Stenåldern, arkeol., den del af den förhistoriska tiden, då människan ännu tillverkade hufvudmassan af skärande redskap och vapen af sten, alltså innan hon ännu lärt sig att använda metallerna. Jämte sten (flinta, diorit, diabas, obsidian, nefrit, jadeit, serpentin m. m.) användes i stor utsträckning ben och trä som material för både verktyg och vapen. Stenåldern indelas vanligen i paleolitisk och neolitisk tid. Den förra motsvarar en del af istiden och dess slutfas (jfr

Paleolitiska perioden

och

Paleolitisk konst

, med illustrationssidor). Den

neolitiska

perioden, som här skall behandlas, plägar i Norden ofta delas i äldre och yngre stenålder; den äldre är karakteriserad genom oslipade flintredskap, men yngre än den paleolitiska tiden, som ju utgör den egentliga äldre stenåldern enligt utomnordiskt språkbruk, den yngre utmärkes genom slipade flintredskap. Spår af stenålder finnas i alla världsdelar, men denna utvecklingsepok ligger för flertalet kulturfolk årtusenden tillbaka i tiden, under det att den för vissa naturfolk fortsatt till in i våra dagar. Här skall beröras endast det område, som omfattar Väst-Asien, Nord-Afrika och Europa. Stenålderns slut i denna kulturkomplex, som gifvetvis hade beröringar äfven med den bortre Östern, växlar ungefär mellan 4,000 och 2,000 år f. Kr. Öfverallt utmärkas stenålderns yngre delar af kopparns framträdande, hvarför man äfven talar om en

kopparålder

som öfvergångstid till bronsåldern. Den egentliga yngre stenålderns början torde ligga 10,000--15,000 år tillbaka. Det har icke saknats försök till en relativ kronologi för denna långa tidrymd, hvarvid man i Nord-Europa kunnat parallellisera kulturutvecklingen med efter istidens slut omväxlande landhöjningar och landsänkningar. Under yoldiatiden, glaciärernas afsmältningstid, låg en stor del af det nutida landet under vatten. I den mån isen drog sig tillbaka, höjde sig landet, och under den s. k. ancylustiden afskars Östersjön från förbindelse med Västerhafvet och utvecklade sig till en sötvattensinsjö (se

Ancylussjön

). Då inträdde ett mildare klimat än t. o. m. i vår tid. I Frankrike visa sig spår af en kultur, som man efter en fyndplats Mas d'Azil kallat azylien. Den utmärkes genom frånvaron af föregående epoks viktigaste jaktdjur, renen; man finner i stället mejslar af horn, harpunspetsar af hjorthorn, små långseggade pilspetsar, pärlor af djurtänder, men ännu ingen keramik. I Danmark har man i Maglemose vid Mullerup på Själland anträffat ymniga kulturlämningar efter en stam, som tros ha lefvat på flottar ute på en liten insjö. Där träffar man människans äldsta husdjur, hunden, flintan användes till olika, primitivt slagna redskap (kärnyxor, skifyxor, små långsidiga pilspetsar); vidare hittas yxor, mejslar och harpuner af horn, dolkar och metkrokar af ben m. m. Efter ancylustiden följde en ny landsänkning, hvarigenom Östersjön åter trädde i förbindelse med Nordsjön och t. o. m. erhöll en starkare salthalt än nu. Klimatet var fortfarande mildt. Tiden har kallats litorinatiden efter en snäcka, som funnits i aflagringar från det dåv. hafvet (se

