Veľký sibírsky ľadový pochod

Veľký sibírsky ľadový pochod bol masívny ústup síl Bielej armády Alexandra Kolčaka počas ruskej občianskej vojny po úspechoch boľševikov.

Ústup bielych vojsk komplikovali početné povstania v mestách, ktorými museli prechádzať, a útoky partizánskych oddielov, a ešte viac ho zhoršovali prudké sibírske mrazy. Po sérii porážok sa biele jednotky ocitli v demoralizovanom stave, centralizované zásobovanie bolo paralyzované, nedostávali doplňovanie zásob a disciplína dramaticky klesla.

Kontrolu nad železnicou mali v rukách Československé légie, v dôsledku čoho boli časti armády generála Kappela zbavené možnosti železnicu využívať. Prenasledovali ich aj partizánske jednotky pod velením Alexandra Kravčenka a Petra Jefimoviča Ščetinkina. Prenasledujúca Červená 5. armáda dobyla Tomsk 20. decembra 1919 a Krasnojarsk 7. januára 1920. Pozostalí z pochodu našli bezpečné útočisko v Čite, hlavnom meste Východnej Ukrajiny, územia pod kontrolou Kolčakovho nástupcu Grigorija Michajloviča Semjonova, ktorého podporovala významná japonská vojenská prítomnosť.

 Udalosti pred ústupom 
V lete 1919 dosiahla Červená armáda veľké víťazstvo proti Kolčakovej armáde. Biele sily obnovili líniu pozdĺž riek Tobol a Išim, aby dočasne zastavili Červenú armádu, ktorej čelila postupujúca Biela armáda Antona Denikina na Moskvu z juhu. Na jeseň bol Denikin porazený a Červená armáda bola schopná nasmerovať posily späť na východný front. Červení prerazili na rieke Tobol v polovici októbra a v novembri sa Biele sily v dezorganizovanej mase sťahovali smerom k Omsku. Omsk dobyli Červení 14. novembra 1919.

 Ústup z Omska do Bajkalu 
Ústup sa začal po ťažkých porážkach Bielej armády v Omskej operácii a Novonikolajevskej operácii v novembri – decembri 1919. Armáda vedená generálom Kappelom ustupovala pozdĺž Transsibírskej magistrály a využívala dostupné vlaky na prepravu ranených. V pätách ich nasledovala 5. Červená armáda pod velením Genricha Eicheho.

Ústup bielych vojsk komplikovali početné povstania v mestách, ktorými museli prechádzať, a útoky partizánskych oddielov, a ešte viac ho zhoršovali prudké sibírske mrazy. Po sérii porážok sa biele jednotky ocitli v demoralizovanom stave, centralizované zásobovanie bolo paralyzované, nedostávali doplňovanie zásob a disciplína dramaticky klesla.

Za týchto okolností bolo vymenovanie generála Kappela za veliteľa armády, ktorý sa medzi Kolčakovými jednotkami tešil neobmedzenej dôvere a prestíži, prvým krokom k zabráneniu rozpadu celej Kolčakovej armády. Pod jeho velenie sa dostala iba 2. armáda, pretože spojenie s 1. a 3. armádou bolo stratené. Kontrolu nad železnicou mali v rukách Československé légie, v dôsledku čoho boli časti armády generála Kappela zbavené možnosti železnicu využívať. Prenasledovali ich aj partizánske jednotky pod velením Alexandra Kravčenka a Petra Jefimoviča Ščetinkina.

Prenasledujúca Červená 5. armáda dobyla Tomsk 20. decembra 1919 a Krasnojarsk 7. januára 1920.

 Pochod cez Bajkalské jazero 
Kappelova 2. armáda sa v januári 1920 zastavila na brehu Bajkalského jazera neďaleko Irkutska. Keďže Červená armáda Kappela prenasledovala po tom, čo bol nútený nájsť cestu okolo komunistického povstania v Krasnojarsku, musela Biela 2. armáda (Kappelevci) utiecť na východ do Čity cez zamrznuté Bajkalské jazero v mínusových teplotách. Približne 30 000 vojakov Bielej armády, ich rodiny a všetok ich majetok, ako aj cárske zlato, sa prebojovali cez jazero do Zabajkálska.

Najkrvavejšie bitky počas vojny sa odohrali v dedinách Jakovlevka, Birulka a Gruznovskaja, ako aj v meste Barguzin.

Keďže arktický vietor nerušene fúkal cez jazero, mnohí členovia armády a ich rodiny zamrzli na smrť. Ich telá zostali zamrznuté na jazere v akomsi živom obraze počas celej zimy 1919 – 1920. S príchodom jari zmizli zamrznuté mŕtvoly a všetok ich majetok v hĺbke 1 500 metrov. Sám Kappel utrpel omrzliny a zápal pľúc pri teplotách -40 °C a zomrel 26. januára.

 Koniec veľkého pochodu 
Pozostalí z pochodu našli bezpečné útočisko v Čite, hlavnom meste Východnej Okrajiny, územia pod kontrolou Kolčakovho nástupcu Grigorija Michajloviča Semjonova, ktorého podporovala významná japonská vojenská prítomnosť.

Ústredný výbor Ruskej komunistickej strany vydal rozkaz nepostupovať za Irkutsk, aby sa predišlo vojenskému konfliktu s Japonskom, a to v čase, keď hlavná hrozba pre mladý sovietsky štát bola v Európe (Poľsko).

 Referencie