Lysandros (vojvodca)

Lysandros ( – Lysandros; † 395 pred Kr. pri Haliarte) bol významný spartský štátnik a vojvodca, ktorý ako veliteľ flotily niesol hlavnú zodpovednosť za víťazstvo Sparty v peloponézskej vojne. V nasledujúcom desaťročí patril k najvplyvnejším politickým postavám Sparty a bol zástancom imperiálnej politiky až do svojej smrti v korintskej vojne.

 Rodina a pôvod 
Lysandros sa narodil pravdepodobne okolo roku 454 pred Kr. a pochádzal z vznešenej spartskej rodiny, ktorá odvodzovala svoj pôvod od Herakla. Jeho otcom bol Aristokritos. Napriek vznešenému pôvodu niektoré pramene naznačujú, že vyrastal v skromných pomeroch a bol označovaný ako mothax (potomok Sparťana a matky z nižšej vrstvy, ktorý však získal spartskú výchovu). Lysandrov otec bol pohostinskými vzťahmi (xenia) spojený s Libysom, ktorého antické pramene označujú za líbyjského kráľa. Pravdepodobne však išlo o vplyvného lokálneho vládcu z oblasti Kyrenaiky. O Lysandrovej politickej a vojenskej kariére až do roku 408 pred Kr., kedy bol vymenovaný za veliteľa flotily, neexistujú žiadne spoľahlivé správy.

 Vojenské pôsobenie počas peloponézskej vojny 

 Situácia na začiatku Lysandrovho velenia 
Koncom roka 408 pred Kr. prevzal Lysandros funkciu nauarcha (vrchného veliteľa flotily) pre nadchádzajúci rok 407 pred Kr. Úrad nauarcha zahŕňal nielen velenie na mori, ale aj nad pozemnými silami vyslanými s flotilou. Aby sa zabránilo vzniku prílišnej mocenskej základne pre ambicióznych generálov, tento úrad sa v Sparte udeľoval len na jeden rok, čo však komplikovalo plánovanie a vedenie dlhodobých vojenských kampaní.LOTZE, Detlef. Lysander und der Peloponnesische Krieg. Berlin : Rütten & Loening, 1964. s. 11.

Hoci Sparta vlastnila flotilu už od 6. storočia pred Kr., jej rozsah bol vždy skromný. Na rozdiel od Atén, ktoré disponovali príjmami z baní v Laurione, z ciel v prístave Peiraieus a z príspevkov spojencov, Sparta nemala finančné prostriedky na udržiavanie veľkého námorníctva. Jej hegemónia sa opierala primárne o pozemné vojsko. Po vypuknutí peloponézskej vojny v roku 431 pred Kr. sa však ukázalo, že Atény nie je možné poraziť bez silnej flotily, ktorá by dokázala operovať v celom Egejskom mori a zastaviť aténske útoky na Peloponéz.MEIER, Christian. Athen. Ein Neubeginn der Weltgeschichte. München : Goldmann, 1995. ISBN 3-442-12852-8. s. 297 – 299.

Po obnovení bojov v roku 413 pred Kr. (tzv. dekelejská vojna) sa Sparta začala intenzívne usilovať o finančné subvencie od perzského kráľa Dareia II.. Perzská ríša bola jedinou mocnosťou schopnou financovať výstavbu a údržbu flotily o sile viac ako 100 lodí. Výmenou za peniaze a spojenectvo Sparta uznala nároky Perzie na maloázijské grécke mestá. Hoci kráľ poveril satrapov Farnabaza II. a Tissapherna spoluprácou so Spartou, ich koordinácia bola spočiatku neefektívna a aténske flotily uštedrili Sparťanom sériu drvivých porážok v bitkách pri Kynosséme, Abyde a Kyziku. Tieto nezdary viedli k dočasnej obnove aténskej kontroly nad Egejským morom a Propontidou.LOTZE, Detlef. Lysander und der Peloponnesische Krieg. s. 19.

