Medicin (lat. medicina, näml. res eller ars) betyder såväl läkemedel som läkekonst och omfattar som vetenskap ej blott konsten att bota sjukdomar, utan allt, som rör människans eller djurens hälsa och sjukdom. Medicinen innefattar flera speciella vetenskapsgrenar, som kunna delas i två hufvudgrupper, nämligen de, som röra den friska organismen i dess normala lifsyttringar, och de, som röra den sjuka organismen och medlen till dess återställande till hälsa. Till den förra gruppen räknas i första rummet

anatomien

, som beskrifver såväl kroppen i dess helhet som de sär- 1425 Medicin 1426 skilda organen, organsystemen och deras struktur (histologi), samt fysiologien, som afhandlar organens funktioner eller lifsyttringar hufvudsakligen med tillämpning af fysik och kemi (fysiologisk kemi). Härtill sluter sig hygienen, som behandlar betingelserna för organismens hälsa och fäster uppmärksamhet på allt3 som i detta hänseende kan verka störande såväl i den enskildes lif som beträffande förhållandena inom samhället. Den andra af medicinens hufvudgrupper, patologien, sjukdomsläran, omfattar flera särskilda specialgrenar, såsom etiologi: läran om sjukdomsorsakerna, patologisk anatomi: afhandlande de sjuka delarnas form och struktur, allmän patologi: de sjukliga, abnorma funktionerna och lifsyttrin-garna, speciell patologi: de särskilda sjukdomarnas förhållanden, nosologi: den systematiska beskrif-ningen af sjukdomarna, symlomatologi: läran om sjukdomarnas symtom, d. v. s. de yttre förnimbara tecken, på grund af hvilka diagnostiken uppställer en bestämd sjukdoms diagnos, d. v. s. igenkänner hvarje sjukdom för sig, fästande sig icke blott vid "status praesens"3 d. v. s. de för tillfället framträdande symtomen, utan äfven vid "status antece-dens", d. v. s. de sjukdomstecken, som visat sig förut och nu återkallas i minnet ("anamnes"). Konsten att rätt sammanbinda och bedöma alla dessa tecken kallas semiotik; att af de förflutna och närvarande symtomen sluta till de kommande samt förutspå sjukdomens vidare förlopp och utgång kallas att ställa sjukdomens prognos. Symtomen ge äfven bestämda "indikationer", d. v. s. anvisningar, för behandlingen 1. terapien. Den allmänna terapien sysselsätter sig med de allmänna grunderna för sjukdomarnas botande; den speciella terapien ingår i detaljerna af hvarje sjukdoms behandling och betjänar sig för detta ändamål af ett omfattande material af läkemedel ("materia me-dica"). Den gemensamma läran om läkemedlen kallas farmakologi. Terapien begagnar sig icke blott af de på apoteken förvarade drogerna, utan äfven af luft, klimat (klimatoterapi), vatten (bal-neoterapi, hydroterapi), diet (dietetik), gymnastik och massage (mekanoterapi), elektricitet (elektroterapi), radium och Köntgenstrålar (radioterapi), preparat beredda af organ (organoterapi) och särskildt af blodserum (serumterapi) samt af en del bakterieprodukter (jfr Bakteriologi). - Den speciella patologien uppdelas i allt flera specialgrenar, ju mera särskilda grupper af sjukdomar bli föremål för specialstudier af sär-sldlda fackmän. Så tillhöra sinnessjukdomarna särskildt psykiatrien, nervsystemets sjukdomar neuro-patologien 1. neurologien, ögonsjukdomarna ojtal-mologien 1. oftalmiatrien, öronsjukdomarna otia-trien, svalgets och strupens sjukdomar laryngolo-gien. Dermatologien sysselsätter sig med hudsjukdomar, syfilidologien med smittsamma könssjukdomar, särskildt syfilis, gynekologien med de för kvinnan egendomliga sjukdomarna, obstetriken med barnsbörden och läkarens ingrepp till dess underlättande, förlossningskonsten, pediatriken med barnsjukdomarna, epidemiologien med epidemierna 1. farsoterna, bakteriologien med farsoternas orsaker, bakterierna, toxikologien med gifterna och de af dem framkallade sjukdomarna samt deras möt-gifter, kirurgien med en mängd yttre och inre åkommor, för så vidt de äro föremål för operation, ortopedien med ben- och ledgångssjukdomar, förlamningars inverkan på motiliteten (rörligheten), lyten etc., radiologien med studiet af Röntgen- och radiumstrålars förhållande till organismen i diagnostiskt och terapeutiskt afseende, rättsmedicinen med sjukdomarnas förhållande till rättsväsendet och samhällslifvet. Medicinens historia. Den äldsta medicinen stod i närmaste samband med den religiösa kulten och utöfvades af präster och mager. Sedermera påverkades den af de filosofiska skolorna; och ehuru redan tidigt många försök gjordes att grunda den mera på objektivt naturstudium, har den först i nyare tider blifvit hvad den bör vara, en empirisk naturvetenskap, stödd på och sammanhängande med alla öfriga naturvetenskaper. De första spåren af läkekonstens utöfning träffas hos de äldsta kulturfolken, fenicier, inder, perser, egypter, israeliter och greker. - Den äldsta medicinska litteraturen träffas i Indien i flera på sanskrit skrifna böcker (se Indiens språk och litteratur, sp. 542). Den fornindiska medicinen, ehuru utöfvad af en kast, som var skild från prästernas, hade dock i mycket en religiös och mystisk karaktär, betraktades som en uppenbarelse af Gud och var därför icke underkastad någon utveckling. Emellertid förvånas man öfver den massa af iakttagelser, som samlades, de noggranna dietetiska reglerna, rikedomen på läkemedel samt den utvecklade kirurgiska och obstetriska tekniken. T. o. m. liköppningar gjordes. Indernas anatomi och fysiologi voro dock högst torftiga och löjliga. Nafveln var enligt deras åsikt centrum för kärl och nerver o. s. v. Särdeles utbildad var konsten att förlänga lifvet medelst elixirer o. d. Hela patologien behärskades af hypotesen om de fem grundelementen: jord, vatten, ljus, luft och eter. Urinvägarnas sjukdomar, stenpassion, sockersjuka och spetälska äro ganska utförligt afhandlade. Otaliga läkemedel begagnades, mest från växtriket. En mängd gifter och motgifter var äfven känd, och i konungarnas kök voro särskilda läkare anställda för att förekomma gift i maten. Särdeles utvecklad var läran om sår, abscesser, benbrott, luxationer, bråck, och man begagnade sig af skalpeller, sågar, specula, blodiglar, koppning, stensnitt, ja t. o. m. af så moderna operationer som buksnitt och tarmsöm. Bland förbandsmedel intog oleum sesami orientalis ett framstående rum såsom ett verkligt antiseptiskt medel. Äfven obstetriken är i ofvan-nämnda verk ganska utförligt behandlad. Yissa kasters fruar förlöstes af barnmorskor i särskilda förlossningshus; förbättring af felaktiga lägen genom vändning brukades, äfvensom manuell extrak-tion, styckning af foster och kejsarsnitt. Men därjämte tillkommo vidlyftiga ceremonier, böner och hymner. - Äfven i Kina var läkekonsten tidigt utbildad, ehuru i värde ej jämförlig med den indiska. Anatomien var nästan alldeles okänd. En öfverdrifven vikt fästes vid pulsens beskaffenhet. Kineserna hade en mängd läkemedel, af hvilka ginseng-roten var det viktigaste. Den förnämsta läkarboken var "Ching-che-chun-ching", som föreligger i 40 bd. - Den äldre egyptiska medicinen, som lånat mycket från Indien, var ett monopol för prästerna och betraktades som en gåfva 1427 Medicin 1428 af Isis. De äldsta medicinska urkunderna voro de s. k. "Embre" 1. "Ambres", 6 af de 42 vishetens böcker, som Hermes ristade på pelare. Under det de högre prästerna begagnade blott teurgiska medel, öfvades den egentliga medicinen af de lägre prästerna, de s. k. pastoforerna. Hufvudsaklig vikt lades på dietetiken. Måttlighet och renlighet upphöjdes till gudomliga bud. Fasta, kräkmedel och laxermedel begagnades på bestämda tider; salfvor, bad, frctteringar och omskärelse voro i allmänt bruk. Läkemedlen voro i allmänhet enkla; sannolikt brukades tidigt opium och scilla. Ett sammansatt medel, "kyfi", åtnjöt stort anseende. På albildningar finner man amputationer och ka-strationer. Skickligast voro egypterna måhända i ögonsjukdomar, och ögonläkarna stodo högt i anseende. - Den judiska läkekonsten ordnades af Mose hufvudsakligen efter egyptiska