Enver Paša

Ismail Enver Paša (Osmanská turečtina: اسماعیل انور پاشا; turecky: İsmail Enver Paşa; 23. novembra 1881 – 4. augusta 1922) bol osmansko-turecký vojenský dôstojník, revolucionár a člen diktátorského triumvirátu Troch Pašov. Bol aristokratického pôvodu.

Počas svojho pôsobenia v Osmanskej Macedónsku sa pridal k Výboru pre jednotu a pokrok, organizácii spojenej s Mladými Turkami, ktorá sa stavala proti sultánovi. Bol kľúčovým vodcom Mladotureckej revolúcie v roku 1908, ktorá obnovila ústavu a parlamentnú demokraciu v Osmanskej ríši. Spolu s Ahmedom Niyazim bol Enver oslavovaný ako „hrdina revolúcie“. Séria kríz v ríši, vrátane incidentu z 31. marca, balkánskych vojen a mocenského boja so Stranou slobody a zhody, však Envera a unionistov sklamala z liberálneho osmanizmu. Po osmanskom štátnom prevrate v roku 1913, ktorý priviedol CUP priamo k moci, sa Enver stal ministrom vojny, zatiaľ čo Talaat prevzal kontrolu nad civilnou vládou.

Ako minister vojny a de facto vrchný veliteľ Osmanskej ríše bol jednou z najdôležitejších postáv Osmanskej ríše 20. storočia. Inicioval spojenectvo s Nemeckom a zohral kľúčovú úlohu pri vstupe Osmanskej ríše do prvej svetovej vojny. Následne viedol katastrofálny útok na ruské sily v bitke pri Sarikamiši, po ktorom obvinil Arménov zo svojej porážky. Spolu s Talaatom bol jedným z hlavných páchateľov neskorých osmanských genocíd a preto je zodpovedný za smrť 800 000 až 1 500 000 Arménov, 750 000 Asýrčanov a 500 000 Grékov.

Po porážke v prvej svetovej vojne Enver spolu s ďalšími poprednými unionistami utiekol z Osmanskej ríše. Osmanský vojenský tribunál ho a ďalších unionistov v neprítomnosti odsúdil na trest smrti za zapojenie ríše do prvej svetovej vojny a organizovanie masakrov Grékov a Arménov. Enver skončil v Strednej Ázii, kde bol zabitý na čele basmačského povstania proti boľševikom. V roku 1996 boli jeho pozostatky znovu pochované v Turecku. Envera následne rehabilitoval turecký prezident Süleyman Demirel, ktorý ocenil jeho prínos k tureckému nacionalizmu.

Ako Enver postupoval v armádnych hodnostiach, bol známy pod čoraz váženejšími titulmi, vrátane Enver Efendi (انور افندی), Enver Bey (انور بك) a nakoniec Enver Paša. „Paša“ bol čestný titul, ktorý mu bol udelený.

 Život 
Ismail Enver sa narodil v Konštantínopole. Enverov otec, Ahmed, bol buď gaugaz, alebo mostár. Jeho matka Ayşe Dilara bola Tatárka. Enver mal dvoch mladších bratov, Nuriho a Mehmeda Kâmila, a dve mladšie sestry, Hasene a Medihu. Bol švagrom podplukovníka Ömera Nâzıma. Keď mal Enver šesť rokov, presťahoval sa so svojím otcom do Monastiru, kde navštevoval základnú školu. Študoval na niekoľkých vojenských inštitúciách. V roku 1902 absolvoval Osmanskú vojenskú akadémiu, čím sa stal mekteblim. V kontexte neskorej hamídskej éry boli mektebli vzdelaní dôstojníci pochádzajúci z nových vojenských vysokých škôl, na rozdiel od starších alajlí dôstojníkov, ktorí nezískali formálne vzdelanie, čo malo za následok, že niektorí z druhej skupiny boli negramotní. Jeho spolužiakom na vojenskej akadémii bol prvý prezident Tureckej republiky Mustafa Kemal Atatürk a títo dvaja si rýchlo vyvinuli vzájomnú rivalitu.

