Procesy s členmi Pohotovostných oddielov Hlinkovej Gardy v roku 1958

Procesy s členmi Pohotovostných oddielov Hlinkovej Gardy v roku 1958 boli vyvrcholením úsilia československého komunistického štátneho aparátu vysporiadať sa v „roku procesov“ so zostávajúcimi bývalými podporovateľmi Hlinkovej Slovenskej ľudovej strany a zdiskreditovať katolícku cirkev. Hoci obsahom procesov bolo potrestanie brutálnych zločinov a vrážd v Nemeckej, Kremničke a Krupine na prelome rokov 1944 a 1945, na ktorých sa objektívne podieľali niektorí súdení členovia Pohotovostných oddielov Hlinkovej Gardy, procesy prebiehajúce paralelne v Bratislave a Banskej Bystrici mali politické pozadie. Boli využité na propagandu proti cirkvi, mali vopred určenú stratégiu a tresty boli vopred stanovené byrom ÚV KSS a ÚV KSČ. Piati obžalovaní (Leo Bunta, Ján Knápek, Jozef Rojko, Mikuláš Spišiak v bratislavskom procese a Ľudovít Laco v banskobystrickom) boli odsúdení na trest smrti. 
Poprava bola vykonaná 14. júla 1958 v Prahe.

Zločiny
Udalosti v Krupine

Dňa 14. decembra 1944 v nočných hodinách príslušníci krupinského oporného bodu Einsatzkommanda 14 a 5. poľnej roty HG v Krupine v lokalite Starý Hostinec zavraždili 13 obyvateľov rómskeho a židovského pôvodu. Pred popravou boli zatknuté obete surovo bité a 2 Rómky boli opakovane znásilňované. Popravu mal podľa neskorších súdnych výpovedí svedkov zorganizovať veliteľ jednej z čiat 5. poľnej roty Ľudovít Laco na rozkaz nadporučíka Nemsilu.

Udalosti v Kremničke

Po potlačení Slovenského národného povstania došlo v Kremničke pri Banskej Bystrici k sérii  masových popráv, ktoré od 5. novembra 1944 do 17. marca 1945 uskutočnila nacistická jednotka Einsatzkommando 14 v spolupráci so slovenskými Pohotovostnými oddielmi Hlinkovej gardy. Po týchto vraždách bolo v masových hroboch nájdených celkovo 747 obetí, časť hrobov však doteraz nebola odkrytá. Vzhľadom na množstvo zavraždených je masaker v Kremničke najväčším doloženým vojnovým zločinom spáchaným na území Slovenska.

Udalosti v Nemeckej

Po potlačení Slovenského národného povstania v dňoch od 4. do 11. januára 1945 vo vápenke v obci Nemecká uskutočnila nemecká nacistická jednotka Einsatzkommando 14 v spolupráci so slovenskými Pohotovostnými oddielmi Hlinkovej gardy masové popravy stoviek obetí. Miesto sa nachádza v Ráztockej doline a popravy sa tu uskutočňovali tajne, tak aby ich občania Nemeckej nespozorovali. Popravy dokázateľne vykonávali v prevažnej miere Nemci a gardisti z POHG konali zväčša len strážnu a asistenčnú službu, čo však nevylučuje individuálnu zodpovednosť niektorých gardistov. Bol to jeden z najväčších vojnových zločinov spáchaných na území Slovenska.

Povojnové retribučné súdy
Budúci obžalovaní členovia POHG boli za svoju činnosť v rokoch 19441945 súdení už retribučným súdnictvom na základe nariadenia SNR č. 33 z roku 1945:
 Leo Bunta bol v roku 1945 odsúdený na 10 rokov, ale už v roku 1949 bol prepustený,
 Ján Knápek bol vo väzbe, ale pre nedostatok dôkazov bol prepustený,
 Ľudovít Laco bol odsúdený na 5 rokov odňatia slobody za zradu na povstaní,
 Jozef Rojko bol odsúdený za zradu na 16 rokov odňatia slobody a vo väzení bol až do procesu,
 Mikuláš Spišiak bol odsúdený na 10 rokov, ale po 6 a pol roku bol podmienečne prepustený,
 Lichtneker bol odsúdený na 30 rokov,
 Pavol Zauška na 20 rokov,
 Štefan Tóth na 20 rokov

Kvôli nedostatku informácií sa v tej dobe malo v prevažnej miere za to, že pri veľkých nacistických masakroch na Slovensku vraždili takmer výlučne Nemci. 

