Lovisa, fi. Loviisa, stad vid Lappträsk ås utlopp i en vik af Finska viken, inom Pernå socken, Nylands län, Finland. Stadsplanen upptager 80 har, hela det underlagda området 1,962,2 har. Befolkningen är nästan uteslutande svensktalande och belöpte sig 1909 till 3,439 pers. (mot 2,703 1850). Stadens kommersiella betydenhet är jämförelsevis ringa. Den räknar 42 handlande och eger, utom 4 små ångslupar, 7 segelfartyg om 2,113 ton. 1909 ankommo till orten i direkt sjöfart från utrikes ort 159 fartyg om tillsammans 52,566 reg.-ton. S. å. steg tulluppbörden till 210,000 mark. Exporten omfattar hufvudsakligen trävaror samt kemisk trämassa. Större fartyg flyta ej upp till staden, hvars inre hamn är blott 5 m. djup, utan nödgas lossa och lasta 3 km. därifrån, hvarest djupet utgör 6,5 m. Stadsbornas taxerade inkomster uppgingo 1910 till 1,728,500 mark, hvaraf endast 637,600 mark utgingo för näring och 840,800 mark för lön, pension och dylik inkomst. Lovisa stads vapen. Föreningsbanken i Finland samt Nylands aktiebank ha filialkontor i L. Någon nämnvärd industri drifves icke. Två brännvinsbrännerier, ett ölbryggeri samt ett sågverk äro de förnämsta industriella inrättningarna. I närheten, i Pernå och Strömfors socknar, finnas dock betydande anläggningar (såsom Strömfors järnbruk och flera sågar). En af staten underhållen svensk elementarskola för gossar och flickor räknar ett 120-tal elever; i staden finnes äfven ett svenskt privat fortbildningsläroverk för flickor. Genom Lovisa--Vesijärvi (Lahtis) smalspåriga privata järnväg, som öppnades för trafik 1900, är staden förenad med Finlands järnvägsnät. Jämförelsevis väl besökt är L. vattenkuranstalt, där Situationsplan af Lovisa. den vid Bie i Sverige antagna behandlingsmetoden i väsentliga delar tillämpas. Förnämligast behandlas nervösa, reumatiska och katarrala affektioner. Källan håller 7° C. -- L. utgör ett imperiellt pastorat af 3:e kl., Borgå stift, Domprosteriet. Vid inloppet till viken, omkr. 10 km. från staden, ligga ruinerna af fästet Svartholm (se d. o.). -- Stadens fundationsbref är af 26 juni 1745, då densamma uppkallades med namnet Degerby efter säteriet, på hvars mark staden är anlagd. Sitt nuvarande namn erhöll L. 1752, efter dåv. drottningen. Efter förslag af generalkvartermästarlöjtnanten i Finland Nordenberg (1745) vidtogos förberedelser till befästningsarbeten kring staden, men 1754 lades hela befästningsförslaget "ad acta". Ehrensvärd yrkade emellertid på L:s befästande, och 1777 befalldes v. Arbin uppgöra ett nytt förslag till stadsbefästning, hvarefter materialier än en gång hopbragtes och de redan tidigare påbörjade befästningsarbetena fortsattes; men 1783 afbrötos arbetena, och återstående materialier och instrumentalier såldes på auktion. 1747--79 var staden residens för landshöfdingen öfver Kymmenegårds län. Under Gustaf III:s ryska krig var L. flera gånger säte för högkvarteret. 21 febr. 1808 besattes L. af ryssarna, sedan därvarande svenska styrka under öfverstelöjtnant Munck tidigare samma dag utan svärdsslag utrymt staden. A. G. F. L. W:son M. Lovisa, svenska drottningar: 1. L. Ulrika (tilltalsnamnet var Ulrika), svensk drottning, dotter af konung Fredrik Vilhelm I i Preussen och Sofia Dorotea af Hannover, f. 24 juli (n. st.) 1720, d. på Svartsjö 16 juli 1782. Hon förmäldes 17 juli 1744 i Berlin par procuration med dåv. tronföljaren, sedermera konungen i Sverige Adolf Fredrik, hvarefter bilägret firades på Drottningholm 29 aug. s. å. L. torde af alla icke själfva regerande svenska drottningar vara den, som verksammast ingripit i det politiska lifvet. Skön, snillrik, liflig och Drottning Lovisa Ulrika. Efter målning af L. Pasch d. y.7 1768. (Gripsholin.) maktlysten, förvärfvade hon från första stunden ett fullständigt välde öfver sin svage gemål, men visade honom i stället en trofast tillgifvenhet. Före hennes ankomst till Sverige hade Adolf Fredrik röjt benägenhet att sluta sig till mösspartiet såsom minst fientligt mot Eyssland, hvars inflytande han hade att tacka för sitt val till svensk tronföljare. L., liksom hennes broder Fredrik II i Preussen en varm vän af Frankrikes vitterhet, kände sig emellertid mera dragen till de franskt sinnade