 Vstup do spoločnosťi jednoty a pokroku 
náhľad|Enver Paša (vtedy Enver Bey) zobrazený na letáku Mladých Turkov s heslom Nech žije vlasť, nech žije národ, nech žije sloboda, napísaným v osmanskej turečtine a francúzštine.
Enver sa s pomocou svojho strýka Halila Kuta stal dvanástym členom vznikajúcej Osmanskej spoločnosti za slobodu. Spoločnosť získala prístup k Tretej armáde prostredníctvom Envera.

Enver si v meste vytvoril spoločenskú bunku a úzko spolupracoval s osmanským dôstojníkom Kâzımom Karabekirom. Enver sa stal hlavnou postavou v monastirskej pobočke spoločnosti a do organizácie spoločnosti zasvätil osmanských dôstojníkov ako Ahmet Niyazi bey a Eyüp Sabri.

 Revolúcia mladých Turkov 
náhľad|Pohľadnica Mehmeda V. obklopeného Niyazi Beyom (vľavo) a Enver Beyom (vpravo)
3. júla 1908 Niyazi na protest proti vláde Abdula Hamida II. utiekol so svojou skupinou z Resne (dnešný Resen) do hôr, kde inicioval Mladotureckú revolúciu a vydal proklamáciu, v ktorej požadoval obnovenie ústavy z roku 1876.  Podľa jeho príkladu odišli do hôr aj Enver v Tikveši a ďalší dôstojníci, ako napríklad Sabri v Ohri, a založili partizánske skupiny. Nie je jasné, či spoločnosť mala pevný dátum revolúcie; v komentároch v rozhovore po udalosti Enver uviedol, že plánovali akciu v auguste 1908, no udalosti ich prinútili začať revolúciu skôr. Aby povstanie získalo miestnu podporu, Enver a Niyazi využili obavy z možnej zahraničnej intervencie. Aby povstanie získalo miestnu podporu, Enver a Niyazi využili obavy z možnej zahraničnej intervencie. Enver viedol skupinu zloženú z dobrovoľníkov a dezertérov. Napríklad dovolil dezertérovi, ktorý sa zaoberal lupičstvom v oblastiach západne od rieky Vardar, aby sa pridal k jeho skupine v Tikveși.

Enver poslal 11. júla 1908 generálnemu inšpektorovi ultimátum a požadoval, aby Abdul Hamid II. do 48 hodín vydal dekrét na prepustenie členov výboru, ktorí boli zatknutí a poslaní do Konštantínopolu. Varoval, že ak generálny inšpektor ultimátum nesplní, odmietne prevziať akúkoľvek zodpovednosť za budúce konanie.

23. júla vyhlásil pred vládnym sídlom v Köprülü vek slobody. V Solúne prehovoril z balkónov Grand Hôtel D'Angleterre k davu v centre mesta, kde vyhlásil, že absolutizmus skončil a osmanizmus zvíťazí. Námestie sa neskôr premenovalo na Eleftheriášovo námestie alebo Námestie slobody. Tvárou v tvár zhoršujúcej sa situácii na Balkáne sultán Abdul Hamid II. 24. júla obnovil ústavu z roku 1876.

 Následky 
náhľad|Grécka litografia oslavujúca revolúciu v roku 1908. Enver je zobrazený v pravom dolnom rohu s veľkým kladivom, ako oslobodzuje Pani Slobodu z reťazí.
Po revolúcii zostali Niyazi a Enver v politickom pozadí kvôli svojej mladosti a nižším vojenským hodnostiam, pričom obaja súhlasili s tým, že ich fotografie nebudú distribuované širokej verejnosti; toto rozhodnutie sa však zriedkakedy dodržiavalo. Namiesto toho Niyazi a Enver ako vodcovia revolúcie povýšili svoje postavenie na takmer legendárny status, pričom ich obrazy boli umiestnené na pohľadniciach a distribuované po celom Osmanskom štáte.

