Politické procesy na Slovensku

Politické procesy na Slovensku boli najvyššou formou perzekúcie voči skutočným, či domnelým odporcom komunistického režimu po februárovom prevrate v roku 1948. 
V Československu sa konali najbrutálnejšie procesy v rokoch 19481954, počas tzv. zakladateľského obdobia komunistického režimu. V týchto šiestich rokoch sa uskutočnilo najviac politických procesov a vyniesli sa najtvrdšie tresty. Druhá, menšia vlna sa odohrala v roku 1958, v „roku procesov“, kedy komunisti v Československu chceli zastrašiť občanov a ukázať, že nehrozí obdoba maďarskej revolúcie. Súdy v Bratislave vyniesli desiatky rozsudkov smrti, z ktorých 26 bolo vykonaných, čo však bola len špičkou ľadovca. Po prijatí zákona č. 119/1990 Zb. o súdnej rehabilitácii Federálnym zhromaždením Česko-slovenskej federatívnej republiky v apríli 1990 do októbra 1992 na Slovensku civilné súdy rehabilitovali 62 222 osôb.

Politické procesy
Politickými procesmi sú označované súdne a mimosúdne rozhodnutia, o ktorých nerozhoduje príslušná jurisdikcia samostatne, ale sú ovplyvňované politickou mocou, na Slovensku inštitúciami komunistickej strany a Štátnej bezpečnosti. 

Časť procesov posudzovala skutočné alebo vyprovokované/vykonštruované trestné činy politického a protištátneho charakteru, vrátane deliktov verbálneho charakteru, kde sa stíhali osoby za poburovanie, rôzne protirežimové výroky, urážky sovietskych a československých komunistických predstaviteľov. 

Druhou kategóriou boli politicky motivované procesy, v ktorých boli obžalovaní súdení za činy inej, hlavne ekonomickej povahy, no procesy boli zámerne vedené tak, aby slúžili ako politický nátlak, pomsta a umožňovali preniesť zodpovednosť za ekonomické neúspechy komunistického režimu na určitú skupinu osôb. Sem patria politické procesy s „kulakmi“, súkromne hospodáriacimi roľníkmi. Stíhanie za delikty sabotáže malo v tomto prípade prinútiť roľníkov k vstupu do družstiev a majetní roľníci boli označovaní za hlavnú príčinu krízy poľnohospodárstva. Rovnako dochádzalo k obviňovaniu manažmentu národných a štátnych podnikov a zvaľovaniu zodpovednosti za nedostatky hospodárskeho charakteru na nich (napríklad proces s Dr. Ladislavom Galanom, proces s vedúcimi pracovníkmi ChZJD).

Časť rozhodnutí súdneho charakteru nebolo vynášaných súdmi, ale špeciálnymi komisiami, ktoré mohli osoby pre režim nepohodlné zaraďovať do táborov nútenej práce (TNP) a pomocných technických práporov (PTP). Konanie komisií sa často konalo bez prítomnosti obetí.

Vrcholnou kategóriou politických procesov boli tzv. „monsterprocesy“ pripravované ako veľké justičné divadlo s cieľom získať celoštátny a dokonca aj medzinárodný ohlas. V týchto prípadoch často na proces s hlavnou (reprezentatívnou) skupinou obvinených nadväzovali ďalšie tzv. následné procesy, ktoré sa konali už na regionálnej úrovni – v rámci Slovenska, krajov a okresov.

Pozadie procesov
Hlavným faktorom pre vznik politických procesov v Československu bolo zaradenie Československa do východného bloku, následkom čoho sa režim dostal pod priamy dohľad Moskvy. 

Kominforma
V septembri 1947 založená Kominforma, oficiálne „Informačné byro komunistických a robotníckych strán“, ktorá sa stala nástrojom priameho sovietskeho politického diktátu. Závery z jej troch rokovaní (1947, 1948, 1949) boli záväzné pre komunistických funkcionárov všetkých krajín sovietskeho bloku vrátane českých a slovenských. Už prvé zasadnutie v roku 1947 ich vyzývalo k organizovaniu politických procesov proti „domácej reakcii“ členom a funkcionárom nekomunistických strán. V tom čase už na Slovensku prebiehal proces s funkcionármi Demokratickej strany. 

Roztržka s Juhosláviou a Izraelom
náhľad|vpravo|Rudolf Slánský pred súdom
Sovietsky zväz a Juhoslávia, resp. ich vodcovia J. V. Stalin a Josip B. Tito sa začiatkom roka 1948 dostali do vzájomného konfliktu, ktorý pramenil zo snahy Juhoslávie viesť samostatnú politiku a jej neochoty Juhoslávie podriadiť sa diktátu Moskvy. Na druhom zasadnutí Kominformy v júni 1948 došlo k vylúčeniu Juhoslávie zo socialistického bloku. Od tohto okamihu bola Juhoslávia považovaná Sovietskym zväzom a jeho satelitmi za fašistický štát označovaný za „agenta imperializmu“. Nekonformnosť Juhoslávie dostala nálepku „titoizmus“ a Stalin sa rozhodol vykonať čistku medzi vysokými funkcionármi komunistických strán jednotlivých krajín svojho bloku. Začiatok čistiek bol ohlásený na treťom zasadnutie Kominformy v novembri 1949. Čistky boli zdôvodnené teóriou o zostrovaní „triedneho boja“ v období budovania socializmu a tézami o prenikaní nepriateľov do vedenia komunistických strán. Politickými procesmi s vrcholnými komunistickými funkcionármi, ktoré slúžili na zastrašovanie a vytváranie atmosféry strachu a nedôvery, bola vynucovaná absolútna poslušnosť krajín sovietskeho bloku. 

Politické procesy v Československu boli významne ovplyvnené aj ďalšou zahraničnepolitickou roztržkou medzi Sovietskym zväzom a štátom Izrael. Sovietsky zväz ako jedna z prvých krajín uznal existenciu židovského štátu po jeho vyhlásení 14. mája 1948 v nádeji, že nový štát bude na Blízkom východe sa stane sovietskym satelitom. Nadviazaním izraelskej spolupráce s USA vystriedal Izrael začiatkom 50. rokov Juhosláviu na mieste úhlavného nepriateľa Sovietskeho zväzu. Vo všetkých krajinách sovietskeho bloku započala kampaň boja proti tzv. sionizmužidovskému buržoáznemu nacionalizmu.

Vrcholným procesom tejto fázy v Československu a rozsahom najväčší proces v celom východnom bloku bol „proces s vedením protištátneho sprisahaneckého centra na čele s Rudolfom Slánským“, v rámci ktorého bolo od 20. novembra do 27. novembra 1952 vynesených a vykonaných 11 rozsudkov smrti a tri rozsudky doživotia. Až 11 osôb bolo v procese priamo označených za osoby židovského pôvodu.

Slovensko sa v dôsledku víťazstva Demokratickej strany vo voľbách roku 1946 považovalo za slabý článok nielen v rámci Československa, ale aj v rámci celého východného bloku, mnohé politické procesy mali na Slovensku charakter boja proti údajnému slovenskému nacionalizmu a separatizmu.

Organizácia procesov
Orgány komunistickej strany tvorili hlavný článok mechanizmu politických procesov. Dávali politické impulzy a pripravovali podmienky pre všetky politické procesy od celoštátnych až po dedinské a závodné. Pri najvýznamnejších procesoch do nich priamo vstupovali. Iniciovali a schvaľovali ich konanie, politickú koncepciu obžaloby a rozhodovali o rozsudkoch, ktoré sa stali pre súd záväznými. Hlavnú úlohu zohrával prezident republiky a predseda KSČ Klement Gottwald, ktorý v mnohých prípadoch niesol zodpovednosť sám, prípadne sa radil s členmi politického sekretariátu ÚV KSČ: Karolom Bacílkom, Alexejom Čepičkom, Jaromírom Dolanským, Rudolfom Slánským, Viliamom Širokým a Antonínom Zápotockým. Títo komunistickí funkcionári nesú hlavnú zodpovednosť za politické procesy do roku 1953. Spoluzodpovednými boli aj členovia ďalších orgánov komunistickej strany, ktoré rozhodovali o politických procesoch. Išlo najmä p Predsedníctvo ÚV KSČ (od júna 1954 politické byro ÚV KSČ), sekretariát ÚV KSČ, politický sekretariát ÚV KSČ a organizačný sekretariát ÚV KSČ.