hattarna och framför allt till den snillrike och älskvärde K. G. Tessin, hvilken som ambassadör hämtat henne till Sverige. Och genom hennes inflytande blef äfven Adolf Fredrik snart vunnen för hattpartiet. Då han med anledning däraf erhöll en skrapa af ryske ministern v. Korff, uppträdde hattarna kraftigt till värn både för hans och fosterlandets själfständighet, hvarigenom vänskapen emellan dem och tronföljarparet ytterligare stärktes, på samma gång som de återvunno allmänhetens genom 1741-43 års finska krig rubbade förtroende. Obestämda förespeglingar om blifvande utvidgning af konungamakten stärkte' ytterligare alliansen mellan hattarna och det unga hofvet. Denna tid af ännu ogrumlad vänskap emellan L. och hattarna var säkerligen hennes lyckligaste. Med Tessin och efter en tid äfven O. von Dalin vid sin sida, var hon själen i ett gladt och lysande, förfinadt samt af konst och vitterhef förädladt sällskapslif, som framträdde i sin mest tilldragande form under vistelsen på 1189 Lovisa 1190 de landtliga lustslotten, i synnerhet det af henne högt älskade Drottningholm. Medel till de dyrbara festerna bereddes genom det härskande partiets bevågenhet. Genom födelsen af prins Gustaf (1746) samt senare af prinsarna Karl (1748) och Fredrik Adolf (1750) och af prinsessan Sofia Albertina (1753) förbands hon närmare med nationen, som tycktes genomströmmad af en nyväckt konungskhet. För hoppet hägrade en lysande framtid, i det hennes lifliga inbillningskraft f öre-speglade henne, att ständerna frivilligt skulle öka konungens maktbefogenheter. Däruti skulle hon dock grymt gäckas. Då Adolf Fredrik 1751 uppsteg på tronen, befunnos hattarna alls icke villiga att infria sina löften och kunde det säkerligen ej . heller på grund af Rysslands misstro och hotelser. Vänskapen mellan hattarna och hof vet, hvilken redan förut börjat svikta (se Adolf Fredrik), tog nu fullständigt slut och efterträddes af växande spänning och fiendskap. I stället bildades af konungaparets anhängare ett nytt parti, hofpar-tiet, som vid riksdagen 1751-52 sökte, ehuru förgäfves, befordra hofvets intressen. Efter denna riksdag uppstod en ytterst skarp konflikt mellan konungen och det af hattarna behärskade rådet, och L. gjorde sitt till att pådrifva och skärpa denna konflikt genom att öppet visa rådsherrarna och deras anhängare sin onåd och kränka dem på mångfaldigt sätt. Största uppseende och förbittring väckte brytningen mellan henne och Tessin, af hvilken hon ansåg sig mest besviken, och efter ett häftigt uppträde mellan honom och konungaparet nedlade han sin befattning som kronprinsens guvernör och konungens öfverstemarskalk (1754) och drog sig undan från hofvet. Vid den följande riksdagen (1755-56) togo ständerna fullständigt parti för rådet, och de segrande hattarna läto konungaparet känna sin öfvermakt på det mest hänsynslösa sätt. Mot de kungliga föräldrarnas önskan afskedade ständerna de personer, som haft vård om de kungliga barnens uppfostran, och utnämnde ny guvernör, ny uppvaktning och nya lärare. Konflikten mellan konung och råd togs till utgångspunkt för nya inskränkningar i konungamakten, och då ett rykte kom ut, att drottningen för att skaffa pengar pantsatt sina juveler utomlands, läto ständerna på ett stötande sätt företaga inventering af kronjuvelerna (se vidare Juvelsaken). Den härsklystna, stolta L. uppretades häraf till det yttersta, och trots maningarna från brodern Fredrik II inlät hon sig med sina förtrogna i äfventyrliffa revolutionsplaner. En dylik omogen komplott röjdes 1756 och medförde en blodig bestraffning af hennes intimaste vänner och rådgifvare samt de ytterligaste förödmjukelser för konungen och för henne själf. Hon fick åhöra en skriftlig förmaning, framburen af prästeståndet, i hvilken det förehölls henne, ätt hon förgätit sin plikt mot Gud, sin gemål och Sveriges rike och att hon bar skulden för de nyligen aflifvades blod. Hofpartiet var slaget och skingradt, och konungamakten var djupare förnedrad och maktlösare än någonsin i Sveriges nyare historia. Ett ytterligare svårt slag för L. var Sveriges inträde i den stora koalitionen mot hennes broder Fredrik II, som efter Sjuåriga krigets utbrott syntes kämpa en hopplös kamp