onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Bartholin, dansk släkt af vetenskapsmän, som på 1600-talet vann rykte för lärdom och samtidigt härskade vid Köpenhamns universitet. 1.

Kasper B.

(eg.

Bertelsen

), släktens stamfader, f. 1585 i Malmö, d. 1629, hade sin största betydelse genom sina filosofiska handböcker, hvilka bidrogo att rädda vetenskapen från skolastikens herravälde och ordna det vetenskapliga materialet i en öfverskådligare form. Han skref äfven 1611 en handbok i anatomien, blef 1613 medicine professor, men öfvergick 1624 efter en svår sjukdom till teologien, starkt påverkad af Joh. Arndt. 2.

Thomas B.

, den föregåendes son, f. 20 okt. 1610, d. 4 dec. 1680, studerade 1637--46 vid de bästa utländska universitet (Leiden, Paris, Montpellier och Padova) och blef därefter professor i anatomi. Redan 1641 hade han utgifvit sin faders handbok i denna vetenskap med användning af nyare upptäckter (Harveys af blodomloppet) och kom därvid i spetsen för den banbrytande rörelsen. I Danmark blef han Stenos lärare och gaf det anatomiska studiet ett kraftigt uppsving. Ungefär samtidigt med O. Rudbeck, men oberoende af denne, gjorde han 1653 sin stora upptäckt af lymfkärlen och förstod att utveckla dess stora betydelse. Hans medhjälpare Lyser har kanske en väsentlig del i äran af upptäckten, men B., som var mycket myndig och ifrig för sin familjs framgång vid universitetet, sköt honom senare åt sidan. Nya upplagor af handboken (4:e uppl. 1673) ökade hans rykte och vunno stor utbredning genom eftertryck och öfversättningar. Nämnas må äfven den af B. utgifna samlingen "Acta medica et philosophica hafniensia", som utkom 1673 --80 i 5 bd. 3.

Rasmus B.

, den föregåendes broder, f. 1625, d. 1694 som professor i medicin, vann ett namn som matematiker, astronom (Iakttagelser over kometen 1664) och fysiker; upptäckte ljusets dubbelbrytning och var Ole Römers lärare. 4.

Thomas B. d. y.

, son af B. 2, f. 1650, d. 1690, blef 1668 professor i historia och 1684 antikvarie. Hans Antiquitatum danicarum libri tres (1689), om forndanskarnas dödsförakt, var ett af fornforskningens grundläggande verk. Vidare gjorde han stora samlingar till Danmarks och Norges kyrkohistoria och var Arne Magnussons förste gynnare. 5.

Kasper B. d. y.

, den föregåendes broder, f. 1655, d. 1738, blef 1677 professor (utnämndes redan 1674), var starkt påverkad af Steno och upptäckte själf en spottkörtelgång och några körtlar i de kvinnliga könsorganen (

bartholinska körtlarna

). 1691 blef han höjesteretsassessor, 1719 generalprokurör och 1724 deputerad för finanserna. Han var den förste ofrälse, som fick dannebrogsorden (1729), och blef 1731 jämte alla hans faders efterkommande adlad. Litt.: A. G. Sommer, "Thomas B." (1858), Panum, "Bidrag til kundskab om vort medicinske fakultets hist." (1880), och Jul. Petersen, "Bartholinerne og kredsen om dem" (1898). E. Ebg. Bartholinska körtlarna
Antipatros (grek. Antipatros, lat. Antipater). 1. Macedonisk fältherre, en af Filip II:s och Alexander den stores skickligaste. Då Alexander tågade mot Asien (334), fick A. i uppdrag att föra regeringen i Macedonien samt öfvervaka ordningen i de europeiska lydländerna. Ett uppror, som utbröt i Tracien, kufvade han, och vid Megalopolis slog han (330) lakedaimonierna, hvilka sökte afskudda sig det macedoniska oket. Efter hand inträdde dock en förstämning i förhållandet mellan konungen och A., hvartill Alexanders moder, den ränkfulla och härsklystna Olympias, icke oväsentligt torde hafva bidragit. Med anledning däraf kallades A. öfver till Asien. Men då Alexander kort därefter afled (323), stannade han kvar i Europa och slog vid Lamia de förenade grekerna, som vid underrättelsen om konungens död ånyo gripit till vapen. Efter Perdikkas' död (321) öfvertog A. ställningen såsom riksföreståndare, men afled kort därpå, 319. Med förbigående af sin egen son, den grymme och obändige Kassandros, satte han till sin efterträdare en af Alexanders gamle fältherrar, Polysperchon. -- 2. Herodes den stores fader. Se

