Sockerarter, kem., en grupp af i vatten lösliga, kristalliserande och sött smakande kolhydrat (se d. o. 1). De förekomma i naturen dels i fri form, dels bundna som glykosider (se d. o.) eller som högmolekylära kondensationsprodukter, sådana som stärkelse, gummi och cellulosa (se

Kolhydrat

2—4). De i naturen förekommande sockerarterna äro optiskt aktiva ämnen (se

Polarisation

), dels högervridande, såsom rörsocker och drufsocker, dels vänstervridande, såsom fruktsocker. Många sockerarter kunna genom lägre organismer försättas i olika slag af jäsning (se d. o.). Sockerarternas kemi har under de senaste årtiondena blifvit i hög grad utredd af Nobelpristagaren

E. Fischer

, som äfven lyckats syntetiskt framställa flera af de naturliga sockerarterna, såsom drufsocker och fruktsocker. Dessa syntetiska metoder äro dock ännu så invecklade och kostsamma, att någon teknisk framställning af syntetiska sockerarter ej kan komma i fråga. Men däremot är framställningen af en del sockerarter (druf- och maltsocker) ur andra kolhydrat (hufvudsakligen stärkelse) genom inverkan af utspädda syror eller ferment af stor industriell betydelse. Efter molekylernas storlek skiljer man mellan följande fyra olika slag af sockerarter.

Monosackarider

, d. v. s. enkla sockerarter, indelas efter kolatomernas antal i bioser, trioser, tetroser, pentoser, hexoser o. s. v. I kemiskt afseende äro de aldehyd- eller ketonderivat (se

Aldehyd

och

Ketoner

) af flervärdiga alkoholer och innehålla sålunda den karakteristiska atomgruppen ·CH OH ·CO. De, som äro aldehyder, kallas aldoser de, som äro ketoner, kallas ketoser. Genom reduktion (upptagande af 2 atomer väte) kunna både aldoser och ketoser öfverföras i motsvarande alkoholer, och aldoserna öfvergå vid oxidation i motsvarande enbasiska syror. Vid starkare oxidation bildas tvåbasiska syror, bland hvilka den lättlösliga sockersyran och den svårlösliga slemsyran äro de mest karakteristiska. Följande 4 reaktioner äro utmärkande för monosackariderna: 1) Ur ammoniakalisk silfverlösning utfälles vid uppvärmning metalliskt silfver som en speglande hinna; 2) alkalisk kopparlösning (se

Fehlings lösning

) reduceras vid uppvärmning under utfällning af kopparoxidul; 3) vid uppvärmning med alkalier färgas de enkla sockerarterna gula till bruna och förhartsas slutligen; 4) med fenylhydrazin, C6 H5 NH NH2, bildas en gul finkristallinisk fällning af s. k. osazoner. I naturen förekomma nästan blott pentoser och hexoser (se dessa ord). De tre viktigaste enkla sockerarterna äro dextros l. drufsocker, levulos l. fruktsocker samt galaktos, hvilka alla äro hexoser. De viktigaste pentoserna äro xylos l. träsocker och arabinos. —

