Veľké indické povstanie

Veľké indické povstanie bolo rozsiahle, ale neúspešné povstanie proti britskej nadvláde v Indii v rokoch 1857 – 1859. Spustili ho v Mérathe indické jednotky (sipáhijovia) v službách Britskej východoindickej spoločnosti a následne sa rozšírilo do Dillí, Ágry, Kánpuru a Lakhnaú. V Indii sa nazýva aj „prvá vojna za nezávislosť“, ale je známe aj ako sipáhijské povstanie.

Uvádza sa, že toto povstanie bolo jedným z najväčších protikoloniálnych povstaní proti európskej ríši v 19. storočí. Povstanie predstavovalo významný zlom v dlhom a zložitom vzťahu medzi Britániou a Indiou.

Historici naďalej diskutujú o tom, či bolo indické povstanie vzburou, roľníckym povstaním alebo vojnou za nezávislosť. Nedávne výskumy tvrdia, že indické povstanie bolo kombináciou rôznych povstaní a aktov odporu závislých od miestnych a regionálnych situácií.

 Príčiny 
V roku 1783 sa Veľká Británia, poznačená Americkou revolúciou a stratou 13 sľubných kolónií, bližšie zamerala na indický subkontinent. Britská východoindická spoločnosť zintenzívnila svoje úsilie o výber daní a ovládnutie území v tomto rozsiahlom a husto obývanom regióne. Britská východoindická spoločnosť bola podnikom, ktorý sa zaoberal medzinárodným obchodom, zároveň však dobyla a ovládala čoraz väčší počet mogulských území a nezávislých kniežacích štátov, takže jej „podnikaním“ bol v podstate imperializmus.

Hoci Britská východoindická spoločnosť začínala len ako monopolný obchodný subjekt, od začiatku 18. storočia až do polovice 19. storočia sa už v Indii zapájala do politiky, práva a poriadku, čím v tejto krajine reprezentovala britský imperializmus. Historici tvrdia, že britské a západné hodnoty boli v indickej spoločnosti vnímané ako nanútené.


Reformy, ktoré boli z britského pohľadu vnímané ako progresívne, ako napríklad zákaz sati (samovražda vdovy ohňom) alebo zákaz detských manželstiev, boli často zavádzané bez ohľadu na indickú kultúru. Zavedenie zákona o opätovnom sobáši hinduistických vdov (1856) možno považovať za dôkaz dosť nevhodného a nepopulárneho zasahovania do indickej kultúry. 

Britský imperializmus v Indii umocnilo zavedením "doktríny prepadnutia", ktorú koncom 40. rokov 19. storočia významne uplatňoval lord Dalhousie. Doktrína prepadnutia spočívala v tom, že Briti zakazovali hinduistickému vládcovi bez prirodzeného dediča adoptovať si nástupcu. Následne po smrti alebo abdikácii vládcu bolo jeho územie anektované. Podľa doktríny prepadnutia prevzala Východoindická spoločnosť v 19. storočí kontrolu nad viac ako 25 štátmi v Indii. Akýkoľvek odpor voči tomu sa ihneď stretol s vojenskou odpoveďou.

V polovici 19. storočia boli britskí a americkí misionári bežnou súčasťou indických miest, obcí a dedín. Indická verejnosť sa preto začala obávať nútenej konverzie na kresťanstvo a ohrozenia ich tradičného spôsobu života. 

Indická armáda pod britskou nadvládou čelila zlým podmienkam služby a dôchodkov, diskriminačnému platu (britskí vojaci dostávali lepšie mzdy), obmedzeným vyhliadkam na povýšenie a zvýšenej kultúrnej a rasovej necitlivosti zo strany britských dôstojníkov.