Litorinahafvet

), som täckte betydande områden af det nuv. Sverige, exempelvis en stor del af Uppland. På olika håll har man funnit spår af tidens kultur. Till de äldsta boplatserna höra de vid Kunda i Estland och Viste i Norge. Harpuner tillverkades af ben, början till slipning af stenredskap (dock ej af flinta) kan iakttagas, och vid Viste förekomma grofva lerkärlsskärfvor. En annan aspekt visa de danska äldre kjökkenmöddingarna l. skalhögarna, som vi känna från de danska kusterna, t. ex. vid Ertebölle nära Limfjorden. Dessa högar, som bildats af affall från måltiderna, särskildt ostronskal, ega stundom en längd af flera hundra m. och 1--3 m. höjd. I dem finnas lämningar af eldstäder, lerkärl, redskap af flinta (oslipade), ben och hjorthorn. Hunden är det enda husdjuret, bland jaktdjuren märkas hjort, rådjur, vildsvin, varg, räf, björn, lo, mård, igelkott, bäfver, säl och katt, fåglar, såsom svan och tjäder, flera fiskarter, såsom sill, ål och torsk. De vanligaste redskapen äro "kärnyxorna" samt de triangulära eller trapetsformiga "skifyxorna" af flinta, hvarjämte slipade yxor af sten med rund genomskärning och trubbig nacke ("trindyxor") ta sin början. Tjockväggiga lerkärl förekomma ymnigt. Grafvar anlades på själfva boplatsen; ibland kringsattes liket med några stenar, ibland omgafs det blott af musselskal. Besläktad med kjökkenmöddingskulturen är den franska Campignien-kulturen, som äfvenledes nyttjar slagna kärn- och skifyxor jämte helt eller delvis slipade stenyxor, men eger en mera utvecklad och därtill ornerad keramik. Ben af nötkreatur ha upptäckts på dess boplatser, men osäkert är, om det var tamboskap. Jakt och fiske jämte insamling af vilda växter bjödo ännu under den äldre neolitiska tiden de enda näringsmöjligheterna; först under den yngre neolitiska tiden (den slipade flintans tid) öfvergick Europas befolkning till verklig bofasthet med åkerbruk och boskapsskötsel, hvilket naturligtvis ej hindrade säsongfiske och säsongjakt eller att folkstammar i därtill särskildt lämpade eller periferiska trakter fortfarande väsentligen omfattade de urgamla näringsgrenarna. Med hänsyn till Skandinavien ter sig utvecklingen under stenåldern på följande sätt (jfr bilderna af vapen, redskap, keramik m. m. å pl. I o. II). Under ancylustiden skedde troligen den första invandringen af människor till de nordiska länderna. Ej blott vid Maglemose i Danmark, utan äfven på flera platser i Sverige äro redskap af flinta och ben anträffade, däribland harpuner och långa benknifvar, som tillskrifvas denna tid. Kjökkenmöddingskulturens skifyxor och kärnyxor eller rundt om slagna yxor af flinta äro vanliga i Skåne, men sällsynta i det öfriga Götaland. De saknas i Svealand; däremot förekomma skifyxor här och där utefter Norges västkust och vid Kristianiafjorden. Kärnyxorna i flinta efterbildades i annat stenmaterial. Dessa yxor, som vanligen ha en nästan plan och en starkt kullrig sida samt nästan triangulär eller trapetsformig genomskärning, kallas "Lihults-" eller "Nöstvetyxor" efter två fyndplatser, den förra i Bohuslän, den senare i Norge. De äro särskildt spridda kring Kristianiafjorden på rätt höga nivåer, vidare i Bohuslän, Dalsland och Västergötland nära Vänern, i östra delen af Götaland samt ända upp till Södermanland, Närke, Uppland och Dalarna. Dessa senare äro vanligen yngre former med slipad egg och möjligen äfven eljest något afslipade. Under den äldre kjökkenmöddingtiden stod Litorinahafvet som högst -- i Mälardalen omkr. 70 m. högre än den nuv. hafsytan, lägre mot s. Därefter följde en landhöjning, som inleder den egentliga yngre stenåldern. Inom denna har O. Montelius ansett sig kunna urskilja fyra perioder: I. Trindyxtiden: välknackade eller slipade flintyxor med oval genomskärning samt slipade trindyxor af annan sten med rund eller oval genomskärning. De döde begrofvos i jordgrafvar. II. Döstiden: tunn-nackiga flintyxor. I Danmark, Skåne och Bohuslän begrofvos de döde delvis i stendösar (se

