Blixt. 1. Meteor. Det Ijusfenomen, som uppkommer i atmosfären vid en plötslig urladdning af molnens elektricitet, kallas blixt. Urladdningen sker antingen mellan tvenne moln eller mellan ett moln och jorden; i det senare fallet plägar man säga, att "åskan slår ned". Att blixten är af samma natur som den elektriska gnista, hvilken hoppar öfver från konduktorn af en elektricitetsmaskin till en ledare, som närmas därintill -- en åsikt, som vann bekräftelse förnämligast genom Franklins experiment i midten af 1700-talet -- framgår däraf, att dess verkningar, ehuru mycket mera intensiva, dock äro fullkomligt likartade med dem, hvilka den elektriska gnistan åstadkommer. Så t. ex. träffar blixten i synnerhet föremål, som mycket höja sig öfver jordytan, såsom kyrktorn, träd, skeppsmaster, liksom ock gnistan vanligen öfverspringer till den närmaste ledaren i grannskapet. Den lätthet, hvarmed elektriciteten passerar genom metaller, gör, att dessa tyckas utöfva en dragningskraft på blixten, hvilken för att komma öfver från den ena ledningen till den andra ofta genombryter mellanliggande oledande ämne, sönderspränger detsamma och antänder det, om det är brännbart. Vi påminna härvid om det vid fysikaliska föreläsningar vanliga experimentet att låta den elektriska gnistan slå hål i ett papper eller en glasskifva. På samma sätt som fina metalltrådar kunna smältas i den elektriska gnistan, bringar icke sällan blixten tunnare metall bleck eller metallspetsar i smältning. Blixtens förmåga att göra järn magnetiskt, att förändra eller upphäfva magnetismen i en kompass eller t. o. m. byta om dess poler förklaras lätt af dess elektriska natur. Icke alltid tänder blixten, när den går genom lättantändliga ämnen: ofta endast söndersplittrar den dessa och utkastar spillrorna på långt afstånd (s. k. kalla åskslag). Man har exempel på att blixtslag träffat kruttunnor utan annan påföljd än den, att krutkornen blifvit bortslungade åt alla håll. Sammaledes kan man få en stark elektrisk gnista att slå igenom krut utan att orsaka antändning. Äfven därutinnan finnes likhet mellan blixten och den elektriska gnistan, att de vid sin gång genom atmosfären förändra en del af luftens syre till ozon, hvilket ger sin närvaro till känna genom en egendomlig lukt, som påminner om lukten af brinnande svafvel. -- I de flesta fall dödar blixten, när den träffar en människa. Döden är sannolikt en följd däraf att nervsystemets funktioner tillintetgöras: Att den kan sägas inträffa i samma ögonblick, som slaget drabbar, bekräftas däraf att man ofta funnit af åskan dödade personer, som bibehållit oförändrad den ställning de i lifvet intogo, och däraf att de yttre skadorna icke sällan äro högst obetydliga eller åtminstone icke stå i någon proportion till urladdningsslagets styrka, ehuru visserligen äfven större skador, såsom förbränning eller förkolning af kroppsdelar, stundom blifvit iakttagna. En icke ovanlig företeelse är den, att kläderna slitas af kroppen och delvis förkolas. Blixten dödar dock ej alltid. Man har exempel på att den smält armringar, klockor och andra metall pjäser, utan att den person, som burit dem, satt lifvet till. Likaså består verkan af åskslaget i ett träd ofta endast i en splittring af trämassan eller en afrifning af barken längs utefter stammen, utan att någon antändning eger rum. -- Arago indelade blixtarna i tre klasser: lineära l. sicksackformiga blixtar, ytblixtar och kulblixtar.

Lineärablixtar

äro sådana, som bestå af en sammanhängande smal linje eller stråle, hvilken ofta på ett eller flera ställen är skarpt bruten, så att det hela bildar en i sicksack gående linje. Blixtfotografierna visa dock att detta är endast en synvilla. Stundom delar sig en sådan blixt i två eller flera grenar (greniga blixtar). Ljuset är vanligen bländande hvitt, men man har observerat äfven purpurröda, violetta och blåaktiga blixtar af detta slag.

