onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Borchardt. 1.

Karl Wilhelm B

., tysk matematiker, f. 1817 i Berlin, d. därstädes 1880, studerade 1839--43 under Jacobi i Königsberg och 1846--47 i Paris, blef 1855 medlem af vetenskapsakademien i Berlin och öfvertog s. å. efter Crelle posten som redaktör för "Journal für die reine und angewandte mathematik", hvilken han innehade ända till sin död. Hans arbeten röra sig inom algebra, analys och matematisk fysik. Sålunda sysselsatte han sig med det aritmetisk-geometriska mediet, med hyperelliptiska och abelska funktioner äfvensom med elasticitetsläran. Hans arbeten utmärka sig såväl genom grundlighet som genom formell elegans. B:s Gesammelte werke utgåfvos 1888 af G. Hettner. G. K.* 2.

Oskar B

., rättslärd, f. 1845 i Berlin, en följd af år anställd i stadsdomstolen därstädes, har skrifvit bl. a. Die geltenden handelsgesetze des erdballes (5 bd, 1883-87). Borchers,
Brunner,

Heinrich

, österrikisk rättshistoriker, f. 1840, blef professor i Lemberg 1868, i Prag 1870, i Strassburg 1872 och i Berlin 1873. Han har skrifvit en mängd afhandlingar i rättshistoria, bland andra Überblick über die geschichte der französischen, normannischen und englischen rechtsquellen i Holtzendorffs "Encyklopädie der reehtswissenschaft"), det epokgörande arbetet Die entstehung der schwurgerichte (1872) och hans hufvudarbete Deutsche rechtsgeschichte (2 bd, 1887 och 1892; i Bindings "Handbuch der deutschen rechtswissenschaft"). B. är ledamot af vetenskapsakademierna i Berlin och München samt bär gcheime justitieråds titel. Brunnerska körtlarna
Guldberg,

Karl Edvard Lemming

, dansk blindpedagog, f. 26 okt. 1823 i Nyborg, d. 6 aug. 1905 i Köpenhamn, 1851 teol. kandidat, 1858-85 andre lärare vid kungl, blindinstitutet i Köpenhamn, konstruerade 1862 för blinda en sinnrik skrifapparat, som består af en dubbel trälinjal med slid och rörliga klaffar. Man skrifver i den med blyerts en plan skrift, hvars bokstäfver bli runda, ej, som i den svenska planskriften för blinda, fyrkantiga (jfr

Blindundervisning

). Apparaten begagnas allmänt i Danmark, men då användandet är tämligen svårlärdt, har den ej vunnit mycken spridning i andra länder. - Äfven G:s yngste bror,

Ludvig August Friborg G

. (f. 1834), har konstruerat flera apparater för undervisning af blinda i matematik, geografi och reliefskrift. G. Å. Guldbladselektroskop
Rigshospitalet i

Köpenhamn

uppfördes 1905-10 (efter ritningar af arkitekten M. Borch) och aflöste det forna Frederiks hospital (se d. o.) med, tillhörande barnbördshus. Byggdt på allmänningen mellan Nörre- och Österbro (Blegdamsfælleden), har det en ytvidd af 110,000 kvm., omslutes af parkanläggningar på tre sidor och skiljes genom ett bredt bälte från epidemisjukhuset ("Epidemihospitalet"), som äfven ligger vid Blegdamsvejen. Från administrationsbyggnaden med läkarbostäder utgå 10 tvåvåningspaviljonger, 5 på hvar sida, som omsluta en stor trädgård, den s. k. "Grönnegaarden" (namnet är upptaget från Frederiks hospital). Dessa tio paviljonger upptaga de två medicinska och de två kirurgiska afdelningarna, med inalles 508 sängar. Men därtill komma 4 mindre afdelningar för hud- och könssjukdomar (84 sängar), för barnsjukdomar (62), för ögon- och för öron- och halssjukdomar (inalles 37 sängar) samt isoleringsbyggnad, poliklinik, röntgenklinik, massageklinik, badanstalt, medicinskt auditorium, kirurgiskt operationshus och en stor byggnad för sjuksköterskor o. s. v. Från ett ångpannehus föras vatten och värme till alla afdelningar genom manshöga underjordiska tunnlar. Barnbördshuset ("Födselsstiftelsen") har en särskild 3-våningsbyggnad med två barnbördsafdelningar (inalles 114 sängar) samt afdelningar för gynekologiska patienter (68 sängar) och 100 sängar för nyfödda barn. Med Rigshospitalet, som är sjukhus för hela landet och egentliga utbildningsanstalten för dess unga läkare, är förenad en skola för sjuksköterskor, med barnbördshuset en skola för barnmorskor. Anstalten i sin helhet har kostat omkr. 10 mill. kr., hvartill komma 4 till universitetet hörande institut (för allmän patologi, patologisk anatomi, rättsmedicin och farmakologi), som tills, kostat 1,200,000 kr. E. Ebg. Rigsregistranter,
Contreras. 1.