Dös

med fig.), den äldsta formen af s. k. megalitiska grafvar. Nu liksom i de följande två perioderna förekom äfven jordande under flat mark. III. Gånggriftstiden karakteriseras af tjocknackiga flintyxor samt dubbeleggade och båtformiga skafthålsyxor, hvarjämte dolkar och spjutspetsar af flinta samt flata yxor af koppar började användas. I Götaland uppfördes gånggrifter för de döde, täckta af stora hällar (se

Gånggrift

med fig.). Jordandet förekom jämsides, särskildt i s. k. enmansgrafvar, som jämte skelett pläga innehålla båtformiga yxor, hålmejslar af flinta och en särskild "bandkeramik". IV. Hällkisttiden eger tjocknackiga stenyxor, stundom med utsvängd egg, yngre dolkar af flinta o. s. v. De döde begrofvos i hällkistor, en grafform, som trängde ända upp till Närke (se

Hällkista

med fig.). Människans hela tillvaro i Norden anses omfatta omkr. 10,000 år. Den yngre stenåldern torde ha börjat i 4:e årtusendet eller måhända ännu tidigare. Döstiden motsvarar enl. Montelius större delen af 3:e årtusendets förra hälft och gånggriftstiden tiden omkring och efter samma årtusendes midt. Hällkisttiden omfattar slutet af det 3:e och början af det 2:a årtusendet. Innehafvarna af de stora stenkammargrafvarna i Danmark, södra och delvis mellersta Sverige samt sydöstra Norge voro säkerligen stamfäder till hufvudmassan af den ännu lefvande befolkningen i dessa länder. Därpå synas de kroppsliga lämningarna af de döde häntyda. De voro ett åkerbrukande folk, som odlade hvete, korn och hirs. Man har exempelvis i den från gånggriftstiden härrörande "pålbyggnaden" vid Alvastra i Östergötland funnit mängder af sexradigt korn, och äfven i lerkärlen äro aftryck af sädeskorn ej alltför ovanliga. I Alvastra pålbyggnad hittades äfven äpplen. Husdjur voro nötkreatur, får, get och svin. Mera osäkert är, om hästen användes, åtminstone i större utsträckning, förrän under bronsåldern. Sveriges samtliga landskap s. om Dalälfven voro vid stenålderns slut befolkade, och äfven utefter Östersjökusten upp till Skellefteåtrakten samt mot v. i floddalarna upp till Jämtland fanns en ej alltför tunnsådd befolkning. Den af Montelius framställda kronologien har bekräftats genom de undersökningar, som gjorts rörande fyndplatserna för redskapen under olika skeden af stenåldern. I samma ordning, hvari yxformerna typologiskt följa hvarandra, följa de äfven hvarandra liksom trappstegsvis inom de olika landskapen, i det hvarje yngre form är utbredd öfver ett större område än den närmast äldre, d. v. s. öfver det område, som under tidsskedet i fråga kunnat höja sig ur hafvet. I de landskap, där landhöjningen varit af större betydelse, t. ex. Uppland, finnas spåren af den äldsta bebyggelsen i de högländare trakterna. I den mån landet höjer sig, sprider sig bosättningen allt vidare och tar i besittning lermarkerna, som lämpa sig för åkerbruk. I de landskap, där landvinning genom kustens förskjutning ej spelat någon större roll, såsom i Syd-Sverige, eller där åen äldsta bygden ligger vid kusten af en större insjö, såsom i Västergötland och västra Östergötland, sker stenåldersbygdens spridning från kusten inåt landet. Jämsides med stenkammargrafvarnas kultur i de sydligare och inre delarna af Sverige har man i det inre af Skåne (vid Ringsjön) och utefter en stor del af den forna Östersjökusten kunnat urskilja en boplatskultur för fiskare och jägare, utan åkerbruk och boskapsskötsel, alltså ett slags fortsättning på kjökkenmöddingstidens kultur. Dessa boplatser ligga på en nivå öfver hafvet, som ungefär motsvarar halfva landhöjningen sedan Litorinahafvets maximum. Så ligga de berömda boplatserna vid Åloppe i Nysätra socken, Uppland, omkr. 36 m. ö. h., men befunno sig helt nära hafskusten, medan ännu Mälaren var en vik af Östersjön. Bland