Na Slovensku malo hlavnú úlohu Predsedníctvo ÚV Komunistickej strany Slovenska (od júla 1954 byro ÚV KSS) a sekretariát ÚV KSS. KSS však plnila úlohu len akejsi filiálky KSČ a jej kompetencie boli značne obmedzené. Pri významnejších slovenských politických procesoch malo vždy konečné slovo predsedníctvo ÚV KSČ, ktoré schvaľovalo návrhy predsedníctva ÚV KSS. Rozhodujúce slovo pri príprave procesov na Slovensku mal predseda KSS V. Široký, ktorý mal v rámci ÚV KSČ na starosti slovenské záležitosti.

Dôležitú úlohu zohrávali rôzne bezpečnostné (často len dočasné) komisie komunistickej strany. Prípady celoštátneho významu patrili do kompetencie bezpečnostnej komisie ÚV KSČ, ktorú tvorili ministri spravodlivosti a Národnej bezpečnosti, veliteľ ŠtB, námestník ministra obrany a vedúci bezpečnostného oddelenia a evidenčného odboru ÚV KSČ. Komisia podliehala priamo generálnemu tajomníkovi ÚV KSČ
R. Slánskému. Obdobná bezpečnostná komisia (päťka) bola v rokoch 19491950 zriadená aj pri ÚV KSS pod vedením generálneho tajomníka KSS Štefana Bašťovanského, tajomníkom bol bezpečnostný referent Oskar Valášek (neskôr sám súdený v procese so sionistami a buržoáznymi nacionalistami v ŠtB 7.9. decembra 1953 pred vojenským kolégiom Najvyššieho súdu v Prahe) a ďalšími členmi väčšinou povereník vnútra a pracovníci bezpečnosti. Prípady celokrajského významu spadali do kompetencie krajských bezpečnostných komisií, nazývaných aj „bezpečnostné päťky“. Tvorili ich tajomníci krajských výborov KSS, krajskí velitelia ŠtB a Verejnej bezpečnosti, bezpečnostní referenti krajských národných výborov a krajskí prokurátori. Okresné bezpečnostné komisie, „bezpečnostné trojky“, riešili najmä prípady týkajúce sa kolektivizácie. V procesoch proti komunistickým funkcionárom zohrávala významnú úlohu Komisia straníckej kontroly pri ÚV KSČ. 

Činnosť komunistických funkcionárov a orgánov v politických procesoch bola protiprávna aj vzhľadom na vtedajšie znenie zákonov. Rozhodnutie o odsúdení československého občana vydané komunistickým funkcionárom nemalo žiadnu oporu v československom právnom poriadku, a teda komunistickí funkcionári a ich orgány porušovali svoje vlastné zákony.

Štátna bezpečnosť
Bezpečnostné zložky ovládnuté komunistami sa stali nástrojom na ceste k uchopeniu moci a po februári 1948 tvorili hlavnú oporu komunistického režimu v Československu. Štátna bezpečnosť riadená v rokoch 19481950 ministerstvom vnútra (minister Václav Nosek), sa postupne stala silou, ktorá v dôsledku svojich utajovaných nezákonných pracovných metód ovplyvňovala niektoré oblasti spoločnosti na rovnakej úrovni ako komunistické vedenie.

Mocenské postavenie ŠtB posilnil na jeseň roku 1949 príchod sovietskych bezpečnostných poradcov, ktorí prišli do Československa presadzovať záujmy Moskvy. Ich prítomnosť v ŠtB bola počas prvých troch mesiacov utajená. Poradcovia zavádzali do vyšetrovania sovietske postupy. Primárnou úlohou ŠtB bolo vyhľadávanie, odhaľovanie a často aj vyrábanie nepriateľov komunistického režimu. Okruhy perzekvovaných osôb, určovalo veliteľstvo ŠtB a bezpečnostné komisie ÚV KSČ. Dôkazy „trestnej činnosti“ boli získavané viacerými spôsobmi. Prvým boli vynútené výpovede už uväznených osôb, ktoré ŠtB spracovala aj použitím fyzického násilia a mučenia (niekedy za priamej účasti sovietskych poradcov), že vypovedali podľa jej pokynov proti komukoľvek. Druhým spôsobom bolo získavanie informácií pomocou agentúrnych správ od spolupracovníkov a informátorov naverbovaných zo všetkých sfér spoločenského života. Tretí spôsob získavania „dôkazov“ bol vykonávaný operatívnymi prostriedkami, sledovaním, kontrolou korešpondencie a odpočúvaním. Významnou metódou sa stali provokácie organizované zo strany ŠtB akými boli podstrčenie ilegálnych letákov následne objavenými pri domovej prehliadke, alebo zasielanie falošných listov od emigrantov a fingované návštevy agentov, ktorí presviedčali vybrané osoby na účasť v protikomunistickom odboji. Ničím výnimočným však v tomto období nebolo ani uvalenie väzby bez akýchkoľvek dôkazov. Sovietski poradcovia sa priamo zúčastňovali sa na príprave všetkých tzv. monsterprocesov. 

V máji 1950 bolo v Československu podľa vzoru Sovietskeho zväzu vytvorilo ministerstvo národnej bezpečnosti, ktorého základom sa stala práve ŠtB vyňatá spod kompetencie ministerstva vnútra. Sovietski bezpečnostní poradcovia aj vďaka tomu podriadili ŠtB moskovskej centrále sovietskej spravodajskej služby, tak ako v ostatných krajinách východného bloku. Vedenie ŠtB tak bolo plne podriadené Moskve. V rokoch 19501953 Ladislav Kopřiva a K. Bacílek (ministri národnej bezpečnosti) bezvýhradne plnili návrhy a odporúčania sovietskych poradcov.

Po príchode sovietskych poradcov sa do pôsobnosti ŠtB prenieslo vyšetrovanie komunistických funkcionárov. Následne si svojím postavením nemohli byť istí ani najvyšší československí stranícki predstavitelia, ktorí represie pomáhali rozbehnúť, nakoľko ŠtB bola schopná získať zatknuté osoby úplne zlomiť a získať dôkazy o „trestnej činnosti“ prakticky na kohokoľvek. K opätovnému získaniu kontroly nad bezpečnostnými zložkami došlo až v septembri 1953, keď sa ministerstvo národnej bezpečnosti opäť zlúčilo s ministerstvom vnútra a novým ministrom vnútra sa stal Rudolf Barák.