mot öfvermakten. Men hattpartiets genom Pommerska kriget minskade anseende och begynnande splittring kommo snart hennes stjärna att ånyo stiga. Vid riksdagen 1760-62 måste hattcheferna söka hennes bistånd, ej blott för att åvägabringa en enskild fredsunderhandling med Preussen, utan ock för att ernå ett slags förlikning med de med hofvet förbundne mössorna, hvilka nu hotade med efterräkning för det misslyckade kriget. Då äfven mössorna, som vid 1765-66 års riksdag kommo till makten, gäckade hennes hopp om en utvidgning af konungamakten, försonade hon sig fullständigt med hattarna, men lyckades ej heller genom dem nå sitt mål. Från denna tid hade hon dock i kronprins Gustaf en kraftig medhjälpare i sina sträfvanden. Men hennes svartsjuka om makten var så stor, att hon endast med svårighet kunde finna sig i att med honom dela ledningen af hofvets politik. Med Adolf Fredriks död, 1771, var hennes politiska roll i det närmaste utspelad, hvilket i hög grad förbittrade hennes sinne ej minst mot den nye konungen. Underrättelsen om 1772 års revolution, under hvilken hon befann sig på en resa i Tyskland, kom henne dock för en tid att glömma sin harm. Och då Fredrik II med anledning af denna händelse hotade Sverige med krig, svarade hon bchjärtadt, att han endast för priset af hennes blod skulle kunna förvärfva svenska Pommern, hvars försvar hon själf skulle öfvertaga. Snart återkom dock den förra missstämningen, som ännu mer ökades, då hon 1777 för att få sina affärer reglerade nödgades till konungen afstå sitt kära Drottningholm med alla där förvarade konstsamlingar (bl. a. en stor tafvel-samling). hvilka emellertid på detta sätt räddades åt svenska staten. Och när hon vid kronprins Gustaf Adolfs födelse (1778) gjorde sig till tolk för ett skamligt rykte, att den unge prinsen ej var Gustaf IILs, utan hofstallniästaren Muncks son, uppstod den häftigaste brytning emellan henne och sonen. Denne tvang henne slutligen att genom en högtidlig deklaration samma år förklara det nämnda ryktet osannfärdigt; men genom ett oförsiktigt uttryck retade hon ånyo konungens vrede, och hon fick framlefva sina återstående år skild från Gustafs lysande hof, i dyster enslighet på sina änkesäten, Fredriks-hof och Svartsjö. Tre dagar före sin död försonades hon med konungen. Om svensk vitterhet och historieforskning har L. inlagt en viss förtjänst genom den af henne 1753 stiftade Vitterhetsakad., som 1786 af Gustaf III återupp-lifvades och ombildades till Vitt. hist. o. ant. akad. På den svenska dramatiken utöfvade hon dock snarare ett hämmande inflytande, i det hon 1753 lät inkalla en fransk skådespelartrupp, som undanträngde den svenska trupp, hvars föreställningar börjats 1737 och dittills rönt ganska mycken framgång. Det svenska konstlifvet har hon befrämjat genom tillbyggnad och utsmyckning af Drottningholms slott samt betydande samlingar af konstskatter. Med den samtida svenska vetenskapens stormän, såsom Linné, stod hon i personliga vänskapsförbindelser, och anläggandet af na-turaliesamlingar, myntkabinett och bibliotek visade ytterligare hennes intressen för vetenskapliga sysselsättningar. Hennes ständiga penningnöd hind- rade dock ett mecenatskap i större stil. För den franska rationalistiska kulturens starka inträngande i Sveriges andliga lif vid seklets midt har L. både genom sina personliga egenskaper och sin ställning haft en stor betydelse. Det svenska hoflifvets utveckling i finess och glans med dess icke obetydliga inflytande på nationens seder och umgängeslif har äfven af henne befordrats -- L:s memoarer, omfattande åren 1744--62 och nedskrifna af hennes hof marskalk grefve S. A. Piper under drottningens ögon och efter hennes uppgifter, äro till största delen (fr. o. m. 1755) tryckta som bilaga till A. v. Fersens "Historiska skrifter". Hennes bref till familjen i Preussen äro samlade och utgifna för tiden till och med 1758 af F. Arnheim i "Luise Ulrike, die schwedische schwester Friedrichs des grossen. Ungedruckte briefe an mitglieder des preussischen königshauses" (2 bd, 1909--10). 2. L., drottning af Sverige och Norge, f. 5 aug. 1828 i Haag, d. 30 mars 1871 på Stockholms slott, erhöll i dopet namnen

Vilhelmina Fredrika Alexandra Anna Lovisa

