Retribučné procesy na Slovensku

Retribučné procesy na Slovensku boli súdne procesy po 2. svetovej vojne v rokoch 19451948 pred Národným súdom v Bratislava, miestnymi a okresnými ľudovými súdmi na základe nariadenia Slovenskej národnej rady č. 33/1945 zo dňa 15. mája 1945 o potrestaní fašistických zločincov, okupantov, zradcov a kolaborantov a o zriadení ľudového súdnictva. Najznámejšími boli procesy s Jozefom Tisom a Vojtechom Tukom. Národný súd v Bratislave vyniesol 17 rozsudkov smrti (11 osôb bolo popravených), okresné ľudové súdy 48 rozsudkov smrti (18 bolo vykonaných). Retribučné súdy oficiálne ukončili činnosť 1. januára 1949.

Medzinárodný kontext
Retribúcia ako proces stíhania, vyšetrovania, obžaloby, súdenia, uloženia a vykonania trestu vojnových zločincov, kolaborantov a zradcov sa týkala väčšiny európskych krajín a niektorých mimoeurópskych štátov. Prvý dokument, ktorý deklaroval potrebu súdneho potrestania vojnových zločincov, je tzv. Svätojakubská deklarácia z 13. januára 1942. Tento dokument podpísali v Londýne zástupcovia 9 spojeneckých štátov vrátane Československa. Na základe spoločného britskoamerického vyhlásenia zo 7. októbra 1942 bola ustanovená Komisia spojených národov pre vyšetrovanie vojnových zločinov. Moskovská deklarácia z 30. októbra 1943 podpísaná ministrami zahraničných vecí Sovietskeho zväzu, Veľkej Británie a USA definovala dve úrovne:
 vojnoví zločinci mali byť vydaní do krajín, kde spáchali svoje skutky,
 v prípade hlavných zločincov, ktorých činy nemožno osobitne umiestniť, majú byť potrestaní spoločným rozhodnutím spojeneckých vlád.
Prvým procesom konajúcim sa na základe Moskovskej deklarácie, bol Charkovský proces v decembri 1943, ktorý vyniesol 4 tresty smrti pre domáceho kolaboranta a 3 príslušníkov nemeckých branných síl za masové vyvražďovanie.

Definitívnym medzinárodnoprávnym podkladom pre potrestanie vojnových zločinov sa stala Londýnska dohoda veľmocí z 8. augusta 1945 o zriadení Medzinárodného vojenského tribunálu. Československo k nej pristúpilo 26. septembra 1945.

Spory o podobu retribúcie na Slovensku
Myšlienku retribúcie v Československu rozvíjala exilová československá vláda od novembra 1939 od popráv študentských predstaviteľov v Protektoráte. Nakoľko exilová vláda stála na pozícii unitárnej predmníchovskej republiky, neuvažovalo sa o samostatnej slovenskej retribúcii.

Myšlienka slovenskej retribúcie sa vyvíjala v slovenskom odbojovom prostredí. Vianočná dohoda z roku 1943 zjednocujúca odbojové sily na Slovensku sa ešte priamo k tomuto problému nevyjadruje. Pôvodne sa predpokladalo, že retribúcia bude na Slovensku zhovievavá a prezident Jozef Tiso bude umiestnený v kláštore.

Po vypuknutí Slovenského národného povstania prevzala výkon zákonodarnej  výkonnej moci nariadením č.1/1944 Zb.n. zo dňa 1. septembra 1944 Slovenská národná rada. Zároveň začalo na povstaleckom území zaisťovanie kolaborantov z radov civilov v „zisťovacom tábore v Slovenskej Ľupči“, aby boli neskôr súdené pred retribučnými súdmi. V septembri 1944 dospeli predstavitelia slovenských odbojových kruhov k myšlienke samostatnej slovenskej retribúcie. Slovenská národná rada si dokázala svoju pozíciu zákonodarného, vládneho a výkonného orgánu obhájiť aj pred prezidentom Benešom, čo sa prejavilo aj vo formuláciách Košického vládneho programu z 5. apríla 1945. Napriek tomu pretrvávali snahy československej vlády presadiť jednotný retribučný predpis (vydaný formou dekrétu prezidenta Beneša) pre celé územie Československa, s jediným ústupkom voči požiadavkám SNR spočívajúcom v zriadení dvoch Národných súdovv českých krajinách a na Slovensku. Týmto snahám sa SNR bránila, pričom získala kľúčovú podporu českých komunistických politikov. Tí sa snažili presadiť revolučné výdobytky na Slovensku preto, aby stúpenci právnej kontinuity a prezident Beneš mali ťažšiu úlohu obnoviť starý spoločenský a právny poriadok. Komunisti navyše presadzovali širšie poňatie retribúcie, namierenej aj všeobecne proti fašizmu, reakcii a proti hospodárskym kruhom, ktoré pomáhali Nemcom udržiavať vojnovú mašinériu v chode. Klement Gottwald na porade funkcionárov KSS a KSČ v Košiciach 8. apríla 1945 vyhlásil, že retribúcia je „vec triedneho boja proti buržoázii“. Podľa spomienok K. Feierabenda mali komunisti, osobitne V. Nosek požadovať krátky zákon s nejasnými štylizáciami skutkových podstát, aby „ľudové súdy mohli súdiť podľa osobných nechutí a straníckopolitickej nenávisti“. Podľa neho sa komunisti chceli zbaviť retribúciou tých, „ktorí by mohli byť odporcami komunizmu“. 

