Weymouth [ωei'məth]. 1. Stad och badort i engelska grefsk. Dorset, vid Weys utlopp i en af halfön Portland i s. v. begränsad bukt af Kanalen. 22,324 inv. (1911). W. består eg. af två städer, W. s. om floden och

Melcombe Regis

[me'lkəm ri'dʃis] n. om densamma. W. har skeppsvarf och segeldukstillverkning samt expor- 161 Weymouth-Weyse 162 terar Portlandsten och tegel, ofverfartsort till Normandiska öarna. - 2. Stad i nordamerikanska staten Massachusetts vid Weymouth harbour på sydsidan af Boston bay. 12,985 inv. (1910). Betydande tillverkning af skcdon. l-2. A. N-d. Weymouth [wóYmoth], viscounter af. Se T hy n n e l och 3. Weymouthtallen. eng. weymouth-pine [fljeYmöth páì'n], White p i ne, Pinus strobus L., bot., är ett i Nord-Amerika hemmahörande vackert och ekonomiskt mycket viktigt skogsträd, som skiljer sig från Pinus silvestris genom slät, icke afflarnande bark samt längre, nästan 3-kantiga, blekgröna barr, som sitta i knippen af 5. Kottarna äro af-långt cylindriska, rödbruna, med tunnare kotte-fjäll. Den planteras ofta i parker och uthärdar väl Sveriges vintrar, men ödelägges ofta af en svamp, æcidieformen af Cronartium ribicola (se Cronartium och Törskate). I hemlandet når denna tall en höjd af 50 m.; den hör till de terpentingifvande arterna. Sitt namn har detta träd fått däraf, att det i Europa först planterades på lord Weymouths gods i England. O. T. S. (G. L-m.) Weyprecht [va'j-], Karl, tysk polarfarare, f. 8 sept. 1838 i König, d. 27 mars 1881 i Michelstadt, deltog som löjtnant (sedan 1868) i österrikiska marinen 1871 tills, med Payer i en rekognoscerings-expedition till Spetsbergen och Novaja Zemlja samt 1872-74 i den stora österrikisk-ungerska polarexpeditionen (se Payer) samt offentliggjorde med anledning af dessa resor: Astronomische und geo-dätische bestimmungen der österr.-ungarischen arctischen expedition (1877), Die metamor-phosen des polareises (1878-79) samt Die nord-lichtbeobachtungen der österr.-ungarischen arctischen expedition (s. å.) jämte uppsatser i Peter-manns "Mitteilungen" och andra tidskrifter. På tyska naturforskardagen 1875 framlade han en plan att ersätta de dyrbara nordpolsexpeditionerna med en systematisk undersökning af polarområdets geofysiska förhållanden och för detta ändamål anlägga ett internationellt nät af permanenta observationsstationer i de arktiska trakterna, en plan, som förverkligades först efter W:s död (se Polarexpeditioner, sp. 1164). Weyr [va^r], Kudolf, österrikisk skulptör, f. 22 mars 1847 i Wien, studerade vid akademien där, fick pris för gruppen Samson och Delila 1870 och utvecklade sig till en bildhuggare med frodig och frisk gestaltningskraft, en af de mest ursprungliga företrädarna för skulptur i genuin Wienanda. Hans arbeten falla hufvudsakligen inom det monumentalt dekorativa området. Vid täflan om Grillpar-zermonumentet 1878 vann han andra priset och fick då utföra de 6 reliefer i marmor, framställande ämnen ur dramer af Grillparzer, som pryda exedran omkring statyns sockel. Hans måleriskt dekorativa stil träder här i dagen. Han utförde Tryckt den 23/3 21 sedan reliefer i konsthistoriska museets kupolsal - habsburgska härskare, omgifna af konstnärer och lärde, ypperligt karakteriserade figurer -, grupper i universitetshuset och på Eurgteaterns ättika Bacchus' och Ariadnes triumf (1884), hög-relief med ett 40-tal figurer i den lifligaste gruppering och med största omväxling i de våldsamma rörelserna. Han utförde äfven 9 kärleksgrupper för denna teaters yttre och reliefer inne i salongen. Sedan följde 44 karyatider i polykromi i naturhistoriska museet, monumentalbrunnen Öster-rike som sjömakt framför Hofburg, Kanonmonumentet i Stadtpark 1905, Brahmsmonumentet 1908 m. fl. Han har utfört konstindustriella arbeten och äfven förträffliga medaljer. W. är professor vid tekniska högskolan i Wien. G-g N. Veyrassat [väras?], Jules Jacques, fransk målare och raderare, f. 1828 i Paris. d. 1893, var elev af E. Frère, målade bilder ur landt-lifvet, kraftigt utförda, såsom Hästfärja öfver en flod (1877) och Hästar, som draga fartyg uppför Seine. I radering utförde han lyckade blad efter A. Bidas teckningar till de fyra evangelierna, raderingar till Hamertons "Chapter of animals" samt vackra hästbilder. Bland hans akvareller framhåìles Skördemännens aftonvard. (G-g N.) Weyse [vä7jse], Christoph Ernst Freder i k, dansk tonsättare, f. 5 mars 1774 i Altona, d. 8 okt. 1842 i Köpenhamn, kom 1789 till Köpenhamn, där han fick studera musik för J. A. P. Schulz (teori), konsertmästaren Tiemroth (violin) och Zinck (orgel) samt 1794 blef organist vid reformerta kyrkan och 1805 vid Frue kirke, hvilken syssla han skötte till sin död. - I yngre år gjorde W. sig känd som ypperlig pianist. En djup nedslagenhet till följd af besvikelse i kärlek förlamade sedan i flera år hans verksamhetslust, tills han ryckte upp sig och fullbordade operan Sovedrikken, som gafs 1809 och hann 1874 till den 100:e representationen. Den efterföljdes af sångspelen Faruk (1812), Ludlams hule (1816), Floribella (1825), den fint humoristiska operetten Et eventyr i Rosenborg have (1827; uppförd öfver 160 ggr till 1904) och Festen paa Kenilworth (1836). Uvertyrer till J. Ewalds "Balders död" och Shaksperes "Mac-beth" skref W. med material från några af sina 7 ungdomssymfonier. Hans betydligaste kyrkokompositioner äro ett Miserere och Den ambrosianske lovsang jämte 30 stora kantater. Hans reformationskantat (för universitetet; 1817) har plägat sjungas ända till senaste tid. Längst synes han komma att lefva i Danmark i sina mer än ICO Romancer og sang e, som ännu i danska hem betraktas som en outtömlig källa till glädje och lyftning. Hans sångmelodier ega värme och själfullhet samt en