Piotr Nikolajevič Vrangeľ

Barón Piotr Nikolajevič Vrangeľ (; * 27. august 1878, Novoalexandrovsk, Kaunaská gubernia, Ruská ríša (dnes Zarasai, Litva) † 25. apríl 1928, Brusel, Belgicko) bol ruský armádny dôstojník baltsko-nemeckého pôvodu. Ako veterán rusko-japonskej vojny a prvej svetovej vojny sa počas ruskej občianskej vojny vypracoval na veliteľa protiboľševickej Dobrovoľníckej armády. V roku 1920 sa stal posledným vrchným veliteľom Bielych síl v južnom Rusku, ktoré reorganizoval ako Ruskú armádu.

Po ukončení štúdia banského inžinierstva Vrangeľ slúžil počas rusko-japonskej vojny v ruskej armáde. Po vojne pokračoval vo vojenskej kariére. Ako absolvent Cisárskej akadémie generálneho štábu sa vyznamenal počas prvej svetovej vojny a stal sa jedným z prvých ruských dôstojníkov, ktorí boli za hrdinstvo vyznamenaní Radom svätého Juraja. Dosiahol hodnosť generálmajor.

Po októbrovej revolúcii sa Vrangeľ v auguste 1918 pripojil k Dobrovoľníckej armáde a bolo mu zverené velenie nad hlavnými jazdeckými formáciami. Stal sa známym svojím agresívnym vedením a bojovými úspechmi na severnom Kaukaze. V roku 1919 dobyl strategicky dôležité mesto Caricyn, no čoskoro sa dostal do konfliktu so svojím nadriadeným Antonom Denikinom kvôli jeho postupu na Moskvu, čo Vrangeľ považoval za strategicky chybné. Rastúca rivalita viedla k jeho odvolaniu z velenia v decembri 1919.

Po Denikinovom odstúpení v apríli 1920 bol Vrangeľ zvolený za vrchného veliteľa rozbitých Bielych síl na Kryme. Zriadil vládu južného Ruska a pokúsil sa získať podporu verejnosti rozsiahlou sériou reforiem vrátane radikálnej pozemkovej reformy. Po počiatočných vojenských úspechoch proti Červenej armáde boli jeho sily porazené a on v novembri 1920 zorganizoval masovú evakuáciu z Krymu, pričom úspešne evakuoval viac ako 145 000 ľudí. V exile zostal vodcom Bieleho hnutia a v roku 1924 založil Ruský vševojenský zväz (ROVS). Spomína sa na neho ako na posledného veliteľa Bielej armády, schopnejšieho štátnika a stratéga ako jeho predchodcovia, ktorí prevzali velenie, keď bolo biele hnutie považované za prehratý boj.

 Život 
 Raný život a kariéra 
Piotr Vrangeľ sa narodil v Novalexandrovsku v Kovenskej gubernii v Ruskej ríši (dnes Zarasai, Litva) 28. augusta 1878 ako najstarší z troch bratov. Bol potomkom rodiny Vrangeľovcov (Wrangelovcov), baltsko-nemeckého šľachtického rodu švédskeho pôvodu, ktorý slúžil vládcom Švédska, Pruska, Rakúska a Ruska viac ako 700 rokov. Z rodiny vzišlo sedem poľných maršalov, sedem admirálov a desiatky generálov. Jeho predok, švédsky poľný maršal Herman Wrangel, bol otcom Carla Gustafa Wrangela, ktorý postavil zámok Skokloster. Do devätnásteho storočia sa v Ruskej ríši usadili vetvy rodiny vrátane baróna Ferdinanda von Wrangela, objaviteľa a generálneho guvernéra Aljašky.

Petrov otec, barón Nikolaj Jegorovič Wrangel, bol humanista, znalec umenia a spisovateľ, ktorý sa vzbúril proti vojenskej tradícii rodiny. Nikolaj neskôr napísal pamäte s názvom Od nevoľníctva k boľševizmu, v ktorých podrobne opísal svoj život a skúsenosti. Petrova matka, Maria Dimitrievna Dementieva-Majkovová, bola dcérou chudobného dôstojníka, ale bola vzdelaná a zaujímala sa o sociálne reformy. Rodina žila v liberálnej a kultivovanej atmosfére v Rostove na Done, kde bol Nikolaj riaditeľom niekoľkých spoločností.

