Odorik z Pordenone

Blahoslavený Odorik z Pordenone (, v českých prekladoch diela tiež Oldřich, Čech z Furlánska (vydanie z roku 1962) či vo vydaní z roku 1998 Oldřich, Čech z Pordenone; * 1271/1286, Pordenone† 14. januára 1331, Udine) bol stredoveký mních a misionár, autor cestopisu o navštívených krajinách.

 Život 
náhľad|433x433bod|bl. Odorik z Pordenone (čínske zobrazenie)
Odorik z Pordenone sa narodil v severovýchodnom Taliansku. Bol synom vojaka Mattussiho, ktorý slúžil v českom vojsku Přemysla Otakara II. na talianskom území, ktoré bolo v 13. storočí súčasťou Českého kráľovstva (to viedlo neskôr k vzniku neoverenej povesti , že jeho otec sa volal Matúš, pritom Odorik sám seba označoval za Čecha). Narodil sa v meste Pordenone alebo jeho okolí, snáď v dedine Villanova. Jeho matka pochádzala z Udine alebo jeho okolia. V pätnástich rokoch vstúpil do františkánskeho rádu menších bratov. Po ukončení štúdií sa začal pripravovať na dráhu misionára. Odišiel do lesov vo Furlansku, kde žil ako askéta, postil sa a rozjímal. Keď usúdil, že je pripravený na budúcnosť, ktorú si zvolil, teda dráhu misionára, navrátil sa do kláštora. Potom bol vysvätený za kňaza a spolu s írskym misionárom – bratom Jakubom uskutočnil svoju prvú cestu do Turkestanu, vtedajšej súčasti mongolskej ríše. O tejto misii, ktorá pravdepodobne trvala od roku 1300 do roku 1314, nezanechal Odorik žiadne svedectvo. Zachovala sa iba zmienka istého vikára v liste adresovanom pápežovi. Vikár tu chválil Odorikove jazykové znalosti a schopnosti.

 Cesta do Tibetu 
Po návrate do Pordenone pápež Ján XXII. vyslal Odorika na ďalšiu misiu, tentoraz do Perzie a Číny, ktorá trvala od roku 1316 do roku 1330. Počas cesty, ktorá začala v Benátkach, Odorik navštívil Perziu aj Čínu, ktoré boli v tom čase súčasťou mongolskej ríše. V nasledujúcich 14 rokoch navštívil Odorik so svojimi spoločníkmi mnoho krajín. O niektorých z nich nemali vtedy ľudia v Európe žiadne informácie. Český misionár uvádza: „ cez more som sa preplavil a navštívil krajinu neveriacich, chtiac zožať nejakú žatvu duší“. Pretože očakával nedôveru čitateľov ďalej píše: „v pravde ani ja sám by som tieto veci neveril, keby som ich nebol počul na vlastné uši a keby som ich nebol videl na vlastné oči“.

 Cesta k Čiernemu moru 
Z Benátok putoval Odorik cez Stredozemné more, prielivy Dardanely a Bospor do Čierneho mora k mestu Trabzon. Tu popisoval neobvyklý tzv. „jarabičí príbeh“, ktorý Odorik označil za zaujímavosť. Popisuje muža, ktorý bol nasledovaný letiacim kŕdľom jarabíc. Keď sa muž usadil, jarabice „sa okolo neho zhlukli ako kuriatka okolo kvočky“. Muž potom kŕdeľ doviedol do cisárskeho paláca. Panovník si vybral jarabice, o ktoré stál, a so zvyškom sa muž rovnakým spôsobom vrátil domov. Odorikovi bolo vyčítané, že si príbeh vymyslel, že to nemôže byť pravda. A ak je to pravda, je chybou označiť ho za zaujímavosť, ale priamo za dielo satana. Autorovo meno očistil na prelome 17. a 18. storočia francúzsky prírodopisec Joseph Pitton de Tournefort (16561708), ktorý bol predchodcom Carla Linného. Pitton popísal francúzskeho obecného pastiera pri meste Grase, pasúceho jarabice. Keď pastier niektorú jarabinu zavolal, pribehla k nemu a mohol ju vziať do náručia.