äkta nationell doft af hemtrefnad. Förebilder voro de klassiske mästarna, från Handel till Mozart. Han var äfven en framstående pianokompositör, sär- 32 b. 6 Weyssenhoff-Whately 164 skildt i etydgenren och i sina Allegri di bravura, bearbetade dessutom kämpavisor, utgaf en koralbok, som länge begagnats, samt gjorde sig synnerligen beundrad som improvisatör på orgel och piano. W. var en personlighet med fin bildning och uppbars af hela nationen vid sidan af den vittra guldålderns mästare. Han fick professors titel 1816, tonsättargage 1819 och kallades af universitetet till hedersdoktor 1842. Från 1830 var han led. af Mus. akad. i Stockholm. Hans af H. Y. Bissen mod. bronsbyst restes 1866 på Frue pläds i Köpenhamn. Jfr K. Thrane, "Danske komponister" (1875), och Berggreen, "C. E. F. W:s biographie" (1876). A. L. (E. F-t.) Weyssenhoff, J ó z e f. polsk författare, baron, f. 1869, var 1891-96 redaktör af tidskr. "Biblio-teka Warszawska". Hans romaner Zareczyny J ana Belskiego (J. Belskis förloíning, 1894), Za bl$lti-tami (Bortom de blå ängderna, 1894), Zywot i mysli Zygmunta Podfilipskiego (Z. Podfilipskis lif och tankar, 1898), Sprawa Dolegi (Dolegas mål, 1902), Syn marnotrawny (Den förlorade sonen, 1904), Dni polityczne (1906), ünja (1910) och Hetman (1911) äro delvis påverkade af Anatole Frances ironiska stil och kännetecknas af stark satir i den moderna samhällsskildringen med psykologisk trohet. Hans berättelsecykel Soból i panna (1911) erbjuder någon likhet med Turge-nevs "En jägares dagbok". A-d J. Wezel [ve'tsel], Johann Karl, tysk författare, f. 1747, d. 1819, teaterdiktare i Wien, vardt 1786 obotligt vansinnig. Hans romaner, bland hvilka de bästa äro Lebensgeschichte Tobias Knauts (4 bd, 1773-76) och Hermann und Ulrike (4 bd, 1780), innehålla många drag af uppfinning, fin iakttagelse och lyckad komik samt återspegla "sturm-und-drang"-periodens stämningar. I komiska och satiriska dikter närmade han sig Wieland. Han skref äfven lustspel i Marivaux' stil (4 bd, 1778-87), bearbetade, i täflan med Campe, Defoes "Robinson" och polemiserade mot Fredrik den store i Ueber sprache, wissenschaft und geschmack der teut-schen (1781). (R-nE.) Vézelay [vesalä], stad i franska dep. Yonne, vid ett tillflöde till Seines biflod Yonne. Omkr. 900 inv. V. var under medeltiden en blomstrande vallfartsort och handelsplats med mer än 10,000 inv., men är nu afsigkommet och af intresse endast genom sin klosterkyrka från 1100-talet, en af den franska medeltidsarkitekturens märkligaste byggnader. A. N-d. Vezeliò [-litj], Aleksi. Se Serbokroatiska litteraturen, sp. 157. Ve^enkov. Stojan (S t o j a n - K a l f a), ma-cedonisk fribytare, f. 1834, d. 1893, deltog lifligt i den bulgariska frigörelsen i Macedonien, organiserade på 1870-talet i Belgrad sydslaviska kommittéer och fängslades af turkarna under serbisk-turkiska kriget 1876, men benådades genom ryska diplomatiens bemedling. Efter Berlinkongressen 1878 ledde han resningen i Macedonien och häktades åter, men frigafs på yrkande af det engelska sändebudet och dog i Odessa. A-d J. Vézère [vesar], biflod från h. till Dordogne i södra Frankrike, har sina källor på Millevaches-platån (dep. Corrèze), upptar från v. Corrèze samt förenar sig vid Limeuil (dep. Dordogne) med floden Dordogne. Längd 192 km., hvaraf 65 km. segelbara. A. N-d. Vezir. Se Vesir. Vezzoso [vetså'så], it., mus., srnåtäckt, smeksamt. Veöy, härad och pastorat omkring mellersta delen af Eomsdalsfjorden, strax s. om Molde. Norge. 247,i4 kvkm. med 2,462 inv. (1918). Jordbruksdistrikt. K. G. G. V. F., förkortning för lat. vive }elix (lef lycklig!); för vivus fecit (lät göra. medan han lef de). v. gr., förkortning för lat. verbi gratìa, till exempel. Vhael [val], Barthold, präst, skriftställare, f. 1667 i Uleåborg, d. 1723 i Stockholm, blef student 1684, collega superior vid Vasa trivialskola 1692, pastor vid det till Kiga förlagda österbottniska regementet 1694 samt kyrkoherde i Ilmola 1699. Under Stora ofreden flydde han till Sverige. Han tillfångatogs 1717 i öfver-torneå af ett strof vande kosackparti, men förordnades sedermera till predikant för de i ryska armén tjänande tyskarna och därefter till kyrkoherde i Vasa och prost i Österbotten. Efter fredsslutet (1721) återtog han sin kyrkoherdebefattning i Ilmola. I en finsk "runo" uttalade han 1714 finska folkets önskan och hopp om Karl XII: s återkomst till riket. Han författade af ven en finsk språklära, Grammatica jennica (tryckt 1733). Om släktnamnets skrifsätt och uttal se "Hist. dikakauskirja", 1919. M. G. S. Whaleback [wéYlbäk; af eng. wliale, hvalfisk], skpsb. Se Däck, sp. 1197. Whalsay [>å'lse], en af Shetlandsöarna (se d. o.). Whampoa [w?mpá?^?], hamn. Se Kanton, sp. 829. Wharton [o^tn], Thomas, engelsk anatom, f. 1610, d. 1673, blef 1647 med. doktor i Oxford, bosatte sig i London samt utöfvade där en mycket omfattande verksamhet som praktiserande läkare. Samtidigt sysselsatte han sig också med anatomiska studier, särskildt Öfver körtlarnas och nafvelsträngens byggnad. Efter honom ha under-käksspottkörtelns utförsgång och den slemmiga väf-naden i nafvelsträngen fått sina namn. W:s anatomiska undersökningar äro utgifna under titeln Adenographia sive glandularum totius corporis descriptio (1656; flera uppl.). R. T-dt. Whately OéYtli], K i c h a r d, engelsk teolog, f. 1787 i London, d. 1863, studerade i Oxford och blef 1825 president vid S:t Alban's hall där. Han tillhörde den frisinnade riktning inom episkopal-kyrkan, som kallas "broad church". Till följd af sina åsikter var han illa anskrifven hos de strängt ortodoxe. På samma gång låg han äfven i strid med den negativa kritiken med dess förkastande af bibelns under. Med användning af samma principer, som Hume tillämpat vid bedömandet af dessa, bevisade W. i en satir, Historic doubts relative Napoleon Bonaparte (1819), som väckte mycket uppseende, att Napoleon I aldrig existerat, utan var blott en myt. W. egnade sig med framgång äfven åt nationalekonomiska studier och utnämndes 1829 till professor i nationalekonomi i Oxford samt antog platsen för att, i den mån 165 Whatmanspapper-Wheeler 166 han kunde, bekämpa de antikristliges ansträngningar att rycka till sig nationalekonomien, en vetenskap, som syntes honom så viktig, "att inom kort politiska ekonomer af någon skola skulle styra världen". 