Alexandr Vasilievič Kolčak

Admirál Alexandr Vasilievič Kolčak (rusky: Александр Васильевич Колча́к; * 16. novembra [4. novembra] 1874 – † 7. februára 1920) bol ruský námorný dôstojník a polárny bádateľ. Po vypuknutí ruskej občianskej vojny viedol Biele hnutie. V roku 1918 prijal titul Najvyšší vládca Ruska a postavil sa na čelo vojenskej diktatúry, ktorá ovládala rozsiahle územia bývalého Ruského impéria kontrolované Bielymi. Kolčak bol presvedčeným zástancom ruského nacionalizmu a militarizmu; odmietal demokraciu, ktorú považoval za nezlučiteľnú s jeho predstavami o štáte a spájal ju s pacifizmom, internacionalizmom a socializmom.

Kolčak slúžil v ruskom imperiálnom námorníctve a bojoval v rusko-japonskej vojne a prvej svetovej vojne. Ako syn dôstojníka námorného delostrelectva absolvoval Námorný kadetský zbor a neskôr sa vypracoval na uznávaného oceánografa a arktického výskumníka.  Zúčastnil sa niekoľkých expedícií do severného Ruska, zúčastnil sa viacerých expedícií do severných oblastí Ruska, najmä na Novosibírske ostrovy, a stal sa najmladším viceadmirálom v dejinách cárskeho námorníctva. Počas bojov o Port Arthur bol zranený a padol do japonského zajatia. Po návrate do Ruska sa v Štátnej dume zasadzoval za modernizáciu flotily, najmä o zavedenie ponoriek a lietadiel. Kolčak bol náčelníkom operácií Baltskej flotily, keď vypukla prvá svetová vojna, a krátko pred februárovou revolúciou sa stal veliteľom Čiernomorskej flotily.  Keď sa cár Mikuláš II. pýtal veliteľov armád a flotíl, či by sa mal vzdať trónu, Kolčak bol jediný, kto sa vyslovil proti abdikácii.

Počas revolučných rokov 1917–1918 bol Kolčak obľúbenou postavou konzervatívnej tlače, ktorá ho často predstavovala ako možného vojenského diktátora. Na začiatku občianskej vojny krátko pôsobil ako minister vojny a námorníctva v Dočasnej všeruskej vláde- prvom orgáne, ktorý aspoň formálne uznávali všetky biele vojenské a politické sily východne od Uralu. V novembri 1918 však v Omsku došlo k prevratu, po ktorom bol Kolčak dosadený do čela novej vlády, sústrediac všetku moc do svojich rúk.

Kolčakova vláda mala sídlo v Omsku v juhozápadnej Sibíri. Po tom, čo prijal titul najvyššieho vládcu, jeho autoritu uznali aj ostatní vodcovia Bieleho hnutia, hoci Anton Denikin v južnom Rusku disponoval reálne väčšími silami a vplyvom.

 Životopis 
Kolčak sa narodil v Petrohrade 4. novembra 1874. Jeho rodina mala moldavské korene a obaja rodičia pochádzali z Odesy. Otec, bývalý generálmajor námorného delostrelectva a veterán obliehania Sevastopoľa z roku 1854, po odchode do výslužby pracoval ako inžinier v muničnom podniku neďaleko Petrohradu. Kolčak bol už od detstva smerovaný k námornej kariére. V roku 1888 vstúpil do Námorného kadetského zboru, ktorý v roku 1894 ukončil s vyznamenaním. Po povýšení na práporčíka v cárskom námorníctve slúžil v rokoch 1895 až 1899 na viacerých lodiach v Baltskom mori a Tichom oceáne. V tomto období zároveň publikoval odborné články z oblasti hydrológie.

