Spinning,

Spånad

, tekn., arbetssätt för framställning af garn af fibrer medelst snodd. Spinnings-(spånads-)konsten var känd af alla forntidens kulturfolk. Egypterna tillskrefvo Isis uppfinningen af spånadskonsten, grekerna och romarna Arachne (se d. o.), kineserna kejsarinnan Vao, peruanerna Mama-Oello, Manko Kapaks gemål, o. s. v. Det äldsta kända verktyget för spinning är

sländan

(se fig. 1), en åt båda ändarna afsmalnande, omkr. 30 cm. lång träpinne, spindel, å hvars tjockaste del vanligen var anbragt en rund skifva af trä eller metall, hvilken vid spindelns försättande i rotation tjänstgjorde som svänghjul. Man har påträffat dessa verktyg vid gräfningar i de schweiziska pålbyggnaderna, och man antar, att de små, med hål försedda stenar, som påträffats i skandinaviska jordfynd från stenåldern, varit sländtrissor. Att sländan varit känd i Sverige vid järnålderns början, framgår med all säkerhet af gjorda graffynd. Den var ännu i början af 1700-talet ganska allmän i vårt land. Sländan växlar mycket till form och storlek. Sålunda har den toskanska en förtjockning på spindeln i st. f. svängskifva, den neapolitanska har två skifvor, mellan hvilka tråden upplindas. I Sverige utgjordes den till en början blott af en kort käpp eller spinnten med en liten krok i öfre ändan för trådens fästande. Verktyget hölls i högra handen och fibermaterialet, tonaden (lintotten eller ullen), som var lindadt kring en käpp (linstaf, tottaträ) i den vänstra handen eller under vänstra armen (vid spinning under gående) eller mellan knäna (vid spinning i sittande ställning), Fig. 1. Kvinna spinnande med slända. Efter en hvalfmålning från 1400-talet i Härkeberga kyrka, Uppland. eller slutligen fästes käppen på en liten pall eller bänk, hvarvid hela apparaten benämndes spinnrock (af fnod. rokkr, slända). Själfva snodden åstadkoms antingen därigenom, att man bringade sländan i rotation, hängande i fibersträngen, eller därigenom, att man rullade verktyget med flata handen mot knäet. Först långt senare infördes metoden att försätta spindeln i rotation med handvef (spinnvinda, långrock; fig. 2) eller trampa (spinnhjul, tramprock). Spinnhjulet var kändt i Frankrike redan på 1200-talet, dock utan bobin (trärulle) på spindeln. Antagligen mot slutet af 1400-talet infördes bruket af bobin och spindelvinge, den senare till en början utgörande blott en vid spindeln fäst, böjd järntråd för garnets öfverförande till bobinen, sedermera dock tillverkad h. o. h. af trä. Anordnandet af trampa i st. f. handvef för spinnhjulets försättande i rotation tillskrifves bildhuggaren

Johann Jürgens

(omkr. 1530). Den äldsta kända hjulrocken från Dalarna bär årtalet 1580. De först brukliga, med tramphjul och snöre drifna spinnrockarna kallades spinnvagnar, en benämning, som förekom i Värendska bygdemålet ända in i midten af 1800-talet. -- Den f. n. inom hemslöjden använda

spinnrocken

(fig. 3 o. 4) har en horisontal spindel med vingar och bobin (rulle) med fläns å båda ändarna. Spindel och rulle ha hvar sin snörtrissa, som drifves från ett gemensamt stort hjul, drifvet med vanlig tramprörelse. Enär spindeln roterar med något större hvarfantal än bobinen, kommer alltså en viss längd af garnet att lindas kring den senare, motsvarande skillnaden i hvarfantal. Den spinnande har dock i sin makt att genom handens motstånd mot garnets insugning på rullen i någon mån hindra pålindningen, hvarigenom ett starkare eller svagare snodt garn uppkommer. Württembergaren