Československo v druhej polovici 50. rokov
Československom prebehla vlna politických procesov už v prvej polovici 50. rokov, v ktorých boli súdení „vnútorní nepriatelia“, bývalí partizánsku velitelia, nacionalisti, „kulaci", príslušníci cirkví, „buržoázie", ale aj ďalších nepohodlných skupín obyvateľstva. V druhej polovici 50. rokov sa socialistický blok zmietal vo vnútorných nepokojoch. Veľkú úlohu na medzinárodnej scéne hrali udalosti v Poľsku, no najmä v Maďarsku z roku 1956, ktoré ovplyvnili aj priebeh udalostí v ďalších krajinách východného bloku vrátane Československa. Pretrhnutie „atmosféry strachu" v susedných krajinách, ktorá bola jedným z nosných pilierov komunistického režimu, nezostalo ani v Československu bez odozvy. Československá strana sa snažila dokázať ZSSR ako hegemónovi bloku, že nie je ochotná pripustiť podobné udalosti ako sa odohrali v Maďarsku. Bola obnovená snaha vyrovnať sa s nacionalizmom, ktorý sa vnímal ako jeden z možných nástrojov rozvracania republiky. Politické pritvrdenie, ktoré nastúpilo v roku 1957, bolo predzvesťou vlny procesov, ktoré sa udiali v nasledujúcom roku, známom tiež ako „rok procesov". Terčom sa stali najmä predstavitelia  Slovenskej republiky, ktorí sa stali vhodnými kandidátmi na obete politicky manipulovaných procesov. Do tohto rámca spadal aj proces s bývalými členmi POHG.

Boj proti ľudáctvu a nacionalizmu
Prvým väčším vystúpením „proti vplyvom ľudáctva a nacionalistickým tendenciám" v roku 1958 bolo zasadnutie Ústredného výboru Komunistickej strany Slovenska 9.10. januára 1958. Člen politického Byra ÚV KSČ a prvý tajomník ÚV KSS Karol Bacílek tu rozvinul tézu o „skrytých ľudáckych elementoch", kedy bolo už síce ľudáctvo bolo porazené, ale jeho vplyv na Slovensku ešte stále zostal najmä medzi inteligenciou, v strednej vrstve a medzi menej uvedomelými roľníkmi. Bacílek sformuloval vo svojom prejave myšlienky o zásadnom význame boja strany proti buržoáznemu nacionalizmu a zvyškom ľudáctva. Do „boja" proti týmto „neduhom" mala strana a štátny aparát nasadiť najlepších odborníkov a ideológov. 

Na nasadenie do akcie sa pripravovala aj Štátna bezpečnosť. Orgány ŠtB sa v priebehu roka pokúšali o rekonštrukciu „ľudáckej bázy" na Slovensku z funkcionárov HSĽS , HG, POHG a HM, ktorí mali byť dôkladne preverovaní a posudzovaní. V rámci celej akcie bolo zaistených 54 osôb, zahájili sa personálne čistky vo verejnej aj hospodárskej oblasti. Na akcii sa do mája 1959 podieľalo celkovo 175 spolupracovníkov ŠtB. Najvýznamnejším počinom ŠtB, resp. štátneho aparátu a strany bol v boji o vysporiadanie sa so zvyškami ľudáctva práve proces s členmi POHG. Podľa plánu ministerstvo vnútra vypracovalo mala ŠtB:

Proticirkevná agenda bola v rámci procesu cielenou a vopred pripravenou snahou o diskreditáciu cirkvi. Už v prvej fáze prípravy verejnej mienky pred plánovaným procesom sa poukazovalo na spojenie režimu Slovenskej republiky s cirkevnou hierarchiou. Podľa propagandy mal režim Slovenskej republiky zneužívať náboženské cítenie ľudu a „náboženskou demagógiou" mal viesť ľudí k poslušnosti. Tlač začala poukazovať na protiľudové učenie kresťanskej cirkvi a Vatikánu a následne odhaľovala odhaleniu ich spojenie s ľudovou stranou a režimom SR, ktorý „podľa pokynov Vatikánu (...) rozbíjal jednotný nástup robotníckej triedy proti fašizmu". Komunistická strana sa tak snažila zdiskreditovať nielen ľudáctvo, resp. „fašizmus", ale aj cirkev. Politické byro ÚV KSČ na pokyn ministerstva vnútra začalo napríklad s opätovným zatýkaním cirkevných predstaviteľov. Na základe správy Ministerstva vnútra zvýšenom pôsobení katolíckej cirkvi proti „marx-leninskému učení a proti našemu zřízení“ politické byro ÚV KSČ súhlasilo s opätovným zaistením Jána Vojtaššáka. Rátalo s jeho neskorším propagandistickým využitím v pripravovanom procese s členmi POHG, najmä v nadväznosti na jeho činnosť v Štátnej rade Slovenskej republiky, ktorá bola kontrolným a poradným orgánom prezidenta. „Ukáže-li se taková potřeba, bylo by účelné, vzhledem k odhalení pachatelů hromadních vražd na Slovensku, zdůraznit, že Vojtaššák byl v době tzv. slovenského státu členem státní rady, která byla nejvyšším státním orgánem a nese proto odpovědnost za zločiny jí podřízených orgánů, kterými byla i Hlinková garda a její pohotovostní oddíly."

Mali sa pripraviť vzorové procesy, ktoré mali mať široký dosah na domácu verejnú mienku a zahraničiu mali ukázať, že Československo je štátom, ktorý sa dokáže vysporiadať s akýmikoľvek snahami o vnútorné rozbitie. Úlohou bolo preto vybrať takých adeptov, pri odsúdení ktorých by bolo možné vysporiadať sa so zvyškami ľudáctva a cirkvou a viesť skrytý boj aj voči zvyškom slovenských samosprávnych orgánov. Výber padol na prípady brutálneho masového nacistického vraždenia v Nemeckej, Kremničke, Krupine a okolí (najmä známe vraždenie v lokalite Starý Hostinec). V týchto prípadoch sa vyskytovali aj mená katolíckych duchovných, Alberta Hederu a Leonarda Sliačana. Vraždenie sa objektívne uskutočnilo za asistencie príslušníkov POHG, takže procesy navodzovali atmosféru spravodlivého potrestania vinníkov.

Proces s príslušníkmi POHG
Príprava procesu a vyšetrovanie
Pri príprave procesu bolo potrebné vysporiadať sa s právnym problémom, nakoľko jednotliví obvinení v procese boli za svoju činnosť v rokoch 19441945 už raz súdení retribučným súdnictvom. Aby proces nemohol byť napadnutý pre porušenie zásady, že nie je možné súdiť za jeden čin dvakrát, došlo k preklasifikovaniu obžaloby na trestný čin vraždy, pomoci na vražde, spolupáchateľstva pri vražde, resp. vojenskej zrady...). Zároveň ešte pred začatím procesu boli (pri búraní komplexu banskobystrických kín Praha a Partizán a kúpeľov) údajne nájdené dovtedy neznáme dokumenty, na základe ktorých mohol byť začatý nový proces, kde by boli súdení obžalovaní na základe závažných skutočností. 

Vyšetrovanie bolo zahájené už v priebehu prvých dvoch mesiacov roka 1958. Paralelne sa pripravovali dva procesy. V prípade „bratislavského" procesu vykonávala vyšetrovanie obvinených Krajská správa Ministerstva vnútra Žilina, vyšetrovanie v prípade „banskobystrického" procesu Krajská správa Ministerstva vnútra Banská Bystrica. Počas samotného vyšetrovania bol podľa všetkých indícií na vyšetrovaných vykonávali psychický či fyzický nátlak. Obzvlášť sa zamerali na cirkevných predstaviteľov, ktorí boli takisto vystavovaní fyzickému utrpeniu. Do cely Leona Buntu, hlavného obvineného v „bratislavskom" procese, bol nasadený agent Štátnej bezpečnosti (krycie meno „Juraj“), ktorého úlohou bolo od hlavnej osoby v plánovanom procese vyťahovať počas výsluchov zamlčiavané a popierané fakty týkajúce sa predovšetkým udalostí v Nemeckej, ako aj ďalších represívnych akcií čaty považskobystrického POHG na Pohroní. Agent „Juraj“ výsledky svojho monitoringu zaznamenával takmer každý deň do podoby súhrnných správ nadriadeným orgánom.