förebilder. Kung Salomo lär ha författat ett medicinskt verk "Sefer refuoth" (sundhetstaflor), hvilket den fromme Hiskia lät uppbränna, emedan det skulle ha innehållit afgudiska element. Den äldre judiska medicinen bar en helt och hållet teurgisk prägel. Den senare talmudiska medicinen upptog däremot mycket från grekerna. Hygienen och förlossningskonsten stodo högt hos judarna. Med tiden sammansmälte den judiska medicinen med den arabiska. - De gamle kaldéerna, mederna och perserna trodde mera på magien än på örter eller knif. Under det läkekonsten hos nu nämnda folkslag var mer eller mindre insvept i en mystisk slöja, kom den först genom den friare grekiska odlingen till en naturligare och själfständigare utveckling. Visserligen var den äfven hos grekerna i början förenad med tempeltjänsten och bestod delvis i offer och böner till vissa gudomligheter, som an-sågos råda öfver lif och hälsa, såsom Apollon, i egenskap af gudarnas läkare kallad Paian, Ar-temis, kvinnornas skyddande gudomlighet (såsom barnaförlöserska kallad Locheia), och Pallas, men framför alla Apollons son Askiepios (^Escula-pius), hvars tempel tillika voro kuranstalter. Genom de på metall och elfenben upptecknade bilderna af de botade delarna (anathemata) äfvensom genom beskrifningar på votivtaflor samlades vid dessa tempel ett slags medicinskt bibliotek. Kurerna bestodo i fasta, tvagningar, reningsbad och dietetiska medel, såsom drufvor och honung, sedermera äfven skarpare örter. Asklepiosprästerna aflade en ed, hvarigenom de förbundo sig till sam-vetsgrannhet, människokärlek, renhet, kyskhet, tystlåtenhet, att icke utlämna dödande eller foster-fördrifvande medel, men att icke heller lära bort sin konst till några utom skrået stående. Äfven mera världsliga medicinska skolor funnos, såsom i Kroton (Italien), Kyrene (Afrika) samt på öarna Khodos, Kos och Knidos, de två sista mest berömda. Vidare öfvades läkekonst äfven vid de grekiska gymnasierna, som vanligen uppbyggdes i närheten af asklepiostemplen och där utom dietetiken äfven gymnastik användes till botande af kroniska sjukdomar. Slutligen öfvades enskild praktik äfven af en mängd själf bildade s. k. empiriker 1. naturläkare, kvacksalfvare, farmakopoler (apotekare), sympatetiker, barberare och barnmorskor. Vissa läkare voro anställda af staten eller kommu- nen och kallades "demiurger", af hvilka några redan af Lykurgos anställdes som militärläkare vid den spartanska hären. - En grek bär det största namnet inom medicinens historia och kan med skäl betraktas som den vetenskapliga medicinens grundläggare och fader, nämligen Hippokrates (se d. o.) från Kos, f. 460 f. Kr. Vid Greklands förfall tog medicinen liksom öfriga vetenskaper sin tillflykt till Alexandria. Genom den tillåtelse, som läkarna därstädes fingo, att dissekera brottslingars lik tog anatomien ett väldigt steg framåt under de omkr. 300 f. Kr. lefvande H e r o f i l o s och E r a-sistratos, hvilka ganska noga utredde hjärnans och nervsystemets anatomi, beskrefvo ögats särskilda delar o. s. v. Under det den hippokratiska medicinen i Grekland höll på att urarta till en i dogmatiska formler stelnad spekulation, uppstod som motståndare härtill den "empiriska skolan", som fäste sig endast vid den omedelbara iakttagelsen och erfarenheten och hvars förnämsta målsmän voro Herofilos' lärjunge F i l i n o s från Kos och S e r a p i o n från Alexandria. - I Rom gjorde den grekiska medicinen sitt intåg med A r-chagathos från Peloponnesos 219 f. Kr., hvars kirurgiska operationer med knif och eld förvärfvade honom öknamnet "bödeln". Ett årh. senare uppträdde Asklepiades från Bitynien, som vann en kolossal framgång. Han ansåg, att alla akuta sjukdomar berodde på en sammandragning af porerna och alla kroniska af deras utvidgning. Denna teori utbildades vidare af hans lärjunge T h e m i s o n från Laodikeia till ett särskildt system, kalladt "metodismen", som delar sjukdomarna i sådana, som bero på strictum (hopdragen väfnad) eller laxum (lös och slapp väfnad) eller på en blandning af båda. Denna solidistiska doktrin anses ligga till grund för von Hallers (d. 1777), Browns (d. 1786) och Broussais' (d. 1838) irritabilitetsläror. Mot metodikernas atomistiska lära uppträdde den af Athenaios från Cilicien stiftade "pneumatikernas" skola, som härledde all kroppens verksamhet, både hälsa och sjukdom, från den luftartade principen (grek. pneuma). I slutet af 2:a årh. e. Kr. uppträdde i Rom greken G a-lenos (se d. o.), hvilken samlade och systematiserade hela den tidens medicinska vetande och genom sin auktoritet sedermera behärskade hela medeltidens medicin. De ende, som under medeltiden visade någon själfständig vetenskaplig verksamhet på medicinens område, voro araberna i 9:e-11 :e årh., bland hvilka de mest framstående voro A l - K i n d i, Rhazes, Haly Abbas, Abu-1-kasis, Avenzoar, Averroes och Avicenna. I synnerhet den sistnämnde utöfvade genom sin lärobok "Kanon" ett mäktigt inflytande på medicinen ända in i det 16:e årh. Araberna, som voro stora kemister, ökade läkemedlens antal betydligt, och många af dessas namn bära ännu vittnesbörd om sitt arabiska ursprung, såsom alkohol, nafta, julep, sirap m. fl. - Inom medeltidens kristna värld togo den religiösa tron och kyrkan herraväldet öfver medicinen liksom öfver alla andra vetenskaper. Tron blef universalmedlet, som jämte några empiriska medel användes af munkar och nunnor i klostren. De få lekmän, som befattade sig med läkekonstens utöfning, voro okunniga och för- 1429 Medicin 1430 aktade. Munkarna i vissa kloster, t. ex. benedik-tinordens på Monte Cassino, sysselsatte sig med af-skrift och kommentering af den romerska och grekiska forntidens medicinska arbeten, speciellt af Galenos' skrifter. I Salerno framträdde under den tidigare medeltiden (10:e-12:e årh.) en egendomlig fri läkarskola, hvilken fått sina impulser från såväl den grekiska som den arabiska medicinen och härigenom alltså blef en indirekt utveckling af den gamla egyptiska medicinska kulturen. Dit strömmade lärjungar från alla länder för att lyssna till en Caphon, Archimataeus, Platearius och Bartho-lomaeus eller kvinnorna Trotula och Mercuriade, och därifrån utgingo ryktbara läkare till arméerna, till de i de större städerna nybildade hospitalen samt till de kungliga och furstliga hofven. Skolans förnämsta skrift, "Regimen sanitatis", var författad på leoninsk vers. Emellertid öfverfördes den arabiska medicinen till Västerlandet af K o n s t a n-tin Afrikanen (d. 1087), hvars skrift "Bre-viarium viaticum" länge var en högt värderad lärobok; och under 13:e och 14:e årh. utbredde sig arabo-galenismen till de många ryktbara medicinska skolorna i Bologna, Ferrara, Pavia, Padua, Milano, Montpellier, Paris och Oxford. Men under dessa vidskepelsens tidehvarf utgjorde medicinen en alltför grumlig blandning af mysticism, al-kemi, kiromanti, nekromanti, astrologi och skolastik. Kirurgien låg i händerna på råa, kringresande badare samt bråck- och stensnidare, hvilka satte kirurgien i sådant vanrykte, att den formligen skildes från medicinen genom påfliga dekret och att medicinska fakulteten i Paris vägrade mottaga någon studerande, som icke förut afsvurit sig kirurgien. Att dissekera lik hade påfven Boni-fatius VIII belagt med kyrkans högsta bann, och därmed var möjligheten att erhålla en grundval för medicinska studier utesluten. Mondino de L u z z i (Mundinus), professor i Bologna, vågade visserligen 1315 trotsa detta förbud, men detta var ett enstaka försök. I hufvudsak nöjde man sig att kommentera Galenos. Med rejormationstidehvarfvet inträdde den fria forskningen i sin fulla rätt. Anatomien utbildades af sådana män som Sylvius, Fallopia och Eustachio och framför alla andra genom Sylvius' lärjunge V e s a l i u s (d. 50-årig 1564), hvilken som anatomisk lärare i Padua, Bologna, Pisa m. fl. ställen först bröt med Galenos' anatomiska doktriner och genom införandet af verkliga