Alois Mager

införde metoden att spinna två trådar samtidigt med användning af två spindlar och två bobiner, hvarvid alltså den spinnandes båda händer skötte hvar och en sin tråd. Metoden, som försöktes äfven i vårt land, fick dock ej någon nämnvärd användning, ehuru produktionen nära fördubblades af en van spinnerska. Fig. 2. Långrock från Västmanland. (Nordiska museet, Stockholm.) Fig. 3. Spinnrock från Dalsland. (Nord. mus.) Fig. 4. Spinnrock från Neder-Kalix. (Nord. mus.) Först under senare hälften af 1700-talet infördes de mekaniska spinnstolarna,

spinnmaskinerna

, d. v. s. mekaniska anordningar, vanligen drifna af vatten, ånga eller elektrisk energi, för samtidig spinning af ett större antal trådar (50--500 à 800 eller ännu flera) utan någon synnerlig hjälp af arbetare. Bland de förnämste uppfinnarna inom detta område märkas engelsmännen

James Hargreaves

(1719--1803) och

Richard Arkwright

(1732--92; se dessa ord). Den förres spinnmaskin, af uppfinnaren benämnd spinning Jenny (se

Jenny-stol

), sedermera ändrad af

Coniah Wood

, tillhörde de periodiskt arbetande spinnmaskinerna, hvaremot den senares maskin var anordnad för kontinuerlig spinning. Hargreaves' spinnmaskin hade en klämapparat, som tidtals fasthöll kardbanden, medan de på en rörlig vagn sittande spindlarna aflägsnade sig, hvarefter de sålunda sträckta och snodda garndelarna upplindades vid vagnens tillbakagående rörelse. Arkwright uttog 1769 det första patentet på en bomullsspinnmaskin. Denna utgjorde en kombination mellan de redan år 1738 af

Levis Paul

införda sträckvalsarna för kardbandens sträckning och den vid spinnrocken använda vingspindeln med bobin. Denna s. k. waterspinnmaskinen (den drefs med vattenkraft) är grundtypen för våra dagars trostelmaskin. 1775 förenade

Samuel Crompton

(se denne) watermaskinens sträckvalsar med Woods spindelvagn, hvarigenom uppkom den s. k. mulstolen för periodisk spinning. Amerikanen

Brewster

och senare engelsmannen

James Smith

fulländade denna maskin, så att den blef fullkomligt själfverkande och under namn af selfactor (själfspinnare; fig. 5) utgör den mest fulländade typen af nutida spinnmaskiner, på samma gång den är en af de mest komplicerade arbetsmaskiner, som finnas. Bland de kontinuerligt arbetande spinnmaskinerna äro äfven att märka den i Amerika på 1840-talet införda ringspinnmaskinen samt klockspinnmaskinen. Vid ringspindeln l. Niagaraspindeln, uppfunnen af amerikanen

Jenks

och förbättrad af

Rabbeth

, erhålles den för pålindningen på bobinen nödvändiga trådspänningen eller motståndet genom friktionen hos Fig. 5. Själfspinnare (selfactor). en på en ring kringlöpande, lätt hylsa, genom hvilken tråden är trädd, vid klockspindeln uppkommer samma motstånd genom trådens friktion mot undre kanten af en klocklik, fast hylsa. Den förra maskinen har fått stor användning såväl inom bomulls- som ullspinningen, den senare åter har ej vunnit någon spridning. -- I Sverige bragte

Jonas Alströmer

(se denne) garnspinning från husslöjd till industri. Hela antalet i gång varande spindlar inom Sveriges spinnerier 1912 utgjorde 749,000 st., nämligen inom bomullsspinnerierna 485,000, inom ullspinnerierna 240,000, inom lin- och hampspinnerierna 15,000 och inom jutespinnerierna 9,000. Till jämförelse må anföras, att Storbritannien s. å. hade 55 mill. spindlar i arbete endast i bomullsspinnerierna, Förenta staterna 29 mill., Tyskland 10 mill., Norge 74,000 etc. De största svenska spinnerierna äro Gammelstadens vid Göteborg, Norrköpings bomullsspinneri a.-b. ("Tuppen"), Rosenlunds fabriker och Holmen. De ofvan nämnda maskinerna afse i allmänhet finspinning, d. v. s. framställning af det färdiga garnet. De flesta textila råmaterial fordra dock en förberedande spinning, förspinning, genom hvilken framställes en grof, jämntjock sträng med mycket svag snodd (1 à 2 hvarf pr cm.), förspånad (slubbgarn, se