 Cesta okolo hory Ararat 
So skupinou bratov prešiel Odorik okolo hory Ararat. Túžil vystúpiť na posvätnú horu, kde podľa Biblie stojí Noemova archa. Domorodci ho odhovárali, tvrdili, že na horu Ararat ešte nikto nevystúpil, lebo „by sa to nepáčilo Bohu na výsostiach“. A pretože jeho súputníkom sa navyše nechcelo čakať, Odorik svoj plán neuskutočnil. Pri ďalšom putovaní minul Perzskú púšť, nazývajúc ju „Mare arenosum“ teda „More piesku“. Nikdy predtým totiž také množstvo piesku nevidel. Odborníci sa teraz sporia, ktorú púšť vlastne Odorik videl. Na väčšine územia Perzie – teda dnešného Iránu – púšte prevažujú. Najväčšia je z nich je púšť Dašt-e Kavír, Veľká soľná púšť s rozlohou cez 100 000 km². Ďalšou veľkou púšťou je Dašt-e Lút, tzv. Letná púšť, prechádzajúca v púšť piesočnú s mnohými oázami a rozlohou cca 800 000 km². Ťažko povedať, ktorú z púšť mal Odorik na mysli.

 Cesta cez Indiu do Perzského zálivu 
K Perzskému zálivu, ktorému hovoril „More oceánske“ doputoval Odorik roku 1318. Jeho cesta ďalej viedla cez Indiu, Sumatru (tu poznamenal, že „Zem zakryla Severku“, čo bolo dôkazom, že Zem je guľatá). Pokračoval na Borneo, Jávu a Filipíny. Na Filipínach vraj slúžil prvú vianočnú latinskú omšu. Pravdepodobne ako prvý tiež popísal miestnych trpasličích obyvateľov zvaných Negriti, merajúcich priemerne 150 cm, žijúcich v oblastiach Bornea, Jávy a Sumatry. K Jáve pridal Odorik túto poznámku: „Kráľ tohto ostrova má palác veľmi obdivuhodný. Lebo jednak palác sám o sebe je veľký, ale aj jeho schodisko je veľmi veľké a jeho schody sú striedavo zlaté a strieborné. V podlahe potom je jeden štvorec zo zlata a jeden zo striebra. Stena paláca je zvnútra obložená zlatými plátmi a na nich sú vryté postavy jazdcov... a okolo hláv majú veľký zlatý kruh, ako u nás majú naši svätí; tieto kruhy však sú husto posádzané drahými kameňmi. Nadto aj strecha je z rýdzeho zlata. Aby som to ale povedal stručne, tento palác je bohatší a krajší ako ktorýkoľvek iný na svete.“ Roku 1322 doputoval Odorik až do blízkosti Austrálie. O existencii tohto svetadielu nemal Odorik, rovnako ako celý vtedajší svet, ale ani tušenie.

 Cesta do Tibetu 
Na území dnešnej Číny dorazil Odorik v roku 1325. Toto územie bolo vtedy pod nadvládou mongolskej ríše, ktorej vládol chán Tchai Ting, pravnuk Džingischána, vlastným menom Jesün Temür. Odorik sa osobne zúčastnil slávností. Využil týchto ceremoniálov aj na udeľovanie kresťanského požehnania chánovi. Odorik bol chánovým dvorom očarený. Píše, že na obsluhu panovníka bývalo pripravených 14 000 šľachticov. Ženy vraj mali na hlave niečo ako mužskú topánku. V skutočnosti sa jednalo o vysoký účes vydatých mongolských žien. Účes bol až 30 cm vysoký, zhotovený zo stromovej kôry či iného ľahkého materiálu. Účes bol okrúhly, zakončený perami a drahými kameňmi. Podľa Odorikovho popisu bol taký široký "že treba oboch rúk na obopnutie. Vyšší ako lakeť, má vrch do štvorca ako hlavica stĺpu. "Ak mal Odorik na mysli český lakeť, ten mal dĺžku 60 cm. Taký účes nosili mongolské ženy ako spomienku na svoju pomoc mužom v jednej z bitiek. Ako pripomienku tejto pomoci dostali ženy právo nosiť túto pokrývku hlavy. Aby ale ženy príliš nespyšneli, mala mať pokrývka podobu topánky. Očarenie Odorika chánovým dvorom dokladá aj jeho ďalší opis. "A pri Bohu živom, medzi týmto panovníkom, Chánom, a medzi panovníkmi talianskymi je taký rozdiel, ako medzi najväčším boháčom a žobrákom." Dôležité správy si jednotlivé veže odovzdávali ohňovým znameniam. Odorik ako prvý priniesol do Európy aj správu o zvyku čínskych boháčov nechať si narásť tak dlhé nechty, že neboli schopní sa sami ani najesť, či o zvyku zväzovať čínskym dievčatám nohy do tvaru lotosového kvetu. Tento pre Európanov nepochopiteľný zvyk bol praktizovaný od 10. storočia a zakázaný bol až v roku 1911. Zdeformované chodidlá nakoniec merali 7,5 až 15 cm, nazývali sa „zlaté lotosové kvety“ a uvidieť ich mohol iba muž v najintímnejších chvíľach.

