Rusifikácia

Rusifikácia () či porušťovanie, je proces jazykovej, kultúrnej a politickej integrácie a asimilácie neruského obyvateľstva, alebo ich kombinácie v rôznom meradle, pri ktorom sa Nerusi, či už nedobrovoľne alebo dobrovoľne, vzdávajú svojej kultúry a jazyka v prospech ruskej kultúry a ruského jazyka.

V historickom zmysle tento termín odkazuje na oficiálnu aj neoficiálnu politiku Ruskej ríše a Sovietskeho zväzu týkajúcu sa ich národných celkov a národnostných menšín v Rusku, zameraných na ruskú nadvládu a hegemóniu.

Hlavnými oblasťami rusifikácie sú politika a kultúra. V politike je prvkom rusifikácie prideľovanie ruských štátnych príslušníkov do vedúcich administratívnych pozícií v národných inštitúciách. V kultúre sa rusifikácia rovná predovšetkým nadvláde ruského jazyka v úradných záležitostiach a silnému vplyvu ruského jazyka na národné idiómy. Demografické posuny v prospech etnicky ruskej populácie sú taktiež považované za formu rusifikácie.

Niektorí bádatelia rozlišujú rusifikáciu ako proces zmeny vlastného etnického sebaoznačenia alebo identity z neruského etnonyma na ruské, od rusifikácie ako šírenia ruského jazyka, kultúry a ľudí do neruských kultúr a regiónov. Ďalej od sovietizácie alebo zavedenia inštitucionálnych foriem zriadených Komunistickou stranou Sovietskeho zväzu na celom území ovládanom touto stranou.Vernon V. Aspaturian, "The Non-Russian Peoples," in Allen Kassof, Ed., Prospects for Soviet Society (New York: Praeger, 1968): 143–198. Aspaturian tiež rozlišoval medzi rusizáciou a rusifikáciou a sovietizáciou, procesom šírenia sovietskych inštitúcií a sovietskej socialistickej prestavby spoločenských a ekonomických vzťahov v súlade s víziou vládnucej Komunistickej strany. (Aspaturian bol odborník na sovietske štúdiá, Evan Pugh Professor Emeritus politických vied a bývalý riaditeľ Centra slovanských a sovietskych jazykov a oblastných štúdií na Pennsylvania State University.) V tomto zmysle, hoci rusifikácia je obyčajne spájaná naprieč rusifikáciou, rusizáciou a Ruskom vedenou sovietizáciou, možno každú z nich považovať za odlišný proces. Rusizácia a sovietizácia napríklad automaticky neviedli k rusifikácii – zmene jazyka alebo sebaidentity neruských ľudí na Rusov. Na konci sovietskej éry boli teda Nerusi na pokraji toho, že sa stanú väčšinovou populáciou Sovietskeho zväzu napriek dlhému vystaveniu ruskému jazyku a kultúre a tiež sovietizácii.Barbara A. Anderson and Brian D. Silver,"Demographic Sources of the Changing Ethnic Composition of the Soviet Union," Population and Development Review 15, No. 4 (Dec., 1989), pp. 609–656.

Po dvoch kolapsoch: Ruskej ríše v roku 1917 a Sovietskeho zväzu v roku 1992 došlo k hlavným procesom derusifikácie. O rusifikácii sa hovorí aj v súčasnosti, keďže ruský vplyv najmä v krajinách bývalého ZSSR je stále silný. Pokračujúcu rusifikáciu možno pozorovať predovšetkým v súčasnom Bielorusku, zatiaľ čo napríklad Lotyšsko, kde tvoria Rusi tretinu obyvateľstva, ju pomerne intenzívne potlačilo.

 Podľa krajiny/oblasti 
 Bielorusko 

Po delení Poľska územie dnešného Bieloruska anektovalo Ruské impérium. Cárske úrady s regiónom zaobchádzali ako s „navrátenými ruskými zemami“ (Západné Rusko), čo ho odlišovalo od postavenia pobaltských provincií či Kongresového Poľska. Oficiálna politika popierala existenciu samostatného bieloruského národa.

