvarsutskotten vid 1867, 1869 och 1871 års riksdagar, började misströsta om att föra försvarsfrågan framåt utan samband med grundskatternas afskrifning, började han i statsutskottet, där han hade plats 1872--75 (sistnämnda år som vice ordf.), verka i sådan riktning och kan räknas som en af upphofsmännen till 1873 års kompromiss (se

Kompromissen

). Under de följande åren var han ock en af ledarna för den s. k. skånska fraktionen af Första kammaren, som arbetade i samförstånd med Andra kammarens landtmannaparti och stod på krigsfot med den Adlercreutz-Bergströmska ministären. Mer än en gång var ock S:s inträde i ministären allvarligt ifrågasatt. Efter att ytterligare ha tillhört 1875 och 1877 års riksdagars försvarsutskott drog sig S. tillbaka till det enskilda lifvet, men mottog uppdrag som led. af 1881--83 års bankkommitté. Från 1861 var han led. af Landtbruksakad. V. M. Stierncrona
Albertrandy,

Jan Baptist

, polsk historieskrifvare, f. i Varsjav 1731, d. 1808, af italiensk familj, verkade först som bibliotekarie hos biskop Zaluski, hvars stora boksamling han till stor del förtecknade, och som lärare vid jesuitkollegier i Pultusk, Plock och Vilna samt blef 1773 bibliotekarie hos Polens siste konung, Stanislaus II August. På dennes uppdrag utsändes A. att insamla material till Naruszewicz' under arbete varande polska historia samt besökte i detta syfte såväl Roms arkiv och bibliotek som äfven Stockholm och Upsala. Från sin treåriga vistelse i Rom medförde den flitige samlaren 110 bd utdrag och anteckningar. I Sverige, där han äfven gjorde betydliga skördar, lär det ha förvägrats honom att göra anteckningar ur handskrifter, hvarför han, efter hvad det säges, hjälpt sig genom att på eftermiddagarna med hjälp af sitt utomordentliga minne nedskrifva hvad han under förmiddagarna läst. Bland hans (på polska affattade) skrifter märkas "Romerska antikviteter, förklarade af medaljer i konungens af Polen, Stanislaus Augusts, kabinett" (3 bd, 1805-08), åtskilliga, först efter hans död utgifna fortsättningar af Naruszewicz' historia, behandlande Polens historia under Henrik af Valois och Stefan Batori (2 bd, 1823), Kasimir, Jan Albert och Alexander (1826), 26 år af Vladislav Jagellos regering (1845) samt hans likaledes postumt (1864) utkomna "Relationer af apostoliska nuntier och andra personer rörande Polen från 1548 till 1690". Albertus
Hyracoidea l. Lamnungia,

Klippdassar

, zool., en däggdjursordning, hvilken förnämligast på grund af extremiteternas byggnad måste anses som en af de ursprungligaste och på samma gång de mest afvikande bland alla lefvande hofdjur. Deras litenhet, de korta öronen, den förkrympta svansen, deras rörelser m. m. gifva dem större yttre likhet med vissa gnagare, till hvilken ordning de ock tidigare förts, än med något nu lefvande hofdjur. De afvika ock från flertalet bland de senare därigenom, att de öfre framtänderna ha öppen rot och äro ständigt växande; blott en sådan finnes å hvardera sidan; kindtänderna närma sig hos somliga arter dem hos noshörningen, hos andra dem hos det utdöda hofdjurssläktet Palaætherium. Den främre extremitetens fyra tår bära ej några egentliga hofvar, utan breda, halfmånformigt böjda naglar; detsamma gäller om bakfotens två yttre tår, medan den tredje, som är rörlig, har en egendomligt krökt, skarp nagel, som antagligen användes till att hålla pälsen ren från ohyra. Klippdassarna äro hälgångare; fotsulans beskaffenhet möjliggör, att den verkar som en sugskifva, så att djuret förmår klättra uppför nästan lodräta klippväggar. Handrotens och vristens skelett kännetecknas genom några mycket ursprungliga drag. Tarmkanalen är utmärkt genom förekomsten af öfvertaliga "blindtarmar". Klippdassarna föda 2--3 ungar åt gången. Familjen omfattar blott ett nu lefvande släkte (Hyrax, Euhyrax l. Procavia) med omkr. 15 arter, förekommande i Afrika, Syrien, Arabien och Palestina. De bebo i stora kolonier torra klipptrakter; en individ är utställd som vakt för att vid annalkande fara varsko sällskapet, som då snabbt drar sig tillbaka Damanen (Hyrax capensis). i klipphålorna. De klättra ej allenast å klippor, utan ock å träd; några arter hålla till uteslutande i träd och ha sina gömställen i trädhålor. Deras föda är uteslutande vegetabilisk. Deras kött, som smakar som kaninkött, förtäres i Arabien och Syd-Afrika. Bland hithörande arter må nämnas

aschkokon

, Hyrax abyssinicus, från Abessinien, som blir 25--30 cm. lång, och den i Syd-Afrika förekommande

damanen

l.

