onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Rochegrosse [råʃgrå′ss],

Georges Antoine

, fransk målare, f. 1859 i Versailles, studerade vid École des beaux-arts för Boulanger och J. Lefebvre samt i Rom, debuterade 1882 med Vitellius släpas af folket genom Roms gator, hvarefter 1883 följde Andromake vid Trojas fall (Odysseus rycker den lille Astyanax ur moderns armar), en med lidelsefull energi utförd målning, som väckte stort uppseende. Sedan följde en rad historiska motiv, skickligt och effektfullt komponerade och utförda med målerisk bravur. Bland dem märkes La jacquerie (upproriska bönder plundra i ett slott, 1885), Salome dansar för Herodes (1887), Tebe (1890) och den stora praktscenen Babylons död (1891). 1893 följde fantasien Riddaren bland blommorna (ämnet ur Wagners ”Parsifal”, Luxembourgmuseet), 1896 den sensationssökande jättemålningen Mänsklighetens äflan (Angoisse humaine, människor af alla samhällsklasser ses i massor kräla uppför en bergbrant på jakt efter Lyckan). Drottningen af Saba (triptyk) utställdes 1901, sensationsstycket Den röda glädjen 1906, Persepolis’ brand 1913. R. har utfört dekorativa målningar med allegoriska ämnen (bl. a. i Sorbonne), många motiv från Algeriet, där han sedan några år tillbaka är bosatt, och från öfriga platser i Nord-Afrika (Gata i Alexandria, i staden Paris’ samling), spirituella akvareller och pasteller (Japan hemma hos sig) samt har illustrerat Flauberts Salammbô och arbeten af Victor Hugo (en scen ur ”Les burgraves”, målad i olja, finns i Hugos hus, likaså flera teckningar). De flesta af hans större målningar finnas i franska museer, i Sens, Rouen, Lille, Grenoble m. fl. G--g N. Rochejaquelein
Whitlock [vi'tt-],

Anna

, grundläggarinnan af Stockholms nya samskola (

Whitlockska samskolan

), f. 13 juni 1852 i Stockholm, dotter till den för kvinnornas fromma kraftigt verksamma, praktiskt anlagda fru

Sofia W.

, född Forsgrén (f. 1827, d. 1920, Fredrika Bremerförbundets första sekreterare och mångåriga styrelseled.), började sin verksamhet som lärarinna vid Adolf Fredriks folkskola i Stockholm (1869--70), var 1870--72 privatlärarinna i Finland, aflade afgångsexamen vid Högre lärarinneseminariet (1875) och gjorde studieresa till Schweiz, Italien och Frankrike (1876--78). Hemkommen upprättade hon sin egen skola (1878), ur hvilken 1893 utvecklades ofvannämnda, med dimissionsrätt sedan förlänade samskola. Som dennas föreståndarinna har hon sedan varit verksam ända till 1918 och därunder utöfvat en banbrytande verksamhet för kvinnobildningen i vårt land och för utvecklingen af sunda uppfostringsmetoder. 1882--97 föreläste hon i geografi vid Stockholms arbetarinstitut. Äfven inom den politiska kvinnorörelsen har hon intagit en ledande ställning; hon har allt sedan bildandet af Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt (1903) ända till 1913 (med ett afbrott af 3 år) varit denna förenings ordf. Äfven på många andra sociala områden har hon varit uppslagsgifvande och allmännyttigt verksam; sålunda åstadkom hon de första skollofskolonierna i Sverige, tog initiativet till sociala undervisningskurser vid de högre flickskolorna och deltog i grundläggningen af andelsföreningen Svenska hem. S-e. Whitlockska samskolan
Infödd l.

Inföding

. Medborgarskap i en stat kan vinnas på två sätt, dels genom födseln, dels genom en särskild statsakt, som tillerkänner någon utländsk man medborgarrätt, naturalisation (se d. o.). Som inföding anses inländsk faders äkta, inländsk moders oäkta barn, utan afseende på stället för födelsen, samt hittebarn. Ang. den skillnad, som finnes mellan infödde och naturaliserade medborgares rättigheter se

