Svarta hafvet (lat. Pontus euxinus, ry. Tjernoje more, turk. Kara dengiz), stort inhaf mellan Europa och Asien, i v. begränsadt af Europeiska Turkiet, Bulgarien och Rumänien, i n. af ryska guv. Bessarabien, Cherson och Taurien, i ö. af Kubanområdet, Svarta hafvets och Suchum Kales militärdistrikt samt guv. Kutais och Erivan, i s. af de turkiska vilajeten Trabezon, Kastamuni och Brussa i Mindre Asien. Hafvet står i s. v. genom Bosporen, Marmarasjön och sundet vid Dardanellerna i förbindelse med Medelhafvet och i n. ö. genom sundet vid Kert j (Jenikale) med

Asovska sjön

(se d. o.), hvilken kan betraktas som en förgrening af S. Vattenytans största längd, nära sammanfallande med 42:a breddgraden, är 1,187 km.; dess största bredd är 613 km. och den minsta (mellan Krims sydligaste udde och Kap Kerembe) 229 km. Arealen uppgår, enligt Krümmel, med Asovska sjön (37,605 kvkm.), till 382,843 kvkm. och enligt J. Strelbitsky, utom Asovska sjön, till 423,993,5 kvkm. Kustlinjen har, med inräkning af de minsta bukter, en längd af 4,914 km., hvaraf 2,866 km. tillkomma den europeiska kusten. Från Bosporen till Kap Emine på Balkan är kusten brant och har en större inskärning, Burgasviken; vidare åt n., förbi Varna och genom det s. k. Dobrudscha till Donaus mynningar, är den däremot lågland och blir vid utloppet af nämnda flod, som årligen afsätter i hafvet omkr. 82 mill. kbm. sand och lera, sönderskuren i en mängd träsk och bankar. Äfven n. om Donau är kusten låg och garnerad med laguner, här kallade limaner. Dnjepr-Bugs liman är liksom den betydande Perekopviken, som skiljer Krim från fastlandet, så grund, att endast smärre fartyg kunna komma upp till de nära nämnda floders mynningar belägna hamnarna Nikolajev och Cherson. På Krim höjer sig kusten åter och består från kap Chersonesos till Kaffa af en brant bergskedja af kalkformation (Jaila-dag); på Krim märkas åtskilliga vikar med goda hamnar, såsom Eupatoria och Sevastopol vid Kalamitaviken, Balaklava och Kaffa (Feodosia) vid vikarna af samma namn. Halföarna Kertj och Taman, hvilka båda skilja Asovska sjön från S., äro till större delen låga och sandiga. Den senare är uppfylld af saltträsk och laguner. Den omständigheten att dylika vattensamlingar vidare sträcka sig upp mot Don och österut till Astrahan visar tydligt på en forntida förbindelse mellan Kaspiska hafvet och S., hvilken fanns ännu under kvartärtiden; först senare bröt sig S. ett utlopp till Medelhafvet (jfr