Slovenské retribučné nariadenie bolo nakoniec vyhlásené symbolicky v budove bratislavského župného domu (kde 14. marca 1939 Snem Slovenskej krajiny vyhlásil Slovenskú republiku) 15. mája 1945 ako nariadenie SNR č. 33/1945 zo dňa 15. mája 1945 o potrestaní fašistických zločincov, okupantov, zradcov a kolaborantov a o zriadení ľudového súdnictva, čím bola vyriešená otázka samostatnosti slovenskej retribúcie a ukončená fáza legislatívnej prípravy.

Nariadenie č. 33/1945
Retribúcia bola zasadená do kontextu „defašizácie“súboru opatrení v československom právnom poriadku na „fašistov alebo fašistických metód z verejného života“. Tento súbor opatrení zahŕňal politickú defašizáciu (rozpustenie politický strán a organizácii ako HSĽS, Hlinkovej gardy, Hlinkovej mládeže, Deutsche Partei, Magyar Nemzeti Párt), majetkoprávnu defašizáciu (zaistenie nemeckých a arizovaných podnikov, zamedzenie scudzovania nehnuteľností, konfiškácia a urýchlené rozdelenie pôdohospodárskeho majetku Nemcov, Maďarov a zradcov a nepriateľov slovenského národa), defašizácia štátu a verejného sektora (preverovanie štátnej a národnej spoľahlivosti štátnych a verejných zamestnancov) a retribúciu ako trestnoprávnu defašizáciu. Súčasťou trestnoprávnej defašizácie bolo popri retribúcii vytvorenie siete pracovných a sústreďovacích táborov na základe nariadenia č. 105/1945 Zb. n. SNR z 23. augusta 1945.

Nariadenie SNR č. 33/1945 sa opieralo o tzv. „veľký retribučný dekrét“ prezidenta Edvarda Beneša, o obsah Košického vládneho programu a o princíp „revolučnej legality“. Retribúcia bola zároveň vnímaná a podávaná ako splnenie medzinárodného záväzku ČSR vyplývajúceho s Moskovskej deklarácie a Londýnskej dohody. Prepojenie vyplývalo aj z článku 10 Charty medzinárodného vojenského tribunálu, ktorý konštatuje, že ak by tribunál vyhlásil nejakú organizáciu za zločinnú, získal príslušný štátny orgán signatára charty právo stíhať jednotlivcov pre ich členstvo v príslušnej organizácii. Zločinná povaha organizácie mala byť pred národnými súdmi považovaná automaticky za preukázanú.

Retribučné nariadenie 33/1945 bolo vydané 15. mája 1945, pred akýmikoľvek voľbami a teda samotná SNR sa opierala len o „revolučnú legitimitu“ SNP a vôle ľudu v ňom prejavenej. V čase vydania nariadenia absentoval aj rokovací poriadok SNR a teda nariadenie nemalo ani procedurálnu legitimitu. Ideová legitimita bola zdôvodnená represáliami proti povstalcom a civilnému obyvateľstvu a dôležitým legitimizačným faktorom bolo Slovenské národné povstanie a jeho interpretácia, podľa ktorej ním slovenský národ demonštroval odsúdenie Slovenskej republiky a jej predstaviteľov. Táto koncepcia bola použitá aj v argumentácii obžalobcu Antona Rašlu prednesenej symbolicky 14. marca 1947 počas procesu s Jozefom Tisom.

Retribučné delikty
Charakteristickým znakom nariadenie SNR č. 33/1945 bola jeho retroaktivita, s ktorou sa viac či menej potýkala retribúcia v každej krajine, a ktorá prinášala problémy a kontroverzie. Zatiaľčo český „veľký retribučný dekrét“ odkazoval na predvojnový zákon na ochranu republiky, prípadne trestný zákon, len zavádzal zvýšené sadzby, slovenská norma zavádzala nové retroaktívne skutkové podstaty.

Prvých päť paragrafov nariadenia č. 33/1945 definovalo päť trestných činov definovaných s dôrazom na subjekt (fašistický okupant) a nie na objektívnu stránku činu: 
 §1 Fašistickí okupanti
 §2 Domáci zradcovia
 §3 Kolaboranti
 §4 Zrada na povstaní
 §5 Previnilci fašistického režimu

Formulácie boli vágna, aby bolo možné čo najširšie podchytiť trestnú činnosť „fašistov a kolaborantov“. Za prvé štyri previnenia nariadenie pripúšťalo uloženie trestu smrti, v prípade fašistickej okupácie, domácej zrady a zrady na povstaní dokonca ukladalo trest smrti ako jediný možný trest. V praxi došlo k ukladaniu miernejších trestov následkom uplatnenia inštitútu zmiernenia trestu.

Fašistickými okupantami mohli byť len cudzí štátni príslušníci. Formulácia bola vágna, využívala spojku alebo a pri striktnej interpretácii každý nemecký voja bojujúci s nemeckou armádou na území Československej republiky proti Červenej armáde proti slovenskému povstaniu alebo proti partizánom mohol byť popravený, keďže §1 poznal iba trest smrti.

