Sjuåriga kriget kallas det krig, som 1756-63 fördes mellan å ena sidan Österrike, Frankrike, Ryssland, Sverige och Spanien och å den andra Preussen och England. Dess viktigaste orsaker voro Englands och Frankrikes makttäflan på hafven och i kolonierna samt rivaliteten mellan Österrike och Preussen. Namnet användes företrädesvis för att beteckna kriget i Tyskland mellan Preussen och dess fiender, hvilket emellertid betraktadt som ett led i kampen om Schlesien (se

Schlesiska krigen

) stundom också benämnes

tredje schlesiska kriget

. Fredsslutet mellan England och Frankrike 1748 betecknade blott ett stillestånd under kampen om herraväldet på hafvet och i kolonierna. I Indien upphörde icke fejden mellan det franska ostindiska kompaniet och det engelska. I Nord-Amerika sökte fransmännen sammanfoga sina besittningar i n. (Canada) och s. (Louisiana) och i och med detsamma stäfja de engelska koloniernas expansion västerut. Däraf föranleddes våren 1754 väpnade sammanstötningar mellan engelsmän och fransmän i Ohios floddal. Påföljande år fortsattes striderna i Nord-Amerika; det kom också till en drabbning mellan franska och engelska örlogsfartyg. Det var blott en tidsfråga, när formligt krigstillstånd skulle inträda. Engelska regeringen var angelägen, att i sådant fall Georg II:s arfland Hannover icke skulle prisges åt Frankrike; till detta lands skydd såg den sig därför om efter bundsförvanter på fastlandet. - Närmast kom Englands traditionella allierade, Frankrikes arffiende Österrike i fråga. Men i Maria Teresias och hennes statskansler Kaunitz' ögon var Frankrike icke längre som förr Österrikes hufvudfiende. De två första schlesiska krigen (se d. o.) hade satt Preussen i besittning af den österrikiska prov. Schlesien. Denna förlust kunde de icke glömma: ledstjärnan för deras politik var att vid lägligt tillfälle återvinna det förlorade och krossa den stormaktsställning i Nord-Tyskland, som Fredrik II med sin eröfring skapat åt Preussen. Österrike hade länge rustat för en blifvande kraftmätning, och på sommaren 1755 började det med tanke på en dylik försiktigt närma sig Frankrike. Gynnsammare mottagande fann England vid ryska hofvet (fördrag sept. 1755). Närmandet mellan England och Ryssland bekymrade emellertid Fredrik II. Kejsarinnan Elisabet var hans svurna fiende, delvis af personliga skäl, men framför allt af politiska: både i Polen och Sverige hade hon funnit det ryska inflytandet korsadt af den nya preussiska stormakten. Fredrik II hade alltid att räkna med möjligheten af ett ryskt anfall, och icke utan skäl befarade han, att just den ryska intervention i Nord-Tyskland, hvartill det engelsk-ryska fördraget gaf uppslag, skulle bli ödesdiger för honom. Han beslöt att söka förebygga den. Han tog upp Englands förut af honom afböjda förslag till närmande, och en konvention (af rent defensiv art) till Hannovers skydd afslöts (i Westminster jan. 1756), genom hvilken Fredrik hoppades ha brutit den ring, som hans fiender hotade att sluta omkring honom, och därigenom bidragit till fredens tryggande. Mot hans beräkning väckte den emellertid stor förbittring i Paris. De österrikiska förslagen, som hade ifriga förespråkare i markisinnan Pompadour och hennes vän Bernis, funno starkare gehör, och ett defensivt fördrag afslöts mellan Frankrike och Österrike (i Versailles maj 1756). Ryska hofvet inledde omedelbart underhandlingar med Österrike och Frankrike om en offensiv allians och började rusta. - Så hade en betydelsefull omkastning i det europeiska statssystemet ("le renversement des alliances") egt rum, och Kaunitz hoppades att på våren 1757 kunna igångsätta ett rysk-fransk-österrikiskt anfall mot Preussen. Fredrik, som genom en holländsk diplomat hade kännedom om denna plan, önskade ej kriget, men hade sin armé i slagfärdigt skick och beslöt att öfverraska sina fiender, innan deras rustningar voro fullbordade. (Såsom väsentligen defensiv till sin karaktär uppfattas Fredriks politik af flertalet forskare. Af