Disackarider

spjälkas vid inverkan af utspädda syror eller vissa enzym (se d. o. samt

Maltas

) i 2 molekyler monosackarider, oftast hexoser. De äro därför att anse som anhydrider af enkla sockerarter. De kristallisera väl, äro oftast mycket lättlösliga i vatten, tämligen lösliga i utspädd alkohol, men nästan olösliga i vattenfri alkohol. Viktigast äro följande 3 disackarider: sackaros 229 Sockerbeta-Sockerkriget 230 1. rörsocker (se Socker), maltos (se d. o.) 1. maltsocker samt laktos 1. mjölksocker (se d. o.), hvilka alla motsvara formeln C12 H22 Ou. Några disackarider, i främsta rummet rörsocker, äro allmänna växtprodukter, medan mjölksockret, hvilket en halftimmes tid med kolsyra af 21/?-5 atmosfärers tryck. Därefter är sockerdrickat färdigt att tappas på flaskor. Innan kolsyran inledes i lösningen, "tvättas" den oftast med en utspädd lösning af kaliumpermanganat. Vidstående bild föreställer Interiör af sockerdricksfabrik (A.-b. Pomril). ej förekommer i växtriket, är af den största betydelse för djurens ämnesomsättning. - Trisacka-rider ge vid spjälkning 3 molekyler enkla sockerarter. De förekomma i naturen mycket mindre ofta än mono- och disackarider. De viktigaste äro raffinos och rhamninos (se dessa ord). - T e t r a-sackarider förekomma i knölar af Stachys tuberifera och i askmanna. - Litt.: v. Lippmann, "Chemie der zuckerarten" (1904), och Tollens, "Handbuch der kohlenhydrate" (1914). K. A. V-g. Sockerbeta. Se B e t o d l i n g. Om sockerbetans sjukdomar se Beta i Suppl. Sockerbrödet, bergstopp. Se Bengkoelen. Sockerdricka, en läskedryck, bestående af en 5-6-procentig sockerlösning, tillsatt med litet essenser och komprimerad kolsyra. Beredningen af sockerdricka sker i slutna, emaljerade och med om-- rörare försedda kärl. Vid de större fabrikerna kunna kärlen rymma ända till 60 hl. I dessa hälles först den till framställning af sockerdricka beräknade mängden vatten, hvarefter vattnet "luftas" därigenom, att kolsyra ledes genom detsamma. Sedan detta gjorts, tillsättas en på förhand beredd sockerlag samt öfriga för sockerdrickat erforderliga smakämnen, såsom citronsyra, hvitt vinbärsvin, bäressenser etc., hvarefter allt omröres. Samtidigt påkopplas åter kolsyreströmmen, och lösningen "impregneras" eller "karboniseras" under omkr. A.-b. Pomrils fabriker i Stockholm. Längst t. v. synas kaliumpermanganattvättarna för kolsyran, därefter de stora emaljerade blandningskärlen. Vid sockerdrickstillverkningen kan i st. f. socker nyttjas sackarin (se d. o.), som är giftfritt, antiseptiskt och med smak som socker. Mot detsamma kan anmärkas, att det saknar näringsvärde, af föga betydelse hos en läskedryck, och att det ger sockerdrickat en "tom' smak. L B. Sockerdurra, bot. Se S o r g h u m. Sockerhlrs, löt. Se Sorghum. Sockerkalk, Calx 1. Calcaria saccharata, farm., med., en färglös (hvit) massa, löslig i 12 dlr vatten, än lättare i sockervatten, f ramställes genom blandning och indunstning af 30 dlr släckt kalk, 50 dlr rörsocker och 150 dlr vatten. Den används invärtes som motgift vid förgiftning vid fenol (karbolsyra) eller oxalsyra och ges löst i sockersirap (5: 100) matskedsvis hvar tionde minut, tills symtomen börja ge sig. Se Oxalsyra, sp. 1141. C. G. S. Sockerkistträ, bot. SeCedrela. Sockerkol, tekn. Se B en k öl. Sockerkonvention, Internationell. Se Sockerskatt. Sockerkort. Se Socker, sp. 227. Sockerkriget kallades en strid om tullen å socker, som i början af 1850-talet uppstod emellan Sverige och Norge, närmast framkallad därigenom, att en 231 Sockerkulör-Sockerröret 232 sockerfabrik i Fredrikshald, hvilken f. ö. var inköpt af svenskar, sökte med stöd af privilegier, som beviljats af norska regeringen, underbjuda sina svenska konkurrenter. På klagomål från dessa höjde svenska regeringen tulien å norskt socker, hvarpå följde en motsvarande förhöjning af tullen på svenskt socker i Norge. Slutligen upphäfdes båda rikenas