Terra sigillata

náhľad|Miska typu terra sigillata (forma Dragendorff 29) z juhogalskej dielne majstra Bilicata (La Graufesenque). Nájdená v Bad Kreuznachu, 1. storočie po Kr. (Römerhalle Bad Kreuznach)
Terra sigillata ( – hlina a sigillum – pečať, razidlo; doslova „razená/pečiatkovaná hlina“) je odborný termín ktorý má v archeológii, dejinách umenia a farmácii tri odlišné významy. Predovšetkým označuje luxusnú rímsku stolovú keramiku s charakteristickým lesklým červeným povrchom, vyrábanú v období Rímskej ríše. V stredoveku sa tento názov používal pre liečivú hlinku a v súčasnosti označuje špecifickú techniku nanášania jemného ílového kalu v ateliérovej keramike.

 Definícia a pôvod 
V archeológii sa termín terra sigillata (TS) vzťahuje na špecifický typ hladkého alebo zdobeného stolového riadu vyrábaného v  Itálii a Galii (Francúzsko a Porýnie). Tieto nádoby majú lesklý povrch (šliker) v škále od jemného matu až po brilantný lesk pripomínajúci glazúru, s charakteristickou farbou od bledo-oranžovej po jasne červenú. Boli vyrábané v štandardných tvaroch a veľkostiach na priemyselnej úrovni a vyvážané do celej ríše.

Samotný názov neodkazuje na dekoráciu, ale na pečiatku výrobcu (punc), ktorá bola vtlačená do dna nádoby. Produkcia sa opierala o tradíciu tzv. megarských pohárov, vyrábaných okolo roku 250 pred Kr. v Aténach, ktoré využívali techniku tvarových misiek zdobených reliéfnymi razidlami.

 Rímska červená lesklá keramika 
V archeologickom úze sa pod pojmom terra sigillata bez ďalšieho spresnenia zvyčajne rozumie:
 Arretinská keramika – vyrábaná v talianskom Arretiu (Arezzo). Najznámejšou dielňou bola dielňa orientálneho Gréka Marka Perennia Tigrana (cca 30 – 25 pred Kr.).
 Galská sigillata – (často nazývaná aj samian ware), vyrábaná najprv v južnej Galii (La Graufesenque), neskôr v strednej Galii (Lezoux) a vo východogalských centrách ako Trier alebo Rheinzabern.

Tieto luxusné tovary boli mimoriadne populárne najmä v západorímskych provinciách od polovice 1. storočia pred Kr. až do začiatku 3. storočia po Kr..

 Rozdiely v technikách 
Na rozdiel od modernej ateliérovej techniky „terra sig“, kde sa povrch leští mäkkou handričkou (tzv. hladenie), antická terra sigillata nevyžadovala mechanické leštenie. Svoj vysoký lesk získala vďaka kvalite ílového kalu (šlikra) a presne riadenému oxidačnému výpalu pri teplote približne 950 °C.

 Terminológia a klasifikácia 
náhľad|Juhogalská miska typu terra sigillata (forma Dragendorff 29) z konca 1. storočia po Kr. Nájdená v Londýne. Priemer okraja je 25,1 cm. (Britské múzeum, Londýn)
V anglicky hovoriacom prostredí sa pre galskú produkciu terra sigillata často používa termín samian ware. Tento názov je odvodený od antického výrazu samia vasa (samijské nádoby), ktorým sa pôvodne označovala leštená keramika z ostrova Samos. Súčasná archeológia však potvrdzuje, že rímska sigillata nemá s týmto regiónom priamu súvislosť. V európskej odbornej literatúre (vrátane slovenskej a nemeckej) sa dôsledne používa termín terra sigillata pre taliansku aj galskú produkciu.

