Po I-po

Po I-po (, ; * 17. február 1908, Tchaj-jüan, Šan-si, ríša Čching† 15. január 2007, Peking, Čína) bol čínsky komunistický politik. Člen Komunistickej strany Číny od roku 1925, získal vplyv v 30. rokoch a 40. rokoch počas vojny s Japonskom a čínskej občianskej vojny. V Čínskej ľudovej republike v 50. a 60. rokoch spočiatku viedol severočínske stranícke organizácie, v rokoch 1949–1967 sa podieľal na riadení čínskeho hospodárstva z pozície ministra financií, podpredsedu vlády a ďalších úradov ekonomickej povahy. Počas kultúrnej revolúcie bol obvinený z navádzania Číny ku kapitalizmu a zo zrady v 30. rokoch a na dlhé roky uväznený. Po rehabilitácii v roku 1978 sa vrátil do vlády a ústredného výboru, v rokoch 1982-1992 bol podpredsedom ústrednej poradnej komisie KS Číny, ako jeden z mimoriadne vplyvných ôsmich nesmrteľných komunistických politikov v 80. a 90. rokoch ovplyvňoval základné smerovanie čínskej politiky.

Jeho syn Po Si-laj sa v rokoch 2011-2012 usiloval o post generálneho tajomníka KSČ v priamej konkurencii so Si Ťin-pchingom, avšak kvôli korupčným aféram, spojeným s vraždou britského obchodníka, napokon skončil vo väzení.

 Život 
 Mladosť a počiatky politického života 
Po I-po sa narodil v Tchaj-jüane, hlavnom meste provincie Šan-si. Jeho otec sa živil výrobou papiera, rodina bola taká chudobná, že bola nútená utopiť Po I-poovho mladšieho novonarodeného brata, pretože usúdili, že ďalšie dieťa neuživí. Ako študent bol Po politicky aktívny a raz zorganizoval protest proti miestnym pozemkovým daniam. Po absolvovaní strednej školy v Tchaj-jüane navštevoval Pekinskú univerzitu. Počas štúdia v Pekingu v roku 1925 vstúpil do Komunistickej strany Číny.

V rokoch 1925 – 1928 pôsobil ako aktivista komunistickej strany v Tchaj-jüane. Potom, čo Kuomintang začal od roku 1927 násilne potláčať komunistov po celej Číne, Po pokračoval v organizovaní komunistických aktivít vo vidieckych oblastiach. V roku 1928 bol vyslaný stranou, aby pracoval v ilegalite ako stranícky funkcionár v Tchien-ťine. Kuomintangská polícia ho trikrát zatkla, po poslednom zatknutí v roku 1931 bol na niekoľko rokov uväznený. Počas väznenia v nápravnom zariadení pre vojenský personál v Pekingu zodpovedal za organizovanie komunistických aktivít vo väznici.

 Vzostup v bojoch s Japonskom a Kuomintangom 
Koncom roku 1936 sa kuomintangský generál Jen Si-šan, ktorý vládol Po I-povej domovskej provincii Šan-si, začal obávať, že Japonsko plánuje inváziu do Číny, a vytvoril s komunistami „jednotný front“, aby sa Japoncom postavil na odpor a začal lákať rodákov pre jeho vládu v rôznych vlasteneckých organizáciách. Okrem iného zariadil, aby Kuo Jing-i, jeden z Po I-poových bývalých spolužiakov a bývalý komunista, ktorý vtedy pracoval pre Jena, odcestoval do Pekingu a zaistil Po I-poovu spoluprácu. Kuovi sa podarilo presvedčiť Poa, aby podpísal protikomunistické priznanie a zaistil si tak prepustenie (s tichou podporou komunistickej strany).

Po I-po sa potom v októbri 1936 vrátil do Šan-si, kde ho Jen Si-šan poveril vedením Ligy vlasteneckej obete, ktorá sa venovala organizovaniu odporu proti japonskej invázii. Po I-po ju súčasne využíval na propagáciu komunistických ideí. Pod Poovým vedením liga vyrástla v početnú organizáciu o sto tisíc členoch. Po I-po využil svoje dobré vzťahy s Jen Si-šanom, aby ho presvedčil o prepustení komunistov držaných vo väzení (okrem iného Wang Žuo-feja). Potom, čo Japonci v roku 1937 obsadili severné Šan-si a zlikvidovali väčšinu Jenovej armády, Po zhromaždil preživších členov svojej organizácie a viedol protijaponské partizánske operácie v južnom Šan-si. Keď v roku 1939 skončila spolupráca medzi Jenom a komunistami, pripojil sa Po so svojimi ľuďmi ku komunistickej 8. pochodovej armáde. Potom až do kapitulácie Japoncov v roku 1945 bojoval proti Japoncom v Šan-si, Che-peji, Šan-tungu a Che-nane, kde pôsobil ako veliteľ a politický komisár v komunistických vojskoch a podpredseda vlády komunistov ovládaných území (pohraničnej oblasti Ťin-Ťi-Lu-Jü, komunistické vojská v regióne viedol Liou Po-čcheng s pomocou komisára a straníckeho tajomníka Teng Siao-pchinga).

 Politik Čínskej ľudovej republiky v 50. a 60. rokoch 
Roku 1945 bol na VII. zjazde KS Číny bol zvolený do ústredného výboru strany. V neskorších fázach čínskej občianskej vojny, v rokoch 1946 – 1949, úzko spolupracoval s Liou Šao-čchim a generálom Nie Žung-čenom, keď slúžil ako politický komisár severočínskeho vojenského okruhu a podpredseda severočínskej ľudovej vlády (1948–1949), bol druhým (1948–1949) a prvým (1949–1954) tajomníkom severočínskeho byra ÚV KS Číny.

