Audiovizuálne kolorovanie

Audiovizuálne kolorovanie je akýkoľvek proces, ktorý pridáva farbu monochromatickým (čiernobielym, sépiovým) pohyblivým obrazom. Môže sa použiť ako špeciálny efekt na „modernizáciu“ čiernobielych filmov alebo na obnovu farebných filmov. Najstaršie príklady pochádzajú zo začiatku 20. storočia, no s príchodom digitálneho spracovania obrazu sa kolorovanie stalo bežným javom. Tieto procesy však neboli bez kontroverzií.

 História 

 Manuálne kolorovanie 
Počiatky kolorovania spočívali v tom, že jednotlivci farbili film manuálne. Najmenej 4% produkcie Georgesa Mélièsa, vrátane niektorých kópií filmu Cesta na Mesiac z roku 1902, bolo v parížskom farbiacom laboratóriu Elisabeth Thuillierovej kolorovaných touto metódou. Thuillierová, bývalá koloristka sklenených a celuloidových výrobkov, riadila štúdio s dvesto ľuďmi, ktorí maľovali priamo na film štetcami vo farbách, ktoré si vybrala a určila. Každý pracovník dostal na montážnej linke inú farbu, pričom na jeden film sa často používalo viac ako 20 jednotlivých farieb. Prvým celovečerným filmom, ktorý vznikol pomocou manuálneho kolorovania, bol britský film The Miracle z roku 1912.

Tento proces prebiehal vždy ručne, niekedy za pomocou šablóny, ktorú vyrezali z druhej kópie filmu, ako napríklad v procese Pathécolor. Dokonca aj v 20. rokoch 20. storočia sa ručné farbenie používalo pre jednotlivé zábery vo filmoch Avarice (1924) a Fantóm Opery (1925) (oba s použitím Handschieglovho farebného procesu) a zriedkavo pre celé celovečerné filmy, ako napríklad Cyrano z Bergeracu (1925) a Posledné dni Pompejí (1926).

Spoločnosti ako Pathé a Gaumont vo Francúzsku alebo Harbach and Company v Spojených štátoch sa špecializovali na manuálne kolorovanie filmov.

Tieto metódy kolorovania sa využívali dovtedy, kým sa nezaviedli efektívne farebné filmy. Koncom 60. a začiatkom 70. rokov 20. storočia boli čiernobiele kreslené filmy Betty Boop, Mickey Mouse a Looney Tunes sa vysielali farebne. Pod dohľadom Freda Ladda kolorovanie prebiehalo tak, že sa obkreslili pôvodné čiernobiele snímky na nové celuloidy a neskôr sa v Južnej Kórei nové celuloidy farbili. Aby sa skrátil čas a náklady, Laddov proces preskočil každý druhý snímok, čím sa znížila snímková frekvencia o polovicu. Táto technika výrazne znížila kvalitu a načasovanie pôvodnej animácie, a to až do takej miery, že časť animácie sa zničila, alebo sa nechtiac upravila. Medzi najnovšie prekreslené a kolorované čiernobiele kreslené filmy patria kreslené filmy Pepek námorník od Fleischer/Famous Studios, kreslené filmy Merrie Melodies od Harman-Ising a seriál MGM Kapitán a deti. Tieto produkcie boli v roku 1987 kolorované pre vysielanie na televíznych staniciach pridružených k Turnerovi. Počítačové technológie umožnili štúdiám pridávať farbu do čiernobielych filmov digitálnym tónovaním jednotlivých objektov v každom zábere filmu, až kým neboli úplne kolorované (prvé autorizované počítačové kolorovania čiernobielych kreslených filmov si objednala spoločnosť Warner Bros. v roku 1990). Pôvodný proces vynašiel Kanaďan Wilson Markle a prvýkrát ho použil v roku 1970 na kolorovanie monochromatických snímkov Mesiaca z misií programu Apollo.

 Digitálne kolorovanie 
náhľad|Záber zo scény Nosferatu, eine Symphonie des Grauens kolorovaný umelou inteligenciou.

Počítačové kolorovanie sa začalo v 70. rokoch 20. storočia pomocou techniky, ktorú vynašiel Wilson Markle. Tieto prvé pokusy o kolorovanie viedli k jemnému kontrastu a bledším, základným a vyblednutým farbám. Technológia sa však od 80. rokov 20. storočia neustále zlepšuje.

Na digitálne kolorovanie sa používa digitalizovaná kópia najlepšej dostupnej čiernobielej kópie. Pomocou špeciálneho softvéru technici priradia ku každému objektu rozsah úrovní sivej a informujú počítač o akomkoľvek pohybe objektov v zábere. Softvér tiež dokáže zaznamenať zmeny úrovní svetla medzi jednotlivými zábermi a v prípade potreby ich dokáže opraviť. Technik vyberie farbu pre každý objekt na základe bežných „pamäťových“ farieb, ako je modrá obloha, biele oblaky, odtiene pleti a zelená tráva, a na základe akýchkoľvek informácií o farbách použitých vo filme. Ak sú na porovnanie k dispozícii farebné fotografie alebo reklamné rekvizity, technici sa riadia tým a použijú hodnoverné farby. Keď technikom takéto informácie chýbajú, zvolia farby, ktoré zodpovedajú odtieňu sivej a sú v súlade s tým, ako by si režisér mohol danú scénu predstavovať. Softvér priradzuje variáciu základnej farby ku každej úrovni sivej na objekte, pričom úrovne intenzity zachová rovnaké ako v monochromatickom origináli. Softvér potom sleduje každý objekt medzi jednotlivými zábermi a aplikuje naň rovnakú farbu, kým objekt neopustí záber. Keď do záberu vstúpia nové objekty, technik musí priradiť farby ku každému novému objektu rovnakým spôsobom, ako sa spomína vyššie. Táto technika bola patentovaná v roku 1991.

Pri kolorovaní jednotlivého snímku, umelec zvyčajne začína tým, že rozdelí snímok na oblasti a následne ku každej priradí farbu. Tento proces, známy aj ako segmentačná metóda, si vyžaduje veľa práce a je časovo náročný, a to najmä v prípade, keď nie sú k dispozícii plne automatické algoritmy, ktoré by určili rozmazané alebo zložité hranice oblastí, ako sú napríklad hranice medzi vlasmi a tvárou objektu. Kolorovanie pohyblivých obrázkov si tiež vyžaduje kompenzáciu pohybu, teda sledovanie týchto oblastí pri prechode z jedného snímku do druhého. Niekoľko spoločností tvrdí, že vytvorili automatické algoritmy segmentácie.

 Referencie 

 Zdroj 

Kategória:Farba
Kategória:Videotechnika