tullsatser, och sockerbruket i Fredriks-hald nedlades. J- F. N. Sockerkulör. Se Karamell. Sockerlönn, bot., namn på Acer saccharum och Acer saccharinum, två nordamerikanska träd, ur hvilkas saft lönnsocker framställes. I träden borras under årets första månader ungefär 40 cm. öfver marken hål, i hvilka små rör instickas. Under 5 dagar rinner saft ur rören, hvarefter såren växa igen, utan att träden särskildt skadas. Genom in-kokning af saften, som innehåller ända till 5 proc. socker, erhålles ett brunt socker, som till följd af en halt af äppelsyra har en mycket angenäm smak och är mycket omtyckt i hemlandet. Ett träd kan årligen lämna omkr. 3 kg. socker. Äfven vår vanliga lönn innehåller om våren en sockerhaltig saft, som förr aftappades till sockerberedning. G. L-m. Sockermajs, bot. Se Majs, sp. 571. Sockerpalm, svensk benämning på en af de palmarter, som lämna socker. Se A ren g a. Sockerraffinering. Se Socker, sp. 227. Sockerröret, Saccharum officinarum L., bot., är ett ståtligt gräs (fam. Graminece, Andropo-gonece), hvars höjd växlar mellan 2 och 5 m., med en tjocklek af 3-5 cm. (fig. l o. 2). Det fasta, hårda strået är fylldt af en märg, rik på saft med omkr. 18 proc. rörsocker, samt ihåligt endast i den öfversta delen, som bär den stora, månggreniga och vidt utbredda, pyra-midala blomvippan. Bladen äro omkr. l-l,5 m. långa och 4-5 cm. breda, med grof, hvit me-delnerv och hårigt snärp. Sockerröret har sitt hemland i Bengalen, de indokinesiska länderna samt malajiska övärlden, men finnes numera veterligen ingenstädes i vildt tillstånd. Sedan urminnes tider var det kändt och odladt i Indien. Sockret framställdes sannolikt allra först i Bengalen samt var möjligen bekant redan för Herodotos och Theo-frastos, men först i kristna tidräkningens första århundrade omtalas otvetydigt socker af Dioskorides under benämningen "den stelnade honung, kallad sakcharon, som finnes på rör i Indien och Lyckliga Arabien och som till sin massa och brytbarhet liknar salt". Plinius benämner socker saccharum, hvilket namn sockerröret fortfarande bär. Odlingen af sockerröret utbredde sig småningom inom tropiska och subtropiska länder. Under 600-talet infördes sockertillverkningen från Indien till Kina, genom araberna utbreddes under 800- och 900-talen sockerrörets odling till Medelhafstrakterna, och ännu i dag är Egypten ett sockerproducerande land. I Spanien fortgår odlingen , af sockerrör kring Malaga, där flera sockerbruk finnas. Strax efter Amerikas upptäckt öfverflyttades sockerröret till Västindien och de varmare trakterna af Syd-Amerika, Central-Amerika och Nord-Amerika, i hvilka länder sockerproduktionen drifves i största omfång och hvarifrån Europa hufvudsakligen förses med sitt behof af rörsocker och sirap. Odlingen af sockerröret är öfverföra äfven till Indiska ocea- nens öar, till Australien och Stilla hafvets ögrupper och alla öfriga tropiska och subtropiska länder, där dess kultur kan bedrifvas med framgång. Under den mer än 1000-åriga odlingen ha flera artförändringar uppkommit. Så har man st rim mig t sockerrör, med purpurfärgade och gula ränder Fig. 1. Sockerrör, Saccharum officinarum. längs efter strået, och Bourbon- (1. Otaheiti-) rör, som är mera långsträckt och rikt hårigt samt mycket gifvande. På Java odlas en varietet med violett strå, cheribonrör (S. violaceum Fig. 2. Brottstycke af sockerrör. Tussac). Det i Kina, upp till 30-31° n. br. odlade, högväxta sockerröret (kinesiska sockerröret) har smal vippa. Till odling väljas varieteter, som ej ha benägenhet att blomma. Förökningen sker genom sticklingar, som nedstickas i hål eller fåror i marken. För rörens utveckling kräfvas fuktig luft och riklig tillgång på vatten; ofta måste sockerfälten, liksom risfälten, sättas under vatten. När rören äro fullvuxna, är torrt väder gagneligt, emedan sockerbildningen då är starkast. Skörden försiggår, när de flesta bladen vissnat, hvarvid rören afhuggas så nära jorden som möjligt, därför att de nedersta lederna äro de sockerrikaste. 