Juan Senen de C.

, spansk general, f. 1760, d. 1826, deltog i österrikiskturkiska kriget 1788-91, utmärkte sig i spanska befrielsekriget (1808-14), blef 1810 öfverbefälhafvare för en operationskår mellan Tajo och Guadiana och s. å. generalkapten öfver Galicien samt fick därpå i uppdrag att försvara det svagt befästa Tarragona. När denna stad måst gifva sig (1811), fördes C. i fransk krigsfångenskap, hvarur han dock lyckades fly (1812). Med Ferdinand VII återvände han 1814 till Spanien. Han författade bl. a. en skildring af kriget 1788-91. 2.

Juan de C

., spansk general, f. 1807 i Pisa, af spanska föräldrar, deltog på cristinos' sida i striden mot carlisterna 1833-42, blef 1849 fältmarskalk, var sedan med om nästan alla sammansvärjningarna mot drottning Isabella och blef, efter hennes fördrifvande (1868), af Prim satt till generalkapten öfver Katalonien. Efter Prims död (1870) sökte C. spela dennes roll, men utan framgång. När cortes och regeringen 1873 hyllade federativt republikanska tänkesätt och "kantonen" Murcia proklamerade sin oafhängighet i Cartagena, blef C. kantonens president. Genom en sträng beskattning af de förmögne skaffade han den nya "staten" penningar och skickade krigsskepp för att medelst bombardering tvinga Almeria och Alicante m. fl. städer att ingå i "kantonen". I aug. 1873 begaf han sig med 2,000 man och 2 kanoner på järnväg till Madrid, som han genom öfverraskning hoppades bringa i sitt partis (de "intransigentes") händer. Men under vägen blef han oväntadt anfallen och måste draga sig tillbaka. När han icke längre kunde försvara Cartagena mot de belägrande regeringstrupperna, steg han, jämte juntan och ett följe af 2,500 man, 11 jan. 1874 ombord på fregatten "Numancia", genombröt blockaden, som upprätthölls af fem spanska krigsskepp, och landade i Alger, där han gaf sig åt de franska myndigheterna. Contrexéville
Reservation (eg. förbehåll, villkor). 1. Gensaga, som deltagare i en församling inlägger mot ett af majoriteten fattadt beslut, med eller utan angifvande af sin särskilda mening (termen är i denna bemärkelse egendomlig för svenska språkbruket). Jfr under

Reservera

. -- 2. [eng. uttal: resəvei'ʃn]. Se

Indianterritoriet

och

Nord-Amerikas förenta stater

, sp. 1181 ff. -- 3.