1831 vardt W. ärkebiskop i Dublin, där hans ställning blef synnerligen svår emellan å ena sidan den katolska irländska befolkningen och å den andra protestanterna, som misstrodde honom för hans latitudinarism och arbete for katolikernas emancipation. Han verkade likväl för ett bättre förhållande emellan katoliker och protestanter och vann sympatier genom de ansträngningar att lindra nöden han och hans familj gjorde under nödåren 1846-47. Småningom förvärfvade den för sitt uppträdande som fri protestant af de fleste illa sedde biskopen genom sin trogna ämbetsförvaltning aktning och kärlek. Bland hans skrifter äro att märka, utom den ofvannämnda, The elements oj logìc (1825), Elements of rhetoric (s. å.), Errors of romanism (1830; 5:e uppl. 1856), Essays on some of the peculiarities of the Christian religion (1825; 8:e uppl. 1880) och hans nationalekonomiska Introductory lectures (1831). - Se E. J. Whately, "Life and correspondence of K. W." (2 bd, 1866). (Hj.H-t.) Whatmanspapper [ostmans-], fint ritpapper med den engelske pappersfabrikanten Whatmans stämpel. Wheatley [w^tli], Francis, engelsk målare, f. 174? i London, d. där 1801, målade Upproret 1780 och 12 bilder till kopparstickaren J. Eoydelis Shakspere-galleri, men mest porträtt, landskap och landtliga eller husliga scener. Han blef led. af Royal academy 1791. ?'la], George Montagu e, amerikansk forskningsresande, f. 9 okt. 1849 i Grafton (Massachusetts), ledde 1871-79 en af amerikanska 16? Wheeleriella-Whipple 168 krigsministeriet utrustad expedition för utforskning och kartläggning af Förenta staternas territorier v. om lÖÖ° v. Gr. Till denna expeditions vetenskapliga stab hörde flera framstående forskare, såsom K. G. Gilbert, J. Marcou, E. Howell o. a. Kesul-taten offentliggjordes dels i "Topographical atlas" (1872 ff.), dels i "Report upon the geographical and geological explorations of the lÖÖ-meridian in California, Nevada, Nebrasca, Utah, Arizona, Colorado, New Mexico, Wyoming and Montana" (1875 ff.). Efter W. är uppkallad Wheeler peak (3,677 m.), som förut ansågs vara högsta bergstoppen i staten Nevada. A. N-d. Wheelerie'lla [>il-], zool. Se Myror, sp. 104. Wheeling [et»rlinj, största staden i nordamerikanska staten West Virginia, på östra stranden af Ohio och på en ö i floden, den viktigaste staden vid Ohio mellan Pittsburg och Cincinnati. 43,657 inv. (1917). Katolsk katedral. W. är medelpunkt för statens järn- och ståltillverkning, kallas allmänt för "nail city" (spikstaden), men äfven andra slags järnmanufakturer tillverkas där, äfvensom glas, cigarrer, papper, läder m. m. Det första nybygget (Fort Fincastle) på W.s plats anlades 1770; dess namn förändrades 1776 till Fort Henry, men utbyttes 18G6 mot W. Stad sedan 1836, var W. 1863-70 och 1875-85 West Virginias hufvudstad. A- N-d. Whewell [hjò^l], William, engelsk lärd, f. 1794, d. 1866, var 1828-32 professor i mineralogi och 1838-55 i moralfilosofi vid Cambridges universitet. W. bidrog kraftigt till reformerandet af den matematiska undervisningen i Cambridge samt införandet af praktisk filosofi och naturvetenskaper såsom läroämnen. Han författade bl. a. Astro-nomy and general physics, considered in reference to natural thejology (1833, ny uppl. 1864; "Astronomi och allmän physik", 1842), det synnerligen framstående arbetet History of the inductive sci-ences (1837; 3:e uppl. 1857), Philosophy of the inductive sciences (1840; i omarbetad form, 3 dir, 1858-60), utgörande en kunskapslära, som häf-dade om Kants erinrande idéer och därigenom bröt med den engelska filosofiens empiriska grundriktning, samt Elements of morality, including polity (1845; 3:e uppl. 1854) Lectures on systematic morality (1846) och Lectures on the history of moral philosophy in England (1852; 3:e uppl. 1862), i hvilka han intar en intuitionistisk moralisk ståndpunkt. Därjämte öfversatte han Grotius' "De jure belli et pacis" (1853), Goethes "Hermann und Dorothea" m. m. Jfr Todhunter, "William W." (2 bd, 1876), och Douglas, "Life and select correspondence oí W. W." (1881). s~e- Whewell?t [hjc/ol-], miner., ett monoklint kalk-oxalat, funnet på kalkspat i Ungern, af Brooke uppkalladt efter professor William Whewell (se denns). Ant. Sj. Whickham [w^kom], stad i engelska grefsk. Durham, 6 km. s. v. om Newcastle, nära floden Derwent. 18,332 inv. (1911). I närheten kolgruf-vor, som gett upphof till betydande industrier, omfattande tillverkning af järn, kemikalier, skeppståg m. m. A. N-d. Whigpartiet Oi;g-] i Förenta staterna. Se Whigs 2. Whigs [£tn'gs]. 