Ondrej Zverin

Plk. pechoty Ondrej Zverin (* 28. január 1896, Staré – † 13. október 1944, Ľubietová) bol slovenský dôstojník, ktorý sa 29. augusta 1944 neúspešne pokúsil zabrániť vyhláseniu Slovenského národného povstania na Veliteľstve pozemného vojska v Banskej Bystrici. Bol uväznený a 13. októbra 1944 bol so skupinou slovenských dôstojníkov odporujúcich SNP v Ľubietovej povstalcami zavraždený.

 Vojenská kariéra 

 1. svetová vojna 
Ondrej Zverin sa narodil 28. januára 1896 v obci Staré v slovenskej katolíckej rodine. V rokoch 19131916 absolvoval Vyššiu obchodnú školu. V roku 1915 ako jednoročný dobrovoľník nastúpil do honvédskeho pešieho pluku 9 a absolvoval školu dôstojníkov v zálohe v Košiciach. V prvej svetovej vojne bojoval ako veliteľ čaty a roty od októbra 1915 do septembra 1916 na východnom fronte. Od septembra 1916 do marca 1918 bojoval na rumunskom fronte ako veliteľ roty a utrpel zranenie. Od marca 1918 až do 28. októbra 1918 bojoval ako veliteľ roty na talianskom fronte. Bol viackrát vyznamenaný a dosiahol v roku 1917 hodnosť poručíka. Ovládal maďarčinu, čiastočne nemčinu.

 Československá armáda 
Do československej armády vstúpil 12. augusta 1919. Slúžil v rôznych posádkach (Košice, Levoča, Kutná Hora, Žilina, Trenčín, Jihlava) v inštruktorských pozíciách a na pozícii veliteľa čaty či roty. Dôležitejšia funkcia mu – tak ako väčšine dôstojníkov slovenskej národnosti – nebola zverená, takže napriek pozitívnym hodnoteniam veliteľských schopností na konci existencie Prvej československej republiky v roku 1938 stále pôsobil vo funkcii veliteľa roty.

Septembrová kríza roku 1938 ho zastihla vo funkcii veliteľa 12. guľometnej roty p. pluku 31 Arco (vo funkcii bol od 24. septembra 1938 do 12. decembra 1938). Podľa veliteľa hraničiarskeho pluku 11. plk. pech. Františka Zatloukala „jako veliteľ roty osvědčil se výtečně a svým klidem a rozvahou působil velmi dobře na mužstvo své jednotky.“ Ako československý dôstojník slovenskej národnosti bol jedným zo 40 dôstojníkov pridelených v decembri 1938 Hlavnému veliteľstvu Hlinkovej gardy, resp. oblastným veliteľstvám HG ako armádni inštruktori.

 Slovenská republika 
V januári 1939 bol premiestnený k pešiemu pluku (p. pl.) 12 M. R. Štefánika v Banskej Bystrici. Po vzniku Slovenského štátu 14. marca 1939 bol ustanovený za jeho veliteľa. V marci 1939 pôsobil tiež na Oblastnom veliteľstve HG v Michalovciach a ako veliteľ pluku sa zúčastnil obrany slovenských hraníc v „malej vojne“. 1. mája 1939 bol premiestnený k samostatnému práporu V. a ustanovený jeho veliteľom. V septembri 1939, v protipoľskej vojne, sa ako jeden z mála dôstojníkov dostal do priamych bojov. V prvých septembrových dňoch velil 1. práporu pešieho pluku 21 (krycí názov Samo) a dosiahol viacero úspechov. V súvislosti s tým 13. septembra 1939 Zverinovu jednotku vyznamenal minister národnej obrany gen. Čatloš za chrabré správanie v bojoch pri Czeremche a mjr. Zverina ako aj ďalších dvoch dôstojníkov a štyroch vojakov odmenil „Medailou za hrdinstvo“. 16. septembra 1939 bol plk. A. Malárom Zverin povýšený na veliteľa p. pl. 21. Po absolvovaní veliteľského kurzu v druhej polovici septembra dňa 29. septembra prebral velenie p. pl. 21 ako aj velenie michalovskej posádky. V novembri 1939 bol vymenovaný za veliteľa pešieho pluku 8 sídliaceho v Michalovciach, resp. v Prešove.

