Sedmohradské kniežatstvo (1570 – 1711)

Sedmohradské kniežatstvo v rokoch 1570 až 1711 bol štátny útvar na území terajšieho Rumunska. Roku 1570 bol samotný región povýšený na kniežatstvo a to práve vtedy, keď nadobudla platnosť Speyerská zmluva uzavretá medzi diplomaciou cisára a kráľa Maximiliána II. Habsburského na jednej strane a kniežaťom Jánom II. Žigmundom Zápoľským. Práve táto zmluva mala za následok rozpad Uhorského kráľovstva na tri časti a to po vojenskom obsadení Budína armádou osmanských Turkov. Sedmohradsko sa stalo kniežatstvom, lenže osmanský sultán mal naďalej právomoc jednak pre potvrdenie voľby kniežaťa ale aj zahraničnopolitické rozhodnutie. Roku 1696 došlo k tomu, že práve domáce knieža Michal II. Apafi bol donútený vzdať sa kniežacieho stolca, ktorí si napokon prisvojil habsburský cisár Leopold I. Panovnícky dvor vo Viedni tak dôsledne prevzal vládu nad územím kniežatstva, čím postupne skoncoval s jeho autonómiou.

 Geografia 
Sedmohradské kniežatstvo bolo tou krajinou, ktorá zahŕňala územie historického regiónu Sedmohradsko, Zátisie ale aj mesto Temešvár s jeho priľahlým okolím a severovýchodné stolice.

Práve historické Sedmohradsko bolo jadrom nového kniežatstva. Nachádzalo sa na juhovýchode bývalého Uhorska. Zo severnej, východnej a južnej časti bol región ohraničený pohorím Karpaty. Západnú hranicu predstavovala časť Rudohoria.

Terén sa vyznačoval veľkou členitosťou. Horské oblasti boli riedko osídlené a často viedli k skomplikovaniu obchodného spojenia so západnými časťami kniežatstva. Na druhej strane bol však región známy vďaka početným baniam, v ktorých bolo možné ťažiť a spracovať nerastné suroviny ako zlato, železná ruda alebo soľ. Okrem iného mal tento región kľúčový význam pre bohaté saské mestá na obchodnej ceste smerom z Balkánu.

 Politická štruktúra 

 Vnútorná politika kniežatstva 
Sedmohradské kniežatstvo bolo známe ako poloautonómna súčasť Uhorského kráľovstva. Zároveň sa dostalo do určitej sféry Osmanskej ríše. V období po roku 1547 vystupovalo ako samostatné kniežatstvo. Roku 1606 však habsburský cisár z Viedne síce uznal jeho suverenitu. Po čase však cisárska vláda Habsburgovcov striedavo uznávala alebo odmietla uznať suverenitu kniežatstva a to podľa danej geopolitickej situácie.

Hlavná (ústredná) moc bola tou, ktorú reprezentoval panovník, pričom ten od roku 1570 niesol titulatúru kniežaťa. Panovník mal taktiež k dispozícii poradný orgán, ktorým bola Kniežacia rada. Išlo o veľký celok z magnátov, príslušníkov troch stavov (národov) a cudzincov.

V kniežatstve však chýbal najvyšší stavovský orgán, čím sa posilnila ústredná moc na úkor záujmov stavov. Jediný ústredný orgán predstavovala Kniežacia tabuľa. Podobne ako v Uhorskom kráľovstve, tak rovnako na území Sedmohradského kniežatstva bol hlavným prostriedkom na presadzovanie záujmov stavov snem. Ten bol jednokomorový. Zasadali v ňom členovia Kniežacej rady a Kniežacej tabule. Samotný snem, ktorého poslanci sa stretávali niekoľko ráz v roku, mal na jednej strane síce menšie právomoci než na pôde Uhorského kráľovstva, lenže na druhej strane sa vyhol potýčke s panovníkom. Hlavné slovo a moc v oblastiach stolíc mali župani a to na úkor volených delegátov a stavov.

 Zahraničná politika 
Sedmohradské kniežatstvo udržiavalo silnejšie diplomatické styky iba s vladárskymi delegáciami Valašska a Moldavska. Patrila sem taktiež Republika oboch národov ale v prvom rade Osmanská ríša. Práve osmanský sultán potvrdzoval voľbu kniežaťa ale aj iné kľúčové zahraničnopolitické rozhodnutie, čo znamenalo obmedzenie suverenity dŕžavy.