1. Engelskt politiskt parti. Se Tories. - 2. Politiskt parti i Nord-Amerikas förenta stater. Namnet whigs gafs under åren närmast före nordamerikanska frihetskrigets utbrott och under kriget ej sällan åt anhängarna af koloniernas frigörelse från Brittiska riket. Det återupptogs 1834 af de s. k. nationella republikanerna (seKepublikaner, sp. 1443), hvilka bekämpade presidenten Jacksons politik och under Henry Clays ledning påyrkade vidsträckta befogenheter åt unionsmyncUgheterna, skyddstullar, stöd åt Förenta staternas bank och ett af unionsregeringen ledt och bekostadt arbete för landets planmässiga uppodling (internal im-provemenls). Med namnet whigs ville partiet därjämte antyda sin allmänt frisinnade läggning i motsats mot Jacksons något godtyckliga maktfullkomlighet. Utom Clay voro D. Webster och J. Q. Adams dess främsta män. Af taktiska skäl uppställde partiet 1836 och 1840 som presidentkandidat i st. f. Clay general W. H. Harrison; han segrade 1840, men afled redan 1841. och vicepresidenten J. Tyler närmade sig som president demokraterna, hvarför partiets lagstiftningsprogram ej kunde genomföras. Med Clay som presidentkandidat motsatte sig partiet i 1844 års valstrid förgäfves annexionen af Texas, och 1848 segrade whigs blott genom att till kandidat taga en populär general från södern, Z. Taylor. Slaf-frågan hade då redan börjat splittra partiet, och dess anhängare i sydstaterna började alltmer öfvergå till demokraterna, samtidigt med att i de norra staterna affall skedde till nya partibildningar med klarare program i den brännande frågan. Det blef Clays kompromiss i slaffrågan 1850 (se Clay), som snart nog beredde partiets undergång. Det gick 1852 till val med general W. Scott som presidentkandidat och upprätthållandet af Clays kompromiss som program, men besegrades, och dess flesta anhängare i nordstaterna upp-gingo 1854-56 i det nybildade republikanska partiet (se Republikaner, sp. 1443). Unionens vidmakthållande, till dess nordstaterna vunnit kraft nog att öfverta detta värf, är partiets största insats i Förenta staternas historia. Jfr J. P. Gordy. "History of political parties in the united states" (1900), J. A. Woodburn, "Political parties and party problems in the United states" (1903), och M. Ostrogorski, "La démocratie et 1'organisa-tion des partis politiques", II (s. å.). 2. V. S-g. Whip [än'p], eng. 1. Sports., piska; den, som håller hundarna tillsammans med piskan (se P i kör och Jaktridning). - 2. Polit. (Whipp er-in). Selnpiskare. 1. B. C-m. Whipple [ö>i;pl], Edwin Percy, nordamerikansk essayförfattare, f. 1819 i Gloucester (Massachusetts), d. 1886 i Boston, uppträdde som föreläsare i litterära ämnen. Hans kritiska studier utmärkas för skarpsynt uppfattning samt en af anekdoter och epigrammatisk kvickhet upplifvad framställning. Bland hans arbeten må framhållas Essay on Macaulay (1843), Essays and reviews (2 bd, 1848-49), Literature and life (1849, flera uppl.), Character and characteristic men (1866), Success and its conditions (1871) samt hans förnämsta verk, The literature of the age oj Elizabeth (1869; ny uppl. 1876). Whipple [ítf^pl], GuyMontrose, amerikansk 169 Whip-poor-Will-Whistler 170 psykolog, f. 12 juni 1876 i Danvers, Massachusetts, professor i uppfostran vid Illinois' universitet 1915 och i psykologi vid Carnegie institute of techno-logy (Pittsburg) 1917, har utgett värdefulla arbeten inom sitt fack. Jfr Tes t. Whip-poor-Will [cj?'p-p?a-íui'1], zool. Se Nattskärrorna, sp. 571. Whirlpool, Whirlpool rapids O^lpol]. Se Ni a gar a, sp. 913. Whisky 1. W h i s k e y [>i'ski], eng. Se V i s k y. Whist Oi'st], eng., ett kortspel. Se Vist Whistler [wi7slo], James Abbott Mac Neill, nordamerikansk målare, f. 10 juli 1834 i Lowell, Massachusetts, d. 17 juli 1903 i London, son till en ingenjör, hvilken som järnvägsbyggare vistades i Ryssland med sin familj 1842-49, studerade sedan i tre år vid en militärskola i New York och försökte sig därefter som kartritare, till dess hans konstnärliga anlag förmådde modern att skicka honom till Paris, där han 1855 började studera på Gleyres ateljé. Där delade J. Whistler. (Själfporträtt, ets- ha» siS fffn böria* ning.) mellan målning och etsning. Han lämnade 1859 en oljemålning Vid pianot (en svartklädd spelande dam och en åhörande liten flicka i hvitt) till salongen och fick den refuserad. Men taflan väckte uppseende bland franska konstnärer. W. slöt sig till den krets af oppositionella och sökande målare, som betecknas af namnen Fantin-Latour, Eonvin, Legros och Manet. Jämte flera af dessa och andra sedermera högt ansedda konstnärer blef han åter af visad vid salongen 1863, men s. å. anordnades på kejsar Napoleon III.s befallning vid sidan af den officiella utställningen en "de refuserades salong", och där gjorde hans Ung dam i hvitt (helfig. mot hvit bakgrund) stort uppseende, blef diskuterad och mycket berömd. S. å. flyttade W. öfver till London, där han redan förut vistats flera gånger. Han utställde där dels damporträtt, exentriskt anordnade, med stark dragning åt japanism (Balkongen 1864, Prinsessan från porslinets land 1865) samt s. å. Flicka i hvitt (knäbild, den unga damen står lutad mot spiselkanten framför en spegel; förekom på Stockholmsutställningen 1897). Vid öfver-gången till 1870-talet följde hans båda mest ryktbara verk, porträtten af W:s moder (Luxembourg-museet i Paris) och af Carlyle (museet i Glasgow;, båda i naturlig storlek och helfigur, båda framställda i profil i sittande ställning med en slät vägg som bakgrund; anordningen ytterst enkel, all kraft samlad i uttrycket, i karakteristiken och måleriskt i en mjuk dekorativ sammanställning af ett par dominerande dämpade färger. Närmast efter dessa båda följde två helfìgursporträtt af ett par half-vuxna flickor, två systrar Alexander, högst pikanta i typkarakteristiken liksom i koloriten - den ena målningen kallades "harmoni i grått och grönt", den andra "arrangemang i hvitt och svart". Till detta skede hör äfven en följd stämningar från Thames, dels i etsning, dels i akvarell och olja. Dessa kallades i utställningskatalogerna "symfoni i blått och rosa", "variation i blått och grönt", "harmoni i grått och opal", "nocturne i blått och guld". W. gaí här ett samladt, förtätadt naturintryck, essensen af en stämning, ingen