Vrangeľov život zmenilo vypuknutie rusko-japonskej vojny v roku 1904. Ako záložný poručík sa dobrovoľne prihlásil do bojovej služby na Ďalekom východe. Spolu s pätnástimi ďalšími dôstojníkmi z jazdeckej gardy bol pridelený k 2. argunskému kozáckemu pluku Zabajkalského kozáckeho vojska. Počas vojny písal domov dlhé, opisné listy, ktoré jeho matka neskôr publikovala v historickom časopise. Tieto listy odhaľujú jeho bystré pozorovacie schopnosti a cit pre život bojového dôstojníka.

V jednej zo svojich prvých akcií viedol prieskumnú skupinu hlboko do Mandžuska, aby preskúmala mesto Kindisian. Po nebezpečnej nočnej misii potvrdil, že mesto je zbavené veľkých nepriateľských síl. Za svoju statočnosť počas vojny mu boli udelené prvé bojové vyznamenania. Keďže svoje povolanie našiel vo vojactve, rozhodol sa zostať vo vojenskej službe aj po skončení vojny. Bol prevelený k 55. dragúnskemu pluku so základňou vo Fínsku.

 Medzi vojnami 1905 až 1914 
Počas Ruskej revolúcie v roku 1905 bol Vrangeľ s oddielom pod velením generála Orlova vyslaný do Pobaltia, aby potlačil nacionalistické nepokoje. V roku 1907 bol dočasne pridelený k Jazdeckej garde v Petrohrade, kým nenastúpil na Mikulášovu akadémiu generálneho štábu. Podľa jeho syna bola jeho predchádzajúca nerozvážnosť zabudnutá. Počas plukovnej prehliadky si cár Mikuláš II., čestný veliteľ pluku, všimol vysokého dôstojníka v uniforme dragúnov s niekoľkými bojovými vyznamenaniami. Keď sa cár dozvedel, že je to kapitán Vrangeľ, vyhlásil: „Chcem kapitána Vrangeľa vo svojom pluku.“ Vrangeľ sa stal plnohodnotným dôstojníkom Jazdeckej gardy bez potreby hlasovania.

Vrangeľ sa medzi svojimi kolegami dôstojníkmi stal známym ako „Piper“ pre svoju záľubu v šampanskom Piper-Heidsieck. V roku 1908 sa oženil s Olgou Ivanenkovou, dcérou bohatého ukrajinského statkára. Bola to vzdelaná žena, ktorá sa vyučila za zdravotnú sestru. Pár mal štyri deti: Helenu, Petra, Natáliu a neskôr syna Alexisa, ktorý sa narodil v exile.

Vrangeľ nastúpil na Štátnu akadémiu, kde mu jeho predchádzajúci titul zo stavebného inžinierstva uľahčil predmety ako matematika a inžinierstvo. Vyštudoval medzi najlepšími vo svojej triede. Charakteristickým krokom bolo, že odmietol príležitosť na štábne miesto s vysvetlením: „Bol by som zlý štábny dôstojník... Mám príliš nezávislé zmýšľanie!“ Vrátil sa k veliteľstvu v jazdnej garde.

 Prvá svetová vojna 
náhľad|Vrangeľ asi v roku 1914
Na začiatku prvej svetovej vojny bol Vrangeľ v hodnosti kapitána poverený velením jazdeckej eskadrony. 6. augusta 1914 sa jeho eskadra zúčastnila útoku na nemecké pozície v Kaushene vo Východnom Prusku. Nemecká delostrelecká batéria bola dobre maskovaná a spôsobila ruským silám ťažké straty. Po zabití ďalších dôstojníkov Vrangeľ prevzal velenie a viedol zúfalý jazdecký útok proti batérii. Útok bol do značnej miery úspešný, hoci väčšina koní a mnoho mužov bolo zabitých streľbou. Bol zabitý aj kôň pod samotným Vrangeľom, ale prežil a pomohol zajať dve zostávajúce delá. Za tento hrdinský čin bol jedným z prvých ruských dôstojníkov vojny, ktorí boli vyznamenaní Radom svätého Juraja 4. triedy.