Justícia
náhľad|vpravo|Justičný palácsídlo Štátneho súdu v Bratislave
Jednou z úloh komunistického režimu po februárovom prevrate 1948 bolo prevzatie moci v súdnictve, ktorá po zbavení nestrannosti a nezávislosti mala vynášať politicky dopredu schválené rozsudky. Komunistická justícia mala dávať politickým procesom zdanie legality. 
Ministerstvo spravodlivosti pod vedením Alexeja Čepičku konštatovalo prevahu nekomunistických kádrov v justícii. Preto sa do justície presúvali komunisti, čo však nestačilo. Koncom roka 1948 bola pri Ministerstve spravodlivosti v Prahe zriadená Právnická škola pracujúcich (PŠP), ktorej úlohou bola výchova nových právnikov z prostredia robotníkov a roľníkov. Z úvodu dostala diplomy doktorov práv približne stovka komunistických aktivistov len na základe niekoľkomesačného kurzu trestného práva (bez absolvovania právnickej fakulty, viacerí bez strednej školy, dokonca bez dokončeného základného vzdelania). Títo „právnici“ obsadili po roku 1948 kľúčové miesta v justícii a stali sa sudcami a prokurátormi v politických procesoch v rokoch 19481954. Ďalšie kádre už absolvovali ročný kurz na PŠP, ale nebol im už udelený doktorát. Vo februári 1949 bola otvorená jednoročná PŠP pri Povereníctve spravodlivosti v Bratislave. Jej frekventanti skončili na vedúcich miestach v krajoch, okresoch a na oddelení Štátnej prokuratúry v Bratislave. Absolventi právnickej školy pracujúcich do roku 1952 tvorili viac ako tri štvrtiny miest v justičnom aparáte.

Postupne sa vytvorilo aj komunistické zákonodarstvo. Prvé politické procesy ešte protištátne trestné činy posudzovali podľa zákona č. 50/1923 Zb., na ochranu republiky. Na Slovensku bolo podľa neho odsúdených 1 288 osôb. V októbri 1948 prijatý zákon č. 231/1948 Zb. „na ochranu ľudovodemokratickej republiky“, ktorý zaviedol neprimeranú tvrdosť. Oproti predchádzajúcemu zákonu zavádzal trest smrti nielen za vojenskú zradu, ale aj pre celý rad zločinov kvalifikovaných ako velezrada, vyzvedačstvo, vyzvedačstvo proti spojencovi, vojnové záškodníctvo, vojnová zrada, útoky na život ústavných činiteľov a telesné ublíženie ústavným činiteľom. Podľa tohto zákona bolo na Slovensku odsúdených 5 118 osôb. 

V roku 1950 boli prijaté zákon č. 86/1950 Zb., trestný zákon; zákon č. 87/1950 Zb., trestný poriadok; zákon č. 88/1950 Zb., trestný zákon správny a zákon č. 89/1950 Zb., trestný poriadok správny. Tieto sa stali nástrojom na perzekúciu občanov, označených ako „triedni“ alebo politickí nepriatelia. Nový trestný zákon prevzal ustanovenia zákona na ochranu ľudovodemokratickej republiky č. 231/1948 Zb. a doplnil ich novými skutkovými podstatami. Medzi najťažšie trestné činy pribudla sabotáž a špionáž a ako politicky motivované mohli byť posudzované aj niektoré hospodárske trestné činy. Trestný zákon bol  inšpirovaný sovietskym trestným právom a jeho všeobecné formulácie boli zneužiteľné proti celým skupinám nepohodlných občanov. Podľa trestného zákona č. 86/1950 Zb. bolo na Slovensku odsúdených celkovo 27 804 osôb.

V Bratislave bolo zriadené oddelenie III. Štátnej prokuratúry a Štátneho súdu. To sídlilo v Justičnom paláci, kde sa odohrali najvýznamnejšie politické procesy. Značná časť sa však organizovala v iných slovenských mestách a senát Štátneho súdu na súdil aj vo veľkých fabrikách a závodoch pred množstvom robotníkov. Celkový počet odsúdených Štátnym súdom na Slovensku možno odhadnúť na približne 3 000 osôb.

Priebeh procesov
náhľad|vpravo|Gustáv Husák ako jeden z mála obvinených nebol pri vyšetrovaní zlomený
Po nazbieraní a príprave materiálov ŠtB na príkaz veliteľov ŠtB, námestníka ministra národnej bezpečnosti (v prípade významných osôb aj na príkaz samotného ministra) nasledovalo zatknutie. O zatknutí významných komunistických funkcionárov rozhodoval prezident republiky a predseda KSČ K. Gottwald. Zatknuté osoby sa umiestňovali do väzníc ŠtB zriadených v každom krajskom meste. Najvýznamnejšou väznicou na Slovensku s obzvlášť krutým režimom bola väznica v Leopoldove. Prípady celoštátneho významu s obvineniami za najťažšie politické trestné činy  sa vyšetrovali v pražskej väznici Ruzyně, kde sídlili najobávanejšie vyšetrovacie útvary ŠtB – sektory VI A a VI B, ktorých činnosť riadili priamo sovietski bezpečnostní poradcovia. 

Vyšetrovacia väzba a väznica boli celkom izolované územia, kde neplatili zákony a neexistovalo právo.
Vyšetrovaní mali v rozpore so zákonom počas vyšetrovania zákaz styku s obhajcom a prokurátorom.  Úlohou vyšetrovateľov nebolo odhaliť skutočnú trestnú činnosť, ale vynútiť si od vyšetrovaného priznanie k vykonštruovaným zločinom. Na odporúčanie sovietskych poradcov bolo do vyšetrovacej praxe československých bezpečnostných zložiek zavedené odporúčanie: „Hlavným dôkazom je samotný väzeň a záleží na vyšetrovateľovi, aby z neho získal potrebné priznanie. Nie je dôležité, akým spôsobom ho získa.“ Za tým účelom bolo aplikované násilie, odopieranie jedla a spánku, súvislé denné a nočné výsluchy. Psychický teror zahŕňal vyhrážali rodinám, lži o tom, že sa ich zriekli aj vlastné rodiny. Na zatknutých komunistických funkcionárov sa apelovalo, aby „pomohli strane“, teda priznali sa a pred súdom odriekali naučené výpovede a takýmto zvláštnym spôsobom splnili svoju stranícku povinnosť. Zato im strana za takúto „spoluprácu“ prisľúbila upraviť konečné tresty, hoci k úprave väčšinou nedošlo. Väčšina vyšetrovaných sa pod týmto tlakom zlomila a priznala. Časť spáchala samovraždu. Len niekoľko osôb dokázalo takéto vyšetrovanie vydržať, medzi nimi sa nachádzal aj budúci československý prezident Gustáv Husák.

V rámci priamej príprave politického procesu bola vytvorená politicko-ideologická koncepcia s prihliadnutím na plánovanú odozva procesu v spoločnosti. Tak vznikali procesy proti bývalým funkcionárom nekomunistických strán, diplomatom západných štátov, emigrantom, partizánom, odporcom kolektivizácie, proti sionizmu, trockizmu, buržoáznemu nacionalizmu, titoizmu atď. Následne ŠtB vyberala osoby, ktoré mali skončiť pred súdom, a vytvárala z nich tzv. protištátne skupiny. V monsterprocesoch organizátori zostavovali aj vedľajšie skupiny v krajoch, okresoch a inštitúciách súdené následných procesoch.

Po zostavení skupín ŠtB v spolupráci s prokuratúrou zostavovali tzv. režijná kniha. Tento doslovný scenár pojednávania obsahoval upravené otázkové protokoly, otázky, ktoré mali pri súde klásť prokurátor a sudca, a odpovede obžalovaných. Vyšetrovatelia ŠtB preto vykonávali s obžalovanými ďalšie výsluchy, počas ktorých si prechádzali výsluchové protokoly a udržiavali si ich v pamäti. V najvýznamnejších politických procesoch sa obžalovaní a svedkovia učili svoje výpovede naspamäť. 

náhľad|vpravo|Titulná strana slovenskej verzie knižného vydania súdnej zápisnice Procesu s vedením protištátneho sprisahaneckého centra na čele s Rudolfom Slánským vydanej ministerstvom spravodlivosti ČSR v roku 1953
Počas samotného procesu prokurátori, sudcovia a obhajcovia postupovali podľa pripravenej réžie. Aj o zložení senátu, obsadení prokurátorov, obhajcov, zapisovateľov, zástupcov domácej či zahraničnej tlače a prípadnom pripustení verejnosti pri významných politických procesoch rozhodovali stranícke orgány. Do roku 1953 sa väčšina pojednávaní pred tzv. organizovanou verejnosťou, ktorú niekedy tvorili len príslušníci ŠtB, prípadne frekventanti kurzov PŠP. 