Medborgarrätt

. Äfven inom kommunen har inföding rättigheter framför andra, som där vistas, hufvudsakligen i fråga om fattigunderstöd. Den infödde förvärfvar sig i och med födelsen inom en kommun hemortsrätt (se d. o.) där, medan annan person, som där nedsätter sig, först efter en viss tids uppehåll och försörjning genom egna medel därstädes förvärfvar hemortsrätt. Som inföding inom kommunen anses den, som är född af där mantalsskrifven faders äkta eller moders oäkta barn samt hittebarn. H. L. R.* Införlifvande språk.
Gossen, en 46,56 kvkm. stor, flack och myrländ ö, v. om Molde, Aukra härad, Möre fylke (före 1919 Romsdals amt), Norge. 1,362 inv. (1920). Jordbruk (mycket nyodling) och fiske. K. G. G. *Gossensass tillhör nu Italien. *Gossnerska missionen. Under Världskriget lät engelska regeringen 1915 internera och 1916 till Europa hemsända missionärerna samt uppdrog tillsynen öfver skolorna åt anglikanske biskopen i Chutia Nagpur. De infödde missionärerna öfvertogo ledningen af församlingarna. Arbetet upprätthålles genom penningunderstöd från England och Amerika. *Gotha hör nu till republiken Thüringen. Gothan
Johnson,

Gisle Kristian

, norsk teolog af isländsk härkomst, f. 10 dec. 1822 i Fredrikshald, d. 17 juli 1894 i Tönsberg, teol. kandidat 1845, lektor i teologi vid Kristiania universitet 1849 och professor 1860. 1855—74 var han tillika lärare i pedagogik vid praktisk-teologiska seminariet. Sedan 1875 var han led. i kommittén för revision af prof-öfversättningen af gamla testamentets kanoniska och apokryfiska böcker. 1846—57 var J. en af redaktörerna af ”Theologisk tidsskrift for den norske kirke”, och från 1857 utgaf han tills. med K. P. Caspari och R. T. Nissen ”Theologisk tidsskrift for den evangelisk-lutherske kirke i Norge”, 1863—75 veckobladet ”Luthersk kirketidende” och 1864—71 ”Gammelt og nyt, et tidsskrift til oplysning og opbyggelse for lutherske kristne”. Därjämte offentliggjorde han Nogle ord om barnedåben (1857; ”Några ord om barndopet”, 1858, 2:a uppl. 1859) och Grundrids af den systematiske theologie (4 hftn, 1878, ofullb.). Norges kyrkliga lif påverkade han genom den af honom grundade Indremissionen och Lutherstiftelsen. Sedan H. N. Hauges dagar har ingen i Norge haft starkare inflytande på det andliga lifvet, hvilket J. i åratal påtryckte sin personliga prägel. O. A. Ö. Johnson
Elffors,

Antoinette Terese

, teaterdirektris, född

Öberg

, f. 30 nov. 1823 i Stockholm, d. där 17 april 1905, blef elev vid k. teatern 1837, anställdes 1842 vid Nya teatern (A. Lindebergs) i Stockholm och 1846 hos teaterdirektören