Påfliga reservationer

kallas dels de påfven förbehållna rättigheterna att förbehålla sig vissa fall i botväsendet, dels att tillsätta andliga ämbeten och utdela andliga förläningar. Afgörande blef här Klemens IV, som 1265 förordnade, att alla andliga platser, som genom innehafvarens död under vistelse i Rom blefve lediga (ad curiam vacare), reserverades för påflig utnämning. Johan XXII vidgade reservationerna till andra dylika tillfälliga situationer och till att gälla hela klasser af ämbeten, ärkebiskoparna, biskoparna, i Italien äfven lägre grader. Benedikt XII m. fl. påfvar vidgade reservationerna till att faktiskt gälla alla kyrkliga ämbeten. -- I teorien erkännes detta nu också vara påfvens rätt, fast missbruken begränsades af Tridentinum och påfvens reservationsrätt numera regleras af konkordaten med olika stater. 3. Hj. H-t. Reservationsanslag, statsr. Se Statsanslag. Reservatiönskraf, förv., vederbörande uppbördsmans med anledning af Kammarrättens anmärkning anställda kraf hos den skattskyldige för bevarande af statens fordringsrätt i fråga om utskylder, skatter o. d. Kammarrätten skall slutbehandla sådana anmärkningsmål och af ge utslag inom 2 år, efter det krafvet egt rum. Krafvet åter skall anställas inom 3 år efter slutet af det uppbördsår, under hvilket utskylderna eller afgifterna skolat erläggas. Vid anställande af reservationskraf tillgår sålunda, att en bestyrkt afskrift af anmärkningen med därpå an-tecknadt kraf mot kvitto tillställes den skattskyldige. Detta kvitto, som kallas reservationskraf si e- . vis, insändes till och förvaras i Kammarrätten. Af-ser anmärkningsyrkandet ett flertal personer eller en hel menighet, sker krafvet genom kungörelse i kyrkorna. Den i ämnet af Kammarkollegium och Kammarrätten 6 aug. 1817 utfärdade kungörelsen är ännu gällande. Kbg. Reservätis reserva'ndis, lat., med de förbehåll, som måste göras. Reservaträttigheter
Hiranyakaçipu (eg. "som har en matta af guld"), ind. myt., en Daitya (demon) och broder till Hiranyaksa, tänkes liksom denne ha lefvat i den s. k. Krtayuga af nuv. världsålder (kalpa). Han hängaf sig åt askes i 11,500 år och uppnådde därigenom rätt att bekämpa guden Indra i 100 mill. år, bli världens herre och att icke kunna dräpas af något slags vapen eller af någon varelse. Han öfvervann till sist också själfva gudarna, tog sin boning i deras himmel och blef en plåga för gudar och människor. I gestalt af ett manlejon (Narasimha, den 4:e avataraen) måste slutligen Visnu företaga sig att bekämpa honom, hvaruti han genom sin trolldomskraft lyckas. H. återföddes som Ravana (det hemska trollet i Ramayana). K. F. J. Hiranyaksa
Lumb eller kanske rättare

Lum

var enligt de ärfda sägner, som under förra delen af 1200-talet gingo i Västergötlands lagfarna kretsar, landskapets förste lagman. Hans namn står först i den lagmanslängd, som fogats till äldre Västgötalagen, och det säges där, att honom tillskrefs affattningen af en stor del af västgötarnas gamla lagar. Man talade därför om Lums lag. "Han var född", tilllägges det, "i Vånga och där ligger han i en kulle, ty han var hedning" (jfr

Landskapslagar

). K. G. Wn. Lumbago
Sjöblad, gammal frälseslägt, bördig från Södermanland, upphöjd i friherrligt stånd 1687, utdöd 1862. -- 1.

Peder Kristersson S.,

krigare, utmärkte sig 1566 genom sitt tappra försvar af Sunnerbo härad mot danske fältherren Rantzau och deltog 1598 på hertig Karls sida i slaget vid Stångebro. Använd i flere civila och militära värf, ådagalade han alltid stor trohet och nit. Död i början af 1600-talet, vid öfver hundra års ålder. -- 2.

Nils Pedersson S.,

krigare, den förres son, född omkr. 1519, blef, nittio år gammal, år 1609 utnämnd till ståthållare på Kalmar slott och 1610 på Kronoberg. Försvarande Sunnerbo härad mot danskarna, tillfångatogs han af dessa 1612, men frigafs mot en ansenlig lösen. Enligt flere uppgifter afled han ej förrän 1646 och hade då varit gift i 90 år. -- 3.

