Beethoven [be'tåfen],

Ludwig van

, instrumentalmusikens störste, föddes i Bonn 1770, sannolikt 16 dec., och dog i Wien 26 mars 1827. Hans farfader,

Ludwig

, en belgier från Antwerpen, var kurfurstlig kapellmästare i Bonn, fadern,

Johann

, en på dryckenskap begifven man, var tenorist i kapellet. Af denne fick han första undervisningen i musik, men i öfrigt försummades hans uppfostran betydligt. Däremot hade han mycken nytta af oboisten Pfeiffers och hoforganisten Neefes musikundervisning, hvarjämte grefve Waldstein och familjen Breuning voro honom till gagn i både moraliskt och ekonomiskt afseende. Äfven det förträffliga hofkapellet, hvari han spelade altfiol, och den framstående operan inverkade på hans konstnärliga utveckling. Genom sitt klaverspel och framför allt sitt fria fantiserande väckte han redan tidigt den största beundran. 1781 gjorde han en konstresa till Holland, 1783 trycktes hans första kompositioner, och 1784 blef den trettonårige gossen anställd som andre hoforganist. 1787 fick han tillfälle att resa till Wien och spela för Mozart, hvilken då skall hafva fällt ett profetiskt yttrande om hans framtid. 1792 bosatte han sig på allvar i Wien, studerade under Haydn mera för syns skull, men i verkligheten under Schenk, Albrechtsberger och Salieri, och 1795 uppträdde han såsom mogen tonsättare med tre pianotrior, hvilka snart efterföljdes af nya verk i organisk följd: sonater, kvartetter och symfonier. I förstone var B. allmännare beundrad endast såsom virtuos, men snart fann hans djärfva skaparsnille allt flera vänner, och trots mycket motstånd nämndes han redan efter andra symfonien ständigt vid sidan af Haydn och Mozart. Han var speciellt uppburen af humana och finbildade aristokrater, umgicks ogeneradt i de högsta kretsar, där man öfversåg med hans kantigheter, och då han 1809 kallades till kapellmästare i Kassel, förenade sig några af hans gynnare, däribland hans lärjunge ärkehertig Rudolf, om att medelst en lifränta hålla honom kvar i Wien. Under kongressen 1814 stod han på höjden af sitt anseende och gaf "audiens åt furstar", såsom han skämtsamt uttryckte sig. Därefter drog han sig tillbaka i en allt djupare ensamhet. Hans beslut att åtaga sig förmynderskapet öfver en brorson invecklade honom i en förarglig process med dennes mor, och brorsonen själf vållade honom många sorger genom sitt ovärdiga uppförande. Hans värsta pröfning var dock döfheten, som redan omkring 1800 gjorde honom svårigheter och sedermera synes hafva ömsevis till- och aftagit, till dess den småningom blef alldeles obotlig och tvang honom försaka virtuosens triumfer, men å andra sidan ock bidrog att fördjupa hans inre lif och uteslutande hänvisa honom till fantasiens värld. Hans karaktär var af naturen ädel och välvillig, strängt sedlig och sanningskär; hans fel, egensinne, misstänksamhet och hänsynslöshet, kunna i väsentlig mån tillskrifvas hans döfhet och dåliga uppfostran. Man brukar indela B:s utveckling i tre perioder, hvarvid likväl bör märkas, att ingen bestämd gräns finnes och att egenskaper från den ena kunna spela in i den andra, till och med från den första in i den sista. I första perioden (till omkr. 1800) bibehålles i det hela den Haydn-Mozartska ståndpunkten, ehuru B. redan nu börjar göra epok i synnerhet i pianomusiken. Denna period omfattar ungefär opus 1--25 eller något mera, hvaribland en mängd sonater, några trior, de första stråkkvartetterna och konserterna, septetten, första symfonien, sången Adelaide m. m. Andra perioden (1800--15) utmärkes af full själfständighet, storslagen kraft och jämnvikt mellan innehåll och form; innehållet blir rikare och bestämdare, formen på en gång mera omfattande och mera koncentrerad. Bland de dithörande opustalen (26--100) höra främst de sju symfonierna: den lifsglada i D-dur, som dock kanske snarare bör räknas till första perioden, den heroiska, ursprungligen tillegnad Napoleon, den lugnt humoristiska i B-dur, den mäktiga Faustartade i C-moll, den idylliska pastoralen, den dityrambiska, i A-dur samt den graciösa i F-dur. Vidare fem fantasirika kvartetter, Geister-trion, B-dur-trion, åtskilliga sonater med violin, såsom Alexandersonaten och Kreutzersonaten, dito med violoncell, de glänsande konserterna, en mängd pianosonater, däribland den i ciss-moll, om hvars sammanhang med B:s kärlek till grefvinnan Guicciardi så mycket fantiserats, pastoralen, sonaterna i D-moll och E-moll, den stora