V roku 1839 zorganizoval biskup Josif Semaško Synodu v Polocku, čo predstavovalo významný míľnik rusifikačného procesu. Koncil zrušil ruténsku úniu (gréckokatolícku) cirkev, ku ktorej patrila väčšina bieloruského vidieka, a vyše 1,5 milióna veriacich bolo integrovaných do ruskej pravoslávnej cirkvi. Tento krok znížil náboženské rozdiely medzi Bielorusmi a Rusmi a nariadil výučbu náboženstva v ruskom jazyku.

Po januárovom povstaní v roku 1863 zaviedol generálny gubernátor Michail Muravjov prísnu rusifikačnú politiku v oblasti Severozápadného kraja. Roku 1867 zakázal tlač bieloruštiny, najmä v abecede laćinka. Muravjovovi sa pripisuje výrok: „Čo nedokázal ruský bajonet, dokončí ruská škola.“

V sovietskej ére bola politika bielorusizácie 20. rokov nahradená politickými represiami. Stalinov veľký teror v 30. rokoch zasiahol bieloruskú národnú inteligenciu, najmä počas „Noci popravených básnikov“ 29.–30. októbra 1937. V lese Kurapaty bolo popravených viac než 100 bieloruských spisovateľov, vedcov a kultúrnych osobností, čo ťažko oslabilo národné hnutie. Po druhej svetovej vojne pokračovala preferencia ruštiny; do 80. rokov bola bieloruština z mestského života, verejnej sféry a vysokého školstva takmer vytlačená.

Po nástupe Alexandra Lukašenka k moci v roku 1994 sa štátna politika otočila smerom ku „kultúrnej integrácii“ s Ruskom. Referendum v roku 1995 obnovilo ruštinu ako štátny jazyk a nahradilo Pahoňu a bielo-červeno-bielu vlajku upravenými sovietskymi symbolmi. Kritici tento postup označujú ako „sebarusifikáciu“.

 Ukrajina 
Ruské a sovietske úrady vykonávali politiku rusifikácie Ukrajiny od roku 1709 do roku 1991, prerušenú politikou korenizácie v 20. rokoch 20. storočia.
Ruské gubernie osídlené ukrajinsky hovoriacim obyvateľstvom (približne dnešná Ukrajina) boli vystavené rusifikačným snahám na konci 18. storočia, predovšetkým v oblasti administratívy. So silnejúcim vplyvom ruského nacionalizmu v druhej polovici 19. storočia bol však posilnený rusifikačný tlak týkajúci sa jazyka a škôl. Podľa velkoruskej ideológie neboli Ukrajinci považovaní za samostatný národ, ale iba za členov ruského národa hovoriacich odlišnými dialektmi ruštiny. Napríklad v ruských guberniách dnešnej Ukrajiny bola zakázaná ukrajinčina (označovaná za cudzí dialekt ruštiny) v rámci vyučovacieho procesu a tiež v rámci publicistiky cárskym nariadením (1876). Od tohto roku platil výslovný zákaz používania ukrajinského jazyka v tlači alebo importu literatúry, inscenovania hier alebo prednášok v ukrajinčine (pozri Emžský dekrét). Z jazykovedného hľadiska je pritom ukrajinčina od ruštiny vzdialenejšia než bulharčina; má bližšie k poľštine než k ruštine (pre predstavu: slovenčina je k poľštine ešte bližšie, než tieto jazyky).

Ďalším prejavom rusifikácie bola snaha o vytlačenie gréckokatolíckej cirkvi, okolo ktorej sa formoval ukrajinský národ vo Volyni a Haliči. Rusko tlačilo ku konverzii k pravoslávnej cirkvi na západnej Ukrajine, predovšetkým v Zakarpatsku. Od polovice 19. storočia sa veľkým problémom stala národnostná situácia rakúskych Rusínov, samostatného národa žijúceho najmä v rakúskej Haliči, ktorý paradoxne súčasní Ukrajinci neuznávajú a považujú ich za vetvu ukrajinského národa, rovnako ako Ukrajincov považujú za polonizovaných Rusov niektoré ruské nacionalistické kruhy. Zatiaľ čo ruskí Ukrajinci boli vystavení zmieneným rusifikačným snahám, rakúski Ukrajinci a Rusíni mohli relatívne slobodne rozvíjať svoju národnú kultúru a jazyk, ako to zaručovala predlitavská ústava z roku 1867. Prekračovanie hraníc a komunikácia následne podporovali národné hnutie ruských Ukrajincov.