Po povýšení na poručíka sa Kolčak zúčastnil ruskej polárnej expedície baróna Eduarda von Tolla na lodi Zarja ako hydrológ a kartograf. V zime roku 1901 sa spolu s Tollom vydal na približne 500-kilometrovú cestu na psích záprahoch, počas ktorej uskutočnili topografický prieskum Tajmyrského polostrova. Na jar pokračovali v práci na Novosibírskych ostrovoch, kde vykonávali geologický a hydrografický výskum. V roku 1902 Kolčak študoval Východosibírske more počas plavby na Zarji.

Po ťažkom návrate sa Kolčak v decembri 1902 dostal späť na pevninu; Toll však spolu s tromi členmi výpravy pokračoval ďalej na sever a zmizol bez stopy. Kolčak podnikol dve arktické expedície, aby stratenú skupinu našiel, no bez úspechu. Práve pre svoje pôsobenie v Arktíde získal prezývku „Kolčak-Poliarnyj“ („Kolčak Polárny“). Za vedecké výsledky polárnych výprav mu bola udelená Konštantínova medaila, najvyššie ocenenie Imperiálnej ruskej geografickej spoločnosti.

V decembri 1903 bol Kolčak na ceste do Petrohradu, kde sa mal oženiť so svojou snúbenicou Sofiou Omirovovou, keď pri Irkutsku dostal správu o vypuknutí vojny s Japonským cisárstvom. Svadbu preto narýchlo presunul – telegramom povolal nevestu aj jej otca na Sibír, kde sa zosobášili, a odtiaľ pokračoval priamo do Port Arthuru.

V úvodných fázach rusko-japonskej vojny slúžil ako strážny dôstojník na krížniku Askold a neskôr prevzal velenie torpédoborca Serdityj. Zúčastnil sa niekoľkých nočných akcií, pri ktorých kládol námorné míny; počas jednej z nich sa mu podarilo potopiť japonský krížnik Takasago. Za tento čin získal Rad svätej Anny 4. triedy.

Keď sa blokáda prístavu sprísnila a obliehanie Port Arthuru nabralo na intenzite, Kolčaka poverili velením pobrežnej delostreleckej batérie. V záverečnej fáze bojov bol zranený a ako vojnový zajatec odvlečený do Nagasaki, kde strávil štyri mesiace. Jeho zdravotný stav – najmä reumatizmus spôsobený ťažkými podmienkami polárnych expedícií – si vyžiadal repatriáciu ešte pred skončením vojny. Po návrate do Ruska bol ocenený Zlatým mečom svätého Juraja s nápisom „Za statočnosť“.

Po svojom príchode do Petrohradu v apríli 1905 bol Kolčak povýšený na nadporučíka a zapojil sa do obnovy ruského cisárskeho námorníctva, ktoré bolo počas vojny takmer úplne zdecimované. Od roku 1906 pôsobil v námornom generálnom štábe, kde sa podieľal na tvorbe nového programu stavby lodí, na modernizácii výcviku a na príprave nového obranného plánu pre Petrohrad a Fínsky záliv.

 Prvá svetová vojna 
Začiatok prvej svetovej vojny zastihol Kolčaka na vlajkovej lodi Pograničnik, kde dohliadal na kladenie rozsiahlych pobrežných mínových polí a velil námorným silám v Rižskom zálive. Veliaci admirál Essen nechcel zostať v defenzíve, a preto poveril Kolčaka vypracovaním plánu útokov na prístupy k nemeckým námorným základniam. Počas jesene a zimy rokov 1914 – 1915 začali ruské torpédoborce a krížniky sériu riskantných nočných akcií, pri ktorých kládli míny na prístupy ku Kielu a Gdaňsku.

Kolčak zastával názor, že ten, kto plánuje operácie, by sa mal zúčastniť aj na ich vykonávaní. Preto bol vždy na palube lodí vykonávajúcich dané akcie a neraz dokonca osobne prevzal velenie nad flotilami torpédoborcov.