 Ťaženie proti Sovietskemu zväzu 
Na jar 1941 bol Zverin veliteľom pešieho pluku. Od 20. júla 1941 (podľa iných údajov už od 24. júna 1941) do 20. decembra 1941 bol veliteľom pešieho pluku 20, s ktorým prišiel až k Azovskému moru. Od 18. júla 1942 prevzal po pplk. Michalovi Širicovi velenie pešieho pluku 21 a velil mu až do 28. decembra 1942, kedy ho z tohto postu ho odvolal veliteľ divízie plk. Štefan Jurech. Zverin bol veliteľom jedného z dvoch peších plukov Rýchlej divízie v mimoriadne ťažkom období leta 1942. Od svojich júlových pozícií na riečke Mius až na Kaukaz v auguste 1942 divízia prekonala vyše 700 km, v horúčavách, pri nedostatku vody, po nespevnených prašných sovietskych cestách. Zverinov pluk, postupujúci v prvom slede, sa však osvedčil po všetkých stránkach. Počas postupu získal množstvo zajatcov, vojenského materiálu i zbraní. Po dosiahnutí predhoria Kaukazu sa ďalší postup ukázal nemožným. Divízia sa ocitla v nezávideniahodnej situácii a stávala terčom útokov sovietskych diverzantov. Aj Zverin sám sa ocitol v krajnom ohrození života. Dňa 27. augusta 1942 v neskorých večerných hodinách sovietski partizáni napadli jeho veliteľské stanovište. Za svoju úspešnú činnosť na východnom fronte bol Zverin ocenený viacerými vyznamenaniami, predovšetkým dňa 27. septembra 1942 nemeckým Železným krížom II. triedy. Podľa hodnotenia veliteľa Rýchlej divízie plk. Jozefa Turanca z 15. decembra 1941 bol Zverin „iniciatívny, energický, sebavedomý a starostlivý veliteľ pluku. Vynikal v bojoch už len veľkou svojou starostlivosťou o mužstvo, ale i materiál. Mal vždy nepatrný počet porúchaného aut. materiálu. V bojoch rozvážny, chrabrý a odvážny. Stupeň kvalifikácie: výtečná.“ Ďalší veliteľ Rýchlej divízie, gen. Štefan Jurech, o ňom v januári 1943 napísal: „Osvedčil sa po všetkých stránkach jako vzorný dôstojník a vynikajúci veliteľ pluku.“ 9. apríla 1943 sa Zverin stal (v hodnosti plukovníka), veliteľom divíznej oblasti 2 v Prešove a od októbra 1943 aj veliteľom pešieho pluku 6 v Prešove.

 Slovenské národné povstanie a poprava 

Ondrej Zverin nebol zasvätený do príprav Slovenského národného povstania. 29. augusta 1944 sa nachádzal v budove Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici, kde zahájil pátranie po gen. Turancovi (novovymenovaný hlavný vojenský veliteľ sa presúval 29. augusta z Bratislavy do Banskej Bystrice, no po pristátí na letisku Tri Duby bol na príkaz povstaleckého pplk. Jána Goliana zatknutý). Spojenca našiel vo veliteľovi brannej výchovy plk. Viliamovi Kanákovi. V budove Veliteľstva pozemného vojska našli niekoľko mladých dôstojníkov, ktorí podľa nich tam nemali čo robiť (oni tam v skutočnosti zaisťovali budovu pre veliteľov povstania). Plukovníci vyhlásili poplach štábnej rote. Budova veliteľstva však bola obsadená vojakmi zorganizovanými pplk. Mirkom Veselom a plk. Zverin bol postrelený. Po obsadení budovy veliteľstva pplk. gšt. Ján Golian vyhlásil heslo „Začnite s vysťahovaním“.

Plk. Zverin bol prevezený do nemocnice a 2. septembra operovaný. V nemocnici ho navštívili aj pplk. Mirko Vesel a gen. Ján Golian, Zverin sa dožadoval po vyliečení zapojenia do povstania. Z nemocnice bol však prevezený do bystrickej väznice.

12. októbra boli plk. Kanák, plk. Zverin a štyria ďalší dôstojníci vyzdvihnutí z bystrickej väznice dôstojníkmi spravodajskej služby a boli eskortovaní do Ľubietovej. Nie je jasné, či boli zavraždení už 12. októbra alebo až 13. októbra ráno.

 Vyznamenania
 Signum laudis – bronz (?)
 Karoltruppen Kreutz (?)
 Pamätná medaila Za obranu Slovenska (1939)
 Za hrdinstvo III. stupňa (1939, 1942),
 Za hrdinstvo II. stupňa (1940, 1942)
 nemecký Eisernes Kreuz 2. Klasse (1942).

 Referencie 

Kategória:Osobnosti zo Starého
Kategória:Slovenské vojenské osobnosti
Kategória:Príslušníci Česko-slovenskej armády
Kategória:Osobnosti SNP