Zlom nastal v lete 408 pred Kr., keď sa Dareios II. rozhodol pre zmenu stratégie. Svojho mladšieho syna Kýra Mladšieho vymenoval za satrapu Lýdie, Kappadokie a Veľkej Frygie s mimoriadnymi právomocami nad celým maloázijským pobrežím. Kýros priniesol so sebou 500 talentov a prísľub masívneho financovania spartskej flotily, čo Lysandrovi po jeho nástupe do úradu umožnilo vybudovať loďstvo schopné konkurovať Aténam a stabilne vyplácať žold posádkam.XENOFÓN. Grécke dejiny. Bratislava : Tatran, 1985. s. 1.4.3.

 Lysandros a Kýros 
Lysandros dorazil do Iónie na jar roku 407 pred Kr. a zhromaždil flotilu 70 lodí. Jeho prvým strategickým krokom bolo presunutie hlavného spartského stanu z Milétu do Efezu. Toto rozhodnutie malo nielen vojenské opodstatnenie (Efezus bol lepšie chránený pred aténskou základňou na Same), ale najmä diplomatické – z Efezu mal Lysandros jednoduchší prístup do Sárd, rezidencie nového perzského princa Kýra Mladšieho.PLUTARCHOS. Životopisy slávnych Grékov a Rimanov II. Bratislava : Kalligram, 2008. s. 32 (Lysandros 3).

Kýros dorazil do Malej Ázie v tom istom čase. Lysandrovi sa podarilo urobiť na vtedy len pätnásťročného princa hlboký dojem. Približne štyridsaťročný skúsený spartský bojovník si získal Kýrovu osobnú dôveru a priateľstvo. Na rozdiel od svojich predchodcov Lysandros pochopil, že Atény musí poraziť štrukturálne a ekonomicky, nielen v ojedinelých bitkách. Predložil Kýrovi koncept, ktorý zahŕňal:
 Zabezpečenie lojality gréckych miest: Napriek sľubom o autonómii Lysandros presadzoval zmenu ich ústavy na extrémne oligarchie desiatich mužov (tzv. dekarchia), ktoré boli podriadené spartskej kontrole a chránené spartskými posádkami pod vedením harmostov.
 Zvýšenie žoldu: Lysandrovi sa podarilo presvedčiť Kýra, aby zvýšil denný žold veslárom z troch na štyri oboly. Týmto krokom začala spartska flota preplácať aténske posádky, čo viedlo k dezerciám skúsených námorníkov k Sparťanom.XENOFÓN. Grécke dejiny. s. 1.5.2–7.
 Zdržanlivá taktika: Lysandros odmietal vyviesť svoju flotilu na more proti číselne silnejšiemu nepriateľovi, ktorému v tom čase velil navrátilec Alkibiades. Namiesto toho nechal lode na brehu opravovať a vyčkával na strategickú chybu Aténčanov.

 Bitka pri Notiu 
Strategická trpezlivosť sa Lysandrovi vyplatila koncom roka 407 pred Kr. Alkibiades, pod tlakom nedostatku peňazí a nutnosti dosiahnuť úspech, dočasne opustil hlavnú flotu pri Same, aby pomohol s obliehaním Fókaie. Velenie nad loďstvom pri Notiu zveril svojmu kormidelníkovi Antiochovi s prísnym zákazom púšťať sa do boja.

Antiochos však rozkaz porušil a s niekoľkými loďami provokoval Sparťanov priamo v efezskom prístave. Lysandros využil moment prekvapenia, okamžite vyplával s celou flotou a neusporiadaných Aténčanov v bitke pri Notiu porazil. Atény stratili 15 až 22 lodí. Hoci nešlo o drvivú porážku z hľadiska počtu lodí, morálne dôsledky boli pre Atény katastrofálne. Aténsky ľud stratil dôveru v „neprekonateľného“ Alkibiada, ktorý bol následne zbavený velenia a odišiel do exilu. Lysandros tak jedným takticky premysleným úderom zbavil Atény ich najschopnejšieho veliteľa.LOTZE, Detlef. Lysander und der Peloponnesische Krieg. s. 21.

