Viktor Beránek

Viktor Beránek (* 13. september 1951, Praha) je bývalý správca Chaty pod Rysmi (), horský nosič a disident obdobia normalizácie v Československu.

Najprv vystriedal niekoľko tatranských chát a na Chate pod Rysmi pracoval od roku 1977 do 2025. V rozhovore pre českú Pamäť národa povedal, že v Starom Smokovci žil kvôli horám. A nie len kvôli ich kráse, ale hlavne preto, že sa tam cítil slobodný. Mohol tam žiť naplno a robiť to, čo chcel. Tá sloboda sa podľa neho nedá nahradiť ničím.

Do zamestnania ho prijal až František Kelle st., chatár Zbojníckej chaty, lebo za nepracovanie mu hrozil trest za príživníctvo. Beránkovou zásadou ostalo všetko vynášať na chatu na chrbte.

 Životopis 

 Mladosť a vzdelanie 
Beránek sa narodil 13. septembra 1951 v Prahe. V šiestich rokoch sa s rodičmi presťahoval najskôr do Tatranskej Lomnice a následne do Starého Smokovca. Po absolvovaní ôsmich rokov základnej školy nastúpil na strednú všeobecnú školu, ktorú po troch rokoch opustil. Podľa dostupných informácií bol zo školy vylúčený za odmietnutie učiť sa ruštinu, keď si do zošita ako názov predmetu napísal "okupantčina". Mal povesť protikomunistického živlu, čo by mu pravdepodobne znemožnilo štúdium na univerzite.

 Odpor proti okupácii 

 Invázia vojsk Varšavskej zmluvy 
V auguste 1968, keď mal Viktor Beránek šestnásť rokov, prechádzali Popradom tanky smerujúce na sever do Prahy počas invá­zie vojsk Varšavskej zmluvy. Miestni obyvatelia prepichli pneumatiky sprievodných vozidiel, aby tanky nemohli prejsť, a hádzali na ne všetko, čo mali po ruke. Beránek sa spolu s ďalšími zúčastnil na aktoch odporu, keď prepichli palivové nádrže poslednému tanku, ktorý bol následne zapálený.

 Výročie okupácie 
Totalitný režim sa pripravoval na prvé výročie okupácie. Približne týždeň pred 21. augustom 1969 začala vlna zatýkania zameraná na osoby, od ktorých sa dalo očakávať vyjadrenie nesúhlasu. V roku 1969 sa ešte vyskytli momenty odporu, napríklad po víťazstve československého hokejového tímu nad Sovietskym zväzom 21. marca 1969, keď ľudia v noci pochodovali cez Smokovec a niekto pred budovou HZS predniesol prejav. Daný rečník bol v priebehu roka zo služby prepustený. Podľa Beránkovho hodnotenia bolo v tomto období prepustených viacero ľudí s cieľom vystrašiť ostatných.

Beránek a jeho skupina, ktorú označuje za "bandu dlhovlasých chuligánov", sa tiež pripravovali na prvé výročie okupácie. Približne týždeň pred 21. augustom 1969 pokryli kúpeľné mesto Starý Smokovec rôznymi protiokupačnými sloganmi. Používal Dubčekove citáty ako "Stačí urobiť krok vpred a za sebou budeš mať priateľa" a "Rusi, Rusi, to slovo sa mi hnusí". Podozrenia bezpečnostných síl, ktoré takmer okamžite padli na mladého autora sloganov, potvrdila správa od niekoho z jeho blízkych. Beránek sa výrazne odlišoval od ostatných – na tričku mal písmeno "R" ako "rebel" a na nohaviciach nápis Jan Palach. Počas výsluchu v roku 1969 vyhlásil, že Palacha považuje za hrdinu.