form, uteslutande toner, sammanställda till en musikalisk harmoni, vald med raffinerad koloristisk känsla. Kritiken nedgjorde energiskt och öfverlägset dessa målningar, som gingo stick i stäf mot de moderiktningar som behärskade den tongifvande världen i England, och förklarade målaren vara en humbug. Mycket väsen väckte hans strid med Ruskin 1878, då han stämde denne inför rätta för ett oförsynt tidningsuttalande. Ruskin dömdes att plikta den minst möjliga summa, en farthing (*/2 öre). W. skref då en ljungande broschyr, "Konsten och konstkritiken", där han förnekade kritiken rätt att stifta lagar för konsten. Efter denna urladdning begaf sig \V. till Venezia 1879, där han utförde härliga etsningar och pasteller. Under de följande åren tillkommo nya porträtt, bland dem lady Meux (helfigur i grått och rosa), lady Archibald Campbell (helfigur, i promenaddräkt, mot mörk bakgrund, 1884) samt kort därefter franske författaren T. Duret (helfigur, i frackkostym med en domino i rosa på armen, Metropolitan museum i New York) och violinisten Sarasate (helfigur, arrangemang i svart, museet i Pittsburg; delvis af bildad i art. Sarasate). Fortfarande var W. af den förolämpade engelska kritiken omtalad som en löjlig sensationssökare och charlatan. Alltid stridbar, svarade han med mördande epigram och pamfletter (han utgaf dem samlade 1890 under titeln The gentle art of making ennemies (Konsten att skaffa sig fiender, 3:e uppl. 1903). Vid denna tid hade vinden vändt sig. Han hade åter börjat skicka taflor till salongen i Paris, hans moders porträtt hade där vunnit en lysande segeí 1883, året därefter triumferade han med porträttet af Carlyle, och därefter följde öfriga, i London hånade och föraktade målningar, porträtt och stämningar. Nu blef han erkänd och uppskattad äfven af den engelska konstpubliken, som sadlade om och sjöng konstnärens lof. Bland hans målningar från detta skede, då han åter var bosatt i Paris, märkes porträtt af grefve de Montesquiou-Fézensac, en känd sucietetssprätt (helfigur i frackkostym, bär pälsen på armen, 1894). Sina sista år tillbragte W. i London. I sin tids måleri intar W. en plats för sig. Hans konst är motsatsen till impressionisternas sträfvan till ögonblicklig naturiakttagelse, omedelbart intryck af det sedda. Han söker en melodisk färgharmoni, ett smältande ackord, ett konstnärligt subjektivt extrakt af ett intryck. Ingenting i hans konst är direkt gripbar naturafskrift. Han undviker alla hårda och skärande färger. De personer han afbildat äro omgifna af en viss obestämbar mystik, en egen atmosfär, äro aflägsnade från åskådaren, verka aldrig "liíslefvande", aldrig färdiga att stiga ut ur ramen. Han är aristokratiskt öfverförfìnad och kan vara excentrisk, men detta är långt ifrån regel i hans konst, som vid sidan af 171 Whiston-White 172 de rent måleriska egenskaperna ger så mycket af mänskligt djup, af besjälad karaktärsframställning. Han är en af de själfständigaste bland tidens genombrottsmän inom konsten, individualist både i sin miljö och sin verksamhet. Som etsare har han med någon öfverdrift blifvit kallad den främste efter Rembrandt; äfven hans litografier tillhöra konstartens mästerverk - en fullständig samling af dem skänktes af hans universalarfvinge till nationalbiblioteket i Paris. Den främsta samlingen af hans etsningar torde finnas i New Yorks allmänna bibliotek, andra samlingar i Eritish museum m. fl. st. - Jfr monografier af W. G. Eowdoin ("W., the man and his work", 1902), Hubbard (s. å.), Singer (s. å.), Way och Dennis ("The art of J. M. W.", 1903), R. Muther (1904), T. Duret (s. å.), E. R. och J. Pennell (1908), artikel af S. Pauli i "Ord och bild" (1904) - dessutom F. Wedmore, "W:s etchings" (1886 och 1899), och den 1905 i London utgifna katalogen öfver hans litografier. G-g N. Whiston [áT't], Gilbert, engelsk naturskildrare, f. 1720, d. 1793 som kyrkoherde i Sel-borne (grefsk. Hampshire), utgaf 1789 det högeligen intagande arbetet Natural history and antiqui-ties of Selborne (flera ggr omtryckt), i hvilket han med lika skarpsynt som tålig och kärleksfull iakttagelse upptecknat hvarje yttring af djur- och växtlif, alla skiftningar i natursceneri och väderlek i sin hembygd, tusen små dittills förbisedda detaljer, som delvis bragte reell vinst åt naturvetenskapen. Äfven stilens friska omedelbarhet utgör ett företräde hos denna originella bok, om hvilken man sagt, att den värfvat lika många ät naturforskningen som "Robinson Crusoe" åt sjö-manslifvet. Se R. Holt-White, "Life and letters of G. W. of Solborne" (1901). 173 White 174 White OáYt], Hugo Lawson, nordamerikansk politiker, f. 30 okt. 1773 i Iredell county, Nord-Carolina, d. 10 april 1840 i Knoxville, Tennessee, var son till James W. (f. 1737, d. 1815, en bland pionjärerna vid Tennesses uppodling), deltog 1792-93 i nybyggarnas strider mot indianerna, blef 1796 advokat i Knoxville, innehade flera domarämbeten i Tennessee och var 1812-27 president för denna stats bank. W. var 1825-40 senator för Tennessee och tjänstgjorde 1832-34 som senatens president. Han stödde president Jackson i nullifìkationsstriden (se Nullifika-tion), var vid presidentvalet 1836 motkandidat mot M. van Buren och öfvergick 1838 till whig-partiet. W.s sträfva och rätliniga konservatism skaffade honom namnet "Amerikanska senatens Cato". Jfr N. N. Scott, "A memoir of H. L. W." (1856). V.S-K White [íoáYt], Henry Kirke, engelsk skald, f. 1785 i Nottingham, d. 1806, förvärfvade på egen hand språkkunskaper och kom till Cambridges universitet, men ådrog sig genom öfvermått i studier ett hmglidande, som snart sänkte honom i grafven. Hans vän skalden Southey utgaf 1807-22 hans efterlämnade dikter (Remains, 3 bd) jämte ett företal, som väckte