L. E. Elfforss

, med hvilken hon s. å. ingick äktenskap. Efter sin mans 1869 timade död förestod hon med mycken heder till 1889 hans teatertrupp, som mestadels uppträdde i landsorten, och 1889-92 var hon engagerad vid Aug. Lindbergs sällskap. Icke blott som teaterledarinna, utan äfven som skådespelerska i den högre genren och än mer i rättframma komiska roller förvärfvade hon sig mycket erkännande. Bland hennes roller må nämnas Margareta Leijonhufvud i "Kung Märta", Adrienne Lecouvreur, Lona Hessel i "Samhällets pelare", Mutter på Tuppen i "Fredman och Ulla Winblad" samt Änkan Silléry i "Niniche". E. F-t. Elfgrimar.
Guimarães [gimara'njis], stad i portugisiska prov. Minho, distriktet Braga, 20 km. s. ö. om Braga. 8,863 inv. (1900). G. ligger på en höjd och har med sina moriska torn ett synnerligen pittoreskt och ålderdomligt utseende. Gammalt slott, där Alfons, Portugals förste konung, föddes. Tillverkning af knifvar och andra stålvaror. (J. F. N.) Guimerá
Selevkos (Lat. Seleucus), namn på sex konungar i det efter Alexander den stores tid grundade syriska riket. Den förste bland dem, tillika rikets grundläggare, var S. I, med tillnamnet Nikator (segraren). Han deltog såsom underbefälhafvare i Alexander den stores fälttåg och erhöll efter dennes död, dock först 321 f. Kr., ståthållareskapet i Babylon. Invecklad i stridigheter med Antigonos, måste han draga sig undan till Egypten, der han eggade Ptolemaios till krig mot Antigonos och dennes son Demetrios. Men efter segern vid Gaza (312) vände han tillbaka och lyckades återvinna sina besittningar, hvilka betydligt utvidgades genom glänsande eröfringar, hufvudsakligen i det inre Asien, ända till Indien, der han framträngde till Ganges och besegrade den mäktige, indiske konungen Sandrakottos. I förbund med Ptolemaios, Kassandros och Lysimachos angrep han derefter å nyo Antigonos, hvilken vid Ipsos i Frygien förlorade drabbning och lif (301). Mesopotamien, Armenien, Syrien och södra delen af Mindre Asien blef för S. frukten af denna seger. Återstoden af Mindre Asien vanns genom segern öfver Lysimachos vid Korupedion (281). S:s välde, som nu sträckte sig från Indus till Hellesponten, omfattade hela den del af Asien, som tillhört Alexander den stores rike. Det var fördeladt i 72 satrapier, hvilka till större delen erhöllo grekiska namn, likasom öfver hufvud S:s och hans efterträdares sträfvan gick ut på att göra det grekiska elementet till det herskande, i stället för att såsom Alexander sammansmälta det grekiska med det orientaliska, en omständighet, som säkerligen mycket bidragit till det stora väldets snara sönderfallande. Ännu i sin ålders höst umgicks S. med planer att bringa äfven sitt fädernesland, Macedonien, under sitt välde, och han befann sig redan på vägen dit, då han mördades af sin trolöse skyddsling Ptolemaios Keravnos (280). Han efterträddes af sin son Antiochos Soter, till hvilken han redan under sin lifstid afträdt såväl rikets östra provinser som sin unga gemål Stratonike, en dotter af Demetrios Poliorketes. S. utmärkte sig genom ett mildt sinnelag och en ädel hållning. Han skildras såsom den kungligaste bland alla Alexanders fältherrar. Han var stor både såsom statsman och fältherre, men hade äfven sinne för literära sysselsättningar och var i synnerhet en varm beundrare af Hesiodos' sånger. Jfr

Selevkider

. A. M. A. Selfaktor,
Queipo de Llano y Gayoso [kei'på de lja'nå i gajå'så],

Francisco de Borja

, grefve af Toreno, spansk politiker och publicist, f. 1840 i Madrid, d. 1890, guvernör i Madrid, inrikesminister och president i deputeradekammaren. Q. uppsatte 1868 "Revista mensual" och 1870 den konservativa tidningen "El Tiempo", hvars hufvudredaktör han var till sin död. Ad. H--n. Queiros
Herre,

Bernhard

, norsk författare, f. 1812 i Köpenhamn, d. 1849, kom som barn till Kristiania och innehade vid sin död en underordnad plats i ett af de norska departementskontoren. Hans i "Den constitutionelle" offentliggjorda friska skildringar af naturen i Kristianias omnejd utgåfvos efter hans död under titeln En jægers erindringer (flera uppl.; "En jägares minnen", 1865). O. A. Ö. Herred,
Johannessen,

Axel Theodor

, norsk läkare, f. 29 maj 1849 i Kristiania, tog medicinsk examen 1875, och efter att ha varit praktiserande stadsläkare i Kristianias omnejd blef han 1896 professor i barnsjukdomar. J. har i medicinska tidskrifter, i Videnskabsselskabets skrifter och i särtryck utgifvit ett mycket stort antal afhandlingar, bland hvilka i synnerhet märkas Die epidemische verbreitung des scharlachfiebers in Norwegen (prisskrift, 1884), Bidrag til studiet af rakit (1897) och Dödeligheden i Norge af börn under 1 aar (1902). O. A. Ö. Johannes Teutonicus,
Frémiot [-miå;],

Jeanne Francoise F. de Chantal

, stiftarinna af Besökelseorden (äfven kallad Salesianerinnornas l. Visitantinnornas orden), f. 1572 i Dijon, var gift med Christophe de Rabutin, baron de Chantal. På uppmaning af Frans från Sales grundade hon 1610, sedan hon blifvit änka, nämnda orden, hvilken vid hennes död, 1641, räknade 87 kloster. Hon förklarades af påfven Klemens IX för helgon. Se vidare

