Pombal [påba'l], stad i portugisiska distriktet Leiria (Estremadura), vid järnvägen Lissabon--Oporto. 5,767 inv. (1910). Här dog statsmannen Pombal, som hade sin markistitel af denna stad. J. F. N. Pombal [påba'l], Sebastiäo José C a r-valho e Mello, markis af P., f. 13 maj 1699 i Soure i Estremadura, d. 8 maj 1782 på sitt gods Pombal, egnade sig efter en rätt stormig ungdom åt diplomatien, var portugisiskt sändebud i London 1739-45 och i Wien 1745-49, hemkallades för att bli utrikes- och krigsminister samt fick . sin utnämning till dessa ämbets-poster bekräftad 1750 af den nye konungen Josef I Emanuel, hvars enrådande minister han sedan var. Ytterst kraftig och energisk, förstod P. att alldeles behärska konungen, ehuru hans sätt icke det ringaste öfverensstämde med konungens väsen. Denne var nämligen en trög, vällustig, feg vekling, som fruktade alla, under det hans minister ej kände fruktan eller tvekan samt, ehuru dittills opröfvad i administrativa värf, ådagalade en beundransvärd organisationsförmåga. P. var genomträngd af upplysningstidehvarf- vets reformidéer, som han med oblidkelig konsekvens sökte förverkliga i Portugal. Gamla missbruk af skaffades, rättsväsendet och folkupplysningen förbättrades, handel och näringar uppmuntrades och gjorde äfven betydande framsteg. Armén lät han omorganisera med biträde af den från Fredrik den store till Portugal sände grefve Friedrich Wilhelm Ernst af Schaumburg-Lippe. Med jesuiterna råkade han i strid, närmast till följd af en mellan Portugal och Spanien ingången gränstraktat, som de ansågo ogynnsam för det af dem behärskade Paraguay. Men P. icke blott genomdref traktatens verkställande, utan begagnade sig af tvisten för att fullständigt bryta jesuiternas stora välde i landet. De blefvo 1759 utvisade, och det härigenom gifna exemplet följdes snart af andra makter. Deras egendom indrogs till kronan. Härvid tillät sig P. mycken grymhet och orättvisa icke blott mot jesuiterna, utan äfven mot en del af den mot honom fientliga högadeln, som han förstod att indraga i jesuiternas fall. Dessa händelser invecklade honom i strider med påfven, hvarvid han likaledes uppträdde på ett brutalt och kränkande sätt (bl. a. utvisades 1760 den påflige nuntien Acciajoli). Re-dan de hastiga och mångfaldiga reformerna och än mer hans uppträdande mot kyrkan och adeln skaffade P. många fiender. Hans enda stöd var den svage konungen, som alltjämt visade honom sin gunst samt upphöjde honom till grefve af Oeyras (1759) och till markis af P. (1770). Med konung Josef Emanuels död, 1777, var P:s makt bruten. Josefs efterträdare, den klerikala drottning Maria, leddes helt och hållet af P:s fiender. P. nödgades därför några dagar efter konungens död lämna sina ämbeten (febr. 1777). Eeaktionen började, reformerna upphäfdes, och P. utsattes för förföljelser, som slutade med en stor rättegång mot honom. 1781 dömdes han till strängt straff, men benådades af drottningen med förvisning från hofvet och offentligt ogillande öfver hans förvaltning. Trots sina många fel var P. säkerligen den mest betydande statsman Portugal frambragt. Jfr F. L. Gomes, "Le marquis de P." (1869), jesuiten B. Duhrs mot P:s personlighet och lifsverk mycket kritiska skrift "P., sein charakter und seine politik" (1891), C. J. de Menezes, "Os jesuitas e o marques de P." (1893), samt uppsatser i "Revue historique" 1895 och 1896. J. F. N.* Pombeiros. Se Afrika, sp. 280. Pomerans