Klopp, Lehmann, Delbrück o. a. har däremot den meningen uttalats, att den alltsedan Westminsterkonventionen hade en direkt offensiv prägel och åsyftade eröfringar på Österrikes bekostnad.) Fredrik inryckte aug. 1756 i Sachsen, hvars besittning af strategiska skäl syntes honom nödvändig. Han räknade med rätta Sachsen bland sina argaste fiender, ehuru han öfverdref styrkan af dess förbindelser med kejsarhofven. Sachsiska armén tvangs, sedan en österrikisk undsättningshär besegrats (vid Lobositz 1 okt.), till kapitulation (i Pirna 15 okt.). Långt ifrån att, som Fredrik synes ha hoppats, skrämma Preussens fiender till eftergift och fred, påskyndade inryckningen i Sachsen den fientliga koalitionens fullbordan. En ryskösterrikisk allians kom till stånd (febr. 1757), och ryska trupper skickades mot Ostpreussen. I Frankrike funnos visserligen vidt utbredda sympatier för den forne bundsförvanten, och inflytelserika röster påyrkade koncentration på kriget mot England (maj och juni 1756 hade de engelska och franska krigsförklaringarna utfärdats). Men Ludvig XV fortsatte på den inslagna vägen, afslöt - i strid med sekelgamla principer för fransk politik och på för Österrike särdeles gynnsamma villkor - en offensiv allians med denna makt, direkt åsyftande Preussens stympning (maj 1757), och sände två arméer till Tyskland. Ett stort antal tyska furstar ställde trupper till förfogande, och riksdagen i Regensburg beslöt, att riksarmén skulle sammandragas (jan. 1757). Också Sverige vanns för den antipreussiska koalitionen (fördrag med Frankrike mars 1757 ; se om Sveriges deltagande i kriget art.

Pommerska kriget

). - Fredrik hade ingen bundsförvant (om den hjälp England längre fram gaf se nedan). Numeriskt sedt stod han inför en tredubbel öfvermakt. Hans styrka låg framför allt i hans egen personliga öfverlägsenhet som fältherre och statsman. Samförståndet mellan hans fiender stördes ofta af slitningar. Det kom honom dessutom till godo, att de ryska och svenska samt i synnerhet de franska arméerna förslappades genom bristfällig organisation, genom befälhafvarnas oduglighet och inbördes rivalitet samt genom dålig krigstukt, hvadan deras insatser i kriget icke motsvarade det anseende de förut åtnjöto. Fredrik gick under 1757 års fälttåg först till anfall mot österrikarna, inryckte i Böhmen, segrade öfver Karl af Lothringen vid Prag (6 maj) och började innesluta den belägrade hären i denna stad, men blef, då han vände sig mot en annan österrikisk armé under Daun, själf i grund besegrad (vid Kolin 18 juni) och måste utrymma Böhmen. En af tyska soldtrupper bestående "observationsarmé", som England uppställt till Hannovers skydd, blef slagen af fransmännen under d'Estrées vid Hastenbeck (26 juli), hvarefter dess befälhafvare hertigen af Cumberland under dansk medling afslöt en neutralitetskonvention med fransmännen (i Kloster-Zeven sept.), som i realiteten öppnade vägen för dessa mot Brandenburg. Ryssarna under Apraksin besegrade Lehwaldt vid Gross-Jägerndorf (30 aug.). En österrikisk ströfkår hemsökte Berlin. Situationen syntes förtviflad, i synnerhet som den andra franska armén under Soubise i förening med den tyska riksarmén anryckte mot Sachsen. Men Fredrik tillfogade dem vid Rossbach ett afgörande nederlag (5 nov.). Därefter skyndade han i ilmarscher till Schlesien, som österrikarna under tiden genom intagande af Schweidnitz och Breslau nästan h. o. h. fått i sitt våld. Genom en lysande seger öfver den nära nog dubbelt så starka fienden vid Leuthen (5 dec.) och genom Breslaus kapitulation (20 dec.) blef han åter herre öfver Schlesien. I England skedde samtidigt ett betydelsefullt omslag. Stort missnöje rådde där öfver de motgångar, som kriget med Frankrike dittills fört med sig, framför allt i följd af regeringens svaghet (Menorca eröfradt af fransmännen juni 1756, motgångar i Amerika 1756 och 1757). Sedan William Pitt i juni 1757 inträdt i regeringen och blifvit dess ledande kraft, vände sig bladet. För honom stod det också klart, att England måste ge Preussen verksam hjälp. Konventionen i Kloster-Zeven ratificerades ej, och Cumberland ersattes af den i preussisk tjänst stående hertig Ferdinand af Braunschweig. Genom en i april 1758 afslutad konvention tillförsäkrades Fredrik, för hvilken krigets finansiering erbjöd stora svårigheter, rikliga engelska subsidier, och hertig Ferdinands armé, som nu skulle bli en "operationsarmé", förstärktes, delvis med engelska trupper. 