onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Skien [ʃēn], stad vid Far- (l. Skiens-)elvens utlopp ur Hjellevandet, Bratsberg amt, Norge. Omkr. 13,000 inv. (1916; 11,856 1910). Den mark, hvarpå S. är anlagdt, tillhörde urspr. det i förra hälften af 1100-talet stiftade

Gimsö

(Gjemsö)

kloster

(se d. o.). S., som fick stadsrättigheter 1346, förkofrades genom timmerexportens utveckling sedan midten af 1500-talet; men under täflan med de mera bekvämt liggande hamnplatserna Porsgrund och Langesund gick det efter 1700 tillbaka. Härtill bidrogo äfven stora eldsvådor, 1732 och i synnerhet 1777, då halfva staden lades i aska. Genom lag af 26 aug. 1854 fick S. sina stadsrättigheter bekräftade och utvidgade. Tack vare Telemarksvasdragets reglering, Farelvens kanalisering och segelledens och hamnens fördjupning de närmast följande åren erhöll staden ett raskt uppsving, som efter storindustriens intåg de sista åren alltjämt fortsattes; den eldsvåda, som härjade 1886, hämmade blott i förbigående S:s förkofran. Staden har sågverk och kvarnar, träsliperier, cellulosafabriker och stor pappersfabrik, mekanisk verkstad, mejerier m. m. Utförseln är betydlig och starkt stigande, såväl från staden själf som från dess uppland, Telemarken. 7 banker. Flera folkskolor, kommunalbibliotek och sedan 1913 det bygdehistoriskt rikhaltiga Fylkemuseum for Telemarken og Grenland. Liflig ångbåtsförbindelse med Notodden, kuststäderna och Kristiania; järnvägsförbindelse öfver Jarlsberg med Kristiania, hvarjämte är under byggnad en bana från S. till Notodden som led i en stambana Sörlandet rundt. Staden har en representant i stortinget. I S. föddes H. Ibsen 20 mars 1828. -- Jfr

Grenland

. Se J. A. Schneider, "Fra det gamle S. Skildringer og aktstykker til byens historie" (2 bd, 1914--15). K. V. H. Skiensdalen
Atahualpa l.

Atapaliba

, den siste konungen i Peru af inkas' stam. Han var son af konung Huayna Kapak och en konungadotter från det af denne eröfrade Quito och till följd däraf enligt peruanernas lagar utestängd från tronen, men bemäktigade sig efter sin faders död (1525) regeringen och lät fängsla sin äldre, lagligen arfsberättigade halfbroder, Huaskar. Vid spanjorernas ankomst (1532) sökte han att vinna Pizarro genom skänker och infann sig till ett möte med denne vid Kaxamarka, men blef då svekfullt öfverfallen och tillfångatagen. Såsom lösen för sin frihet utlofvade han ett stort rum, fylldt med guld, men då Huaskar gjorde ännu större anbud för att blifva insatt i sina rättigheter, lät A. hemligt mörda honom. Under föregifvande att straffa detta brodermord lät Pizarro döma A. att brännas lefvande; men emedan denne slutligen lät förmå sig att mottaga dopet, mildrades detta straff därtill, att han blef strypt vid pålen (29 aug. 1533). Han var då omkr. 30 år gammal. Jfr W. H. Prescott, "History of the conquest of Peru" (3 bd, 1847, öfv. 1877). Atair
Mengs,

Anton Rafael,

tysk målare, f. 12 maj 1728 i Aussig, Böhmen, d. 29 juni 1799 i Rom, var först lärjunge af sin fader,

Ismael M.

