Hornouhorské kniežatstvo

Hornouhorské kniežatstvo () bol štátny útvar na území trinástich stolíc Horného Uhorska, pričom jeho hranicou bolo teritórium až po brehy riek Hron, Žitava, Nitra a napokon Váh.

Osmanská strana nazývala toto územie ako „Orta Macar“ (Madžar), teda „Stredné Uhorsko“. Názov chápala osmanská administratíva ako pomenovanie „strednej“ časti rozdeleného Uhorska, teda krajiny medzi geograficky bližším Sedmohradským kniežatstvom a vzdialenejším habsburským Uhorským kráľovstvom. Samotný Imrich Tököli bol navyše pomenovaný ako „slovenský kráľ“ () z dôvodu, že na území jeho hornozemského kniežatstva žilo národnostne prevažne slovenské obyvateľstvo, a to v najmä v prostredí dolnouhorských stolíc pri rieke Hron a Váh. Okrem iného bol tento názov platný podľa skutočnosti, že práve evanjelická šľachta z Horného a Dolného Uhorska bola z veľkej časti slovenského pôvodu.

Kniežatstvo sa napokon rozpadlo roku 1685, pričom práve v tom čase dobyli cisárski vojaci mesto Košice a Prešov, čím pod mocou kuruckých povstalcov ostala už iba pevnosť Mukačevo.

 Cesta Imricha Tököliho ku korune 

Začiatkom roka 1680 bol bohatý kežmarský magnát menom Imrich Tököli zvolený za hlavného veliteľa kuruckého hnutia, ktorý presadil vlastný cieľ vyhľadať diplomaticko-politické spojenectvo s Osmanskou ríšou. Stalo sa tak z toho dôvodu, že práve kurucké hnutie prišlo o podporu Francúzskeho kráľovstva a Republiky oboch národov, začali sa jeho poprední predstavitelia zamýšľať nad spojenectvom s Osmanskou ríšou. V období jesene roku 1681 predložili u sultána v Istanbule návrh pre vytvorenie samostatného uhorského kniežatstva. Toto územie malo zahŕňať geograficky sedem uhorských stolíc, ktoré počas povstaní Gabriela Betlena a Juraja I. Rákociho boli pripojené k Sedmohradskému kniežatstvu. Tieto stolice však už Tököli ovládal. Neskôr úspešne pripojil ďalších päť stolíc, niektoré z územia Slovenska. Práve táto oblasť bola miestom častých vojenských potýčok, pričom ich kontrola prostredníctvom osmanského vazalstva nebola Istanbulu proti vôli. Po kratšom čase, presnejšie koncom júla roku 1682 sa k jeho povstaleckým oddielom pripojili osmanské vojská pod velením budínskeho pašu Ibrahima.

Dňa 22. augusta roku 1682 došlo k vojenskému obkľúčeniu Fiľakova. Mesto bránili v tom čase obrancovia v počte približne 4 000 vojakov na čele s tamojším kapitánom Štefanom I. Kohárim. Po uplynutí štyroch dní došlo k tomu, že práve kurucké vojsko síce prejavilo odhodlanie bojovať lenže v skutočnosti však stále čakalo na príchod turecko-sedmohradských posíl. Dňa 2. septembra roku 1682 bolo okolo Fiľakova rozmiestnených dovedna 60 000 vojakov. Kráľovské vojská, ktoré mali v tom čase rozložený vlastný tábor pri Zvolene sa však neodvážili pre vzdor. Útočníci začali spočiatku ostreľovať dolný hrad. Prišla však búrka, ktorá narušila hradné múry natoľko, že Kohári rozhodol vyprázdniť dolný hrad a následne ho zapáliť. Obrancovia tak ustúpili do horného hradu. Ten bol následne ostreľovaný na priamy príkaz samotného Tököliho. Čoskoro však nastal v obrane nečakaný zlom.

Časť hradnej posádky začala údajne na podnet evanjelických veliteľov viesť v dňoch 10. až 12. septembra roku 1682 tajné rokovania s kuruckými ozbrojencami. Kohári síce odmietol tieto návrhy ibaže vydaniu hradu však už napokon nemohol zabrániť. Sám napokon skončil ako zajatec v mukačevskej pevnosti. Táto udalosť znamenala, že hrad Fiľakovo prišiel o svoj vojensko-strategický význam.