 Obyvateľstvo 

 Národnosti a ich kultúra 
Sedmohradsko malo v čase prológu raného novoveku takmer milión obyvateľov. Tí boli rozdelení do troch privilegovaných národov. Boli to Uhri, Sasi a Sikuli. Z etnického hľadiska to boli práve Maďari, ktorí ako národ predstavovali približne polovicu populácie. Obývali veľkú časť územia Partia, pričom išlo o časť dnešného stredného Rumunska a sikuľské stolice (východná časť Sedmohradska, v súčasnosti stredné Rumunsko). Uhri sa delili na aristokraciu a šľachtu. Práve územie siedmich stolíc bolo tým, kde disponovali samosprávou, ktorá sa podobala na práve uhorským pomerom.

Sikulovia boli známi vďaka tomu, že podobne ako pri Uhroch, tak pri nich bol dorozumievacím jazykom maďarčina. Samotní Sikuli si odvodzovali svoj pôvod od starovekých Hunov. Bolo u nich dané to, že mohli byť oslobodení od platenia daní. Podľa dobových zákonov z Tripartita vydaného roku 1514 boli súčasťou uhorskej šľachty, pričom svoje privilégiá mali možnosť presadiť doslova na celom území Uhorského kráľovstva. Keďže samotní Sikuli boli osobne slobodní, ich odlišným znakom bola veľkosť osobného majetku a postavenie v armáde. Práve podľa tejto črty sa u nich utvorili tri spoločenské skupiny. Prvú tvorili najbohatší, presnejšie prímori. Boli to bojovníci so sprievodom. Ďalšiu spoločenskú skupinu Sikuľov predstavovali prilipilli, teda jazdci, ktorí bojovali s vlastným koňom. Napokon tretiu spoločenskú skupinu tvorili pixidarii, presnejšie kopijníci, ktorí bojovali ako pešiaci.

Saskí Nemci predstavovali približne desatinu obyvateľstva Sedmohradska. Ich pomenovanie bolo odvodené od Saského práva ešte z čias stredoveku. Tí boli populačne rozšírení v mestách ako Sibiň, Bistrica a Brašov. Boli známi ako vyspelí poľnohospodári a obchodníci. Z hľadiska poddanských pomerov sa vyznačovali ako tí, ktorí mali osobnú slobodu. Zároveň mali povinnosť zúčastniť sa vojenskej služby na obranu krajiny. Na druhej strane si však mohli taktiež prenajať žoldnierov.

Ďalším, presnejšie druhým najviac početným národom boli Rumuni, ktorí prichádzali do Sedmohradska ešte spred niekoľkých storočí z oblasti Valašska a Moldavska. Práve z týchto oblastí prichádzali z dôvodu strachu a obáv pred plienením vojsk osmanských Turkov. Rumuni však na rozdiel od predošlých národností boli medzi neprivilegovanými obyvateľmi. Výnimkou boli zemania, ktorí obývali územie Huňadskej stolice. Venovali sa kočovnému chovu oviec. Na čele ich komunít stáli kenezi, ktorí ich zastupovali vo vzťahoch s vrchnosťou, pričom zároveň mali pod kontrolou nižšie súdne právomoci. Samotní prisťahovalci rumunskej národnosti našli miesto usadenia v južných oblastiach, presnejšie v predhorí Karpát ale aj v strede krajiny, ktorou bolo Rudohorie. Zároveň prenikali do saských stolíc a Partia. Rumuni ako národ pre svoje ortodoxné vyznanie napokon nesplynuli s maďarskými a nemeckými sedliakmi. Podarilo sa im vytvoriť vlastné komunity. Tie postupne pre vyššiu reprodukciu prevyšovali domáce obyvateľstvo.

 Konfesionálne pomery 
Od čias polovice 16. storočia sa z územia Švajčiarska smerom do Uhorska dostali prvé náboženské myšlienky kalvinizmu. Išlo o oveľa radikálnejší náboženský smer než ten protestantský prezentovaný Martinom Lutherom. Prvý hlásateľ kalvinistického učenia bol Martin Kalmančehy známy ako kanonik v meste Alba Iulia. Z územia Republiky oboch národov prenikol taktiež ďalší náboženský smer a to presnejšie sektársky antritrinitarizmus alebo prezývaný unitarizmus. Jeho vierouka znamenala popieranie viery v Božskú Trojicu.