233 Sockerrötter-Sockersjuka 234 Rören skäras därefter i stycken, som forslas till sockerfabriken, där saften utpressas mellan valsar. Saften renas på olika sätt och inkokas, tills sockret utkristalliserar. Som biprodukt erhål-les sirap. Det bruna råsockret används som det är eller raffineras (se Socker). Genom jäsning af sockerrörets saft eller af sirapen framställes rom (se d. o., sp. 650). O. T. S. (O. L-m.; Sockerrötter, bot. Se Scorzonera och S i u m. Sockersirap, farm. Se Sirap. Sockersjuka, Diabetes mellltus, med., en hos människan och en del andra däggdjur förekommande sjukdom, hvars väsen ligger i en oförmåga hos organismen att helt eller delvis förbränna de kolhydrat, som införas med födan eller bildas under ämnesomsättningen. Dess viktigaste och mest iögonenfallande symtom är förekomst af drufsocker (glykos) i urinen: glykosuri (af grek. glykyfs, söt, och uron, urin). (Med melituri förstår man uppträdande af en sockerart, hvilken som helst, i urinen, glykosuri är således en form af melituri.) Glykosuri kan emellertid förekomma, utan att sockersjuka föreligger. Hos hvilken frisk person som helst utsöndras drufsocker i urinen, om en abnormt stor mängd - i allmänhet mer än 150 gr. - på en gång fortares; den sålunda uppkomna glykosurien benämnes därför alimenlär] den största mängd socker, som på en gång kan förtäras af en person, utan att detsamma öfvergår i urinen, betecknas som ifrågavarande persons tolerans 1. toleransgräns för socker. En tillfällig och öfvergående glykosuri iakttages ej sällan vid infektionssjukdomar, vid sjukdomar inom det centrala nervsystemet samt vid förgiftningar med kloroform, morfin, curare, koloxid etc. Äfvenledes kan glykosuri framkallas genom vissa ingrepp på det centrala och perifera nervsystemet. Så visade Cl. Bernard, att man genom att på djur såra den del af fjärde hjärnventrikelns botten, som kallas Calamus scriptorius, under vissa betingelser åstadkommer en riklig utsöndring af drufsocker i urinen (det s. k. "sockersticket"). Vidare har M er in g upptäckt, att intagande af glykosiden floridzin framkallar en riklig, men öfvergående sockerutsöndring, hvilken anses bero på en giftverkan på njurepitelet, hvarigenom detta, så länge giftverkan räcker, släpper igenom socker äfven vid normal sockerhalt i blodet. En för vår uppfattning om sockersjukans väsen synnerligen viktig iakttagelse gjordes 1890 af M e r i n g och Minkowski. Om man på en hund operativt aflägsnar bukspottkörteln, utvecklar sig hos försöksdjuret inom ett par dagar en sjukdom, som i allt väsentligt liknar den svåra sockersjukan hos människan. Kvarlämnas en del af körteln, inträda endast mindre rubbningar i kolhydratomsättningen. På grund af denna iakttagelse, som vunnit full bekräftelse af andra, är man därför numera allmänt benägen anse, att bukspottkörteln genom sin "inre sekretion" (se d. o.) till blod och väfnader afsöndrar ett ämne, som under normala förhållanden reglerar sockerförbränningen inom organismen, samt att sjukliga förändringar inom detta organ direkt eller indirekt äro den egentliga anledningen till sockersjukans uppkomst, så mycket hellre som man synnerligen ofta vid obduktion af personer, som aflidit i denna sjukdom, finner förändringar å vissa delar (de s. k. Langer-hanska cellöarna) af detta organ Utan tvifvel finnas dock äfven andra orsaker till sjukdomens uppkomst. Sockersjukan förekommer i alla länder och hos alla raser, oftare hos män än hos kvinnor; särskildt den semitiska rasen är hemsökt. I icke så få fall iakttar man, att sockersjukan utbryter inom vissa familjer, där äfven andra ämnesomsätt-ningsrubbningar, såsom gikt och f ettsot, förekomma. Den största sjukdomsprocenten infaller i femte lefnadsårtiondet, men fall inträffa äfven i spädbarnsåldern. I allmänhet gäller det, att ju tidigare sjukdomen visar sig, dess