Súdne konanie bolo zahájené potom, ako boli obžalovaní pripravení. Obhajoba v politických procesoch len formálna. Súdne pojednávanie sa skladalo z prečítania obžaloby, výpovedí obžalovaných a svedkov, dokazovania, záverečných rečí prokurátora, obhajcov a obžalovaných, porady senátu a vynesenia rozsudku. Menej významné politické procesy trvali len niekoľkých hodín, najvýznamnejšie aj niekoľko dní. Ak sa obžalovaní pokúšali svoje výpovede pred súdom odvolať a označiť ich za vynútené násilím, vyšetrovatelia zasahovali. Zároveň odvolanie výpovede považovali sudcovia  za trestný čin krivej výpovede a za priťažujúcu okolnosť.

O výške trestov rozhodovali orgány komunistickej strany. Pri všetkých významných politických procesoch v rokoch 19481954 schvaľovala výšky trestov bezpečnostná komisia a politický sekretariát ÚV KSČ. Porada senátu v závere súdneho konania mala iba formálny charakter. Ak bola vôbec možnosť odvolania, odvolacie súdy väčšinu rozsudkov potvrdzovali a niekedy aj zvyšovali.

Verejné politické procesy končili propagandistickou kampaňou, ktorú šírila najmä tlač a rozhlas. Monsterprocesy sa organizovali ako veľké divadlo pre verejnosť. Zapájali sa do nich komunistickí propagandisti, novinári a často aj spisovatelia. Rozhlas vysielal priame vstupy zo súdnej siene, noviny uverejňovali články, konali sa rôzne verejné schôdze v závodoch. Kolektívy prijímali rezolúcie vyzývajúce k vyneseniu čo najprísnejších rozsudkov. O najvýznamnejších politických procesoch vychádzali v desaťtisícových nákladoch knihy, často niekoľkých jazykových mutáciách.

Najvýznamnejšie politické procesy na Slovensku

Procesy s funkcionármi nekomunistických politických strán
Prvé politické procesy sa však na Slovensku súviseli s parlamentnými voľbami v roku 1946, ktoré s prevahou vyhrala Demokratická strana. Slovenskí komunisti sa snažili volebný výsledok zvrátiť diskreditáciou víťaznej strany a kriminalizáciou jej vedúcich funkcionárov. Cieľom bezpečnostných zložiek, ktoré mali komunisti už od roku 1945 takmer celé pod kontrolou sa stali predovšetkým podpredseda československej vlády Ján Ursíny a dvaja generálni tajomníci strany Ján Kempný a Miloš Bugár. Politické procesy s funkcionármi DS sa pripravovali už pred komunistickým prevratom, no nakoniec sa zrealizovali až po ňom. Cieľom procesov bola jednak likvidácia politických oponentov a zároveň snaha režimu dokázať, že na Slovensku existovali reálne prípravy na „protištátne sprisahanie“ vedúce k obnoveniu slovenskej štátnosti, a len vďaka zásahom na jeseň roku 1947 a prevratu vo februári 1948 sa podarilo zabrániť jeho uskutočneniu. Procesy ešte nemali typické znaky politických procesy rokov 19481954, pretože ich mechanizmus ani justícia ešte neboli plne pod kontrolou komunistickej strany, o čom svedčili aj pomerne nízke výmery trestov. 

Medzi najvýznamnejšie politické procesy s predstaviteľmi Demokratickej strany patrila „Obuchova aféra“ ( prípad Otto Obuch a spol.) a prípad „Miloš Bugár a spol.“ V prvom prípade bol koncom apríla 1948 odsúdený Ján Ursíny na 7 rokov odňatia slobody, jeho bývalý tlačový referent O. Obuch až na 30 rokov
odňatia slobody, celkovo šestnásť osôb bolo odsúdených na 99 rokov odňatia slobody. V procese s M. Bugárom a spol. boli súdení generálni tajomníci DS. M. Bugár bol odsúdený na jeden rok a J. Kempný na 6 rokov odňatia slobody. Celkovo 10 obvinených bolo odsúdených celkovo na takmer 38 rokov odňatia slobody.

Obeťou politického procesu sa stal aj Ján Ševčík, do roku 1948 člen výboru a predsedníctva DS, povereník zdravotníctva a neskôr i podpredseda československej vlády. Spolupracoval s komunistami proti vedeniu DS, čo vystupňoval počas februárových udalostí. Za odmenu sa stal predsedom komunistami kontrolovanej Strany slovenskej obrody , ktorá z časti rozpadnutej DS. V máji 1952 bol na základe provokácie agenta ŠtB zatknutý a po dvoch rokoch vyšetrovacej väzby odsúdený v Prahe na 18 rokov odňatia slobody za trestný čin velezrady a špionáže.

Na jar 1946 na Slovensku vznikla Strana práce, v rámci ktorej sa opätovne obnovila činnosť sociálnej demokracie na Slovensku. Po februári 1948 Strana práce vystupujúca pod značkou Československá sociálna demokracia na Slovensku, prešla najskôr „očistou“ vlastných radov a v polovici marca 1948 úplne zanikla. Časť členov sa postavila na odpor komunistickému režimu a boli prenasledovaní. V rokoch 19481949 sa obeťami komunistických perzekúcií stali najmä bývalí sociálnodemokratickí funkcionári, ktorí už začali vykonávať prvotnú ilegálnu činnosť. ŠtB sústredila hlavne na ich spojenie s exilom, čo hodnotila ako  špionáž. Prvý vykonštruovaný proces sa týkal skupiny Ján Šindler a spol. 21. júna 1949 senát Štátneho súdu v Bratislave vyniesol rozsudky: Ján Šindler a Dominik Vrba (6 rokov odňatia slobody) a Ján Ďurčovič (12 rokov odňatia slobody). Druhé kolo perzekúcií sociálnych demokratov prebehlo na Slovensku v rokoch 19541955. Jedným z procesov bol proces s bývalou sociálnodemokratickou funkcionárkou a sudkyňou Zdenkou Fenclovou, ktorá bola odsúdená 3. 4. mája 1954 na Krajskom súde v Bratislave na doživotie a štyria spoluobvinení na tresty v celkovej výške 60 rokov odňatia slobody.

Procesy s funkcionármi komunistickej strany a „buržoáznymi nacionalistami“

Absurdné pravidlá politických procesov sa najvýraznejšie prejavili perzekúciou významných slovenských komunistických funkcionárov, ktorí sami boli zodpovední za nastolenie komunistického režimu na Slovensku a odštartovanie mašinérie nezákonných procesov. K najväčšiemu politickému procesu v sovietskom bloku
došlo na nátlak Stalina po jeho spore s juhoslovanským vedením komunistickej strany a roztržke s Izraelom, podozrenia voči obvineným boli podľa viacerých zdrojov priživené aj provokáciami západných tajných služieb (operácie Splinter Factor  a Velký metař).
Proces nasledoval po procese s László Rajkom v Maďarsku a Trajčo Kostovom v Bulharsku. Hlavným obvineným mal byť pôvodne Vladimír Clementis. Spolu s ním mali okruh „sprisahancov“ tvoriť aj predseda slovenského Zboru povereníkov Gustáv Husák a povereník školstva Ladislav Novomeský. V priebehu prípravy procesu sa ale koncepcia začala meniť a hlavou celého protistraníckeho sprisahania sa nakoniec stal Rudolf Slánský, v rokoch 19491951 generálny tajomník ÚV KSČ a druhý muž komunistickej strany. Všetci obvinení sa v rámci zrežírovaného súdneho konania priznali k vine a požadovali pre seba prísne tresty. V procese prebiehajúcom od 20. novembra do 27. novembra 1952 bolo vynesených a vykonaných 11 rozsudkov smrti a tri rozsudky doživotia.