Krajské súdy v Žiline a Banskej Bystrici v dňoch 19.22. marca 1958 povolili obnovenie procesov. Vyšetrovanie bolo ukončené 30. marca 1958.

Voľba miesta procesu
Kým v procese so skupinou „Leonard Sliačan“ a spol. bola za miesto konania navrhnutá (a schválená) Banská Bystrica, výber miesta procesu so skupinou „Leon Bunta a spol.“ trval dlhšie. Zvažovala sa Žilina aj Banská Bystrica, no nakoniec bola vybraná Bratislava, keďže boli „činy páchané ako v Banskobystrickom tak aj v Žilinskom kraji a .. medzi zavraždenými osobami sa nachádzali aj cudzí štátni príslušníci, členovia angloamerickej vojenskej misie, sovietski a francúzski partizáni". Hoci sa uvažovalo o využití koncertnej siene Povereníctva vnútra (alebo koncertnej sieni Československého rozhlasu) a Aule Univerzity Komenského (UK), no nakoniec sa odohral v pojednávacej sieni Justičného paláca.
1. apríla sa na II. oddelení ÚV KSČ za účasti zástupcu III. a medzinárodného oddelenia ÚV KSČ, Ministerstva zahraničných vecí, Generálnej prokuratúry, Ministerstva spravodlivosti, ako aj II. oddelenia ÚV KSS, povereníka spravodlivosti a námestníka generálneho prokurátora pre Slovensko uskutočnila porada. Na úspešné politické zabezpečenie prípravy procesov bola zriadená osobitná politická komisia pod vedením Oskára Jeleňa, ktorá mala za úlohu dohliadať na správnosť koncepcie a politický obsah obžaloby, záverečnú reč prokurátora a politicky vhodnú „správnosť" záverov procesu. Na bratislavskom procese sa malo denne zúčastniť 275 účastníkov, vyberaných príslušnými krajskými výbormi strany. V prvom rade sa ho mali zúčastniť predsedovia ZO KSS, robotníci a funkcionári dôležitých podniková ďalších štátnych či hospodárskych orgánov, ale aj predsedovia DO KSS, JRD a „roľníci z dôležitých obcí", účastníci Povstania, funkcionári masových organizácií, rodinní príslušníci zavraždených a funkcionári krajských výborov. Počas procesu boli v Banskej Bystrici aj v Bratislave plánované rozsiahle bezpečnostné opatrenia, aby sa predišlo provokáciám a prejavom nesúhlasu obyvateľstva, ktorý by mohli zaznamenať zahraničné médiá. 

Bratislavský proces
Bratislavský proces, inak aj proces „so skupinou Leon Bunta a spol.“ sa odohrával v dňoch 14.18. apríl 1958. Predsedom senátu bol Jozef Brešťanský, sudcami z ľudu boli Emil Matich a Matej Župančič, prokurátormi Karol Mauer a Ladislav Grešo. Obžalovaných bolo 14 príslušníkov POHG a kňaz Albert Hedera.

Leo Bunta
Leo Bunta bol 1. zástupcom veliteľa jednotky POHG nadzbrojníka Vojtecha Horu. Vypovedal, že sa podieľal na koordinácii masových vrážd v Nemeckej, ale odmietal, že by sám strieľal. Spolu s obžalovaným Spišiakom popravy v čase neprítomnosti veliteľa npor. Horu riadili, zadeľovali členov POHG do hliadok a stráží, gardisti privádzali obete z áut na popravu a asistovali pri pálení tiel.

Neskôr sa Bunta podieľal na likvidácii siedmich osôb na vojenskej strelnici v Banskej Bystrici, kde síce tvrdil, že sa „len pozeral“, no podľa Jána Knápka vydal rozkaz osoby postrieľať.

Ján Knápek
Ján Knápek v novembri počas pôsobenia v Banskej Bystrici spolu s gardistom Blahutom takmer utĺkli gumeným obuškom pri výsluchu jedného z partizánov. Priznal, že počas popráv v Nemeckej osobne zastrelil viac ako tridsať ľudí, najmä Rómov, Židov vrátane troch žien.

Neskôr sa Knápek podieľal na likvidácii siedmich osôb na vojenskej strelnici v Banskej Bystrici, kde podľa svedkov jednu zo žien znásilnil a zastrelil. Knápek znásilnenie popieral a priznal sa k zastreleniu jednej osoby.