Veľkovezír však odmietol vydať samotný hrad svojmu spojencovi, pričom následne ho dal vyhodiť do povetria. Na jednej strane to bol práve Imrich Tököli, ktorý odmietol pridružiť sa k tomuto skutku, lenže na strane druhej však dopomohol sčasti k zničeniu tohto významného protitureckého hradu.

Dňa 16. septembra roku 1682 bol Imrich Tököli korunovaný vo Fiľakove za „kráľa Horného Uhorska“ a to prostredníctvom Ibrahima pašu, ktorý mu odovzdal vladárske insígnie.

 Charakteristika územia 

 Geografia 
Zásluhou Imricha Tököliho došlo k tomu, že sa pripojilo ďalších päť a to Šariš, Spiš, Turňa, Užhorod a Gemer. Tököli si však jasne uvedomil, že práve prijatie kráľovského titulu od „pohanského“ vládcu by z diplomatického hľadiska znamenalo to, že by nemohol mať zaručenie pre upevnenie svojej moci v Uhorsku. Práve to bol dôvod, prečo teda odmietol prijať kráľovský titul. Používal však titul knieža a pán Uhorska. Územie, ktorému samotný Tököli vládol, pomenovali osmanskí Turci ako „Orta Madžaru“, teda Stredné Uhorsko.

 Vnútorný systém 
Tököliho dŕžava bola z hľadiska štátoprávneho usporiadania známa vďaka tomu, že išlo o dedičnú monarchiu, keďže panovník bol vymenovaný priamo sultánom Osmanskej ríše podobne ako to bolo v oblasti Sedmohradska ale aj rumunských kniežatstiev. Suverenita bola značne obmedzená. V oblasti západnej Európy išlo o osmanského vazala alebo satelit. Platenie štátnej dane bolo na rozdiel od Sedmohradska pre predstaviteľov hornouhorskej šľachty značnou záťažou. Samotné kniežatstvo malo podľa zmluvy (athnáme) povinnosť zúčastňovať sa na všetkých vojenských ťažení osmanského sultána.

Knieža ako panovník malo konštituované vlastné poradné orgány, ktoré reprezentovala kniežacia a vojnová rada. Kniežatstvo disponovalo stavovským snemom, ktorý sa usporiadal dovedna dva razy a to roku 1683 v Košiciach a Tállyi.

Zahraničnú politiku viedlo kniežatstvo samostatným spôsobom. Orientovalo sa v prvom rade na Osmanskú ríšu, pričom značná diplomacia sa udržiavala taktiež s územím Sedmohradska, Francúzskeho kráľovstva, Saska či dokonca Brandenburska. Zaujímavosťou bola dokonca Tököliho korešpondencia s pápežom.

Kniežatstvo malo taktiež v istom zmysle slova štátnu cirkev, ktorou bola evanjelická cirkev augsburského vyznania.

Dôležitým znakom tejto dŕžavy bol autoritatívny charakter vlády na čele s kniežaťom. Ďalším znakom bol militantný ráz moci, ktorý sa podobal na vojenský režim s kľúčovým postavením armády.

 Rozvrat a zánik panstva „kuruckého kráľa“ 
Dňa 12. septembra roku 1683 došlo k vojenskému víťazstvu spojeného ríšskeho vojska pod velením Karola V. Lotrinského a poľských husárov na čele s kráľom Jánom III. Sobieskim proti osmanskej armáde Kara Mustafu pašu pri Viedni. Po tejto vojenskej porážke osmanskej armády sa cisár Leopold I. Habsburský rozhodol prestať uznávať zvrchovanosť kuruckého panstva. Na jeseň roku 1683 dobyli poľskí husári na čele s kráľom Jánom III. Sobieskim mestá ako Sečany, Kežmarok a Sabinov.