allvarligare är den. - Sjukdomen uppträder under två olika former: den lätta och den svåra formen, dock med öfvergångar mellan båda. Den lätta formen utmärkes däraf, att en lindrig inskränkning af kolhydraten i födan medför sockrets försvinnande ur urinen; vid den svåra inställer sig sockerfrihet först efter fullständigt uteslutande af kolhydraten ur födan, eller först vid samtidig minskning äfven af ägghvitämnena, ja, vid den allra svåraste formen lyckas man öfver hufvud ej eller endast öfvergående göra urinen sockerfri. - Sjukdomens symtom äro i de utvecklade graderna karakteristiska och lätta att igenkänna: stark törst och riklig - ända upp till 10 liter - utsöndring af drufsockerhaltig urin, hvars sp. v., till skillnad från hvad fallet är vid diabetes insi'pidus, är högre än normalt, utpräglad hungerkänsla med samtidig afmagring, andlig och kroppslig trötthet, rubbningar från matsmältningsorganen, impotens etc. Ofta tillkommer benägenhet för finnar (furunculosis, se d. o.), stark klåda å genitalia m. m. I de lättare fallen äro däremot symtomen lindriga, och ofta nog upptäckes sjukdomen först af en tillfällighet, t. ex. vid den för erhållande af lifförsäkring nödvändiga läkarundersökningen. - Drufsockrets påvisande och kvantitativa bestämning i urinen grunda sig på dess egenskap att verka reducerande på vissa ämnen, t. ex. alkalisk vismutlösning, att vrida det polariserade ljusets plan åt höger, att under bildande af alkohol och kolsyra m. m. sönderdelas af jäst etc. Ett symtom af stor betydelse för bedömandet af sjukdomsfallets art är förekomsten i urinen af s. k. acetonkroppar: /3-oxismörsyra, acetättiksyra och aceton. Af dessa ämnen påträffas i urinen under den normala ämnesomsättningen endast spår af aceton. Borttagas ur födan kolhydraten, och tvingas alltså organismen att taga sitt energibehof ur ägghvita och fett, uppträda acetonkroppar emellertid i urinen äfven hos den fullt friske, särskildt om fett-tillförseln är riklig och ägghvittillförseln knapp. Man har nämligen skäl antaga, att fettförbränningen vid frånvaro af kolhydrat sker på annat sätt än vid närvaro af dessa och att i senare fallet fettet vid sin sönderdelning inom organismen ger upphof till acetonkropparna. Den sockersjukes förmåga att förbränna kolhydrat är nedsatt, och han befinner sig alltså, äfven om han med födan erhåller kolhydrat, i samma situation som den friske, hvilken ej erhåller några kolhydrat alls. Ju större den sockersjukes oförmåga att omsätta kolhydrat är. dess större blir hans produktion af acetonkroppar, 235 Sockerskatt 236 af hvilka /3-oxismörsyran och acetättiksyran, om de finnas i tillräcklig mängd, framkalla ett förgiftningssymtom, acidös, som leder till det s. k. koma diabeticum (se Koma), hvilket ofta ändar den sockersjukes lif. Ehuru otaliga läkemedel prof väts, känna vi icke någon verksam medikamentös behandling af sjukdomen. Mot den hotande faran af förgiftning genom de nyssnämnda syrorna är riklig tillförsel af alkali (t. ex. natriumbikarbonat) nödvändig, men f. ö. bör behandlingen vara dietisk-hygienisk och gå ut på att söka höja den sjukes förmåga att förbränna kolhydrat, hvarigenom faran för acidos och koma undanskjutes. Detta mål vinner man bäst genom att borttaga, resp. minska kolhydratmängden i födan och äfven genom att reglera ägghvit- och fett-tillförseln. Då emellertid hvarje särskildt fall fordrar sin individuella behandling och ett oförsiktigt handhafvando af dieten kan medföra betydande olägenheter och faror, måste förf. här afstå från att på något sätt ingå i detaljer. I lättare fall har man ofta en viss nytta af kurer vid brunns- och badorter, t. ex. Ronneby, Ramlösa, Karlsbad, Neuenahr, där noggrann diet kan ordnas och öfvervakas. J~n S-t. Sockerskatt, finansv., konsumtionsskatt på socker. En sådan bör anses berättigad, alldenstund sockret är att betrakta som ett njutningsmedel, om ock ett närande sådant, hvars