Vi, socknar. Se

Norra Vi

och

Södra Vi

. Via, lat., väg (på landet), gata (i stad, t. ex. V. n o v a och Y. s a c r a i Kom, se d. o., sp. 653 och 658); i figurlig mening utväg, medel, sätt; framför ortnamn liktydigt med "öfver", "genom", "med passerande af" (t. ex. från Göteborg till London via Hull). - De af romarna anlagda huf-vudvägarna voro ganska bekväma och särdeles solida till följd däraf, att de i regel skulle nyttjas till militärvägar, t. ex. F l a m i n i a via (se d. o.), Y. a;p p i a (se A p p i sk a vägen), Y. egnatia (se d. o.), Y. p o s t u'm i a (se Postumius) och Y. Y a l ? r i a (se Y a l e r i a). - Y. c r u'c i s ("korsets väg"), hos katolikerna namn på en kyrklig procession till åminnelse af Kristi gång till korset. - Y. dolor?sa ("smärtans väg"), Kristi väg till Golgata (se Jerusalem, sp. 1369 och 1371, och Kalvarieberg). - Y. gr?tiæ. på nådeväg. - Y. l a'c t e a, "mjölkgatan" (se Yintergatan). - Y. mala (se Yiamala). - Y. p rincipälis, Y. præt?ria, Y. q u i n-t ä n a (se C a s t r a, sp. 1280). - Y. t h e o l o'g i-c a. ett skämtsamt studentuttryck, liktydigt med "bakväg", "smygväg". Viad?na, stad i italienska prov. Mantua, på Pos vänstra strand, midt emot Parmas och Enzas inflöde, 33 km. s. v. om Mantua. 16,082 inv. (1901). Yinodling, sidenindustri, tegelbruk. A. N-d. Viad?na, Ludovico, italiensk tonsättare, f. 1564 i Yiadana, prov. Mantua, d. 1645, blef kyrkokapellmästare i Mantua (1594), Fano, Yenezia och åter i Mantua. Eg. hette han G r o s s i, men i likhet med Palestrina uppkallades han efter sin födelseort.' Med orätt har man länge tillskrifvit Y. uppfinningen af den s. k. "generalbasen" (se d. o. och Besiffring), som i själfva verket var i bruk redan före honom, men däremot var han den förste, som skr ef "kyrkokonserter" för blott en eller två stämmor och med ackompanjemang af generalbas ("basso continuo"). Hans många kompositioner bestå utom dessa konserter af canzonetter, madri-galer, mässor, psalmer, litanior, responsorier m. m. Biogr. af A. Parazzi (1877). A. L.* Viadrus, lat. Se öder. Viadu7kt (af lat. viæd?ctus, af via, väg, och d?cere, föra), bro för väg, gata eller järnväg, ledande öfver en dalgång eller öfver andra vägar, gator, järnvägar och öppna platser. Benämningen viadukt används däremot vanligen ej för bro öfver vatten. Byggnadssättet är lika som för bro (se Akvedukt, Bro och Brobyggnadskonst). Redan forntidens romare byggde präktiga viadukter på härvägen mellan Kom och Grabii, vid Aricia på Appiska vägen m. fl., men det är egentligen efter järnvägarnas uppkomst (1830), som man utvecklat konsten att bygga viadukter. I början använde man konstruktioner af sten och tegel, med rader af öfver hvarandra byggda hvalf-bågar (se Brobyggnadskonst, fìg. 4). Störst är den 80 m. höga Göltzschthalviadukten i Sachsen (med 4 våningar), därnäst Elsterthalviadukten (70 m. hög, 2 våningar). Aulneviadukten i Bretagne når med endast l våning en höjd af 55 m. Man har sedermera funnit det billigare att bygga via- 193 Via Egnatia-Vianen 194 dukter af järn eller af järnbetong, t. ex. den 76 m. höga Saaneviadukten vid Freiburg, järnvägs-viadukter i New York, Chicago, Berlin, viadukten öfver bangården i Malmö (se fig.) och nya Skuru-bron (se art. Skurusund och fig. däri). Af ven förekomma storartade viadukter af trä, men sådana äro föga varaktiga och ganska eldfarliga, hvarför de numera ombyggas af bättre ämnen, såsom järn, sten och betong. Fr. E. Via Egna'tia, en gammal