(född dansk, hofmålare i Dresden), som fostrade honom strängt och förde honom i unga år (1741) till Rom, där han studerade under Marco Benefiale och Sebastiano Conca, men framför allt utbildade sig under intrycken af Italiens klassiska mästare, i synnerhet Rafael och Correggio. Han blef 1745 hofmålare och 1757 öfverhofmålare i Dresden samt 1761 förste målare hos konungen af Spanien. 1752--61 uppehöll han sig hufvudsakligen i Rom, 1761--69 i Madrid, 1769--74 i Italien, 1774--76 åter i Madrid, efter 1777 och till sin död i Rom. Af hans arbeten må nämnas den berömda pastellen Amor hvässer sina pilar, Dresdens galleri, takmålningen Parnassen, i Villa Albani i Rom, Kristi himmelsfärd, för katolska hofkyrkan i Dresden, Trajanus' apoteos och Ryktets tempel, i slottet i Madrid. I Nationalmuseet i Stockholm finnes af hans hand ett porträtt af påfven Klemens XIV. M. var en typisk eklektiker, som sökte sammansmälta intryck från Rafael, Tizian, Correggio och antiken på ett för tidssmaken tilltalande sätt. Öfver hela hans konst ligger därför något kyligt och beräknande. Han verkade äfven som skriftställare och utgaf Reflessioni sopra i tre gran pittori Raffaello, Tiziano e Correggio, e sopra gli antichi m. m. A. L. R. Rafael Mengs. Efter ett självporträtt. Mengsska museet.
Hahn-Hahn,

Ida Marie Luise Sophie Friederike Gustava von

, född

Hahn

, tysk författarinna, f. 22 juni 1805 i Tressow, Mecklenburg-Schwerin, d. 12 jan. 1880, gifte sig 1826 med grefve F. W. A. von Hahn-Hahn, från hvilken hon skildes 1829. Därefter företog hon vidsträckta resor, under hvilka hon äfven (1842) besökte Sverige. Hon gjorde sig först bemärkt som lyriker genom Gedichte (1835), Neuere gedichte (1836), Venetianische nächte (s. å.), Lieder und gedichte (1837) och utgaf sedan en mängd romaner; åtskilliga utgåfvos 1838-46 under den gemensamma titeln Aus der gesellschaft. Bland hennes romaner märkas Gräfin Faustine (1841) och Zwei frauen (1845; bearbetad på svenska af Sofia Marg. von Knorring under titeln "Två fruar", 1846). Af grefvinnan H.-H:s många reseskildringar förtjäna särskildt nämnas Jenseit der berge (1840), Erinnerungen aus und an Frankreich (1842), Ein reiseversuch im Norden (1843) samt Orientalische briefe (1844; utdrag öfv. i "Läsebiblioteket", 1847). Hennes böcker skildra aristokratiskt sällskapslif (de parodierades af Fanny Lewald i romanen "Diogena. Von gräfin Iduna von H.-H.", 1847) med spirituell och flödande framställningskonst; deras viktigaste innehåll är den otillfredsställdhetens psykologi, hvarmed hon återgett en modern kvinnotyp. Grefvinnan H. -H :s öfvergång till katolicismen (1850) väckte mycken uppmärksamhet, och därefter verkade hon med ifver för sin nya tro, först genom boken Von Babylon nach Jerusalem (1851) samt vidare genom diktsamlingen Unserer lieben frau (s. å.) samt arbetena Aus Jerusalem (s. å.; 3:e uppl. 1856), Die liebhaber des kreuzes (1852), Maria Regina (1860; 6:e uppl. 1898), Doralice (2 bd, 1861), Geschichte eines armen fräuleins (1869), Erzählung des hofrats (2 bd, 1872), Nirwana (2 bd, 1875) m. fl. 1852 ingick hon som novis i ett kloster i Angers och deltog senare i stiftandet af klostret "Zum guten hirten" i Mainz, där hon dog. Under sina senare år författade hon åtskilliga romaner, i hvilka hon gjorde propaganda för sina ultra-montana åsikter. En samling af hennes tidigare romaner utgafs 1851 i 21 bd, hennes senare, ultra-montana, utgåfvos samlade 1902-05 i 45 bd. Se arbeten om henne af Marie Helene (1869), P. Haffner (1880), H. Keiter (s., å.), Alinde Jacoby (1894) och K. Hillebrand i "Zeiten, völker und menschen" (II, 2:a uppl. 1892). (R-n B.) Hahr
Hofråd (ty. hofrat), en särskildt i Tyskland sedan 1500-talet vanlig ämbetsmannatitel. Ursprungligen betecknade den dels en medlem af ett vid hofvet befintligt fast rådskollegium, dels detta kollegium själf. Ett dylikt kollegialt hofråd var vanligen det förnämsta af de centrala ämbetskollegier, som efter burgundiskt mönster uppväxte först vid kejsarhofvet i Wien och sedan i de särskilda habsburgska arfländerna och andra tyska territorier. Till Sverige inkommo titel och ämbete med Konrad von Pyhy 1538; den nya rådsvärdigheten fattades antagligen som en från det gamla riksrådet skild institution. Den försvann med den Pyhyska ämbetsorganisationen efter några få år, men titeln uppdyker senare i ett förslag från 1557 om en fast rådskorporation vid hofvet vid sidan af riksrådet. Däraf blef dock intet, och sedermera har titeln (utan något motsvarande ämbete) tid efter annan användts eller åtminstone påtänkts för att gifva vissa ämbetsmän ökad yttre värdighet och rang. Den bestämdes 1723 (såsom "ifrån gamla tider här vanlig") af ständerna åt Sveriges residenter i utlandet. Numera finnes ett hofrådsämbete kvar endast i Österrike i vissa ämbetsverk (t. ex. utrikesministeriets "hof- och ministerialråd"); i Tyskland förlänas titeln numera endast åt vissa lägre ämbetsmän vid legationer och centrala ämbetsverks kanslier. I Sverige är den längesedan alldeles utdöd. V. S—g. Hofrätt,
Beck. 1.