Domácim zradcom mohlo byť len občan Československej republiky. Písmeno a) trestalo rozbitie Československej republiky vedúce k utvoreniu slovenského štátu pod ochranou Nemecka. Písmeno b) sa postihovala podpora Nemecka a Maďarska, ako aj spôsobenie škody ZSSR. Písmeno c) postihovalo násilnosť a drancovanie. Písmeno d) kriminalizovalo verbálne prejavy, pričom striktná interpretácia vágnej formulácie umožňovala uloženie trestu smrti aj napríklad za verejnú kritiku stalinskej totality. 

Osobitným retribučným trestným činom bola „zrada na povstaní“, ktorá trestala akékoľvek marenie boja slovenského národa, pričom postihnutí mali byť aj tí, čo svojou pasivitou zmarili väčší úspech SNP a jediným prípustným trestom bol trest smrti. 

§5 Previnilci fašistického režimu sa ako jediný vzťahoval na drobných exponentov režimu a kolaborantov, ktorí mali byť súdení pred miestnymi súdmi. 

V súvislosti s posudzovaním koncepcie trestnosti rôznych konaní v čase vojny treba spomenúť zákon č. 115/1946 Zb. o právnosti konaní súvisiacich s bojom o znovunadobudnutie slobody Čechov a Slovákov (tzv. amnestičný zákon), ktorý zbavoval páchateľov trestnej zodpovednosti aj za činy vedúce k spravodlivej odplate za činy okupantov. Podľa tohto zákona konanie partizána, ktorý úmyselne zabil nemeckého vojaka s cieľom boja za slobodu alebo s cieľom spravodlivej odplaty, nebolo protiprávne a trestné, ale ak tak urobil s cieľom okradnutia vojaka, protiprávne a trestné už bolo. Podobnou normou bolo nariadenie SNR 53/1945 Zb. n. SNR o úprave niektorých trestnoprávnych otázok súvisiacich s obnovením československého právneho poriadku, na ktorého základe mali byť právoplatné odsudzujúce rozsudky vynesené po 6. októbri 1938 za trestné činy spáchané v záujme odboja, vyhlásené za bezúčinné.

Hlavným problémom retribučného nariadenia bola jeho retroaktivita postihujúca páchateľov za činy, ktoré v čase spáchania neboli trestné. Prelomenie zásady retroaktivity počas procesov sa opieralo o údajnú ideovú legitimitu retribučného nariadenia a o argumenty princípov revolučnej legality, keď sa za jeden z prameňov práva označuje „právne presvedčenie ľudových vrstiev“. Tézy o právnom povedomí ľudu ako legalizačnom faktore retribúcií spracoval aj žalobca retribučných súdov Anton Rašla.

Retribučné súdy
Nariadením 33/1945 bola vytvorená trojstupňová sústava mimoriadnych ľudových súdov. Najvyšším ľudovým súdom sa stal Najvyšší súd v Bratislave, do príslušnosti ktorého spadalo súdenie vrcholných predstaviteľov Slovenskej republiky. Na okresnej úrovni mali pôsobiť okresné ľudové súdy, ktoré mali príslušnosť na všetky retribučné zločiny okrem tých spadajúcich pod Národný súd. Miestne ľudové súdy mali za úlohu súdiť trestné činy spadajúce pod §5 (previnilci fašistického režimu). 

Deklarovaná „ľudovosť“ retribučných súdov sa prejavovala prítomnosťou „prísediacich“, ktorými mohli byť gramotní, mravne zachovalí a politicky bezúhonní občania ČSR po dovŕšení 21 roku. Prísediaci boli plnoprávnymi sudcami s právom hlasu, rozhodovali o vine a treste a mohli ľahko prehlasovať predsedu. Predsedom Národného a okresného súdu musel byť sudca z povolania. V prípade miestnych súdov ani predseda nemusel byť sudca z povolania. Presadenie takejto silnej laicizácie retribučných súdov bolo výsledkom požiadaviek komunistov, ktorí ju požadovali z dôvodu nízkeho počtu komunistických podporovateľov v radoch sudcov z povolania a preto sa spoliehali skôr na prísediacich. Napriek tomu neskôr viacerí sudcovia retribučného súdnictva prevzali po februárovom prevrate funkcie v komunistickej justícii (Ivan Daxner, predseda Najvyššieho súdu a predseda jeho prvého senátu, Karol Bedrna, žalobcovia Anton Rašla, J. Šujan, J.Feješ).

Priebeh retribúcie na Slovensku
Retribučné nariadenie 33/1945 nadobudlo platnosť a účinnosť 23. mája 1945. Do 15. júna Povereníctvo pre pravosúdie ustanovilo 3 senáty OĽS v Bratislave, po jednom v Senici, Považskej Bystrici a Nitre. V tom istom čase sa začalo s personálnym obsadzovaním Národného súdu v Bratislave. Následne boli kreované ďalšie OĽS. Istý čas trvalo, kým súdy reálne začali súdiť.

Prvé súdne pojednávanie sa konalo až 17. júla 1945 pred prvým senátom bratislavského OĽS v Justičnom paláci. Súdení boli piati príslušníci nemeckého Heimatschutz z Prievozu za zradu na povstaní, nakoľko na začiatku SNP chytali a strieľali vojakov bratislavskej posádky, ktorí sa chceli pridať k povstaniu. V ten istý deň boli všetci piati odsúdení na tresty na slobode vo výške 5 až 18 rokov, hoci za zradu na povstaní nariadenie predpisovalo iba trest smrti. V priebehu júla začali súdiť aj OĽS v Nitre, Banskej Bystrici a Prešove. 