Frans från Sales

. Litt.: Aubineau, "Leben der heiligen Franziska von Chantal" (1871), och M. Heimbucher, "Die orden und kongregationen" I (2:a uppl. 1907). (Hj. H-t.) Fremling
Finska värnpliktiga militären uppsattes 1851 på grund af den af regent och ständer på landtdagen 1877--78 antagna lagen af 27 dec. 1878 om införandet af allmän värnplikt i Finland. Till en början uppsattes 8 skarpskyttebataljoner på 4 kompanier hvar och förlagda i länsresidensstäderna. 1883 tillkommo 32 reservkompanier, vid hvilka under sammanlagdt 90 dagar (fördelade på 3 somrar) öfvades det vapenföra manskap, som icke insatts på de aktiva bataljonerna. 1890 uppsattes i Villmanstrand ett finskt dragonregemente på 6 skvadroner. Fredsnumerären var för bataljonerna fastställd till 22 officerare samt 505 man underbefäl och manskap, för dragonregementet däremot till 39 officerare samt 619 man underbefäl och manskap. I spetsen för denna militärformation stod en finsk generalsperson med sin stab; högsta befälet öfver densamma fördes af landets generalguvernör. Befäl och underbefäl voro infödda finnar. Så liten denna finska militär än var till sin numerär, ansågs den dock af det slavofila partiet i Ryssland utgöra en fara för rikets säkerhet. Trots finska landtdagens opposition lyckades gen.-guvernör Bobrikov genomdrifva slopandet af 1878 års värnpliktslag och utfärdandet (12 juli 1901) af en ny förordning om organiserandet af landets försvarsväsen, högst väsentligt afvikande från den förra. I denna nya, utan ständernas medverkan tillkomna och således olagliga förordning påbjöds indragning af de 1881 uppsatta 8 bataljonerna samt deras reservkompanier, och i nov. 1901 upplöstes jämväl Finska dragonregementet. Härmed hade landets eget försvarsväsen med ett slag tillintetgjorts; blott Finska gardesbataljonen kvarstod till aug. 1905 under vapen. Den olagliga värnpliktsförordningen af 1901 upphäfdes dock genom manifestet af 4 nov. 1905. G. A. G. Finsk badstu
Takanen,

Johannes

, finländsk skulptör, f. 8 dec. 1849 i Vederlaks socken, Viborgs län, d. 30 sept. 1885 i Rom. Fadern var stattorpare. Som gosse väckte T. uppmärksamhet för sina mekaniska anlag och sin förmåga att tälja i trä. 1864 fick han i Viborg sin första undervisning i teckning, och 1865 sattes han genom en penninginsamling i tillfälle att komma till Helsingfors, där han i två år studerade för K. E. Sjöstrand. Från 1867 arbetade han i Köpenhamn för Bissen d. ä. och d. y. Hans första större arbete var Gosse, lekande med en hund, grupp i gips (Finska konstföreningen, 1870). Från 1872 härstammar Väinämöinen, spelande kantele, sittande staty (i zinkafgjutning, i Monrepos park vid Viborg). 1873 reste han, med bl. a. finskt statsunderstöd, till Rom, där han stannade till sin död, ett besök i hemlandet 1878—79 oberäknadt. Bland i Rom utförda verk äro Venus och Amor (1874, grupp i marmor; i enskild ego i Viborg), Aino (1876, statyett i marmor i Finska konstföreningen), Rebecka vid brunnen (1877, staty, flera exemplar i marmor — förskaffade T. 1879 första statspriset för skulptur), Andromeda, uppkrupen på klippan (1879; 1882 i marmor i privat ego i Viborg), Amor krossande hjärtan (1881, staty i marmor), Bedjande ängel (1882, i marmor för ett grafmonument i Helsingfors), utkast till monument öfver kejsar Alexander II (1884; erhöll första priset vid täflan i Helsingfors mellan alla Finlands bildhuggare och förskaffade T. uppdraget att gemensamt med V. Runeberg utföra det af Finlands ständer beslutna monumentet öfver nämnde kejsare), Den nya modellen (1885, staty i gips; ofullbordad vid T:s död), dessutom flera skisser och utkast samt porträttbyster, bl. a. af K. G. Estlander (1883, marmor, i Nyländska studentafdelningen, Helsingfors), och J. V. Snellman (1884, kolossalbyst i brons för Kuopio). Motiga förhållanden tilläto aldrig T:s betydande medfödda gåfvor att fullt mogna och kraftigt utveckla sig. En öfvervägande sensitiv natur, var han heller icke själf man att nedbryta hinder och göra sig gällande. Dålig hushållare, kämpade han nästan oafbrutet med ekonomiska bekymmer och måste stundom t. o. m. arbeta som punkterare åt andra bildhuggare. De två figurerna af Aino och Rebecka äro, liksom bysten af Snellman, mycket populära i Finland. Den kvinnliga skönheten och porträttet voro de områden, där hans konstnärliga framställning gjorde sig bäst gällande. I motsats till V. Runeberg, som äfvenledes studerat i Köpenhamn, påverkades T. aldrig af den thorvaldsenska riktningen, utan var genast från början fullt modern. T. är fylligt och allsidigt representerad i Finska konstföreningens galleri, äfven af ett antal skisser. Jfr monografi (på finska) af E. Aspelin 1888. J. J. T.* Takaoka,
Schnitler,