Západní náboženskí reformátori mali zásluhu v tom, že práve ich slovom prenikli do Sedmohradska taktiež myšlienky sobotizmu. Toto náboženské učenie stálo na myšlienkach, ktoré hlásali príchod Spasiteľa a svätenie soboty. Zároveň sobotisti boli tými, ktorí taktiež popierali vieru vo Svätú Trojicu. Väčší počet prívržencov získalo toto náboženské učenie v prvej polovici 17. storočia.

Rumuni však predstavovali tú skupinu veriacich, ktorá sa konfesijne priklonila ortodoxnej viere.

 Hospodárstvo a ekonomika 
Hlavnú obživu kniežatstva predstavovalo poľnohospodárstvo. Jeho výkonnosť však bola oproti Uhorskému kráľovstvu na nižšom mieste. Bol to priamy dôsledok horších prírodných podmienok a členitosti povrchu. Rozsiahle feudálne panstvá sa vytvorili iba na území Partia, pričom práve tam sa veľká časť obyvateľstva venovala chovom hovädzieho dobytka.

Populačne veľké saské mestá v stoliciach ako napríklad Koložvár, Alba Iulia a Torda boli známe vďaka tomu, že išlo o strediská remesiel a obchodu. Osobitným odvetvím hospodárstva bola banská činnosť, pričom práve bane slúžili na produkciu zlata, farebných kovov a soli. Išlo o oblasť Rudohoria, Južných a Východných Karpát.

 Dejiny 

 Počiatky „samostatnosti“ (1541 až 1570) 

 Preniknutie moci polmesiaca do Budína a rozdelenie uhorského panstva (august 1541) 
Bližšie informácie v hlavnom článku: Budínsky pašalík (1541 – 1686)

Dňa 29. augusta roku 1541 sa podarilo armáde osmanských janičiarov pod priamym velením sultána Süleymana I. dobyť mesto Budín. Bývalé hlavné korunovačné mesto uhorských kráľov sa tak stalo sídlom novej provincie, teda pašalíku. Došlo tak k územnému rozpadu stredovekého Uhorska na tri časti. Kráľovské Uhorsko pod korunou rakúskych Habsburgovcov tvorilo územie terajšieho západného a východného Maďarska spolu s dnešným Slovenskom. Stredná časť bola vyhlásená za turecký zábor pod vládou Osmanskej ríše. Sedmohradské kniežatstvo, presnejšie súčasné východné a južné Rumunsko, predstavovalo v tom čase 20 percent z pôvodného stredovekého Uhorska.

 Speyerská zmluva a koniec súperenia Zápoľského a Habsburgovcov (1570 až 1571) 
Dňa 16. augusta roku 1570 došlo k uzavretiu dynastickej zmluvy a to medzi diplomaciou uhorského kráľa Maximiliána I. a sedmohradského kniežaťa Jána II. Žigmunda Zápoľského v Speyeri. Podľa jej podmienok došlo práve k tomu, že rímsko-nemecký cisár Maximilián II. Habsburský (ako uhorský kráľ Maximilián I.) uznal Jána II. Žigmunda za suverénneho panovníka na území Sedmohradska a častiach východného Uhorska. Zároveň to bol Ján II. Žigmund Zápoľský, ktorý sa definitívne zriekol nároku pre uhorský kráľovský stolec. Obaja panovníci zaručili stavom slobodnú voľbu kniežaťa. Práve Drinopolský mier a následne Speyerská mierová zmluva znamenali na diplomaticko-politickom poli to, že práve územie bývalého stredovekého Uhorska zavŕšili jeho rozpad na tri časti.

 Mocná podunajská konfederácia ? (1571 až 1586) 
V marci roku 1571 predčasne skonal Ján II. Žigmund Zápoľský. Podľa podmienok Speyerskej zmluvy bol za knieža zvolený obratný vojak a politik menom Štefan Bátori zo šomľovskej línie rodu Bátoriovcov. Po vymretí kráľovskej dynastie Jagelovcov na území Republiky oboch národov si predstavitelia nižšej šľachty na čele s kancelárom Janom Zamojskim za kráľa zvolili Štefana Bátoriho s podmienkou, podľa ktorej uzavrie sobáš spolu so sestrou posledného jagelovského panovníka. Zároveň platila zásada, ktorá určovala, že bude sídliť na poľskom území.