Erik Karlsson S.,

friherre, sjömilitär, den förres sonsons son, född 1647 i Halmstad, utnämndes till amiral och amiralitetsråd 1676. Under Karl XI:s danska krig anförde han Göteborgseskadern, men blef 1677 vid Möen slagen af Juel och tillfångatagen. Utvexlad 1679, blef han 1683 landshöfding i Blekinge län och 1700 guvernör i Bohus län. På grund af der föröfvade försnillningar dömdes han sedermera från lif, ära och gods, men benådades till lifvet 1718 och frigafs följande år. Död 1725. Sjöblåsan,
Tacksägelse, teol., kallas det slags bön, som består däri, att den bedjande inför Gud erkänner och bekänner Guds godhet mot honom. När med tacksägelsen förbindes ett upphöjande af Guds egenskaper, kallas den

lof och pris

. — Tacksägelse kallas ock ännu (1918) i kyrkolagen tillkännagifvande på predikstolen af dödsfall inom församlingen, ehuru den ursprungliga formeln därför, och därmed orsaken till denna benämning, i 1686 års kyrkolag numera är ur kyrkolag och kyrkohandbok borttagen. Denna formel lydde "tacksägelse till Gud, som den framlidne nådigt förlossat hafver". — Om de s. k. "allmänna tacksägelsedagarna" se

Böndagar

och

Kyrkoår

. Jfr

Te Deum

. J. P. Tacloban
Johannes Chrysorrhoas (”guldströmmen”), vanligen efter sin födelsestad, Damaskus, kallad