Ytblixtarna

utgöras af till formen obestämda ljussken eller flamningar, som plötsligt upplysa en större eller mindre del af himmelen. Deras ljus är icke så rent hvitt som de lineära blixtarnas, utan stöter ofta i rödt, mera sällan i blått och violett. Man torde kunna antaga för säkert, att många ytblixtar äro lineära blixtar, som slå öfver mellan de högre molnen och upplysa de tjockare nedre molnlagren, hvilka dölja själfva strålen för våra blickar. Emellertid synes detta ej gälla om alla blixtar af den andra klassen; Kundt har nämligen funnit väsentliga olikheter mellan spektra (se d. o.) hos dem och spektra hos blixtarna af första klassen. Hos de senare består nämligen spektrum af smala, ljusa linjer, företrädesvis i de röda och gröna fälten, då däremot ytblixtarna i spektroskopet förete jämnt fördelade breda band. Till ytblixtarnas klass räknar man ock de s. k.

kornblixtarna

, d. ä. ljudlösa blixtar, som om sommar- och höstkvällarna upplysa horisonten. I de flesta händelser torde kornblixtarna böra tillskrifvas ett åskväder, som är så aflägset, att dundret ej höres på observationsplatsen. Att så alltid är förhållandet, kan dock ej anses vara afgjordt. -- Den tredje klassens blixtar, de s. k.

kulblixtarna

eller

klotblixtarna

, äro mycket sällsynta. De skilja sig från de föregående slagen icke endast genom sin form, utan äfven genom den jämförelsevis långa tid de fortfara och den långsamhet, med hvilken de röra sig. I motsats mot de öfriga blixtarna, som räcka endast ett ögonblick, fortfara dessa under en tid af flera sekunder eller kanske minuter, hvarvid de långsamt röra sig ett stycke framåt, ibland stanna en stund på samma ställe och därpå fortsätta sin rörelse i samma eller i en annan bana och slutligen försvinna med en häftig explosion. Någon tillfredsställande förklaring öfver detta fenomen är ännu icke gifven. På sista tiden har en fransk fysiker, Planté genom användning af mycket starka galvaniska staplar lyckats eftergöra kulblixtar, ehuru naturligtvis i förminskad skala. Huruvida de i naturen förekommande kulblixtarna bildas på samma sätt som de små elektriska kulorna i Plantés experiment är emellertid ännu icke afgjordt. Jfr

Åska

och

Åskledare

. R. R. (N. E–m.) 2. Fys. Ordet blixt förekommer såsom den första sammansättningsleden i namnen på en mängd äldre fysikaliska apparater, hvilka hafva till ändamål att på ett för åskådaren roande sätt mångfaldiga den elektriska gnista, som uppkommer vid urladdning av konduktorn till en elektricitetsmaskin. Alla dessa apparater äro konstruerade efter en och samma princip. På ett oledande ämne, vanligen glas, fästas med gummi små bitar af metall, t. ex. lappar af stanniol, af regelbunden (cirkulär, rombisk) form och på korta afstånd från hvarandra, så att mellanrummen formera linjer, bokstäfver eller andra bestämda figurer. Sättes nu den första stanniol-lappen i metallisk förbindelse med konduktorn, medan den sista sammanbindes med jorden, så hoppa elektriska gnistor samtidigt öfver på alla af brottsställena, och åskådaren ser i detta ögonblick ett blixtlikt sken, som har formen af en linje, bokstaf eller annan figur, alltefter stanniolbladens anordning. Effekten beror ock af underlagets skapnad. Med

blixtskifvan

l.

blixttaflan

, på hvilken underlaget utgöres af en plan glasskifva, kan man icke framställa samma figurer, som man kan med

blixtröret

, där lapparna äro fästa i spiral omkring ett glasrör eller en glasstaf, eller med

blixtflaskan

, hvilken utgöres af en laddflaska, hvars yttre beläggning blifvit ersatt af ett lager metallfilspån. Till denna kategori af apparater hör ock

blixtkedjan

, hvars länkar bestå af omväxlande stycken af metall och något oledande ämne. R. R.* Blixtflaska,