Bodil (

Botilde

), danske konungen Erik Ejegods drottning, dotter till jarlen Thrugot Fagerskind. Hon berömmes för sin skönhet och sitt stora öfverseende med makens utsväfningar. Hon åtföljde honom på hans vallfärd till det heliga landet och fortsatte efter hans död ensam resan, under hvilken hon dog (1103) på Oljeberget utanför Jerusalem. Genom sonen Knut Lavard blef hon stammoder för den följande danska konungasläkten. BodinJean

, fransk rättslärd, politiker och skriftställare, f. 1530 i Angers, var en tid lärare i rättsvetenskap i Toulouse, blef 1561 advokat i Paris, men egnade sig snart åt vetenskaplig författarverksamhet. 1571 fick han anställning hos hertigen af Alençon, som under hugenottkrigen var chef för ett förmedlande parti, och sedan dennes broder, Henrik III, erhållit kronan, blef han 1576 statsadvokat i Laon. Såsom medlem af tredje ståndet vid riksdagen i Bloi s. å. sökte han förgäfves hindra ett nytt hugenottkrig och föll i onåd hos konungen genom sin opposition mot dennes planer att låta ett utskottsmöte undantränga riksdagen och att skaffa sig penningar medelst kronogodsens försäljning. Han följde därpå hertigen af Alençon på resor till England och Nederländerna, men återtog efter hertigens död 1584 sin tjänst i Laon och blef där 1587 generalprokurator. I det nu utbrytande sista hugenottkriget ("de tre Henrikarnas krig") slöt han sig, ehuru vän af samvetsfriheten, till den ultrakatolska "ligan", men öfvergick 1593 till Henrik IV, hvars politik bättre öfverensstämde med hans hela åskådning. Död af pesten 1596, fick han dock ej upplefva samvetsfrihetens seger genom ediktet i Nantes. B. var en framstående representant för den franska renässansbildningen. I sitt 1566 utgifna verk Methodus ad facilem historiarum cognitionem -- ett försök till en historiens filosofi -- uppträdde han dock mot renässanstidens öfverskattning af antiken. I dialogen Heptaplomeres röjde han en religiös skepticism, som nästan förebådade Voltaires och torde förklara hans tolerans. Detta verk, som kunnat stå honom dyrt, om samtiden lärt känna det, trycktes först 1841 af tysken Guhrauer. Hans bok De magorum demonomania (från 1578) visar emellertid, att denne fritänkare delade sin tids tro på häxväsende. B:s förnämsta arbete är Les 6 livres de la république, som utkom 1577 och 1586 af honom utgafs på latin. I detta framställde han -- i motsats mot medeltidens föreställningar om en kristen universalmonarki, "det heliga romerska riket", eller en allt behärskande universalkyrka samt mot dess statsmyndigheten inskränkande feodala ordning -- den suveräna nationalstatens teori, hvars grundläggare han blef. Påverkad af Frankrikes statslif, råkade han emellertid därvid i tvenne ensidigheter. Då den franska staten var suverän, gjorde han suveränitet till en nödvändig egenskap hos hvarje stat, och hans berömda statsdefinition rymmer därför ej de icke-suveräna staterna. Som den suveräna franska statens myndighet innehades eller syntes honom böra innehafvas af härskaren (konungen) ensam, såg han i denne, och ej i staten själf, suveränen, och härigenom kom hans statslära att blifva ett stöd för envåldsmonarkien. Dock tänkte han sig ej härskarsuveräniteten alldeles oinskränkt: den skulle visserligen vara obunden af statens lagar, som härskaren fritt stiftade, men dock underordnas Guds och naturens lag, som B. enligt den rådande naturrättsliga uppfattningen ansåg stå bakom och öfver statens rättsordning, och ehuru han ej tillerkände riksdagen en själfständig maktställning gentemot suveränen, höll han dock på rådgifvande ständer, hvilket förklarar hans uppträdande i Blois. Se Baudrillart, "Bodin et son temps" (1853), och Hancke, "Bodin. Eine studie über den begriff der souverainetät" (1894). S. B. Bodinus,