onelock/Annotation_of_Entries_from_the_Nordisk_Familjebok_Encyclopedia huggingface dataset:
Elieser ben Hyrkanos, kallas

Haggadol

(den store), berömd judisk lärare, lefde i andra hälften af 1:a årh. e. Kr. och ansågs som en af de mest betydande af R. Jochanan ben Sakkai's lärjungar. Hans valspråk var: Din nästas ära vare dig lika dyrbar som din egen; var ej snar till vrede; gör bättring en dag före din död. Karakteristiska äro de ord, som han riktade till en lärd kvinna, hvilken bad honom om en förklaring rörande en religiös fråga: "Kvinnans lärdom bör bestå endast i hennes spinnrock". - Den apokryfiska boken Pirke de Rabbi Elieser (utg. af Vorstius 1644) är skrifven under medeltiden. G. K-n. Eligius
Trapp,

Oskar

(

Oscar

), kommunalman, riksdagsman, f. 5 juli 1847 i Hälsingborg, d. där 30 aug. 1916, blef student 1863 i Lund, studerade vid polytekniska högskolan i Hannover 1865-70 och blef 1875 led. af drätselkammaren och egnade sig sedan med lefvande intresse åt Hälsingborgs utveckling. Som vice ordf. i drätselkammaren (sedan 1894) tog han jämte dess ordf., konsuln N. Persson, ledningen af stadsförvaltningen. Han var ordf. i drätselkammaren 1904-08 samt led. af stadsfullmäktige från 1880 till sin död (1904-05 vice ordf.). Utrustad med stora kunskaper och vidsträckt erfarenhet på det kommunala och ekonomiska området samt sällspord energi och framsynthet, kom T. att i Hälsingborgs kommunala lif och därmed indirekt i den svenska stadsförvaltningen i allmänhet spela en betydande roll. Bland de företag, som i honom hade sin upphofsman eller drifvande kraft, må nämnas flera af stadens viktigare järnvägsfrågor, ordnandet af dess vattenverk, arbetsförmedlingsanstalten (1901, den första i landet), de elektriska spårvägarna (1903), den s. k. terrassen, egnahemsväsendet, slakthuset m. m. Han var skaparen af Hälsingborgs museum och förde fram frågan om utgifning af stadens historia. Sina synpunkter på stadens utveckling nedlade han bl. a. i den med anledning af stadsfullmäktiginstitutionens 50-åriga tillvaro 1913 utgifna Stadsfullmäktiges minnesskrift, i hvars närmaste redaktion han deltog. Bevarandet af medeltidsfästet "Kärnan", Vårfrukyrkans restaurering och återupptagandet af Hälsingborgs medeltida vapen och sigill voro äfvenledes T:s förtjänst. Det var vidare T., som återbördade de ljusa ursprungliga färgerna i svenska flaggan (1905). Han ledde eller deltog i ledningen af flera kommunala inrättningar och ett stort antal enskilda affärsföretag. Sedan 1902 var han portugisisk vice konsul i Hälsingborg. Han tillhörde Malmöhus läns landsting från 1885 samt var Hälsingborgs stads representant i Andra kammaren 1900-05 och ombud för Malmöhus län i Första kammaren sedan 1908. Under hela sin riksdagstid tillhörde han olika utskott, bl. a. det särskilda utskott, som 1905 behandlade unionsfrågan, bevillningsutskottet (1909-13) och bankoutskottet (1914-16). - T. var led. af Nordisk oldskriftsselskab samt korresponderande led. af Vitt. hist. o. ant. akad. (1910). Enligt T:s önskan och "till ett beståndande minne af hans stora kärlek till fädernestaden" öfverlämnade hans änka