Z Číny sa Odorik vydal na cestu do Tibetu. Dorazil až do Lhasy. Stal sa tak prvým známym Európanom, ktorý sa dostal do Tibetu. Je na neuverenie, že Odorik cestu absolvoval iba v predpísanom radovom odeve – tmavohnedý habitu s kapucňou, prepásaný bielym povrazovým cingulom a obutý do kožených sandálov. Tibetská náhorná plošina leží v nadmorskej výške okolo 4000 m n. m. Nočná teplota v lete je okolo 9 °C, v zime klesá až na mínus 40 °C. Z Tibetu sa Odorik vracal do Európy cez dnešné afgansko-pakistanské územie, pohorie Hindúkuš. V tejto oblasti navštívil jedno z mnohých údolí, a to aj napriek varovaniu miestnych obyvateľov. Tí ho varovali, že žiadny živý človek ešte z tohto údolia nevyšiel. Nedbajúc na varovania, Odorik do údolia vstúpil. Po návrate ho miestni uctievali ako hrdinu. Sám však napísal, že to nebol príjemný zážitok. Píše, že "zrel veci hrozné", jednalo sa o veľké množstvo kostier, "a tiež som tam počul hudbu všetkého druhu, najviac však harfy, na ktoré ktosi úžasne húdol. A z toho bol taký hluk, že strach preveľký na mňa doľahol." Miestni rozprávali, že ide o pozostatky patriace ľuďom „démona podsvetia, ktorí na pekelné hudobné nástroje hrajú, aby ľudí prilákali a usmrtili“ . Odborníci nevedia, aké presne údolie Odorik navštívil, ale považujú za možné, že Odorik videl ostatky vojakov Alexandra Macedónskeho. Ten tadiaľto ťahal na východ a stretol sa s vojakmi indických vladárov. Tóny, ktoré Odorik počul, dnešní cestovatelia vysvetľujú prudkými zmenami teploty: „Zmeny teploty vyludzujú v púšťach a skalnatých horách zvuky, nie nepodobné bubnom.“ Za zmienku stojí, že ďalší cestovateľ dorazil do Tibetu, konkrétne do Lhasy, až o 300 rokov neskôr, v roku 1624. Bol ním portugalský kňaz, jezuita António de Andrade. Vzhľadom na to, že Tibet všeobecne nerád prijímal cudzincov, či už išlo o misionárov alebo obchodníkov, bol Odorikov spis hlavným zdrojom informácií o Tibete až do konca 18. storočia.

 Návrat do Pordenone 
Odorikov návrat v roku 1330 do františkánskeho kláštora v Pordenone najprv žiadnu pozornosť v kláštore nevzbudil. Mnoho pútnikov sa tu zastavovalo na svojej púti do Ríma. A navyše, vracajúci sa misionár bol tmavý až čierny, vychudnutý, vyzeral staro a choro. Nepoznali ho spočiatku nielen v kláštore, ale ani jeho príbuzní. Mnísi tiež Odorikovi neverili, že je ich misionárom, vracajúcim sa z ciest po Ázii. Nestávalo sa totiž, aby sa misionári zo svojich ciest navracali. Misia medzi neznabohmi končievala väčšinou smrťou misionára. Odorikovo rozprávanie o ďalekých krajinách, o ktorých mnísi nikdy nepočuli, tiež nevzbudzovalo dôveru. Jeho zážitky okomentovali ako veci „ktoré žiadny kresťanský kresťan vidieť nemohol, iba v omámení diabolskom, pretože jednoducho nie sú možné“. Našťastie pri Odorikovom lôžku sedával rádový kňaz Guillelmus de Solana. Zapisoval všetko, čo mu Odorik čiastočne rozprával naspamäť a čiastočne podľa svojich zápiskov z ciest. Odorikovo rozprávanie bolo zachytené v knihe „Popis východných krajov sveta“. Podľa záveru v tejto knihe práca prebiehala tak, že Odorik nadiktoval „vetu alebo dve, pisár písal, ako tomu rozumel, prípadne sa spýtal, a odpoveď zasadil alebo zaplietol alebo vtelil do diktovaného“. Práca na knihe bola prerušená Odorikovým prianím vydať sa do Pisy, tam sa nalodiť, odplávať do Marseille a odtiaľ sa vydať pešo do Avignonu, vtedajšieho sídla pápeža. Tomu chcel Odorik odovzdať správu o svojej púti.