Tento čin ho vyniesol na popredné miesto. V septembri 1914 bol vymenovaný za náčelníka štábu Spojenej gardovej jazdeckej divízie pod velením generála Pavla Skoropadského. V apríli 1915 mu bol udelený meč svätého Juraja a povýšený na plukovníka. Ponúkli mu velenie nad líniovým jazdeckým plukom a na prekvapenie mnohých požiadal o Nerčinský transbajkalský kozácky pluk, s ktorým slúžil v rusko-japonskej vojne. Veľmi si vážil statočnosť kozákov a dobre ich poznal. V roku 1916 velil cárevičovmu pluku Nerčinských kozákov.

Viedol pluk s obvyklou energiou. V Karpatoch úspešný útok priniesol nové odmeny: pluk bol ocenený striebornými trúbkami, plukovným bojovým vyznamenaním z napoleonských vojen. Ako znak osobitného vyznamenania bol cárevič Alexej menovaný za čestného veliteľa pluku. Vrangeľ viedol deputáciu pluku do Petrohradu, aby si prevzal tieto vyznamenania. To viedlo k obdobiu služby ako pobočník cára Mikuláša II. Počas tohto obdobia pozoroval rastúci nepokoj v hlavnom meste a „tušenie blízkosti hrozných udalostí“.

Po návrate na front bol Vrangeľ povýšený na generálmajora a dostal velenie nad brigádou na rumunskom fronte.

 Ruská revolúcia 
Keď sa v marci 1917 na front dostala správa o cárovej abdikácii, Vrangeľov veliteľ divízie, generál Alexander Krymov, republikán, prečítal manifest. Vrangeľ sa obrátil na svojho náčelníka štábu a povedal: „Toto je koniec všetkého – toto je anarchia.“ Veril, že zánik monarchie povedie k rozpadu armády a národa. Po októbrovej revolúcii opustil armádu a odišiel do rodinnej vily v Jalte na Kryme.
náhľad|Wrangel asi v roku 1917
Začiatkom roku 1918 Jaltu obsadila Červená armáda. Vrangeľa zatkli červení námorníci spolu s jeho manželkou a jej bratom. Takmer ho popravili, ale zachránil ho zásah jeho manželky, ktorá sa s námorníkmi pohádala, a šťastná náhoda týkajúca sa práčovne jeho rodiny a predsedu miestneho revolučného tribunálu. Po prepustení sa s rodinou ukrýval medzi miestnym tatárskym obyvateľstvom, ktoré bolo nepriateľsky naladené voči boľševikom.

 Ruská občianska vojna 
V auguste 1918, po okupácii Krymu nemeckými vojskami, Vrangeľ odcestoval do Jekaterinodaru, aby sa pridal k protiboľševickej Dobrovoľníckej armáde. Generál Anton Denikin mu zveril velenie nad 1. jazdeckou divíziou.

Divízia bola malá, pozostávala iba z dvanástich stoviek mužov s minimálnou výzbrojou a výstrojom a čelila červeným silám, ktoré mali medzi dvanástimi a pätnástimi tisíckami mužov. Vrangeľ si rýchlo vybudoval reputáciu odvážneho vedenia a oživenia starej jazdeckej taktiky útoku v tesnom rade („strmeň na strmeň“), metódy, ktorá sa ukázala ako prekvapivo účinná proti menej disciplinovanej červenej pechote. V začiatkoch mal nepríjemnú skúsenosť, keď sa jeho kozáci zlomili pred útokom červenej kavalérie a on musel uniknúť skokom do idúcej sanitky. Stal sa tiež známym svojimi bezohľadnými metódami. Po zajatí veľkej skupiny zajatcov Červenej armády nariadil na mieste zastreliť 370 ich dôstojníkov a poddôstojníkov. Ospravedlňoval to tým, že nechal „tých, ktorí ich zviedli, prevziať zodpovednosť za ich zradu“, zatiaľ čo zvyšným vojakom ponúkol šancu „odčiniť svoj zločin“ vstupom do Bielej armády. Podľa Vrangeľa sa tento prápor neskôr stal jednou z jeho najlepších jednotiek.