romersk färdeled på Balkanhalfön, ledde från det gamla Apollonia (nu Avlöna) till Kypsela (nu Ipsala) vid Maritza ej långt från dess mynning i Egeiska hafvet. Namnet härleder sig troligen från staden Gnathia 1. Egnatia i Apulien, där vägen från Beneventum till Brundusium nådde hafvet. Äfven af namnet får man alltså en antydan om vägens karaktär af förbindelseled mellan Rom och Orienten öfver Syd-Italien. A. N-d. Via ho'stibus, qua fu'giant, munieìida, lat., "åt fiender, som vilja fly, bör man bygga en bro", citatjrån Vegetius, "Epitome rei militaris", 8, 21. Vi?l, bot. Se Lathyrus. Vial [-a7!!], Paulin Francois Alexan-dre, fransk sjöofficer och ämbetsman, f. 16 april 1831 i Grand Lemps, dep. Isère, d. 3 juni 1907 i Voiron, genomgick sjökrigsskolan i Brest och deltog i Krimkriget. 1861-74 var han anställd vid förvaltningen af Kochinkina och bidrog verksamt till utvidgningen af franska väldet i Indien. 1874 -85 var han generalagent för rederibolaget Com-pagnie transatlantique i Le Havre. 1885 blef han fransk öfverresident i Tonkin och var från 1886 till sin död medlem af högsta kolonialrådet i Paris. Y. skref bl. a. Premières années de la Cochinchina (2 bd, 1874), VAnnam et le Tonkin (1886) och un voyage au Tonkin (1887). E- A-t. Via Labic?na. Se L a b i c a n a. Via mala (lat., "farlig väg") kallas Hinter-rheins (se K h e n, sp. 81) dalklyfta i Graubünden mellan Schamsdalen och den nordligare och lägre liggande Domleschg. På ömse sidor om den djupa, trånga klyftan, på hvars botten strömmen brusar, resa sig svartgrå skifferklippor nästan lodrätt till 400-500 m. höjd. Den gamla handels- och pilgrimsvägen, som var i bruk redan under romar- Tryckt den 23/s 21 tiden och som tyska härar följde på sina Rom-tåg, gick högt öfver bergen vänster om dalen från Thusis till Sufers i Rheinwald och är ännu delvis skönjbar. Den kallades "den goda vägen" i motsats till den lägre vägen genom förträngningen, som var utsatt för ödeläggelse genom laviner. Småningom drog sig trafiken dock längs strömmen; en gångstig anlades genom V., och denna utvidgades 1738-40. Den nuv. 7 m. breda postvägen, som anlades 1822 -34, har till stor del åstadkommits genom sprängning i klippan och skyddas delvis genom gallerier och tunnlar mot laviner och stenras. A, N-d. Viäna, stad i spanska prov. Navarra, 8 km. n. ö. om Logrono. 2,920 inv. (1905). På grund af sitt strategiskt betydelsefulla läge på en bergshöjd öfver en fruktbar slätt har V. ofta varit ett omstridt mål för fälttåg i Nord-Spanien. Staden, som en tid var ett familjen Pimentels markisat, är historiskt bekant bl. a. genom Cesare Eorgias död (1507) utanför dess murar. A. N-d. Vianen [fi?nøn], stad i nederländska prov. Syd-Holland, vid Leks vänstra strand, midt emot den punkt, där den s. k. Vaartsche Rijn afgrenar sig mot n. till Utrecht. Omkr. 3,500 inv. Garf-verier. A. N-d. Vianen [fi?non], Paulusvan, holländsk guldsmed, gravör och målare, f. i senare hälften af 1500-talet i Utrecht, d. före 1620, var lärjunge af sin fader, Willem Eerstensz från Vianen, en liten ort s. om Utrecht, utbildade sig vidare i Italien, gick i kejsar Eudolf II:s tjänst och stod högt i dennes gunst. Han har blifvit kallad den nederländske Eenvenuto och förtjänar att jämföras med den italienske mästaren genom sina arbetens fulländade komposition, 32 b. 7 Viadukt (af järnbetong) öfver bangården i Malmö. P. van Vianen, själfporträtt. 