Na proces so Slánským nadväzoval „proces s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku“, v súdnom spise označovaný ako „Proces s G. Husákom a spoločníkmi“. Do čela skupiny postavili Gustáva Husáka a do skupiny zaradili ďalších štyroch funkcionárov – Ladislava Novomeského, Daniela Okáliho, Ladislava Holdoša a Ivana Horvátha. Obvinenia z buržoázneho nacionalizmu boli politicky koncipované ako „zrada voči pracujúcemu ľudu Slovenska“, ktorú mala skupina páchať pokusom o „izolovanie Slovenska od pracujúceho českého ľudu“ navyše z pozícií vysokých ústavných funkcií. Vznik slovenského buržoázneho nacionalizmu súd spojil so vznikom skupiny davistov na čele s Vladimírom Clementisom (popravený v procese so Slánským), preto boli súdení okrem politikov aj politicky činní literáti. Proces sa konal kvôli odbojnému postoju G. Husáka až v apríli 1954 v už v zmenených politických podmienkach a musel to byť proces neverejný, čím nenaplnil všetky očakávania, ktoré do neho organizátori vkladali. 21. až 24. apríla 1954 pred Najvyšším súdom v Bratislave boli odsúdení za rad údajných zločinov:  
 Gustáv Husák (hlavný obžalovaný procesu, doživotie, v máji 1955 na základe amnestie trest znížený na 25 rokov väzenia),  
 Ivan Horváth (spisovateľ, diplomat a politik, trest 22 rokov),  
 Daniel Okáli (právnik, politik, literát, zakladateľ skupiny davistov, povereník vnútra, trest 18 rokov),  
 Ladislav Holdoš (komunistický funkcionár, trest 13 rokov) a  
 Ladislav Novomeský (literát, politik, trest 10 rokov). ČTK: Rozsudek nad rozvratnou skupinou nacionalistú..., Rudé Právo 25.4.1954, s. 2 Dostupné online

Od roku 1949 rozpracovávala Štátna bezpečnosť v rámci kampane proti buržoáznym nacionalistom aj Antona Rašlu, ktorý bol inak sám prokurátorom v politických procesoch (viď nižšie proces so skupinou „A. Púčik a spol.)“. V roku 1950 bol prinútený ku tzv. „sebakritike“ pre svoj „buržoázny nacionalizmus“. V roku 1954 bol Rašla vo odsúdený za údajnú spoluprácu s cudzími spravodajskými službami na doživotný trest odňatia slobody. Vo väzení však strávil iba dva roky.

Cirkevné procesy
náhľad|vpravo|Titulná strana knižného vydania súdnej zápisnice Procesu proti vlastizradným biskupom Vojtaššákovi Buzalkovi Gojdičovi vydaného ministerstvom spravodlivosti ČSR v roku 1951
Cieľom cirkevnej politiky komunistického režimu bolo bezpodmienečné podriadenie všetkých existujúcich cirkví. V rámci tohto plánu mali cirkvi prerušiť kontakty so svojimi centrami, ktoré väčšinou sídlili v západnom svete. Podriadením cirkví štátnej kontrole sa mal výrazne oslabiť vplyv náboženstva na slovenskú spoločnosť. Nástrojom na podriadenie cirkví sa stali perzekúcie cirkevných predstaviteľov a veriacich. 

Najrozsiahlejšie perzekúcie zasiahli najpočetnejšia katolícku cirkev. Tá po februárovom prevrate odmietla vydať vyhlásenie k politickej situácii a zaujala zdržanlivé stanovisko deklarujúce nadstraníckosť. Stratégiou komunistov voči katolíckej cirkvi sa stalo odpútanie cirkvi od Vatikánu a pretransformovanie na národnú cirkev. Prvý zásah smeroval proti reholiam.  Začiatkom roka 1950 bola naplánovaná akcia „K“ (Kláštory) na zrušenie všetkých mužských rádov a internáciu ich príslušníkov. Zámienkou na násilný zásah proti reholiam bol monsterproces s predstaviteľmi jednotlivých rádov, ktorý mal pripraviť verejnú mienku a ospravedlniť akciu „K“. Proces sa 31. marca až 5. apríla 1950 pred senátom Štátneho súdu v Prahe. Obvinenými bolo desať rehoľníkov na čele s opátom premonštrátov v Novej Říši Augustínom
A. Machalkom. Jediný Slovák v procese, gréckokatolícky redemptorista Ján Mastiliak, za údajnú velezradu a vyzvedačstvo dostal doživotný rozsudok. Ostatní spoluobvinení boli odsúdení na tresty v celkovej výške 132 rokov väzenia. Proces naplnil očakávania, pretože „odhalil“, že kláštory sú strediskami protištátnej činnosti, špionáže a vlastizrady, a preto musia eliminované. Proces prispel k bezproblémovému priebehu akcie „K“ v noci z 13. na 14. apríla 1950. Nasledovala akcia „R“ v dňoch 28.31. augusta 1950 proti ženským reholiam.

Hlavným útokom proti katolíckej cirkvi boli procesy s biskupmi paralelne v českých zemiach a na Slovensku. Procesy mali zlomiť autoritu episkopátu ako celku a paralyzovať vplyv Svätej stolice považovanej za „agentúru imperializmu“. V slovenskom procese sa mala taktiež odsúdiť tradícia slovenského ľudáctva a myšlienka slovenskej štátnosti. Ako prvý bol zo slovenských biskupov internovaný v rámci akcie  „P“ (pravoslavizácie, ktorá v apríli 1950 viedla k likvidácii gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku) gréckokatolícky biskup Pavol Gojdič a neskôr jeho svätiaci biskup Vasiľ Hopko. V júli 1950 bol zatknutý pomocný trnavský biskup Michal Buzalka a v septembri aj sídelný spišský biskup Ján Vojtaššák. Biskupi boli vyšetrovaní v pražskej väznici Ruzyň a podrobení zo strany vyšetrovateľov ŠtB psychickému a fyzickému týraniu. Proces so slovenskými katolíckymi biskupmi J. Vojtaššákom, M. Buzalkom a P. Gojdičom obvinenými zo zločinu vojenskej zrady, velezrady a vyzvedačstva sa konal 10. až 15. januára 1951 pred senátom Štátneho súdu v Bratislave. 
M. Buzalka a P. Gojdič dostali trest doživotia a J. Vojtaššák trest odňatia slobody na 24 rokov. Išlo o jeden z najvýznamnejších politických procesov na Slovensku. V žiadnej z krajín komunistického bloku neodsúdili naraz troch biskupov.

Na tento proces nadväzovali procesy s ďalšími dvomi svätiacimi biskupmi – rímskokatolíckym Štefanom Barnášom (v rámci osemčlennej skupiny 28. novembra 1951 odsúdený na 15 rokov odňatia slobody) a gréckokatolíckym Vasiľom Hopkom (v októbri 1951 odsúdený na 15 rokov odňatia slobody).

Cirkevná otázka bola súčasťou aj inak zdanlivo nesúvisiacich procesov s príslušníkmi POHG súdených v roku 1958 za vojnové zločiny.

Aj keď politickými procesmi boli najviac postihnutí príslušníci katolíckej cirkvi, vo väzniciach a pred súdom sa ocitli predstavitelia evanjelickej cirkvi, baptisti či svedkovia Jehovovi.