Makkabéer

. A. M. A. Antipaxo.
Sara var enligt Gamla testamentet Abrahams hustru och jämväl hans styfsyster. Länge ofruktsam, fick hon slutligen af Gud ett löfte att hon skulle bli stammoder för en stor slägt, och vid nittio års ålder födde hon sonen Isak, hvarigenom hon blef stammoder för israeliterna. Hon lär hafva dött i närheten af Hebron, vid 127 års ålder. -- Sara var ock namnet på Tobias d. y:s hustru. Sarabanda,
Rosen. 1.

Reinhold von R

, krigare, tillhörde linjen Gross-Roop (gods i Roops församling, Livland) af den livländska ätten von R., f. omkr. 1600 i Livland, d. 18 dec. 1667, kom helt ung till Sverige, var en tid page hos Axel Oxenstierna och gjorde sina krigiska lärospån i Gustaf II Adolfs här. Vid Lützen kommenderade han ett kavalleriregemente. Sedermera kämpade han under hertig Bernhard af Weimar i Elsass och blef efter dennes död (1639) en af de fyra generaldirektorerna för "weimarianerna", till hvilkas kvarblifvande i fransk sold han kraftigt Till art. Rosen 6. I.
Rimestad. 1.

Kristian Vilhelm R

., dansk politiker, f. 17 jan. 1816 i Köpenhamn, d. 11 aug. 1879, student 1832, blef 1833 lärare vid "borgerdydskolen" i Köpenhamn samt var 1846-53 denna skolas rektor. Han var ifrig demokrat, tog tidigt del i sträfvandena för arbetarnas höjande och hade länge stort inflytande på deras politiska hållning. I synnerhet verkade han väckande och upplysande genom sina föredrag och stiftade 1860 Arbejderforeningen, hvars ordf. han var till sin död, men förmådde likväl icke hindra, att en stor mängd af hufvudstadens arbetare på 1870-talet slöt sig till socialismen. R. var folketingsman 1854-66 och 1869-72, tillhörde urspr. vänstern, sedan 1861 de nationalliberale, men med aftagande politisk betydelse, samt var 1864-75 redaktör af den nyuppsatta tidningen "Dagstelegrafen". Han skref äfven flera läroböcker i geografi. - 2.

Kristian R

., den föregåendes broder, dansk politiker, f. 22 mars 1830 i Köpenhamn, d. 4 okt. 1894, blef juris kandidat 1851 och kort därpå anställd i justitieministeriet, där han blef expeditionssekreterare 1858 och bl. a. deltog i utarbetandet af lagförslaget om en ny sjö- och handelsrätt i Köpenhamn. 1861 utnämndes R. till "landoverrets"- och 1878 till "höjesterets"-assessor. Han utsågs 1861 till representant i folketinget och hade där säte ända till 1884, då han föll igenom vid de nya valen. R. gjorde sig mycket bemärkt i representationen, till en början i fackfrågor, men sedan också i allmänna politiska förhandlingar, såsom vid fredstraktatens stadfästelse 1864, då han var "referent". Efter Hall utsågs R. 1881 till ledare och ordf. för högern i folketinget. 1868-77 och ånyo 1892-98 var han medlem af k. kommissioner för rättskipningens ombildning och 1872 af den skandinaviska myntkommissionen. - 3.