. Genom sina föräldrar, prins Fredrik af Nederländerna och prinsessan Lovisa af Preussen, var hon befryndad med de äldsta furstehusen i Europa. Uppfostrad i ett hem, där sträng ordning och flit voro rådande, vandes hon tidigt vid allvarligt arbete och husliga sysselsättningar. Under sin moders personliga ledning förvärfvade hon grundliga kunskaper, särskildt i lefvande språk och historia, utan att därför försumma att taga närmare kännedom om göromålen (t. ex. i mejerierna) på de furstliga godsen. Prinsessan trolofvades 1849 med kronprins Karl (sedermera konung Karl XV) af Sverige och Norge. Åtföljd af sina föräldrar och sin syster, prinsessan Maria (f. 5 juli 1841), lämnade hon Haag 8 juni 1850 och landsteg 15 i s. m. vid Biskopsudden på Djurgården. 19 juni höll hon från Haga lustslott sitt högtidliga intåg i hufvudstaden och firade samma dag i Storkyrkan sin förmälning. Till minne däraf donerade konungen och drottningen en fond med benämning "Kronprinsessan Louises brudgåfvofond", hvaraf den årliga afkastningen skulle 19 juni hvarje år utdelas "åt fem obemedlade, af dygd och goda seder utmärkta flickor", hvilka den dagen vigas inom några af hufvudstadens församlingar. Samma år genomreste kronprinsessan med sin gemål flera delar af Sverige och Norge. Hennes vänliga och flärdlösa väsen gjorde allestädes ett djupt och varaktigt intryck. 31 okt. 1851 gaf hon lifvet åt en dotter, Lovisa Josefina Eugenia, Danmarks nuv. drottning (se

Lovisa

, danska drottningar 4), och 14 dec. 1852 åt en son, Karl Oskar Vilhelm Fredrik, hertig af Södermanland (som dog redan 13 mars 1854). Kronprinsessan kröntes till drottning i Stockholm 3 maj 1869 och i Trondhjem 5 aug. s. å. Redan vid sin ankomst till Norden hade hon visat, att hvarje sträfvan efter yttre företräden var fjärran från henne. När hon uppträdde offentligen, såsom då hon 1866 i konungens namn öppnade den nordiska industriutställningen i Stockholm, var det endast en sträng pliktkänsla, som förmådde henne öfvervinna sin böjelse för ett mera tillbakadraget lif. Också torde det med rätta kunna sägas att, om hon måhända gått mindre bemärkt genom lifvet, var det därför, att hon själf så ville. På Ulriksdal, där hon mera ostörd fick egna sig åt sin gemål och sin dotter, var hon lyckligast. Hon delade konungens håg att göra detta ställe till ett konstens hemvist, och äfven hon egnade gärna en del af sin tid åt litterära sysselsättningar. Sålunda utgaf hon två öfversättningar, den ena från engelskan: Vingårdsarbetare. En berättelse för dem, som önska blifva nyttiga (1859; 2:a uppl. 1860), och den andra från holländskan: Förstår du Fader Vår? Några ord för de små till begagnande i söndagsskolor och familjer (1865). Drottningens önskan var icke blott att ge spridning åt dessa skrifter, utan jämväl att genom dessas försäljning bereda hjälp åt några olyckliga medmänniskor. Då det gällde att nå detta mål, sparade hon hvarken tid, möda eller utgifter. "Femöreföreningen till inrättande af barnhem i Lappland" (1864), "Lotten Wennbergs fond för hjälpbehöfvande" (s. å.) och "Drottning Lovisas understödsförening" (1866) ha drottningen att tacka för sin tillkomst. Under hennes särskilda hägn stodo "Kronprinsessan Lovisas vårdanstalt för sjuka barn", "Allmänna institutet för döfstumma och blinda", "Sällskapet för inrättande af småbarnsskolor", "Den fosterländska föreningen till uppmuntran af själfverksamhet för framtida oberoende", "Tysta skolan, eller uppfostrings- och undervisningsanstalten för döfstumma barn" m. fl. I Norge åtnjöto likaledes många barmhärtighetsverk hennes beskydd, t. ex. "Dronning Louises asyl", "Föreningen til fremme af kvindelig haandvserksdrift" o. a. Alltför tidigt förlorade dessa anstalter den välgörande och mäktiga hand, som understödde dem. I slutet af nov. 1870 kallades hon plötsligen till Haag för att mottaga sin döende moders välsignelse, och några månader efter sin återkomst till Stockholm nedlades hon själf på dödsbädden. Se "Personalier" (af F. F. Carlson; 1871), "Strödda anteckningar ur drottning Lovisas lif 1862--71" (af Chr. Rogberg; 1873) och "Högtidstal i k. Musikaliska akademien" af Oscar Fredrik (1885). 1. L. S. 2. J. M--r. Lovisa