Frans B.

, bokbindare, f. 22 mars 1814 i byn Gau-Bickelheim i Rhen-Pfalz, lärde bokbindaryrket och kom vid 26 års ålder till Sverige, hvarest han 1843 vardt egen mästare i Stockholm. Han sparade ingen möda för att höja sitt yrke, såväl i fråga om den vanliga bokbindningen som särskildt i fråga om praktband, hvilka från början blefvo en af firman med allt större framgång odlad specialitet. De första åren var B. inskränkt till de då vanliga monteringarna af pärlbroderier, men han öfvergick snart till mera själfständiga orneringar med stålstift, punkter i guldpressning, rika guld- eller silfverbeslag eller montering af träskulptur. B. erhöll bland andra utmärkelser medaljen Litteris et artibus 1882, guldmedalj vid utställningen i Malmö 1881 och diplom såsom hedersmästare i Berlins bokbindarförening s. å. Död i Stockholm 15 maj 1888. 2.

Johan Viktor B.

, den föregåendes son, bokbindare, f. 12 mars 1852 i Stockholm, erhöll sjuttonårig handtverksföreningens stora silfvermedalj, genomgick Tekniska skolan och upptogs 1876 som delegare i faderns affär, hvilken han 1886 öfvertog. Han besökte 1872, med ett statens resestipendium, utställningen i Köpenhamn samt 1873 världsexpositionen i Wien, där han lyckades erhålla någon inblick i ett nytt konstindustriellt förfaringssätt,

lädermosaik

, hvilket han sedan på egen hand fört betydligt framåt. Från 1881 förvärfvade han sig äfven skicklighet i

läderplastik

(punsning i tjockt läder till rent reliefarbete). De många praktarbeten af nämnda två slag, hvilka från början af 1880-talet årligen utgått från firmans verkstad, hafva samtliga utförts af B. själf, den ende i vårt land, som i nämnvärd mån utöfvat dessa svåra, men tacksamma konstindustrigrenar. Han blef 1881 samtidigt med fadern hedersmästare i Berlins bokbindarförening och erhöll bl. a. guldmedalj på utställningarna i Paris 1894 och i Lybeck 1895. Till firmans 50-årsjubileum 1893 utgaf han en illustrerad minnesskrift, innehållande bl. a. Spridda drag till bokbinderiets i Sverige historia 1843--1893. 3.

Julia B.

, den föregåendes syster, textarinna, målarinna, f. 23 dec. 1853 i Stockholm, studerade vid konstakademien 1872--78 och utmärkte sig för sina konstnärligt utförda textningar, bl. a. i guld, silfver och färger, till de album och diplompärmar, som af fadern utfördes. Hon studerade därefter målarkonsten i Paris samt väckte på salongen 1880 uppseende med ett själfporträtt. Fröken B., som alltsedan 1880-talet varit bosatt i närheten af Paris, har utom porträtt målat stämningsfulla landskap samt emellanåt återvändt till textningskonsten. Beck,
Bahr,

von

, adlig ätt, härstammande från stadsmajoren i Stralsund

Henrik Bahr

, som adlades 1719. Bland ättens nu lefvande medlemmar märkas följande.

