onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Nadson,

Semen Jakovlevitj

, rysk skald, f. 1862, d. 1887, son af en kristnad jude, inträdde i krigsskolan, men måste på grund af lungsiktighet lämna den militära banan (1884) och vistas i södern. Hans död i Jalta påskyndades genom skriftställaren Burenins nesliga insinuation i "Novoje vremja", att N. förebar ohälsa för att vinna popularitet och penningunderstöd. Redan 1878 syntes dikter af honom i tryck. Hans samlade dikter utkommo under loppet af 10 år i 14 uppl. Hans lyriska diktning utmärkes för ovanlig musikalisk välklang och varm känsla, som dock med åren blef alltmer vemodig och elegisk. - 1887 utkom en minnesskrift af flera samverkande författare (Sbornik statej) och 1888 hans smärre studier på prosa (Krititjeskie etiudy). På svenska finnes en studie jämte diktprof i "Ord och bild" 1892 af A. Jensen. A-d J. Nadziejewo
Sydförbundet (ry. Juzjnoje tajnoje obstjestvo] kallas den i sydvästra Ryssland befintliga grupp af sammansvurna officerare, som efter 1819 förberedde den misslyckade decemberrevolten vid Alexander I:s död. Se vidare

Pestel

. Jfr

Nordförbundet

. Syd-Georgien
Treiden, befäst slott och viktigt pass i Livland, försvarades af en tornprydd ringmur och ett portverk, då det 1601 intogs af svenskarna, men förlorades redan s. å. till polackerna. T. återtogs emellertid af svenskarna 1621 och förstärktes af dem 1625. 1683 utdömdes befästningarna. L. W:son M. Treilhard [träjär], Jean Baptist e, grefve, fransk statsman, son af en advokat, f. 3 jan. 1742 i Brive, Limousin, d. l dec. 1810, var en berömd advokat vid Parisparlamentet, då han 1789 som en af Paris' representanter i tredje ståndet insattes i riksdagen (les états géné-raux). Han var en af de i Konstituerande l nationalförsamlingen så inflytelserike "legister-na" och tillhörde liksom flertalet af dessa vänstra centern, d. v. s. det parti, som ville konungadöme, men ett konungadöme utan makt. Under Lagstiftande församlingen (1791- 92) deltog han ej i politiken, utan var då president i Paris' brottmålstribunal. 1792 invald i Nationaikon ventet af dep. Seine-et-Oise, slöt han sig under striden mellan Gironden och Berget till centern, som slutligen af fruktan drefs att underkasta sig det senare partiets ledning. Han röstade för Ludvig XVLs dödsdom, men för uppskof med verkställigheten. T. blef medlem af Välfärdsutskottet vid dess inrättande 6 april 1793, men utgick därur 10 juli s. å., samtidigt med Danton, af hvilken han låtit sig behärska. Under Kobes-pierres diktatur iakttog han försiktig tystnad, men efter dennes fall (juli 1794) 'blef han en af de ledande männen inom konventet. Åter medlem af Välfärdsutskottet (l aug.-5 nov. 1794 och 4 maj -2 aug. 1795), fick han inflytande i synnerhet på utrikespolitiken samt tog verksamt del i ut-växlingen af Ludvig XVI:s dotter och i de underhandlingar, som sedan ledde till förbundet med Sverige 14 sept. 1795 (se Reuterholm 3, sp. 38, och Staél v. Holstein 5, sp. 914). Vid direktorialförfattningens införande s. å. blef han medlem af de remhundrades råd och tillhörde där jakobinska partiet. Sedan han 1797 utträdt ur de Femhundrades råd, blef han fredsunderhandlare med England i Lille och underhandlare på fredskongressen i Rastatt, som han emellertid lämnat, då de öfriga franska sändebuden där mördades. 14 maj 1798 medlem af Direktoriet, utstöttes T. därur genom en parlamentarisk statskupp 17 juni 1799. Under konsulatet och kejsardömet slöt han sig till Napoleon, blef president i appellationsdomstolen i Paris och medlem af Con-seil d'état samt inlade betydande förtjänster om det stora af Napoleon åvägabragta lagstiftningsarbetet. Napoleon upphöjde honom i grefligt stånd. s-B- Treille
Eiselen [a'jṡelen]. 1.

Johann Friedrich Gottfried E.