Gisela T

., född

Henckel

, 19 mars 1918 till stadsfullmäktige gåfvobref på egendomen Fredriksdahl (värd omkr. 700,000 kr.), att disponeras af Hälsingborgs museum på så sätt, att själfva herrgården och parken jämte kringliggande mark skola afskiljas till museiområde och de öfriga delarna bilda ekonomiskt underlag för museet. Stiftelsen åsyftar äfven att åstadkomma en "trädgårdsstad", en botanisk trädgård m. m. S. å. utgaf museet en minnesskrift, "Kulturhistoriska Helsingborgsstudier. Till minne af Oscar T." S. Ewd. 0. G. 8-r. Trappa
Northumberland [nå̄tha'mbələnd], nordligaste grefskapet i England, omges af Nordsjön och Skottland samt grefsk. Cumberland och Durham. 5,174 kvkm. 371,474 inv. (1911), oberäknadt "county boroughs" Newcastle och Tynemouth. Större delen af grefskapet är ett kalt bergland, med stora myrar och svag gräsväxt. De största höjderna äro på sydvästra gränsen Killhope law (673 m.) och på skotska gränsen Cheviot hills (högst 815 m.). De sistnämnda utmärkas genom frisk grönska och ge näring åt stora hjordar af får. Mellersta delen af landet är svagt kuperad, kusten merendels flack; utanför densamma ligga Holy island och Farne islands. De största floderna äro Tweed (på norra gränsen), Coquet och Tyne (på södra gränsen). I södra och sydöstra delen utbreder sig ett stort stenkolsfält, som sammanhänger med Durhams och som 1870 ansågs innehålla nära 3 milliarder ton. Utom stenkol, hvaraf 1911 brötos 14,7 mill. ton, har N. järnmalm och silfverhaltig blymalm samt flera slags leror, kalk- och sandsten. Bergsbruk och järnhandtering äro jämte skeppsbyggeri, glas- och lergodstillverkning de viktigaste industrigrenarna. Den odlade jorden upptar 55 proc., skogen 3 proc. af hela arealen. Vid kusten idkas sillfiske och i floderna laxfiske. Hufvudstad är

Newcastle

. Bland grefskapets många fornlämningar märkes Piktiska muren mellan Tyne och Solway (se

Hadrianus' vall

). Jfr

Alnwick

. (J. F. N.) Northumberland [nå^ha^belend], earler och hertigar af. Dessa engelska adelsvärdigheter ha ända sedan 1300-talet mestadels varit förbundna med den ryktbara släkten P e r c y (se d. o.). öfvergående förekomma de äfven i några andra ätter. Sålunda bars titeln earl af N. en kort tid på 1460-talet af den i Eosornas krig bekante parti-gängaren John N e v i 11 e (se d. o.) samt 1551 -53 af drottning Jane Greys svärfader John Dudley (se d. o. 1). Earlvärdighet af N. hade första gången getts åt en Percy redan 1377 och innehades med kortare afbrott inom släkten till 1670, då Karl II gaf titeln åt en af sina oäkta söner, George Fitzroy (se d. o. 1), som 1683 blef hertig af N. Inom en adoptivgren (som urspr, hette Smithson) af släkten Percy har hertigtiteln af N. gått i arf sedan 1766, och denna ättgrens nuv. (1913) hufvudman är den 7:e hertigen af N. V. S-g. Northumberlandsundet
Flóki Vilgerðarson, norsk viking, upptäcktsresande, hade hört talas om det land svensken Garðarr Svávarsson upptäckt långt i n. v. och begaf sig omkr. 868 ut för att uppsöka "Gardars holme", som han mycket riktigt fann och gaf namnet Island efter den mängd af drifis, som om våren fyllde de nordvästra fjordarna. Efter två års vistelse på västra Island återvände F. till Norge, men begaf sig några år senare tillbaka till Island och tog land i Flokedalen på nordlandet, där han bodde till döddagar. R. N-g. Flokkr
Masrata, stad. Se

Misrata

. *Masreliez. 1.

Jacques Adrien M

. var född i Grenoble. 2.