Diderik Thomas Johannes,

norsk krigshistoriker, född 1833, blef 1854 officer och 1872 anställd som kapten vid generalstaben. 1881 blef han öfverstelöjtnant med ett särskildt för honom beviljadt arvode. Död 1888. S. utvecklade i många år en betydande verksamhet som krigshistoriker; afhandlingar af honom finnas spridda i åtskilliga tidskrifter och kalendrar. Hans förnämsta verk är Almindelig krigshistorie (1878--85, till slaget vid Lützen), hvilket arbete vunnit allmänt erkännande. 1874 utgaf han en populär skrift, Det förste aarhundrede af den norske hærs historie. Y. N. Schnitter,
Cottin [kåtä'],

Marie

(

Sophie

), född

Risteau

, fransk romanförfattarinna, f. 1770, d. 1807, skref bl. a. de ryktbara kärleksromanerna Claire d'Albe (1798; "Clara von Alben", 1825), Malvina (1800; "Malvina", 1828), Amélie Mansfield (1802; "Amalia Mansfeld", 1820), Mathilde (1805; "Mathilda, prinsessa af England", 1825--26) och Elisabeth ou les exilés de Sibérie (1806; senaste uppl. 1896). Hennes Œuvres complètes utkommo 1806 (nya uppl. 1817 och 1823). Fru C:s arbeten innehålla intressanta förvecklingar och en energisk karaktärsteckning. Cottingham
Cazes [käs],

Pierre Jacques

, fransk målare, f. 1676 i Paris, d. där 1754, elev af K. Ant. Houasse, blef 1703 medlem af akademien, hvarpå han efter hvartannat blef professor, direktör och kansler (1746). Han målade mest altartaflor. I Louvre ses af honom Petrus uppväckande en död, skiss till den för kyrkan Saint-Germain-des-Prés utförda taflan. I nationalmuseum finnes af honom Acis och Galathea. C. var en af G. Lundbergs lärare i Paris. C. R. N. (O. G-g.) Cazin
Donne [då'n],

John

, engelsk skald och prosaist, f. 1573 i London af katolska föräldrar (modern var dotter till den dramatiske författaren John Heywood), d. 1631, studerade juridik i Oxford och Cambridge, öfvergick vid unga år till protestantismen och uppehöll sig sedan några år i Italien och Spanien, med hvars litteratur han gjorde sig förtrogen. Antagligen har också den spanska concettismen (gongorismen) influerat starkt på hans poetiska stil, hvars fantastiskt utspekulerade, egendomliga uttryckssätt gaf uppslaget till den s. k. "metafysiska skolan", hvars hufvudman D. anses vara. Hans bästa bidrag till litteraturen äro de kraftiga satirerna, sannolikt de första af detta slag på engelskt språk och i hvilka han framträder som en föregångare till Pope. Af hans andra dikter kunna nämnas An anatomy of the World, elegier, andliga kväden, epigram m. m. Efter återkomsten till England öfvergick D. till andliga ståndet 1615 och innehade flera ämbeten, bl. a. som hofpredikant inom engelska högkyrkan. Som teolog utgaf han den mot katolicismen riktade afhandlingen Pseudomartyr (1610), som förskaffade honom Jakob I:s gunst, Death's duel, Bia Thanatos m. fl. teologiska arbeten och predikningar. Efter hans död utkommo "Poems by J. D. with elegies on the author's death" (1633). Izaac Walton har utgifvit hans "Sermons" med en god lefnadsteckning (1640, ny uppl. 1865). D:s Works med författarens biografi af Henry Alford utkommo 1839 i 6 band. Den senaste kritiska editionen är af E. K. Chambers med biografisk inledning af Saint Henry (1896). Jfr Gosse, "Life and letters of John D." (2 bd, 1899). S. S—n. Donnenberg.
Tankred (fr. Tancrède, it. Tancredo). 1.