V auguste 1916 bol Kolčak povýšený na viceadmirála, čím sa stal najmladším mužom v tejto hodnosti, a zároveň prevzal velenie Čiernomorskej flotily po admirálovi Eberhardtovi. Jeho hlavnou úlohou bolo podporovať operácie generála Judeniča proti Osmanskej ríši. Zároveň musel čeliť ponorkovej hrozbe a pripraviť plán invázie do Bosporu, ktorá sa však nikdy neuskutočnila.

Kolčakova flotila dosahovala úspechy najmä v potápaní tureckých uhoľných lodí. Keďže východoturecké uhoľné bane neboli spojené so zvyškom ríše železnicou, tieto útoky výrazne komplikovali zásobovanie Istanbulu a spôsobovali osmanskej vláde veľké ťažkosti. V roku 1916 sa ruská čiernomorská flotila podieľala na spoločnom útoku pozemných a námorných síl, pri ktorom ruská armáda dobyla osmanské mesto Trabzond.

 Revolúcia 
Čiernomorská flotila upadla do politického chaosu po vypuknutí februárovej revolúcie v roku 1917. Kolčak bol v júni zbavený velenia flotily a odcestoval do Petrohradu. Po príchode do Petrohradu bol Kolčak pozvaný na zasadnutie Dočasnej vlády. Tam predstavil svoj názor na stav ruských ozbrojených síl a ich úplnú demoralizáciu. Vyhlásil, že jediný spôsob, ako zachrániť krajinu, je obnoviť prísnu disciplínu a obnoviť trest smrti v armáde a námorníctve. 

Počas tohto obdobia o ňom mnoho konzervatívnych organizácií a novín hovorilo ako o budúcom diktátorovi. V Petrohrade vzniklo množstvo nových a tajných organizácií s cieľom potlačiť boľševické hnutie a odstrániť extrémistických členov vlády. Niektoré z týchto organizácií požiadali Kolčaka, aby prijal vedenie. Keď sa správy o týchto sprisahaniach dostali k vtedajšiemu ministrovi námorníctva Dočasnej vlády Alexandrovi Kerenskému, nariadil Kolčakovi, aby okamžite odišiel do Ameriky. Admirál James H. Glennon, člen americkej misie vedenej senátorom Elihu Rootom, pozval Kolčaka do Spojených štátov, aby informoval americké námorníctvo o strategickej situácii v Bospore. 19. augusta 1917 Kolčak s niekoľkými dôstojníkmi odišiel z Petrohradu do Británie a Spojených štátov ako kvázi-oficiálny vojenský pozorovateľ. Pri prejazde Londýnom ho srdečne privítal prvý námorný lord, admirál sir John Jellicoe, ktorý mu ponúkol prepravu na palube britského krížnika na ceste do Halifaxu v Kanade. Cesta do Ameriky sa ukázala ako zbytočná, pretože v čase Kolčakovho príchodu sa USA vzdali myšlienky akejkoľvek nezávislej akcie v Dardanelách. Kolčak navštívil americkú flotilu a jej prístavy a v San Franciscu sa rozhodol vrátiť do Ruska cez Japonsko.

 Ruská občianska vojna 
Boľševická revolúcia v novembri 1917 zastihla Kolčaka v Japonsku. V decembri navštívil britské veľvyslanectvo v Tokiu a ponúkol Britom svoje služby „bezpodmienečne a v akejkoľvek funkcii“. O dva roky neskôr, keď ho boľševici vypočúvali, vysvetlil, že ako podporovateľ dočasnej vlády sa považuje za čestne zaviazaného pokračovať vo vojne s Nemeckom a keďže chápe, že v britskom námorníctve neexistuje pre ruského admirála vhodná úloha, bol by pripravený bojovať ako vojak v britskej armáde. Jeho ponuka bola postúpená ministrovi zahraničných vecí Arthurovi Balfourovi a 29. decembra bola prijatá. Bol poverený, aby sa pripojil k britskej vojenskej misii v Bagdade, ale keď dorazil do Singapuru, dostal rozkaz vrátiť sa a ísť cez Šanghaj a Peking do Charbinu, aby prevzal velenie nad ruskými jednotkami strážiacimi ruskú Čínsku východnú železnicu v Mandžusku, ktorú britská vláda považovala za základňu na zvrhnutie Leninovej vlády a opätovné zapojenie Ruska do vojny s Nemeckom. Po príchode do Omska, kde sa mal prihlásiť do Dobrovoľníckej armády, súhlasil s tým, že sa stane ministrom v Sibírskej regionálnej vláde. Vstúpil do 14-členného kabinetu a bol prestížnou osobnosťou; vláda dúfala, že využije rešpekt, ktorý mal u Spojencov, najmä u veliteľa britskej vojenskej misie, generála Alfreda Knoxa. Knox napísal, že Kolčak mal „viac húževnatosti, odvahy a úprimného vlastenectva ako ktorýkoľvek Rus na Sibíri“ 