Louis Adrien M

. målade som elev för Gottman. Hans altartafla i Maria kyrka behandlar ämnet Herdarnas tillbedjan. Nattvarden målade han 1767 för Romfartuna kyrka Från Paris begaf sig M. till Bologna 1770. Till Rom kom han efter ett uppehåll i Florens 1774. I Rom var han rastlöst verksam med kompositioner i teckning eller färg, klassiska ämnen i tidens anda, och med aftecknande af stadens fornminnen. Han blef en lärd arkeolog och drogs af sina klassiska studier småningom från fritt skapande till dekorativ konst. Efter återkomsten till Stockholm 1783 arbetade han länge på det verk, Alcestes död, som bäst belyser hans sträfvan och uttrycksförmåga som stafflimålare. Under sitt senare skede upptogs han alltmer uteslutande af dekorativa arbeten. För Gustaf III:s räkning utförde han först ett par interiörer på Stockholms slott (1785—89) samt utsirningen af kiosken på gamla Haga (1787—88). Sedan följde den omfattande dekoreringen af Konungens paviljong på Haga (1789—92). Efter konungens död följde omfattande arbeten i Stockholms slott (hertigen-regentens och änkedrottningens våningar) och i prinsessan Sofia Albertinas palats. Senare dekorerade han äfven Gustaf IV Adolfs våning i slottet. Bland för privata våningar utförda arbeten märkes den utsökt smakfulla dekoreringen af den med orätt s. k. "Sofie Hagmans våning", Salviigränd n:r 1, 2 trappor upp (hon har ej bott där, men väl Emilie Högqvist). Dessa rum ha 1924 blifvit med största pietet återställda i sitt ursprungliga skick; likaså har Gustaf III:s kiosk i Haga blifvit med omsorg restaurerad s. å. — Oljemålningar af hans hand finnas på Drottningholm, i Nationalmuseum, museerna i Göteborg, Norrköping och Lund och i enskild ego. Några bevarade pannåer från Stockholms slott förvaras i slottets samlingar. Skisser och ritningar till rumsdekoration o. a. finnas förutom i Nationalmuseum i konstakademien, Nordiska museet, K. biblioteket och Slottsbyggnadskontoret. Litt.: K. D. Moselius, "L. M." (akad. afh., 1923) samt "Den klassiska konstens renässans under 1700-talet och Adrien, Jean Baptiste och Louis Masreliez" (i "Samfundet S:t Eriks årsbok", 1923) och "Louis M. som dekoratör och teoretiker" (därsammastädes, 1924); förf. förbereder f. n., 1925, ett omfattande verk om M.). G—g N. Massa,
Canstatt,

Karl Friedrich

, tysk läkare, f. 1807, d. 1850 som professor i Erlangen, gjorde sig känd som en utmärkt koleraläkare och vann en storartad praktik. Som skriftställare utöfvade han ett betydligt inflytande genom Die specielle pathologie und theraphie vom klinischen standpunkt aus bearbeitet (1841-42; 3:e uppl. 1854-56) och i synnerhet genom sina Jahresberichte über die fort-schritte der gesammten medicin, hvilka påbörjades 1841 och efter hans död fortsatts intill närvarande tid. Canstein
Nitokris är namnet på två egyptiska drottningar, den ena tillhörande 6:e dynastien, den andra gift med Psametik II af 26:e dynastien. Omkring den förstnämnda har legenden flitigt spunnit sina trådar. Än är hon en kraftfull och modig drottning, som, förbittrad öfver mordet på sin broder och företrädare, på våldsamt sätt ombringar hans mördare, för att därefter själf dö en hjältinnas död. Än är hon en skön grekisk hetär, på hvilken genom under faraos blickar riktas och som uppstiger till värdighet af Egyptens drottning. Än är hon ett spöke, som i kvinnohamn besöker konung Mykerinos' pyramid och förtrollar dem, som komma i hennes närhet. K. P.* Niton
Infarkt (af lat. infarcire, tillstoppa), med. 1. Oftast beteckning på en väl begränsad, död eller i döende stadd härd i ett organ, uppkommen genom en lokal cirkulationsrubbning, vanligen en tilltäppning (genom emboli eller trombos; se dessa ord) af den artärgren, som för blod till organdelen i fråga. Infarkt kunna förekomma i flertalet organ, men uppträda företrädesvis i njurar, mjälte, lungor och hjärna; de kunna vara gulaktigt bleka, anemiska, eller mörkt blodfärgade, hemorragiska, det senare beroende på den skadade väfnadens genomdränkning med blod. - 2. Aflagring af främmande beståndsdelar i en väfnad, t. ex. urinsyreinfarkt i njurkanalerna, pigmentinfarkt. - Under 1700-talet hade man ett helt annat begrepp om infarkt, i det man med detta namn betecknade vissa exkrementbildningar i tarmarna, hvilka bildningars betydelse på det befängdaste öfverskattades. l o. 2. F- B. (G. F-r.) Infartsafgift
Timoleon (grek. TipoUaw, lat. Timoleon), forngrekisk statsman och frihetshjälte, f. omkr. 411 f. Kr. i Korint af förnäm släkt, var till sin karaktär mild, fridsam och rättrådig, men högst af allt skattade han den borgerliga friheten, och när det gällde dess försvar, var han färdig till hvarje offer. Han medverkade därför till mordet på sin egen broder Timofanes, då denne ville taga i besittning envåldsmakten (364 f. Kr.). Länge förde han sedan ett tillbakadraget privatlif, till dess han år 345 eller 344 med en här och en flotta afsändes till Sicilien för att understödja Syrakusa, som hos sin moderstad, Korint, anhöll om hjälp mot tyrannen Dionysios d. y. och den från kartagerna hotande faran. Dionysios, som vid denna tid innehade borgen (Ortygia) i Syrakusa och där belägrades af sina motståndare, öfverlämnade sig godvilligt till T. mot förbindelse att under fri lejd få resa till Korint och där bosätta sig. T. återställde den fria författningen och sökte på allt sätt bota de svåra refvor, som de långvariga partistriderna hade vållat. I förbund med Hiketas, envåldshärskaren i Leontinoi, som förut legat i fejd med Dionysios, vann han öfver kartagerna en lysande seger vid floden Krimisos (omkr. 340 f. Kr.). Sedermera angrep han Hiketas, som blef tillfångatagen och dödad. Han störtade äfven nästan alla envåldshärskarna i Siciliens öfriga grekiska städer, hvilka med bibehållande af sin autonomi sammanslöto sig till ett försvarsförbund under Syrakusas ledning. T. fortfor, äfven sedan han på sin ålderdom förlorat synen, att verka för sitt nya fäderneslands utveckling, älskad och ärad af syrakusanerna, hvilka efter hans död (efter 337) hedrade honom med en årlig minnesfest och en praktfull grafvård, kallad Timoleonteion. Hans lefnadslopp är tecknadt af Plutarchos och af Cornelius Nepos. A. M. A. Timomachos
Bassompierre [basåpiär],

