Valentinianus,

Flavius

, tre romerska kejsare 1. V. I, f. 321 i Pannonien, d. 17 nov. 375, son af en högre officer, Gratianus, kämpade under kejsar Julianus' befäl i Gallien och befordrades till tribun vid lifvakten. Efter Jovianus' (se denne) död valdes V. af hären till kejsare 26 febr. 364; han utnämnde sin broder Valens (se denne) till medregent för de östra provinserna. V. förnyade gränsbefästningarna mot alemannerna och slog dem, när de ryckte mot Reims och Paris. Burgunderna framträngde s. om Mainz, men utan att af V. få den utlofvade hjälpen mot alemannerna. I detta krig, liksom i Britannien och Afrika, hade V. den största nytta af Theodosius (se denne 2). Själf öfvertog V. de västra provinserna med Milano som härskarsäte. Han var en kraftig regent, men kunde dock ej fördrifva de kvader och sarmater, som 374 härjade Mesien och Pannonien. Vid en underhandling med kvadernas sändebud försattes han i så häftig vrede, att sprängningen af ett blodkärl dödade honom. Den nicenska trosbekännelsens anhängare gaf han stora privilegier, men inlät sig ej på några dogmatiska tvister och skyddade hedningarna mot förföljelser. På grund af de stora folkförödelserna genom krig o. s. v. måste han inkalla massor af germaner i hären. Han sörjde ytterst sorgfälligt för spannmålstillförseln till Rom, sökte så vidt möjligt afskaffa missbruk och utpressningar vid uppbörden, att hålla strängare uppsikt öfver ämbetsmännen, att ordna myntväsendet m. m., hvarvid allt han dock på grund af tidsandans förfall föga kunde uträtta. Åtgärder för snabbare rättskipning vidtogos. V:s fasta karaktär urartade på grund af sorgliga erfarenheter till hårdhet, ja stundom till verklig grymhet. -- 2. V. II, den föregåendes son, f. 21 jan. 365, blef af sin broder Gratianus, som var sin faders laglige efterträdare, på de s. k. soldenärernas (germanernas) anhållan, upptagen till medregent, ehuru endast tioårig. Hans rike, Italien, Illyrien och Afrika, styrdes af hans moder Justina. En usurpator besegrades af Theodosius (sedermera kejsar T. I; se

Theodosius

, sp. 1073). Franken Arbogastes (se denne) skulle förvalta Gallien åt V., men råkade i konflikt med honom och lät, efter all sannolikhet, mörda honom 15 maj 392. V. var arian, men kunde dock komma öfverens med den väldige katolske biskopen af Milano, Ambrosius. -- 3. V. III,

Flavius Placidus V.

, f. 3 juli 419, son till den sedermera till "augustus" upphöjde patriciern, usurpatorn Constantinus och Placidia (se denna), blef 425 västromersk kejsare, sedan inkräktaren Johannes, som efter Honorius' död 423 tillvällat sig makten, störtats genom hjälp från Öst-Rom. V. stod under sin moders inflytande, hvilken tog förvaltningen i sin hand. Men tiderna voro icke sådana, att denna förvaltning kunde få okränkt utöfvas. Två tappra fältherrar, Bonifatius och Aëtius, täflade med hvarandra om makten. Aëtius' ränker föranledde Bonifatius att göra uppror och till sin hjälp i Afrika emottaga vandalerna. För sent inseende sitt misstag, kämpade Bonifatius fåfängt mot barbarerna, fick sedan tillgift af hofvet, men afled 432 af ett i fältslag mot Aëtius erhållet sår. Denne blef nu allrådande vid hofvet, sedan han genom barbarers understöd tilltvungit sig återupphöjelse. Aëtius förstod ock att med skicklighet och kraft försvara riket, särskildt genom den klokhet, med hvilken han behandlade och underhöll förbindelser med de olika barbarfolken. 450 afled Placidia, hvarefter V., som då leddes af eunucken Heraclius, sökte afskudda sig beroendet af Aëtius. Ehuru denne genom Attilas tillbakakastande 451 inlade ny förtjänst om riket, föll han ett offer för kejsarens egen hand, 454. Redan 455 blef V. mördad af senatorn Petronius Maximus, som han svårt förolämpat. 1--3. R. Tdh. J. C. Valentinit.