Waldsteinsonaten och appassionatan, les adieux o. s. v. Fantasien för piano, orkester och kör är i viss mån en föregångare till nionde symfonien. Dit höra äfven mässan i C-dur äfvensom det mera flacka oratoriet Christus am Ölberg. B:s enda opera, Fidelio (Leonora), uppfördes i Wien i tre olika bearbetningar 1805, 1806 och l814 (i Stockholm 1832) och hör i synnerhet i andra akten och den tredje af de fyra uvertyrerna till hans djupaste verk. Slutligen musiken till Egmont, Coriolanuvertyren och åtskilliga sånger. Tredje perioden karakteriseras af ett ända till visionärt drömmeri förandligadt innehåll, en obändig subjektivitet, som ofta spränger den traditionella formen, men just därigenom frambringar verk af utomordentlig nyhet och storhet, samt en ej sällan till djupsinnigt grubblande utsträckt förkärlek för den polyfona stilen. Till denna period höra bl. a. de sista sonaterna och stråkkvartetterna samt framför allt de båda väldiga jätteverken Missa sollemnis och Nionde symfonien. Den förra, som icke är traditionellt kyrklig, men öfverjordiskt storartad och genomträngd af den djupaste religiositet, ansågs af B. själf som hans mest fulländade verk. Den senare är besläktad med C-moll-symfonien, men själsstriden är starkare; i formen är den ett mellanting mellan symfoni och kantat, i det finalen utgöres af en körsats till Schillers Lied an die freude, en sats, som bevisligen icke från början varit B:s afsikt att inlägga och som således icke rimligen kan motivera wagneristernas tolkning af symfonien såsom en iustrumentalmusikens inkompetensförklaring gentemot människorösten. B:s "Missa sollemnis" introducerades i Stockholm 1894. "I instrumentalmusiken -- säger G. Engel -- kommer det an på, i hvilket förhållande det ursprungligen gifna melodiska innehållet står till den därur följande utvecklingen. Så rika nu än Haydn och Mozart äro uti utvecklingens konst, måste de likväl i förhållande till B. synas såsom sådana tonsättare, hos hvilka ännu öfverväger den melodiska tanken, d. v. s. det ursprungligen af naturen gifna, under det att Beethovens egendomliga ställning i instrumentalmusiken beror därpå, att han så fullständigt som möjligt sökte införa blifvandets lagar i denna konst och därigenom höja henne till den fria andliga skönhetens, den genomlefda egna verksamhetens rike. Blifvandet segrar hos B. öfver varandet, anden öfver naturen, friheten öfver nödvändigheten. Och därför har man rätt att säga, att B. är ett barn af revolutionen: han införde jaget i den rena tonkonsten. Intet under alltså, att man i B:s skapelser så gärna och så ofta anar uttrycket af alldeles bestämda själsstämningar". Därmed är icke sagdt, att B. bröt med allt föregående, tvärtom tryckte han fulländningens stämpel på alla de instrumentala satser han öfvertog: sonatallegrot såväl som adagiot, scherzot såväl som finalrondot. B. är universell, icke i samma mening som Mozart, hvilken behandlar alla konstformer med lika mästerskap (det har anmärkts att vissa af B:s vokala produktioner äro osångbara), men i den meningen, att han genomlupit hela skalan af mänskliga känslor och funnit öfvertygande uttryck för dem alla. En annan sida af B:s universalitet är den, att han, som var af flamländskt blod, född i Bonn och utbildad i Wien, sammansluter de nationella olikheterna mellan skilda grenar af den germanska stammen, samt hopsmälter en Bachs sedliga kraft och andlighet med en Mozarts blomstrande sinnliga realism. Egendomlig för B. är -- enl. hvad hans skissböcker visa -- den utomordentliga möda han gjorde sig vid utarbetandet af ett motiv, utan att därför inspirationens friskhet syntes taga ringaste skada. En kritisk samlingsupplaga af B:s verk utgafs af Breitkopf & Härtel 1864--67 med supplement 1888. Biografier skrefvos af Wegeler & Ries (1838), Schindler (1840; 3:e uppl. 1860 och 1881), Lenz (1855--60), Ulibisjev (1857), Marx (1859, 5:e tillökade uppl. af Behncke 1901), Nohl (1864--77), Wasielewski (1888), Frimmel (1901, 1903) samt framför allt Thayer (1866 --79, ofullb.; 2:a uppl. 1901--04). Monografier, kataloger eller brefsamlingar ha utgifvits af Breuning, Seyfried, Nottebohm, Köchel, Nohl m. fl. Statyer af B. äro resta i Bonn (af Hähnel 1845) och Wien (af Zumbusch 1880). Klingers geniala, men omstridda monument, framställande B. såsom en olympisk gud (1901), hamnade i Leipzigs museum. -- Sedan 1823 var B. ledamot af Musikaliska akademien i Stockholm. A. L. Beetling