större eller mera kända boplatser märkas utom Ringsjöboplatsen i Skåne sådana vid Siretorp på Listerhalfön samt vid Björkekärr och Pysslingebacken i Torhams socken, Blekinge, vid Ring i Å socken intill Slätbaken och vid Säter i Kvarsebo socken, Östergötland, vid Rangsta i Sorunda socken, Södermanland, Lilla Ramsjö i Vittinge (tidig), Nyskotten i Altuna socken, Åloppe och Mjölkbo i Nysätra socken, Tibble i Björklinge socken, Sotmyra i Skuttunge och Torslunda i Tierps socken, Uppland, Stora Förvar på Karlsön (grottfynd), Gullrum i Hafdhems och Näs socknar, Hemmor i Näs socken samt Visby, Gottland, Fågelbacken i Hubbo och Attersta i Sevalla socken, Västmanland, Körartorpet i Götlunda socken, Närke. Karakteristiska för boplatserna äro bultade yxor af grönsten utan skafthål, knifvar och spjutspetsar af skiffer samt massor af keramik, ornerad med inristade streck och punkter i olika kombinationer eller i rader ställda gropar, som åstadkommits genom intryck Till art. Stenålder. I. 1. Skifyxa. Östergötland. 2. Kärnyxa af flinta. Skåne. 3. Harpun af ben. Södermanland. 4. Bendolk från äldre nordisk stenålder. Södermanland. 5. Spetsnackig flintyxa. Skåne. 6. Trindyxa. Gottland. 7. Tunn-nackig flintyxa. Skåne. 8. Tjocknackig flintyxa. Närke. 9. Flintyxa (eller -mejsel) med hålegg. Bohuslän. 10. Dubbeleggad skafthålsyxa. Öland. 11. Mångkantig skafthålsyxa. Dalarna. 12. Båtformig skafthålsyxa. Närke. 13. Vanlig, sen skafthålsyxa. Gottland. Nordisk Familjebok. B. XXVI. Till art. Stenålder. II. 14. Flintdolk, äldre typ. Skåne. 15. Flintdolk, yngre typ. Västergötland. 16. Trekantig flintpilspets med tånge. Skåne. 17. Tväreggad pilspets af flinta. Östergötland. 18. Skifferspets. Gottland. 19. Skifferknif med djurhufvudformadt skaft. Hälsingland. 20. Flintsåg. Skåne. 21. Äpple, ituskuret och torkadt. Alvastra pålbyggnad, Östergötland. 22. Metkrok af ben. Skåne. 23. Bärnstenspärla i yxform. Västergötland. 24. Älgfigur i bränd lera. Åloppe, Uppland. 25. Boplatskeramik. Uppland. 26. Bägare, hällkistskeramik. Västergötland. 27. Gånggriftskeramik. Skåne. 28. Bandkeramik ur enmansgraf. Blekinge. af en träpinne. Ofta förekomma ornament af punktrader, som utförts med ett kamliknande instrument. Den östsvenska boplatskeramiken visar stor likhet med den i länderna på andra sidan Östersjön, i Finland och Ryssland. Skifferredskap förekomma särskildt ymnigt i norra Skandinavien och Finland, och man har därför ansett dem karakteristiska för en arktisk kultur, som möjligen skulle ha uppburits af lapparnas förfäder. Då det nu visat sig, att skifferredskapen hänföra sig äfven till de östsvenska boplatserna och dessas kultur skiljer sig från den i de stora stenkammargrafvarna representerade "germanska", har man trott boplatskulturen tillhöra ett annat och tidigare folk, måhända "urfinnarna", som småningom trängts österut. På boplatserna hittas äfven små skulpturer i lera, särskildt af älg. Äfven norrländska och norska hällristningar och hällmålningar med mer eller mindre naturalistiska framställningar af däggdjur och fiskar anses förskrifva sig från stenåldern och ega samband med boplatskulturen. Denna hänför sig hufvudsakligen till döstiden och den äldre gånggriftstiden. Konstalster från stenåldern äro funna äfven annorstädes än på boplatserna, så ett människohufvud i bärnsten från Västergötland, en hornyxa med inristade djurfigurer från Ystadstrakten och en stenyxa med älghufvud från Uppland. Den sistnämnda är ett tydligt tecken på handelsförbindelser österut, enär dylika yxor hufvudsakligen synas förekomma i Karelen. Handelsförbindelser förekommo äfven med Danmark och Tyskland, hvarom megalitkulturen bär vittnesbörd. Megalitgrafvarna anses i allmänhet utgöra aflägsna ättlingar af orientaliska grafbyggnader (jfr