Jozef Rojko
Jozef Rojko sa zúčastnil na vraždení v Nemeckej. Hoci viacerí zo spoluobvinených sa k vraždám priznali (Jozef Knápek, Ján Čudek, Ján Valient, František Tresa), Jozef Rojko to vytrvale popieral.

Mikuláš Spišiak
Mikuláš Spišiak bol 2. zástupcom veliteľa jednotky POHG nadzbrojníka Vojtecha Horu a v tejto pozícii sa zúčastnil na vraždení v Nemeckej, dokonca v čase neprítomnosti veliteľa npor. Horu akciu s Buntom riadili. Spišiak tvrdil, že nedával príkaz na streľbu a ak gardisti strieľali, tak z vlastnej iniciatívy, on sám opakovane uvádzal, že sa streľby nezúčastnil.

Albert Hedera
Kňaz Albert Hedera pôsobil ako duchovný radca v POHG. Podľa vyšetrovania mal gardistov priamo navádzať na vraždenie s tým, že im budú hriechy po spovedi odpustené, lebo bojujú proti nepriateľom cirkvi a slovenského štátu. Hoci dokazovanie jeho „trestného činu" bolo postavené len na svedeckých výpovediach niektorých spoluobžalovaných, súd mu exemplárne vymeral trest vopred schválený Politickým byrom ÚV KSČ, resp. KSS vo výške 24 rokov.

Banskobystrický proces
Banskobystrický proces, inak aj proces „so skupinou Leonard Sliačan a spol.“ sa odohrával v dňoch 22.26. apríl 1958 na Krajskom súde v Banskej Bystrici. Predsedom senátu bol JUDr. Ondrej Harazin, sudcami z ľudu boli Ján Koša a Ľudovít Kupčok, prokurátormi JUDr. Jozef Mozolányi a Jozef Výskok. Obžalovaní boli 4 vojnoví predstavitelia mesta Krupina a 8 príslušníkov POHG. Jedným zo svedkov procesu bol Alexander Breuer, v roku 1944 židovský chlapec, ktorý bol zadržaný spolu s rodičmi pri razii v improvizovanom bunkri pod Panským dielom. Mal falošnú legitimáciu na meno Ján Kováč a na pokyn rodičov sa vydával za áriského učňa. Gardisti ho prijali medzi seba ako pucfleka. Stal sa svedkom chvastania gardistu Lichtnekera, že zabil jeho rodičov, podarilo sa mu ujsť a už po vojne svedčil v retribučných procesoch proti gardistom.

Ľudovít Laco
Ľudovít Laco velil začiatkom novembra 1944 oddielu POHG, ktorý v jaskyni pod Panským dielom zatkol jedenásť Židov, ktorí boli neskôr popravení v Kremničke. 

14. decembra sa zúčastnil na poprave 13 židovských a rómskych väzňov v Krupine. Podľa niektorých svedeckých výpovedí strieľal aj sám Laco, hoci tento to popieral. Musel však pripustiť, že popravu na rozkaz npor. Nemsilu popravu zorganizoval.

Leonard Sliačan
Krupinský farár Leonard Sliačan sa musel podľa spomienok svojho synovca Leonarda Šnauka naučiť svoju výpoveď naspamäť, pričom vyšetrujúci eštébák Sliačana bil, trhal mu vlasy aj s kožou hlavy. Leonard Sliačan na následky mučenia po prepustení z väzenia neskôr zomrel.
V prípade Sliačana podľa viacerých zdrojov sa dá skôr ako o kolaborácii hovoriť o záchrane internovaných osôb, nakoľko v inkriminovanom čase pomohol zachrániť svojimi intervenciami viacerých Krupinčanov. Na jednej z porád po realizovaní zatýkania dokonca vyčítal veliteľovi POHG Nemsilovi, „že sa im to ľahko zatvára keď neboli na území povstania a nevedeli o pomeroch, ktoré tu za povstania panovali, ale že mali tu byť a vtedy že by ľudí tunajších tak neprenasledovali“. Proti Sliačanovi svedčili spoluobvinení Párničan a Šepitka podľa príbuzných za údajne zmiernenie trestov.