, tysk statsrättslärare, f. 1785 i Rothenburg a. d. Saale (Preussen), d. 1865 i Halle, deltog i 1813--14 års krig som frivillig vid Lützowska frikåren, hvars historia han sedan skref (Geschichte des Lützow'schen freicorps, 1841), blef 1820 e. o. och 1821 ord. professor i Breslau samt var från 1829 till sin död professor i Halle. Under senare delen af sin lefnad tog E. verksam del i det politiska lifvet. 1882 utsågs han till representant i preussiska herrehuset för universitetet i Halle, och s. å. utgaf han det statsvetenskapliga arbetet Der preussische staat. De viktigaste af hans öfriga arbeten äro: Handbuch des systems der staatswissenschaften (1828) och Die lehre von der volkswirthschaft (1843). (V. S--g.) 2.

Ernst Wilhelm Bernhard E.

, den föregåendes broder, tysk gymnast, f. 1791 i Berlin, d. 1846, var en af Jahns första lärjungar och blef hans ifrigaste och förnämste medarbetare. Efter förbudet 1819 mot allt gymnasticerande var E. den ende, som erhöll tillåtelse att undervisa däri, dock endast privat, och han upprättade 1825 i Berlin en gymnastikinrättning, hvilken flitigt besöktes, och inlade stora förtjänster om den tyska turnkonstens utveckling. E. anses hafva uppfunnit räck och barr samt andra tyska gymnastikredskap. Tillsammans med F. L. Jahn utgaf han 1816 Die deutsche turnkunst och skref dessutom Abriss des deutschen stossfechtens (1826), Der wunderkreis (1829), Die hantelübungen (1833), Die turntafeln (1837), Merkbüchlein für anfanger im turnen (1838), Über anlegung von turnplätzen und leitung von turnübungen (1844) samt Abbildungen von turnübungen (1845; 5:e uppl. 1889). L. M. T. Eisen
Queiros [keirå'*; spansk form

Quiros

],

Pedro Fernandez de

, portugisisk sjöfarande, f. omkr. 1560 i Evora, d. 1614 i Panama, deltog 1595 i en expedition till Stilla hafvet under Alvaro Mendaña (se d. o.) och blef efter dennes död (17 sept. 1595) expeditionens chef samt anlände till Manila i febr. 1596. I Mexico och Peru hos vicekonungen Luis de Velasco sökte han förgäfves medel till en ny expedition för att fullfölja upptäckterna och särskildt för att söka det af honom förmodade "Sydlandet", och efter långa underhandlingar i Spanien, hvarmed Portugal då var förenadt, fick han i Callao 1605 tre fartyg, med hvilka han åtföljd af Luis de Vaz de Torres seglade västerut och upptäckte flera af Sällskapsöarna, bl. a. Tahiti (som han kallade Sagittaria) och Espiritu Santo, som han tog för den sökta kontinenten. Torres, som af storm blifvit skild från de öfriga, upptäckte Nya Guinea och det efter honom uppkallade sundet. Just då Q. var färdig att på egen bekostnad ge sig ut på en tredje expedition, afled han. Nyaste upplagan af hans reseberättelser utgafs i Madrid 1878--80 af Justo Zaragoza under titeln "P. F. de Quiros: Historia del descubrimiento de las regiones australes". Quelimane
Osborn [å'sbån 1. å'åbe>n],

Sherard

, engelsk sjöofficer, ishafsfarare, f. 1822, d. 1875, förde "Pioneer" såväl på Austins expedition 1850-51 som på Belchers 1852-54 och gjorde under den senare jämte Richards en vidsträckt slädfärd i Parryarkipelagen. O. deltog i krigsexpeditionerna mot Kina 1840-43 och 1857, under hvilken senare han trängde upp för Jang-tse-kiang ända till Han-kau, och i Krimkriget 1855. 1873 blef han konteramiral. Han utgaf bl. a. Last voyage and fäte of sir John Franklin samt andra arbeten rör. arktisk forskning (samlade 1865). Osborn [å'sbån l. åsbon],

Henry Fairfield

, amerikansk morfolog, f. 1857 i Fairfield (Connecticut), studerade vid amerikanska och tyska universitet i Heidelberg hos Gegenbaur (se d. o.), verkade 1883-91 som professor i jämförande anatomi och 1891-1910 som professor i zoologi vid Princeton university och blef 1910 professor i paleontologi vid Columbia university i New York. Han har dessutom tjänstgjort som paleontolog vid geologiska undersökningar och som föreståndare för afdelningen för fossila ryggradsdjur i American museum of natural history i New York. -- O. är ej blott på sitt speciella arbetsområde, de utdöda ryggradsdjuren, en bland nutidens förnämsta forskare, utan har dessutom -- delvis under inverkan och med anledning af sina erfarenheter på paleontologiens område -- med erkänd framgång behandlat allmänt biologiska, särskildt descendensteoretiska (se

