Fosforförgiftning. Den gula fosforn (se

Fosfor

) upptages långsamt ur tarmen på grund af sin ytterst ringa löslighet i vatten. Uppsugningen sker mest i ångform, i det att fosforn af dunstar; galla och fett i tarmen befordra fosforns inträngande genom tarmväggen. Den resorberade (uppsugna) fosforn förblir länge oförändrad i sin giftiga form, emedan den är ytterst svårtillgänglig för organismens oxiderande krafter och endast småningom öfverföres till jämförelsevis oskyldig fosforsyrlighet och fosforsyra. Man har sökt förklara fosforns giftighet genom antagandet, att den skulle i kroppen öfverföras till synnerligen giftigt fosforväte. Detta är dock antagligen icke riktigt, utan vid fosforförgiftning är säkerligen fosforn själf verksam. Fosforn framkallar blott en relativt obetydlig lokal retning. Bland direkta organverkningar är blott en af vikt, nämligen en vid stor dos framträdande verkan på hjärtat, som medför en stark nedsättning af blodtrycket, stundom plötslig död af hjärtförlamning. I öfrigt utöfvar fosforn ett genomgripande inflytande på ämnesomsättningen, på cellernas och organens näringstillstånd. Den är ett synnerligen farligt ämnesomsättningsgift. Vissa sönderdelningsprocesser, särskildt af kväfvehaltigt material, ägghvita o. d., försiggå i större omfattning än normalt, hvarigenom mängden kväfve i urinen snart ökas betydligt; men dessa processer förlöpa tillika ofullständigt och på ett abnormt sätt: mängden urinämne är ofta relativt minskad, och i stället uppträda ammoniak i ökad kvantitet samt leucin, tyrosin och peptonartade kroppar jämte s. k. köttmjölksyra och gallfärgämne, hvilket torde härröra från förstördt blodfärgämne, då en mängd röda blodkroppar går under. Andra omsättningsprocesser i kroppen, såsom oxidationerna, äro hämmade; upptagandet af syrgas och afgifvandet af kolsyra äro därför nedsatta. Såsom uttryck för alla dessa rubbningar i ämnesomsättningen äro att anse de degenerativa förändringar med anhopning af fett, s. k. fettdegeneration (se

Degeneration

), som uppträda i de flesta organ, framför allt i lefvern, njurarna, hjärtat, skelettmusklerna och blodkärlens väggar. Delvis torde denna anhopning af fett bero på en nedsatt förmåga hos de förgiftade cellerna att på normalt sätt förbränna fettet, delvis äfven på ett abnormt rikligt uppträdande af fett i de nämnda organen antingen till följd af en ökad transport af fett till dessa eller möjligen genom en fettbildning på platsen. Nu antydda förändringar störa mer eller mindre organens förrättningar. Lefvern sväller starkt, mest genom den starka fettanhopningen; gallafsöndringen aftager. Till följd af lefverns sjukliga förändring samt af bildningen af gallfärgämne från förstördt hemoglobin uppträder gallfärgämne i blodet och ger anledning till gulsot (icterus). Till följd af fettdegenerationen i blodkärlens väggar blifva dessa sköra, och på grund däraf inställa sig blödningar i alla möjliga organ, bl. a. näsblödningar, blodkräkningar, blodiga afföringar och blödningar från de kvinnliga könsorganen. Hos hafvande kvinnor uppträda vid fosforförgiftning blödningar i lifmodern och i moderkakan, hvarigenom fostret dödas och bringas att afgå. Denna egenskap hos fosforn har, särskildt hos oss i Sverige, under en följd af år gifvit anledning till en omfattande användning af fosfor (i synnerhet fosfortändstickor) såsom fosterfördrifningsmedel. Detta olycksaliga förfaringssätt har kostat många hundra kvinnor lifvet. Från midten af 1870-talet spred sig "epidemien" från landskap till landskap, och antalet dödsfall tilltog raskt, tills ändtligen 30 mars 1900 en förordning utkom och trädde i kraft 1 juli 1901 med förbud mot försäljning af fosforstickor, hvarefter antalet fosforförgiftningar nästan med ett slag sjönk till ett minimum. - Fosforns giftighet är betydande. Är den fint fördelad eller löst t. ex. i olja, förorsaka 15 mg. hos vuxen människa svår förgiftning och 50 mg. död; hela stycken fosfor äro på grund af svårlösligheten vida mindre farliga. Barn äro stundom ytterligt känsliga: en 2-åring dog af 1,2 mg., gifna i lefvertran under loppet af 3 dagar. Den akuta fosforförgiftningen utvecklar sig på ett egendomligt sätt. En eller några timmar efter giftets intagande uppträda obehag och smärtor i magtrakten, kanske en eller annan kräkning. Dessa symtom gå emellertid snart öfver, och under en eller ett par dagar känner sig vederbörande åter kry och tror, att allt är öfver. Under tiden har emellertid giftet uppsugits, och efter 2-3 dagar följa nu åter magsmärtor, kräkningar, diarré, gulsot, blödningar samt höggradig matthet och svaghet. Urinen, som snart blir mycket sparsam, innehåller utom ofvannämnda abnorma produkter äfven ägghvita och fettdegenererade njurepitel, fettdroppar m. m. Under tilltagande kollaps inträder döden efter några dagar, en vecka eller mera. - Den akuta fosforförgiftningen behandlas med magsköljning eller kräkmedel samt med ingifvande af gammal, rå terpentinolja, 2-4 gr. i dosen upprepade gånger, samt slemmiga vätskor. Den råa terpentinoljan befordrar fosforns oxidation, hvarvid den blir ofarlig. Fett, olja, mjölk o. d. undvikas, då de befordra lösning och uppsugning af fosforn. På bindväf utöfvar fosforn ej sällan, särskildt i små, under längre tid upprepade doser en irritation, ledande till ökad utveckling af dessa väfnader, så t. ex. i magslemhinnan, lefvern och njurarna. Om vid en akut fosforförgiftning patienten lefver längre tid, kan allt fettet jämte en mängd sönderfallna lefverceller resorberas ur lefvern och till följd af stödjebindväfvens förökning och efterföljande skrumpning organet blifva abnormt litet och fast - s. k. atrofisk lefver irros. - Intressantast är verkan af helt små, upprepade fosfordoser på benväfven, särskildt hos unga, växande individer. Hos dem utbildas en abnormt riklig mängd fast, kompakt benväfnad, på bekostnad såväl af de rörformiga benens märgkanaler som de korta benens svampiga (spongiösa) substans; t. o. m. de ytterst fina s. k. Haverska kanalerna (för den kompakta benväfnadens näring) blifva mycket trängre än vanligt. Denna egenskap hos fosforn ligger till grund för de förändringar i käkbenen, särskildt underkäken, hvilka väsentligen karakterisera den s. k. kroniska fosforförgiftningen, som förekommer hos arbetare i fabriker för framställning af fosfor och af fosfortändstickor. Vid dålig skötsel af mun och tänder med tandstensbildning, tandkaries o. d., då fosfor (fosforångor?) får tillfälle att komma i beröring med själfva käkbenets benhinna, uppträder på denna en nybildning af ben, och då samtidigt bakterier (varmikrokocker o. d.) komma till från munhålan, framkallas en sjuklig process, som leder till bortdöende (nekros) af käkbenet, s. k.