anatomiska dissektioner blef den moderna anatomiens fader. Kirurgien lyftes åter genom A. P a r é, berömd för sitt klassiska arbete öfver skottsår och genom den af honom först utförda underbindningen af blödande artärer vid amputationer. Med kirurgien uppblomstrade äfven obstetriken, och tysken E. R ö s s l e i n skref 1513 en ganska värderik lärobok (De hafvande kvinnornas rosengård) i förlossningskonsten. Den, som skarpast bröt med gammal auktoritet, var den ryktbare Paracelsus (d. 1554). Som en medicinens Luther icke blott föreläste han på tyska i stället för latin, utan lät offentligen bränna Galenos' och Avicennas skrifter. Dock slog han väl mycket öfver i fantasteri och hade mera negativt än positivt inflytande på medicinens utveckling. Ännu ensidigare omfattade Paracelsus' lärjungar det mystiska elementet i hans lära, utvecklande den s. k. "spagiriska" medicinen, hvilken fann ifriga anhängare inom rosen-kreutzarnas orden. Mot dessa ensidigheter uppträdde kraftigt A n d r. L i b o r i u s (d. 1616), genom hvilken kemien vann större inflytande på läkekonsten. 1500-talet hade för öfrigt att kämpa emot svåra härjningar af sjukdomar och farsoter, såsom spetälska, syfilis, skörbjugg, pest, kikhosta, pneumonier m. m. - 1600-talets mest epokgörande händelse inom den medicinska världen är blodomloppets upptäckt genom engelsmannen W. H a r-vey (d. 1657), som f. ö. genom sin lära "omne vivum ex ovo" (ägget är allt lefvandes ursprung) bekämpade den gamla läran om "generatio aequi-voca" (lefvande varelsers omedelbara uppkomst ur liflösa kroppar) och sålunda blef skaparen af den moderna fysiologien. Vid århundradets midt upptäcktes lymfkärlen af Olof Rudbeck d. ä. och T. Bartholin. Genom italienaren M. M a 1-p i g h i (d. 1694) och holländaren A. v a n L e e u-wenhoek (d. 1723) infördes mikroskopet som medel för den finare anatomiens studium. Läkemedelsförrådet ökades med de kraftiga drogerna kinabark, ipecacuanha (kräkrot), arnica, digitalis och valeriana. Bland nyare sjukdomar upptäcktes och studerades rachitis (engelska sjukan) och kre-tinismen. Engelsmannen T. S y d e n h a m (d. 1689) införde ett grundligare studium af de olika epidemiska konstitutionerna och en i många riktningar rationellare terapi. Ännu var dock medicinen väsentligen spekulativ. Två riktningar gjorde sig gällande: den "iatrokemiska skolan", hvars förnämsta representanter voro belgiern J. B. van H e l m o n t (d. 1644), som ansåg, att både hälsa och sjukdom närmast reglerades af en viss kemisk lifsprincip, kallad "archeus", och holländaren F r. d e l e B o é (d. 1672, mera känd under det latinska namnet Sylvius), vidare den "iatromatematiska" 1. "iatromekaniska" skolan (se latrofysik), hvars förnämsta män voro S. S a n-torio (d. 1636), G. A. Borelli (d. 1679), L. Bellini (d. 1703) och G. B a gli vi (d. 1708). Oaktadt de ensidiga uppfattningar, till hvilka dessa skolor i allmänhet gjorde sig skyldiga, befordrade de dock den exakta medicinens utveckling i många viktiga kemiska och fysiska detaljer. Den medicinska vetenskapen i början af 1700-talet behärskas af det lärda triumviratet tyskarna G. E. S t abl (d. 1734) och Fr. H o f f m a n n (d. 1742) samt holländaren H. B o e r h a a v e (d. 1738). Stahls lära hänför all kroppens verksamhet till en immateriell princip, själen (amma}, under det Hoffmann fattade lifsprincipen, den från hjärnan afsöndrade och genom nerverna utströmmande nervetern, såsom något mera materiellt. Boerhaave var till sina grundåsikter hufvudsakligen iatrome-kaniker, ehuru i allmänhet eklektiker. Den lärdaste af 1700-talets läkare var (med undantag af Linné, som dock mera tillhör botanikens historia) tysken A. von Haller (d. 1777). I denne polyhistors lära om irritabiliteten vann "solidar-patologien" ett mäktigt stöd emot "humoralpato-logien". Den förut af engelsmannen Fr. Glisson (d. 1677) i spekulationen införda irritabiliteten fattades af Haller såsom en egenskap uteslutande hos