Kaspiska hafvet

, sp. 1206). På andra sidan om Tamanhalfön närmar sig Kaukasus' bergskedja kusten och följer densamma till inemot Riones floddal i guv. Kutais, där den drager sig längre inåt landet. Från Batum, nära turkiska gränsen, vidtaga Mindre Asiens kustberg, som endast med korta afbrott löpa efter S:s hela södra kust, på flera stäl1en utskjutande uddar af ansenlig höjd. På grund af strändernas branthet finnas på denna sträcka endast få goda ankarplatser, af hvilka de bästa äro att söka i Samsun- och Sinopevikarna. Hamnar af vikt vid S. äro, utom de redan nämnda: Balcik, Constanza, Sulina, Akjerman, Perekop, Kertj, Suchum Kale, Poti, Trabezon, Samsun och Sinope. Öarna äro endast tre och obetydliga: Djilan Adassy l. Ormön utanför Donaus norra mynningsarm, Berezan vid Dnjeprs liman och Kefken vid Mindre Asiens nordvästra kust. - Hafvets djup tilltar i allmänhet från kusterna mot midten och är minst i dess nordvästra del, där isobaten för 1,000 m. träffas först v. om Krims södra udde, medan den går 10-50 km. utanför Mindre Asiens kust. Hafvets medeldjup beräknades af Murray till 754 m., men efter hans tid har det största hittills funna djupet lodats 2,618 m., och medeldjupet beräknas nu till 1,197 m. Tillflödena, Donau, Dnjestr, Dnjepr, Don, Kuban, Kizil Irmak, Sakaria m. fl., äro både många och stora. Deras flodområde uppgår till 2,087,060 kvkm. och upptar 21,1 proc. af Europas yta. På grund af flodernas olika vattenstånd är emellertid den vattenmassa, som tillföres hafvet, högst växlande. Den är störst i maj-juni, minst i febr. Som en naturlig följd af det rika tillflödet på sött vatten är S:s salthalt (1,5-1,8 proc.) knappt hälften så stor som Medelhafvets. Dess temperatur är i allmänhet vida lägre, än man kunde vänta af det sydliga läget. Sommarisotermen för 19,6° C. följer den norra kusten och den för 21° C. den södra, men som temperaturen under vintern sjunker, så att hafvets norra del nästan årligen är isbelagd, blir medeltemperaturen för året endast 13,7° C. Vid två tillfällen, åren 401 och 762, vet man, att t. o. m. hela hafvet varit fruset. I den längdprofil mellan Vareca och Pizunda vid Kaukasusstranden, som den ryska forskningsexpeditionen 1890-91 upptog, fann man mellan 40 och 90 m. djup ett kallt lager af mindre än 8°. På ungefär 60 m. djup sjönk termometern i medeltal till 7,2°; extremerna voro 6,2° och 7,6°. Men under detta skikt steg temperaturen ända till bottnen med 2°, uppenbarligen värmdt af Medelhafsvattnet, hvilket som en salt underström strömmar genom Bosporen in i S., medan ytvattnet med stark ström går från S. genom Bosporen till Medelhafvet. De härskande vindarna äro vanligen under sommaren nordöstvinden, under vintern sydliga och sydöstliga vindar. Dimmor förekomma ofta, och häftiga stormar uppkomma plötsligt. Ebb och flod äro endast obetydligt märkbara. Med afseende på djurlifvet företer S. stor likhet med Kaspiska hafvet; å andra sidan eger det äfven flera för Medelhafvet betecknande arter. Vid de stora flodmynningarna lefver stören, i saltare vatten förekomma makrill, hvitling, tunga och tonfisk i mängd. Däremot fann ofvannämnda ryska expedition, att intet djurlif existerar under 100 famnar från bottnen i följd af den rikliga förekomsten af svafvelväte. Fossila rester af Dreissena, Cardium och andra mollusker ha upptagits, hvilket visar, att hafvet förr haft organiskt lif, men detta dödades enligt Andrusov, när föreningen med Medelhafvet kom till stånd, af dettas saltare vatten, hvilket gaf upphof till det svafvelväte, som nu finnes på djupet. - I strandsjöarna på Krim och vid Akjerman produceras betydande mängder salt. Redan tidigt besökte grekerna S., dit de enligt sagan företogo sitt ryktbara argonautertåg. De kallade det först Pontos axenos, "det ogästvänliga hafvet", men ändrade vid närmare bekantskap detta namn till Pontos euxeinos, "det gästvänliga hafvet". Af turkar och tatarer erhöll det i en senare tid på grund af sina dimmor och stormar benämningen Svarta hafvet. Af de många grekiska kolonier, som uppstodo på dess kuster, må nämnas Pantikapaion och Fanagoria på ömse sidor om cimmeriska Bosporen, det nuv. sundet vid Kertj, samt Tanais vid Dons mynning, hvilka spelade en betydande roll i den dåvarande världshandeln. Med folkvandringen råkade emellertid de kommersiella förbindelserna i en allmän förvirring, som Bysans endast för en kortare tid kunde betvinga, och först på 1200-talet blef S. åter skådeplats för en liflig europeisk samfärdsel. Genueserna gjorde sig nämligen vid denna tidpunkt till herrar öfver större delen af hafvet, och venetianerna grundlade vid Dons mynning den | viktiga kolonien Tana, en upplagsplats för de från Asien kommande karavanerna. Genom turkarnas eröfring af Konstantinopel 1453 blefvo emellertid de europeiska nationerna uteslutna från S. Med Peter den stores intagande af Asov 1696 öppnades dock åter en hamn för den ryska handeln, och från Katarina II:s tid gjorde sig det ryska inflytandet alltmer gällande utefter norra kuststräckan. 1774 erhöllo ryssarna fri förbindelse mellan Medelhafvet och S.; 1784 öppnades denna förbindelse för österrikarna samt 1802 för fransmän och engelsmän. I freden i Paris 1856 förklarades S. neutralt. På konferensen i London 1871 fick Ryssland rätt att själf bestämma storleken af sin i S. stationerade flotta. Om främmande flottor fastställdes däremot, att de ej utan Portens tillåtelse få passera Bosporen. Jfr

Mare clausum

, sp. 889. - Om den projekterade kanalen till Östersjön se

Östersjö-Svartahafskanalen

. (J. F. N.) Svarta ibisen