Ako pocta jeho úlohe v Mladotureckej revolúcii, ktorá začala druhú ústavnú éru Osmanskej ríše, sa Niyazi spomína spolu s Enverom v Pochode poslancov (turecky: Mebusan Marşı alebo Meclis-i Mebusan Marşı), hymne Poslaneckej snemovne, dolnej komory osmanského parlamentu. Bola uvedená v roku 1909 pri otvorení nového parlamentu.  Štvrtý riadok hymny znie „Nech žije Niyazi, nech žije Enver“. Osmanské noviny Volkan, silný zástanca ústavy, publikovali v roku 1909 chválospevy o Enverovi a Niyazim.

 Taliansko-turecká vojna 
náhľad|Enver Bey v Líbyi počas taliansko-tureckej vojny v rokoch 1911 – 1912, s klobúkom pomenovaným po ňom „Enveriye“.
29. septembra 1911 Taliansko zahájilo inváziu do osmanského vilayetu Tripolitánia (Trablus-i Garb, moderná Líbya), čím sa začala taliansko-turecká vojna.

Enver na kongrese výboru obhajoval partizánsku vojnu proti Talianom a odišiel do Líbye s niekoľkými ďalšími unionistickými vojenskými dôstojníkmi, ktorí tvorili jadro Špeciálnej organizácie.

Nadviazal rôzne kontakty s významnými arabskými vodcami v Egypte a 22. októbra sa vydal do Benghází. 1. decembra 1911 zriadil svoje vojenské veliteľstvo v Ajn al-Mansúre. Tam prevzal celkové velenie po úspešnej mobilizácii 20 000 vojakov.[58] Dosiahol veľký úspech vo vojne a partizánskych operáciách proti Talianom. 24. januára 1912 bol oficiálne vymenovaný za veliteľa zóny Generál Benghází [Umum Bingazi Mıntıkası kumandanlığı]. 17. marca 1912 bol navyše vymenovaný za mutasarrifa Benghází a potom za Kajmakam. Kvôli vypuknutiu balkánskych vojen však boli Enver a ďalší osmanskí generáli v Líbyi povolaní späť do Istanbulu. To umožnilo Taliansku prevziať kontrolu nad Líbyou.

 Balkánske vojny a prevrat v roku 1913 
V októbri 1912 vypukla prvá balkánska vojna a osmanské armády utrpeli ťažké porážky od Balkánskej ligy. Koncom novembra 1912 sa Enver vrátil do Istanbulu cez Alexandriu (počas ktorej bol prezlečený), Brindisi (kam cestoval talianskou loďou) a Viedeň. Enver bol 1. januára 1913 vymenovaný za náčelníka generálneho štábu Desiateho zboru, aby bojoval na bulharskom fronte.  Počas jeho pobytu v Líbyi sa osmanská politická situácia výrazne zhoršila. Strata Líbye stála CUP (Kuponátsku unionistickú stranu) stratu popularity. Po zmanipulovaní volieb v roku 1912 proti Strane slobody a zhody (CUP) zvrhla opozícia voči CUP v armáde ich vládu v prevrate na základe vojenského memoranda. Vojenská porážka v prvej balkánskej vojne však oslabila protiunionistickú vládu a dala výboru šancu uchopiť moc.