1758 års fälttåg började med Schweidnitz' intagande (16 april), hvarpå Fredrik inryckte i Mäh-ren och belägrade Olmiitz, under det att hertig Ferdinand dref fransmännen tillbaka öfver Rhen och, då de åter togo till offensiven, slog dem vid Krefeld (23 juni). Fredrik hade hoppats kunna förmå Daun till en afgörande drabbning, men måste, då denne undvek strid, med oförrättadt ärende återvända. Genom det blodiga slaget vid Zorndorf (25 aug.) afvärjde han därpå det angrepp, som ryssarna under Fermor riktat mot Brandenburg. Under tiden hade Daun vändt sig mot de underlägsna preussiska trupperna i Sachsen. Då Fredrik skyndade till dessas hjälp, öfverrumplade Daun honom nattetid vid Hochkirch (14 okt.). Icke dess mindre lyckades Fredrik genom skickliga manövrer tvinga österrikarna att utrymma både Schlesien och Sachsen. - Englands krigföring under 1758 kännetecknas på alla håll af ökad kraft. I Nord-Amerika vunnos stora framgångar (Louisbourg, nyckeln till Canada, eröfrades i juli), och det egentliga Frankrike oroades genom ett lyckadt angrepp på Cherbourg (aug.). Bernis, den franska utrikespolitikens ledare, började tvifla på den nya kursens lämplighet, men sedan han ersatts af Choiseul, en ifrig anhängare af alliansen med Österrike, lyckades Kaunitz genom nya fördrag (dec. 1758) närmare än förr fastkedja den franska politiken vid den österrikiska. Hufvuduppgiften för den preussiska krigföringen under 1759 års fälttåg var att hindra föreningen mellan de ryska trupperna under Soltikov och österrikarna. Detta misslyckades. En österrikisk kår under Laudon stötte i Frankfurt an der Öder till den ryska hären, och då Fredrik angrep de förbundne vid Kunersdorf, led han ett förkrossande nederlag (12 aug.). En fullständig katastrof för Preussen syntes förestå, och Fredrik själf var nära att ge allt förloradt. Men de förbundne utnyttjade icke segern, de af tågade i okt. åt hvar sitt håll, och befriad från omsorgen om Brandenburg, kunde Fredrik åter vända sig åt Sachsen, där riksarmén i sept. intagit Dresden. Emellertid misslyckades, till följd af Fincks kapitulation vid Maxen (21 nov.), hans försök att utmanövrera Daun ur detta land. För första gången under kriget fingo österrikarna öfvervintra på sachsiskt område. - Större framgångar vunno under detta år ("det stora året") Fredriks bundsförvanter. Ferdinand segrade öfver fransmännen vid Minden (l aug.), franska landstigningsförsök i England afvärjdes af de engelske amiralerna Boscawen och Hawke, framför allt genom den sistnämndes lysande sjöseger vid Quiberon (20 nov.), och större delen af Canada frånrycktes Frankrike genom Wolfes seger vid Quebec (13 sept.). Endast genom ytterst betungande rustningar kunde Fredrik under 1760 års fälttåg hålla sina motståndare stången. Dock gynnades han också af den inbördes misstro, som hämmade dessas samverkan. Den var en följd framför allt af Rysslands anspråk, som växte i mån af dess arméers insatser i kriget. Mycket ogärna betalade Maria Teresia det pris: garanti för Ostpreussen, som Elisabet kräfde för sin medverkan i fälttåget (fördrag april 1760). Ludvig XV, som oroades af Rysslands stigande inflytande i norra och östra Europa och särskildt befarade, att Polen under dess tryck h. o. h. skulle glida den franska diplomatien ur händerna, hade redan börjat att i hemlighet motarbeta sin bundsförvant och vägrade den begärda garantien. Ryssarnas insatser i fälttåget inskränkte sig i stort sedt till ett ur militär synpunkt tämligen betydelselöst ströftåg till Berlin (hvari också österrikiska trupper