Pre potreby presného datovania nálezov boli vyvinuté klasifikačné systémy založené na tvaroch nádob. Najvýznamnejšiu schému publikoval v roku 1895 nemecký archeológ Hans Dragendorff. Jeho označenia (napr. „Dr. 29“ pre reliéfnu misku alebo „Dr. 37“) sa v archeologickej praxi používajú dodnes. Na tento systém nadviazali ďalší bádatelia ako Déchelette, Knorr, Ludowici či Hayes (pre africkú sigillatu). Vďaka týmto katalógom dokážu skúsení archeológovia datovať výrobu konkrétneho črepu s presnosťou na 20 rokov alebo menej.

 Technológia výroby 
náhľad|190px|Hlinené formovacie misky (matrice) používané na výrobu reliéfnej keramiky typu terra sigillata, vystavené v múzeu v Rheinzaberne.
Výroba reliéfne zdobených nádob bola vysoko špecializovaným procesom, ktorý využíval techniku tvarových misiek (matríc). Vnútorný povrch týchto misiek bol vyzdobený negatívnym reliéfom pomocou pálených hlinených razidiel (puncov, franc. poinçons).

 Postup výroby: 
 1. Príprava matrice: Do surovej hlinenej misky sa vtlačili razidlá s motívmi (rastlinné ornamenty, mytologické postavy, zvieratá).
 2. Tvarovanie nádoby: Hotová a vypálená matrica sa umiestnila na hrnčiarsky kruh. Do jej vnútra sa vložila hruda jemného ílu, ktorá sa odstredivou silou roztlačila na steny matrice, čím získala vonkajší reliéf.
 3. Sušenie a zmrštenie: Počas sušenia sa keramika v dôsledku prirodzeného zmrštenia sama oddelila od stien matrice, čo umožnilo jej bezpečné vybratie.
 4. Dokončenie: K nádobe sa pripojila pätka (foot-ring), vyformoval sa okraj a následne sa celá nádoba namočila do jemného ílového kalu (šlikra), ktorý po výpale vytvoril lesklý červený povrch.

Okrem reliéfnej techniky sa pri uzavretých tvaroch (džbány, vázy) používala aj technika barbotine (nanášanie reliéfnych kvapiek a čiar) alebo technika aplikácie (lepenie samostatne vyrobených reliéfov na povrch nádoby).

 Umelecký štýl a motívy 
Dekoratívne motívy na reliéfnej keramike nadväzujú na antickú tradíciu figurálneho a ornamentálneho umenia. Zobrazujú božstvá, mytologické scény, ale aj populárne námety ako lov, gladiátorské zápasy či erotické výjavy. Kým talianska arretinská keramika (napr. z dielne Marka Perennia Tigrana) je štýlovo veľmi naturalistická a blízka vtedajšiemu striebornému riadu, galská produkcia vykazuje znaky postupnej romanizácie. Vidíme v nej fúziu klasických stredomorských námetov s lokálnymi keltskými prvkami.

Často sa vyskytujú aj architektonické prvky ako:
 ovolo (vajcovka) – typický antický ornament,
 akantos – motív listov akantu,
 vinice a rastlinné girlandy.

 Výrobné technológie a veľkokapacitné pece 
náhľad|Odkryté pozostatky „veľkej pece“ (grand four) na výpal keramiky typu terra sigillata v La Graufesenque (neďaleko Millau, Francúzsko) z 1. – 2. storočia po Kr.
Archeologické výskumy v južnom Francúzsku (najmä v lokalite La Graufesenque) odhalili existenciu obrovských kamenných pecí (tzv. grand four), ktoré potvrdzujú priemyselný charakter výroby. Tieto pece mali obdĺžnikový pôdorys (približne 11 × 7 metrov) a výšku až 7 metrov.

Vnútri pece sa nachádzalo až deväť „poschodí“ tvorených dlaždicami a hlinenými rúrkami, ktoré slúžili na rovnomerné vedenie tepla. Odhaduje sa, že jedna takáto pec dokázala naraz vypáliť 30 000 až 40 000 nádob pri teplote okolo 1000 °C. Dokumentárne nálezy (zoznamy vypáleného tovaru) potvrdzujú, že jednotlivé várky obsahovali tisíce kusov od rôznych hrnčiarov, ktorí si delili náklady na výpal.