Prešovský OĽS v prvý deň svojho fungovania 19. júla vyniesol rozsudok smrti nad Imrichom Nahajčukom, agentom Gestapa. Žiadosti o milosť nebolo vyhovené a poprava sa uskutočnila 31. júla 1945.

OĽS vo Zvolene, Žiline, Rimavskej Sobote a ďalších mestách začali pracovať v nasledovných mesiacoch. OĽS Košicemesto zahájil činnosť 18. septembra a OĽS Spišská Nová Ves až 16. októbra 1945.

Začiatok fungovania ľudových súdov sprevádzaný prieťahmi bol vnímaný rozpačito. Bolo vytýkané, že intenzita procesov je nižšia ako v českých krajinách. Dôvodom bolo niekoľko skutočností. Retribučné súdnictvo trpelo nedostatkom sudcov, najmä na východnom Slovensku. Časť odišla pred príchodom frontu, časť nedostala osvedčenie o politickej spoľahlivosti. Z tohto dôvodu na výzvu ustanoviť predsedu OĽS reagovalo len 9 z 36 okresov. Takisto prísediaci sa odmietali ujať svojej funkcie. Ľud sa ujal nástroja spravodlivosti s menšou vervou ako sa očakávalo. 
Prvá novelizácia
Tento problém malo vyriešiť prvá novelizácia nariadením č. 83/1945 Zb. n. SNR, ktoré umožňovalo, aby o väzbe mohol rozhodovať aj senát v neúplnom zložení. Napriek tomu do konca roka 1945 nezačali pracovať OĽS v Leviciach, Medzilaborciach, Novej Bani, Piešťanoch, Púchove, Snine, Turčianskom Svätom Martine a v Trnave a spolu bolo odsúdených len 596 osôb. Aj v roku 1946 pretrvávala neochota svedčiť proti obvineným, naopak podľa situačnej správy Národnej bezpečnosti sa nájde mnohonásobný počet svedkov obhajoby. Stále pretrvávali absencie prísediacich pre malicherné dôvody. Kritizovaný bol aj nejednotný prístup jednotlivých súdov, kde jeden ľudový súd vynáša prísne rozsudky a druhý príliš mierne. Začala sa prejavovať aj politizácia, kde komunistom boli pripisované snahy o kriminalizáciu členov Demokratickej strany a o chránenie vojnových previnilcov z dôvodu ich členstva v KSS. Komunisti naopak poukazovali na príliš mierne rozsudky. Takisto katolícka cirkev prostredníctvom memoranda slovenských biskupov už 8. októbra 1945 volala po pridelení trestných prípadov riadnym súdom a odmietali mimoriadnosť a ľudovosť retribučných súdov.
Druhá novelizácia
K druhej novelizácii retribučného nariadenia došlo v posledný deň 14. mája 1946 vydaním nariadenia č. 87/1946 Zb. n. SNR, ktoré pripravovali G. Husák, J. Viktory a J. Čech. Kľúčovým bolo predĺženie retribučného nariadenia do 31. decembra 1947. Boli zavedené sankcie nezodpovedným prísediacim Národného a okresných ľudových súdov v podobe pokuty až do 10 000 Kčs. Bol vytvorený Úrad obžaloby pred Národným súdom, kde Predsedníctvo SNR vymenúvalo a odvolávalo hlavného žalobcu. Bolo povolené zriadenie „lietajúcich“ senátov, ktoré mohli prevziať agendu hociktorého OĽS alebo miestneho súdu, čo síce malo spriechodniť systém, ale posilnilo politickú kontrolu nad retribučnými súdmi. Zaviedla sa možnosť konania za neprítomnosti obvineného a pripustil sa mimoriadny opravný prostriedok (MOP). Ten nemal odkladný účinok na výkon trestu, ale príslušný ľudový súd mohol odložiť zo závažných dôvodov výkon trestu smrti do vybavenia mimoriadneho opravného prostriedku. Bol stanovené, že do pôsobnosti retribučných súdov patria len delikty spáchané pred účinnosťou retribučného nariadenia (t.j. pred 15. májom 1945). Zároveň došlo k úprave výkonu trestu smrti a konania o milosti, nakoľko podľa druhej pražskej dohody z 11. apríla 1946 prešla právomoc udeľovať milosť plne do rúk prezidenta republiky. Stále ale bolo možné vykonať trest smrti aj bez rozhodnutia hlavy štátu, ak udelenie milosti súd neodporučil, žiadosti o milosť nebol priznaný odkladný účinok a súčasne prezident o milosti do 48 hodín nerozhodol.

Ani druhá novelizácia nevyriešila všetky problémy. „Lietajúci“ senát vznikol len jeden. Povereníctvo pre pravosúdie kritizovalo na jeseň 1946 činnosť okresných a miestnych ľudových súdov. MĽS boli kritizované už len preto, že na „dedinách sú všetci známi“. Najmä v obciach obývaných maďarskou menšinou neboli zriadené vôbec. Celkovo k februáru 1947 boli miestne ľudové súdy zriadené v 238 obciach a vyniesli rozsudky proti 890 osobám, kým OĽS vynieslo 14 338 rozsudkov. Štruktúra súdov sa ukázala preexponovaná voči českým krajinám, kde fungovali Národný súd v Prahe a mimoriadne ľudové súdy v krajoch. 
Ukončenie retribúcií
K tretej novelizácii retribučného nariadenia už napriek tomu nedošlo. SNR prijala 19. decembra 1947 nariadenie č. 88/1947, ktorým ukončilo činnosť OĽS a MĽS a agendu neukončených prípadov Národného súdu, OĽS a MĽS mali prevziať osobitné senáty krajských súdov.