musklerna och skildes från nervkraften. Denna riktning fullföljdes af skotten \V. 1431 Medicin 1432 Gul le n i hans nervpatologiska system. På den hallerska irritabilitetsläran grundades äfven ett system af J. B r o w n, som ansåg alla lifsyttringar vara blott en produkt af yttre retning. Denna lära slog till en tid mycket an i Tyskland, men omfattades ej af de store praktiske läkarna J. P. Frank (d. 1821) och J. C h r. R e i l (d. 1813) samt bekämpades lifiigt af Chr. W. H u f e l a n d (d. 1836). Sedan medicinen åter kommit på villospår genom inflytande af den schellingska naturfilosofien, af hvilken äfven "homeopatien" (se d. o.) kan betraktas som en frukt, blef det 1800-talet förbehållet att fullständigt befria medicinen från både mystik och filosofisk spekulation samt häfda dess rätt som exakt fri naturvetenskap. En i denna riktning gående forskning hade dock redan under 1700-talet blifvit tillämpad af många enskilda inom såväl de teoretiska som de praktiska specialgrenarna af medicinen. Så hade både anatomien och fysiologien gått sin väg framåt, tämligen oberörda af de rådande systemen. I Italien arbetade ana-tomerna Pacchioni, Valsalva, Mascagni, G. D. Santorini (d. 1737) och Scarpa; i England Monro, bröderna W. och J. Hunter (den förre d. 1783, den senare 1793) och Cheselden; i Holland Albi-nus; i Tyskland Lieberkiihn, Zinn, Wrisberg, Meckel, Sommering och Heister; i Frankrike Vicq d'Azyr, Lieutaud, Sénac, Portal m. fl. Fysiologien fortgick på experimentens och upptäckternas väg. L. S p a 11 a n z a n i (d. 1799) samlade mag-saft hos djur och pröfvade dess inverkan på dige-stionen. L. G a l v a n i (d. 1798) gjorde sina för framtiden så fruktbärande elektriska experiment på grodor. A. L. Lavoisier (d. 1794) störtade Stahls teori om "flogiston" (se d. o.), utredde "förbränningens" natur, visade, att andningsprocessen är ett gasutbyte mellan kroppen och om-gifvande medium, samt anförde goda grunder för den uppfattningen, att detta gasutbyte - upptagande af syre och afgifvande af kolsyra - är betingadt af en i kroppen försiggående förbränning, som jämväl är upphofvet till "djurvärmet". Banbrytande verkade äfven Lavoisiers landsman B i-chat (d. 1802), hvars arbeten lade grunden till den moderna histologien och den allmänna anatomien. Patologiska anatomien, som först fått hålla till godo med sällsynta spridda iakttagelser, visserligen förtjänstfullt samlade i Bonets "Sepul-chretum" (1700), blef en mera ordnad vetenskap genom G. B. Mor gagn i (d. 1771), som gaf den patologiska anatomien dess rätta plats inom medicinen. Äfven den exakta kliniska forskningen hade sina framstående målsmän: G. B. Borsieri (d. 1785), som utgaf värdefulla "Institutiones me-dicinse practicse", Huxham (d. 1768), utmärkt iakttagare och beskrifvare af febrar (särskildt en ny tyfusform, febris lenta nervösa), hvarjämte han skref en monografi öfver angina gangrenosa, hvari man lätt igenkänner difterien, samt Heberden (d. 1801), som studerade angina pectoris och former af kronisk reumatism. Mot midten af 1700-talet öppnades i Wien en af de mest berömda kliniska skolor i Europa, under ledning af G. van Swieten (f. 1700, d. 1772), lärjunge af Boer-haave, och under medverkan af A. de H a e n, äfvenledes lärjunge af Boerhaave, och M. S t o 11. Kirurgien odlades med framgång som vetenskap af engelsmannen P. Pott, men blomstrade upp företrädesvis i Frankrike, då, efter långa strider med både barberare och läkare för invärtes sjukdomar, 1731 grundlades den sedan så ryktbara 1'Académie de chirurgie, vid hvilken verkade sådana män som Louis, J. L. Petit och P. J. D e s a u 11. Slutligen må påpekas, att från 1700-talet härstamma två de viktigaste upptäckter, nämligen af perkussionen, genom tysken L. A u e n-brugger von Auenbrug (d. 1809), och af vaccinationen 1. kokoppympningen, 1796, genom engelsmannen E. J e n n e r (d. 1823). Medicinens uppblomstring under i800-talet visade sig först i Frankrike. Visserligen lefde