 Padova a zázraky 
V Padove, v tretine plánovanej cesty, Odorik ochorel. Nechal sa dopraviť do františkánskeho kláštora najväčšieho furlanského mesta Udine. Tu ho navštevoval mocný najvyšší furlanský sudca Conrado Bernardiggi Gastaldo. Po Odorikovej smrti Gastaldo nariadil zmeniť pôvodne „zamýšľaný chudobný pohreb“ Odorikov na pohreb „s veľkou duchovnou a mestskou asistenciou a na útraty furlanskej krajiny“. Odorikove ostatky boli vystavené v kostole a tu údajne došlo k prvému zázraku: k jeho ostatkom priložila svoju ochrnutú ruku istá šľachtičná a jej ruka „ožila“ . Vtedy dav zajasal, rozobral rakvu, mŕtvemu vytrhal dlhé fúzy az jeho tela strhal rúcho. To všetko na získanie cenných relikvií. Odorik, všeobecne považovaný za svätého, bol pochovaný roku 1332 v alabastrovej rakve. Tá vraj mala rohy sarkofágu umiestneného na štyroch mramorových stĺpoch s anjelikmi a ďalšími soškami. Na čelnej strane sarkofágu bol misionárov portrét. Odorikovi bolo pripisovaných sedemdesiat zázrakov. Bola preto menovaná trojčlenná komisia zložená z kanonika, mešťana a notára. Komisia dostala za úlohu všetky jeho zázraky spísať. Jedným z takýchto zázrakov bolo uzdravenie františkánskeho mnícha, ktorý si pri likvidácii jednej zo starších Odorikových truhiel skoro odťal prst. Trieska z tej rakvy vraj zahladila všetky stopy po zranení. Iný mních zázračne ožil šiesty deň po svojej smrti, keď sa jeho sestra modlila k svätému Odorikovi. 

 Smrť 
náhľad|200x200bod|hrob Odorika v kostole Panny Márie Karmelskej v Udine
Je pochovaný v Udine v kostole Panny Márie Karmelskej.

Čoskoro po smrti bol uznaný za svätého, ale len pre Aquileijský patriarchát. Dňa 3. júla 1755 bol Odorik de Pordenone pápežom Benediktom XIV. blahorečený. K hrobu blahoslaveného Odorika z Pordenone sú farnosťou Panny Márie Karmelskej organizované každoročné púte.

Na predmestí Pordenone v kostole blahoslaveného Odorika (Udalricha) uchovávajú jeden jeho ostatok. Autorom kostola je švajčiarsky architekt Mario Botta. Projekt pochádza z roku 1992. Kostol bol vysvätený kardinálom Jozefom Tomkom  10. októbra 1998.

18. septembra 2022 bola v mene blahoslaveného Odorika z Pordenone v Prahe 6 Vokoviciach na ulici K dvoru požehnaná P. Jeronýmom Jozefom Erteltom, O. Carm. z farnosti Praha 6 Liboc doposiaľ beznominálna kaplnka, ktorá sa tak stala najsevernejším miestom kultu bl. Odorika.

 Vydanie cestopisu 
Zásluhou furlanského rozhodcu sa cestopis stal „v okamihu stredom záujmu Európy“. Dielo bolo spísané v dialekte, do latinčiny ho preložil dominikánsky mních Francesco Pipino. Ten však miestami zasahoval do textu, svojvoľne zmenil niektoré jeho časti na posilnenie prestíže kresťanského náboženstva. Z toho dôvodu vraj Odorikovi vložil do úst kritiku všetkých ostatných náboženstiev. Iba náboženstvo kresťanské je jediné pravé. V latinčine vzniklo 150 opisov. Tie boli prekladané do ďalších jazykov. Talianske výtlačky čítal a svojimi poznámkami dopĺňal aj Krištof Kolumbus. Cestopis bol preložený aj do angličtiny, francúzštiny a nemčiny. Český preklad cestopisu vyšiel až v roku 1962. V prekladoch sa objavovali často skomolené názvy. Chyby sú pripisované nepozornosti pisárov, zlému osvetleniu v pisárňach, nie príliš vzdelaným opisovačom, ktorí si takto zarábali na živobytie a ich zákazníci ich často ponáhľali. Tiež podklady, z ktorých títo ľudia opisovali, neboli vždy dobre čitateľné, a tak si niekedy opisovači pomáhali tým, že si jednoducho časť vety domysleli. Spoliehali sa na to, že čitatelia presné názvy a mená nebudú poznať, najmä, ak išlo o zápisky z úplne neznámych krajín. Niekedy bola na vine aj zlá výslovnosť toho, kto opisovačovi diktoval. Ďalším dôvodom môže byť, že mená ostrovov a krajín sú vraj v rukopise písané foneticky a je len na prekladateľovi, ako sa s tým vyrovná. 