 Chémia a farba povrchu 
Moderný výskum (z roku 2005) vyvrátil staršie predstavy, že farba sigillaty závisela len od prítomnosti dymových plynov v peci. V skutočnosti je charakteristický červený lesk výsledkom zloženia ílového kalu (šlikra).
 Šliker tvorí matrica oxidov kremíka a hliníka, v ktorej sú suspendované submikroskopické kryštály hematitu a korundu.
 Červená farba je daná veľkosťou kryštálov hematitu – čím sú menšie (pod mikrón), tým je farba jasnejšie červená.
 Ak by boli kryštály väčšie, povrch by bol čierny (podobne ako pri aténskej čiernofigúrovej keramike).náhľad|Čierny megarský pohár zdobený reliéfom v matrici (2. stor. pred Kr.), priamy predchodca arretinskej sigillaty.

 Predchodcovia terra sigillata 
Rímska sigillata nevznikla vo vákuu, ale bola vyvrcholením dlhého vývoja:
 1. Aténska maľovaná keramika: Už v 5. stor. pred Kr. Gréci dokonale ovládali prípravu jemného lesklého šlikra.
 2. Etruská a kampánska keramika: Čierna lesklá keramika z Itálie začala nahrádzať maľbu jednoduchými razidlovými motívmi.
 3. Megarské poháre: Pologuľovité misky zdobené reliéfom v matrici, vyrábané od polovice 3. stor. pred Kr., sa považujú za priamu inšpiráciu pre neskoršiu sigillatu.

 Hlavné produkčné centrá 

 Arretinská keramika (Itália) 
náhľad|200px|Zdobená arretinská váza (forma Dragendorff 11) s detailným reliéfom, nájdená v nemeckom Neusse.
Výroba arretinskej sigillaty sa začala v toskánskom meste Arretium (dnešné Arezzo) krátko pred polovicou 1. storočia pred Kr. Expanzia tejto keramiky prebiehala súbežne s upevňovaním rímskej moci za cisára Augusta. Pre obyvateľov nových severných provincií predstavoval tento riad s dokonalými tvarmi a lesklým povrchom prvý kontakt s klasickým antickým umením a mytológiou.

Najznámejšou formou je Dragendorff 11, hlboký pohár na vysokej nôžke, ktorý bol priamou imitáciou luxusného strieborného riadu (napr. známy Warrenov pohár). Dielne ako M. Perennius Tigranus, P. Cornelius alebo Cn. Ateius svoje výrobky značkovali puncami, ktoré sú dnes kľúčom k datovaniu. Arezzské firmy zakladali pobočky v Pise, v údolí Pádu a neskôr aj priamo v Galii (napr. v Lyone), aby znížili náklady na dopravu a priblížili sa k trhom v Germánii a Británii.

Zaujímavosťou je, že už v 13. storočí vzbudili nálezy tejto keramiky v Arezze obdiv u učenca Restora d'Arezzo, ktorý jej venoval kapitolu vo svojej encyklopédii, čo sa považuje za vôbec prvý novoveký odborný opis antického umenia.

 Juhogalská sigillata (samian ware) 
náhľad|Súbor hladkých juhogalských nádob z La Graufesenque, ktoré demonštrujú vysokú mieru štandardizácie výroby. (Múzeum Millau, Francúzsko)
Od konca 1. storočia pred Kr. začali vznikať konkurenčné dielne v dnešnom južnom Francúzsku (Bram, Montans, La Graufesenque, Banassac). Dominantné postavenie získala lokalita La Graufesenque (pri meste Millau), ktorá sa stala najväčším exportérom v ríši.