Podľa historika Richarda Pipesa bol Kolčak muž so slabými sociálnymi zručnosťami, bol náladový, melancholický, mlčanlivý a veľmi nepríjemný v jednaní s ľuďmi. Keď plukovník John Ward prišiel na večeru, opísal ho ako „malú, tulácku, osamelú dušu bez priateľa, ktorá vstúpila na hostinu nepozvaná“. Jeden, kto ho poznal, napísal:

Kolčak, politicky naivný a neschopný administrátor, sa označil za „vojenského technika“, ktorý o politike nič nevedel, moc označil za „kríž“ a v liste svojej manželke písal o „desivom bremene Najvyššej moci“ a priznal, že ako „bojovník sa zdráhal čeliť problémom štátnictva“. Americký historik Richard Pipes napísal, že Kolčakovými silnými stránkami boli jeho odvaha, vlastenectvo, integrita a silný zmysel pre česť. Napísal, že bol „... v mnohých ohľadoch, spolu s Vrangeľom, najčestnejším bielym veliteľom v občianskej vojne“, ale jeho slabosti, ako napríklad sklon trpieť bipolárnou poruchou a neschopnosť „porozumieť ľuďom alebo s nimi komunikovať“, z neho urobili „odporného administrátora, v mene ktorého boli páchané neodpustiteľné činy korupcie a brutality, ktoré osobne považoval za úplne odporné“.

V novembri 1918 bola nepopulárna regionálna vláda zvrhnutá britským prevratom. Kolčak sa 16. novembra vrátil do Omska z inšpekčnej cesty. Bol oslovený a odmietol prevziať moc. Vodcu a členov direktória socialistických revolucionárov (Eseri) 18. novembra zatkla skupina kozákov pod vedením atamana Krasilnikova. Zostávajúci členovia kabinetu sa zišli a hlasovali za Kolčaka, a žiadali ho aby sa stal hlavou vlády s mimoriadnymi právomocami. Bol menovaný za Najvyššieho vládcu a povýšil sa na plného admirála. Zatknutí eserskí politici boli vyhostení zo Sibíri a skončili v Európe.

Program Kolčakovej vlády zahŕňal: koniec boľševizmu a obnovenie práva a poriadku; obnovenie ruských ozbrojených síl; zvolanie nového ústavodarného zhromaždenia; zavedenie hospodárskych reforiem; a zachovanie územnej celistvosti Ruska. Kolčak vydal nasledujúcu výzvu obyvateľstvu

"Nepôjdem ani cestou reakcie, ani osudnou cestou straníckej zanietenosti. Za svoj hlavný cieľ som si stanovil vytvorenie účinnej armády, víťazstvo nad boľševizmom a nastolenie práva a poriadku, aby si ľud mohol bez prekážok zvoliť formu vlády, akú si želá, a uskutočniť veľké myšlienky slobody, ktoré sa teraz hlásajú po celom svete. Vyzývam vás, občanov, k jednote, k boju s boľševizmom, k práci a k ​​obetiam."