Tento stav ale nevydržal ani tri mesiace. Komunisti, ktorí po februárovom prevrate získali absolútnu moc, neboli spokojní s retribúciou a Ústavodarné Národné zhromaždenie prijalo 25. marca 1948 zákon č. 33/1948 Sb. o obnovení retribúcie. Jej výkon prešiel opäť na ľudové súdy, ktoré ale mali inú štruktúru. Zriadené boli v sídlach krajských súdov (na Slovensku v Banskej Bystrici, Bratislave, Komárne, Košiciach, Levoči, Nitre, Prešove, Rimavskej Sobote, Ružomberku a Trenčíne), v zložení s predsedomsudcom z povolania a dvoma sudcami z ľudu (štyrmi v prípade revízneho konania). Bolo umožnené revidovať konania už ukončené, čo znamenalo prelomenie procesnoprávnej prekážky veci právoplatne rozhodnutej. Trest smrti vynesený súdom sa mal vykonať do dvoch hodín od vynesenia rozsudku. Predpokladalo sa, že revíziám bude podrobených 30 000 prípadov na Slovensku, ale v skutočnosti došlo k revidovaniu len 210 prípadov. Koniec roka 1948 priniesol definitívny koniec retribúciam. Od 1. januára 1949 bolo možné stíhať prípady iba na základe iných právnych noriem, aj keď by mali „retribučný charakter“. Takýmito prípadmi bol napríklad dva procesy s príslušníkmi Pohotovostných oddielov Hlinkovej gardy v roku 1958.

Národný súd v Bratislave
Národný súd v Bratislave vznikol formálne 23. mája 1945. Personálne obsadzovanie sa začalo 15. júna, kedy bolo vymenovaných Predsedníctvom SNR 9 sudcov, 6 žalobcov a 48 prísediacich (24 za KSS a 24 za Demokratickú stranu v zmysle paritného zastúpenia). Iba menšina sa však reálne ujala funkcie a problémy pretrvávali. 

Vo februári 1946 napríklad odmietol žalobca I. Kabina prevziať obžalobu proti Vojtechovi Plechlovi, poslancovi Slovenského snemu z dôvodu odmietnutia princípu kolektívnej viny a následne bol odvolaný, údajne z rodinných dôvodov. V procese proti bývalému poslancovi Slovenského snemu Josefovi Steinhübelovi mal rozhodujúci hlas pri pomere 4:3 za trest smrti prísediaci Imrich Bojsa za KSS, ktorý však už predtým stratil československé štátne občianstvo na základe dekrétu prezidenta republiky 33/1945 Sb. Po takmer 2 rokoch dostal J. Steinhübl milosť.

V prípade prísediacich a sudcov z povolania existoval problém osobnej predpojatosti. Mnohí z nich sa v období Slovenskej republiky angažovali v odboji a mohli byť voči súdeným predstaviteľom Slovenskej republiky predpojatí. Brat sudcu Ivana Daxnera Cyril Daxner sa angažoval v odboji, bol väznený v koncentračnom tábore Mauthausen a zomrel krátko po návrate 7. júna 1945. V odboji sa angažoval sám Ivan Daxner, žalobca Anton Rašla, komunistami nominovaní prísediaci Ľudovít Benada, partizánski velitelia Ernest Bielik a Viliam Žingor.

Došlo k zadržaniu poslancov Slovenského snemu a členov štátnej rady v zaisťovacom tábore v Ilave bez súdneho príkazu. Naopak poslanec Slovenského snemu Pavol Čarnogurský bol v júli roku 1945 prepustený na základe prípisu povereníka pre veci vnútorné G. Husáka bez súhlasu Národného súdu. 

V prípade viacerých procesov pred Národným súdom sa vrcholní politickí predstavitelia vyjadrovali o rozsudku ešte pred jeho vynesením. Prezident Beneš sa už v exile vyjadroval, že „Tiso musí visieť“. Jozef Lettrich sa  ešte pred vynesením rozsudku nad Vojtechom Tukom dotazoval, či bude možné vzhľadom na zdravotný stav obvineného vykonať trest smrti.

Vybrané procesy Národného súdu
Hoci ako prvé bolo na národnom súde zaregistrované konanie proti obžalobcovi pri Revíznom senáte Najvyššieho súdu Slovenskej republiky Ctiborovi Matuškovičovi, prvým zavŕšeným procesom sa stal proces s pplk. Jánom Šmigovským. Na základe obžaloby z 3. septembra 1945 sa 21. septembra konalo prvé pojednávanie a o 4 dni bol vynesený rozsudok smrti za zradu na povstaní, ktorý bol 9. októbra vykonaný.
V procese s Jánom Šmigovským došlo k procesnej chybe, kde v posledný deň procesu zastupoval pred súdom obžalobu M. Takáč, hoci už v ten deň nebol v úrade. V tejto pozícii nenavrhol po vyhlásení rozsudku smrti odporučiť odsúdeného na udelenie milosti a teda o milosti Predsedníctvo SNR ani nerokovalo a Ján Šmigovský bol popravený. K podobnej chybe došlo v procese proti Františkovi Mojtovi, keď rozsudok vyniesol 6. septembra 1946 senát pod vedením Karla Bedrnu. Ten však bol v období 27. augusta14. septembra 1946 odvolaný z funkcie.