Hoci galské dielne pôvodne vznikli, aby vytlačili drahý taliansky import, do konca 1. storočia po Kr. sa karta obrátila. Juhogalská keramika zaplavila nielen severné provincie, ale vyvážala sa aj späť do Itálie, severnej Afriky a na Blízky východ. Dôkazom jej masového rozšírenia je nález v Pompejach, kde sa v ruinách zničených výbuchom Vezuvu (79 po Kr.) našla celá debna juhogalskej sigillaty, ešte zabalená v prepravnom obale.

Typickým tvarom tohto obdobia je miska Dragendorff 29, bohato zdobená reliéfmi s motívmi girland a zvierat, ktorá dokumentuje proces romanizácie keltských remeselníkov.

 Vrchol juhogalskej produkcie (50 – 85 po Kr.) 
Juhogalská sigillata sa od talianskych vzorov líšila červenším odtieňom šlikra a hlbšou ružovou farbou črepu. Najkvalitnejšie kusy s takmer zrkadlovým leskom sa vyrábali za vlády cisárov Claudia (41 – 54 po Kr.) a Nerona (54 – 68 po Kr.). V tomto období dielne krátko experimentovali aj so vzácnym mramorovým šlikrom (červeno-žlté žíhanie), ktorý sa však masovo nerozšíril.

 Typické tvary a výzdoba 
náhľad|Reliéfna miska (forma Dragendorff 37) vyrobená v La Graufesenque (50 – 85 po Kr.), nájdená v belgickom Tongerene. (Gallo-rímske múzeum, Tongeren)

Postupne sa galská produkcia osamostatnila od talianskych vzorov a vytvorila si vlastný repertoár tvarov:
 Dragendorff 29 – plytká miska s lomeným profilom a nízkou pätkou. Horný okraj bol zdobený tzv. rolatovaním (jemné vrúbkovanie kolieskom). Reliéfna plocha bola rozdelená na dve úzke zóny, spočiatku zdobené elegantnými rastlinnými motívmi, neskôr pribúdali postavy ľudí a zvierat.
 Dragendorff 30 – hlboká valcovitá miska, ktorá umožňovala zobrazenie väčších a zložitejších figurálnych scén.
 Dragendorff 37 – hlboká zaoblená miska s hladkým okrajom. Po roku 80 po Kr. úplne vytlačila typ Dr. 29 a stala sa štandardom pre reliéfnu keramiku v celej Galii na viac ako storočie.

Kým talianski majstri z Arezza dbali na klasický naturalizmus, galskí remeselníci vniesli do výzdoby viac štylizácie. Napriek tomu dosiahli obrovskú mieru štandardizácie, čo umožňovalo veľkoobchodnú distribúciu po celej ríši. Okrem veľkých misiek sa masovo vyrábali aj malé šálky (typ Dr. 27) a plytké taniere (typ Dr. 18), ktoré tvorili základ bežnej rímskej stolovej súpravy.

 Terra sigillata hispanica 
náhľad|Misa typu terra sigillata hispanica (forma Hayes 132) nájdená v meste Cástulo. Dokladá špecifický štýl dekoru typický pre produkciu na Pyrenejskom polostrove. (Národné archeologické múzeum, Madrid)
náhľad|Stredogalská miska (forma Dragendorff 30) s puncovanou značkou majstra Divixta z Lezoux.
V priebehu 1. storočia po Kr. vznikol na Pyrenejskom polostrove lokálny priemysel inšpirovaný dovozom z Galie. Táto produkcia, známa ako terra sigillata hispanica, si vytvorila vlastné špecifické tvary a vzory. Na rozdiel od galskej keramiky sa však nevyvážala do iných provincií a jej výroba pretrvala až do neskororímskeho obdobia (4. – 5. storočie po Kr.).

 Stredogalská sigillata (2. storočie po Kr.) 
Hlavné stredogalské dielne sa nachádzali v lokalitách Lezoux a Les Martres-de-Veyre (neďaleko Clermont-Ferrand). Hoci výroba v Lezoux začala už za Augusta, medzinárodný význam získala až za vlády cisára Trajána (98 – 117 po Kr.), keď nahradila upadajúci juhogalský export. Stredogalská sigillata je charakteristická oranžovo-červeným šlikrom a veľmi tvrdým, hustým črepom.