Kristian R

., den föregåendes son, författare, f. 30 jan. 1878 i Köpenhamn, vardt student 1895 och mag. artium 1903, har sedan varit medarbetare i "Politiken" och flera tidskrifter. R. har utgett diktsamlingarna Aftnerne (1905), Ilden og asken (1908) och De höstlige hymner (1910), erinrande om modern fransk poesi, samt två litteraturhistoriska arbeten, Fransk poesi i det 19. aarhundrede (1905) och Belgiens store digtere (1915). 1-2. E.Ebg. Rimfaxe
Hurra, ett strids-, hyllnings- eller glädjerop, som anses vara lånadt från lty. hurrah och hurren, hastigt röra sig o. d. och därvid uppkommande ljud (jfr sv. "så att det hurrar efter det" = hvirflar, svänger omkring, isl. hurra). — Hurra! användes redan under medeltiden som jakt- och hetsrop i Tyskland; enligt några personers mening skulle med detta rop ha sammanblandats ett turkiskt krigsrop urah! (= döda!), som blifvit bekant i Europa. Ordet nyttjades som stridsrop af kosacker och några slaviska folk samt öfvergick från dem till ryssarna. Under de napoleonska krigen lärde preussarna detsamma, och såväl österrikare som engelsmän ha antagit det. Det uppstämmes af de till anfallsstötens utförande framrusande trupperna. Nutidens fransmän ropa i stället "en avant" och italienarna "Savoia". — Ordet hurra nvttjas i Sverige äfven som svar af en trupp, som aftackas af en förman. För kunglig person höjer truppen fyra och för andra personer två hurrarop. C. O. N. Hurrikan
Fratrier (grek. fratriai, fratrai, fretrai, eg. "broderskap"), folkafdelningar i Aten och andra grekiska stater, i hvilka man bevarade traditionen om statslifvets utveckling ur familjelifvet och därför äfven, så långt möjligt var, inrättade det förra efter det sistnämndas mönster. I Aten voro fratrierna tolf, af hvilka sannolikt tre innefattades i hvar och en af de gamla eller s. k. Joniska fylerna (se

Fyle

), och dessa fratrier synas i det hela ha lämnats orubbade af Kleisthenes vid den af honom genomförda nya fyleindelningen. Hvarje fratri delades i ett antal (enligt en uppgift 30) släkter. Fratriernas politiska uppgift var hufvudsakligen att öfvervaka den borgerliga härkomstens renhet. För sådant ändamål måste hvarje nygift kvinna införas i sin mans fratri och vid en särskild årlig sammankomst alla under året födda barn anmälas till upptagande i fratriens matrikel. Om sådant ansågs nödigt, kunde därvid barnens äkta härkomst underkastas pröfning. Hvarje fratri hade sin egen helgedom, och dess angelägenheter handhades af en fratriföreståndare,

fratriark

(af archos, anförare). Jfr

Apaturierna

. A. M. A. Fratri gaudenti
Achrelius,

Daniel

, svensk-finsk författare, f. i Åbo 1644, befordrades 1673 till akademi-sekreterare och adjunkt i filos. fakulteten vid Åbo universitet samt utnämndes 1679 till professor i vältalighet därstädes. Död 1692. A. var en af Finlands mera flitiga författare på 1600-talet. Bland hans poetiska alster må nämnas: Moralia, eller korta Reglor och Propheten Daniels Vthläggning öfver Kon. Nebucadnezars Dröm. Jämvähl hans egen Syn, som finnes i det 7 Cap. I Svensk Vers dhe Vnga til tjenst affsatt. Titlarna angifva tidens uppfattning af poesiens uppgift. Genom sitt naturvetenskapliga arbete Contemplationes mundi (betraktelser öfver världen), som i en fyndig och blomsterrik stil innehöll åtskilliga af den samtida filosofen A. Kirchers satser och som beredde naturvetenskaperna insteg och fotfäste i Finland, råkade A. i delo med många af sina ämbetsbröder. I denna bok påstås dock ännu -- nära 200 år efter Copernicus' födelse -- att jorden är världsalltets medelpunkt. Se uppsats af A. Hultin i Sv. litter. sällsk. i Finland förh. 1894--95. V.* Achrenius,
Wiṡniowiecki [viʃnjovje'tski], gammal polsk-litauisk adelssläkt, som utslocknade 1744 med Michał Serwacy, hetman af Litauen. Mest bemärkta af den furstliga linjen äro: 1.