Johan von B.

, f. 1 aug. 1860 i Stockholm, aflade hofrättsexamen i Uppsala 1883, var 1895--1915 universitetets sekreterare och är sedan 1915 borgmästare i Uppsala. Han är led. af Uppsala läns landsting (v. ordf. 1912, ordf. sedan 1916), som invalde honom (högerman) i Första kammaren (1912--17). Han har utgett flera årgångar af universitetets matrikel m. m. -- Som framstående lärarinnor ha gjort sig kända hans syster

Eva

, gift

Bergius

1917 (f. 1874, docent i experimentalfysik i Uppsala 1905--15, lärarinna vid Brunnsviks folkhögskola) och deras kusin

Julia von B.

(f. 1866, lärarinna vid Sofi Almquists samskola 1892--1907), på hvars initiativ bildades 1904 A.-b. Sanatorievård, som grundlade Romanäs sanatorium (se d. o.). Bahr el-asuad
Smid 1.

Smith

(lat.

Faber

),

Henrik

, dansk humanist, f. omkr. 1495 i Malmö, d. 1563, studerade 1514--19 i Rostock och Leipzig och användes redan då vid korrekturläsning af skrifter af Kristiern Pedersen. Efter hemkomsten gick han i tjänst hos Hans Mikkelsen och var hans medhjälpare vid öfv. af N. T., som utkom 1524. Han följde också med honom, då Kristian II 1523 drog bort till Nederländerna, och blef där 1528 inspärrad i fängelse som veterlig lutheran, men befriades genom konungens mellankomst. Under Grefvefejden 1534 återkom S. till sin födelsestad och blef 1536 sin broder Herman Vägares efterträdare som vågmästare, en befattning, som han innehade till sin död. Redan 1520 hade han utgett skolboken Hortulus synonymorum, och efter 1536 utvecklade han ganska betydlig och mångsidig författarverksamhet: en katekes (1537), ett slags konkordans öfver de bibliska böckerna (1560), hvilken af regeringen anbefalldes alla kyrkor, och en latinsk ordbok (1563), innehållande 6,300 latinska ord med dansk öfv. Mest bekanta äro dock hans örta- och läkarböcker (utg. 1546-57 och samlade 1577), som ännu på 1800-talet omtryckts 3 gånger (sist 1867). Dessutom efterlämnade han en handskrifven världskrönika, sedan 1006 i annalistisk form, hvaraf utdrag (bd I) ha utgetts af H. Rördam i "Hist. kildeskrifter" och af M. Weibull i "Samlingar till Skånes historia" (bd 3, 1871). - Se M. Weibull, "H. Smith" (i "Skånska samlingar" IV, 2, 1897). E.Ebg. Smidbart järn
Borda,sjöv., lägga ombord med (se

Bord

). Någon gång förekommer borda i betydelsen lägga till vid ett fartyg i afsikt att gå ombord på detsamma. R. N.* Borda,

Jean Charles de

, fransk matematiker och sjöfarande, f. 1733, fick sin uppfostran bland jesuiterna och blef därefter ingenjörofficer. Redan 1756 kallades han, med anledning af sin Mémoire sur le mouvement des projectiles, till medlem af franska vetenskapsakademien. 1767 öfvergick han till sjövapnet, och 1771 gjorde han såsom eskaderchef en resa till Amerika för att pröfva sjöurens pålitlighet, hvarvid han samtidigt bestämde det geografiska läget af en mängd orter. Resultatet af denna resa offentliggjorde han i Voyage fait par ordre du rol en 1771 et 1772 en diverses parties de l'Europe et de l'Amérique (1778). 1774 begaf sig B. i samma ändamål till Afrikas västkust, öfver hvilken han 1776 lämnade en förträfflig karta. 1777 och 1778 bidrog han, såsom generalmajor vid sjötrupperna, i väsentlig mån till de franska vapnens framgång i det amerikanska kriget. Under återfärden från Martinique 1782 föll han i engelsk fångenskap, men frigafs på hedersord och återvände till Frankrike, där han utöfvade en mångsidig verksamhet till sin död, 1799. B., som är stiftare af den franska skeppsbyggarskolan, införde likformighet i krigsskeppens byggnad och i flottans manövrer. Han uppfann äfven (tillsammans med Méchain och Delambre) den astronomiska vinkelmätaren samt de efter honom uppkallade reflexions- och repetitions-instrumenten. Likaså deltog han i regleringen af det nya franska mått- och viktsystemet (se

Metersystemet

) samt i franska meridianmätningar. (G. Stg.) Borda's cirkel
Jürgensen. 1.