 Inovácie a techniky 
Okrem tradičných reliéfnych misiek (Dr. 30 a 37) sa v Lezoux objavili nové formy:
 Dr. 38 – misa s horizontálnym lemom pod okrajom.
 Dr. 45 – tzv. mortarium, misa na prípravu jedál s drsným vnútorným povrchom.
 Čierna sigillata – malá podskupina s lesklým čiernym šlikrom, vyrábaná v rovnakých formách ako červená keramika.
 Brúsený dekor (cut-glass) – technika vyrezávania geometrických vzorov do povrchu nádoby pred výpalom, čo imitovalo luxusné brúsené sklo.

V druhej polovici 2. storočia ovládli trh veľkodielne majstrov ako Cinnamus, Paternus či Divixtus. Ich mená boli vkomponované priamo do reliéfnej výzdoby vo forme veľkých, čitateľných nápisov, ktoré fungovali ako moderné ochranné známky.

 Východogalská sigillata (Porýnie a Mosela) 
náhľad|Východogalská váza s barbotinovou výzdobou (forma Ludowici VMe), vyrobená v Rheinzaberne (2. – 3. storočie po Kr.).
Východogalské centrá (Alsasko, Sársko, Porýnie) zásobovali najmä vojenské tábory na hraniciach ríše. Najvýznamnejšími strediskami boli Trier a Rheinzabern.

 Rheinzabern: Výskumy Wilhelma Ludowiciho odhalili obrovskú produkciu trvajúcu od polovice 2. do polovice 3. storočia. Ludowici vytvoril vlastný systém klasifikácie (napr. typ „T“ pre Teller – tanier), ktorý sa dodnes používa popri Dragendorffovi. Tunajší majster Cimitialis prevádzkoval päť pecí s ročnou produkciou až 70 000 nádob.
 Argonnská keramika: V 3. a 4. storočí sa v oblasti východne od Remeša vyrábala sigillata zdobená drobnými pečiatkami (tzv. kolieskový dekor), ktorá predstavuje záverečnú fázu tejto tradície v Galii.

Koncom 2. storočia export zo strednej Galie prudko ustal a výroba sa v 3. storočí transformovala na čisto lokálne remeslo, čím sa uzavrela éra masového kontinentálneho obchodu s týmto luxusným tovarom.

 Východná sigillata (Eastern Sigillatas) 
Vo východných provinciách Rímskej ríše existovala tradícia výroby jemnej červenej keramiky s lesklým povrchom už od polovice 2. storočia pred Kr., teda dávno pred vzostupom talianskych dielní. Výrobné centrá sa nachádzali v severnej Sýrii, západnom Turecku (Efez, Pergamon, Tarsos) a na Cypre. Archeológovia túto produkciu rozdeľujú do štyroch hlavných skupín:

 Východná sigillata A (ESA): Pochádza zo severnej Sýrie. Jej tvary sa v 1. storočí pred Kr. začali nápadne podobať talianskej arretinskej keramike.
 Východná sigillata B (ESB): Produkovaná v meste Tralles v Malej Ázii.
 Východná sigillata C (ESC): Vyrábaná v starovekom Pitane (dnešné Çandarlı) neďaleko Pergamonu. V 4. storočí po Kr. na ňu nadviazala tzv. fokejská červená keramika.
 Východná sigillata D (ESD): Známa aj ako cyperská sigillata. Tento termín zaviedla archeologička Kathleen Kenyonová pri výskumoch v Samárii.

 Galéria foriem rímskej terra sigillaty 

 Moderný výskum a chemické analýzy 
V 80. rokoch 20. storočia boli vďaka inštrumentálnej neutrónovej aktivačnej analýze (INAA) rozlíšené dve primárne skupiny východnej sigillaty na základe ich chemického „odtlačku“ (ETS-I a ETS-II). Skupina ETS-I potvrdila pôvod na východnom Cypre, kým ETS-II pochádzala pravdepodobne z oblasti Pamfýlie (mestá Perge, Aspendos a Side).