Vodcovia ľavých eserov v Rusku odsúdili Kolčaka a vyzvali na jeho likvidáciu. Ich aktivity vyústili 22. decembra 1918 do malého povstania v Omsku, ktoré bolo rýchlo potlačené kozákmi a Československou légiou. Bezodkladne bolo popravených takmer 500 povstalcov. Následne eseri začali rokovania s boľševikmi a v januári 1919 sa Ľudová armáda eserov spojila s Červenou armádou.
náhľad|Kolčak (sediaci), Anna Timirjovová a generál Alfred Knox (za Kolčakom) pozorujú vojenské cvičenie v roku 1919.
Kolčak presadzoval politiku prenasledovania revolucionárov, ako aj socialistov z viacerých frakcií. Jeho vláda vydala 3. decembra 1918 dekrét, v ktorom sa uvádza: „Aby sa zachoval systém a vláda Najvyššieho vládcu, boli revidované články trestného zákonníka Imperiálneho Ruska, ktorých články 99 a 100 zavádzali trest smrti za pokusy o atentát na Najvyššieho vládcu a za pokus o zvrhnutie jeho vlády.“ Písomné, tlačené a ústne urážky sa trestajú odňatím slobody podľa článku 103. Byrokratická sabotáž podľa článku 329 sa trestala nútenými prácami na 15 až 20 rokov.

Hoci sa správa o Kolčakovom nástupe k moci šírila za boľševickými líniami veľmi pomaly, medzi tam žijúcimi antikomunistickými Rusmi vyvolala značné vzrušenie. Ivan Bunin si do denníka napísal: „4/17. júna 1919. Dohoda vymenovala Kolčaka za najvyššieho vládcu Ruska.“ Izvestia napísali obscénny článok, v ktorom stálo: „Povedz nám, ty plaz, koľko ti za to zaplatili?“ Nech ich čert vezme. Prežehnal som sa so slzami radosti.“

Dňa 11. apríla 1919 prijala Kolčakova vláda nariadenie č. 428 „O nebezpečenstve pre verejný poriadok z dôvodu väzieb na boľševické povstanie“. Legislatíva bola uverejnená v omských novinách Omsk Gazette (č. 188 z 19. júla 1919). Stanovovala trest odňatia slobody na 5 rokov pre „osoby považované za hrozbu pre verejný poriadok z dôvodu ich väzieb na boľševické povstanie“. V prípade neoprávneného návratu z exilu hrozil trest odňatia slobody na 4 až 8 rokov. Články 99 – 101 umožňovali trest smrti, nútené práce a väznenie, represie vojenskými súdmi a neukladali žiadne vyšetrovacie komisie.

Kolčak uznal všetky ruské dlhy, vrátil znárodnené továrne a závody ich majiteľom, udelil ústupky zahraničným investorom, rozpustil odbory, prenasledoval marxistov a rozpustil soviety. Kolčakova agrárna politika bola zameraná na obnovenie súkromného vlastníctva pôdy. Za týmto účelom boli obnovené bývalé cárske zákony týkajúce sa majetku.

26. mája 1919 Najvyššia vojnová rada v Paríži ponúkla Kolčakovi neobmedzené zásoby potravín, zbraní, munície a iných zásob (ale nie diplomatické uznanie), ak bude ochotný splniť nasledujúce podmienky:

 Zvolať ústavodarné zhromaždenie, ktoré boľševici rozpustili v januári 1918.
 Povoliť miestnu samosprávu na územiach pod jeho kontrolou.
 Neobnoviť aristokraciu, „bývalý pozemkový systém“ a „nepokúsiť sa znovu zaviesť režim, ktorý revolúcia zničila“ (t. j. neobnoviť monarchiu).
 Uznať nezávislosť Fínska a Poľska.
 Prijať sprostredkovanie Spojencov vo vzťahoch s pobaltskými štátmi a na Kaukaze.
 Vstúpiť do Spoločnosti národov.
 Splatiť všetky dlhy Ruska.