Rozsudok
V „bratislavskom“ procese so skupinou Leon Bunta a spol. navrhlo politické byro ÚV KSČ ešte pred pojednávaním štyri tresty smrti pre Leona Buntu, Mikuláša Spišiaka, Jána Knápka a Jána Čudeka. V „banskobystrickom“ procese bol navrhnutý politickým byrom len jeden trest smrtipre Ľudovíta Lacu. Byro ÚV KSS bolo nízkym počtom absolútnych trestov rozladené a odporučilo na svojom zasadnutí 28. marca 1958 schváliť Politickému byru ÚV KSČ tresty smrti spolu až pre 10 obvinených.
U verejnosti sa očakávalo pobúrenie nad tým, že trestov smrti je vynesených menej, ako sa očakávalo. V dôsledku toho jednou z úloh záverečnej reči malo byť vysvetlenie, prečo dostalo trest smrti „len" päť ľudí. Politické byro ÚV KSČ s rozšírením trestov smrti nesúhlasilo a 1. apríla návrh byra ÚV KSS odmietlo. Nakoniec však v priebehu procesu bolo rozhodnuté inak a trest smrti v bratislavskom procese dostal namiesto Jána Čudeka Jozef Rojko. Tým ostal počet absolútnych trestov požadovaných byrom ÚV KSČ zachovaný. Ostatní obvinení boli odsúdení k trestom odňatia slobody v rozmedzí 13 až 25 rokov. Poprava bola vykonaná 14. júla 1958 v Prahe.

Propagandistické využitie procesu
Dôležitou súčasťou procesu bolo jeho propagandistické využitie. Miesta konania umožňovali umiestnenia techniky, ako aj účasť domácich a zahraničných novinárov. Priebeh procesu sa mal v Bratislave prekladať do štyroch jazykov - ruštiny, angličtiny, nemčiny a francúzštiny. Proces bol pred zahraničím prezentovaný ako snaha o odhalenie „pravej tváre fašizmu". Cieľom bolo spracovanie zahraničnej verejnej mienky a vytvorenie tlaku na zahraničné vlády ohľadom žiadosti o vydanie niektorých prominentov HSĽS a HG do Československa. Československá vláda pripravovala oficiálne nóty požadujúce vydanie údajných zločincov z Argentíny, Austrálie, Kanady, Rakúska a Francúzska a spomínajúce „zásluhy" exulantov na vraždách a zločinoch.  Očakávané odmietnutie vydať emigrantov malo tieto krajiny zdiskreditovať a československá strana by získala argument, že „vrahovia a ich ideoví vodcovia" požívali dôveru „kapitalistických vlád". Československo sa pripravovalo zároveň dokázať ochranu zločincov cirkvou.

Súčasťou proticirkevného ťaženie sprevádzajúceho proces bola celoslovenská konferencia mierového hnutia katolíckeho duchovenstva v Bratislave 20. marca 1958. Zástupcovia  Spolku sv. Vojtecha, Ústrednej charity na Slovensku, Katolíckej bohosloveckej fakulty a kňazského seminára za účasti ČTK a novinárov denníkov demonštratívne odsúdili na nej činnosť POHG. Povereník Horák v hlavnom referáte zdôrazňoval, že „I keď vina padá na tých, ktorí doslovne katolicizmus znásilňovali, padá vina aj na katolíckych činiteľov a inštitúcie, ktoré sa nie dosť rozhodne vedeli postaviť na odpor týmto snahám". Konferencia mala ukázať, že aj predstavitelia cirkvi sami odsudzujú konanie vtedajších cirkevných hierarchov, a tým prenesene odsudzujú aj strane nepodriadenú časť cirkvi a jej predstaviteľov v súčasnosti. 

14. marca 1958 uskutočnila celoštátna konferencia predstaviteľov novinárskej obce u R. Baráka, na ktorej sa predstavitelia tlače, rozhlasu a televízie a spravodajského filmu dohodli na spoločnom postupe. Oficiálny materiál o procese mal byť schválený komisiou ÚV KSS a spracovaný ČTK. 12. apríla 1958 bola zorganizovaná ďalšia porada redaktorov slovenskej a českej tlače, na ktorej sa prerokovali otázky čo najlepšieho vyťaženia procesov na stránkach novín. Nad hladkým priebehom propagandistickej práce dohliadala komisia na čele s Matejom Lúčanom schvaľujúca uverejňované materiály. Viacerí členovia komisie (A. Michalička, E. Cheben, M. Kapusňák a L. Gešo) boli zároveň aj členmi politickej komisie, ktorá mala na starosti politickú korektnosť procesu a pripravovať spravodajstvo pre ČTK, z ktorého mali čerpať zahraniční novinári.