deltogo), österrikarna segrade visserligen öfver Fouqué vid Landshut (23 juni), men då de med tre arméer sökte kringranna den långt underlägsne preussiske konungen, räddade sig denne genom att vid Liegnitz angripa en af arméerna (under Laudon) och besegra den (15 aug.). Fredrik vände sig därefter mot Sachsen och bortdref Daun ur hans starkt befästa läger vid Torgau (3 nov.). Det var det blodigaste slaget under kriget, men icke på långt när så afgörande, som Fredrik hoppats. Daun behöfde icke lämna Sachsen och behöll Dresden i sina händer. - Mot hertig Ferdinand kunde fransmännen trots stor numerisk öfvervikt ingenting uträtta, och i Amerika och Indien ledo de svåra motgångar. Genom Montreals kapitulation (8 sept.) fullbordades Canadas eröfring. Samtidigt fick franska väldet i Indien, allvarsamt skakadt genom Clives segrar 1756-59 (i synnerhet vid Plassey 23 juni 1757), dödsstöten, då Coote tillfogade fransmännen det afgörande nederlaget vid Wandiwash (22 jan. 1760); 1761 blefvo de bortdrifna från sina sista besittningar på halfön. Under dessa omständigheter blef Frankrike benäget för fred. Också i Wien vann efter nederlaget vid Torgau fredstanken gehör. Aftal träffades, sedan äfven Ryssland och Sverige gett sitt bifall, med England och Preussen om inledande af fredsunderhandlingar (våren 1761). Vapnen fingo dock ej hvila. Engelsmännen eröfrade ön Belle-île vid franska kusten (7 juni 1761). I nordvästra Tyskland fördes kriget med växlande framgång. Ett franskt angrepp mot Hannover afvärjdes genom Ferdinands seger vid Vellinghausen (15, 16 juli). De ryska och österrikiska arméerna förenade sig, men vågade ej angripa Fredrik i hans starkt befästa läger vid Bunzelwitz. Sedan de aftågat, vunno de emellertid hvar på sitt håll en betydande framgång. Laudon bemäktigade sig Schweidnitz (okt.), och ryssarna (under Buturlin) intogo det förut två gånger förgäfves belägrade Kolberg (dec.). - Separata underhandlingar hade sommaren 1761 kommit till stånd mellan England och Frankrike. Choiseul hade emellertid samtidigt trädt i förbindelse med Spanien, som ansåg sitt eget kolonialvälde hotadt af de engelska framgångarna. I förlitande på dess understöd uppställde han fredsvillkor, som Pitt ej ville acceptera. Den fransk-engelska underhandlingen afbröts, och mellan Frankrike och Spanien afslöts den mot England riktade "bourbonska familjetraktaten" (aug. 1761). Choiseul släppte därefter fredstankarna, och den tillärnade fredskongressen kom ej till stånd, fastän Österrike, som var finansiellt utmattadt och misstrodde sina bundsförvanter, lifligt önskade det. - Det fransk-spanska förbundet förorsakade Pitts afgång: då denne omedelbart ville förklara Spanien krig, fick den nye konungen (fr. 1760) Georg III en förevändning att befria sig från sin allsvåldige minister (okt. 1761). Han kunde emellertid icke hindra Spanien att skrida till brytning med England (dec. s. å.). En allmän fred på kontinenten, som gaf ve England tillfälle att koncentrera sig på kolonialkriget, blef i detta läge ett engelskt önskemål. Konungen och hans nye premiärminister Bute synas icke ha varit främmande för tanken att vinna den genom en preussisk landafträdelse åt Österrike (något, som f. ö. kunde synas rimligt nog i den svåra situationen efter Schweidnitz' och Kolbergs fall). Härom ville emellertid Fredrik ej höra talas. Han hoppades nämligen, att turkarna, sedan länge bearbetade af den preussiska diplomatien, skulle falla Ryssland och Österrike i ryggen. Det turkiska fredsbrottet blef ej af, men genom kejsarinnan Elisabets död (jan. 1762) förändrades h. o. h. Preussens ställning. Hennes efterträdare, Peter III, var nämligen en entusiastisk beundrare af den preussiske konungen; och denne kunde nu med jämnmod finna sig i, att alliansen med England upplöstes. Fr. o. m. 1762 betalade England icke längre subsidier. Peter slöt omedelbart fred med Preussen (maj 1762) och återlämnade därvid alla gjorda eröfringar. Genom ett rysk-preussiskt förbund (juni s. å.) ställdes