Druhým procesom bol proces vedený proti F. Paškayovi, ktorý pôsobil vo viacerých funkciách počas Slovenskej republiky a v januári 1945 sa stal poslancom Slovenského snemu. 5. októbra vyniesol Národný súd rozsudok, kde za trestný čin kolaborantstva bol F. Paškay odsúdený na 12 rokov trestu na slobode. 

Posledná obžaloba v roku 1945 bola konaním proti Petrovi Zaťkovi. Ten však bol v tom čase poslancom Dočasného národného zhromaždenia a nemohol byť stíhaný. Súhlas na stíhanie získal Národný súd až v roku 1946, rozsudkom z 10. septembra 1946 bol však ako zaslúžilý odbojár oslobodený. 

Činnosť Národného súdu sa poriadne rozbehla až v lete resp. na jeseň 1946. 

Proces s Vojtechom Tukom, bývalým predsedom vlády vojnovej Slovenskej republiky a popredným predstaviteľom HSĽS-SSNJ začal 29. júla 1946, rozsudok bol vynesený  14. augusta 1946. Tuka bol odsúdený na trest smrti, ktorý bol vykonaný 20. augusta 1946.

27. augusta bola podaná obžaloba proti dvom prednostom Ústredne štátnej bezpečnosti Petrovi Starinskému a Jánovi Ambrovi, a 20. septembra bola podaná obžaloba proti piatim poslancom Slovenského snemu. 

V roku 1945 boli vynesené 2 rozsudky nad 2 obžalovanými, v roku 1946 22 rozsudkov nad 27 súdenými a roku 1947 dokonca 27 rozsudkov nad 54 súdenými. K 31. decembru 1947 ostalo ešte 34 prípadov týkajúcich sa 62 obvinených. Časť prípadov sa pred Národný súd dostala na základe právomoci Predsedníctva SNR prikázať do právomoci Národného súdu aj tie osoby, ktoré tam nespadali explicitne podľa retribučného nariadenia. Takto sa pred Národný súd dostali poslanec maďarského snemu Ján Giller, Hermann Höfle, generál žandárstva Timotej Ištok, slovenský vojak Ladislav Kleinert, H. E Ludin, Ján Šmigovský, Viliam Talský, Jozef Turanec a jeden z veliteľov POHG J. Gašparík. 

Z 83 prípadov Národného súdu 55 obžalovaných bolo poslancami Slovenského snemu. Ak nebola ich funkcia kombinovaná s inou, boli súdení miernejšie, 9 bolo oslobodených a len jediný, Sigmund Keil, popravený. V prípade poslancov, ako aj členov Štátnej rady Národný súd uplatňoval koncepciu kolektívnej zodpovednosti.

Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským

Najsledovanejším procesom Národného súdu bol proces s Jozefom Tisom (bývalý prezident prvej Slovenskej republiky), Alexandrom Machom (podpredseda vlády, minister vnútra prvej Slovenskej republiky a veliteľ Hlinkovej gardy) a Ferdinandom Ďurčanským (bývalý minister zahraničných vecí Slovenskej republiky a člen vlády autonómneho Slovenska v rámci druhej ČSR). Komunistická strana mala eminentný záujem na poprave Jozefa Tisa, zatiaľčo Demokratická strana bola proti trestu smrti. Proces začal 2. decembra 1946, rozsudok bol vynesený 15. apríla 1947.

Súdny senát pracoval v zložení:
 Igor Daxner (predseda senátu v procese, súčasne predseda Národného súdu v Bratislave) bol jediným skutočným sudcom v senáte. Okrem neho boli členmi senátu šiesti sudcovia z ľudu, teda neprávnici. Títo boli vybraní politickým rozhodnutím.
 Ľudovít Benada (KSS), Ján Demian (KSS), Štefan Gažík (KSS) (nahradil Jozefa Štaudingera), Štefan Ondruš (SDS) (nahradil Andreja Páteka), Pavel Polák (DS), Šimon Struhárik (SDS) (prísediaci)

Obžaloba pracovala v zložení:
 Ľudovít Rigan (vedúci Úradu obžaloby pri Národnom súde) viedol obžalobu, mal na starosti obžalobu týkajúcu sa zločinov proti ľudskosti, obmedzovania občianskych práv, zriaďovania koncentračných táborov pre Židov a organizovania deportácii Židov do koncentračných táborov v nacistickom Nemecku.
 Anton Rašla (člen Úradu obžaloby pri Národnom súde, vojenský prokurátor) mal na starosti vojenskú kolaboráciu J. Tisa s Nemeckom, činnosť J. Tisa počas SNP a jeho potlačenie. Súčasne mal na starosti trestnú činnosti A. Macha.
 Juraj Šujan (člen Úradu obžaloby pri Národnom súde) vypočúval J. Tisa pri príprave obžaloby. Mal na starosti obžalobu týkajúcu sa činnosti HSĽS v období pred Mníchovskou dohodou.