195 Vianna-Viaticera 196. frihet i uppfattningen af figurerna och lycklig förening af dessa med den ornamentala utstyrseln och spirituell behandling. Som betydelsefulla arbeten af honom nämnas en kanna med Diana och Actæon, en annan med Juppiter och Callisto, en tredje med herdar och herdinnor m. fl. Vidare tillskrifves honom en vacker medalj öfver Kudolf II samt ett inåladt själfporträtt (i Amsterdams Rijksmuseum). C. R. N.* Vianna, stad i brasilianska ståten Maranhäo, mellan den segelbara Pindaré, biflod till Mearim, och sjön Vianna. Omkr. 16,000 inv. Medelpunkt för ett jordbruksområde med odling af bomull, sockerrör, ris och kakao. A. N-d. Vianna da Motta, J. Se Motta. Via'nna do Castello [-stilla]. 1. Distrikt i portugisiska prov. Entré Minho e Douro, det nordligaste i Portugal. 2,243 kvkm. 227,420 inv. (1911). - 2. Hufvudstad i nämnda distrikt, på högra stranden af floden Limas vidgade mynning. 10,486 inv. (1911). Ganska betydande fiske. Sitt tillnamn har staden fått af det på en klippa i hafvet uppförda gamla fortet Castello de Santiago, l-2. A. N-d. VFapörí [-åri], finsk namnform för Sveaborg. Viardot [-då']. 1. Louis V., fransk skriftställare, f. 1800 i Dijon, d. 1883 i Paris, idkade juridiska studier och var från 1823 medarbetare i liberala tidningar ("Globe", "National", "Siècle" m. fl.) samt uppsatte 1841, i förening med P. Leroux och George Sand, "Revue indépendante". V. var 1838-40 direktör för Théåtre italien i Paris och gifte sig sistn. år med sångerskan Pau-line Garcia (se nedan), hvilken han därefter ledsagade på hennes europeiska konsertresor. Bland alstren af A7:s flitiga penna må nämnas Études sur Vhistoire des institutions et de la litteratur e en Espagne (1835), Histoire des arabes et des maures dEsTpagne (2 bd, 1851), en serie skildringar af italienska, spanska, engeís*ka, belgiska, tyska, ryska och franska museer (saml. uppl. 1859-60) och trosbekännelsen Libre examen (1874). 2. Michelle Ferdinande Pauline Y. -Garcia [-thira], den föregåendes hustru, fransk sångerska, dotter till M. García d. ä. (se Garcia 1) och syster till Marie Malibran, f. 18 juli 1821 i Paris, d. där 18 maj 1910, var elev i pianospel af Marcos Vega i Mexico samt af Mey-senberg och Liszt i Paris och studerade där musikteori för Reicha. Sång lärde hon huf-vudsakligen genom att ackompanjera vid sin faders lektioner, till-egnade sig hans utmärkta italienska sångmetod och väckte 183? uppseende som sångerska i Eruxelles, hvarpå hon gjorde en turné till Tyskland och Paris. På scenen debuterade hon som Desde-mona (i Rossinis "Otello") i London 1839 med lysande framgång, och s. å. engagerades hon vid Pauline Viardot-Garcia som Orfeus. Théàtre italien i Paris, hvars direktör, Louis Viardot, 1840 blef hennes make och då öfvergaf direktörskapet för att ledsaga henne på konsert-och gästspelsresor till Italien, Spanien, Tyskland, Ryssland och England. 1849 kreerade hon Fides i "Profeten" på Stora operan i Paris, och 1859 bidrog hon väsentligt till den lyckliga återuppstån-delsen af Glucks "Orfeus" (se fig.) på Théàtre lyrique. 