Procesy s bývalými partizánskymi veliteľmi
Špecifické miesto mali procesy s bývalými partizánskymi veliteľmi. Dôvod ich prenasledovania spočíval v roztržke Sovietskeho zväzu a Juhoslávie a následného  ťaženia proti tzv. „titoizmu“. Vychádzalo sa z vykonštruovaného predpokladu, že bývalí juhoslovanskí partizáni, ktorí boli po roku 1948 v Juhoslávii pri moci, udržovali spojenie s bývalými partizánmi na Slovensku a podporovali ich v snahe uchopiť moc v Československu. Ďalším dôvodom prenasledovania bola snaha eliminovať predstaviteľov domáceho odboja a, špeciálne v podmienkach Slovenska, otvorené nepriateľstvo medzi účastníkmi SNP a skupinou okolo V. Širokého, ktorá sa povstania účastniť nemohla. 

Najväčšiu pozornosť z týchto procesov na Slovensku vzbudil politický „proces proti velezradným fabrikantom, veľkostatkárom a zapredancom“ vedený proti bývalému veliteľovi 2. partizánskej brigády M. R. Štefánika Viliamovi Žingorovi. Žingor po vojne vstúpil do KSS, no neskôr z nej vystúpil. Stiahol sa z verejného života a odišiel do Západných Tatier. Preto bol po februári 1948 sledovaný ako
„zradca, ktorý stratil dôveru komunistickej strany a spojil sa s triednym nepriateľom“.
ŠtB zrežírovala „Prípad Turiec“, v ktorom obklopila Žingora skupinou svojich agentov. Tými boli to jeho bývalí spolubojovníci z čias odboja a mali za úlohu vyprovokovať Žingora k protištátnej činnosti. Žingor bol zatknutý v novembri 1949 a v nasledujúcich mesiacoch bola okolo neho vykonštruovaná osemčlenná skupina obžalovaných. 19.21. októbra 1950 Štátny súd v Bratislave .
odsúdil V. Žingora, Samuela Bibzu a Ladislava Nosáka na trest smrti a ostatných spoluobvinených na dlhoročné tresty odňatia slobody. 

Krátko po V. Žingorovi zatkli ďalšieho bývalého partizánskeho veliteľa Jozefa Trojana. Ten po vojne udržiaval služobné, spoločenské a osobné kontakty a Juhoslovanmi. Obvinený bol zo sabotáže, velezrady, marenia dvojročného a päťročného plánu a tzv. titoizmu. Vo väzbe bol skoro štyri roky, avšak napriek mučeniu nič nepriznal. Nakoniec bol obvinený aj z návodu na päťnásobnú vraždu, ktorej sa mali dopustiť jemu podriadení milicionári-partizáni v Baťovanoch v apríli 1945. Odsúdený bol 16. októbra 1953 na trest smrti a bol popravený. Podľa iného zdroja bolo proti nemu na súde použité jeho rozhodnutie z roku 1944 o ústupe do hôr.

V roku 1955 bol zatknutý Jozef Vogl, bývalý veliteľ vojenskopartizánskej brigády Kriváň. Bol obvinený z vrážd sovietskych zajatcov počas pôsobenia v radoch Rýchlej divízie na východnom fronte. V súdnom procese v jeho neprospech priťažujúco svedčil iný partizánsky veliteľ, Ernest Bielik (neskôr sám odsúdený za rovnaký činpopravu sovietskych zajatcov). Zároveň súdny znalec navyše vyhodnotil správanie sa Jozefa Vogla počas SNP (napriek tomu, že on a jeho jednotka sa ako jedna z mála jednotiek Východoslovenskej armády nedala Nemcom odzbrojiť a takmer 3 mesiac viedla proti Nemcom boj) ako „sabotáž SNP a zradu na revolúcii slovenského národa“ a aj za tento „zločin“ bol Jozef Vogl 30. novembra 1956 odsúdený Krajským súdom v Bratislave na 8 a neskôr Najvyšším súdom na 12 rokov. 14. januára 1964 bol Jozef Vogl podmienečne prepustený na slobodu.

Ernest Bielik, veliteľ partizánskej brigády Jánošík, bol sám zatknutý a Krajský súd v Bratislave ho dňa 22. decembra 1958 odsúdil na 10 rokov väzenia za trestný čin vraždy (tiež súvisiaci s ranami z milosti pre sovietskych zajatcov na východnom fronte) a trestný čin zrady. Najvyšší súd potvrdil rozsudok. Bielik si odsedel len časť trestu a potom mu trest vymazali, nebol rehabilitovaný (spis č. 1 Kv 073/1958 Krajského súdu Bratislava).  

Zo všetkých veliteľov a politických komisárov partizánskych oddielov údajne len traja neskončili v prvej polovici 50. rokov vo väzení.

Procesy so špiónmi, emigráciou a zahraničnými diplomatmi
V rokoch 19481954 bolo na Slovensku súdených niekoľko skupín pre trestný čin špionáže. Spravodajské služby západných štátov ako aj exilové organizácie získavali, resp. umiestňovali na územie Slovenska svojich spolupracovníkov a agentov plniacich spravodajské úlohy a organizujúcich ilegálnu protikomunistickú činnosť. ŠtB akýkoľvek kontakt s emigrantmi za trestný čin špionáže a velezrady.

náhľad|vpravo|Anton Tunega
Začiatkom roka 1949 ŠtB zatkla viac ako 60 osôb (vysokoškolských študentov a bývalých vysokoškolákov), ktoré od roku 1947 údajne vykonávajúcich spravodajskú činnosť pre americkú vojenskú kontrarozviedku. Išlo o skupinu mladých ľudí, v ktorej prevažovali vysokoškolskí študenti a bývalí vysokoškoláci. Vedúci skupiny Albert Púčik ako tzv. agent-chodec pracoval pre slovenského emigranta v Rakúsku Jozefa Vicena. Zapojil do svojej činnosti bývalých spolužiakov Antona Tunegu a Eduarda Tesára a ďalšie osoby s úlohou bolo získavať informácie hospodárskeho charakteru, no vďaka E. Tesárovi, príslušníkovi bezpečnostných zložiek, disponovali aj informáciami z prostredia slovenskej ŠtB. A. Púčik tieto informácie prenášal na mikrofilmoch cez hranice do Rakúska. Skupina udržiavala čulé kontakty so slovenskou ľudáckou emigráciou, väčšina členov skupiny bola stotožnená s ideou samostatnej slovenskej štátnosti a nesúhlasila s obnovením Československa v roku 1945. V máji 1949 rozsiahla skupina „A. Púčik a spol.“ predstúpila pred vojenský senát Štátneho súdu v Bratislave, ktorý uložil tresty doživotného odňatia slobody A. Púčikovi, A. Tunegovi, E. Tesárovi a Ľudovítovi Gálikovi. Prokurátor Anton Rašla sa však proti takémuto rozsudku odvolal a Najvyšší súd v Prahe v septembri 1950 vynesené rozsudky zmenil a odsúdil A. Púčika, A. Tunegu a E. Tesára na trest smrti.

V „procese proti titovským špiónom a rozvratníkom v Československu“ prebiehajúcom v septembri 1950 bola súdená „16 členná banda špiónov a násilníkov“, vedená juhoslovanským generálnym konzulom (vicekonzulom) v Bratislave Šefikom Kevićom , ktorý bol 2. septembra 1950 v Prahe odsúdený na doživotie. Hlavnými obvinenými občanmi Československa boli Slováci Rudolf Lančarič a Ernest Otto. Otto bol obvinený zo šírenia fašistickej titovskej propagandy, úsilia o rozvrátenie štátneho zriadenia, zrady ešte z čias povstania a snahy o rozvrátenie repatriácie Slovákov žijúcich v Juhoslávii späť do vlasti. Otto a Lančarič, obvinený z velezrady a vyzvedačstva, dostali tresty smrti. Ďalších 12 ľudí bolo odsúdených na tresty odňatia slobody. Otto bol ešte Najvyšším súdom 2. februára 1951 uznaný vinným z trestných činov velezrady, vyzvedačstva a nedovoleného ozbrojovania. Až oveľa neskôr sa dozvedel, že 10. februára 1951 mu bol prezidentskou amnestiou trest zmiernený na doživotné väzenie.Pamäť národa 4/2013, „Z novembrového prevratu vyšli víťazne komunisti.“ Rozhovor s bývalým politickým väzňom Martinom Hagarom, upn.gov.sk Avšak Lančarič bol popravený 17. februára 1951.