konsumtion snarare bör uppmuntras än tillbakahållas. - Så länge allt socker tillfördes Europa från de tropiska länderna, kunde denna beskattning ske genom tullar, som då hade karaktären af finanstullar. Men sedan i flertalet europeiska länder en själfständig sockerindustri uppkommit, grundad på hvitbetsodlingen, blefvo dessa tullar att anse som skyddstullar, hvarjämte det befanns lämpligt att som komplement därtill införa beskattning äfven å inhemskt socker. Den egentliga sockerskatten förekommer i fyra former, nämligen som råämnes-, sockersafts-, redskaps- och fabrikatbeskattning. Råämnes- 1. materialskatten utgår efter kvantiteten af det vid fabrikationen använda råämnet (betorna). Denna skatteform har fördelen att vara enkel vid uppbörden samt att medge fabrikanterna största möjliga rörelsefrihet, men den verkar å andra sidan mycket ojämnt, enär därigenom icke tages hänsyn till betornas starkt växlande sockerhalt. Nämnda förhållande har därjämte haft till följd, att det blifvit omöjligt att bestämma restitutionen af skatt vid export af socker så, att den restituerade summan blir i hvarje särskildt fall lika med det skattebelopp, som för det exporterade sockret verkligen erlagts. Emellertid har denna skatteform, där den kommit till användning, så framför allt i Tyskland och äfven i Sverige, haft nationalekonomiskt särdeles gynnsamma verkningar, i det den främjat sträfvandena att förbättra tekniken för att vinna största möjliga utbyte ur råmaterialet. Följden har då gärna blifvit en motsvarande successiv höjning af skattesatserna. Enligt saftskatten bestämmes skatten efter den erhållna sockersaftens mängd och beskaffenhet. Som det emellertid icke lyckats att finna ett något så när tillförlitligt kriterium på förhållandet mellan sockersaften och dess sockerhalt, blir denna skatteform lika ojämn och bristfällig som betskatten. Detsamma gäller i ännu högre grad om redskapsskatten, som bestämmer skatten efter vissa vid sockerfabrikationen använda redskaps tillverkningsförmåga. Lägges fabrikatskatten på råsockret, lider denna skatteform af samma brister som bet- och saftskatten, hvartill kommer, att densamma kräfver en minutiös och besvärlig kontroll. Det rationellaste slaget af sockerskatt är i det hela fabrikatskatten i form af s. k. "förbrukningsafgift", som erlägges för det till förbrukning färdiga (raffinerade) sockret, då detta från fabriken öfvergår i den inrikes handeln eller konsumtionen, och bestämmes efter det färdiga sockrets mängd och kvalitet. Visserligen nödvändiggör denna skatteform, i likhet med råsoc-kerskatten, kostsammare och för fabrikerna besvärligare kontroller än råämnes- och redskapsskatten, men därigenom, att den bestämmer skatten efter den verkligen vunna sockermängden, möjliggör den en i det hela jämn beskattning, och därigenom, att skatten icke upptas, förr än sockret fullfärdigt lämnar fabriken för att öfvergå till handlande och konsumenter, blir all restitution af skatt vid export obehöflig, i det att skatt icke erlägges for det socker, som från fabrikerna exporteras. Gifvetvis pålägges förbrukningsafgift äfven utländskt socker, som införes till förbrukning. - Frankrike, som förut tillämpat fabrikatbeskattning af råsockret, öfvergick 1884 till en skatteform, som åtminstone i realiteten närmade sig betskatten. Tyskland använde urspr, betbeskattningen enbart, men 1887 infördes en kombination af betskatt och fabrikatskatt på raffineradt socker (förbrukningsafgift) på det sätt, att hvarje tillverkad sockermängd belades med båda skatteformerna; 1892 afskaffades där betskatten helt. Äfven Österrike-Ungern, som förut omfattade redskapsbeskattningen, antog 1888 fabrikatskatt i form af förbrukningsafgift. Ryssland har sedan 1881 tillämpat fabrikatskatt, dock så, ätt skatt erlägges för allt socker med restitution vid export. I Belgien har tidigare saftskatten användts, i Nederländerna och Danmark åter råsoc-kerbeskattning; de bägge förstnämnda länderna ha resp. år 1903 och 1897 öfvergått till förbrukningsafgift. I Sverige infördes beskattning af inhemskt socker 1873 och då i form af betskatt. Skattesatserna ha sedan successivt stegrats i förhållande till de af verkade betornas vikt. K. förordn. 