 Výsluch a útek 
V čase týchto udalostí pracoval Beránek v kotolni v Smokovci. Príslušníci Verejnej bezpečnosti ho požiadali, aby s nimi išiel na desať minút, avšak výsluch trval niekoľko hodín. Keď príslušníci VB telefonovali, aby zavolali eskortu, ktorá ho mala odviezť na týždeň do Košíc, Beránek prebehol okolo príslušníka, preskočil mrežované, ale nezamknuté dvere a ušiel. Keďže ešte nemal osemnásť rokov, súd mu udelil podmienečný trest. Za neoprávnenú absenciu bol prepustený z práce. V 70. rokoch 20. storočia Štátna bezpečnosť otvorila na Beránka spis pod krycím menom Baran.

 Začiatok kariéry v horách 
Sedemnásťročný Beránek sa príliš netrápil koncom svojej kariéry kotlára. Avšak § 188a zákona č. 86/1950 Zb., Trestný zákonník, v znení zmien a doplnení z 1. januára 1957, všeobecne známy ako "parazitizmus", vyžadoval, aby v priebehu niekoľkých dní našiel nové zamestnanie. V tej dobe bolo ťažké nájsť niekoho, kto by ho zamestnal. Beránek podnikol dlhú túru a skončil na Zbojníckej chate, kde oslovil majiteľa chaty, starého pána Kelleho, ktorý ho zamestnal. Tak sa dostal do horského prostredia, do sveta, kde sa život odohráva prevažne vo výške 2 000 metrov nad morom, medzi majiteľov chát, nosičov a horolezcov – ľudí, pre ktorých bola sloboda hodnotou. Niekoľko mesiacov pracoval ako nosič, až kým sa nemusel hlásiť na povinnú vojenskú službu.

 Vojenská služba 
Beránek strávil dva roky (1970–1972) v armáde pod vodnou priehradou Nechranice. Priehrada, ktorá je najdlhšou zemnou priehradou na svete, má 3 280 metrov na dĺžku, 9 metrov na šírku a týči sa 47,5 metra nad kasárňami. Zadržiava 287,56 miliónov kubických metrov vody. Priehrada bola vybudovaná v rokoch 1961 až 1968, pričom jej výstavba viedla k vysídleniu a zatopeniu šiestich dedín.

Beránek opisuje toto obdobie ako uvedomenie si rozdielu medzi dvoma svetmi - svetom hôr a slobody na jednej strane a svetom za ostnatým drôtom v kasárňach pod priehradou, svetom útlaku a šikany na strane druhej. V období normalizácie prebiehali v kasárňach rôzne druhy politického výcviku. Vojaci tajne počúvali Rádio Slobodná Európa a následne provokovali veliteľov pripomienkami získaných informácií. Beránek pristupoval k situácii s kombináciou provokácie a humoru.

 Nosič vo Vysokých Tatrách 
Po skončení vojenskej služby sa Beránek vrátil do tatranských horských chát. Pracoval ako nosič a postupne nosil zásoby do všetkých chát vo Vysokých Tatrách. Bežný náklad nosiča predstavuje 50–70 kg a bežná trasa je približne 7 km s priemerným prevýšením okolo 700 metrov, a to za akýchkoľvek poveternostných podmienok. Niektorí tatranskí nosiči sa stali legendami na Slovensku vďaka noseniu bremien mnohonásobne ťažších. Rekordmanom v nosení bremien do horskej chaty Chata pod Rysmi je Viktor Beránek s nákladom 122 kg. V roku 2018 boli vysokohorskí nosiči zaradení do reprezentatívneho zoznamu nehmotného kultúrneho dedičstva Slovenska.