Významným strediskom bol aj vnútrozemský Sagalassos v dnešnom južnom Turecku. Archeologické vykopávky z roku 1987 tu odhalili rozsiahlu hrnčiarsku štvrť, ktorá bola aktívna od roku 25 pred Kr. až do roku 550 po Kr. Jej výrobky sa distribuovali po celom východnom Stredomorí.

V priebehu 2. storočia po Kr., keď trh v severných provinciách ovládla galská sigillata, začala byť tá východná v stredomorskom priestore vytláčaná čoraz populárnejšou severoafrickou červenou keramikou (African Red Slip Ware).

 Severoafrická červená keramika (African Red Slip Ware) 
Severoafrická červená keramika (ARS) predstavuje záverečnú a najdlhšie trvajúcu fázu vývoja terra sigillaty. Kým európske centrá zanikli v priebehu 3. storočia, produkcia v rímskych provinciách Africa Proconsularis, Byzacena a Numídia (dnešné Tunisko a východné Alžírsko) prekvitala viac ako päť storočí. Od 4. storočia po Kr. sa jej formy začali úspešne kopírovať aj v Malej Ázii, Egypte a vo východnom Stredomorí.náhľad|Tri rímske nádoby typu African Red Slip (severoafrická červená keramika) z 2. – 4. storočia po Kr. Výška nádoby vľavo je 18 cm. (Britské múzeum, Londýn)

V 1. a 2. storočí bola africká produkcia silne ovplyvnená galskými vzormi (napr. typy Dr. 35 a 36), no postupne si vytvorila vlastný repertoár. Charakteristické sú:
 Veľké pravouhlé misy: Zdobené reliéfom v strede a na širokých okrajoch (typ Hayes 56), inšpirované luxusným strieborným riadom 4. storočia.
 Kresťanská symbolika: Dekoratívne motívy sa postupne menili. Tradičné antické scény nahradili symboly kresťanstva, najmä rôzne formy krížov a monogramov (stamps).
 Široká distribúcia: ARS sa stala dominantným stolovým riadom v celom neskororímskom svete až do arabského dobytia severnej Afriky v 7. storočí.

 Súčasná technika výroby 
V modernej ateliérovej keramike sa proces výroby terra sigillaty zakladá na frakčnej sedimentácii ílových častíc. Do vodného roztoku ílu sa často pridáva deflokulant (napr. kremičitan sodný alebo hexametafosforečnan sodný), ktorý uľahčuje oddelenie najjemnejších častíc od väčších agregátov.

 Postup prípravy: 
1. Sedimentácia: Zmes ílu a vody sa nechá v priehľadnej nádobe nerušene usadzovať (približne 24 hodín), až kým sa nevytvoria tri viditeľné vrstvy.
2. Frakcie: Hornú vrstvu tvorí čistá voda, strednú vrstvu tvorí jemná suspenzia (vlastná moderná terra sigillata) a spodnú vrstvu tvorí kal (ťažké častice).
3. Odčerpanie: Stredná vrstva obsahujúca najmenšie častice sa opatrne odčerpá (napr. sifónom), zatiaľ čo spodný sediment sa zlikviduje.

Moderná sigillata sa nanáša v tenkých vrstvách na suchý alebo takmer suchý nepálený črep. Pred úplným vsiaknutím vody sa povrch leští mäkkou handričkou alebo hladkým predmetom. Takto upravená keramika sa vypaľuje pri nižších teplotách (okolo 900 °C), pretože pri vyšších teplotách dochádza k rekryštalizácii ílu, čo spôsobuje stratu vylešteného efektu.