François de

, fransk krigare och diplomat, f. 1579 i Lothringen, d. 1646, kom vid 20 års ålder till franska hofvet, där han genom sitt muntra och ridderliga sätt vann Henrik IV:s ynnest, liksom han efter dennes död förstod att bibehålla först änkedrottningens och senare den unge konung Ludvig XIII:s förtroende. 1622 blef han marskalk och gick som sändebud till Spanien, Schweiz och England, var därpå verksam vid La Rochelles belägring och förde äfven någon tid med utmärkelse befälet öfver den i Languedoc mot hugenotterna uppställda armékåren. Hans förbindelser med drottningens anhängare gjorde honom emellertid misstänkt i Richelieus ögon. Han kastades därför 1631 i bastiljen och återfick först efter 12 år genom den allsmäktige ministerns död sin frihet, sina titlar och värdigheter. B. var en fulländad hofman, bekant som sin tids vackraste man och damernas älskling, men i högsta grad slösaktig. Efter hans död räckte hans ansenliga gods icke till att betäcka tjugondedelen af hans skulder. Hans i bastiljen skrifna memoarer (2 bd, Köln 1655) äro af stort intresse både såsom källa till hans tids historia och genom sin förträffliga stil. A. B. B.* Basso-naebor.
Paulus Diaconus, langobardisk historieskrifvare, föddes omkr. 720 i Friuli, tillhörde en förnäm släkt och vistades länge vid det kungliga hofvet i Pavia. Vid framskriden ålder inträdde han i det andliga ståndet och vistades i klostren Civitate och Monte Cassino. 782 begaf sig P. till frankiska riket för att hos Karl den store inlägga förböner för sin broder, som blifvit förd i fångenskap till Tyskland. Hans mission lyckades, och han blef därjämte af Karl den store omfattad med synnerlig välvilja. Efter någon tid återvände han till sitt kloster i Italien, där han egnade sig åt litterära sysselsättningar. Hans dödsår är obekant. -- P:s förnämsta arbeten äro Historia romana, en bearbetning af Eutropius' sammandrag af Roms historia, och Historia langobardorum, hvari han under sina sista lefnadsår skildrade sitt eget folks öden intill 744. Att dessa båda verk utgjorde en utomordentlig insats i medeltidens bokliga lif, bevisas bl. a. däraf, att de förefinnas i ett mycket stort antal handskrifter. Likasom P:s historia om biskoparna af Metz, Gesta episcoporum mettensium, äro de i tryck bäst återgifna i "Monumenta Germaniæ historica". På uppdrag af Karl den store ombesörjde P. en ryktbar samling homilier (se