Descendensteori

, sp. 202), frågor. Som paleontolog ligger hans förnämsta betydelse ej däruti, att han uppdagat och beskrifvit ett stort antal nya former, utan fastmer däri, att han väsentligen bidragit till förståelsen af den rika forntida djurvärld (särskildt hvad däggdjuren beträffar), som han och andra under de sista årtiondena uppdagat i Nord-Amerika. Härigenom har O. blifvit en af de förnämste märkesmännen för vår tids morfologi. Bland de arbeten, som äro kännetecknande för de olika sidorna af hans verksamhet, må nämnas The origin of the corpus callosum, a contribution upon the cerebral commissures of the vertebrates (1886; utarbetadt under studietiden hos Gegenbaur), The structure and classification of the mesozoic mammals (1888), The paleontological evidence for the transmission of acquired characters (1889), A review of the cretaceous mammalia (1891), Rise of the mammalia in North America (1893), Alte und neue probleme der phylogenese (s. å.), From the greeks to Danvin (1894), The cranial evolution of Titanotherium (1896), Trituberculy: a review dedicated to the late professor E. D. Cope (1897), The extinct rhinoceroses (1898), Homoplasy as a law of latent or potential homology (1902), Evolution of mammalian molar teeth to and from the triangulär type (1907) och The age of mammals in Europe, Asia and North America (1910). O. är led. af svenska Vet. akad. (1909) och Vet. soc. i Uppsala (1913). L--e. Osborne
Saluzzo,

Diodata de,

grefvinna af Revel, italiensk skaldinna, född 1774, död 1840, var en af Italiens ryktbaraste skaldinnor i nyare tid. Hon utgaf sjelf Poésie (4 bd, 1816--17) och Ippazia (2:dra uppl. 1830). Efter hennes död utkom Poesie posthume. Ett urval af hennes dikter utgafs 1874. Salva
Médéa, arrondissemangshufvudstad i Algeriet, dep. Alger, 920 m. ö. h., på en platå vid järnvägen från Alger. 15,154 inv. (1901), mest infödda. Odling af vin, sädesväxter och sparris. M. var fordom residens för bejen af Titeri och måste tre gånger eröfras (1830, 1836, 1840), innan det definitivt blef fransmännens besittning. Vid staden finnas obetydliga ruiner af det romerska Mediæ l. Ad medias. J. F. N. Medeba,
Hauptmann,