fosfornekros

, antingen i form af större stycken ("sekvestrar") eller af små fragment. Äfven den genom fosforretningen uppkomna, nybildade bensubstansen ("sekvesterlådan") kan delvis sönderfalla. Benstyckena utstötas småningom under varbildning, och stora delar af käkarna kunna under loppet af månader eller år på detta sätt förstöras, om ej i tid patienten undandrages giftets inflytande och det sjuka aflägsnas genom en operation. Vid noggrann vård af mun och tänder är faran för fosfornekros ej stor, och på senare tid har sjukdomen blifvit sällsyntare, sedan användningen af gul fosfor förbjudits och hygienen inom fabrikslokalerna förbättrats m. m. (Jfr k. förordn. 9 dec. 1896.) - Till följd af sin inverkan på benväfnaden användes fosforn af en del läkare, enligt uppgift med framgång, som läkemedel, nämligen vid sjukdomar, som medföra en utveckling af abnormt mjuk bensubstans, såsom vid "engelska sjukan" (rakitis) eller en uppmjukning och abnorm skörhet af redan utveckladt ben, t. ex. vid s. k. osteomalaci. Många barnläkare anse nyttan af fosforbehandling vid rakitis tvifvelaktig och frukta med skäl det farliga giftet, som af och till verkar skadligt äfven i de för barn brukliga, ytterst små doserna - 0,1-0,3 mg. Läkemedlet ges vanligen i form af Oleum phosphoratum, bestående af mandelolja med 1 proc. fosfor och 5 proc. eter, i lämplig grad utspädd med fisklefverolja; äfven nyberedda piller kunna användas. Maximaldosen för vuxen person är 1 mg. Den förr brukliga användningen af fosfor likasom af vissa moderna fosforhaltiga preparat såsom stimulerande medel vid nervsjukdomar, svåra anemier o. d. saknar säkert underlag.

Fosforväte

är en särdeles giftig gas; redan 0,025-0,04 pro mille fosforväte i inandningsluften dödar katter; effekten består i kortvarig retning och därpå förlamning af centrala nervsystemet. Små, men under ogynnsamma förhållanden dock säkerligen farliga mängder fosforväte utvecklas vid arbeten med vanlig gul fosfor och förekomma äfven (i mängder af 0,02-0,06 proc.) i acetylengas, som för belysningsändamål framställes ur kalciumkarbid. Rätt betydliga mängder fosforväte (jämte spår af arsenikväte) kunna vid tillträde af vatten eller fuktig luft komma till utveckling ur s. k. kiseljärn; vid transport af sådant på fartyg ha flera gånger (jfr

Tjerniak

) det utdunstade fosforvätet åstadkommit förgiftningar med dödlig utgång. En sådan förgiftning yttrar sig med ångestkänsla, tryck ocb smärta öfver bröstet, andnöd, torrhosta, dof hufvudvärk, yrsel, öronsusning, alltmer tilltagande svaghet, djup dvala och död genom förlamning. I tändsticksindustrien har efter förbudet mot användning af gul fosfor en förening mellan fosfor och svafvel, s. k.

fosforseskvisulfid

, P4S3, kommit till användning. Preparatet utgöres af grågrönaktiga stycken eller ett groft blekgult pulver med en synnerligen obehaglig lukt af svafvelväte. Äfven detta ämne är i viss mån giftigt, men vida mindre än gul fosfor, då det är olösligt i alla fysiologiska lösningsmedel samt sönderdelas långsamt och med svårighet. Fara för missbruk af fosforseskvisulfidtändstickor såsom af de gamla fosforstickorna synes ej föreligga. C. G. S. Fosforism