Pocity nespokojnosti sa ešte viac zintenzívnili zavedením novej pušky Patter 1853 Enfield. Rozšírili sa fámy, že náboje do novej pušky boli namazané bravčovým a kravským tukom. Konce týchto nábojov sa museli pred použitím odhryznúť. To bolo urážlivé pre moslimov aj hinduistov, pretože pre moslimov sú ošípané považované za nečisté a je zakázané ich jesť, zatiaľ čo pre hinduistov sú kravy považované za posvätné. V posledných rokoch historici tvrdia, že mnohé autority považujú distribúciu pušky Enfield za hlavný spúšťač indického povstania.

Zoznam vyššie uvedených príčin v žiadnom prípade nie je konečný. S určitosťou sa dá povedať, že neexistovala len jedna príčina, ktorá by vyvolala povstanie v roku 1857. Historici uvádzajú, že kumulatívny účinok týchto a mnohých ďalších faktorov pôsobil ako katalyzátor, ktorý pretavil pocity veľkej nespokojnosti na rozsiahle povstanie.

 Priebeh povstania 

Samotnému povstaniu predchádzala udalosť z 29. marca 1857 v Barrackpore, keď sipáhij menom Mangal Pandey z 34. bengálskeho domorodého pešieho pluku zaútočil na svojich dôstojníkov. Pandeyho jednotka v bengálskej armáde, ktorá odmietla používať nové puškové náboje, mala byť potrestaná a uväznená. Pandey sa vzbúril zastrelením britského seržanta a poručíka.

Spoločenci Mangala Pandeyho dostali rozkaz ho zadržať, ale odmietli. Britské jednotky Pandeyho obkľúčili a potom sa strelil do hrude. Pandey prežil, ale neskôr bol 8. apríla 1857 obesený. Hoci bolo do tohto incidentu zapojených len niekoľko sipáhijov, Briti následne zbavili celý pluk uniforiem a rozpustili. Medzi sipáhijmi prevládal názor, že išlo o príliš prísny trest.

V máji a júni 1857 sa následne proti Britom vzbúrilo viacero plukov indických vojsk. Išlo hlavne o pluky bengálskej armády dislokované v severnej časti krajiny. Väčšina sipáhijov na juhu Indie zostala verná svojim britským dôstojníkom. Povstanie bolo z oboch strán mimoriadne násilné.

V rokoch 1857 až 1858 sa vzbúrilo viac ako stotisíc vojakov, teda viac ako 2/3 bengálskej armády. Proti svojim veliteľom povstalo takmer celé jazdectvo a 70 peších plukov.

 Mérath 


Dátum, ktorý sa často označuje za oficiálny začiatok povstania, je 10. máj 1857. V Mérathe, veľkom vojenskom tábore neďaleko Dillí, bolo uväznených 85 členov 3. bengálskej ľahkej kavalérie za to, že odmietli použiť nové puškové náboje Enfield, údajne namazané živočíšnym tukom.

Briti týchto vojakov zbavili uniformy, spútali ich a odsúdili na 10 rokov väzenia za to, že odmietli použiť náboje. Indickým vojakom sa však ešte v tú istú noc podarilo pomocou ich spolubojovníkov utiecť z väzenia. Väčšina britských dôstojníkov, ktorí sa sa ich pokúsili zadržať, bola zastrelená. Následne sa začali búriť aj ďalší sipáhijovia, čo malo za následok rastúcu vlnu násilností. Sipáhijovia údajne útočili aj na britských civilistov vrátane žien a detí.

 Dillí 

Vzbúrenci precestovali do 58 kilometrov vzdialeného Dillí, aby starého mogulského cisára Bahádura Šáha Zafara vyhlásili za symbolického vodcu povstania. Niektoré správy naznačujú, že cisár bol nedobrovoľným vodcom, hoci historické záznamy sa líšia. Napriek tomu jeho účasť dala povstaniu legitimitu. Dillí zaujímalo kľúčovú strategickú pozíciu medzi Kalkatou a novými územiami Pandžábu. V mesto vypuklo povstanie proti Britom a mnoho britských civilistov bolo zabitých.