1863 lämnade hon scenen och bosatte sig som sånglärarinna och tonsättarìnna i Baden-Baden, som hon dock vid kriget 1870-71 måste lämna, hvarpå hon återvände till Paris. Hon blef 1870 led. af Mus. akad. i Stockholm. Bland hennes många sceniska prestationer, lika utmärkta hvilken genre eller nationell färg de än tillhörde, nämnas utom de of van omtalade Alceste, Ifigenia, Norma, Rosina i "Bar-beraren i Sevilla", Somnambula, Donna Anna i "Don Juan" och Valentine i "Hugenotterna" som de förnämsta. Med en grundlig musikalisk bildning förenade hon en aktningsvärd kompositorisk begåf-ning, som visar sig i de privat uppförda operetterna Le dernier sorcier, L}ogre och Trop de femmes (den först nämnda äfven offentligen gifven i Tyskland), stycken för piano och violin, flera pikanta och mycket sjungna originalvisor samt sångarrangemang af ungerska danser och Chopins mazurkor. Öm hennes förmåga som sånglärarinna vittna hennes elever Desirée Artót, Marianne Brandt, Bianca Bianchi, Matilda Grabow, Pauline Lucca m. fl. "I allt hvad angår metod, känsla och uttryck", säger Liszt, "skulle det vara svårt att finna ett namn, värdt att nämnas vid sidan af Malibrans syster; hos henne tjänar virtuositeten blott till uttrycksmedel för idén." Denna virtuositet var under hennes glansdagar så stor, att hon obesväradt sjöng äfven instru-mentalstycken sådana som Tartinis "Djäfvulsdrill". Hennes röst sträckte sig från / till c3, men var lika litet som hennes drag af någon synnerlig skönhet; det var hennes genialiska uttrycksförmåga i båda delarna, som skapade hennes framgångar. Biogr. af La Mara (1882) och Torrigi (1901). - Hennes musikaliska talang gick i arf på hennes barn. Dottern L o u i s e H é r i 11 e V. (f. 1841) vistades en tid som sånglärarinna i Stockholm, där hon 1880 och 1883 under egen medverkan som orkesterdirigent eller pianist lät höra några af sina karakteristiska kompositioner till operorna Lindoro och Bacchusfesten äfvensom visor och kammarmusik. Sonen Paul Y. (f. 1857), elev af Leonard, har med framgång uppträdt som violinvirtuos i Paris (1876),London, Bruxelles och Stockholm (1879,1881, 1906 och 1907). Han skref 1908 redogörelsen Rapport officiel sur la musique en Scandinavie. 2. A. L.* Viareggio [-re'ddjå], stad i italienska prov. Lucca, vid Medelhafvet, 15 km. n. v. om Pisa. ömkr. 18,000 inv. Den förut osunda kusten har genom torrläggning och skogsplantering blifvit sund. V. är nu en ganska mycket besökt badort och drif-ver kusthandel. 1892 restes där ett minnesmärke öfver den i hafvet härutanför 1822 drunknade diktaren P. B. Shelley. A. N-d. ViassolO [via'ssålå], G. B. Se F e d er i c i, C. ViastQ'va. konung Sigismund IILs praktfulla slott s. om Warschau. Karl X Gustaf tog där under fälttåget i Polen 1655 sitt högkvarter. Viatic?ra (af lat. vi?ticum, respenningar, vägkost), vandra omkring inom en eller flera socknar 197 Viatores-Vibe 198 för att med vederbörligt tillstånd uppbära understöd för fortsättande af lärda studier. Se därom Djäknepenningar och Sockengång. - Viätici-bref, skrifvelse, som ger någon rättighet att viaticera. - Yi?ticum, rättighet att viaticera; inom katolska kyrkan den åt en döende meddelade nattvarden (jfr Beaticum). - Y i a t i k a'n t, studerande, som viaticerar. Viatores. Se Ma gist rät u s, sp. 471, och Eomerska riket, sp. 755. Viau [via], Théophile de, fransk författare (ofta kallad endast med sitt förnamn), f. 1596, d. 1626, fick i Paris jesuiterna till fiender på grund af sin satiriska penna och sin kalvinska bekännelse. Anklagad som upphofsman till lättfärdiga poem, måste han vistas i landsflykt 1619-21, vardt anklagad ånyo och dömd till döden, men benådades med landsflykt. V-.s tragedi Pyrame et Thisbé (1617) är skrifven i det yppiga spanskitalienska concettimaner, som var på modet mellan plejadskalderna och Corneille. I sina oden och epistlar visar han ej sällan goda ingifvelser, och hans prosa (i försvarsskriften'ApoloVibenna