Ďalší významný politický proces so špionážno-diplomatickým zameraním postihol v roku 1951 francúzsky generálny konzulát v Bratislave. ŠtB zahájila tzv. „Akciu Monako“ s cieľom odhaliť „protištátnu skupinu“ a skompromitovať francúzskych diplomatov v Bratislave. Začiatkom roka 1951 bolo vykonané rozsiahle zatýkanie a brutálne vyšetrovanie. Výsledkom bola konštrukcia 11-člennej skupiny „velezradcov a špiónov v službách francúzskeho generálneho konzulátu v Bratislave“. Neboli súdení zahraniční občania, iba slovenskí zamestnanci francúzskeho zastupiteľského úradu v Bratislave a ich spolupracovníci. Do čela skupiny bol postavený tajomník francúzskeho generálneho konzulátu v Bratislave Juraj Dlouhý a bývalý „veľkostatkár“ Vladimír Velecký. Obaja boli 20. júna 1951 senátom Štátneho súdu v Bratislave odsúdení na trest smrti. Ďalší štyria členovia skupiny dostali doživotie a piati dlhoročné tresty odňatia slobody.

Rok procesov 19571958
V závere XX. zjazdu KSSZ 14. 26. februára 1956 šokoval Nikita Sergejevič Chruščov účastníkov 25. februára, na neverejnom rannom zasadnutí, prejavom „Kult osobnosti a jeho dôsledky“. Nastalo obdobie „destalinizácie“, ktorého dôsledkom bolo maďarské povstanie v dňoch 23. október11. november 1956. To paradoxne spôsobilo utuženie pomerov v Československu, kde KSČ nechcela dopustiť podobné udalosti. Preto v „roku procesov“ 19571958 došlo k novej vlne politických procesov. 

Proces s tzv. „bratislavskými trockistami Michal Tušera a spol.“ v dňoch 11.14. decembra 1957 skončil odsúdením Michala Tušeru, Karola Terebessyho, Jozefa Ondruša, Jozefa Mičudíka a Antona Rašlu na tresty odňatia slobody v celkovej výške 31 a pol roka. Po XX. zjazde KSSZ bol tento proces priestorom, kde si (česko)slovenské komunistické vedenie vybavovalo účty s nositeľmi kritických myšlienok z roku 1956, čo malo viesť k upevneniu komunistického režimu a zároveň k zastrašeniu reformne a ľavicovo orientovaných intelektuálov. Zaradením Antona Rašlu (odsúdeného v politickom procese v roku 1954 a medzitým prepusteného) do procesu chcel režim preukázať opodstatnenosť politických procesov v rokoch 19481954. 

V roku 1958 prebehli dva paralelné „procesy s členmi Pohotovostných oddielov Hlinkovej Gardy v roku 1958“ ktoré boli vyvrcholením úsilia československého komunistického štátneho aparátu vysporiadať sa so zostávajúcimi bývalými podporovateľmi Hlinkovej Slovenskej ľudovej strany a zdiskreditovať katolícku cirkev. Hoci obsahom procesov bolo potrestanie brutálnych zločinov a vrážd v Nemeckej, Kremničke a Krupine na prelome rokov 1944 a 1945, na ktorých sa objektívne podieľali niektorí súdení členovia Pohotovostných oddielov Hlinkovej Gardy, procesy prebiehajúce paralelne v Bratislave a Banskej Bystrici mali politické pozadie. Boli využité na propagandu proti cirkvi, mali vopred určenú stratégiu a tresty boli vopred stanovené byrom ÚV KSS a ÚV KSČ. Piati obžalovaní (Leo Bunta, Ján Knápek, Jozef Rojko, Mikuláš Spišiak v bratislavskom procese a Ľudovít Laco v banskobystrickom) boli odsúdení na trest smrti. 
Poprava bola vykonaná 14. júla 1958 v Prahe.

Revízie a rehabilitácie

19551960
Po smrti Stalina a Gottwalda sa očakávala amnestia pri príležitosti zvolenia A. Zápotockého za prezidenta ČSR. Amnestia zo 4. mája 1953 sa však až na minimálne výnimky netýkala politickým väzňov. Československé komunistické vedenie sa od roku 1954 snažilo využiť zmenenú politickú situáciu na získanie kontroly nad hlavným strojcom nezákonnostíŠtátnou bezpečnosťou. V auguste 1954 zriadilo vyšetrovaciu komisiu, ktorá mala prešetriť sťažnosti na nezákonnosti pri vyšetrovaní a nesprávnu prípravu procesov s bývalými komunistami. Správa vyšetrovania potvrdila používanie nesprávnych vyšetrovacích metód a množstvo nezákonností pri príprave procesov. Vtedajšiemu vedeniu boli skutočnosti známe, nakoľko samo nezákonnosti organizovalo. Išlo o len o zbavenie sa spoluzodpovednosti za spáchané zločiny a prenesenie viny na ŠtB. 

Pod tlakom destalinizačných udalostí v Sovietskom zväze bola v januári 1955 zriadená aj prvá rehabilitačná komisia, ktorá mala „preskúmať a prekontrolovať niektoré súdne prípady od roku 1948 z hľadiska výšky trestu“. Pôsobila v rokoch 19551957 a na jej čele stál minister vnútra
Rudolf Barák (oficiálne ju tvorili Komisia „A“ a Komisia „C“). Sústreďovala sa výlučne na procesy s komunistickými funkcionármi a hľadala aj vinníkov týchto nezákonností, no nie medzi funkcionármi KSČ. Na základe jej zistení boli v roku 1955 zatknutí dvaja najvýznamnejší vyšetrovatelia ŠtB – Bohumil Doubek a Vladimír Kohoutek. Za nezákonnosti pri vyšetrovaní boli v roku 1957 odsúdení na deväť, resp. sedem rokov odňatia slobody, no už po niekoľkých mesiacoch ich podmienečne prepustili. V komisii pôsobili ľudia v minulosti priamo zodpovední za politické procesy. Príkaz na začatie prešetrovania jednotlivých procesov dávalo len najvyššie stranícke vedenie a samotné prešetrovanie vykonávala len komisia. O nevine odsúdených rozhodovalo na návrh komisie vedenie KSČ a v prípade jej schválenia súd len formálne previedol revíziu procesu alebo bola odsúdenému udelená milosť. Činnosť komisie bola len ďalším pokračovaním nezákonností z predchádzajúceho obdobia. Z celkovo 16 000 zaregistrovaných žiadostí o nápravu nespravodlivých rozsudkov komisie preverili 6 978 a len 50 z nich označili za úplne neoprávnené. Vedenie KSČ považovalo politické procesy za definitívne uzavreté.

Amnestia prezidenta republiky A. Zápotockého 10. výročia oslobodenia Československa z 9. mája 1955 odpúšťala celé tresty dočasného odňatia slobody, ktoré neprevyšovali dva a pri mladistvých tri roky a pri ostatných trestoch odpúšťala ich celú tretinu. Doživotné tresty zmierňovala na tresty dočasného odňatia slobody v dĺžke 20 rokov, vo výnimočných prípadoch na 25 rokov. Amnestia sa však nevzťahovala na trestné činy velezrady, sabotáže a vyzvedačstva.

Následkom udalostí protisovietskeho maďarského povstania v roku 1956 sa ďalšia amnestia 1. decembra 1957 vzťahovala v prevažnej miere iba na delikty kriminálnej povahy.