dassien

, H. capensis (se fig.). L-e. Hyrax,
Ostronförgiftning, toxik. Ostron ge af och till anledning till svår förgiftning eller smitta. I det senare fallet torde ostronen ha lefvat i nedsmittadt vatten, när de fångades, eller efteråt ha kommit i beröring med sådant samt i sig upptagit sjukdomsalstrande mikroorganismer. Sjukdomsförloppet blir då vanligen långsläpigt med karaktären af tyfus eller paratyfus (se d. o.). I andra fall ha tydligen förelegat förgiftningar med i ostronen bildadt eller i dessa utifrån inkommet gift. Sådant kan förekomma i ostron, likasom i blåmusslor (se (

Mytilus

), när de lefva i stillastående förorenadt vatten i eller i närheten af hamnar. De hopa då i sin kropp giftiga ämnen, som af friskt, rinnande vatten kunna spolas bort ur dem. Symtomen af akut ostronförgiftning lära i mycket likna dem vid kött- och korfförgiftning (se dessa ord). -- Blåmusselförgiftning har i olika fall gett växlande symtom, i åtskilliga fall först psykisk excitation och oordnade kroppsrörelser (ataxi), därefter förlamning, som medför döden. Förlamningen synes vara af samma art som den förlamande verkan af curare, d. v. s. bero på ett förlamande inflytande på rörelsenervernas ändapparater i musklerna. Det curarelikt verkande ämnet har kallats mytilotoxin. Af det sagda framgår vikten af, att ostron likasom blåmusslor fångas i friskt vatten och väl ursköljas i sådant. C. G. S. Ostronodling.
Carswell [ka'swel], sir

Robert

, engelsk läkare, f. 1793, blef 1826 med. doktor i Aberdeen, studerade sedan i Paris och egnade sig därvid särskildt åt studiet af den patologiska anatomien. Han återvände 1831 till England, blef professor i patologisk anatomi vid University college i London och förestod därjämte en sjukhusafdelning. På grund af sjuk!ighet fann han sig föranlåten att lämna England och bosatte sig 1840 i Laeken såsom lifmedikus hos konungen af Belgien. Död 1857. Bland hans arbeten märkes Pathological anatomy. Illustrations ön the elementary forms of diseases (1833-38). R. T-dt. Cart.
Fouquier-Tinville [fokie tävi'1],

Antoine Quentin

, allmän åklagare under den stora franska revolutionen, f. 1747, var före revolutionens utbrott prokurator vid Châtelet-domstolen i Paris. De radikala åsikter han framställde i de politiska klubbarna förskaffade honom Dantons och Robespierres vänskap, och han utnämndes 1793 till allmän åklagare vid revolutionstribunalet. Grym och samvetslös, tjänade han de maktegande villigt såsom redskap vid deras förföljelser och lät döma tusenden till döden. Bland hans offer voro Marie-Antoinette, girondisterna och hébertisterna. Han skonade icke ens sina forna beskyddare, Danton och Robespierre. Efter den senares fall (27 juli 1794) drogs F. i sin ordning inför rätta och dömdes till döden samt giljotinerades 7 maj 1795. Jfr Domenget, "F. et le tribunal révolutionnaire" (1878), Wallon, "Histoire du tribunal révolutionnaire de Paris" (1880-82). Lecocq, "Notes et documents sur Fouquier-Tinville" (1885). E. W. Fourage
Schwind,

Moritz von,

tysk målare, född 1804 i Wien, blef 1847 professor vid konstakademien i München och dog 1871. Hans yppersta arbeten, hvilka i Tyskland skaffat honom stor beundran, äro åtskilliga cykliska kompositioner till tyska folksagor, särskildt målningarna till »Askungen» (1849, i enskild ego), till »Sagan om de sju korparna» (1858, i museet i Weimar) och »Sagan om den sköna Melusina» (1871, i Belvederegalleriet i Wien). Det mest tilltalande i dessa lätt skisserade kompositioner är »en högpoetisk, af skönhetskänsla buren förening af romantik och humor». Bland hans öfriga verk äro väggmålningar i k. slottet i München, i Hohenschwangau, i Karlsruhe konstmuseum, på Wartburg och i operahuset i Wien m. fl. Schwyz.