Megalitiska monument

). Stendösar förekomma som nämnts i Skåne, Halland och Bohuslän, i Norge (1), i Danmark, i Nord-Tyskland v. om Oder, i Holland, på Brittiska öarna, i Frankrike, Spanien och Portugal, på Corsica, i sydöstra Italien, utefter Afrikas nordkust, i Egypten och Sudan (sällsynta), i Syrien och Indien, i Bulgarien, i Kaukasus och på Krim. Åtminstone de sistnämnda tillhöra emellertid järnåldern. Äfven i de nordafrikanska dösarna och annorstädes hittas metallföremål, men en del torde tillhöra stenåldern. Längs Medelhafvets och Atlantens kuster skulle således dösen ha vandrat upp till Skandinavien. I större delen af Italien, i Grekland och större delen af Central-Europa saknas dösen. Gånggrifterna ega en liknande utbredning, men anträffas så långt österut som i Japan. I Portugal äro de uthuggna som runda rum i berget och försedda med en flera m. lång gång. I dem ha hittats föremål, som visa, att de tillhöra kopparåldern. I Spanien anträffas byggda gånggrifter, hvilkas tak genom öfverkragning bildar en kupol, som ytterligare stödes af en centralkolonn. Grafven täckes af en hög af sten och jord. Äfven enklare gånggrifter finnas på Pyreneiska halfön med väggar af stora ohuggna stenar och tak af vågrätt lagda hällar. En sådan graf finnes vid Antequera nära Malaga. Den är 24 m. lång och intill 6,15 m. bred samt 2,70--3 m. hög. Den innersta takstenen är 7,70 m. lång och 6,40 m. bred. Många gånggrifter ha anträffats i Frankrike från Provence upp till Bretagne. På Irland finnas vackra sådana med sidokamrar, t. ex. vid Lough Crew och New Grange. De äro inbyggda i väldiga högar med fotkedja. På somliga graf stenar finnas inhuggna spiral- och andra ornament. Många gånggrifter äro också kända från England och Skottland, vidare finnas de i Holland och nordvästra Tyskland, i Danmark och Sverige, där de mest kända äro de vid Karleby (se d. o.) nära Falköping i Västergötland. Enbart i Skaraborgs län äro kända 263 gånggrifter och hällkistor. I de förra hittas vanligen många skelett samt bärnstenspärlor, i de senare ett fåtal lik samt vanligen flintdolkar och skifferhängen, i båda stenyxor och keramik. En del hällkistor i mellersta Sverige har en gafvelhäll försedd med ett rundt hål, något som ej förekommer i Skåne och Danmark, men däremot i Väst-Europa, särskildt England, och synes tyda på direkta förbindelser med sistnämnda land. Stenålderns lerkärl äro alltid gjorda för hand och brända vid öppen eld. Ofta tillverkades de så, att lerringar lades på hvarandra och trycktes fast mot hvarandra. I de svenska gånggrifterna har man funnit välgjorda lerkärl, vanligen med flat botten och försedda med geometriska ornament, rutor, romber, kretsar, horisontala räta band eller sicksacklinjer, vertikala band med chevroner o. s. v. Ornamenten äro stundom åstadkomna genom intryck i leran af en snodd eller en snoddomlindad pinne, sällan äro de instämplade. Ibland äro de utfyllda med hvit kritmassa, hvilket liksom flera af mönstren tyder på inflytelser söderifrån. Äfven i hällkistorna anträffas lerkärl, ofta blomkruksformade och utan ornament eller med mycket enkla sådana. Enmansgrafvarna, som finnas spridda från Skåne upp till Närke och Södermanland, äro stundom belägna under flat mark, stundom täckta af en låg hög. De innehålla förutom båtformade yxor och yxor med hålegg m. m. äfven keramik, som torde vara den vackraste och bäst arbetade från Sveriges