Johannes Damascenus

, bland araberna känd under namnet

Mansur

, den grekisk-bysantinska kyrkans främste och inflytelserikaste teolog. Om hans lefnadsöden är föga bekant; de flesta uppgifterna därom ha legendarisk karaktär. Ej ens hans födelse- och dödsår äro säkert kända: det förra synes ha infallit i slutet af 600-talet, det senare någon tid före år 754. Härstammande från en förnäm ämbetsmannasläkt, innehade han äfven själf i sin ungdom ett högt ämbete vid kalifens af Damaskus hof, men inträdde omkr. 730 i den helige Sabas’ kloster s. om Jerusalem, där han sedan, egnande sig åt studier, skriftställarskap och hymndiktning, tillbragte hela sitt återstående lif. Som teolog vann han ryktbarhet först genom sitt uppträdande — sannolikt redan under sin ämbetsmannatid — mot kejsar Leo III till försvar för den af denne hotade bilddyrkan. I hans hithörande skrifter är allt det bästa, som från den grekiska kyrkans ståndpunkt kan anföras till förmån för denna dess älsklingsinstitution, redan sammanfattadt. I ojämförligt främsta rummet knyter sig dock hans betydelse till hans dogmatiska hufvudarbete Pegē gnōseos (Kunskapens källa). Det omfattar tre delar. I den första vill han ur den ”fientliga” grekiska filosofien sammanställa allt, som kan tjäna teologien till nytta — den sedan otaliga gånger upprepade bilden om filosofien som ”drottningen” teologiens ”tjänarinna” synes här för första gången vara använd. Sedan han i den andra delen lämnat en kritisk redogörelse för alla heretiska riktningar, öfvergår han i den tredje och viktigaste delen till en systematisk ”framställning af den ortodoxa tron” (E′kdosis tēs orto′doxu pi′steos). Med principiellt afstående från alla anspråk på originalitet har han här med sådan träffsäkerhet, takt och precision sammanfattat grundtendenserna i den tidigare kyrkliga läroutvecklingen, att hans framställning, som äfven på den västerländska kyrkans teologi utöfvat ett ej ringa inflytande, i den grekiska kyrkan än i dag gäller som det afslutande och oöfverträffliga uttrycket för dess tro. De problem, som senare sysselsatt den grekiska kyrkan, ha mera varit af liturgisk o. d. art; i rent teologiskt hänseende rör sig dess tänkande alltjämt väsentligen inom de af J. utstakade gränserna. Äfven som hymndiktare åtnjuter han inom sin kyrka ett utomordentligt högt anseende. Den bästa uppl. af hans skrifter är alltjämt den af Le Quien 1712 utgifna. Jfr Langen, ”J. von Damascus” (1879), samt afhandlingar af Holl i de af Harnack och Gebhardt utgifna ”Texte und untersuchungen”. E. Bg. Johannes Chrysostomos,
Blomsterspråk, den särskildt i orienten sedan gammalt brukliga konsten att genom blommor förtäckt meddela sina tankar och i synnerhet känslor. Detta "förblommerade" språk lär ha uppfunnits af haremskvinnor, hvilka sålunda sökte fördrifva tiden eller meddela sig med sina älskare. Det orientaliska blomsterspråket, som i allmänhet betecknas med det arabiska hälsningsordet selâm (frid), är det rikast utbildade och mest bestämda. Det grundar sig på blommornas namn, som i österlandet äro mycket uttrycksfulla. Hos västerlänningarna, där blomsterspråk kom till användning under medeltiden, är olika blommors symboliska betydelse tämligen godtyckligt vald, gärna med anknytning till yttre egenskaper, utseende, användning, saga eller skaldekonst. Från riddarlyriken härstammar den gängse uppfattningen af den snöhvita liljan som symbol af renhet och oskuld, rosen som sinnebild af kärlek och festglädje. Liljan vardt äfven en sinnebild af den heliga jungfrun och rosen af Kristus. Blommornas doft och framför allt deras färg ha varit bestämmande för blomsterspråket. Särdeles starka och berusande dofter liksom de lifligaste färgerna ha medfört betydelsen af glödande känslor. Och liksom hvitt är oskuldens färg och rödt kärlekens, betecknar blått det veka, själfulla, högstämdt minnestrogna; violett, sammansatt af rödt och blått, är religionens färg, grönt hoppets och förnyelsens, gult glädjens och rikedomens, guldets färg, svart sorgens och dödens, medan brunt betecknar någonting förflutet och äfven trots. Dessa grundfärgers olika nyanser och sammanställningar gifva nyckeln till det detaljerade blomsterspråket. Af det mera enklas beteckningar må här flera prof anföras. Rätt allmänt väljer man för att beteckna afton (eller sömn) vallmo, behag tusensköna, blygsamhet (ödmjukhet) viol, bröllop myrten, död cypress, elakhet bränn-nässla, fattigdom tomt ax eller tomt penninggräs, fred olivkvist, himmel blåklint, hopp sinngrön ("vintergrön"), jungfrulighet orangeblomma, kärlekslöshet styfmorsblomma, lugn kamomill, lycka gyllenlack, rykte lager, rädsla asp, segerglädje palmgren, styrka ek, tårar rosmarin, åtanke förgätmigej, ära riddarsporre o. s. v. I upp- och nedvänd ställning får blomman rakt motsatt betydelse. Äfven i öfrigt kan blommans läge betyda något; en åt höger lutad har sålunda bemärkelsen "jag", en åt vänster "du", med den åsatta känslostämningen. Blommor eller växter användas ock som symboler för länder och furstesläkter; sålunda är tisteln symbol för Skottland, väpplingen för Irland, liljan för ätten Bourbon, röda rosen och hvita rosen för husen Lancaster och York. Litt.: Du Vignau, "Le langage muet, ou 1'art de faire amour sans parler" etc. (1688, 1718), Charlotte de Latour, "Le langage des fleurs" (13 :e uppl. 1881), Symanski, "Selam" (3:e uppl. 1823), Bratanek, "Beiträge zu einer aesthetik der pflanzenwelt" (1853), samt "Blomsterspråket" (1838, flera uppl.) o. a. dylika svenska folkskrifter (den senaste 1888). -- I öfverförd bemärkelse menas med blomsterspråk ett alltför bildrikt språk. Blomsterträdgård.
Elisabet,