Homiliarium

). Dikter, bref samt några teologiska skrifter af P. finnas i behåll. Hans arbeten utmärka sig för sanningskärlek, ett förståndigt användande af källorna och en tämligen god latinsk stil. Jfr Manitius, "Geschichte der lateinischen literatur des mittelalters", I: 257 ff. (S. T--g.) Paulus från Egina
Rougé [rojé],

Olivier Charles Camille Emmanuel

, vicomte de, fransk egyptolog, f. 1811 i Paris, d. 1872 i Boisdauphin, studerade först österländska språk (särskildt hebreiska och arabiska), egnade sig sedan (från 1839) åt egyptologiska studier och gjorde sig genom en serie i "Annales de philosophie chrétienne" införda kritiska uppsatser i egyptolog! känd inom den vetenskapliga världen. I synnerhet uppmärksammades bland dessa tidskriftsbidrag en granskning af Bunsens genialiska, men ytterligt konstruerade arbete "Ægyptens stelle in der weltgeschichte". 1849 utnämndes R. till konservator vid Louvres egyptiska samling, öfver hvilken han författade en mycket noggrann och pålitlig katalog, som utgått i åtskilliga upplagor och tjänat som mönster vid katalogisering af andra egyptiska isamlingar. 1851 utgaf han det berömda arbetet Mémoire sur 1'inscription du tombeau d'Ahmès, chef des nautonniers, som från 1849 upplästes vid flera sammanträden i "Académie des inscriptions" och snart (1853) förvärfvade sin författare ledamotskap i denna lärda korporation. Genom denna "Mémoire" lämnade R. det första profvet på tolkningen af en längre, sammanhängande hieroglyfisk text och kan därmed sägas ha definitivt ådagalagt giltigheten af Champollions dechiffreringsarbete. Utom detta metodiska och grundläggande arbete, hvars betydelse för egyptologien icke nog kan uppskattas, utgaf R. såväl ett mycket stort antal mindre uppsatser och afhandlingar, införda i "Revue archéologique", "Journal asiatique", "Zeitschrift für ägyptische sprache" m. fl. tidskrifter, som också åtskilliga digrare verk, bland hvilka må nämnas Recherches sur les monuments qu'on peut attribuer aux six premières dynasties de Manéthon (1864-65), Chrestomathie égyptienne (4 bd, 1867-76), Recueil d'inscriptions hiéroglyphiques (4 bd) och Inscriptions et notices recueillies à Edfou (2 bd), de två sistnämnda utg. efter författarens död af hans son,

Jacques de R

. 1860 blef R. professor vid Collège de France, där han, med afbrott för en längre resa i Egypten, verkade till sin död. R. var en sällspordt metodisk, samvetsgrann och tillika blygsam forskare; och liksom han i Frankrike konsoliderat sin vetenskap, framstår han också alltjämt som detta lands främste egyptolog sedan Champollions dagar. K. P.* Rouge et noir
Fravaschi (avestaspråket; pehlvi fravahr; npers. farvar, ferver), iransk myt., lifsväsendet, själen, anden i människan, fattad såsom en liten varelse, som kan lämna kroppen och som fortlefver efter döden; skyddsande, motsvarande nordbornas fylgja: vidare anden i allting: ”allt har sin fravaschi”. ”De frommes fravaschier” hjälpa den fromme zoroastriern i arbete och strider. I mängd uppträda de såsom beskyddare af växtlighet, vattendrag, stjärnor och alla Ormusds skapelser mot de onda makterna. Jfr N. Söderblom, ”Les fravashis” (1899). N. S. Fraxinus
Bruch,