Dymitr W.

, zaporogisk kosackhetman, som 1557 öfvergick i moskovitiske tsarens tjänst, men 1561 återvände till Polen. Han företog 1563 ett äfventyrligt tåg till Moldau för att tillvälla sig furstemakten där, men blef slagen och fördes som fånge till Konstantinopel, där han afrättades. -- 2.

Jeremjasz Michał W.

, furste, fältherre, f. 1612, d. 1651, vojevod af Rus, studerade vid Lembergs jesuitskola och företog en utländsk studieresa. Han öfvergick 1631 till katolicismen från ortodoxien, som hans fader Michał, kastellan af Kiev, lidelsefullt hade tillhört. Under kriget med Moskva 1623--34 vann han en lysande seger vid Putivl. Han hade ofantliga jordegendomar vid Dnjepr och upprättade på egen bekostnad en här af 12,000 man. 1637 kvävde han energiskt en stor bonderevolt och afslog tatarernas anfall. Han deltog med utmärkelse i fälttåget mot Chmielnitskij 1648 och vid försvaret af Zbaraż. Efter en ny seger öfver kosackerna vid Beresteczko 1651 dog han af feber i lägret vid Pawolocza. -- 3.

Michał Korybut W.

, den föregåendes son, konung af Polen. Se

Mikael

, sp. 459. -- 4.

Michał Serwacy W.

, hetman af Litauen och vojevod af Vilna, f. 1680, d. 1744, utnämndes 1702 till fälthetman, kämpade kraftigt mot Sapieha och förde på egen hand mot svenskarna ett misslyckadt fälttåg, hvarunder han föröfvade många grymheter och plundrade många skatter, som svenskarna sedan togo på hans gods i Pinsk 1706. Efter freden i Altranstädt öfvergick han på Stanislaus Leszczyńskis sida och råkade i rysk fångenskap. Han rymde därifrån till utlandet, men återkom 1716 och försonade sig med konungen. Efter August II:s död (1733) spelade han en framstående roll och traktade själf efter kronan. Efter August III:s val öfvergick han till ryssarna. Han författade några religiösa skrifter på latin och polska. 1--4. A--d J. Vişṇu
Teosofiska samfundet (eng. The theosophical society) är en internationell organisation, som stiftades i New York 1875 på initiativ af fru Helena Petrovna Blavatsky (se denna) och öfversten i amerikansk tjänst Henry Steele Olcott (se denne). Olcott blef samfundets förste president. Han efterträddes vid sin död, 1907, af Annie Besant (se denna). Vice president är A. P. Sinnett i London. Samfundets tre uppgifter äro: 1) att bilda en kärna af mänsklighetens universella broderskap, utan anseende till ras, trosbekännelse, kön, samhällsställning eller färg; 2) att uppmuntra jämförande studier i religion, filosofi och vetenskap; och 3) att studera okända naturlagar samt människans dolda krafter. Högkvarteret är sedan 1879 förlagdt till Adyar, i presidentskapet Madras, Indien, där ock ett bibliotek för österländsk och västerländsk litteratur upprättats. De till ett antal af öfver 1,000 buntar samlade dyrbara manuskripten behandlas af facklärda för publikation. 1917 hade samfundet 19 nationella sektioner och 1 s. k. frisektion, 1,074 loger och 28,673 medlemmar, af hvilka 4,400 inträdt under året. I Skandinavien stiftades en gren af samfundet 1879. Litt.: till Teosofiska samfundets historia H. S. Olcott, "Old diary leaves" (I—III, 1890—1904),. till allmän orientering öfver teosofien H. Freimark, "H. P. Blavatsky" (1907) och "Moderne theosophen und ihre theosophie" (1912), W. Bruhn, "Theosophie und theologie" (1907), Fr. Niebergall, "Christentum und theosophie. Zeitschrift für theologie und kirche" (1909), A. M. Roos, "Teosofi och teosofer" (1913), och Edv. Lehmann, "Upplysningar om teosofien" (1916). Teotihuacan
d'Elbée [-be],