Amalia Eugenia

, kejsarinna af Österrike, drottning af Ungern, f. 24 dec. 1837, var äldsta dotter till hertig Maximilian Josef af Bajern. Hon förmäldes 24 apr. 1854 med kejsar Frans Josef I, åt hvilken hon skänkte två ännu (1907) lefvande döttrar, ärkehertiginnorna Gisela och Maria Valeria, samt en son, den 1889 under sorgliga omständigheter bortgångne kronprins Rudolf. Särskildt i Ungern åtnjöt E., som 8 juni 1867 i Budapest kröntes till ungersk drottning, stor popularitet. Hon var i yngre år en majestätisk skönhet och synnerligen rikt andligen utrustad, intresserad för naturvetenskaper, litterärt finbildad (särskildt en varm beundrarinna af Heine) och känd som djärf ryttarinna. I Wien och med hoflifvet trifdes hon ej, utan tillbragte en stor del af året på utländska resor, särskildt sedan sonen Rudolfs tragiska död ökat den melankoli, hvaraf hon länge lidit. På en dylik resa mördades hon i Genève 10 sept. 1898 af den italienske anarkisten Luccheni, hvilken därvid uteslutande drefs af sitt fanatiska hat mot alla högt uppsatta personligheter. Jfr Clara Tschudi, "Kejsarinnan Elisabeth" (1901). V.S-g. Elisabet den heliga
Simolin,

Johan Mattias,

rysk diplomat, född i Åbo d. 17 Juli 1720, tillhörde en från Ungern härstammande slägt, hvaraf en ättling inkom till Sverige under trettioåriga kriget. Han tjenstgjorde redan vid fredskongressen i Åbo 1743 och anställdes kort derefter vid ryska legationen i Stockholm, der han tjenade under von Korff och Panin samt var den ryske ministerns högra hand vid alla försöken att öka splitet och missnöjet i Sverige. Genom sin verksamhet i fråga om de finska sjelfständighetsplanerna ådrog han sig mycket hat, så att han till och med beskylldes att hafva haft del i den eldsvåda, som öfvergick Stockholm 1751. S. blef 1754 (jämte sino äldre broder,

Gustaf Alexander S

., f. i Åbo 1715, rysk ministerresident i Mitau) af romerske kejsaren Frans I upphöjd i tyskt riksadligt stånd, var 1766 ryskt sändebud vid riksdagen i Regensburg, åtföljde såsom diplomatisk agent fältmarskalken Rumjantsev i turkiska fälttåget, afslöt d. 30 Maj 1771 stilleståndet i Giurgevo, var 1773 ryskt sändebud i Köpenhamn och flyttades 1776 i samma egenskap till Stockholm, der man, ihågkommande hans förra vistelse derstädes, högst ogerna tog emot honom och hvarest hans tid upptogs af ständiga trakasserier. Emellertid upphöjdes han år 1776, jämte sin bror, af konung Stanislaus August i polskt friherrligt stånd. Under sin resa till Petersburg 1777 torde Gustaf III hafva besvärat sig öfver S., emedan denne lär hafva fått de mest bestämda befallningar att helt och hållet ändra sitt uppförande. Följande år blef han återkallad. 1780 var S. sändebud i London, der den då mellan de nordiska makterna ingångna, förnämligast mot England riktade beväpnade neutraliteten beredde honom en svår ställning. 1787 flyttades han såsom sändebud till Paris. Det var han, som till Marie Antoinette utfärdade och förmådde franske utrikesministern Montmorin att påteckna det bekanta, på fru von Korff ställda passet, hvilket af den kungliga familjen begagnades vid dess flykt. Sedan de diplomatiska förhållandena mellan Ryssland och Frankrike blifvit afbrutna, lefde han flere år som enskild person i Frankfurt a. M År 1799 kallades han till president för riksjustitiekollegium i Petersburg, men dog på resan dit i Wien d. 19 Sept. S. »hade mer arghet än slughet, mer slughet än förstånd, han hade alla egenskaperna att lära känna folk, men ingen att lefva med dem, han hade all högfärd af en uppkomling, men ingen annan hågkomst af sitt forna tillstånd, än den tanken att andre icke glömt det, han talade hvarken väl språk eller sitt tal, men han skall vara arbetsam; han hade egenskaper af en second personnage vid en brydsam mission, men ingen af att vara den förste; han kunde väl tända på en eld, men ej inbilla folk, att det var en lusteld. I affärer satte han bitterhet och hetsighet, i sällskap ledsnad och inom sitt eget hus en stark hushållning». (Ur G. J. Ehrensvärds »Dagboksanteckningar», utgifna af E. V. Montan, I, 24). A. B. B. Simon,
Lindströms (Julius) stiftelse, ålderdomshem i stadsdelen Haga i Göteborg, lämnar fri bostad åt 43 behöfvande ur pauvres honteux med företräde för personer födda i Göteborg, grundlades af grosshandl. Julius Lindström (se