 Kánpur 

6. júna 1857 sa vzbúrili aj sipáhijovia v Kánpure a obliehali posádku generálmajora Sira Hugha Wheelera. Obliehanie trvalo takmer tri týždne. Ráno 27. júna sa generálmajor Hugh Wheeler vzdal Nanovi Sahibovi, vodcovi vzbúrených vojakov, s tým, že Wheeler a zostávajúci preživší sa bezpečne dostanú do Allahabadu cez rieku Gangu. Nana Sahib a jeho nasledovníci ich však prepadli, zabili takmer všetkých mužov vrátane generála Wheelera a zajali približne 200 žien a detí. Následne nahádzali pozostatky mŕtvych do studne. Keď sa o dva týždne neskôr ďalšie britské jednotky dostali do Kánpuru, prevzali kontrolu nad mestom a objavili studňu s mŕtvymi, v rozhorčení zaviedli extrémne násilné odvetné opatrenia.

 Lakhnaú 

Lakhnaú bolo hlavným mestom štátu Oudhu, ktorý bol anektovaný Britmi, čo veľmi pobúrilo niektorých sipáhijov. Preto sa 30. mája 1857 vzbúrili, v dôsledku čoho nastali v meste nepokoje. Približne 1 200 britských dôstojníkov a civilistov sa opevnilo proti 20 000 vzbúrencom. 26. septembra sa britským silám pod velením sira Henryho Havelocka podarilo prelomiť obliehanie. Havelockove sily však boli príliš slabé na to, aby Britov z Lakhnaú evakuovali. Pomocné sily sira Colina Campbella v počte 4 500 mužov dorazili 16. novembra 1857 a nakoniec dokázali evakuovať ženy, deti a aj celú posádku.

 Diabolský vietor 

Po niekoľkých mesiacoch sa britské jednotky skonsolidovali a začali povstanie veľmi násilne potláčať. Tisíce ľudí bolo obesených a zabitých bolo tiež mnoho nevinných indických civilistov. Briti zničili celé dediny, o ktorých sa hovorilo, že majú väzby na vzbúrencov. Moslimov vešali s ústami naplnenými bravčovým mäsom. Počas súdnych procesov boli mnohí z odsúdených za vzburu vystreľovaní z dela. Táto metóda trestu sťažovala identifikáciu a dôstojný pohreb bol takmer nemožný. Britskí úradníci nútili ostatných Indov sledovať tieto popravy. Ľudia v severnej Indii nazývali dlhé obdobie odvetných opatrení „Diabolský vietor“.

Diabolský vietor vyvolal veľké pobúrenie medzi indickým ľudom aj na Západe. Mnohí považovali britské konanie za kruté a nadmerne násilné.

Od doby, keď rebeli dobyli Dillí, boli britské operácie na potlačenie povstania rozdelené do troch fáz. Počas leta 1857 prebiehali zúfalé boje v Dillí, Kánpure a Lakhnaú, potom v zime 1857 – 1858 nasledovali operácie v okolí Lakhnaú pod vedením Colina Campbella a nakoniec „čistiace“ kampane Hugha Rosea začiatkom roku 1858. Mier bol oficiálne vyhlásený 8. júla 1859.

 Dôsledky 
Indické povstanie proti britskej nadvláde v roku 1857 znamenalo koniec Východoindickej spoločnosti. Spoločnosť stratila všetky administratívne právomoci podľa zákona o vláde Indie z roku 1858 a bola zrušená v roku 1874. Právomoci a vláda nad Indiou sa však presunuli do rúk britskej kráľovnej, čím sa India stala oficiálnou kolóniou Britského impéria na ďalších takmer 100 rokov. 

Historička Whitney Howarthová dospela k záveru, že „hoci Východoindická spoločnosť stratila svoju autoritu v Indii a neskôr bola rozpustená, rasové zneužívanie a ekonomické ťažkosti, ktorým Indovia čelili, sa nezlepšili.“

 Referencie 

Kategória:Vojny 19. storočia
Kategória:Vojny Spojeného kráľovstva
Kategória:Vojny za nezávislosť