Po víťazstve komunistov v občianskej vojne a zriadení Čínskej ľudovej republiky v roku 1949 sa stal členom jej ústrednej ľudovej vlády (1949 – 1954), členom štátnej administratívnej rady a podpredsedom jej finančného a ekonomického výboru (1949 – 1954) a ministrom financií (1949–1953). V rokoch 1954 – 1956 bol podpredsedom Štátnej plánovacej komisie. Od roku 1954 bol opakovane zvolený za poslanca Celočínskeho zhromaždenia ľudových zástupcov. Na VIII. zjazde KS Číny roku 1956 bol opäť zvolený do ústredného výboru strany a vzápätí aj kandidátom politbyra (1956–1967). Koncom roku 1956 bol menovaný podpredsedom štátnej rady (vlády) a predsedom Štátnej ekonomickej komisie, zriadenej na to, aby sa znížila administratívna záťaž Štátnej plánovacej komisie. Ako ekonóm presadzoval umiernenú hospodársku politiku.

 Väznenie za Kultúrnu revolúciu 
V raných fázach kultúrnej revolúcie patril k tej časti vedenia strany a vlády, ktorá oponovala radikálom z ústrednej skupiny pre kultúrnu revolúciu. Naopak radikáli ho zaradili medzi politikov smerujúcich Čínsku ľudovú republiku k návratu kapitalizmu. Nakoniec bol vo februári 1967 zatknutý a uväznený. Svojimi žalobcami bol obvinený zo zrady, ktorej sa mal dopustiť v 30. rokoch. Obvinený zo zrady a spolupráce s Kuomintangom bol nielen Po I-po, ale veľká skupina takzvaných „61 zradcov“, komunistických funkcionárov prepustených z kuomintangských väzení v severnej Číne v rokoch 1936–1937 v súvislosti s dohodami medzi Kuomintangom a Komunistickou stranou Číny o obnovení jednotného frontu a spoločnom boji proti Japonsku. Aj jeho manželka a deti boli zatknutí alebo poslaní na prevýchovu na vidiek.

 80. roky a záver politickej kariéry 
Rehabilitovaný bol až roku 1978 úsilím Teng Siao-pchinga a Chu Jao-panga, bol prepustený z väzenia a v júli 1979 menovaný za podpredsedu vlády, v septembri 1979 kooptovaný do ústredného výboru KS Číny. Vo februári 1980 – máji 1982 vykonával funkciu predsedu štátneho výboru pre strojárstvo. V máji 1982 prešiel z úradu podpredsedu vlády (s väčšinou kolegov-podpredsedov) do novozriadenej funkcie štátneho poradcu a súčasne sa stal podpredsedom štátneho výboru pre reformu ekonomického systému. Na XII. zjazde KS Číny v septembri 1982 už nebol zvolený do ÚV, náhradou s mnohými ďalšími zaslúžilými politikmi prešiel do novozriadenej ústrednej poradnej komisie, pričom bol zvolený za podpredsedu komisie. S koncom funkčného obdobia vlády v júni 1983 odišiel z úradu štátneho poradcu a naďalej pôsobil už iba v ústrednej poradnej komisii, podpredsedom ktorej bol do jej zrušenia na XIV. zjazde KS Číny v októbri 1992. Od roku 1992 už nezaujímal žiadne verejné funkcie.

Po I-po bol na začiatku 80. rokov významným zástancom a realizátorom ekonomických reforiem, zastával však skôr umiernené až konzervatívne postoje v otázke politickej liberalizácie. Podporil aj odstavenie generálneho tajomníka Chu Jao-panga od moci v januári 1987. Potom bol členom ad hoc zriadenej päťky Čao C’-jang, Po I-po, Jang Šang-kchun, Wan Li a Chu Čchi-li, ktorá do XIII. zjazdu v októbri 1987 prevzala od sekretariátu ÚV každodenné riadenie strany.

Počas protestov na námestí Nebeského pokoja v roku 1989 spočiatku podporoval umiernených straníckych predstaviteľov, ktorí vyzývali na kompromis s protestujúcimi, ale nakoniec podporil rozhodnutie použiť na potlačenie demonštrácií silu. Po roku 1989 opakovane podporil politiku ďalšej ekonomickej (nie však politickej) liberalizácie. Aj potom, čo v 90. rokoch úplne odišiel do dôchodku, zostal mimoriadne vplyvnou osobnosťou, ktorá ovplyvňovala riešenie najvýznamnejších politických problémov. Bol a je preto počítaný k takzvaným ôsmim nesmrteľným komunistickým politikom. Svoj vplyv využil na podporu vzostupu Ťiang Ce-mina, ktorý sa v roku 1989 stal generálnym tajomníkom KS Číny. Po sa v roku 1993 sa stal spoluautorom knihy o ranej histórii Komunistickej strany Číny.

Po I-po úzko podporoval politickú kariéru svojho syna Po Si-laja, ministra obchodu a neskôr člena politbyra a tajomníka mestského výboru KS Číny v Čchung-čchingu, ktorého politickú kariéru ale ukončil škandál Wang Li-ťüna v roku 2012 a ktorý je odvtedy vo väzení.

Po I-po zomrel v Pekingu 15. januára 2007. Jeho ostatky boli uložené na Papaošanskom revolučnom cintoríne vedľa jeho manželky Chu Ming.

 Referencie 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Čínski politici
Kategória:Politici Komunistickej strany Číny
Kategória:Čínske osobnosti druhej svetovej vojny