 Biely teror 
náhľad|Boľševický propagandistický plagát zobrazujúci Kolčaka s cárskou korunou, sediacim na voze ťahonom priemyselníkom, pravoslávnym kňazom a bohatým roľníkom (kulakom).
V novembri 1918, po uchopení moci na Sibíri, Kolčak presadzoval politiku prenasledovania revolucionárov, ako aj socialistov z viacerých frakcií, Židov a disidentov. Kolčakova vláda vydala 3. decembra 1918 všeobecne formulovaný dekrét, ktorým revidovala články trestného zákonníka cárskeho Ruska. „aby sa zachoval systém a vláda Najvyššieho vládcu“. Články 99 a 100 zavádzali trest smrti za pokusy o atentát na Najvyššieho vládcu a za pokus o zvrhnutie moci. Podľa článku 103 sa „písomné, tlačené a ústne urážky trestajú odňatím slobody“. Byrokratická sabotáž podľa článku 329 sa trestala nútenými prácami na 15 až 20 rokov.

Nasledovali ďalšie dekréty, ktoré posilnili právomoci. 11. apríla 1919 Kolčakova vláda prijala nariadenie 428 s názvom „O nebezpečenstvách verejného poriadku v dôsledku väzieb na boľševické povstanie“, ktoré bolo uverejnené v omských novinách Omsk Gazette. (č. 188 z júla 1919). Stanovoval trest odňatia slobody na päť rokov pre „jednotlivcov považovaných za hrozbu pre verejný poriadok z dôvodu ich akýchkoľvek väzieb na boľševické povstanie“. V prípade neoprávneného návratu z exilu mohol nasledovať trest nútených prác na štyri až osem rokov. Články 99 – 101 umožňovali trest smrti, nútené práce a väznenie a represie vojenskými súdmi a tiež neukladali žiadne vyšetrovacie komisie.

Výňatok z nariadenia vlády Jenisejského okresu v Irkutskej gubernii, generál Sergej Rozanov, povedal:

 Tie dediny, ktorých obyvateľstvo stretáva vojakov so zbraňami, vypália dediny a bez výnimky zastrelia dospelých mužov. Ak sú v     prípadoch odporu voči vládnym jednotkám braní rukojemníci, zastrelia ich bez milosti.

Člen Ústredného výboru pravicových socialistických revolucionárov D. Rakov napísal o terore Kolčakových síl:

 Omsk len stuhol hrôzou. V čase, keď manželky mŕtvych súdruhov vo dne v noci hľadali v snehu telá, ja som si neuvedomoval hrôzu za múrmi strážnice. Zahynulo najmenej 2500 ľudí. Celé vozy s telami boli odvážané do mesta ako zimné jahňacie a bravčové telá. Trpeli najmä vojaci posádky a robotníci.

Dokonca aj Čechoslováci, ktorí stáli na čele protiboľševického povstania na Sibíri, boli zhrození Kolčakovým režimom v Omsku. 15. novembra 1919 odovzdali spojeneckým zástupcom vo Vladivostoku memorandum:

 Vojenské orgány omskej vlády povoľujú zločinné činy, ktoré ohromia celý svet. Denne dochádza k vypaľovaniu dedín, vraždeniu masy mierumilovných obyvateľov a streľbe stoviek ľudí s demokratickým presvedčením, ako aj tých, ktorí sú podozriví len z politickej nelojálnosti.

O dva dni neskôr viedol český generál Radola Gajda povstanie vo Vladivostoku proti Kolčakovej autorite.

 Najvyšší vládca Ruska 
náhľad|Kolčak s Radolom Gajdom.
Biele sily pod jeho velením mali spočiatku určitý úspech. Kolčak nebol oboznámený s bojom na pevnine a väčšinu strategického plánovania zveril D. A. Lebedevovi, Pavlovi J. Bubnarovi a jeho štábu. Severná armáda pod vedením Rusa Anatolija Pepeľajeva a Čecha Radolu Gajdu dobyla Perm koncom decembra 1918 a po prestávke sa z tejto strategickej základne rozptýlili ďalšie sily. Plán bol na tri hlavné postupy – Gajda mal dobyť Archangeľsk, Chanžin mal dobyť Ufu a kozáci pod vedením Alexandra Dutova mali dobyť Samaru a Saratov.