Rada ukrajinských aktivistov zomrela samovraždou na protest proti rusifikácii, vrátane Vasyla Makucha v roku 1968 a Oleksu Hirnyka v roku 1978.

Po ruskej anexii Krymu v roku 2014 a vzniku neuznaných entít podporovaných Ruskom na východnej Ukrajine bola zahájená určitá forma rusifikácie, napriek tomu, že tieto oblasti sú prevažne rusky hovoriace.

 Fínsko 
Fínsko sa stalo súčasťou Ruskej ríše v roku 1809 a získalo autonómny status Fínskeho veľkokniežatstva. Po relatívne dlhú dobu ležalo mimo osobitný záujem ruských vládnych kruhov, bolo spravované autonómne a v porovnaní s inými ruskými provinciami tiež veľmi moderne. V prvej polovici 19. storočia Rusi dokonca podporovali rast fínskeho národného uvedomenia, a to v snahe zmenšiť politický a ekonomický vplyv miestnych švédskych elít (a teda Švédska vôbec). Ostro rusifikačné snahy možno sledovať až počas 90. rokov 19. storočia a opäť v období pred 1. svetovou vojnou.

V 90. rokoch 19. storočia sa hlavným exponentom rusifikácie Fínska stal generálny guvernér Fínska Nikolaj Ivanovič Bobrikov (guvernér v rokoch 1898–1904). Jeho snahou bolo v podstate zlikvidovať fínsku autonómiu v oblasti administratívy, ekonomiky, vzdelávania aj jazyka. Rusifikačné snahy boli taktiež spojené so snahami o likvidáciu politických práv a privilégií Fínska.

Rusifikácia Fínska (1899–1905, 1908–1917), sortokaudet („obdobia útlaku“ vo fínčine) bola vládna politika Ruskej ríše zameraná na ukončenie fínskej autonómie. Fínsky odpor voči rusifikácii bol jedným z hlavných faktorov, ktoré nakoniec viedli k vyhláseniu nezávislosti Fínska v roku 1917.

 Východné Prusko 
Severná časť nemeckej provincie Východného Pruska bola po druhej svetovej vojne pričlenená Sovietskemu zväzu k RSFSR a stala sa Kaliningradskou oblasťou. Zatiaľ čo bývalé nemecké obyvateľstvo bolo vysťahované alebo deportované do Sovietskeho zväzu na nútené práce, došlo k systematickému osídľovaniu Kaliningradskej oblasti Rusmi, Bielorusmi a Ukrajincami. Takmer všetky kultúrne pamiatky pripomínajúce Nemcov (napr. kostoly, hrady, paláce, pomníky, odvodňovacie systémy atď.) boli zbúrané alebo ponechané chátrať. Všetky sídla dostali názvy v ruskom jazyku, rovnako ako vodné plochy, lesy a ďalšie geografické prvky. Severovýchodné Prusko tak bolo úplne rusifikované.About the process of Sovietization/Russification, see Andreas Kossert: 'Ostpreußen: Geschichte und Mythos' (East Prussia: History and Myth). Siedler, Munich 2005, ISBN 3-88680-808-4, pp. 331–348.

 Rusifikácia neeuroópskych národov Ruska 
Záujem ruského centra sa v 19. storočí neobmedzoval iba na oblasť západných provincií Ruska, ale aj na východný smer. Tu sa rusifikácia miešala s ruským orientalizmom a kolonializmom. Civilizačná misia a konverzia k pravosláviu sa stávali hlavnými nástrojmi rusifikačných snáh napríklad medzi kazaňskými Tatármi a ďalšími národmi turkického pôvodu.

 Referencie 

 Pozri aj 
 Rusofilstvo
 Ruské vojnové zločiny
 Sovietske vojnové zločiny

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Dejiny Ruska
Kategória:Dejiny Sovietskeho zväzu
Kategória:Porušovanie ľudských práv
Kategória:Dejiny politiky
Kategória:Kultúra v Rusku