Postup na Moskvu

Postup na Moskvu bola vojenská operácia, ktorú viedli sily Antona Denikina v rámci Ozbrojených síl južného Ruska, zahájená proti RSFSR v júli 1919 počas ruskej občianskej vojny.

Cieľom kampane bolo dobytie Moskvy, ktoré podľa veliteľa Bielej armády Antona Denikina malo zohrať rozhodujúcu úlohu vo výsledku občianskej vojny a priblížiť Bielych ku konečnému víťazstvu. Po počiatočných úspechoch, pri ktorých bolo dobyté mesto Oriol vzdialené len 360 kilometrov od Moskvy, bola Denikinova preťažená armáda v sérii bitiek v októbri a novembri 1919 rozhodne porazená.

Moskovskú kampaň OSSR možno rozdeliť do dvoch fáz: ofenzíva OSSR (3. júla – 10. októbra) a protiofenzíva Červeného južného frontu (11. októbra – 18. novembra).

 Začiatky slávnej ofenzívy 
V polovici roku 1919 sa situácia na Južnom fronte, ktorá bola v prvých mesiacoch roka oveľa lepšia pre Červených, zmenila v prospech Ozbrojených síl Južného Ruska pod velením Antona Denikina. Koncom apríla 1919 Nikolaj Vsevolodov ktorý velil 9. Červenej armáde, prešiel na stranu Bieleho hnutia a v týždňoch pred útekom odovzdával Bielym informácie zo svojho postu. Začiatkom mája sa Nikyfor Hryhoriv, ktorý viedol Ukrajinský front Červenej armády v operácii na dobytie Chersonskej gubernie od Spojencov, vzbúril proti svojim boľševickým veliteľom. Hryhojov ovládol územie od Nikolajeva a Chersonu na západe až po Jekaterinoslav na východe. Táto oblasť bola doteraz zdrojom zásob a dopĺňania zásob pre jednotky Červenej armády bojujúce proti ozbrojeným silám južného Ruska. V máji a začiatkom júna si bieli konečne vyhlásili víťazstvo v prudkej bitke o Donbas. Potom 27. júna 1919 biele jednotky Vladimíra Maj-Majevského úspešne dokončili operáciu na dobytie ukrajinského sovietskeho hlavného mesta Charkova a 29. – 30. júna 1919 sily pod velením Andreja Škura dobyli Jekaterinoslav. V severnej časti Donskej oblasti kozáci viedli povstanie proti miestnym boľševickým úradom v reakcii na ich represívnu politiku a prenasledovanie pravoslávnej cirkvi. V júni sa bielym jednotkám pod velením Vladimira Sidorina podarilo spojiť s kozáckymi povstalcami a vyhnať boľševikov z celej oblasti Donu. Nakoniec, v posledných dňoch toho istého mesiaca, kubánski kozáci pod velením Piotra Vrangeľa s použitím tankov dodaných Britmi dobyli strategicky dôležité južné mesto Caricyn. Tam, 3. júla, na prehliadke Vrangeľovych vojsk, Denikin oznámil, že ďalším cieľom Bieleho hnutia bude dobytie hlavného mesta Sovietskeho Ruska.
náhľad|Denikin a Vrangeľ v Caricyne. Krátko po obsadení mesta bol oznámený plán pochodu ozbrojených síl južného Ruska smerom k Moskve.

 Smernica Moskva 
Denikinova moskovská smernica (rozkaz č. 08878) určila nasledujúce smery činnosti:

Piotr Vrangeľ (Kaukazská armáda) sa mal presunúť na sever smerom na Saratov, potom na Rtiščevo a Balašov a následne na Penzu, Ruzajevku, Arzamas a Nižný Novgorod. Jeho jednotky mali zaútočiť na Moskvu z Vladimiru. Pred hlavnými Vrangeľovymi silami mali jednotky, ktorých úlohou bolo rozbiť červené jednotky na dolnom toku Volgy a nadviazať spojenie s ruskou armádou Alexandra Kolčaka.
náhľad|Admirál Kolčak, vodca bielych na Sibíri
Vladimír Sidorin (Donská armáda) mal zamieriť na sever ku Kamyšinu a Balašovu a potom, koordinujúc svoje akcie s Vrangeľom viesť časť síl do Voroneža, Kozlova a Rjazane s vyhliadkou na útok na Moskvu, a druhú časť mala nasmerovať na Nový Oskol, Jelec a Kaširu, potom tiež zaútočiť na Moskvu.