 Kríže a pamätné tabule vo Vysokých Tatrách 

 Kríž na vrchole Vysokej 
Jedným z významných predmetov vynesených do Vysokých Tatier je kríž na vrchole Vysokej (2 547 m n. m.). V roku 1955 ho postavili majiteľ chaty Oldřich Bublík, jeho manželka Margita Mayerová-Bublíková (v 60. rokoch dramaturgička Slovenského národného divadla) a majiteľ chaty Miroslav Jílek. Umiestnením kríža na vrchol Vysokej chceli uctiť pamiatku svojho priateľa, horolezca Václava Raifa, ktorý sa údajne otvorene hlásil k protirežimovým názorom. Beránek zdôrazňuje, že v tej dobe to vyžadovalo neuveriteľnú odvahu.

Kríž na vrchole Vysokej nebol jediný, ktorý si napriek odporu režimu udržal svoje miesto. V chate sa vždy nachádzal kríž, ktorý bol umiestnený na stene v kuchyni, priamo pred očami návštevníkov. Komunistickí funkcionári z toho robili veľký rozruch. Keď sa konali Medzinárodné mládežnícke výstupy na Rysy, museli kríž presunúť tak, aby nebol viditeľný. Pri zvesení kríža zo steny a vykúrení chaty sporákom však na stene zostal biely obrys, ktorý bol viditeľný cez zakúrenú miestnosť. Po skončení masového podujatia výstupu na Rysy, na ktorom sa zúčastnila vládna delegácia, sa kríž vždy vrátil na svoje miesto.

 Pamätné tabule V. I. Lenina 
Na jednom z vrcholov Rysy, naproti krížu na Vysokej, boli pripevnené pamätné tabule V. I. Lenina. Vladimir Iljič Lenin, ktorý bol od roku 1907 v exile, pobýval v lete 1913 v poľskej dedine Biały Dunajec. Traduje sa, že v tom roku vyliezol na jeden z vrcholov Rysy z poľskej strany. O päťdesiatsedem rokov neskôr, v roku 1970, tam bola po prvýkrát umiestnená pamätná tabuľa.

Tabule boli opakovane strhávané a zhadzované zo skaly, preto boli na vrchol Rysy umiestňované ďalšie, odolnejšie verzie. Nakoniec Poliaci vyrobili kovovú tabuľu, ktorou sa chválili kvôli jej pevnosti. Išlo o päťramennú kvetinu s Leninovou hlavou uprostred a nápisom "Komunizmus, mládež ľudstva". Skladala sa zo šiestich častí, každá vážila 30 kg. Vznikol však problém, kto všetky časti vynesie na vrchol. Inštalácia tejto poslednej tabule prebehla v 80. rokoch tesne pred tradičným mládežníckym propagandistickým výstupom na Rysy, hoci nosiči túto prácu vykonávali neochotne napriek dobrej odmene.

 Medzinárodné mládežnícké výstupy na Rysy 
Tradícia mládežníckych výstupov na Rysy vznikla v roku 1957 na počesť Svetového festivalu mládeže v Moskve. Pôvodne malo ísť o výstup desiatich ľudí na najvyšší vrchol Československa – Gerlachovský štít, vtedy nazývaný Stalinov vrchol (počas Slovenského štátu 1939–1945 nazývaný Slovenský vrchol). Nakoniec, pravdepodobne v záujme väčšieho internacionalizmu, multinacionality a dostupnosti z poľskej strany, sa každý rok niekoľko sto mladých ľudí vydávalo na výstup na Rysy zo slovenskej strany. V roku 1961 zdolalo vrchol 12 000 ľudí, vrátane vysokopostavených predstaviteľov režimu.

 Správca Chaty pod Rysmi 
V roku 1977 sa Viktor Beránek stal správcom horskej chaty Chata pod Rysmi (2 250 m n. m.). Pridal sa tak k trvalým obyvateľom Vysokých Tatier, kde okrem správcov chát, nosičov a horolezcov pôsobili aj pohraničníci. Pohraničníci mali za úlohu okrem ochrany Československa pred ďalším satelitným štátom Sovietskeho zväzu – Poľskom – aj chrániť Leninovu tabuľu a odhaľovať pašerákov.