Maurice Louis Joseph Gigot

, fransk krigare, f. 1752 i Dresden af franska föräldrar, var till 1783 anställd först i sachsisk och sedan i fransk krigstjänst vid regementet Dauphin. Han omfattade i början revolutionen med hänförelse och invaldes i riksständernas tredje stånd 1789, men efter antagandet af lagen om prästerskapets civilkonstitution emigrerade han 1791. När 1793 uppror utbröt i Vendée, emottog han ett befäl öfver insurgenterna i kantonen Baupréau, förenade sig med Cathelineau och Stofflet (i mars s. å.) samt hade åtskilliga framgångar mot konventets härar och fick efter Cathelineaus död öfverbefälet öfver insurgenterna ("den katolska och kungliga armén"). Efter en motgång vid Luçon (aug.) öfverraskade han Marceau (sept.) samt besegrade Santerre och Bronsin. Vid försöket att återtaga det af republikanerna eröfrade Cholet blef han slagen och sårad 19 okt. Döende greps han på ön Noirmoutiers af Turreau 3 jan. 1794, dömdes af en krigsrätt till döden och fysiljerades. Elbehertigdömena
Danielson,

Ernst

, elektrotekniker, f. 1866 i Voxna, Gäfleborgs län, aflade 1887 afgångsexamen från Tekniska högskolan och ingick som ingenjör vid Elektriska aktiebolaget i Stockholm. Efter omfattande studieresor, bl. a. till Amerika, hemkom D. 1892 och började som konstruktör vid Allmänna svenska elektriska aktiebolaget i Västerås en banbrytande verksamhet för elektricitetens användning i den svenska industriens tjänst. Han konstruerade och planlade vid denna tid den första stora kraftöfverföringen här i landet vid Källsjön-Grängesbergs gruffält, en anläggning, som då onekligen stod långt framför sin tid äfven i jämförelse med hvad i utlandet då presterats. Under de följande åren utvecklade D. en intensiv verksamhet som konstruktör och grundlade en för svenska förhållanden afpassad, ganska egenartad teknik i fråga om elektrisk kraftöfverföring. Genom sin blick för betydelsen af det af Wenström patenterade trefassystemet och det energiska utvecklandet af dennes idéer har D. förvärfvat sig ställning som en föregångsman på den elektriska industriens område. Samtidigt har D. idkat en betydande teknisk-vetenskaplig verksamhet som uppfinnare och författare af uppsatser i in- och utländska tekniska tidskrifter. Bland hans mera uppmärksammade arbeten må nämnas utarbetandet af tandemtrefasmotorn (med variabel hastighet), den kompenserade växelströmgeneratorn och den autosynkrona motorn. 1906 valdes D. till ledamot af Vet. akad. A. E--m. Danielson-Gambogi
Stierncrona,

Gabriel

, friherre, ämbetsman, f. 28 sept. 1669 i Uppsala, d. 8 sept. 1723 i Stockholm, hette urspr.

Velt

(en från Tyskland under Sigismunds regering inflyttad släkt), ingick i Svea hofrätt 1691 och förordnades till häradshöfding i Tjusts härad 1694, förflyttad till Sotholms m. fl. härads domsaga i Södertörn 1696 och adlades 1699 med namnet S. Han utnämndes till assessor i Svea hofrätt 1701, lagman i Närke 1712 och förste ombudsman 1714. Efter regementsförändringen 1719 blef S. justitiekansler och s. å. friherre samt utnämndes 1723 kort före sin död till president i Svea hofrätt. S. deltog i utarbetandet af 1719 års regeringsform och var medlem af kommissionen öfver Goertz. -- Om hans dotter