23. januára 1913 Enver a vodca CUP Mehmed Talaat so skupinou päťdesiatich unionistov vtrhli do Vznešenej porty a zvrhli vládu. Enver pod hrozbou zbrane prinútil Kâmila Pašu odstúpiť z funkcie veľkovezíra. Stalo sa tak po rozsiahlych aktivitách, ktoré Kâmila odrádzali od mierových rokovaní. Enver predtým dosiahol dohodu s ministrom vojny Nâzım Pašom, aby prinútil Kâmila Pašu odstúpiť a zostavil vládu, ktorá by obnovila vojnu, ale nepodarilo sa mu presvedčiť sultána o odvolaní jeho premiéra. Nazım Paša bol počas prevratu nešťastnou náhodou zosadený, takže premiérsky post bol udelený Mahmúdovi Ševket Pašovi. Radikalizovaná CUP pri moci teraz potlačila opozíciu. Turecko sa potom stiahlo z mierových rokovaní, ktoré vtedy prebiehali v Londýne, a nepodpísalo Londýnsku zmluvu (1913), čím sa obnovila prvá balkánska vojna. Bol vypracovaný zložitý plán na obkľúčenie bulharských síl na polostrove Gallipoli (bitka pri Şarköy), ktorý však bol zmarený kvôli zlej komunikácii medzi Enverom, Alim Fethim (Okyar) a Mustafom Kemalom. Zmena vlády nezmenila fakt, že vojna bola prehratá a Osmanská ríša sa vzdala takmer celého svojho balkánskeho územia Balkánskej lige.

V júni 1913 však vypukla druhá balkánska vojna medzi balkánskymi spojencami. Enver Bey využil situáciu a viedol armádu do východnej Trácie, čím získal späť Adrianople (Edirne) od Bulharov, ktorí sústredili svoje sily proti Srbom a Grékom, prostredníctvom Konštantínopolskej mierovej zmluvy (1913). Envera preto niektorí Turci uznávajú ako „dobyvateľa Edirne“.

 Prvá svetová vojna 
Keďže Enver Paša vedel komunikovať po nemecky, spolu s Talaatom a Halilom Beyom boli architektmi osmansko-nemeckej aliancie a očakávali rýchle víťazstvo vo vojne, ktoré by prospelo Osmanskej ríši. Bez toho, aby informoval kabinet, povolil dvom nemeckým vojnovým lodiam SMS Goeben a SMS Breslau pod velením nemeckého admirála Wilhelma Souchona vplávať do Dardanelského prielivu, aby unikli britskému prenasledovaniu; následné „darovanie“ lodí neutrálnym Osmanom silne pôsobilo v prospech Nemecka, a to aj napriek francúzskej a ruskej diplomacii, ktorá sa snažila udržať Osmanskú ríšu mimo vojny.

Hneď ako sa vojna začala, 31. októbra 1914 Enver nariadil, aby sa všetci muži vo vojenskom veku hlásili na náborových úradoch. Úrady nedokázali zvládnuť obrovský prílev mužov a dochádzalo k dlhým čakaniam. To malo za následok zničenie úrody v danom roku.
náhľad|Enver v roku 1914

 Bitka pri Sarikamiši, 1914 
Enver Pašovo jediné skutočné velenie počas prvej svetovej vojny bolo na kaukazskom fronte. Enver Paša prevzal velenie nad osmanskými silami zoradenými proti Rusom na kaukazskom bojisku po odvolaní Hasana Izzeta Pašu. Chcel Rusov obkľúčiť, vytlačiť z osmanského územia a dobyť späť Kars a Batumi, ktoré boli postúpené po rusko-tureckej vojne v rokoch 1877 – 1878. Enver sa považoval za skvelého vojenského vodcu, zatiaľ čo nemecký vojenský poradca Liman von Sanders ho považoval za neschopného.

Enver nariadil komplexný útok na Rusov, ale napriek námietkam veliteľov pod jeho velením Enver Paša pokračoval v operácii v drsných zimných podmienkach v horách. V bitke známej ako bitka pri Sarikamiši veľká časť 90 000-člennej armády zamrzla v pohorí Allahükber alebo ju zabili Rusi, a tak 10. januára 1915 opustil front a vrátil sa do Istanbulu. Bola to najhoršia osmanská porážka v prvej svetovej vojne. Enver nevykonával žiadnu aktívnu službu na fronte po zvyšok vojny.