Beránek charakterizuje vzťahy s pohraničníkmi ako problematické. Pohraničníci mali značnú moc a údajne konzumovali veľké množstvo alkoholu. Vyhrážali sa možnosťou falošného obvinenia z napadnutia, pričom by ako svedok vystúpil ich kolega. Každý deň chodili zo Štrbského Plesa na Rysy kontrolovať, či je všetko v poriadku.

Pamätná tabuľa Lenina bola často poškodzovaná rôznymi spôsobmi. Najčastejšie na nej niekto zanechal výkaly. Pohraničníci museli tabuľu na druhý deň vyčistiť pomocou čistiaceho prostriedku Sidol, ktorý tabuľu poškodil, takže v 80. rokoch bola dvojfarebná. Obyvatelia chaty pohraničníkov trápili aj inými spôsobmi. Keďže sa v tom čase hovorilo o pašovaní koní z Poľska, rozhádzali pred chatu konský trus. Pohraničníci si mysleli, že sa pašujú kone, a hľadali ich v okolí chaty v skalnatom teréne 2 250 metrov nad morom.

 Atmosféra na chate počas normalizácie 
Chata pod Rysmi sa v nadmorskej výške 2 250 metrov stala miestom, kde podľa Beránka sloboda išla oveľa ďalej ako "tam dole". Na chatu chodili horolezecké skupiny, ktoré si so sebou prinášali gitary. Všetci sa oslovovali krstnými menami a naďalej tak robia. Celá chata spievala pri štyroch alebo piatich gitarách. Hrali sa pesničky Karla Kryla: Nevidomá dívka, ktorú poznali všetci, a Bratříčku zavírej vrátka, ktorá sa hrala každý večer.

Medzi návštevníkmi boli určite aj informátori ŠtB, čo však nikdy nepredstavovalo problém, pretože nikto o tom nehovoril. Návštevníci chaty vedeli o Charte 77, sledovali politické dianie a sympatizovali s disidentmi. Na jeseň, keď nastala inverzia, bolo na vrchole krásne modro a pod chatou boli mraky. Hmla pomaly stúpala a v chate sa vtipkovalo, že komunizmus sa dole vyparuje.

 Pokus o emigráciu 
Na začiatku 80. rokov, v čase určitého uvoľnenia režimu, Viktor Beránek získal povolenie na cestu do Juhoslávie. Mesto Gorica, ktoré je od roku 1947 rozdelené na slovinskú a taliansku časť, bolo v tom čase hranicou medzi východným a západným blokom. V poludnie, keď hodiny na neďalekom kostole odbíjali a strážca bol pravdepodobne na obede, Beránek narazil na hraničné stĺpy. Pri hranici bola len stolička a v diaľke vyli psy. Beránek prešiel kúsok po hrebeni pozdĺž hraničnej línie, cez les dole kopcom k záhradám domov, cez plot, cez dvor a von bránou.

Snažil sa stopovať do rakúskeho mesta Traiskirchen neďaleko Viedne, kde sa v tom čase nachádzal tábor pre utečencov z východného bloku. Uvádza, že sa nedostal veľmi ďaleko. Každý večer ležal vo svojom spacom vaku a premýšľal, či urobil správne rozhodnutie. V Československu mal lásky a chatu, kde bol štyri alebo päť rokov. Po troch dňoch sa rozhodol vrátiť. Za peniaze, ktoré mal, si kúpil lyže. Na poludnie znova vyliezol do záhrady toho istého domu, prešiel na zadnú stranu, prekročil hranicu k stoličke, ktorá bola znova prázdna. Zvončeky znova zvonili a psy znova vyli. Ani pri návrate ho nechytili.

Na svoju krátkodobú emigráciu Beránek spomína s nostalgiou. Najviac na neho zapôsobil spôsob života na druhej strane železnej opony. Tieto tri dni považuje za zlom v svojom živote, pričom sa zamýšľa nad tým, ako by sa jeho život vyvíjal, keby sa nevrátil. Doma na neho však čakala láska a chalupa.