stenålder. Godset är ljust gulbrunt, bottnen halfklotformig eller flat, utsmyckningen består af bandliknande ornament, anbragta i vinklar och instämplade med ett kamliknande instrument eller kanten af en kardiummussla. Enmansgraf var förekomma i stor mängd äfven i Jylland, särskildt dess västra och södra delar. De täckas där af låga, runda högar af omkr. 15 m. genomskärning. Ofta finnas flera grafvar öfver hvarandra, nedgräfda i flata marken, liggande på högens botten eller anbragta i själfva den uppkastade högen. De djupast liggande grafvarna äro äldst. I de äldre grafvarna hittas jämte skelettet en utstyrsel af stridsyxa, flintyxa, flintspån, smalmejsel, pilspetsar, bärnstenssmycken och lerkärl i olika kombinationer, i de yngre flintdolkar, skifferhängen, eldstenar och pilglättare. De jylländska enmansgrafvarna anses tillhöra en ny, söderifrån invandrad folkstam, som infört det nya grafskicket och nya vapentyper. I Tyskland ha stora enmansgraffält anträffats i Rhentrakten (Hinkelstein, Worms), och äfven annorstädes hittas enmansgrafvar, ofta med skelett i hopkrupen ställning. Mera sällsynta äro enmansgrafvarna under flat mark i Frankrike. Endast stenåldersgrafvar med skelett ha påträffats i Skandinavien, på Brittiska öarna och i Italien. I Tyskland, särskildt i Thüringen, och i Schweiz förekom äfven likbränning på denna tid. Under det att i Norden grafformer och stenredskap tjänat som grundval för kronologiska bestämningar, har man i Tyskland sökt använda keramiken för samma ändamål, ehuru hittills utan fullt tillfredsställande resultat. Ingen gemensam indelningsgrund har användts, utan man har hopblandat form, ornamentik och teknik. Som hufvudgrupper nämnas snoddkeramik, bandkeramik och bägarformade lerkärl (med zonindelning). Därtill komma smärre grupper: Bernburgtyp, Rössentyp, klotamforer, pålbyggnadstyp, Schussenriedtyp och Mondseetyp. Snoddkeramiken, som särskildt omfattar amforer och bägare, är känd från Syd-Tyskland och Schweiz in i Ryssland. Bandkeramiken är utbredd ej blott i Tyskland (och Skandinavien), utan äfven i Portugal, Spanien, Frankrike, Belgien, Österrike, Rumänien, Bulgarien och västra delen af Mindre Asien. Om den inbördes åldern för dessa två arter är man ännu oense. I Sverige synes snoddkeramiken vara äldre än bandkeramiken. De s. k. zon- eller klockbägarna äro kända i olika varianter från både Central- och Väst-Europa och tillhöra slutet af stenåldern. De ha säkerligen utvecklat sig ur orientaliska förebilder. Ej heller de båda föregående keramikarterna synas vara äldre än kopparns äldsta uppträdande. I östra och sydöstra Europa (hufvudsakligen Ukraina, Galizien, Siebenbürgen, Rumänien) förekommer en egendomlig målad keramik med spiralmotiv. På boplatserna för densamma hittas många lerstatyettor, framställande människor och djur. Samma slags skulpturer anträffas äfven i förbindelse med inristade eller reliefartade spiralmotiv i Bosnien (Butmir) och nedåt Balkanhalfön. Spiralmeanderkeramiken sträcker sig ända uppåt Belgien och anses af Hoernes vara den tidigaste af de mellaneuropeiska keramiska stilarterna. Den skulle tillhöra tiden omkr. 3000 f. Kr. Därnäst följer band- eller stickbandskeramiken omkr. 3000--2500 och delvis senare. Samtida med den är Rössentypen. Snoddkeramiken, Bernburgtypen och klotamforerna skulle tillhöra tiden 2500--2100 f. Kr. och "klockbägarna" 2100--1900. Litt.: Förutom den i