ännu den gamla systematiseringslustan kvar. F. J. V. Broussais (d. 1838) väckte en tid mycken uppmärksamhet med ett system, enligt hvilket snart sagdt alla sjukdomar betraktades såsom inflammationer och det enda botemedlet ansågs vara bloduttömningar, hvilkas bedröfliga resultat vid den 1832 i Paris härjande koleran ändtligen framstod i klar dag. Af beståndande värde voro emellertid de insatser i den medicinska forskningen, som gjordes af Broussais' energiske motståndare, R. T h. H. Laénnec (d. 1826), hvilken utarbetade den undersökningsmetod, som benämnes auskultation, och uppfann stetoskopet samt sålunda riktade diagnostiken med ett af dess förnämsta hjälpmedel, hvarjämte han lämnade viktiga bidrag till den patologiska anatomien, i det han först och på ett fullkomligt klassiskt sätt be-skrifvit hjärtats sjukdomar. Laénnecs arbeten och äfven striden mot Broussais fortsattes af hans lärjunge, P. Ch. A. Louis (d. 1872), som gjorde sig bekant genom sina forskningar rörande lungsoten och tyfoidfebern. Den tredje stormannen af samma riktning, J. N. Corvisart (d. 1821), skref ett klassiskt verk öfver hjärtsjukdomarna. De franska skolan, som sålunda i början af århundradet gick i spetsen för den exakta medicinska och kliniska forskningen, har äfven flera andra lysande namn att uppvisa, såsom A. N. Gendrin (f. 1796), G. Andral (d. 1876), A. F. Chomel (d. 1858), C. F. Lallemand (d. 1854), J. Bouillaud (f. 1796, hjärtsjukdomar och reumatism), J. Cruveilhier (d. 1874, patologisk anatomi), Bre-tonneau de Tours (d. 1862, difteriens upptäckare) och hans lärjunge Trousseau (d. 1866), samt G. B. Duchenne de Boulogne (d. 1875), forskare i muskel- och nervsystemets fysiologi och patologi. I England beträddes samma nyktra kliniska väg af R. Bright (d. 1858), som beskref njursjukdomarna, skotten J. Abercrombie (d. 1844), irländaren G r a v e s (d. 1853) m. fl. De nya forskningsmetoderna omfattades i Tyskland först och grundligast af J. L. S c h ö n l e i n (d. 1864), som gjorde dem fruktbringande för hela Tyskland genom framstående lärarverksamhet (hans inflytande på en massa lärjungar kan jämföras med Boerhaaves). Man har orätt ansett honom som stiftare af en ny skola (den "naturhistoriska"). Han följde allenast de store franske mästarnas föredöme och aflyfte den mystiska slöja, som den tiden allmänt insvepte lärometoderna vid Tysklands högskolor. Ungefär samtidigt utbildades de franska idéerna på ett särdeles framgångsrikt sätt af Wienskolan, där den patologiska anatomien fick sin 1433 Medicina forensis-Medicinalfond 1434 förnämste möderne målsman i K. Rokitansky (d. 1878), den fysikaliska diagnostiken bearbetades af J. Skoda (d. 1881), hudsjukdomarna af H e-b r a, de invärtes sjukdomarna af O p p o l z e r, anatomien af J. H y r 11, fysiologien af E. W. B r ii c k e, farmakologien af S c h r o f f, kirurgien först af S c h u h, sedermera af T h. B i 11 r o t h och syfilidologien af Sigmund. Under en lång följd af år lockade denna skola ett stort antal lärjungar från alla länder, och ingen främmande skola har öfvat sådan dragningskraft på svenska läkare under 1800-talets mellersta årtionden. Skolans riktning, som fick namnet "fysiologisk medicin", utbreddes öfver alla länder genom ifriga anhängare. Bland de främste såsom lärare och skriftställare var K. A. W u n d e r l i c h, ehuru i viss mån själfständig. Han inlade särskildt stor förtjänst om noggranna temperaturundersökningar i febrar och andra sjukdomar. I Wienskolans riktning arbetade äfven J. Hen le (d. 1885), Ludwig Traube (d. 1876), Herm ann L e ber t (d. 1878), R. A. von Kölliker (d. 1905), R. Virchow (d. 1902) m. fl. Under inflytande af den s. k. fysiologiska skolan utvecklades företrädesvis diagnostiken och den patologiska anatomien, under det att terapien däremot i viss mån fick stå tillbaka. Man riktade sin uppmärksamhet mera på profylaxen, hygienen och dietetiken än på den speciella terapien. Genom Pasteurs och K o c h s