Moritz

, tysk musikteoretiker och tonsättare, f. 13 okt. 1792 i Dresden, d. 3 jan. 1868 i Leipzig, erhöll grundlig undervisning af Scholz, Grosse, Morlacchi och slutligen Spohr. 1812 inträdde han som violinist vid hofkapellet i Dresden och 1813 vid det i Wien. 1815—20 var han privatmuskiklärare hos furst Repnin i Ryssland, 1822 anställdes han i hofkapellet i Kassel, och 1842 blef han på Spohrs och Mendelssohns särskilda rekommendation kantor i Thomasskolan i Leipzig samt 1843 lärare i teori vid konservatoriet i samma stad. — Som lärare hade H. anseende för att vara den främste på sin tid, och bland hans öfver 300 elever må nämnas Kiel, Joachim, Bülow, A. Rubenson och Grieg. H:s tonsättningar utmärkas af ovanligt jämnmått, renhet i satsen och stämmornas sångbarhet. Utom en opera (Mathilde, 1826) och diverse instrumentalmusik skref han utmärkta motetter, vidare mässor, kanon, klangfagra kvartetter för blandade röster, duetter m. m. Sin förnämsta betydelse eger H. likväl som teoretiker, och hans hufvudarbete, Die natur der harmonik und metrik (1853; 2:a uppl. 1873), är ett epokgörande försök till en rationell harmonilära. En grundtanke hos H. är, att "hvarje förståndig formation beror ursprungligen på en gifven motsats". Som polära motsatser uppställer han durtreklangen och molltreklangen. Vid framställningen af motsatserna och deras förmedling råkar han emellertid in i den hegelska dialektiska metodens irrgångar. En stor förtjänst inlade H. genom sina analyser öfver fugan. Efter hans död utgåfvos (af O. Paul) Die lehre von der harmonik (1868), (af A. Schöne) Briefe an Franz Hauser (1871), (af H:s son) Opuscula (1874) och (af F. Hiller) Briefe an Ludwig Spohr (1876). H. var led. af Mus. akad. (1865). A. L.* Hauptmann.
Hallands Väderö, ö i Kattegatt, 2,6 km. v. om Torekovs fiskeläge, Torekovs socken, Kristianstads län. Den skänktes 1344 af Magnus Eriksson till S:t Tomas kapell i Torekov och tillhör f. n. Torekovs kyrka, som utarrenderar den till gräsbete. Den är omkr. 2,5 km. lång, 1,3 km. bred och har en areal af 276,5 har. Taxeringsvärde 16,600 kr. Ön bebos endast af skogvaktare och fyrbetjäning samt om somrarna af gäster i en villa. Jorden består dels af krosstensgrus, dels af flygsand, hvarjämte berggrunden (gnejs) flerstädes går upp i dagen. Ingen del är odlad; däremot har största delen af ön en kraftig och egendomlig skogsvegetation (lind, ek och bok), som bär en nästan urskogsartad karaktär, ehuru skadad genom vårdslös betning samt åverkan af harar, hvilka förr funnits där i otrolig mängd, men nu äro nästan utdöda, och kaniner, som på senare åren i hög grad förökat sig. Försöksodling med fasan har slagit väl ut. På öns af en gördel af holmar och skär omkransade stränder häcka massor af simfåglar. Konung Oskar II arrenderade för flera år jakträtten på ön. På nordvästra udden finnes sedan 1884 i ett hvitt, 13 m. högt fyrtorn af järn en fyr med fast hvitt sken med röd blänk (två tätt på hvarandra i minuten), anbragt 20,6 m. ö. h. och med en lysvidd af 14 min. Mistsiren eller mistlur. Skeppsbrott tima ofta vid ön; för drunknade, hvilkas lik flutit i land, finnes en särskild begrafningsplats utstakad. Se J. Eriksson, "Hallands Väderö. En geografisk och historisk beskrifning" (1906). Hallands ås
Rotvälska, rådbråkadt eller rent af obegripligt språk. Ordet är lånadt från tyskan, där redan under medeltiden tjufvars och skälmars afsiktligt tillkrånglade språk kallades rôtwalsch, d. v. s. tiggar-välska (italienska), däri förra beståndsdelen är det i nämnda rotvälska förekommande rot, "tiggare". Äfven i våra dagar förekomma dylika språk litet hvarstädes, såsom hos zigenare i Spanien, tattare, skolpojkar (t. ex. baka talvändt - tala bakvändt, pladevattydevyskadevan - plattyskan, arhal udal aritval ortabal = har du varit borta, dilber skalber jalber talber = dig ska fan ta, det berömda "fikon-språket", där gubben heter fibben gukon o. s. v.), i det s. k. Malungs skinnarmål i Dalarna (Ramo = Mora, kimi = miki, "mycket"), som användts af Malungs "skinnare", d. v. s. gårdfarihandlande (ursprungligen skinnvarufabrikanter) och omnämnes redan 1733, men numera lär vara så godt som utdödt; vidare västgötaknallarnas språk (äldre "månsing") och de åtskilliga språk (yngre månsing, "rommani" m. m.), som användas af klock- och hästskojare, tjufvar och andra förbrytare, samt slutligen sotarnas hemliga skråspråk, det s. k. knoparmåjet. Se Noreen, "Vårt språk" (I, s. 40, 310), Lundin och Strindberg, "Gamla Stockholm" (s. 530 ff.), H. Palm, "Hemliga språk i Sverige" (i "Sv. landsm.", 1910), A. Ulrich, "Ett ock annat om rommanespråket" och "Ett ock annat ur zigenarspråket" (båda i "Sv. landsm.", 1909) och "Anteckningar om hemliga språk" (i "Sv. landsm.", 1912), och A. Thesleff, "Stockholms förbrytarspråk" (1912). - Om den i Tyskland förekommande rotvälskan se Kluge, "Rotwelsch" (I, 1901). Ad. N-n. Oscar Roty. Efter en plakett af A. Patey. Roty
Stormfågelsläktet, Fulmarus l. Procellaria, zool., tillhör fam. stormfåglar (Procellariidæ), ordn. Procellariiformes bland fåglarna. Näbben är af hufvudets längd; nästuben är genom en längsskiljevägg tudelad; stjärten är afrundad.