Dňa 1. októbra roku 1683 habsburský cisár Leopold I. vydal nariadenie, ktoré znamenalo konfiškáciu majetku všetkých Tököliho spojencov. Výnimka však platila iba pre tých, ktorí boli Tököliho spojencami z donútenia. Ak by sa teda zúčastnili tzv. bratislavského súdu a zložia panovníkovi hold vernosti, mohli sa dočkať očistenia svojho mena. Novohradská šľachta sa napokon podujala dňa 27. novembra roku 1683 takého aktu, podľa ktorého napísala a poslala list kráľovi, palatínovi a generálovi Rabattovi, v ktorom im vzdala hold, prostredníctvom ktorého sa vzdala podpory kuruckého hnutia a vyjadrila tak voči kráľovi svoju vernosť.

Vojenské víťazstvo armád protiosmanskej koalície viedlo k strate sympatizantov odboja Imricha Tököliho. V úvode roka 1684 mal pod mocou už iba územie Horného Uhorska. Zmenšené územie kuruckých povstalcov tak už nemalo nádej odolať silnému útoku habsburských vojsk. Dňa 17. septembra roku 1684 sa podarilo cisárskym vojakom úspešne zvíťaziť nad kuruckými povstalcami pri Prešove. Povstalci sa tak stiahli smerom do pevností.

Po relatívne krátkom čase, presnejšie v októbri roku 1685, bol Imrich Tököli napokon uväznený varadínskym pašom na príkaz veľkovezíra. Išlo o zvalenie viny za vojenskú porážku pri Viedni. Keď sa však táto správa rozšírila, takmer 12 000 kuruckých vojakov prešlo do cisárskeho dvora. Osmanská delegácia si však uvedomila svoju chybu a tak sultán dal Imricha Tököliho prepustiť. Rozpad povstaleckého kruhu sa však už nedal zadržať. Dňa 18. januára roku 1688 kapitulovala tentoraz už posledná kurucká pevnosť Mukačevo, ktorú bránila Helena Zrínska ako manželka Imricha Tököliho. Vtedy išlo už iba o symbol odboja než veľké kurucké nebezpečenstvo pre vládu cisára Leopolda I.

 Referencie 

 Literatúra 
 ALBERTY, JúliusOŽĎÁNI, Ondrej et al. (1989). NovohradRegionálna vlastivedná monografia. Martin: Vydavateľstvo Osveta, ISBN 80-217-0091-2.
 DANGL, Vojtech. (2017). Bitky a bojiská v našich dejinách. Bratislava: Perfekt, ISBN 978-80-8046-864-4.
 DANGL, Vojtech; SEGEŠ, Vladimír. (2012). Vojvodcovia111 vojenských osobností vojenských dejín Slovenska. Praha: Ottovo nakladatelství, ISBN 978-80-7360-986-3.
 KÓNYA, Peter et al. (2014). Dejiny Uhorska (10001918). 2. vyd. Bratislava: Citadella. ISBN 978-80-89628-59-9.
 KÓNYA, Peter. (2021). Imrich Thököly a jeho povstanie. Prešov: Vydavateľstvo Prešovskej univerzity v Prešove pre Generálny konzulát Maďarska v Košiciach. ISBN 978-80-555-2824-3.
 MRVA, IvanSEGEŠ, Vladimír. (2012). Dejiny Uhorska a Slováci. Bratislava: Perfekt, ISBN 978-80-8046-586-5.
 SEGEŠ, Vladimír et al. (2015). Vojenské dejiny Slovenska a Slovákov. Praha: Ottovo nakladatelství, ISBN 978-80-7451-469-2.
 SEGEŠ, Vladimír et al. (2020). Encyklopédia vojen – Od najstarších čias po súčasnosť. Bratislava: Ikar, ISBN 978-80-551-5611-8.
 TURČAN, Vladimír et al. (2007). Dejiny SlovenskaDátumy, udalosti, osobnosti. Bratislava: Slovart, 978-80-8085-596-3.

 Pozri aj 
 Imrich Tököli
 Protihabsburské povstanie Imricha Tököliho
 Bitka pri Viedni (1683) 
 Veľká turecká vojna (1683 až 1699)

 Zdroj 

Kategória:Uhorsko
Kategória:Dejiny Maďarska
Kategória:Dejiny Slovenska
Kategória:Zaniknuté štáty na území Slovenska
Kategória:Zaniknuté štáty Európy
Kategória:Zaniknuté monarchie
Kategória:Vzniklo v 1682
Kategória:Zaniklo v 1685