 Druhotné využitie rímskej keramiky 
Zaujímavým historickým faktom je, že v 18. storočí sa v mori pri anglických mestách Whitstable a Herne Bay (grófstvo Kent) našlo také množstvo neporušených nádob typu samian ware, že ich miestni obyvatelia bežne vyťahovali z vody a používali v domácnostiach na varenie. Išlo o náklad z rímskych lodí, ktoré stroskotali na plytčinách pri juhovýchodnom pobreží Británie pred viac ako 1500 rokmi.

 Liečivá hlinka (Terra sigillata v medicíne) 
náhľad|vľavo|Päť kusov červenej liečivej hlinky (terra sigillata) vo forme tabliet s pečaťami, Európa (15. – 18. storočie). Tieto tablety sa používali ako protijed a liek na tráviace ťažkosti. (Wellcome Collection, Londýn)
Najstaršie použitie termínu terra sigillata sa nevzťahovalo na keramiku, ale na liečivú hlinku (jemnozrnný ílovitý minerál s vysokou adsorpčnou schopnosťou, vo farmácii známy ako bolus) z ostrova Lemnos. Prívlastok „razená“ alebo „pečiatkovaná“ dostala preto, lebo sa z nej vyrábali malé kotúčiky (tablety), do ktorých bola vyrazená pečať s hlavou bohyne Artemis. Neskôr, v osmanskom období, niesla pečať sultána.

Vďaka špecifickému minerálnemu zloženiu sa tejto zemine v období renesancie pripisovali zázračné účinky. Považovala sa za univerzálny liek proti všetkým telesným nečistotám a predovšetkým za účinný prostriedok proti otravám jedom.

V roku 1580 sa po nemeckých krajinách preslávil baník Andreas Berthold, ktorý predával sliezsku variantu tejto hlinky, vykopanú v kopcoch pri meste Striga (dnešný Strzegom v Poľsku). Propagoval ju ako všeliek (panaceu) proti moru a všetkým typom jedov. Svoju dôveryhodnosť si budoval verejnými testami – v prítomnosti kniežat a lekárov podával psom jed a následne svoj protijed; psy, ktoré dostali hlinku, prežili, zatiaľ čo kontrolná skupina uhynula. V roku 1581 bol tento protijed úspešne otestovaný aj na odsúdenom zločincovi, ktorý po jeho podaní prežil otravu.

 Referencie 

 Použitá literatúra 
 ADKINS, Lesley – ADKINS, Roy A. Starověké Řecko. Praha : Slovart, 2011. ISBN 978-80-7391-580-3.
 BOARDMAN, John (ed.). The Oxford History of Classical Art. Oxford : Oxford University Press, 1993. ISBN 0-19-814386-9.
 DRAGENDORFF, Hans. „Ein Beitrag zur Geschichte der griechischen und römischen Keramik“. In: Bonner Jahrbücher 96, 1895.
 HAYES, John W. Handbook of Mediterranean Roman Pottery. London : British Museum Press, 1997. ISBN 0-7141-2216-5.
 HÖLBL, Günther. A History of the Ptolemaic Empire. London : Routledge, 2001. ISBN 0-415-20145-4.
 JOHNS, Catherine. Arretine and Samian Pottery. London : British Museum Press, 1977. ISBN 0-7141-1361-1.
 LUDOWICI, Wilhelm. Katalog V. Stempel-Namen und Bilder römischer Töpfer. Jockgrim : vlastným nákladom, 1927.
 OSWALD, Felix – PRYCE, T. D. An Introduction to the Study of Terra Sigillata. London : Methuen, 1920.
 TYERS, Paul. Roman Pottery in Britain. London : Routledge, 1996. ISBN 0-7134-7412-2.
 WEIß, Gustav. Keramika - umění z hlíny. Praha : Grada Publishing, 2007. ISBN 978-80-2471-954-2.

 Pozri aj 
 Keramika typu Gnathia
 Typológia starogréckej keramiky
 Čiernofigúrová keramika
 Červenofigúrová keramika

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Keramika
Kategória:Dejiny medicíny
Kategória:Staroveký Rím