Vladimír Maj-Majevskij (Dobrovoľnícka armáda) mal za úlohu dobyť Kursk, Oriol a Tulu a na ochranu pred červenými silami na Ukrajine dosiahnuť líniu Dnepra a Desny a vstúpiť do Kyjeva, zabezpečiť všetky miesta medzi Jekaterinoslavom a Brianskom, kde bolo možné prekročiť rieky.
náhľad|Denikin, vodca bielych na juhu a na Ukrajine
Sergej Dobrovolskij mal za úlohu získať kontrolu nad ústím Dnepra, Chersonom a Mykolajivom.

Denikin zamýšľal použiť železnice na vykonávanie všetkých úloh na pevnine. Nariadil tiež začať s náborom dobrovoľníkov a uskutočniť rozsiahlu propagandistickú kampaň. Denikinov plán bol optimistický, preceňoval schopnosti svojich síl po tom, čo bol ohromený nedávnymi úspechmi. Z tohto dôvodu Denikin ignoroval Vrangeľove návrhy odložiť veľkú ofenzívu na Moskvu, nechať jednotky odpočívať a dočasne sa sústrediť na obranu pozdĺž línie Jekaterinoslav-Caritsyn a zahájiť útok až proti Astrachánu. Toto riešenie však nieslo aj určité riziko – čas pracoval v prospech červených, mohli zmobilizovať väčšie rezervy.

9. júla vydal Lenin obežník „Všetci do boja proti Denikinovi!“, v ktorom vyzval na reorganizáciu síl a účinný odpor voči ďalším akciám bielych na južnom fronte. Vo velení Červenej armády vznikol spor o to, ako by mala vyzerať reakcia na dobytie Caricyna bielymi a ďalšie akcie proti Denikinovmu vojsku v Kubáni. Vrchný veliteľ Červenej armády Jukums Vācietis, podporovaný komisárom pre vojenské a námorné záležitosti Levom Trockým, navrhol, aby sa ofenzíva viedla cez Donbas, kde, ako argumentoval Trocký, sa vojaci mohli spoľahnúť na podporu robotníkov. Vācietis bol však zo svojej funkcie odvolaný a nahradil ho Sergej Kamenev, ktorý vypracoval plán útoku na Caricyn, potom na Novočerkassk a Rostov. Ofenzíva by potom bola zverená 9. a 10. červenej armáde, nie oveľa slabším 13. a 14. červenej armáde.

 Kampaň 
Hoci akcie plánované Denikinom na Ukrajine mali mať len ochranný charakter, práve v tejto oblasti dosiahli bieli v priebehu začatej ofenzívy svoje prvé dôležité úspechy. 29. júla 1919 dobyli Poltavu, 18. augusta Nikolajev a 23. augusta sa vylodili v Odese. V ten istý deň vstúpili do Kyjeva, čím prinútili sily Ukrajinskej ľudovej republiky opustiť mesto, ktoré sa k nemu dostali aj v priebehu samostatnej ofenzívy 23. augusta. Podľa Evana Mawdsleyho bola Denikinova ukrajinská ofenzíva strategickou chybou, pretože sily, ktoré ju viedli, sa následne nemohli zapojiť do boja na kľúčovom centrálnom úseku frontu a jej línia bola príliš natiahnutá.

 Kamenevova neúspešná ofenzíva (august – september 1919) 
Zároveň Červená armáda začala realizovať Kamenevovu plánovanú protiofenzívu. 14. augusta začala úderná skupina pod velením Vasilija Šorina (8. a 9. armáda) pochod na Caricyn, zatiaľ čo skupina pod velením Vladimira Selivačova (časti 8. a 14. armády a 13. armády) bola nasmerovaná na Charkov. Šorinova skupina zaútočila na Vrangeľovu Kaukazskú armádu, ktorá opustila Caricyn na severe a blížila sa k Saratovu, ale jej pochod bol zastavený pre nedostatok jedla a zásob. Vrangeľ sa musel stiahnuť z Kamyšinu a zaujať obranné postavenie v Caricyne, kde sa úspešne ubránil; po šiestich týždňoch bojov Šorinova skupina stratila schopnosť zapojiť sa do akýchkoľvek útočných akcií, najmä po tom, čo ju napadla jazdectvo pod velením Konstantina Mamontova.