allmän sympati för den i förtid bortryckte diktaren, och flera uppl. (bl. a. 1866) ha utkommit af dessa poem; urval äro utg. af H. K. Swann och J. Drinkwater. De sakna kraft och djup, men andas ett mildt behag. Se J. T. God-frey och J. Ward, "The homes and haunts of H. K. W." (1908). White [wáYt], sir William Arthur, brittisk diplomat, f. 13 febr. 1824 i Putawy i Polen, d. 28 dec. 1891 i Berlin, tillhörde en katolsk irländsk familj; hans mödernesläkt egde stora jordagods i Polen, där han mycket vistades i sin ungdom. W:s fader var konsulatsämbetsman, och själf ingick han 1857 på konsulatsbanan, fick anställning på brittiska generalkonsulatet i Warschau, blef 1861 vice-konsul där och var 1862-63 t. f. generalkonsul i Warschau, en särskildt under polska upproret 1863 kräfvande post. W. blef 1864 konsul i Danzig, 1875 generalkonsul i Serbien och biträdde 1876 lord Salisbury vid sändebudskonferensen i Konstantinopel. 1879 blef han brittisk representant i Bukarest, 1885 envoyé i Konstantinopel och erhöll 1886 ambassadörs rang där (Englands förste katolske ambassadör sedan reformationen). Knightvärdighet fick W. 1883. W. hade stort inflytande på den östrumeliska frågans lösning till Bulgariens förmån och motarbetade i Konstantinopel med målmedveten konsekvens och sällspord kännedom om orientalisk politik det ryska inflytandet på Balkanhalfön. Däremot gynnade han det österrikiska och arbetade, ehuru förgäfves, för Englands anslutning till trippelalliansen. V. S-g. White [a)S\ri], Andrew Dickson, nordamerikansk historiker och diplomat, f. 7 nov. 1832 i Homer, staten New York, d. 4 nov. 1918, graduerades 1853 vid Yale-universitetet, studerade 1854-56 i Paris och Berlin samt tjänstgjorde dessemellan ett halfår 1854-55 som attaché vid amerikanska beskickningen i Petersburg. W. var 1857-62 professor i historia och engelsk litteratur vid Michigan-universitetet i Ann-Arbor, var 1863 -67 led. af staten New Yorks senat och genom-dref där flera viktiga lagar om höjande af statens undervisningsväsen. W. blef 1867 rektor för det på hans initiativ och med stöd af en stor donation från hans senatskollega Ezra Cornell tillkomna Cornell-universi-tetet i Ithaca, New York (se Cornell l och Ithaca) samt innehade där äfven lärostolen i modern historia. 1879-81 var W. amerikansk minister i Berlin, återvände sedan till sitt universi-tetsrektorat, som han nedlade 1885. Han utsågs 1888 till en af direktörerna för Smith-sonian institution (ss d. o.). W. var 1892-94 minister i Petersburg, 1895-96 led. af kommissionen för gränsfrågan mellan Venezuela och Brittiska Guyana, 1897-1903 amerikansk ambassadör i Berlin och 1899 förste amerikansk delegerad vid Haagkonferensen. Han var en bland stiftarna af American historical association och dennas förste president. Bland W:s skrifter märkas The war-fare of science (1876; "Vetenskapens strider", förkortad svensk of v. 1877), The new Germany (1882), A hìstory of the warfare of science with theology in christendom (2 bd, 1897; öfv. till fr., ty., it., sp. och port.), Autobiography (2 bd, 1905) och The work of Benjamin Hale (1911). V. S-g. White [>ai't], sir George Stuart, brittisk militär, f. 6 juli 1835 i irländska grefsk. Antrim, d. 24 juni 1912 i London, officer vid Inniskil-lings-fysiljärerna 1853, deltog i striderna för det indiska upprorets bekämpande 1857-59 samt med stor utmärkelse i kriget i Afganistan 1879-80. Befordrad till öfver-stelöjtnant, deltog han i Sudanexpeditionen 1884-85 och, som brigadchef, i kriget i Burma 1885-86. 1893 efterträdde han lord Roberts som högste be-fälhafvare öfver trupperna i Indien och uppgjorde som sådan planerna för Chitralexpeditionen 1895 (se C h i t r a 1) och Tirahfälttåget 1897. W., som 1895 utnämnts till generallöjtnant, blef vid återkomsten från Indien 1898 generalkvartermästare i hemlandet. När boerkriget utbröt i okt. 1899, blef han befälhaf-vare för trupperna i Natal. Efter åtskilliga strider med boerna (se B o e r - k r i g e t) inneslöts han med 13,000 man i Ladysmith, hvilken stad han under svåra förhållanden (se Ladysmith) försvarade, tills den undsattes 28 febr. 1900. S. å. blef han general och guvernör i Gibraltar. 1903 blef han fältmarskalk. 1905 återvände han till England och utnämndes till guvernör för invalid- 175 White-Whitefield 176 inrättningen i Chelsea. Personligt mod, lugn, uthållighet samt orubblig förtröstan på en lycklig utgång äfven under de mest pröfvande förhållanden voro W:s mest framträdande karaktärsegenskaper som militär i aktiv tjänst. - Hans son J a m e s R o b e r t W. (f. 22 maj 1879) deltog med utmärkelse i boerkriget, tog 1909 som kapten af sked ur armén och är en bland Sinn-fein-rörelsens ifri-gaste anhängare. H. J-dt. White [røai/t], sir William Henry, engelsk fartygskonstruktör, f. 1845, d. 1913. var 1867-83 assistent nåväl constructor vid amiralitetet och 1870-81 lärare i skeppsbyggeri vid Roy al nåväl college i Greenwich. 