 Obdobie Nežnej revolúcie 
Vo februári a marci 1989 začali občania socialistickej Nemeckej demokratickej republiky (NDR) hľadať útočisko na veľvyslanectve Spolkovej republiky Nemecko (NSR) v Prahe s cieľom dostať sa do Západného Nemecka. Spočiatku boli ubytovaní v sídle veľvyslanectva v Lobkovickom paláci, ale keď sa vyčerpala kapacita vnútri budovy vrátane chodieb, v záhrade vzniklo stanové mestečko. Koncom septembra tam už bolo 5 000 ľudí a v priebehu októbra prichádzali ďalší.

Viktor Beránek bol v tom čase náhodou v Prahe a nachádzal sa práve na Petříne. V ten večer stál pred bránou veľvyslanectva, keď dorazili autobusy, ktoré mali emigrantov odviezť na hlavnú železničnú stanicu v Prahe a odtiaľ vlakom cez Drážďany do Západného Nemecka. Nemcov natlačili do autobusov a keď odišli, Pražania začali tlieskať. V priebehu októbra 1989 takto emigrovalo približne 15 000 ľudí, ktorí zanechali v uliciach Malej Strany približne 1 600 automobilov značiek Trabant a Wartburg. 9. novembra vedenie NDR oznámilo, že svojim občanom povolí cestovať priamo do Západného Nemecka. V ten istý večer padol Berlínsky múr.

V novembri 1989, keď bola Chata pod Rysmi už na zimu zatvorená, Viktor Beránek a jeho vtedajšia partnerka vyrazili na výlet do Francúzska. V tom čase už bolo možné cestovať do zahraničia. Počúvali rádio a počuli správu, že desaťtisíce demonštrantov skandujú antisocialistické slogany na Václavskom námestí. Otočili auto a vrátili sa späť. Na druhý deň tam bolo údajne 100 000 ľudí.

Beránek prišiel do Prahy a vystúpil z metra na Václavskom námestí pod sochou svätého Václava na koni. Opisuje, že jeho myslenie bolo stále ovplyvnené komunistickým režimom a zákazy. Videl však, že socha koňa je pokrytá sloganmi. Pamätá si jeden z nich: "Štyridsať rokov tmy stačí." O pár dní neskôr išiel do Popradu, kde v tom čase býval. Umiestnil tam niekoľko sloganov, ale ľudia ich hneď strhli a dokonca mu nadávali. Beránek hodnotí, že keby nebolo Prahy a potom Bratislavy, k pádu režimu by v tejto oblasti nedošlo.

 Činnosť po roku 1989 
Po Nežnej revolúcii Beránek naďalej vlastnil a spravoval Chatu pod Rysmi. Zimné mesiace, keď je chata pre verejnosť zatvorená, využíval hlavne na cestovanie. Navštívil Alpy, Himaláje a Patagóniu. Potešenie našiel v severských krajinách, kde sa hory prelínajú s morom. Svojim horám doma však ostal verný.

 Šerpa rallye 
V roku 1985 Viktor Beránek založil Šerpa rallye, preteky tatranských nosičov, ktoré sa stali jednou z hlavných športových udalostí v Tatrách. V tejto súťaži muži z horských chát vo Vysokých Tatrách súťažia s nákladom 60 kg a ženy s 20 kg. Uvádza sa, že v tejto súťaži neuspeli ani členovia národného hokejového tímu.