Urban

J., dansk urmakare, f. 1776 i Köpenhamn, d. 1830, etablerade sig 1809 i Köpenhamn samt vann ryktbarhet äfven utomlands genom sina ypperliga kronometrar och en lärd afh., Regler for tidens nöjaktige afmaaling ved uhre (1804, 2:a uppl. 1838, båda uppl. samtidigt öfv. till franska). 1815 blef han medlem af Videnskabernes selskab. — Hans son

Louis Urban

J. (f. 1806, d. 1867), som utvidgade faderns affär, fick vid 1851 års världsutställning i London pris både för kronometrar och metalltermometrar. 2.

Jörgen

J. (

Jörgensen

), den föregåendes broder, dansk äfventyrare, f. 1780, d. 1845 i Tasmanien, gick som gosse till sjöss och gjorde i engelsk tjänst flera expeditioner i Söderhafvet. Han var 1807—08 dansk kapare, råkade i engelsk fångenskap och kom i juni 1809 ombord på ett engelskt kaparfartyg till Island. Dess egare, engelske köpmannen Phelps, tillät sig våldsamheter mot myndigheterna, då ej hans kraf på fri handel med islänningarna genast villfors. Och tydligen i dennes intresse gjorde J. sig dagen därpå, 25 juni, till herre i Reykjavik, förklarade Island för oafhängigt af Danmark, gaf ön egen flagga, påbjöd konfiskering af all dansk egendom och lofvade ön själfstyrelse med ett folkvaldt parlament. Flera ämbetsmän föllo till föga, och allting råkade i förvirring. J., som omgaf sig med en lifvakt af 8 personer, kallade sig visserligen ”regent” eller ”protektor”, men lydde i själfva verket den engelske köpmannen. I aug. kom ett engelskt örlogsfartyg till Island, och då gjordes hastigt slut på J:s regemente, hvarjämte han själf 25 aug. fördes till England och hölls i ett års fängelse, emedan han brutit sitt ord och lämnat England. Senare förde han ett äfventyrligt lif, tills han 1825 för förfalskning deporterades till Tasmanien. Jfr Hogan, ”En deporteret konge” (1892), och ”Kong Jörgen Jörgensen” (afh. i ”Museum”, s. å.), samt A. Sommerfelt, ”Stiftamtmand Grev F. Chr. Trampe. En biografi” (i ”Trondhjemske samlinger”, 1901). 3.

Georg Urban Fredrik

(

Frits

) J., den föregåendes brorson, dansk tecknare, f. 1818 i Köpenhamn, d. 1863, var hofurmakare, studerade teckning och måleri för Roed, utförde en mängd skämtteckningar, dilettantiskt gjorda, men som belyste tidslynnet och det småborgerliga Köpenhamns intressesfär. J:s teckningar utkommo samlade efter tecknarens död. 1 o. 2. E. Ebg. 3. G—g N. Jürgensen,
Jósika [jå̄’ʃika],