Elisabet

se

Gyllenborg

5. Stierneld
Billingsfors, bruksegendom i Steneby socken, Vedbo härad, Älfsborgs län, vid Dalslands kanal och Uddevalla--Lelångens järnväg, hvarifrån en bibana leder ned till bruket. År 1738 erhöllo bruksförvaltaren N. Kock och medintressenter privilegier att vid Billingsströmmen på säteriet Högens egor i Steneby socken uppföra en ämneshammare samt manufaktursmedjor. Utom dessa verk anlades där äfven färgeri, kvarnar, tegel- och pappersbruk. Kock gjorde konkurs år 1752, och hans andel (hälften) i bruksegendomen inköptes af brukspatron L. M. Uggla, som sedermera förvärfvade äfven återstoden af egendomen. Uggla uppförde Billingsfors brukskapell och inrättade en folkskola vid bruket, den första i Dalsland. 1814 kom bruket under Upperuds bruksbolag. Detta upplöstes 1854, och 1860 inköptes egendomen af Baldersnäs bolag (bruksegaren K. F. Wærns dödsbo). Detta bolag ombildades 1897 till Billingsfors aktiebolag, hvars inbetalda aktiekapital uppgår till 1,000,000 kr. Vid B. järnverk drefs fordom en ganska betydande rörelse. Stång- och ämnesjärntillverkningen nådde sålunda småningom upp till inemot 40,000 centner om året. En masugn anlades 1832. År 1882 nedlades emellertid järnverket, och en natroncellulosafabrik uppfördes i stället. 1889 igångsattes äfven ett träsliperi. Tillverkningen utgör f. n. (1904) omkr. 4,000 ton blekt sulfatcellulosa och 1,200 ton (torr beräkning) våt, finslipad hvit massa om året. Den vid blekningen använda vätskan framställes genom sönderdelning af koksalt medelst elektricitet, en metod, som ännu icke funnit användning på något annat ställe i Sverige. Vid fabriken finnas husbehofssåg, träullsfabrik och reparationsverkstad. De underlydande hemmanen utgöra omkr. 2,000 har. Drifkraften utgöres af vatten. Billingsfors bruksförsamling, som bildades 1761, upplöstes 1872 genom dithörande hemmans återförening med Steneby och Laxarby socknar. K. K .-Å. Billington
Cathcart [kä'thkat]. 1.

William Schaw

, earl af C., engelsk general och diplomat, f. 1755 i Skottland, deltog med utmärkelse i amerikanska frihetskampen och i revolutionskrigen på kontinenten samt utnämndes 1801 till generallöjtnant och 1803 till högste befälhafvare öfver trupperna på Irland. 1807 förde han den armékår, som England till Sveriges hjälp skickade till Rügen, och i sept. s. å. deltog han såsom befälhafvare öfver landstigningstrupperna i engelska flottans anfall på Köpenhamn. För sin raskhet vid detta tillfälle upphöjdes han till peer och undfick en tacksägelseadress af parlamentets båda hus (1808). Redan 1805 hade C. i en tillfällig diplomatisk beskickning afgått till Petersburg. 1812 ditsändes han ånyo (hvarvid han tog vägen öfver Sverige samt följde Karl Johan till mötet i Åbo), och 1813-14 var han kejsar Alexander följaktig under fälttåget. På kongressen i Wien var han en af Englands representanter. 1814 blef han grefve (earl) och lefde sedan som privatman. Död 1843. 2. Sir

George C.

, den föregåendes son, engelsk general, f. 1794, följde 1812 som adjutant sin fader till Ryssland och bevistade 1813-14 års krig. Öfver detta utgaf han ett förtjänstfullt arbete, Commentaries on the war in Russia and Germany in 1812 and 1813 (1850). 1815 tjänstgjorde han såsom Wellingtons adjutant. Efter att i flera år hafva tjänat i Västindien och Canada, där han 1837 tog verksam del i upprorets undertryckande, öfvertog han 1852 guvernörskapet öfver Kapkolonien och bragte därefter kriget mot kaffrerna till ett lyckligt slut. 1854 deltog han såsom divisionschef i Krimkriget. Det stora gagn, som man hoppats af hans utmärkta praktiska och teoretiska duglighet, uteblef dock, ty han stupade redan 5 nov. 1854 vid Inkerman. Där ligger han ock begrafven i "Cathcartkullen". (C. O. N.) Cathedra
Blom Carlsson,