Brožúry
Byro ÚV KSS nariadilo vydanie dvoch zväzkov propagandistických brožúrok. Prvý zväzok mal pracovný názov „Spálení žalujú“ a autorom mal byť redaktor Smeny Gavril Gryzlov. Kapitola brožúry „Ego te absolvo“ hovorí o úlohe Vatikánu a kňazov v súvislosti s výčinmi gardistov. Z druhého procesu mala vyjsť kniha Márie Sedlákovej z redakcie denníka Pravda pod názvom „Gardisti vraždia“. Publikácie mali na jednej strane vykresliť profily „prisluhovačov Gestapa", na strane druhej však mali ukázať, že „slovenský ľud aktívne bojoval proti nacistickým okupantom, ako aj proti ich domácim ľudáckym prisluhovačom". Publikácie mali tiež obsahovať charakteristiku jednotlivých obžalovaných, ako aj priebeh a výsledky procesu. Ten mal byť vykreslený ako spravodlivé potrestanie vrahov a ich prisluhovačov. Termín publikácií bol šibeničnýv prvom prípade do konca apríla a v druhom do 10. mája. Vydanie bolo plánované najneskôr 15. júna v náklade 20 000 kusov. Obe knihy v roku 1958 aj vyšli. Gavril Gryzlov svoju monografiu vydal pod názvom „Gardistické inferno“ a Mária Sedláková pod názvom „Krycie meno Jozef“. V oboch prípadoch sa diela snažili podľa vopred vypracovaného a schváleného scenára čo najsugestívnejšie poukázať na zločiny členov POHG a v spojení s katolíckou hierarchiou aj celého režimu Slovenskej republiky.

Záverečná správa
Napriek pripravenej réžii procesu boli v záverečnej správe k procesu pripravenej pre byro ÚV KSS konštatované viaceré menšie chyby pri organizácii, ako nedostatky pri preklade do francúzštiny, nervozita predsedov senátov i prokurátorov, monotónnosť obžaloby v Bratislave, nevhodné zasahovanie pri výsluchoch a v niektorých prípadoch nepohotové reagovanie na výpovede obžalovaných a následné nevhodne kladené otázky sudcov z ľudu. 
K väčším nedostatkom politického charakteru však nedošlo. Celkovo úspešnejšie bol zhodnotený priebeh a výsledky bratislavského procesu. Ten bol síce podľa správy po stránke dokumentačnej, ako i po stránke dôkaznej slabší, aj triedne zloženie obžalovaných bolo prevažne robotníckeho pôvodu, no proces vyznel presvedčivo. Banskobystrický proces síce disponoval údajne vhodnou skladbou obžalovaných („veľkostatkári, akcionári a čelní funkcionári HSĽS a HG") a silným dôkazným materiálom, „nebolo v dostatočnej miere využité sily tohto dokumentačného materiálu a najmä neboli dosť presvedčivo vykonávané konfrontácie".

Iné dôsledky
Do KSS bolo roku 1945 vstúpilo množstvo bývalých členov HSĽS, ale aj HG, HM či POHG. Preto bolo v niektorých prípadoch nevyhnutné exemplárne potrestanie ako vyjadrenie snahy strany a jej vedenia vysporiadať sa so zvyškami ľudáctva vo vlastných radoch. V čase procesov „politicky padol" Marek Smida, poslanec Národného zhromaždenia, člen ÚV KSS a bývalý viacnásobný minister. V rámci prípravy procesov sa zistilo, že Smida zatajil svoje členstvo v HSĽS a HG. Napriek straníckej sebakritike bol v atmosfére vyhrotenej kampane okolo procesov s členmi POHG exemplárne potrestaný a zbavený všetkých svojich funkcií, vrátane funkcie poslanca Národného zhromaždenia.

 Poznámky 

 Referencie 

 Pozri aj 
 Zoznam osôb popravených z politických dôvodov v komunistickom Československu

Kategória:Dejiny Česko-Slovenska
Kategória:Dejiny Slovenska
Kategória:Dejiny práva
Kategória:Komunizmus na Slovensku
POHG
Kategória:Súdne procesy