Jeho úspechy viedli k jeho povýšeniu na veliteľa 1. jazdeckého zboru. Získal sériu víťazstiev na severnom Kaukaze, ktoré vyvrcholili rozhodujúcim víťazstvom pri rieke Urup v októbri 1918, kde jeho sily porazili Červených, zajali 3 000 mužov a 23 diel. Koncom roka 1918, v rámci rozsiahlej reorganizácie po zjednotení Donskej a Dobrovoľníckej armády do Ozbrojených síl južného Ruska, bol Vrangeľ poverený velením Kaukazskej dobrovoľníckej armády, hlavnej bojovej sily na severnom Kaukaze.

 Obsadenie Caricynu a konflikt s Denikinom 
náhľad|Vrangeľ vedie víťaznú prehliadku po dobytí Caricynu.
Hoci bol Vrangeľ schopným a významným dôstojníkom, jeho súčasníci ho charakterizovali aj ako „bezhranične márnivého, ambiciózneho a sklonného k teatrálnosti a intrigám“. Začiatkom roku 1919 sa medzi Wrangelom a Denikinom objavila zásadná strategická nezhoda, ktorá oživila debatu, ktorá sa odohrala v máji 1918 medzi Denikinom a donským atamanom Piotrom Krasnovom. Na vojnovej rade koncom januára Vrangeľ argumentoval za sústredenie síl na útok severovýchodne proti Caricynu (neskôr Stalingradu), aby sa spojili s Bielou armádou admirála Alexandra Kolčaka postupujúcou zo Sibíri. Denikin však trval na sústredení síl v Doneckej panve, aby zabezpečil jej uhoľné zdroje a vytvoril „výstupnú plochu pre útok na Moskvu“. Denikinov názor prevládol. Konferencia, na ktorej sa o tom rozhodlo, zasiala prvé semienka sváru medzi oboma generálmi a Denikin sa začal obávať aristokratického Vrangeľa.

Napriek svojim námietkam Vrangeľ viedol novovytvorenú Kaukazskú armádu smerom k Caricynu. Kampaň bola namáhavá, viedla sa cez step s malým množstvom vody a čelila početne silnejším červeným silám. V júni 1919, po prudkej bitke, Vrangeľove vojská zaútočili a dobyli silne opevnené mesto, čo bolo významné strategické víťazstvo pre biele sily. Víťazstvo sa dosiahlo vďaka odvážnemu plánu, ktorý využíval sústredenie síl na jednom krídle a prvé koordinované použitie tankov a lietadiel bielou armádou

Po víťazstve Denikin prišiel do Caricynu a vydal tzv. Moskovskú smernicu. Vrangeľ opäť vyjadril svoje obavy, pričom plán nazval „rozsudkom smrti pre armády južného Ruska“ a argumentoval, že armáda by si mala najprv zabezpečiť svoje zisky a spojiť sa s Kolčakom. Denikin preslávene odpovedal: „Samozrejme, že chcete byť prvý, kto vstúpi do Moskvy!“ Keď Denikinove armády postupovali na Moskvu, Wrangelove sily na volžskom krídle zostali s malým počtom posíl a čelili rastúcemu tlaku Červených. Úspešne ubránil Caricyn pred štyrmi po sebe idúcimi útokmi Červenej armády, ale nakoniec bol nútený ustúpiť. Stále rastúca rivalita s Denikinom sa stala verejnou a poškodila Biele hnutie. Wrangel zaútočil na Denikina za jeho vnímanú slabosť a nerozhodnosť a za jeho neschopnosť nastoliť poriadok v tyle. V decembri 1919, po sérii vojenských neúspechov, bol Vrangeľ odvolaný z velenia a odišiel do exilu v Konštantinopole.