2 juni 1905, som trädde i tillämpning vid 1906 års början, ersatte betskatten med förbrukningsafgift, hvarvid skattesatsen bestämdes till 13 öre pr kg. raffinad; samtidigt bestämaes tullen till 17 öre å raffinad och därmed likställdt slag af råsocker och 11,75 öre å annat råsocker utöfver skatten. För sirap blef ingen skatt fastställd, och tullen förblef som förut 10 öre pr kg. Genom beslut vid 1908 års riksdag höjdes skattesatsen till 15 öre för åren 1909-11, 15,s öre för år 1912 och 16 öre fr. o. m. år 1913; tullen sänktes i motsvarande grad ned till 14 öre för raffinad och 9 öre för råsocker från år 1913. Vid sistnämnda års riksdag beslöts ytterligare tullsänkning, nämligen till 11 ör3 för raffinad och 8 öre för råsocker samt 5 öre f or sirap, som fortfarande är skattefri, allt från år 1914. Vissa skattelindringar ha beviljats fabrikerna i Västergötland, Östergötland och på Öland, hvilka ansetts arbeta under ogynnsammare förhållanden än de i sydligare provinser. Genom k. kung. 3 mars 1917 har socker- 237 Sockersnitsel-Socorro 238 skatten för tiden 7 mars-31 okt. 1917 nedsatts till 102/s öre pr kg. - Norge och England beskatta icke inhemskt socker. - Den ofvan omnämnda, alla beskattningsmetoder utom den s. k. förbruknings-afgiften vidlådande omöjligheten att bestämma reglerna för skatterestitutionen vid export så, att den restituerade summan i hvarje fall blir lika med den för det exporterade sockret erlagda skatten, har flerstädes begagnats till att under form af skatterestitution införa större eller mindre exportpremier. Vid öfvergången till fabrikat- i st. f. materialskatt infördes t. o. m. i flera länder öppna (direkta) exportpremier; så i Österrike, Tyskland och Frankrike. Visserligen har i flera stater detta förfarande i hög grad främjat sockertillverkningen. Särskildt Tysklands och Österrike-Ungerns stora sockerexport finner häri till väsentlig del sin förklaring. Men dessa exportpremier ha icke blott inneburit en i det hela otillbörlig gåfva till sockerfabrikanterna resp. de utländske konsumenterna på de skattdragandes bekostnad, utan ock bidragit till den öfverproduk-tion af socker, som under senare år egt rum, samt skadat sockerfabrikanterna i de länder, till hvilka det sålunda premierade sockret införts. Häraf, äfvensom genom de fiskaliskt ogynnsamma följderna af restitutionssystemet, föddes önskan om internationell reglering af sockerbeskattningen. 1864 kom också en sockerkonvention till stånd mellan Belgien, England, Frankrike och Nederländerna, hvilka stater därigenom förpliktade sig att upphäfva de i resp. länder förekommande exportpremierna och låta en viss proportion råda mellan skattens och exportrestitutionens belopp. Konventionen varade i tio år. Försök till förnyad öfver-enskommelse under de följande årtiondena ledde ej till något resultat. I dec. 1901 sammanträdde åter en konferens i sockerfråsran i Bruxelles, hufvudsakligen på initiativ af England, där största delen af det premierade sockret Hnnit afsättning och alldeles trängt tillbaka införseln af rörsocker från de engelska kolonierna. Det lyckades här att mellan Belgien, England, Frankrike, Italien, Nederländerna, Spanien, Sverige, Tyskland och Österrike-Ungern åstadkomma en öfverenskommelse (Bruxelleskonventionen 5 maj 1902), hvarigenom alla direkta och indirekta exportpremier afskaffa-des samt ett bestämdt förhållande fastställdes mellan införseltull och skatt, i det att skillnaden (surtaxe) ej skulle få öfverstiga för 100 kg. raffi-uad 6 frcs och för andra sockerslag 5,so frcs. Från tvånget att tillämpa denna bestämmelse fri-togos emellertid Italien, Spanien och