Obhajoba pracovala v zložení:
 Ernest Žabkay (obhajca Jozefa Tisa) mal na starosti právne aspekty obžaloby, v skutočnosti však viedol prakticky celú obhajobu Jozefa Tisa.
 Martin Grečo (obhajca Jozefa Tisa) mal na starosti politickú časť obžaloby.
 Štefan Kráľ (obhajca Ferdinanda Ďurčanského, ustanovený súdom)
 Július Kšiňan (obhajca Alexandra Macha)

Jozef Tiso a Ferdinand Ďurčanský (ktorý bol súdený v neprítomnosti) boli odsúdení na trest smrti. Konanie proti Alexandrovi Machovi bolo počas procesu vylúčené zo zdravotných dôvodov obžalovaného na samostatné konanie, v ktorom bol tento odsúdený na trest odňatia slobody v trvaní 30 rokov. Pri Machovi bol do krajnosti uplatnený inštitút zmiernenia trestu podľa §6 retribučného nariadenia. Predsedníctvu SNR bola predložená žiadosť o milosť zo strany dosúdeného Tisa, zo strany obhajoby, ako aj obžalobcom Ľ. Riganom (A. Rašla a J. Šujan sa od žiadosti o milosť dištancovali). Rozhodujúci senát Národného súdu sa ale uzniesol udelenie milosti neodporučiť. Povereník pre pravosúdie I. Štefánik sa rozhodol udelenie milosti Predsedníctvu SNR odporučiť. Predsedníctvo SNR samo vo veci stanovisko nezaujalo (podpredseda SNR za Demokratickú stranu plk. Milan Polák odmietol podporiť udelenie milosti) a v zmysle druhej pražskej dohody poslalo návrh na československú vládu. Prezident Edvard Beneš sa dopredu vyjadril, že ak vláda milosť odporučí, bude to rešpektovať. Československá vláda pod vedením Klementa Gottwalda 16. apríla pomerom hlasov 17 ku 6 milosť neodporučila a prezident Beneš ju neudelil. Tiso bol popravený v skorých ranných hodinách 18. apríla 1947 v priestoroch Justičného paláca v Bratislave. Machovi bol neskôr trest zmiernený na 25 rokov, z ktorých si odsedel 23. Prepustený na slobodu bol 9. mája 1968 po amnestií. Ďurčanský prežil zvyšok života v exile v zahraničí.

Daxneriáda

V máji 1947 došlo k takzvanej „daxneriáde“k pokusu odvolať Ivana Daxnera z postu predsedu  Národného súdu Predsedníctvom SNR. Predstavitelia Demokratickej strany mali dlhodobé výhrady k Daxnerovmu pôsobeniu, napríklad kvôli vylúčeniu redaktora denníka Čas po 5. auguste 1946 z pojednávaní po jeho článku o pohrebe Antona Vaška odsúdeného Národným súdom na trest smrti. Snahy o odvolanie Daxnera nabrali na intenzite v apríli 1947 po poprave Jozefa Tisa a osobitne po rozsudku nad A. Machom, ktorého senát I. Daxnera odsúdil len na 30 rokov odňatia slobody a nie na trest smrti. Predsedníctvo SNR odhlasovalo odvolanie I. Daxnera z funkcie, no komunistickí poslanci hlasovali proti a následne 9. mája 1947 sa ozval predseda československej vlády Klement Gottwald Jozefovi Lettrichovi, aby Daxnera neodvolával. Sám Daxner označil svoje odvolanie za protizákonné. O zamietnutí Daxnerovho odvolania rozhodla československá vláda účelovým uplatnením znenia 3. pražskej dohody, keďže dovtedy agenda ľudového súdnictva bola považovaná za vec patriacu výlučne do právomoci SNR. Predsedníctvo SNR reagovalo na toto prípisom svojho predsedu zo dňa 9. júna 1947, v ktorom protestovalo proti údajne protizákonnému zásahu vlády. Tento list bol predmetom rokovania československej vlády dňa 17. júna a celá vláda s výnimkou ministrov za DS ho označila za nehorázny prejav odporu a prijala rozhodnutie zabezpečiť zrušenie odvolania I. Daxnera. Predsedníctvo SNR muselo ustúpiť a Daxner vo funkcii ostal. „Daxneriáda“ sa stala zástupným bojiskom medzi DS a KSS resp. medzi DS a českými stranami.

Zrada na povstaní
Retribučný delikt zrady na povstaní bol slovenským špecifikom. Hneď prvý rozsudok Národného súdu bol vynesený nad Jánom Šmigovským. Ten nebol zapojený do prípravy povstania. Súd odôvodnil rozsudok tým, že zradiť povstanie mohli aj osoby nielen zapojení do jeho príprav, ale aj osoby v pozíciách dôležitých pre jeho úspech, ktorí sa o ňom včas dozvedeli. Paradoxne ale vyznieva, že za zradu na povstaní nebol súdený pplk. Jozef Zadžora, ktorý bol povereným povstaleckým veliteľom pre celé dolné Považie, hoci po vypuknutí povstania prišiel do Banskej Bystrice  bez posádky a Nemcom zanechal obrovské materiálne zásoby.