Mamontovov útok, ktorý využil medzeru medzi 8. a 9. armádou, nebol zahrnutý v pôvodnom pláne pochodu na Moskvu a mohol byť vykonaný bez súhlasu Denikina. Skupina s počtom 7 – 8 tisíc jazdcov zničila komunikačnú infraštruktúru Červených, vyhodila do vzduchu železničné trate a mosty, zničila množstvo muničných skladov a rozohnala niektoré z novovytvorených jednotiek Červenej armády. 18. augusta 1919 Mamontovove sily dobyli Tambov a na dva dni (11. a 12. septembra) dobyli Voronež. V týchto mestách sa dopustili rozsiahleho rabovania.

Kamenevov plán, ktorý predpokladal hladký prechod k útoku na oblasti v južnom Rusku, ktoré tvorili centrum Bieleho hnutia, zlyhal,pretože Selivačovovej skupine sa nepodarilo dostať ďalej ako do Kupjanska, čím sa ukrajinské sovietske hlavné mesto Charkov dostalo do rúk Bielych. Podľa Mawdsleyho práve Selivačovova porážka viedla k zlyhaniu celej Kamenevovej stratégie

 Všeobecná ofenzíva (september – október 1919) 
V septembri dosiahli bieli ďalšie úspechy: 20. septembra 1919 jednotky pod velením Alexandra Kutepova dobyli Kursk, zničenie dvoch červených streleckých divízií a 30. septembra jazda pod Škurovým velením prekvapila nepriateľa prekročením Donu a dobytím Voroneža. 14. októbra vstúpili ozbrojené sily južného Ruska do Oriolu. Nikdy predtým nemali pod kontrolou takú rozsiahlu oblasť. Ani sa im nikdy nepodarilo priblížiť k Moskve. Obsadenie ďalších provincií ich však, napriek očakávaniam Bielych, oslabilo. Administratíva vytvorená Denikinom nefungovala efektívne, nováčikovia povolaní do armády nechceli bojovať a frontová línia sa nebezpečne predlžovala. Medzitým boľševická vláda úspešnejšie mobilizovala nových dobrovoľníkov na boj proti Denikinovi. Medzi septembrom a 15. novembrom 1919 bolo na južný front vyslaných 100 000 nových červených vojakov.
náhľad|Semion Buďonnyj, neskorší sovietsky maršál

 Červená protiofenzíva (október – december 1919) 
Koncom októbra 1919 sa začala protiofenzíva Červenej armády súčasne v dvoch úsekoch. 20. októbra útočná skupina zložená z lotyšskej pešej divízie a ukrajinskej jazdeckej brigády pod velením Vitalija Primakova. 3. strelecká divízia a Estónska strelecká divízia prinútili Maj-Majevského opustiť Oriol a ustúpiť ďalej na juh. Hrozilo im obkľúčenie, a tak bieli usporiadane odišli do Kurska. Zároveň veliteľ 1. jazdeckej armády Semion Buďonnyj proti rozkazom veliteľa frontu zaútočil na Voronež, pretože sa chcel v priamom boji postaviť slávnej bielej kavalérii. Dosiahol veľkolepé víťazstvo nad silami Mamontova a Škura, keď 24. októbra vstúpil do mesta. Ďalšia operácia na dobytie kľúčového železničného uzla v Kastornoje trvala mesiac. Jeho dobytie červenými znamenalo oddelenie síl donských kozákov a Dobrovoľníckej armády. 15. novembra červení dobyli Kursk. Boli to prelomové bitky celej občianskej vojny. Porážka moskovskej ofenzívy bola predohrou ku konečnej porážke bielych v konflikte.

 Zdroj