 Vrangeľova vláda 
náhľad|Vrangeľ (v prvom rade, tretí zľava) s kozáckymi atamanmi a členmi vlády južného Ruska, júl 1920.
V marci 1920, po katastrofálnej porážke Dobrovoľníckej armády a jej chaotickej evakuácii z Novorossijska, Denikin rezignoval. 4. apríla vojenská rada zvolila Vrangeľa za nového vrchného veliteľa ozbrojených síl južného Ruska. Prevzal velenie nad demoralizovanými a rozbitými silami, ktoré boli teraz obmedzené na Krymský polostrov, v čase, keď mnohí vrátane Britov považovali bielu vec za stratenú. Admirál John de Robeck, britský vysoký komisár, ho informoval, že britská pomoc sa zastaví. Vrangeľova odpoveď bola rozhodná: „Ak budem zvolený, je mojou povinnosťou prijať velenie.“

Vrangel reorganizoval zvyšky na disciplinovanú bojovú silu, ktorú premenoval na „Ruskú armádu“, aby ju dištancoval od nepopulárnej Dobrovoľníckej armády a zdôraznil jej národný charakter. Zriadil novú civilnú vládu, vládu Južného Ruska, do ktorej priviedol skúsených administrátorov ako Alexander Krivošein, bývalý minister za Stolypina, a liberálny intelektuál Piotr Struve. Jeho vláda sa pustila do ambiciózneho programu reforiem, ktorý jeho minister zahraničných vecí Struve opísal ako pokus „vytvárať ľavicovú politiku pravicovými rukami“. Tento program zahŕňal rozsiahlu pozemkovú reformu, ktorá uznala vlastníctvo roľníkov k pôde, ktorú zabrali v roku 1917, a zároveň poskytla kompenzácie pôvodným vlastníkom pôdy. Bola to najradikálnejšia pozemková reforma, akú kedy navrhol biely vodca. Zaviedol tiež politiky na riešenie sťažností robotníkov, boj proti korupcii a udelenie autonómie kozákom. Na rozdiel od svojich predchodcov neveril, že ľudia budú podporovať Bielych z pocitu povinnosti, ale skôr tomu, že Bieli musia vytvoriť podmienky, ktoré by takúto podporu vyvolali. Napriek týmto opatreniam bola pozemková reforma príliš zložitá a bola zavedená príliš neskoro na to, aby si získala roľníkov, ktorí zostali hlboko nedôverčiví voči Bielej vláde a očakávali pôdu od boľševikov zadarmo.

 Porážka a evakuácia 
náhľad|Odchod Vrangeľovej flotily z Krymu, 1920.
V júni 1920 Vrangeľ spustil svoju poslednú veľkú ofenzívu, operáciu Severná Taurida. Jeho sily sa prebili z krymského úzkeho pásma a dobyli rozsiahle územie na severe. K tomuto úspechu prispelo aj odklonenie síl Červenej armády do poľsko-sovietskej vojny. Po podpísaní prímeria medzi Poľskom a Sovietmi v októbri však Červená armáda sústredila proti Vrangelovi omnoho väšie sily. Vylodenie na Kubáni v auguste s cieľom vyvolať kozácke povstanie katastrofálne zlyhalo. Koncom októbra bola výrazne menšia ruská armáda po prudkom ústupe cez Tauridu nútená vrátiť sa späť na Krym.

Tvárou v tvár istej porážke Vrangeľ zorganizoval masovú evakuáciu, na ktorú sa pripravoval od augusta. V záverečnom vyhlásení pred odchodom uviedol: „Armáda, ktorá preliala svoju krv vo veľkých prúdoch v bojoch nielen za ruský národ, ale za celý svet, teraz opúšťa svoje rodné brehy, opustená všetkými... Máme právo žiadať pomoc od tých, ktorí nám vďačia za svoju trvalú slobodu a dokonca aj za svoju trvalú existenciu; pre ich vec sme veľa obetovali.“ 14. novembra 1920 evakuovalo 126 lodí 145 693 vojakov a civilistov z krymských prístavov bez jedinej straty. Evakuácia bola oveľa úspešnejšia ako Denikinova z Novorossijska. Táto flotila, neskôr známa ako Vrangeľova flotila, sa plavila do Konštantinopolu, čím znamenala koniec boja Bielych v južnom Rusku.