Karl Gustaf

, arkitekt, f. 1799 i Stockholm. (Ursprungligen hette han endast Blom, men tillade sedermera namnet Carlsson för att skilja sig från den samtida arkitekten Fredrik B.) Han var först i snickarlära hos sin fader och blef därunder elev vid konstakademien. 1825 blef han lärare i dess förberedande byggnadsskola och 1841 vice professor i byggnadskonst. 1818 hade han blifvit konduktör vid öfverintendentsämbetet, vid hvilket han 1862--64 var intendent. B., som redan från sin tidiga ungdom visat mycken håg för praktisk verksamhet, var en blygsam nyttans man, högt aktad och mycket anlitad i kommunala värf. Han studerade under en tid, då arkitekturens konst i allmänhet var tillbakasatt, och egnade sin talang hufvudsakligast åt jämförelsevis obetydliga uppgifter. Framför allt var han lycklig i sammansättandet af orgelfasader (t. ex. i Lund, Strängnäs, Åbo m. fl. städer), och efter hans ritningar äro åtskilliga landtkyrkor i Sverige uppförda. Bland hans arbeten i hufvudstaden, där han var vice stadsarkitekt, må nämnas Blasieholmskajen. hotel Fenix med dess paviljonger samt kapellet vid norra begrafningsplatsen. Död i Stockholm 1868. Blomdiagram,
Birger,

Hugo

(egentl.

Hugo Birger Pettersson

), målare, f. 12 jan. 1854 i Stockholm, studerade vid konstakademien 1870--77, vann sistnämnda år kungl. medaljen för Syndafallet, som väckte uppseende för färgens styrka och glans, vistades från 1877 i Paris, målade där friluftsstudien Rue Gabrielle (1879, Göteborgs museum) och den flott genomförda parisinteriören Toaletten (1880). 1881--82 besökte han Spanien och norra Afrika, målade färgrikt utelif under brännande sol, yppig växtlighet, negrer i solgass, vinförsäljare och åsnor, kvinnor vid brunnen. Hans största målning från Spanien var La feria (frukost i Granada, 1882), i Göteborgs museum, som af B:s arbeten från denna tid eger äfven Marokkanska harskyttar (1884) och De landsflyktige (s. å.). Efter 1882 vistades B. dels i Paris, dels i Göteborg eller annorstädes på svenska västkusten, där han gjorde naturstudier af klippor och fjordmotiv och studier af interiörer i elektriskt ljus. I Paris målade han på nyåret 1886 den stora täflan Frukosten hos Ledoyen, en bild från salongens fernissningsdag med flera porträtt af skandinaviska konstnärer (Göteborgs museum). B. var då bruten till hälsan och afled, på hemresan, i Hälsingborg 17 juni 1887. Han hade en betydande koloristisk begåfning. Lifvets glada utsida hade i honom en lefnadsfrisk, oreflekterad iakttagare. Personligen var han originell, sorglös och spirituell, i mångt och mycket typisk för 1870-talets stockholmsska konstnärsungdom. De flesta af hans arbeten finnas i Göteborg, i stadens museum (tillsammans 11 nummer, af hvilka 8 tillhört den fürstenbergska samlingen) och i enskild ego. Äfven i Nationalmuseums teckningsafdelning är B. representerad. G--g K. Birger Gregersson
Schierbeck,

Peter Kristian,

dansk bildhuggare, född d. 31 Mars 1835 i Köpenhamn, död d. 8 Okt. 1865 i Rom, blef enligt faderns önskan student, innan han definitivt egnade sig åt konsten. 1859 vann han den mindre och den större silfvermedaljen, 1861 den mindre guldmedaljen. 1864 fick han akademiens resestipendium. Redan på hösten 1863 hade han rest, och han tycktes gå en kraftig utveckling till mötes, då han efter två års vistelse i Rom bortrycktes af döden. Ph. W. Schiern