 Odovzdanie velenia a bitka pri Arginúzach 
V roku 406 pred Kr. musel Lysandros podľa spartských zákonov odovzdať velenie svojmu nástupcovi, ktorým sa stal Kallikratidas. Lysandros niesol túto zmenu s nevôľou a pokúsil sa nástupcovi sťažiť situáciu – zvyšné peniaze vrátil Kýrovi a pred princom Kallikratida očiernil. Kallikratidas, ktorý bol zástancom tradičných hodnôt a nedôveroval Peržanom, prišiel o pravidelné subvencie a musel sa spoliehať na príspevky od maloázijských spojencov.LOTZE, Detlef. Lysander und der Peloponnesische Krieg. s. 24 – 25.

Napriek počiatočným úspechom a obkľúčeniu Konóna v Mytiléne utrpeli Sparťania v roku 406 pred Kr. drvivú porážku v bitke pri Arginúzach, v ktorej padol aj samotný Kallikratidás. Sparta po tejto katastrofe ponúkla Aténam mier (výmene za vypratanie pevnosti v Dekelei), ale Aténčania ponuku odmietli.

 Lysandros ako zvrchovaný veliteľ 
Po porážke pri Arginúzach vyslali maloázijskí spojenci aj princ Kýros posolstvo do Sparty so žiadosťou, aby sa do velenia vrátil Lysandros. Keďže spartské zákony zakazovali opakované zastávanie úradu nauarcha, efori zvolili diplomatické riešenie: formálnym nauarchom sa stal Arakos, ale Lysandros bol vymenovaný za jeho zástupcu s titulom epistoleus. V skutočnosti mal však nad flotilou absolútnu moc práve Lysandros.LOTZE, Detlef. Lysander und der Peloponnesische Krieg. s. 26.

 Bitka pri Aigospotamoi a blokáda Atén 
V roku 405 pred Kr. Lysandros dosiahol rozhodujúce víťazstvo v bitke pri Aigospotamoi. Využil nepozornosť aténskych stratégov a takmer bez boja sa zmocnil takmer celej aténskej floty. Toto víťazstvo znamenalo definitívny koniec aténskej námornej moci. Aténsky námorný spolok sa rozpadol a Lysandros začal v bývalých aténskych mestách dosadzovať oligarchické vlády desiatich (dekarchia).

Namiesto priameho útoku na silne opevnené Atény zvolil Lysandros stratégiu vyhladovania. Ovládol Hellespont, čím prerušil dodávky obilia z Čierneho mora, a zároveň nariadil všetkým Aténčanom z dobytých území, aby sa stiahli do mesta. Cieľom bolo umelo zvýšiť počet obyvateľov v Aténach a urýchliť tak vypuknutie hladomoru. Pozemnú blokádu mesta súčasne zabezpečovali dve spartské vojská pod vedením kráľov Pausania a Agida II.

 Obliehanie a pád Atén, uzavretie mieru 
Koncom roka 405 pred Kr. začal Lysandros s úplnou námornou blokádou Atén. Jeho mandát vo funkcii epistolea bol predĺžený o ďalší rok, aby mohol dokončiť vojnové operácie. V marci roku 404 pred Kr., keď sa v preplnených Aténach vyčerpali posledné zásoby potravín a vypukol hladomor, mesto kapitulovalo. Podmienky mieru diktované spartskými eformi boli tvrdé: zbúranie hradieb v Peiraieue a Dlháých múrov spájajúcich mesto s prístavom, návrat politických vyhnancov, strata impéria, podriadenie sa spartskej vojenskej moci a odovzdanie flotily s výnimkou 12 lodí.PLUTARCHOS. Životopisy slávnych Grékov a Rimanov II. s. 43 (Lysandros 14.8).

V apríli 404 pred Kr. Lysandros slávnostne vtiahol do Atén. Podľa svedectva Xenofóna sa búranie hradieb za sprievodu flautistiek stretlo s nadšením, pretože mnohí verili, že tento deň znamená začiatok slobody pre celé Grécko.XENOFÓN. Grécke dejiny. s. 2.2.23.