Vrangeľ vo svojej knihe napísal veľa historických materiálov, „Vždy s cťou“

 Život v exile 
náhľad|Vrangeľ, Paríž 1927
Po evakuácii bol Vrangeľ a jeho armáda internovaný v táboroch, predovšetkým v Gallipoli a na ostrove Lemnos. Napriek extrémnym ťažkostiam, hladovaniu a tlaku francúzskej vlády na rozpustenie armády si Vrangeľ udržal morálku a organizáciu armády neporušenú. Jeho štáb bol umiestnený na jeho jachte Lucullus v Konštantínopole. 15. októbra 1921 bola Lucullus narazená a potopená talianskou nákladnou loďou plaviacou sa zo sovietskeho prístavu; Vrangeľ a jeho rodina boli v tom čase na brehu, ale incident bol všeobecne vnímaný ako sovietsky pokus o atentát.

Armáda bola nakoniec presídlená do Juhoslávie a Bulharska. V roku 1924 založil Vrangeľ Ruský vševojenský zväz (ROVS) s cieľom zjednotiť všetkých ruských vojenských emigrantov a pokračovať v protiboľševickom boji. Jeho vodcom zostal po zvyšok svojho života. Posledné roky strávil so svojou rodinou v Bruseli v Belgicku. Žil skromne a naďalej viedol Biele hnutie prostredníctvom rozsiahlej korešpondencie.

 Smrť a dedičstvo 
Piotr Vrangeľ zomrel náhle v Bruseli v roku 1928 po krátkej a ťažkej chorobe. Jeho rodina a podporovatelia verili, že ho otrávil sovietsky agent. Podľa historika Richarda Lucketta je „pravdepodobné, že Wrangel zomrel prirodzenou smrťou – na chorobu spôsobenú prepracovaním“. Jeho posledné slová údajne boli: „Pane Bože, ochraňuj armádu“.

V roku 1929 boli jeho pozostatky v súlade s jeho posledným želaním prevezené do Juhoslávie. Po štátnom pohrebe v Belehrade, na ktorom sa zúčastnil kráľ Alexander I. a zástupcovia ruskej emigrantskej komunity, bol pochovaný v ruskom kostole Najsvätejšej Trojice.

Vrangeľ je spomínaný ako posledný veliteľ Bielej armády a ústredná postava ruskej občianskej vojny. Historik Peter Kenez ho opísal ako „schopnejšieho politika, diplomata a generála“ ako jeho predchodca Denikina, ktorý mal charizmu a presadzoval realistickejšiu a osvietenejšiu politiku. Kenez však tiež tvrdí, že Vrangeľ prevzal velenie, keď „Biela vec už bola stratená“, a že jeho osobné chyby, ako napríklad oddialenie ústupu zo Severnej Tauridy, nakoniec neovplyvnili výsledok boja. Pre Vrangeľa bolo kľúčovým cieľom počas jeho velenia vyviesť svoju armádu z „beznádejnej situácie bez straty cti“. Jeho podporovatelia veria, že sa mu týmto spôsobom podarilo obnoviť česť Imperiálnej ruskej armády, z ktorej vzišlo Biele hnutie. Jeho rodinné motto, Rumpo non Plecto („Zlomím sa, nepoddám sa“), bolo často vnímané ako reprezentatívne pre jeho charakter a jeho úlohu v boji za Bielych.

 Referencie 

 Iné projekty 

Kategória:Ruské vojenské osobnosti
Kategória:Ruské osobnosti prvej svetovej vojny
Kategória:Osobnosti ruskej občianskej vojny
Kategória:Príslušníci Bielej armády