Stormfågeln

(F. glacialis; se pl. II till art.

Spetsbergen

) är ofvan askblå, under hvit; kroppslängd 50 cm. Den tillhör polartrakterna, där den mångenstädes förekommer i stor mängd. Den flyger snabbt, tätt utmed hafsytan. I närheten af fartyg infinner den sig ofta och är så glupsk, att den genast hugger sig fast vid från fartyget utlagda metrefvar, hvilkas krokar blifvit betade med något ätligt i köttväg. Födan utgöres af lefvande och döda hafsdjur. Stormfågeln försvarar sig därigenom, att den sprutar ut mot sin fiende magsäckens hela traniga innehåll. På Björnön, Färöarna, Spetsbergen o. s. v. häckar stormfågeln i stort antal på branta klippväggar. Ungarna dödas årligen i tusental och insaltas - trots den vämjeligaste transtank - till vinterförråd. Stormdrifna exemplar ha anträffats i södra och västra Sverige. L-e. Stormfåglar
Betskij (

Betskoj

),

Ivan Ivanovitj

, rysk konstkännare, filantrop, uppgifves vara frukten af en förbindelse emellan generalen furst Ivan Jurjevitj Trubetskoj, då denne lefde som krigsfånge i Sverige, och en svensk fröken Sparre. B. föddes i Stockholm (?) 3 febr. 1704, tillbragte en stor del af sin ungdomstid i utlandet, anställdes 1729 i ryska utrikesministeriet och spelade längre fram en roll såsom konstkännare vid Katarina II:s hof. B. grundlade hittebarnshus i Moskva (1764) och Petersburg (1770). Enligt en ännu i vida kretsar i Ryssland gängse tradition skall B. hafva varit Katarina II:s fader (med hennes moder, hertiginnan Johanna Elisabet af Anhalt-Zerbst, knöt B. bekantskap i Paris), och äfven i litteraturen (först 1802, i en tysk öfversättning af Massons memoarer) hafva uppgifter i samma riktning förekommit, men de sakna grund. B. afled 31 aug. 1795. Betskoj.
Deschamps [däʃã'],

Louis

, fransk målare, f. 1846, d. 1902, gjorde sig bekant genom flott målade genrer med ämnen sådana som Den öfvergifna (ett utsatt barn, Luxembourg-museet), "Fille mère", Köld och hunger, Den vansinniga (en ung kvinna med en kanin tryckt till sitt bröst). D. målade äfven Hebe (i staden Paris' ego), Jesus sofver och flera porträtt. Han är representerad i flera franska museer. G—g N. Deschanel
Harald, stenhuggare i Västergötland, lefde sannolikt under 1100-talet. Han utförde några ganska prydliga grafstenar, af hvilka ett par numera förvaras i Statens historiska museum. De äro till formen platta, med den öfre ytan tresidig och med midtpartiet något höjdt och de båda sidopartierna sluttande. De förete dessutom den egenheten, att inskrifterna äro dels i runor, dels i majuskelskrift. -rn.* Harald Hildetand
Aglauros (grek. Aglayros), "den glänsande" (äfven Agraulos, "den landtliga"), en af Kekrops' döttrar, Athenas prästinna, om hvilken det berättas, än att hon - sedan hon brutit mot Athenas bud - i vansinne störtade sig ned från Akropolis och därigenom fann döden, än att hon, för att afvända en hotande olycka från sin fädernestad, gaf sig själf till offer. I samband med den sistnämnda sagan står den plägseden, att Atens ynglingar, när de voro vuxna att bruka vapen, i A:s tempel svuro att som hon offra sitt lif för fosterlandet. - A. var äfven ett binamn till Athena. Agliardi
Boisot,

Lodewyk van

, född i Bruxelles (födelseår obekant), herre till Ruart, holländsk amiral, var en af Nederländernas ryktbaraste män i frihetskriget mot Spanien. I jan. 1574 vann han med underlägsen styrka en fullständig seger öfver den af 75 fartyg bestående spanska flottan vid Reimerswaal i närheten af Bergen op Zoom, men förlorade därvid ena ögat. S. å. sprängde han en stor flotta på Scheldefloden emellan Lillo och Callao; 11 fartyg jämte amiralen togos, 4 råkade på grund, och resten lyckades rädda sig till Antwerpen. Europeisk ryktbarhet vann han, då han efter dammarnas öppnande förde sina galärer och pråmar fram emellan träd och hus öfver åkrar och ängar, som satts under vatten, samt förmådde spanjorerna att upphäfva belägringen och 3 okt. 1574 undsatte den nästan uthungrade staden Leiden. Vid försöket att undsätta Zierikzee omkom B. 15 juni 1576. C. H. T. (H. W--l.) Boisrobert
Cousin [kosa7],