t. o. m. ryska trupper till Fredriks förfogande mot löfte om understöd åt tsarens planer emot Danmark. Freden med Ryssland följdes af Sveriges fredsslut (22 maj). Peter störtades visserligen i juli s. å. af sin gemål Katarina, och förbundet upphäfdes, men freden fick, då Fredrik utan dröjsmål erkände den nya regimen, ega bestånd. Sålunda isolerade, blefvo österrikarna slagna vid Burkersdorf (21 juli). Konungen återtog därefter Schweidnitz (9 okt.) och var därmed åter herre öfver Schlesien, hvarpå hans broder prins Henrik slog den med österrikare förstärkta riksarmén vid Freiberg (29 okt.). - Hertig Ferdinand segrade, ehuru lamt understödd af engelska regeringen, vid Wilhelmstal (24 juni) och eröfrade Kassel (l nov.). - Spaniens ingripande medförde intet omslag i krigslyckan. Ett spanskt angrepp mot Englands allierade Portugal blef med engelsk hjälp tillbakaslaget. Cuba gick förloradt för spanjorerna genom Habanas fall (12 aug.), Filippinerna genom Manilas (5 okt.). Martinique och andra öar i Västindien eröfrades från Frankrike. Bute hade fortsatt att underhandla med Frankrike. Han hade satt fredens återställande på sitt program och var villig till fred på villkor, som ingalunda motsvarade de engelska vapnens lysande framgångar. Villkoren voro likväl hårda nog: i preliminärfreden i Fontainebleau 3 nov. 1762 (bekräftad i Paris 10 febr. 1763) afträdde Frankrike åt England Canada och Louisiana ö. om Mississippi äfvensom ett antal öar i Västindien (dock återställdes Martinique m. m.) och Senegal i Väst-Afrika (eröfradt af engelsmännen 1758). England återfick Menorca. Åt franska ostindiska kompaniet återställdes endast två platser: Pondichéry och Chandernagor. Spanien slapp undan för tämligen billigt pris: mot Floridas afträdande åt England fick det tillbaka Cuba och Filippinerna, och förlusten af Florida kompenserades därigenom, att Frankrike åt sin bundsförvant öfverlät återstoden af sitt välde i Nord-Amerika: västra delen af Louisiana. - Mellan Österrike och Preussen kommo underhandlingar i gång genom Sachsens bemedling. Österrike hade småningom måst släppa hvarje tanke på landvinningar, och utan vinst eller förlust å någondera sidan slöts freden i Hubertsburg 15 febr. 1763. - Den unga preussiska stormakten hade med framgång genomgått det hårda prof, för hvilket den utsatts. Dess bestånd var numera ett faktum, som ej stod att ändra och som Österrike fann för godt att acceptera. Tyskland utgick ur kriget svårt förhärjadt; Tyska riket som sådant, dess författning och härväsen hade visat sig maktlösa inför de kämpande stormakterna. Frankrikes (liksom också dess gamla bundsförvant Sveriges) militära prestige hade lidit svårt afbräck; dess kolonialvälde hade på ett fruktansvärdt sätt stympats. De rikaste vinsterna af kriget hade England skördat. I Nord-Amerika sträckte sig dess besittningar från Hudsonviken till Mississippi, i Indien var en fast grund lagd till det engelska väldet. Hegemonien på hafven tillhörde England. Litteraturen om Sjuåriga kriget är oerhördt omfångsrik. Särskildt flitigt har ämnet behandlats af preussisk historieskrifning, alltifrån Fredrik den stores egen skildring af kriget ("Histoire de la guerre de sept ans") fram till den preussiska generalstabens stora verk "Der siebenjährige krieg" hittills 12 dlr i 14 bd; t. o. m. sommaren 1760, 1901-13). Bland nyare arbeten, omfattande krigets historia i dess helhet, må f. ö. nämnas: Maslovski, Sjuåriga kriget (på ryska, tysk öfv. af A. v. Drugalski, 3 dlr, 1888-93), Rambaud, "Russes et prussiens. Guerre de sept ans" (1895), Corbett, "England in the seven years' war" (1907), och framför allt Waddington, "La guerre de sept ans. Histoire diplomatique et militaire" (4 dlr, t. o. m. 1761, 1899-1907). Hvad Sverige vidkommer, se T. Säve, "Sveriges deltagande i sjuåriga kriget 1757-1762" (1915). Se f. ö. den litteratur, som anförts under de särskilda ländernas historia samt i biografierna öfver i art. omnämnda regenter, statsmän och fältherrar. N. H-tz. Sjuårskriget