1883-85 var han anställd som chef för Armstrong & c:os skeppsvarf vid Elswick samt byggde därunder för utländsk räkning en mängd krigsfartyg af framstående beskaffenhet, särskildt utmärkta för sin snabbhet. W. återinträdde 1885 vid amiralitetet och var till 1902 chief constructor of nåväl con-struction 1. director of nåväl construction (d. v. s. öfverdirektör och chef för mariningenjörstaten). W. var icke blott en praktisk skeppsbyggare af ovanlig skicklighet, utan inlade äfven stor förtjänst på det teoretiska området som lärare och genom att publicera bl. a. Manual of nåväl archi-tecture (hvartill hans föreläsningar vid ofvan-nämnda skola ligga till grund), ett standardverk, som officiellt antagits till lärobok inom Englands, Tysklands, Italiens m. fl. staters mariner. W. adlades 1895. Han var led. af Royal society (1888) och af sv. Yet. akad. (1900). H. W-i. White [oai/t], Henry, amerikansk diplomat, f. 29 mars 1850 i Baltimore, blef efter grundliga studier i Amerika och Frankrike legationssekreterare i Wien 1883, var legationssekreterare i London 1884-93, ambassadsekreterare där 1897-1905 och amerikansk ambassadör i Rom 1905-07. W. deltog 1905 som förste amerikansk delegerad vid internationella landtbrukskonferensen i Rom, då internationella landtbruksinstitutet (se L a n d t-bruksinstitut 2) upprättades. Äfven var han 1906 förste amerikansk delegerad vid Algeciras-konferensen (se Ma rök ko, sp. 1035-36). W. var 1907-09 ambassadör i Paris och 1910 ordf. i Förenta staternas delegation vid fjärde panameri-kanska konferensen i Euencs Aires. Under Världskriget uppträdde han tidigt för Förenta staternas ingripande, och vid fredsförhandlingarna i Versailles 1919 var han medlem af amerikanska förhandlingsdelegationen. V. S-g. White [<üáì't], Ellen G. Se Sjundedags-adventister. White |>áì't], Blanco. Se Blanco White. Whitebait OáVtbéìt], eng., zool. Se Sillsläktet, sp. 541. Whiteboys [wáYtbåls], "hvita pojkarna". Se Irland, sp. 863. White cedar |>áì't s?'da], bot. Se Chukrasia. Whitechapel [oáYt-tJäpl], ett parti af stadsdelen Eastend i London, där bl. a. den forna svenska kyrkan, Ulrika Eleonora, är belägen. Se L o n-don, sp. 1047 och 1054. White deals [>áì't d?'ls], eng., trav. Se D e al s, sp. 1464. Whitefìeld [>i'tf?ld], George, engelsk predikant, en af metodismens grundläggare3 f. 16 dec. 1714 i Gloucester, där hans fader var värdshus- • värd, d. 30 sept. 1770 i Newbury (Nya England), blef 1732 student i Oxford och egnade sig åt teologiens studium. Redan i slutet af sin skoltid väckt till allvarligare tankar, slöt han sig till den af bröderna Wesley (se d. o.) stiftade "heliga klubben". Han var den förste, som där trängde igenom de själfplå-gande fromhetsöfnin-garna till evangelisk trosfrimodighet. Han prästvigdes i Gloucester 1736, återvände därefter till Oxford ,hvarest han - efter Wesleys afresa till Amerika - ledde metodistsällskapet, samt predikade i London, Bristol och andra orter och företog på Wesleys anhållan en missionsresa till Georgien, där han tillbragte tre månader (1738). Efter återkomsten deltog han med Wesley i den stora väckelsepredikan. Då episkopalkyrkans predikstolar snart stängdes för metodistpredikanterna, var W. den förste, som tog det för den tiden djärfva steget att predika på öppna fältet (17 febr. 1739). Detta förnyades ssdan otaliga gånger, och ofta åhördes hans predikningar af 20 -30 tusen personer på en gång. 1739-41 besökte han åter Amerika. 1741 utbröt en schism mellan honom och Wesley. Whitefield höll fast vid kalvinska läran om ett ovillkorligt nådaval, medan Wesley städse förblef en motståndare till denna lära. Personligen utjämnades motsättningen snart åter (se vidare Metodism). 1741 -48 genomreste W. Skottland, England och Wales och besökte Nord-Amerika, öfverallt predikande under bar himmel för otaliga skaror. 1748 trädde han i förbindelse med grefvinnan Huntingdon, som beredde metodismen insteg vid hofvet och inom de aristokratiska kretsarna och efter hand grundlade 66 kapell samt ett predikantseminarium i Trevecca i Wales (1768). Återstoden af sitt lif tillbragte W. på missionsresor i England, Irland och Amerika, som han besökte sju gånger. På en vecka talade han i allmänhet 40, ofta 60 timmar, och detta oerhörda arbete uttömde alltför tidigt hans dessutom svaga kroppskrafter. Som predikant var W. ensam i sitt slag. Han har blifvit kallad "fursten bland engelska predikanter". Med välljudande, väldig röst och med ojämförlig, dramatisk åskådlighet framställde han, hvad han ville säga, och han förstod som få att afpassa sin framställning efter sina åhörares sätt att tänka och tala. Han begagnade vid sina föredrag aldrig koncept. Hans förmåga att behärska sitt ämne och rycka sina åhörare med sig berodde ytterst på, att han själf var h. o. h. genomträngd af den tro han förkunnade. Hans föredrag utmärkte sig f. ö. hvarken genom hög spekulation eller sträng logik, och stundom var det ej fritt från öfverdrifter och lidelsefull häftighet i bedömandet af andra. Innehållet af hans framställning rörde sig i början hufvudsakligen om nödvändig- 17? Whitefield-Althén-Whitelocke 178 heten af pånyttfödelse, sedermera om rättfärdig-görelsen genom tron, det mänskliga syndafördärf-vet och Kristi rättfärdighet, den kommande domen och försoningen genom Kristus allena. Af hans 18,000 predikningar ha endast 75 blifvit bevarade genom andras, ofta bristfälliga, anteckningar. En samlad upplaga af W:s predikningar, bref m. m. utgafs i 7 bd 1771-72, med lefnadsteck-ning af John Gillies. En utförligare biografi har författats af L. Tyerman (2 bd, 1876-77). Se f. ö. litt. till Wesley. (Hj. H-t.) Whitefìeld-Althén [>áì'tf?ld-], Ruth, operasångerska. Se A 11 h é n. Suppl. Whitehall Oáì't-hå'1]. Se London, sp. 1052. Whitehaven [wáYt-hëìvn], hamnstad i engelska grefsk. Cumberland, vid Solway firth.. 65 km. s. v. om Carlisle. 