Pierre Auguste

, fransk matematiker, f. 1867 i Paris, har i sitt arbete Sur les fonctions de n variables complexes (1895, i "Acta mathematica") för första gången med tillhjälp blott af den cauchyska funktionsteoriens metoder visat, att en analytisk funktion af rationell karaktär af n variabler kan framställas som kvoten mellan tvenne hela funktioner. I. F. Cousin-Montauban
Belisarius, berömd härförare i den östromerske kejsaren Justinianus I:s tjänst, föddes omkr. 500 i Germana i nuv. Serbien och innehade vid Justinianus' tronbestigning 528 ett befäl vid persiska gränsen. 530 blef han utnämnd till öfverfältherre (magister militum Orientis) och besegrade s. å. perserna vid Dara, men led 531 ett nederlag vid Callinicum, hvilket föranledde hans återkallande till Konstantinopel. Där kufvade han 532 det farliga s. k.

nikaupproret

(se d. o.) och räddade därigenom Justinianus' vacklande tron. 533--534 intog B. det vandaliska riket (i Afrika) och förde dess siste konung, Gelimer, med sig, när han som triumfator intågade i Konstantinopel. När kort därpå krig utbröt mellan Justinianus och östgoterna, som innehade Italien och Sicilien, fick B. befälet öfver den kejserliga hären, intog först (535) Sicilien, gick därpå öfver till Italien samt eröfrade Neapel och Rom, hvilken senare stad han i mer än ett år (537--538) försvarade mot en öfverlägsen gotisk här under konung Vitiges' eget befäl. Äfven Ravenna föll (540) i Belisarius' händer. Omsider slöt då Vitiges med B. i Ravenna (s. å.) ett fördrag, enligt hvilket hela Italien såsom ett oberoende rike öfverlämnades åt den senare. Men B., som själf ej hyste några äregiriga planer, återvände till Konstantinopel med Vitiges som fånge och lämnade sin nya eröfring i kejsarens händer. De förbittrade östgoterna grepo då åter till vapen under en nyvald konung, Totila. B., som under tiden stridt mot perserna och därunder ådragit sig kejsarens onåd samt 542 hemkallats, sändes emellertid 544 åter till Italien. Där fann han den östromerska hären fullständigt demoraliserad. Likvisst, och ehuru han ej fick tillräckligt understöd, bibehöll han sig i fem år och lyckades till och med bemäktiga sig Rom; men då hans böner om verksammare bistånd hemifrån lämnades utan afseende, begärde och fick han 548 sitt afsked, hvarefter han lefde som privatman. Ännu en gång kom han i tillfälle att visa sin kejsare en stor tjänst, då han vintern 558--559 i spetsen för en i hast uppbådad landstorm segerrikt tillbakaslog ett anfall af bulgarerna, som ryckte fram mot Konstantinopel. En tid därefter (562) blef han falskeligen anklagad för deltagande i en sammansvärjning samt beröfvad friheten och sin egendom. Sedan han bevisat sin oskuld, frigafs han, men dog kort därefter, 565. -- Senare skriftställare hafva på flerfaldigt sätt vanställt B:s historia. Bl. a. berättas det, att kejsaren lät blända honom och att B. sedan vandrade omkring som tiggare på Konstantinopels gator. Denna uppgift är fullkomligt ohistorisk och har ingen annan grund än det faktum, att B. upprepade gånger föll i onåd och ständigt var föremål för misstankar vid hofvet. B:s lefnad har varit ett älsklingsämne för skalder och konstnärer. Marmontel gjorde honom till hjälte i en roman, Rotrou i en tragedi, Donizetti i en opera; berömd är Gérards tafla "Den blinde Belisarius". Litt.: Lord Mahon, "Life of Belisarius" (1848), Hodgkin, "Italy and her invaders" III--IV (1885 ff.), och Pflugk-Harttung, "Belisarius' vandalenkrieg" (i Sybels Hist. zeitschr. 1889). S. F. H.* Belit,