T. af Hauteville

, normandisk ädling på 1000-talet, är ryktbar som stamfader för den ätt, hvilken skapade det normandiska herraväldet i Syd-Italien. Af hans söner märkas Vilhelm Järnarm, Drogo och Humfrid, som eröfrade Apulien, Robert Guiscard, som vann Kalabrien, och Roger, som lade grunden till konungariket Sicilien. — 2. T., den förres dotterson, d. 1112, korsfarare, följde sin kusin Bohemund (se d. o. 1) af Tarent i första korståget (1096—99), hvars mest lysande hjälte han blef. Redan en samtida, Raoul de Caen, framställer honom i "Gesta Tancredi" som mönstret för en riddare, och i Tassos "Gerusalemme liberata" framstår han i ännu mer idealiserad gestalt. Hans tapperhet och dådlust äro oomtvistliga. Likvisst var han icke heller främmande för politiska beräkningar; han framträder alltid som målmedveten förfäktare af de normandiske korsfararnas intressen. Efter segern vid Dorylæum (1097) gjorde han sig till herre öfver Tarsus, som han dock måste afstå åt den med öfverlägsna krafter anryckande Balduin (se d. o. 1). Vid Antiokia (1098), Jerusalem (1099) och Askalon (s. å.) utförde han ryktbara bedrifter. Som belöning föll furstendömet Galiléen på hans lott. Efter Gottfrids af Bouillon död (1100) verkade T. förgäfves för Bohemunds val till konung af Jerusalem; det är dock ej uteslutet, att han äfven för egen del eftertraktade kronan. Då Bohemund s. å. föll i sarasensk fångenskap, öfvertog T. styrelsen i dennes furstendöme Antiokia (de normandiska elementens medelpunkt), som han äfven behöll, sedan Bohemund efter sin frigifning 1104 återvändt till Europa. Med framgång försvarade han Antiokia mot sarasenerna, mot den grekiske kejsaren (som ville göra sin öfverhöghet gällande) och mot många vedersakare bland korstågsfurstarna. En kortare tid innehade han äfven grefskapet Edessa. — 3. T., konung af Sicilien, naturlig son till hertig Roger af Apulien och sonson till konung Roger II (se d. o.), kröntes efter Vilhelm den godes död (1189) till konung af Sicilien. Sin krona måste han emellertid försvara mot kejsar Henrik VI, som stödd på sin släktskap med konungaätten gjorde anspråk på densamma och som däri understöddes af den normandiska adeln. Kriget fördes med växlande framgång, tills T. plötsligt afled (20 febr. 1194). Hans äldste son Roger, som redan upptagits till faderns medregent, hade dött några dagar tidigare. T:s änka, Sibylla, sökte förgäfves bevara kronan åt en yngre son, Vilhelm. Kejsaren intog hela landet (s. å.), och Vilhelm, den siste af den normandiska konungaätten, synes ha dött i tysk fångenskap. 1—3. N. H—tz. Tankslaget.
Abate (

Abbate

),

Niccolò dell'

, italiensk målare, f. 1512 i Modena, bildade sig efter Correggio och Giulio Romano, utförde 1545 i Modenas stadshus (nu illa medfarna) historiska fresker, 1547 taflan Petri och Pauli martyrdöd (nu i Dresdens museum), 1547-51 stora fresker i slottet Scandiano, af hvilka några ännu bevarade (öfverförda på duk) ses i Modenas museum och såväl genom sin teckning som färg ge ett fördelaktigt intryck af hans talang, under det att hans kort därefter fullbordade målningar i palatset i Bologna nu äro mer eller mindre ruinerade. På Primaticcios inbjudan begaf han sig 1552 till Fontainebleau, där han till sin död, 1571, i samarbete med denne målade nu delvis förstörda fresker, med mytologiska och historiska motiv, i hvilka dock bådas stil så sammansmält, att man ej med visshet kan afgöra af hvilkendera den eller den målningen är utförd - tomma, kyligt eleganta, i teckningen sökta, i färgen falska framställningar, med hvilka manierismen i Frankrike håller sitt intåg, på samma gång som ämnesvalet - antikens gestalter - får ett bestämmande inflytande på följande tiders franska konst. (O. G-G.) Abat-jour