Bitka pri Cecore

Bitka pri Cecore bola vojenským stretom medzi poľsko-litovskou armádou a jej kozáckymi spojencami na jednej strane a osmanskou armádou spolu s tatárskymi hordami na strane druhej v dňoch 18. až 20. septembra roku 1620 na území Moldavska. Vojenská zrážka sa napokon skončila porážkou poľsko-litovskej armády, ktorá si stanovila za cieľ podniknúť ozbrojený vpád smerom na územie Moldavska. Po takmer mesiaci, presnejšie dňa 7. októbra roku 1620 skonal na následky zranení veliteľ poľského vojska a hajtman menom Stanisław Żółkiewski (*1547).

Po boji bol navyše zabitý taktiež Myhajlo Chmeľnyckyj, otec neskoršieho kozáckeho hajtmana Bohdana Chmeľnyckého, ktorý viedol vojenskú obranu Żółkiewskieho, keď ustupoval pred janičiarmi z bojového poľa.

 Od diplomatického napätia k bojovej zrážke 
Napäté diplomatické vzťahy medzi Republikou oboch národov (Rzeczpospolitou) a Osmanskou ríšou v súvislosti s vojenskou výpravou Stanisława Żółkiewskieho do Moldavska napokon viedli k otvorenej vojne. Ďalšou príčinou vypuknutia boja boli ozbrojené nájazdy kozáckych vojakov do čiernomorskej oblasti. To vyvolalo hnev zo strany predstaviteľov Vysokej Porty.

V období leta roku 1620 sa napokon osmanská armáda pod velením Iskandara pašu vydala zakročiť vojensky proti Moldavskému kniežatstvu a Poľsko-litovskému kráľovstvu. Následne sa proti osmanským janičiarom a sipáhiom vydal v ústrety poľský korunný hajtman menom Stanisław Żółkiewski.

Osmanská armáda mala silu až 50 000 vojakov. Korunný hajtman Žołkiewski mal k dispozícii iba 8 000 okrídlených husárov.

V dňoch 18. až 20. septembra roku 1620 došlo v blízkosti mesta Jasy nad riekou Prut k ťažkej vojenskej bitke. Početne slabšia poľská armáda spočiatku odolala až trom vlnám nepriateľských útokov. Následne sa v korunnom vojsku prejavili určité problémy. Dňa 20. septembra roku 1620 vydal poľský korunný hajtman rozkaz pre vojenský ústup späť na územie Republiky oboch národov.

Keď sa poľské korunné vojsko blížilo smerom k rieke Dnester, došlo pri pohraničnom meste Mohylev k doslovnej katastrofe. Demoralizovaný vojaci opúšťali svoje stanoviská. Horšie bolo to, že sa medzi sebou začali biť. Iba poľský korunný hajtman Žołkiewski sa iba s hŕstkou verných spolubojovníkov postavil čestne čelom situácii. Napokon dňa 6. októbra roku 1620 utŕžil zranenia od osmanských janičiarov, ktorí ho prenasledovali. Po tomto napokon skonal.

Krátko po tejto udalosti usporiadal vtedajší sultán menom Osman II., ktorý panoval v rokoch 1618 až 1622, ako demonštráciu svojej panovníckej moci v Adrianopoli (Edirne) prehliadku hlavnej osmanskej armády, ktorou sa rozhodol ísť do boja proti Poľsko-litovskému kráľovstvu. Panovnícky Sejm sa však o tejto udalosti dozvedel, čím sa jeho šľachtickí poslanci rozhodli prijať do služieb poľského kráľa a litovského kniežaťa až 20 000 kozákov za ročnú odmenu 100 000 zlatých.

 Referencie 

 Literatúra 
 RYCHLÍK, Jan - ZYLYNSKYJ, Bohdan - MAGOCSI, Paul Robert. (2015). Dějiny Ukrajiny. Praha: Nakladatelství lidové noviny, s.r.o. ISBN 978-80-7106-409-1.
 ŘEZNÍK, Miloš. (2010). Dějiny Polska v datech. Praha: Nakladatelství Libri. ISBN 978-80-7277-408-1.

 Pozri aj 
 Dejiny Poľska
 Chmeľnyckého povstanie

 Iné projekty 

 Zdroj 
 FUKALA, Radek. (2024). Povstání Bohdana Chmelnického: Kozáci na planoucí Ukrajině 1648-1654. Praha: Nakladatelství Epocha s.r.o. ISBN 978-80-278-0173-2.