Na prelome rokov 1959/1960 vedenie KSČ pod dojmom stabilizácie režimu v Československu pristúpilo ku kroku voči odporcom režimu. Amnestia k 15. výročiu oslobodenia ČSR Sovietskou armádou v dňoch 10.12. mája 1960 sa prvýkrát týkala aj protištátnych trestných činov. Odpúšťali sa zvyšky trestov pod podmienkou, že dotyční sa do 10 rokov od vyhlásenia amnestie nedopustia úmyselného trestného činu, odpúšťali sa vedľajšie tresty straty čestných občianskych práv a rôzne peňažné tresty. Trest prepadnutia majetku v platnosti naďalej zostával. Amnestia sa nevzťahovala na osoby, ktoré vykonávali nebezpečnú protikomunistickú činnosť, dopustili sa vojenskej zrady, osoby odsúdené retribučným súdnictvom (ak ich čin spôsobil smrť), recidivistov atď. Prepustených na slobodu bolo 5 601 politických väzňov, 64 % z celkového počtu 8 708 politických väzňov. Na Slovensku sa amnestia týkala 1 315 osôb, z toho 730 bolo odsúdených za protištátnu činnosť. Aj po prepustení sa však tieto osoby naďalej považovali za podmienečne prepustených páchateľov trestnej činnosti.

19621971
XXII. zjazd KSSZ odhalil ďalšie Stalinove zločiny a v Sovietskom zväze a následne aj v jeho satelitoch začala druhá etapa destalinizácie. Sovieti stanovili požiadavku dôslednej rehabilitácie členov KSČ odsúdených vo vykonštruovaných politických procesoch v rokoch 19481954. 
V auguste 1962 A. Novotný preto predložil návrh na „prešetrenie najdôležitejších politických procesov proti osobám, ktoré zastávali významné politické funkcie“. Z pôvodného návrhu boli nekomunistické obete opäť vylúčené.

Bola zriadená rehabilitačná tzv. „Kolderova“ komisia na čele s tajomníkom ÚV KSČ Drahomírom Kolderom. Jej členovia boli mladší funkcionári, ktorí sa už na politických procesoch sami nepodieľali a preto Kolderova komisia, na rozdiel od Barákovej komisie, hľadala vinníkov nezákonností nielen medzi príslušníkmi ŠtB, ale aj medzi najvyššími funkcionármi KSČ, pričom hodnotila ja zodpovednosť ešte žijúcich funkcionárov: K. Bacílka, R. Baráka, A. Čepičku, V. Širokého. Záverečnú správu činnosti Kolderovej komisie schválilo komunistické vedenie začiatkom apríla 1963. 

Napriek výraznému posunu oproti výsledkom Barákovej komisie s výsledkami nesúhlasili jednak nekomunisti (ktorí boli vylúčení), no aj samotní rehabilitovaní komunisti. Slovenskí „buržoázni nacionalisti“ nesúhlasili s tým, že vykonštruované obvinenie z buržoázneho nacionalizmu v ich prípade ostalo platné. Vedenie KSČ pod enormným politickým tlakom zo Slovenska v júni 1963 zriadilo novú komisiu – tzv. barnabitskú. Tá v decembri 1963 v záverečnej správe konštatovali neoprávnenosť obvinení proti slovenským komunistickým funkcionárom. Návrat do straníckych funkcií však neumožnili.

V polovici 60. rokov došlo k ďalšiemu hromadnému prepusteniu politických väzňov z komunistických väzníc. Tí, na ktorých sa nevzťahovala amnestia z roku 1960, boli väčšinou prepustení na slobodu v rámci Amnestiou prezidenta republiky A. Novotného z 9. mája 1965 bola prepustená väčšina zostávajúcich politických väzňov.

Nástupom tzv. pražskej jari sa objavila požiadavka dôslednej rehabilitácie obetí politických procesov a informácie o proecsoch, ako aj kritika ich vykonávateľov sa objavili v tlači. Zodpovední sa ocitli pod tlakom verejnosti.. V apríli 1968 sa dostala do Akčného programu KSČ a rehabilitácia mala prvýkrát vzťahovať aj na nekomunistov (komunisti boli už až na výnimky rehabilitovaní). V júni 1968 Národné zhromaždenie v Prahe prijalo zákon č. 82/1968 Zb. o súdnej rehabilitácii. O rehabilitáciách už nerozhodovali účelovo zriadené komisie, ale nezávislé justičné orgány a vplyv ŠtB na ich priebeh sa výrazne obmedzil. Rehabilitácie sa uskutočňovali len na návrh prokurátora alebo oprávnenej osoby. V apríli 1968 vznikla tzv. „Pillerova komisia“, ktorá mala vyvodiť zodpovednosť za osem politických procesov s komunistickými funkcionármi v rokoch 19521954. Priebeh súdnych rehabilitácií spočiatku nenarušila ani invázia vojsk Varšavskej zmluvy do Československa v auguste 1968. Do augusta 1969 bolo na Slovensku evidovaných 4 120 návrhov na preskúmanie súdnych konaní.

Rehabilitačný proces ustal paradoxne potom, ako na poste prvého tajomníka ÚV KSČ Alexandra Dubčeka vystriedal vo funkcii G. Husák, hoci sám bývalý politický väzeň paradoxne zhostil úlohy potlačiť demokratizačný proces v Československu. V rámci normalizácie bola rehabilitáciu odmietaná ako presadzovanie liberalizmu v československých podmienkach. Prijatie novely zákona o súdnej rehabilitácii č. 70/1970 Zb. rehabilitácie efektívne ustali. Na Slovensku v tom čase 424 úplne rehabilitovaných osôb. Naopak, mnohí rehabilitovaní boli neskôr opakovane odsúdení a donútení vrátiť odškodnenia. Záverečná správa Pillerovej komisie nebola nikdy predložená ÚV KSČ a v podstate zmizla v archívnych trezoroch.

V roku 1971 bola vytvorená posledná stranícka komisia, na ktorej čele stál člen Predsedníctva ÚV KSČ Josef Kempný. Tá tvrdo odmietla závery Pillerovej komisie a v podstate sa vrátila k výsledkom Kolderovej komisie. Tým boli ukončené rehabilitačné snahy komunistického režimu v Československu.

Po roku 1989
K dôslednej rehabilitácii nespravodlivo stíhaných a odsúdených osôb v rokoch 19481989 došlo až po páde komunistického režimu v Československu v novembri 1989. Federálne zhromaždenie Česko-slovenskej federatívnej republiky v apríli 1990 schválilo  zákon č. 119/1990 Zb. o súdnej rehabilitácii, ktorý bol neskôr ešte dvakrát novelizovaný. Zákon stanovil okruh trestných činov piatich zákonných noriem (zákony č. 50/1923 Zb., č. 231/1948 Zb., č. 86/1950 Zb., č. 140/1961 Zb. a č. 150/1969 Zb.), u ktorých sa priamo rušili predchádzajúce súdne rozhodnutia. Tým sa zákon o súdnej rehabilitácii z roku 1990 odlišoval od zákona z roku 1968. Ten pokladal zákony, ktoré platili v období procesov, za legitímne a procesy považoval za nezákonnosti voči vtedy platnému právnemu poriadku. Do októbra 1992 na Slovensku civilné súdy rehabilitovali 62 222 osôb, z toho 22 833 odsúdených v rokoch 19481954.

 Poznámky 

 Referencie 

 Pozri aj 
 Proces s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku
 Barákova komisia
 Kolderova komisia
 Barnabitská komisia
 Pillerova komisia
 Karol Bedrna
 Anton Rašla
 Viliam Žingor
 Zoznam osôb popravených z politických dôvodov v komunistickom Československu

Kategória:Dejiny Česko-Slovenska
Kategória:Dejiny Slovenska
Kategória:Dejiny práva
Kategória:Komunizmus na Slovensku
Kategória:Politické procesy v komunistickom Česko-Slovensku
Kategória:Súdne procesy