Lindström 2

, sp. 656). *Lindvall,

K. A

., dog 23 juni 1918. Lindvall,
Adonis L., bot., växtsläkte af fam. Ranunculaceæ, utmärkt af vackra blommor och hårda småfrukter i lång gyttring. De europeiska arter, som hos oss mest odlas på kalljord, äro A. æstivalis, med scharlakansröda, A. autumnalis ("Gossen i det gröna"), med mörkröda, och A. vernalis, med stora, gula, tidigt utvecklade blommor. Sistnämnda art finns äfven vild på Öland och Gottland och kallas på den förstnämnda ön

kastlöser

eller

Aronstorp

-rosor (efter socknen Kastlösa och byn Aronstorp). A-N. (G. L-M.) [bildtext] A. autumnalis. Adonisk vers,
Bergamo. 1. Provins i Lombardiet, norra Italien. 2,759 kvkm. 467,596 inv. (1903), 169 på 1 kvkm. Norra delen, som heter Bergamasca, fylles af Bergamasker-alperna (högsta topp: Monte Redorta, 3,037 m.), men den södra tillhör den lombardiska slätten. På slättlandet odlas mest vin och mullbärsträd för silkesmaskar; den fordom betydande fårskötseln ("bergamasker-fåret") ligger däremot numera nere. Bergsbruket omfattar i synnerhet järn, marmor och slipstenar. Invånarna,

bergamasker

, hafva en egendomlig dialekt och äro kända både för sin råhet och för sin slughet, hvarför putsmakarna i de italienska folkkomedierna pläga framställas såsom bergamasker. - 2. Hufvudstad i denna provins, vid foten af Alperna, 386 m. ö. h. 47,772 inv. (1901). Består af den amfiteatraliskt liggande gamla staden (Città) och den på slätten liggande nya staden (Borghi). Den förra är omgifven af murar, som nu förvandlats till promenader. Midt i gamla staden ligger Piazza Garibaldi, kring hvilken stadens viktigaste byggnader ligga, nämligen domkyrkan, ursprungligen uppförd af Ant. Filarete (1350), men i 17:e årh. helt och hållet ombyggd; det märkvärdiga medeltidspalatset Palazzo vecchio (Broletto); kyrkan Santa Maria (färdigbyggd 1137) med grafvård öfver den i B. födde kompositören Donizetti; slutligen det praktfulla Capella Colleoni. På piazzan äro resta bildstoder af Garibaldi och Torquato Tasso (hvars fader var född i B.). I den nya staden ligga Accademia Carrara, med en förträfflig tafvelsamling, och det s. k. Fiera, en stenbyggnad med 540 bodar och fyra stora salar, där en gång hvarje år (26 aug. --7 sept.) hålles en marknad, Bartolomeus-mässan. I B. finnas dessutom en målar- och bildhuggarakademi, ett lyceum, två gymnasier, ett bibliotek med 100,000 band m. m. Liflig handel; fabrikation företrädesvis af sidenvaror, metall-, cement- och trävaror. B. är säte för en prefekt och en biskop. Staden, som i forntiden hette Bergomum, var anlagd af gallerna, blef sedermera romerskt municipium och förstördes af Attila 452 e. Kr. Under langobardernas tid var B. säte för egna hertigar. 1428 kom det under Venezia, 1814 under Österrike. Sedan dess har staden delat det lombardisk-venezianska rikets öden. (J. F. N.) Bergamo-olja.