 Nastolenie vlády tridsiatich tyranov 
Po kapitulácii bolo potrebné určiť novú štátnu formu Atén. Demokracia bola zrušená a nahradená oligarchickým zriadením. Skupina oligarchov vedená Kritiom a Eratosthenom navrhla Lysandrovi vytvorenie 30-členného kolégia, ktoré malo vypracovať novú ústavu založenú na starých tradíciách (čím sa snažili pripodobniť spartskej gerúzii). Keď aténske ľudové zhromaždenie váhalo s odovzdaním plnej moci tomuto výboru, Lysandros pohrozil, že ak návrh neprijmú, bude to považovať za porušenie podmienok kapitulácie a mesto zničí. Pod týmto tlakom zhromaždenie schválilo ustanovenie vlády, ktorá do dejín vošla ako tridsať tyranov.

 Dobytie Samu a koniec vojny 
Po nastolení poriadku v Aténach a v Peiraieue sa Lysandros vypravil proti ostrovu Samos, poslednému spojencovi Atén. V auguste 404 pred Kr. mesto po krátkom obliehaní kapitulovalo. Pôvodní obyvatelia museli ostrov opustiť a majetky boli vrátené oligarchom, ktorých Aténčania vyhnali v roku 440 pred Kr. Lysandros tu, podobne ako v iných dobytých mestách, dosadil dekarchiu (vládu desiatich) a za harmosta (vojenského veliteľa) vymenoval svojho priateľa Thóraka. Dobytím Samu sa podľa Xenofóna definitívne skončila peloponézska vojna.XENOFÓN. Grécke dejiny. s. 2.3.6–7.

 Pocty pre Lysandra 
Lysandrovo víťazstvo bolo také absolútne, že sa mu dostalo dovtedy neslýchaných pôct. Oligarchovia na Same premenovali tradičný kult boha Herakla na Lysandreia, vztýčili mu oltár a preukazovali mu božské pocty. Lysandros sa tak stal prvým Grékom v histórii, ktorý bol uctievaný ako boh ešte počas svojho života. Mnohí historici v tomto kulte vidia predobraz neskoršieho helenistického kultu panovníkov či rímskeho cisárskeho kultu.KLAUCK, Hans-Josef. Die religiöse Umwelt des Urchristentums. Stuttgart : Kohlhammer, 1996. ISBN 3-17-013046-1. s. 19 – 20.

Vztýčené mu boli aj početné sochy v Olympii, v efezskom Artemisione a dokonca aj v samotnej Sparte. Najslávnejším pamätníkom sa však stalo monumentálne súsošie v Delfách, známe ako „Pamätník nauarchov“, postavené z koristi po bitke pri Aigospotamoi. Stálo symbolicky priamo naproti aténskemu pamätníku bitky pri Maratóne a svojou veľkosťou ho malo prekonať. Lysandros bol na ňom zobrazený v sprievode bohov (Dia, Apolóna, Artemidy a Dioskúrov), ako ho korunuje boh mora Poseidón.PAUSANIAS. Cesta po Řecku II. Praha : Svoboda, 1974. s. 10.9.7–10.

 Lysandros ako politik 

 Budovanie námorného impéria 
Ešte pred pádom Samu poslal Lysandros do Sparty vojvodcu Gylippa s obrovskou korisťou približne 1 500 talentov. Lysandros tým demonštroval nárok Sparty ako jediného víťaza vojny a držiteľa koristi. Tento postup však pobúril najsilnejších spojencov Sparty, najmä Korint a Téby, ktoré niesli hlavnú ťarchu pozemných bojov a teraz boli z rozdelenia koristi vylúčené. Tento rozpor položil základy pre neskorší odklon spojencov od Sparty a vypuknutie korintskej vojny.LOTZE, Detlef. Lysander und der Peloponnesische Krieg. s. 32.

V Sparte vyvolal príchod drahých kovov politický škandál. Dovtedy sa v meste smeli používať len nepraktické železné mince, aby sa zabránilo hromadeniu bohatstva a luxusu. Hoci efori chceli zachovať Lykurgove zákony a zlato zakázať, nakoniec sa prijal kompromis: bol zriadený štátny poklad v medzinárodnej mene, ale súkromné vlastnenie zlata a striebra zostalo pod trestom smrti zakázané. Tento krok bol nevyhnutný pre udržiavanie Lysandrovho nového systému nadvlády nad Egejským morom, ktorý si vyžadoval platenie posádok a údržbu flotily.