 Velenie silám hlavného mesta, 1915 – 1918 
Po porážke pri Sarıkamışi sa Enver vrátil do Istanbulu (Konštantínopolu) a prevzal velenie nad tureckými silami okolo hlavného mesta. Bol si istý, že hlavné mesto je v bezpečí pred akýmikoľvek spojeneckými útokmi.

Briti a Francúzi plánovali vynútiť si prístupy ku Konštantínopolu v nádeji, že vyradia Osmanov z vojny. Zhromaždila sa veľká spojenecká flotila a 18. marca 1915 zaútočila na Dardanely. Útok (predchodca neúspešnej kampane pri Gallipoli) bol katastrofou a viedol k strate niekoľkých lodí.

V dôsledku toho Enver odovzdal velenie Limanovi von Sandersovi, ktorý viedol úspešnú obranu Gallipoli. Enver potom odišiel riešiť naliehavé problémy na Kaukazskom fronte. Neskôr, po tom, čo bolo mnoho miest na polostrove zničených a ženy a deti zabité spojeneckým bombardovaním, Enver navrhol zriadenie koncentračného tábora pre zostávajúcich francúzskych a britských občanov v ríši. Henry Morgenthau, americký veľvyslanec v Osmanskej ríši, Envera presvedčil, aby tento plán neuskutočnil.

 Armáda islamu 
V roku 1917 sa v dôsledku Ruskej revolúcie a následnej občianskej vojny ruská armáda na Kaukaze rozpadla a rozpustila. Zároveň sa Osmanskej islamskej jednotke podarilo získať priateľstvo s boľševikmi podpísaním osmansko-ruskej zmluvy o priateľstve (1. januára 1918). Enver očakával víťazstvo, keď sa Rusko stiahlo z kaukazského regiónu. Keď Enver diskutoval o svojich plánoch na prevzatie južného Ruska, nariadil vytvorenie novej vojenskej sily s názvom Armáda islamu, ktorá by nemala žiadnych nemeckých dôstojníkov. Enverova Armáda islamu sa vyhla Gruzínsku a pochodovala cez Azerbajdžan. Tretia armáda pod vedením Vehiba Pašu sa tiež posúvala k predvojnovým hraniciam a smerom k Prvej Arménskej republike, ktorá tvorila frontovú líniu na Kaukaze. Veliteľom na kaukazskom fronte bol generál Tovmas Nazarbekian a Andranik Ozanian prevzal velenie nad Arménskom v Osmanskej ríši. Osmanský postup bol zastavený v bitke pri Sardarabade.

Armáda islamu pod velením Nuriho Pašu postupovala vpred a zaútočila na austrálske, novozélandské, britské a kanadské jednotky vedené generálom Lionelom Charlesom Dunstervillom v Baku. Generál Dunsterville nariadil 14. septembra evakuáciu mesta po šiestich týždňoch okupácie a stiahol sa do Iránu. Keď Armáda islamu a jej azerbajdžanski spojenci 15. septembra po bitke o Baku vstúpili do mesta, bolo zmasakrovaných až 30 000 arménskych civilistov.

Po Mudroskom prímerí medzi Veľkou Britániou a Osmanskou ríšou 30. októbra sa však osmanské vojská museli stiahnuť a nahradiť ich Trojdohoda. Tieto výboje na Kaukaze mali vo vojne ako celku veľmi malý význam, ale zabezpečili, že Baku zostalo v rámci hraníc Azerbajdžanu, kým bolo súčasťou Sovietskeho zväzu a neskôr ako nezávislý štát

 Vodca basmačského hnutia 
Basmačské hnutie bolo povstanie proti ruskej a sovietskej nadvláde v Strednej Ázii, ktoré viedli povstalecké skupiny inšpirované islamskou vierou a panturkizmom. Bolo nazývané „pravdepodobne najdôležitejším hnutím opozície voči sovietskej nadvláde v Strednej Ázii“.

 Referencie 

 Zdroje