Dôležitý je prípad Viliama Talského, ktorý bol poverený prípravou povstania vo Východoslovenskej armáde. Talský bol obvinený, že v rámci príprav na povstanie konšpiratívne spolupracoval s F. Čatlošom a A. Malárom a takisto nadväzoval kontakty s partizánmi na základe rozkazov A. Malára, hoci v tom čase už bol zapojený do príprav SNP a vedel, že ilegálna SNR s tým nesúhlasila. Národný súd teda klasifikoval ako zradu na povstaní aj takú odbojovú činnosť pred vypuknutím SNP, ktorá išla mimo koncepcie a plánov SNR. Za zradu na povstaní bola považovaná činnosť súvisiaca s obnovou aparátu Slovenskej republiky po potlačení povstania.

Ostatné vybrané retribučné procesy

28. júna 1946 okresný ľudový súd v Rimavskej Sobote uznal Antorína Vazača (známeho aj ako „Antek“) vinným, že ako cudzí štátny príslušník bojoval s nemeckou armádou na území ČSR proti partizánom, Červenej armáde, dopustil sa vydieračstva a udavačstva, čím zapríčinil smrť najmenej 13 ľuďom (tzv. „Antekova zrada“). Ďalší ľudia boli odvlečení do koncentračných táborov a zostali nezvestní. Dopustil sa podpaľačstva, lúpeží a iných násilnosti, pričom spôsobil miliónové škody na majetku civilných osôb. Antonín Vazač bol na základe týchto skutočností odsúdený na trest smrti zastrelením a prepadnutím majetku v prospech štátu. Rozsudok smrti bol vykonaný 2. júla 1946 v Rimavskej Sobote.

28. apríla 1948 odsúdil bratislavský Ľudový súd na šesť rokov väzenia za kolaboráciu nemeckého príslušníka SS Wernera Tuttera, ktoré si následne odpykal ako väzeň č. 6358 v slovenskej väznici Leopoldov. Werner Tutter bol súdený za práca inštruktora a vedúceho výcvikového tábora SS v Sekuliach. V tom čase ešte neboli známe jeho činy ako jedného z veliteľov protipartizánskej jednotky Josef zodpovedného za vraždy, nacistické represálie a vojnové zločiny v Šípkove, v Ploštine a Prlove. 
Po prepustení pôsobil ako agent ŠtB v Západnom Nemecku.

Štatistiky retribučných procesov
Celkovo Národný súd v Bratislave:
 odsúdil na trest smrti 17 osôb (20.48%), z toho:
 11 osôb bolo popravených:
 Ján Šmigovský  † 9. októbra 1945
 Sigmund Keil  † 26. júna 1946
 Anton Vašek  † 30. júla 1946
 Vojtech Tuka  † 20. augusta 1946
 Otomar Kubala  † 28. augusta 1946
 Jozef Gašparík  † 11. februára 1947
 Timotej Ištok  † 7. marca 1947
 Jozef Tiso  † 18. apríla 1947
 Hanns Elard Ludin  † 9. decembra 1947
 Hermann Höfle  † 9. decembra 1947
 Ladislav Kleinert  † 16. decembra 1947
 4 osoby dostali milosť: János Esterházy, P. Starinský, J. Steinhübl a Jozef Turanec
 pri 2 osobách nebol trest vykonaný pre ich neprítomnosť: Ferdinand Ďurčanský a Štefan Haššík
 odsúdil na trest na slobode 50 osôb (60.25%) v celkovom úhrne 391.6 rokov resp. 4699 mesiacov
 odsúdil na trest verejného pokarhania 3 osoby (3.61%)
 odsúdil na trest straty volebného práva 1 osobu (1.2%)išlo o poslanca Slovenského snemu Kolomana Horniša
 pri 2 osobách upustil od potrestania (2.41%)
 oslobodil 10 osôb (12.05%). Išlo o poslancov bývalých poslancov Slovenského snemu Petra Zaťka, A. Simka, Vojtecha Husárka, Jána S. Vanča, Vladimíra Moravčíka, Emila Boleslava Lukáča, Jána Petroviča, Štefana Danihela, V. Tvrdého a guvernéra Slovenskej národnej banky Imricha Karvaša

Okresné ľudové súdy súdili celkovo 20 467 osôb, z ktorých 7 982 odsúdili (39 %) a 12 485 oslobodili (61 %). Za celú dobu činnosti OĽS odsúdili 48 osôb na trest smrti, ktorý bol v 18 prípadoch vykonaný. Čo sa týka národností, Maďari tvorili 59.74 % všetkých odsúdených a až 73.51 % oslobodených okresnými ľudovými súdmi.

Retribučné súdy v českej časti ČSR súdili výrazne prísnejšie (hoci treba brať do úvahy odlišný pomníchovský vývoj v slovenskej a českej časti ČSR), vynesených bolo 723 rozsudkov smrti, z ktorých 686 bolo vykonaných.

 Poznámky 

 Referencie 

 Pozri aj 
 Proces s Jozefom Tisom, Alexandrom Machom a Ferdinandom Ďurčanským
 Proces s Vojtechom Tukom
 Ján Šmigovský
 Anton Rašla

 Iné projekty 

Kategória:Dejiny Česko-Slovenska
Kategória:Dejiny Slovenska
Kategória:Dejiny práva
Kategória:Súdne procesy
Kategória:Tretia česko-slovenská republika
Kategória:Vojnové zločiny na území Slovenska počas druhej svetovej vojny