Begrafning

,

Fornlämningar

,

Pålbyggnader

,

Ryssland

och

Schweiz

(förhistoria) samt delvis äfven i

Bronsåldern

och

Järnåldern

lämnade litteraturen kan här anföras rörande stenåldern i allmänhet Déchelette, "Manuel d'archéologie préhistorique" I (1908), rörande särskilda länder O. Montelius, "Sveriges forntid" (1874), "Kulturgeschichte Schwedens" (1906; med litteraturanvisningar), "Orienten och Europa" (i "Antikv. tidskr.", d. 13, 1905), "Minnen från vår forntid. I. Stenåldern och bronsåldern" (1917), atlas med text och utförliga litteraturanvisningar, K. Stjerna, "Före hällkisttiden" (i "Antikv. tidskr.", d. 19, 1911), O. Almgren, "Några svensk-finska stenåldersproblem" (i "Antikv. tidskr.", d. 20, 1914), och "De pågående undersökningarna om Sveriges första bebyggelse" ("Fornvännen", 1914), H. Schetelig, "Vorgeschichte Norwegens" (i "Mannus", III), A. Brögger, "Den arktiske stenålder i Norge" (i "Videnskapsselsk:s Skrifter", II, 1909), S. Müller, "Ordning af Danmarks oldsager. Stenalderen" (1888), Madsen, Müller m. fl., "Affallsdynger fra stenalderen i Danmark" (1900), G. Sarauw, "En stenaldersboplads i Maglemose ved Mullerup" (i "Aarböger f. nord. oldk.,", 1903), J. Ailio, "Die steinzeitlichen wohnplatzfunde in Finland" (1909), Kupka, "Das Campignien im nord-europäischen glacialgebiet" (i "Zeitschrift für ethnologie", 1907), N. Åberg, "Studier öfver den yngre stenåldern i Norden och Västeuropa" (1912) och "Die steinzeit in den Niederlanden" (1916), J. Evans, "The ancient stone implements of Great Britain" (2:a uppl. 1897), R. Munro, "The lake-dwellings of Europé" (1890), G. Kossinna, "Der ursprung der urfinnen und der urindogermanen und ihre ausbreitung nach Osten" (i "Mannus", 1909), S. Peet, "The stone and bronze ages in Italy and Sicily" (1909), E. Cartailhac, "Les âges préhistoriques de l'Espagne" (1886), Radimský, Fiala och Hoernes, "Die neolithische station von Butmir bei Sarajewo in Bosnien" (1895-98). T. J. A. Stenåsa,