arbeten inom bakterio-logien (se d. o.) erhöll medicinen ett uppsving som aldrig tillförene. Ledd af Pasteurs upptäckter ang. jäsningen, införde Lister den antiseptiska sårbe-liandlingen (se A n t i s e p t i k), som sedermera åstadkommit en fullständig omhvälfning inom kirurgien. Med kännedomen om bakterierna som sjukdomsalstrare var grunden lagd för ett målmedvetet bekämpande af de smittsamma sjukdomarnas spridning inom samhället (se Desinfektion, Epidemi och Isolering). Benrings upptäckt af serumterapien mot difteri öppnade nya utsikter för den invärtes medicinen att bekämpa dessa sjukdomar hos individen. Kännedomen om den inre sekretionen (se d. o.) och om ämnesomsättningen (se d. o.) har vidgat möjligheterna att med framgång behandla en mängd kroniska sjukdomar. Upptäckten af Röntgenstrålarna samt af radium har på sista tiden gett upphof till en särskild gren af medicinen, radiologien (se d. o.). Man hör ofta det uttalandet, att utvecklingen under 1800-talet gjort slut på de medicinska systemen. Detta innebär emellertid icke, att man definitivt uppgifvit sträfvandet efter en enhetlig uppfattning af sjukdomsföreteelserna. Skillnaden mot förr är den, att vår kännedom om dessa företeelser är mycket mera rikhaltig och att man vid teoretiserandet på ett helt annat sätt än förr tar hänsyn till de faktiska iakttagelserna. Linné var på sin tid en framstående läkare, och han behärskade tvifvelsutan sin tids medicinska vetande. Han har uppställt ett medicinskt system, typiskt för sin tid, men som på oss gör samma intryck som ett fullkomligt främmande språk. Han var en utmärkt iakttagare och har meddelat rön, som uppenbarligen hos honom väckt tanken på hvad vi kalla mikroorganismer som sjukdomsorsak. Det är betecknande, att dessa iakttagelser ej finna någon plats i hans medicinska sy- stem. Uppfattningen af sjukdomarnas natur har väsentligen varit beroende af den härskande uppfattningen i fråga om lifsföreteelserna (se Lif). Vid början af 1800-talet antog man som förklaring till dessa företeelser en särskild lifskraft (se d. o.) af mer eller mindre mystisk natur. Denna uppfattning fick under 1800-talet småningom vika, och man lärde sig att i lifsföreteelserna såväl som i sjukdomarna ej se något annat än vanliga naturprocesser af kemisk eller fysikalisk natur. Visserligen hade representanterna för de gamla iatrokemiska och iatromekaniska systemen försökt tillämpa ett liknande åskådningssätt. Men dels befunno sig ännu fysiken och kemien på ett mycket outveckladt stadium, dels saknade man en anknytningspunkt, där man kunde så att säga anbringa de fysikaliska och kemiska processerna i den lefvande organismen. En sådan anknytningspunkt erhöll man först genom Schwanns upptäckt af cellen (se d. o.) 1838. Cell-läran har i biologien spelat samma roll som läran om häfstången i mekaniken. Cellen är det element, med hvilket biologen opererar. Cell-läran infördes på 1850-talet af Virchow i patologien. Cellen blef sätet för sjukdomsprocesserna, och mikroskopet blef det hufvudsakliga hjälpmedlet att analysera dessa processer (se C e 11 u l a r p a t o l o g i). Betraktelsesättet blef hufvudsakligen anatomiskt: den kliniska sjukdomsbilden kombinerades med organens utseende vid obduktionsbordet och under mikroskopet. Genom den fysiologiska kemiens utveckling och särskildt genom kännedomen om den intermediära ämnesomsättningen har detta betraktelsesätt väsentligen vidgats. Den möderne invärtes-läkaren kombinerar den kliniska sjukdomsbilden jämväl med föreställningen om vissa kemiska processer i kroppens väfnader. På vissa områden har äfven den moderna fysikaliska kemiens lära om reaktionshastighet och kemisk jämvikt funnit anknytning. Särskildt må i detta afseende anföras Arrhenius' och Madsens arbeten i serumterapi. Litt.: J. J. Petersen, "Hovedmomenter i den me-dicinske Isegekunsts historiske udvikling" (1876). F. B.* J. E. J-n. Medicina fore'nsis, M. l e gä l is, lat. Se Rättsmedicin. Medicinalfond