Biele sily dobyli Ufu v marci 1919 a odtiaľ pokračovali v postupe ku Kazani a Samare na rieke Volga. Protikomunistické povstania v Simbirsku, Kazani, Viatke a Samare im v tom pomohli. Novovytvorená Červená armáda sa ukázala ako neochotná bojovať a namiesto toho ustúpila, čo umožnilo Bielym postúpiť k línii tiahnucej sa od Glazova cez Orenburg po Uralsk. Kolčakovo územie sa rozprestieralo na viac ako 300 000 km2 a žilo na ňom približne 7 miliónov ľudí. V apríli si znepokojený boľševický ústredný výkonný výbor stanovil za svoju najvyššiu prioritu porazenie Kolčaka. S príchodom jarného topenia sa však Kolčakovo postavenie zhoršilo – jeho armády predbehli svoje zásobovacie trasy, boli vyčerpané a Červená armáda nasadila do oblasti novozískané jednotky.

Kolčak tiež vyvolával odpor potenciálnych spojencov vrátane Československej légie a poľskej 5. streleckej divízie. Z konfliktu sa stiahli v októbri 1918, ale zostali prítomní; ich zahraničný poradca, generál Maurice Janin, považoval Kolčaka za nástroj Britov a sám bol pro-eserský. Kolčak sa nemohol spoľahnúť ani na japonskú pomoc. Japonci sa obávali, že by mohol zasahovať do ich okupácie Ďalekého východného Ruska, a odmietli mu pomoc, čím vytvorili nárazníkový štát východne od jazera Bajkal pod kozáckou kontrolou. Približne 7 000 amerických vojakov na Sibíri bolo prísne neutrálnych, pokiaľ ide o „vnútorné ruské záležitosti“, a slúžili len na udržiavanie prevádzky Transsibírskej železnice na Ďalekom východe. Americký veliteľ, generál William S. Graves, osobne nemal rád Kolčakovu vládu, ktorú považoval za monarchistickú a autokratickú, čo bol názor, ktorý zdieľal aj americký prezident Wilson.

 Porážka a smrť 
náhľad|Posledná fotografia Kolčaka.
Od roku 1919, keď sa boľševickým silám podarilo reorganizovať a viesť protútok proti Kolčakovi, rýchlo obsadili strategicky dôležité oblasti. Boľševický protiútok sa začal koncom apríla v strede Bielej línie so zameraním na Ufu.

Boje boli zúrivé, pretože na rozdiel od predchádzajúcich období sa obe strany usilovne bránili. Ufu dobyla Červená armáda 9. júna 1919 a neskôr v tom istom mesiaci Červené sily pod vedením Michaila Tuchačevského prerazili za Ural. Oslobodení od obmedzeného manévrovania v horskom teréne, Červení dosiahli rýchly postup. 25. júla 1919 dobyli Čeľabinsk a prinútili Biele sily na severe a juhu ustúpiť, aby sa vyhli izolácii. Biele sily obnovili líniu pozdĺž riek Toboľ a Išim, aby dočasne zastavili Červených. Túto líniu držali až do októbra, ale neustále straty mŕtvych alebo zranených prevyšovali tempo dopĺňania Bielych síl. Posilnení Červení prerazili v polovici októbra k Toboľu a v novembri sa Biele sily v dezorganizovanej mase sťahovali smerom k Omsku. V tomto bode Červení nadobudli dostatočnú sebadôveru na to, aby začali presúvať časť svojich síl na juh, aby čelili Denikinovi.