Miklós

, ungersk romanförfattare, baron, f. 28 april 1796 i Torda i Siebenbürgen, d. 27 febr. 1865 i Dresden, tillhörde en af Siebenbürgens förnämsta släkter och växte upp i en omgifning, där allt påminde om förfädrens bedrifter. Efter afslutandet af sina juridiska studier blef han officer och deltog med utmärkelse i italienska och franska fälttågen 1814 och 1815. 1818 lämnade han krigstjänsten och lefde under lång tid i tillbakadragenhet, mest på sitt romantiska gods i Siebenbürgen, försjunken i drömmerier och vittra studier. I sin hemtrakts politiska lif framträdde han 1834 med frisinnade tal och flygskrifter och egnade sig sedan uteslutande åt litteraturen. 1836 utkom hans första och bästa roman, Abafi, en moraliserande, romantisk-historisk skildring från Siebenbürgens gyllene tid i slutet af 1500-talet, hvilken följdes af en mängd andra historiska romaner, af hvilka de förnämsta äro Zólyomi (1836), Az utolsó Bátory (Den siste B., 1837), A csehek Magyarországban (Tjecherna i Ungern, 1839) och Zrinyi a költö (Skalden Zrinyi, 1843). Med dessa verk blef J. en banbrytare för ungerska prosadiktningen och sitt lands förste egentlige romanförfattare. Sina ämnen valde han ur Ungerns och Siebenbürgens historia och behandlade dem med Walter Scott som förebild. Vid utbrottet af 1848 års revolution var han medlem af magnattafeln (öfverhuset) och utsågs till medlem af försvarsutskottet samt förblef under hela kriget en trogen anhängare af Kossuth. Efter dess slut flydde han till utlandet och dömdes 1851 in contumaciam till döden. I Bruxelles, där han bodde till 1864, utvecklade han fortfarande en ofantligt fruktbar skriftställarverksamhet, då under inverkan af Dumas och Sue. Hans produktion uppgick till omkr. 125 band, hvaraf det mesta nu är glömdt, men mycket dock ännu lefver och med hänförelse läses af den patriotiska publiken. Biogr. af Szaak (1891). K. B. W. Josquin des Prez
Utredningsman, person, som enligt förordnande af afliden eller anmodan af dennes rättsinnehafvare har att ombesörja utredningen af kvarlåtenskapen och sålunda låta förrätta bouppteckning (se d. o.), betala den aflidnes skulder och fördela den behållna egendomen mellan testamentstagare och stärbhusdelegare. Är förordnandet gifvet i testamente och afser hufvudsakligen dettas verkställande, kallas utredningsmannen äfven

testamentsexekutor.

I vår lag förekommer beteckningen "person, som af den döda till syssloman i boet satt är". Utredningsmannens befogenheter bestämmas efter förordnandets eller anmodandets innehåll och uttolkning. C. G. Bj. Ut, re, mi, fa, sol, la, si,
Betlehem (hebr., "brödhus"). 1. Stad i Palestina, 7 km. s. om Jerusalem. Därifrån härstammade Juda stams förnämste män, Isai (1 Sam. 16: 1, 18), Joab, Abisai, Asahel m. fl. I B. föddes konung David (hvarför det också kallas "Davids stad") och Jesus Kristus. I närheten hade patriarken Utsikt till Betlehem. Den fästningslika klosterbyggnaden i Betlehem. Jakobs hustru Rakel dött. Öfver en grotta, där enligt sägnen Jesus föddes, står nu en kyrka, invigd åt jungfru Maria och ursprungligen byggd af kejsar Konstantin den store år 330. I en annan grotta skall den helige Hieronymus hafva författat bibelöfversättningen Vulgata. Äfven förmäles, att både han och kyrkofadern Eusebius äro där begrafna. Staden kallas nu Bēt Lachem och bebos af omkr. 8,000 inv., mest grekiska, armeniska och latinska kristna. Där finns en fästningslik klosterbyggnad, omfattande tre kloster. Trakten är ganska fruktbar. 2. Ort i Sebulons stamområde (Jos. 19: 15), det nuv. Bēt Lachm mellan Nasaret och Haifa. E. S--e. 3. Stad i Pennsylvania. Se

Bethlehem

. Betlehemiter,
Dryander,

Jonas

, botanist, bokkännare, f. 1748 i Göteborg, d. 1810 i London, blef 1765 student i Uppsala och 1776 i Lund, promoverades där 1778 till filos. magister samt blef 1782, efter D. Solanders död, bibliotekarie såväl vid Royal society som hos den berömde naturforskaren Joseph Banks. D. utöfvade ett stort inflytande på den botaniska vetenskapens utveckling i England. "Linnean society" räknar honom bland sina stiftare, och när detta sällskap 1802 fick kunglig sanktion, var han med om att uppgöra dess stadgar. Det förnämsta af hans arbeten är Catalogus bibliothecæ historico-naturalis Josephi Banks (1796—1800). Vidare var han medarbetare i "Aitons hortus Kewensis" samt skref Anmärkningar vid örtsläktet Albuca (Vet.-akad. handl. 1784), Observations on the genus of Begonia (Linn. soc. trans. 1791) m. m. T. K. Dryandra,