19,044 inv. (1911). För sin betydelse har W. framför allt att tacka de fyndigheter af kol och järn (hematit), som bearbetas i grannskapet i grufvor, som sträcka sig ända till 2,5 km. ut under hafvet. Förutom järnverk och mässingsgjuterier har W. skeppsvarf samt tillverkar allt hvad som hör till fartygsutrustning. A. N-d. Whitehead [wáYted], Robert, engelsk ingenjör, uppfinnare af den efter honom benämnda torpeden, f. 3 jan. 1823 i Eolton-le-Moors, Lan-cashire, d. 14 nov. 1905 i Shrivenham, Berkshire, blef 1837 elev vid Richard örmerod & sons verkstäder i Manchester, anställdes 1846 hos firman Fhilip Taylor & sons i Marseille, men uppsatte sedermera egen fabrik i Milano, hufvudsak-ligen för tillverkning af maskiner för silkesväfnad. Därpå flyttade W. först till Trieste och 1856 till Fiume, där han egnade sig åt konstruktion och tillverkning af maskineri för krigsfartyg för Österrike (Stabilimento tecnico Fiumano), sedermera för tillverkning af torpeder, hvartill hans samarbete sedan 1864 med österrikiske fregattkaptenen Luppi gett honom uppslag (se Torped, sp. 427). Hans arbete för att realisera Luppis uppslag blef så genomgripande, att den första användbara torpeden (1868) med fog bär W:s namn och kan anses vara hans skapelse. I W:s torpedfabrik i Fiume. som 1904 öfvertogs af hans äldste son och ända in i det sista vetat hålla sig i spetsen för torpedutvecklingen, ha sedermera tillverkats torpeder i mycket stor utsträckning och för alla örlogsmariner. 1890 upprättade W. en filialfabrik nära Weymouth, hufvudsakligen för leveranser till England. C. K. S. Fmn. Whitehorne [wáYt?n], James, amerikansk målare, f. 1803 i Wallingford, Yermont, d. 1888, var hufvudsakligen autodidakt, målade porträtt och stod i högt anseende. Särskildt omtalas af honom ett i Amerika bekant blad, utfördt i mezzotinto-maner: Henry Clays tal till senaten. (G-e ^7-) Whiteley [wáYtli], William, engelsk affärsman, f. 1831, d. 1907, tog sextonårig anställning hos en klädesfirma i Wakefield och fick 1854 en dylik plats i London. 1863 öppnade han en liten butik i Westbourne Grove, Eayswater, London, med en personal af 2 unga flickor och l springpojke samt ett kapital af 700 pd st., som han lyckats hopspara. Företaget hade framgång, och inom ett år sysselsatte han 15 biträden. 1866 utvidgades affären betydligt, och nya af delningar upprättades snabbt efter hvarandra, till dess W. kunde kalla sig universal provider ("allförsäljare") och faktiskt kunde anskaffa allt tänkbart, hvarom en mängd anekdoter berättas. 1899 förvandlades affären, som nu lämnade en behållning af öfver 100,000 pd st. om året, till aktiebolag. W. blef ihjälskjuten af en man, som föregaf sig vara hans naturlige son och som han nekat hjälp. J- C. Whitelocke [wi7tlåk], B u l s t r o d e, engelsk statsman, f. 6 aug. 1605 i London, d. 28 juli 1675 i Chilton, Wiltshire, studerade i Oxford och utbildade sig där till jurist. Han blef snart uppmärksammad som advokat, var 1626 led. af parlamentet och valdes 1640 till led. af Långa parlamentet. Där vann han genom sina framstående egenskaper snart stort inflytande och utmärkte sig i denna tid af hätska partistrider och förföljelser för besinning och moderation. Detta visade han i processen mot Strafford; i processen mot Laud vägrade han att taga del, emedan han stod i personlig tacksamhetsskuld till denne alltifrån studieåren; beslutet att döma Karl I till döden ogillade han, hvarför han drog sig undan någon tid före afrättningen (1649) och först en tid efter denna ånyo tog del i parlamentets öfverläggnin-gar. Efter monarkiens afskaffande blef W. medlem af statsrådet. Beslutet om öfverhusets afskaffande motsatte han sig, och han afrådde 1653 Långa parlamentets upplösning. För Cromwells nationella utrikespolitik blef han dock snart vunnen. 1653 ställdes han i spetsen för en beskickning till Sverige; ett närmande till denna makt skulle kraftigt främja de engelska intressena och nödga Danmark att borttaga de skrankor det satt för den engelska handeln. Han ankom 15 nov. s. å. till Göteborg, i dec. till Stockholm och vistades sedermera ett hälft år vid svenska hofvet. En engelsksvensk vänskapstraktat af slöts april 1654, och därmed hade W. med Sverige inledt den förbindelse, som sedermera under Karl X Gustaf blef af ganska ingripande betydelse. Med denne furste trädde W. under sin vistelse i Sverige i närmare beröring; öfver hufvud visade han sig personligen allt framgent mycket svenskvänlig. Den tid W. vistades i Sverige var den allra sista af Kristinas regering, och med ogillande undran såg den allvarlige engelsmannen ett hoflif, hvars betänkliga sidor just då framträdde som starkast, medan han på samma gång såsom alla andra beundrade drottningens lärdom och begåfning (jfr Y a l e n t i n s dag). Han lämnade Sverige alldeles vid samma tid, som hon af sade sig tronen och Karl X Gustaf uppsteg på denna (juni 1654). öfver sin ambassad förde W. en dagbok, hvilken 1772 utgafs af Ch. Morton under titeln A journal of the swedish embassy in the years 1653 and 1654 from the commonwealth of England, Scotland and Ireland (ny uppl. 1855, af H. Reeve; "Bulstr. Whitlockes dagbok öfver dess ambassade till Sverige åren 1653 och 1654", 179 White mountains-Whitlock 180 1777), ett i såväl kulturhistoriskt som rent historiskt hänseende mycket intressant arbete, något själfbelåtet i tonen, men rikt på goda person-karakteristiker. Efter sin återkomst till England nödgades W. efter en konflikt med Cromwell 1655 af gå från sitt ämbete som sigillbevarare. Han bröt dock ej helt med Cromwell, ledde 1656 förhandlingarna med Sverige om en handelstraktat och erbjöds s. å. att ånyo som brittiskt sändebud besöka Sverige. W. insattes dec. 1657 i Cromwells öfverhus, blef j an. 1659 åter sigillbevarare, och maj s. å. valdes han af det återinkallade s. k. "rumpparlamentet" till medlem af det återupprättade statsrådet, som af ven erbjöd honom en sändebudspost i Sverige. Efter restaurationen (1660) drog han sig alldeles tillbaka till privat-lifvet. Utom nyss nämnda arbete efterlämnade han bl. a. Memorials of the english affairs or account of what passed during the reign of Charles I till the Restauration (1682) och An-nals, värdefulla, ännu outgifna samtidshistoriska anteckningar. Jfr E. K. Whitelocke, "Memoirs biographical and historical of Bulstrode W." (1860). J. N. (v.fl--g.) White mountains