Lysandros systematicky nahrádzal aténsky vplyv vlastným systémom kontroly:
 Dekarchie: V dobytých mestách dosadzoval úzke výbory desiatich lojálnych oligarchov.
 Harmosti: Na dodržiavanie poriadku dohliadali spartskí vojenskí velitelia (harmosti) s posádkami.
 Tribúty: Bývalí spojenci Atén teraz museli platiť tribúty Sparte. Ročné príjmy presahovali 1 000 talentov, čo bolo viac, než si nárokovali Atény v čase svojej najväčšej moci. Hoci Sparta sľubovala „slobodu Grékov“, jej nová nadvláda sa ukázala byť tvrdšou a nenávidenejšou než predošlá aténska arche.XENOFÓN. Grécke dejiny. s. 3.4.2.
 Položka zoznamu s odrážkami
 Vnútropolitická opozícia a pád systému 
Lysandrova imperiálna politika a jeho rastúca osobná moc vyvolali v samotnej Sparte silný odpor. Tradičné spartske elity, najmä kráľ Pausanias, vnímali Lysandrov systém dekarchií ako cudzí prvok, ktorý korumpoval spartské mravy. V roku 403 pred Kr. Pausanias zasiahol v Aténach, obmedzil Lysandrov vplyv a umožnil obnovu demokracie, čím de facto zvrátil Lysandrovu politiku. Hoci Lysandros stratil časť svojho vplyvu, v roku 399 pred Kr. ešte dokázal presadiť na trón Agésiláa II., od ktorého očakával podporu pre svoje plány.LOTZE, Detlef. Lysander und der Peloponnesische Krieg. s. 64.

 Korintská vojna a smrť 
V roku 395 pred Kr. vypukla Korintská vojna, v ktorej sa proti Sparte spojili Atény, Téby, Korint a Argos. Lysandros vpadol do Boiótie a pokúsil sa o koordinovaný útok na mesto Haliartos. Padol však pri nečakanom výpade obrancov ešte pred príchodom hlavného spartského vojska pod vedením kráľa Pausania. Jeho smrť znamenala definitívny koniec spartskej imperiálnej expanzie, o ktorú sa usiloval.

 Hodnotenie 
Lysandros bol jednou z najkontroverznejších postáv starovekého Grécka. Na konci peloponézskej vojny disponoval takou neobmedzenou mocou, akú pred ním nemal žiaden Grék a akú neskôr dosiahol až Alexander Veľký. Jeho moc sa opierala o kombináciu vojenského génia, bezohľadnej diplomacie a unikátneho osobného vzťahu s perzským princom Kýrom Mladším.WELWEI, Karl-Wilhelm. Sparta. Aufstieg und Niedergang einer antiken Großmacht. Stuttgart : Klett-Cotta, 2004. ISBN 3-608-94015-2. s. 269.

Historici pripisujú jeho relatívnu neznámosť v porovnaní s Periklom či Temistoklom dvom faktorom:
 1. Absencia veľkého historika: Thukydidovo dielo končí skôr, než Lysandros naplno vstúpil na scénu, a Xenofón mal iné priority pri písaní svojich dejín.
 2. Krátka životnosť systému: Lysandrov model námorného impéria bol pre konzervatívnu Spartu neudržateľný a zrútil sa krátko po jeho smrti.

Lysandros zostáva postavou na rozhraní dvoch ér – tradičného sveta mestských štátov a prichádzajúceho veku veľkých impérií. Jeho schopnosť využívať osobné patrónske väzby a medzinárodné zdroje (Perzia) predznamenala politický štýl neskoršieho helenizmu.WELWEI, Karl-Wilhelm. Lysandros. In: Der Neue Pauly. Bd. 7, 1999, s. 596 – 597.

 Referencie 

 Pozri aj 
 Peloponézska vojna

Kategória:Vojenské osobnosti starovekého Grécka
Kategória:Politici starovekého Grécka
Kategória:Sparťania
Kategória:Peloponézske vojny