 Vydanie v češtine 
Kniha Popis východních krajů světa bola v Česku vydaná trikrát:

 Já bratr Oldřich Čech z Furlánska, Odoricus Boemus de Foro Julii, prel. František Gel a Rostislav Kocourek. – 1.vyd. – Praha : Ľudová demokracia, 1962
 Cesta do říše Velkého chána (1316 – 1330), Oldřich Čech z Pordenone, prel. František Gel a Rostislav Kocourek. – 1. vyd. – Praha : Kvasnička a Hampl, 1998, .
 O neznámých věcech čili Popis východních krajů, Odorik z Pordenone, prel. Jiří Špaček. (podľa 1. tlačeného vydania z roku 1513 v taliančine – novo vydaného roku 1986) – 1. vyd. – Praha : Argo, 2024

 Odorik a John Mandeville 
Z Odorikovho cestopisu prevzal do svojho spisu John Mandeville pasáž o kňazovi Jánovi. To mal byť mocný ázijský kresťanský panovník veľkej ríše. Západní kresťania verili v jeho existenciu už od 12. storočia. Dúfali v jeho pomoc účastníkom krížových výprav, ktoré mali za cieľ oslobodenie Ježišovho jeruzalemského hrobu. Pápež Inocent IV. dokonca vyslal za týmto panovníkom posolstvo šestnástich mužov. Po dlhom hľadaní objavili pri Kaspickom mori jedného mongolského generála. Keď mu bol pápežov list preložený, veľmi sa rozhneval, že pápež nepozná meno jeho nadriadeného – Veľkého Chána – a nazýva ho akýmsi kňazom Jánom. Z rozkazu Veľkého Chána potom poslal pápežovi túto odpoveď: "Pápež, vieš, že tvoji poslovia k nám prišli s tvojím listom? A že mali veľa rečí? Neviem, či tak robili z tvojho rozkazu. Preto ti to oznamujem. Ak chceš, pápež, ďalej vládnuť svojej krajine, príď a postav sa pred tvár toho, ktorí vládne celému svetu. Ak neprídeš, neviem, čo sa stane. Len Boh to vie. Ale bude dobre, ak odkážeš či prídeš a ak by si prišiel či prídeš priateľsky alebo nie. Pozvanie pápež neprijal. Napriek tomu v existenciu kňaza Jána aj naďalej veril. Aj toto územie, kde sa mala údajná ríša kňaza Jána rozkladať, Odorik navštívil. Napísal o tejto krajine že „nie je ani stotina pravdy z toho, čo sa o nej... tvrdí“. 

 Beatifikácia 
Pre mnoho zázrakov spojených s hrobom Odorika bol pápežom Benediktom XIV. 3. júla 1755 vyhlásený za blahoslaveného. Dňa 13. 1. 2002 sa začal proces kanonizácie.

Roku 1881 postavilo mesto Pordenone pamätník svojmu významnému rodákovi.

 Odorik z Pordenone v kultúre 
 Planétka (4637) Odorico objavená v roku 1989 nesie jeho meno.
 „Až zařve lev“ s podtitulom „Výprava za hranice jednoho lidského života“, je český film (2022), ktorý natočil režisér dokumentarista a cestovateľ Jan E. Svatoš s kameramankou Romi Strakovou; líči osud českého kráľa Přemysla Otakara II. v spojení s Odorikom z Pordenone.
 Hymnus ad Beatum Odorico de Pordenone (Hymnus k blahoslavenému Odorikovi z Pordenone, 2022) pre zmiešaný zbor, organ a malý orchester na text latinského hymnu z kostola Panny Márie Karmelskej v Udine, hudba: Jan Fila
 KUNSKÝ, Josef. Čeští cestovatelé. 1. vyd. Praha: Orbis, 1961. 1. diel, kapitola Český Marco Polo, s. 31 – 44.
 LIŠČÁK, Vladimír. Bratr Odorik a jeho zpráva o východních krajích světa: Styky Evropy a mongolské Číny ve 13. a 14. století. Praha: Academia, 2019. .

 Referencie 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Úmrtia 14. januára
Kategória:Úmrtia v 1331
Kategória:Talianski misionári
Kategória:Talianski objavitelia
Kategória:Talianski františkáni
Kategória:Talianski katolícki blahoslavení
Kategória:Stránky s neskontrolovanými prekladmi