Bomullsindustri

, sp. 1060). De vid förspinningen använda maskinerna likna trostelstolen, men ha större spindlar och bobiner samt långsammare gång. De olika förberedande procedurerna före spinningen äro af väsentligt olika antal och art alltefter fibrernas olika beskaffenhet. Sålunda undergår exempelvis kortare ull kardning, hvaremot längre ull, äfvensom ull och bomull för spinning af mycket fina garner, bearbetas i kammaskiner. De vid bomullsspinning förekommande procedurerna sträckning och förspinning erfordras ej för spinning af ordinärt ullgarn, enär fordringarna på jämnhet hos dylikt garn ej äro så stora, i all synnerhet om garnet skall användas till valkade eller klädesartade väfnader. Vid maskinspinning af längre fibrer, såsom lin, hampa och jute, bearbetas materialet med nålkammar i st. f. kardning, hvarpå följa sträckning och dubblering samt för- och finspinning likasom för bomull. De mekaniska principer, på hvilka framställningen af spunna produkter grundar sig, ha sedan lång tid tillbaka varit föremål för ingående behandling såväl teoretiskt som praktiskt. Redan

Lionardo da Vinci

uppgjorde ritningar till spinnmaskiner, men de kommo ej till utförande. Och

Kristofer Polhem

behandlade i flera skrifter ingående spinningsproblemet. Han förklarade sålunda det kända förhållandet, att styrkan hos ett af flera parter snodt rep blir mindre än sammanlagda styrkan hos samtliga parterna, alltefter snoddvinkelns storlek, att spänningen i de olika parterna blir olika och störst i de yttersta, att samma förhållande inträder vid snodd af enkelt garn från fibrer, att starkare snodd erfordras för kortare fibrer etc., alla dessa uttalanden af stor praktisk betydelse inom spinningstekniken. Antalet snoddhvarf på en viss längdenhet beror hufvudsakligen på fiberarten och på garnets användning. För vissa ändamål fordras starka, alltså hårdt spunna garner, såsom till varp i väfnader, till sytråd, spetsar m. m., för andra åter löst spunna, såsom till inslag, broderier m. m. Ju starkare snodden är, desto större blir garnets styrka, dock blott till en viss gräns. Vid alltför stark snodd blir garnet svagare, enär de yttersta fibrerna vid snodden bli alltför starkt ansträngda. Genom snodden ökas friktionen mellan fibrerna. Häraf följer, att man använder mycket olika snoddhvarf för olika textilfibrer, alltefter deras längd, ytbeskaffenhet, styrka m. m., samt att hvarje fibermaterial har sitt bestämda snoddhvarfsantal, vid hvilket garnet erhåller sin största styrka. Såväl höger- som vänstersnodd används vid spinningen, dock vanligen den förra för varp-, den senare för inslagsgarner. För erhållande af jämn tjocklek sker alltid en sträckning samtidigt med snodden, hvarvid finare partier sno sig starkare och alltså motstå sträckning bättre än de gröfre, hvilka senare utsträckas, tills de få samma groflek som de finare. Vissa spinnmaskiners anordning för detta ändamål är dock grundad på ett annat, kändt förhållande, nämligen att gröfre partier förkortas mera under snodden än finare. För att öka adhesionen mellan fibrerna under den för den slutliga spinningen erforderliga sträckningen kan man använda antingen blott en sammanpressning af fibersträngen eller en tillfällig ("falsk") snodd. Den förra kan åstadkommas genom strängarnas passerande mellan roterande och på samma gång i axelriktningen oscillerande valsar, alltså genom rullning, den senare genom strängarnas passerande genom roterande hylsor, som under sträckningen bibringa den å ena sidan om hylsan liggande strängen högersnodd, den andra vänstersnodd. Denna s. k. frottersnodd har sålunda blott tillfälligt bestånd. Metoderna ha vissa olägenheter -- den senare är dock tillämpad vid

Martins

kontinuerliga spinnmaskin för kardull --, hvarför man i allmänhet vid såväl för- som finspinning begagnar en varaktig och ej en blott tillfällig snodd. Se f. ö.