Sverige, så länge de icke utförde något socker. Emot de länder, som stodo utanför konventionen och som alltjämt medgåfvo premier, förbundo sig konventionsstaterna att pålägga en straff tull, uppgående till premiens belopp, en föreskrift, hvilken bragtes i tillämpning emot Ryssland. Tillsynen öfver konventionens efterlefnad öfverlämnades åt en permanent kommission med säte i Bruxelles. En tilläggskonvention afslöts 1907, hvarigenom England, där under tiden det konservativa kabinettet aflösts af ett liberalt, hvilket den inhemska konsumtionens intressen lågo mera om hjärtat än koloniernas, befriade sig från skyldigheten att belägga det ryska sockret med strafftull, hvaremot Ryss- land gick med på en begränsning af utförselkvantiteten. England och Italien utträdde efter förutgången uppsägning ur unionen l sept. 1913. För öfriga konventionsstater skulle öfverenskommelsen vara gällande till l sept. 1918. Emellertid har Världskriget de facto sprängt konventionen. Inkomsten af sockerskatten är i flera länder betydande. Den uppgick år 1915 i Sverige till 23,9 mill. kr., år 1912 i Tyska riket till 132, i Frankrike till 127, i Österrike till 117, i Italien till 89, i Ryssland till 243 mill. kr. I senaste svenska statsverksproposition (för 1918) upptogs den till 21 mill. kr. I>. D. (K. Å-k.) Sockersnitsel (se Snitsel), tekn., biprodukt, som vinnes vid utdragning af socker ur betorna medelst en af K. Steffen i Wien uppfunnen för-vällningsmetod. Därvid tillgår så, att betorna sönderskäras i l-2 mm. tjocka skifvor, som öfver-gjutas med nästan kokhet sockerråsaft. Genom denna förvällning, som ej behöfver räcka mer än några minuter, blir massan så uppmjukad, att större delen af dess sockerhalt kan utvinnas genom behandling i vanliga snitselpressar (se Socker, sp. 219). Den sålunda erhållna pressaften renas med kalk och indunstas på vanligt sätt, medan den utpressade, relativt vattenfattiga snitseln torkas och går i handeln under namn af socker-s n i t s e 1. I följd af sin relativt höga sockerhalt (omkr. 30 proc.) har denna väsentligt större värde som fodermedel än vanlig torkad snitsel (se d. o.). Förvällningsmetoden har i Sverige, där den används vid Hasslarps och Genevads sockerbruk, blifvit förbättrad därigenom, att snitselns utpressning förnyas flera gånger, hvarvid den mellan hvar gång får suga sig full med allt sämre sockerlösning, slutligen med melass. Fördelen med förvällningsmetoden anges vara, att allt i betorna tillvaratages i form af antingen råsocker eller snitsel, medan vid diffusionsmetoden (se Socker, sp, 219) smärre förluster uppstå genom aflopps-vattnets halt af socker och andra växtämnen. Dessutom blir bearbetningen i viss mån förenklad, men naturligtvis blir utbytet af socker något mindre, emedan en del af detta ämne stannar kvar i snitseln. K. A. V-g. Sockersurrogät, tekn., ämnen, som väl kunna ersätta socker i fråga om smaken, men ej i afseende på näringsvärdet. Se D u l c i n och S a c-k a ri n. K. A. V-g. Sockertall, bot. Se Jättetall. Sockertillverkning. Se Socker. Sockertoppskäl, bot. SeBrassica. Sockerträd, bot. Se Myoporaceae. Sockertull. Se Sockerskatt. Sockerärter. Se Ä r t e r. Socknare (jfr ordet söla), under medeltiden vanlig benämning på tjänsteman, som hade att bevaka det allmännas rätt vare sig som offentlig åklagare eller indrifvare af böter, utskylder o. s. v. Det fanns "biskopssocknare" och "konungssock-nare" (se B ryt e). S. T-g. Socknebödkare, förv. Se Gärnin.gsman 2. Socknetyg. Se Sockenbud. Socorro [såkå'rrå]. 1. (Nuestra S en or a d e S.) Stad i staten Syd-Santander i sydamerikanska republiken Colombia, nära Rio Sifarez. 1,255 m. ö. h. 20,000 inv. (1899). Odling af sockerrör och bomull. Halmflätning. - 2. Stad i nordamerikanska territoriet New Mexico, vackert belägen i Rio grandes dal. Omkr. 5,000 inv. Staden är medelpunkten i ett grufdistrikt. - 3, Ö i mexikanska ögruppen Revilla-Gigedo (se d. o.). Socrates