Monk l.

Monck

[ma'ijk],

George,

hertig af

Albemarle,

engelsk krigare och statsman, f. 6 dec. 1608 i Potheridge (Devonshire), d. 3 jan. 1670, utbildade sig 1629--38 i nederländsk krigstjänst, deltog de följande åren som öfverstelöjtnant vid ett engelskt regemente i några småstrider på skotska gränsen och sändes 1641 vid utbrottet af oroligheterna på Irland dit som öfverste. Där gaf han prof på de egenskaper, som sedermera kännetecknade honom: stor förmåga att upprätthålla disciplin och vinna soldaternas tillgifvenhet, flegmatisk kallblodighet och hemlighetsfull förbehållsamhet. Vid inbördeskrigets utbrott mellan Karl I och parlamentet ställde sig M. på konungens sida, fick befäl öfver en från Irland till denne sänd hjälpkår 1644, men blef s. å. tillfångatagen vid Nantwich och satt till nov. 1646 inspärrad i Tower samt fick -- efter att ha formligen anslutit sig till presbyterianerna -- anställning i parlamentets här på Irland, där han till juli 1649 med växlande framgång bekämpade O'Neill och andra rojalistiska upprorsmän mot parlamentsväldet. Det stillestånd han i maj s. å. ingått med O'Neill ogillades skarpt af parlamentet, men Cromwell gaf 1650 M. ett viktigt befäl vid expeditionen till Skottland, hvarunder han anförde en brigad i slaget vid Dunbar (3 okt. s. å.), och följande år kvarlämnades som öfverbefälhafvare, då Cromwell drog söderut mot den rojalisthär, som inryckt i England. M. intog (1 sept.) Dundee och fullbordade Skottlands kufvande. Som "general till sjöss" var M. 1653 en af flottans befälhafvare i sjökriget mot holländarna och hade, ehuru ej förut sjövan, betydande andel i de då vunna segrarna. Cromwell hyste stort förtroende för M., som från 1654 såsom militärbefälhafvare i Skottland kväfde alla rojalistiska uppviglingsförsök och äfven efter protektorns död till en början syntes otillgänglig för rojalistiska lockelser. Han försäkrade sig emellertid om sin armés obegränsade pålitlighet och iakttog en afvaktande hållning, till dess general Lamberts sträfvanden att upprätta en militärdiktatur, som äfven ingrep i M:s befälsmyndighet i Skottland, hösten 1659 förmådde honom att lämna sitt stöd åt anhängarna af parlamentet och af civil regeringsmakt. Han utsågs (nov.) till högste befälhafvare öfver parlamentets härar, ryckte (jan. 1660) öfver Tweed in i England och fortsatte långsamt söderut, dragande fördel af den stigande upplösningen bland Lamberts anhängare och i dennes armé. I London inryckte M. (3 febr.) utan att röna motstånd och utan att yppa sina innersta afsikter, hvilka alltmer koncentrerade sig på åstadkommandet af en rojalistisk restauration. 21 febr. återgaf M. de i dec. 1648 uteslutne presbyterianske parlamentsmedlemmarna deras mandat och inkallade efter "långa parlamentets" slutliga upplösning (16 mars) ett nytt parlament, som samlades 25 april och 1 maj beslöt monarkiens återinförande. M. hade sedan i mars stått i ständig kontakt med Karl II och särskildt tillrådt de löften om amnesti m. m., som innehöllos i deklarationen i Breda (4 april). Han mötte (25 maj) Karl II i Dover, belönades för restaurationens oblodiga genomförande bl. a. med hertiglig värdighet (juli) och högsta befälet öfver armén för lifstid med titeln generalkapten (aug.). Under den nya regimen öfvade M. ej något betydande politiskt inflytande, men han framträdde vid några kritiska tillfällen ur sin relativa tillbakadragenhet, särskildt som Londons styresman under pesten 1665, som framgångsrik befälhafvare (jämte prins Rupert) mot holländska flottan 1666 och som ordningens upprätthållare i London efter den stora branden s. å. M. drog sig 1668 illa sjuk helt tillbaka från det offentliga lifvet och afled året därpå i vattsot. Han begrofs i Westminster abbey. -- M:s förste biograf var hans kaplan Th. Gumble (1671); Guizot gaf i "Monk, chute de la république et rétablissement de la monarchie en Angleterre" (1837; 6:e uppl. 1862) en ingående framställning af M:s lifsverk. Jfr äfven J. Corbett, "Monck" (1889). (V. S-g.) Monk Bretton