Bomullsindustri

,

Garn

,

Linneindustri

och

Ylleindustri

. G. S-n. Spinning, fisk. Se Metspö. Spinnmalar, Yponomeuta, zool., ett släkte mål-fjärilar, som erhållit sitt namn däraf, att deras larver förfärdiga spindelväfsartade nästen, inom hvilka de lefva och i hvilka de indraga de skott och blad, som utgöra deras näring. Själfva fjärilarna ha hvita, silkesglänsande framvingar med ett större eller mindre antal i längsrader ställda svarta prickar; bakvingarna äro gråa. I Sverige finnas flera arter, som uppträda på diverse löfträd och löfbuskar, såsom hägg, slån, äppelträd, Euonymus-arter m. fl. Spinnmalarna visa somliga år massförökning, hvarvid hela träd och trädgrupper kunna fullständigt kalätas och öfverdragas med larvernas väfnader. Ehuru den reella skadan vanligen ej är stor, emedan träden sällan dödas, äro likväl angreppen vanprydande i parker och trädgårdar. Angrepp på fruktträd medföra emellertid förlust därigenom, att fruktskörden minskas. G. G. Spinnmaskin, text. Se Spinning, sp. 731. Spinnrock. 1. Text. Se Spinning, sp. 730. - 2. Zool. Se N a 11 s k ä r r o r n a, sp. 571. Spinnsidan. Se Svärdssida n. Spinnvagn, text. Se Spinning, sp. 730. Spinnvinda, text. Se S p i n n i n g, sp. 730. Spinola [splnåla], genuesisk patriciersläkt, härstammande från borgen S. i Milanotrakten. En gren af ätten öfverflyttade till Genua, där den 735 Spinola-Spinoza 736 från 1200-talet spelade en betydande roll. Den slöt sig liksom Doriasläkten till ghibellinska partiet och var jämte denna dess ledare. O b er t o S. och Conrad Doria utsagos 1270 till "capi-tani" med oinskränkt myndighet. Äfven under de följande årtiondena innehades samma ämbete af andra medlemmar af släkten, såsom Conrad S. 1296 och Opizzon 13U6, hvilken 1302 lyckats svinga sig upp till generalkapten och till 1309 innehade en ställning i Genua likartad med en antik tyranns. Mellan Doriasläkten och Spinola-släkten stod strid från 1306. Från 1500-talet är släktens stora politiska roll i hemstaden utspelad, äfven om den fortfarande, särskildt inom Genuas levantinska handel, intog en synnerligen framträdande plats. En markis Federico Costanzo S. var 1880-86 italiensk envoyé i Stockholm. Ambrogio S., markis de los Balbazes, spansk fältherre, f. 1569 i Genua, d. 1630, son till Filippo S., markis af Sesto och Benafro, och Policena, dotter till fursten af Salerno. I den strid, som S. i enlighet med släkttraditionerna förde med Doriasläkten, misslyckades han. Jämte sin broder Federigo gick S. 1602 i spansk tjänst som anförare för en af honom värfvad styrka. I kriget mellan Spanien och Nederländerna deuog S. från 1602 och eröfrade 1604 Ostende, hvarefter han blef generallöjtnant och chef för de spanska trupperna i Nederländerna. Under de följande åren stred S. mot Morits af Oranien i Flandern, utan att likväl kunna tillkämpa sig några afgörande fördelar. Till grand af Spanien utnämndes han 1611. I Tyskland ingrep S. 1620, riktade från Koblenz ett angrepp på Pfalz, utan att dock angripa evangeliska unionens härsmakt Hans handlingssätt finner troligen sin förklaring i politiska motiv, att ej tvinga unionen till det yttersta och därigenom förstärka denna sönderfallande sammanslutning. Ett stort antal pfalziska städer eröfrades. Från 1621 förde S. i det då åter utbrytande kriget mellan Spanien och Nederländerna befälet öfver de spanska trupperna. Belägringen af Bergen öp Zoom misslyckades 1622. Breda åter eröfrades 1625. I Man-tuanska tronföljdskriget ledda S. 1629-30 de spanska härarna, fördref fransmännen från Mon-ferrato och belägrade Casale. Se H. Kiihnholz, "Des Spinola de Génes" (1852), Sivet, "Spinola, épisode du temps d'Albert et d'Isabelle" (2:a uppl. 1855), och R. Villa, "A. S." (1905). (E- N-un.) Spinola [spinåla], Max. Se S p i n. Spinoza [-nå'sa],