 Charakteristika chaty 
Viktor Beránek si získal rešpekt rozsiahlou rekonštrukciou pôvodnej kamennej chaty, ktorú zničila lavína v roku 2000. Nová chata má na prízemí reštauráciu s krbom a na poschodí dve izby pre turistov. Chatár rozosmial návštevníkov Chaty pod Rysmi mnohými vtipnými objektmi a nápismi. Vedľa nápisu "Bike Rental" parkuje bicykel, niekoľko metrov pod chatou stojí autobusová zastávka s falošným cestovným poriadkom a v blízkosti chaty sú nápisy "Zákaz srať a šťať pri chate" či piktogram preškrtnutých topánok s vysokými podpätkami. Návštevníci majú možnosť oddýchnuť si od modernej civilizácie, pretože na chate nie je elektrický prúd ani bežný GSM signál, okrem plošiny, kde stoja latríny.

 Odchod z chaty 
Turistickú verejnosť ešte koncom augusta 2025 zasiahla správa, že po takmer 50 rokoch končí na Chate pod Rysmi obľúbený chatár Viktor Beránek. Ľudia ho pritom nestretávali len na samotnej chate, ale aj na turistických chodníkoch s krošňou na chrbte.

TV JOJ priniesla informáciu, že výberovému konaniu podľa predsedu KST Petra Šveca predchádzali nátlak a vyhrážky. „Za Klub slovenských turistov môžem povedať, že sa nenecháme vydierať, a už vôbec si nenecháme nejakými tretími stranami diktovať, kto bude a kto nebude chatár,“ cituje televízia Šveca.

Priniesla aj reakciu Beránka, ktorý chatárčil 48 rokov: „Budem žiť ešte slobodnejšie, ako som žil doposiaľ.“ Legendárny vysokohorský nosič vlastnú budúcnosť vidí na severe Európy a Chatu pod Rysmi sa už nechystá navštevovať. „Táto kapitola bude pre mňa uzavretá. Ďakujem všetkým, ktorí mi chodili pomôcť v tých ťažkých časoch,“ uviedol Beránek ďalej pre TV JOJ.

V čase oznámenia zmien sa k situácii vyjadrili zamestnanci Chaty pod Rysmi: „Ahojte priatelia, máme pre vás vyhlásenie k aktuálnej situácii ohľadom výberového konania na nových nájomcov vysokohorských chát. Sme presvedčení, že výberové konanie, ktoré rozhodlo o odchode Viktora Beránka a o vylúčení Vlada Šmelka z užšieho kola, nebolo transparentné a nezohľadnilo skutočné skúsenosti s vedením horských chát. Viktor Beránek a Vlado Šmelko si zaslúžia férové posúdenie, pretože poznajú chatu lepšie ako ktokoľvek iný. Situácia týkajúca sa Chaty pod Rysmi i Téryho chaty vyvoláva oprávnené pochybnosti. Podporujeme všetky výzvy, ktoré žiadajú zverejnenie kritérií na základe ktorých boli zvolení noví nájomcovia chát a opakovanie výberového konania. Chata nie je len budova – je to spoločenstvo ľudí, ktorí do nej denne prinášajú pot, srdce a úctu k horám. Veríme, že práve takí ľudia by mali stáť na jej čele." Pod správu sa podpísal personál chaty – Vlado Šmelko, Marton Nagy, Eduard Diladi, Dominik Karaffa, Marek Kuchár, Juraj Gago, Denisa Semková.“

 Nový chatár Ševčík 
Chatu pod Rysmi by mal podľa výsledkov výberového konania dostať do správy Ján Ševčík, ktorý dosiaľ slúžil na Téryho chate. Tú chceli zveriť od novembra Tomášovi Hvizdákovi. Ševčík však zverejnil video, v ktorom upozornil na neseriózny prístup. Tvrdil, že mu ponúkali pravidelný ročný príspevok vo výške 60-tisíc eur, ak by sa „absolútne nevyskytoval“ v prevádzke chaty. „S tým išla aj požiadavka, že toto zostane v tajnosti,“ hovorí Hvizdák.

 Referencie 

Kategória:Osobnosti z Prahy
Kategória:Disidenti v komunistickom Česko-Slovensku
Kategória:Osobnosti Vysokých Tatier