Kolčak sa ocitol pod hrozbou aj z iných strán. Miestni oponenti začali agitovať a medzinárodná podpora začala slabnúť, pričom dokonca aj Briti sa viac obracali k Denikinovi. Gajda, odvolaný z velenia severnej armády, uskutočnil v polovici novembra neúspešný prevrat. Omsk bol 14. novembra 1919 evakuovaný a Červená armáda mesto dobyla bez vážnejšieho odporu, pričom zajala takmer 50 000 vojakov a desať generálov a získala veľké množstvo munície. Keďže na východ neustále prúdil príliv utečencov, vážnym problémom sa stal aj týfus.

Kolčak odišiel z Omska 13. novembra do Irkutska po Transsibírskej magistrále. Je známe, že sa mu podarilo vziať so sebou vo vlaku bývalé cisárske zásoby zlata. Toto zlato vážilo približne 1 600 ton a malo hodnotu miliárd dolárov. Konečný osud týchto zlatých rezerv nebol nikdy jasne stanovený, čo ponecháva veľa priestoru pre legendy a špekulácie (rozšírená je predstava, že zlato skončilo v jazere Bajkal).

Kolčak, ktorý prechádzal úsekom trate kontrolovaným Čechoslovákmi, bol odklonený a zastavený; v decembri jeho vlak dorazil iba do Nižneudinska. Koncom decembra sa Irkutsk dostal pod kontrolu ľavicovej skupiny (vrátane eserov a menševikov) a vytvoril Politické centrum. Jedným z ich prvých krokov bolo odvolanie Kolčaka. Keď sa o tom 4. januára 1920 dozvedel, oznámil svoju rezignáciu, svoj úrad odovzdal Denikinovi a velenie nad svojimi zostávajúcimi silami okolo Irkutska odovzdal atamanovi G. M. Semionovovi. Prevod moci na Semionova sa ukázal ako obzvlášť neuvážený krok.

Čechoslováci potom Kolčakovi sľúbili bezpečný prechod na britskú vojenskú misiu v Irkutsku. Namiesto toho bol 14. januára odovzdaný ľavicovým eserským úradom v Irkutsku. 20. januára sa vláda v Irkutsku vzdala moci boľševickému vojenskému výboru. Biela armáda pod velením generála Vladimira Kappeľa postupovala smerom k Irkutsku, zatiaľ čo Kolčaka vypočúvala komisia piatich mužov zastupujúcich Revolučný výbor (REVKOM) počas deviatich dní medzi 21. januárom a 6. februárom 2020. Napriek tomu, že z Moskvy prišiel opačný rozkaz, bol Kolčak spolu so svojím premiérom Viktorom Pepeľajevom odsúdený na trest smrti.

Obaja väzni boli predvedení pred popravčiu čatu neskoro v noci 6. februára. Podľa očitých svedkov bol Kolčak úplne pokojný a nebojácny. Admirál sa opýtal veliteľa popravčej čaty: „Bol by ste taký láskavý a poslal by ste odkaz mojej manželke do Paríža, aby som jej žehnal syna?“ Veliteľ odpovedal: „Uvidím, čo sa dá urobiť, ak na to nezabudnem.“ Pravoslávny kňaz potom obom mužom udelil posledné pomazanie. Čata vystrelila a obaja muži spadli. Telá boli nedôstojným spôsobom vlečené a hodené pod ľad zamrznutej rieky Angara. Ich telá sa nikdy nenašli. Keď sa Biela armáda dozvedela o popravách, jej zostávajúce vedenie sa rozhodlo ustúpiť ďalej na východ. Ústup bielych síl je označovaný ako Veľký sibírsky ľadový pochod. Červená armáda vstúpila do Irkutsku až 7. marca 1920. Až po tomto dátume bola oficiálne zverejnená správa o Kolčakovej smrti.

 Referencie 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Ruskí admiráli
Kategória:Príslušníci Bielej armády
Kategória:Ruské vojenské osobnosti
Kategória:Osobnosti ruskej občianskej vojny
Kategória:Nositelia Radu svätého Vladimíra