Max

, tysk tonsättare, f. 1838 i Köln, blef 1865 musikdirektör i Koblenz, 1867 hof kapellmästare i Sondershausen, 1878 dirigent för Sterns sångförening i Berlin, 1880 direktor för filharmoniska sällskapet i Liverpool, 1883 ledare af orkesterföreningen i Breslau och 1891 kompositionslärare vid akademien i Berlin. 1903 blef han ledamot af musikaliska akademien i Stockholm. Hans kompositionsverksamhet omfattar arbeten af alla arter: pianostycken, kammarmusik, symfonier, sånger; men han har egentligen blifvit berömd genom sin första violinkonsert och sina körverk: Schön Ellen, Scenen aus der Frithjofssage, Scenen aus der Odyssee, Dithyrambe, Achilleus, Salamis, Normannenzug m. fl. Han skref äfven oratoriet Arminius (1875) samt operorna Loreley (1863) och Hermione (1872) m. m. B. räknas som en af de märkligare tyske körkompositörerna. Hans musik utmärker sig icke för något djup, men väl för enkelhet, praktisk sättning och klangverkan. A. L. Bruche
Hagar, Saras egyptiska tjänstekvinna, hvilken åt Abraham födde sonen Ismael och därför gäller som ismaelitemas stammoder. Berättelsen om henne och hennes fördrifvande finnes i dubbel gestalt, dels i 1 Mos. 16 (Jahvist), dels i 1 kap. 21 (Elohist). E. S-e. Hagariter
Aurelius,

Ægidius

, svensk läroboksförfattare i slutet af 16:e och början af 17:e årh. Han var född i Uppsala, var någon tid rector scholæ därstädes och blef sedan syndicus i Stockholm. Bland hans många arbeten är en aritmetisk lärobok, som under minst ett århundrade begagnades i de svenska skolorna. Aurelius Victor,
Nikotin. 1. Kem., en flyktig alkaloid, som utgör den giftiga beståndsdelen af tobaksplantans (Nicotiana tabacum) blad. Nikotin är en färglös olja med kokpunkt 247° och sammansättningen C10 H14 N2. Pinner har fastställt, att nikotin är pyridyl-n-metyl-α-pyrolidin och således eger konstitutionsformeln Tobaken innehåller från 0,7 till 7 proc. nikotin, bunden till äppelsyra och citronsyra. Nikotin åtföljes enligt Pietet i tobakssaften af tre besläktade alkaloider, nikotein, nikotellin och nikotimin. 2. Med. Nikotin är ett synnerligen häftigt gift, i snabb verkan täflande med blåsyra, stundom dödande på få minuter. Små fåglar kunna dödas nästan ögonblickligt genom att inandas ångorna från en droppe nikotin. För människan torde dödsdosen vara några få centigram. Nikotin framkallar på känsliga kroppsdelar (slemhinnor o. d.) häftig lokal retning och smärta. Efter uppsugning, som lätt eger rum, verkar giftet först retande, därefter förlamande på åtskilliga nervbildningar. Mest träffar nikotinets verkan icke själfva ändarna af dessa nerver, utan en i nervbanan, i ett sympatiskt ganglion, inskjuten mellanstation. I ögat framkallar nikotinet öfvergående pupillsammandragning och kramp i ackommodationsmuskulaturen, efterföljda af motsatta verkningar; i hjärtat påverkas hämningsapparaten (vagus) så, att hjärtat först hejdas en kort stund, därefter åter slår raskare, hvarvid hämningsmekanismen visar sig vara förlamad. Rörelsenervernas ändar i musklerna retas först, så att flimrande ryckningar uppstå, förlamas sedan såsom af pilgiftet kurare. Körtlar, särskildt svett- och spottkörtlar, bringas till liflig afsöndring. Magsäcken och tarmen retas till häftiga sammandragningar, hvaraf följa kräkningar och diarré. Centrala nervsystemet förlamas af tillräcklig dos hastigt, hvarvid andningen upphör och döden inträder, vanligen efter kramp. Förgiftningar med rent nikotin ha sällan förekommit. 1850 mördade belgiske grefven Bocarmé sin svåger genom att hälla en rätt betydlig mängd nikotin i hans mun; offret dog på få minuter. En student på v. Schroffs laboratorium i Wien intog för experiments skull 4½ mg. nikotin, hvaraf följde spottflöde, kräkningar, diarré, hufvudvärk, matthet och omtöckning, vanmaktsanfall, andnöd, krampryckningar m. m. Förgiftningen räckte i fullt 3 dagar, men gick till hälsa. Förgiftningar med tobak bero väsentligen på nikotinet. Många sådana ha förekommit. Nikotinet har varit upptaget i Svenska farmakopén, men uteslutits. Det försöktes, fastän sällan, som lugnande och krampstillande medel, t. ex. vid stelkramp (tetanus), men visade sig olämpligt och farligt. 1. H. E. 2. C. G. S. Niksar