Dňa 1. mája roku 1576 zostal Bátori v meste Krakov, pričom práve tam sa mu podarilo úspešne vytvoriť taktiež sedmohradskú panovnícku kanceláriu. Za správcu Sedmohradského kniežatstva bol určený jeho brat Krištof Bátori. Práve územné spojenie Sedmohradského kniežatstva a Republiky oboch národov do personálnej únie znamenalo na diplomatickom poli posilnenie Sedmohradska.

Samotní Bátori pomýšľal vybudovať z územia terajšieho Poľska, Litvy, taktiež Sedmohradska a Uhorského kráľovstva mocensky silnú konfederáciu, ktorá by skoncovala s panovaním rodu Habsburgovcov ale aj Osmanov. Tento plán sa mu však nepodarilo presadiť a to pre vypuknutie takzvanej livónskej vojny medzi ním a moskovskými armádami na čele s cárom Ivanom IV. Hrozným. Napokon roku 1586 zomrel.

 Chaos panovania Žigmunda Bátoriho (1590 až 1606) 
Dôsledky Pätnásťročnej vojny (1593 až 1606) mali doslova katastrofálny prejav taktiež na pôde Sedmohradského kniežatstva. Veľkým problémom boli potýčky medzi kniežaťom Žigmundom Bátorim a Sikuľmi. Dôvodom bolo odmietnutie reštitúcii kolektívnych šľachtických privilégií. Zároveň to boli práve Sikulovia, ktorí sa dostali do postavenia poddaných. Nespokojnosť potlačili hajdúsi pod velením varadínskeho kapitána Štefana Bočkaja.

V decembri roku 1597 uzavrel Žigmund Bátori dohodu s cisárom Rudolfom II. o spojenectve, po ktorej prinútil stavy k podriadeniu sa habsburskej vláde. Po tomto akte však knieža Žigmund Bátori odišiel so štátnym pokladom smerom do Sliezska. Odtiaľ sa v auguste roku 1598 vrátil späť na územie Sedmohradska a ponúkol vazalskú poslušnosť Osmanskej ríši. Habsburskú lojalitu prezentoval moldavský vajda menom Michal Chrabrý.

Osmanskí janičiari následne obsadili pevnosti Arad a Čanád. Po tomto vojenskom akte napokon Bátori znovu opustil územie Sedmohradska a na stolci ponechal bratranca Andreja Bátoriho. V októbri roku 1599 boli jeho vojská porazené v bitke pri Sibini a to zásluhou ozbrojených oddielov Sikuľov pod velením vajdu Michala. Takmer rok vládol v Sedmohradsku knieža Michal Chrabrý, ktorý sa tešil vďaka podpore časti Sikuľov. To však narážalo na záujmy cisára Rudolfa II. Habsburského pre získanie Sedmohradska silou Habsburgovcov.

V období jesene roku 1600 bol opätovne na stolci zvolený Žigmund Bátori. Sikuľovia stratili šľachtické slobody a následne boli kruto potrestaní tí, ktorí sa pridali na stranu vajdu Michala Chrabrého. Roku 1601 však vajdove oddiely spolu s cisárskymi vojskami Juraja Bastu porazili armádu Žigmunda Bátoriho. Keď však vajda Michal Chrabrý odmietol opustiť územie Sedmohradska, bol na príkaz generála Bastu napokon zavraždený.

V septembri roku 1602 sa Žigmund Bátori vrátil už posledný raz. Uzavrel dohodu s Portou, čím mal nárok na získanie stolca. Sikuľom obnovil výsady. Následne stavy prijali habsburskú lojalitu. Bátori abdikoval už definitívne a odišiel v sprievode cisárskych žoldnierov smerom na územie Sliezska.

Menšia časť šľachty sa rozhodla zvoliť sa za vládcu Mojžiša Székelya. Zvolili ho taktiež nespokojné stavy. Nasledujúce mesiace presadil úspešne to, že sa jeho vojskám podarilo obsadiť územie Sedmohradska, pričom spolu s oddielmi Tatárov očakával príchod Juraja Bastu. Generál Basta však uzavrel nové diplomaticko-vojenské spojenectvo spolu s novým valašským vajdom. V júni roku 1603 došlo k úspešnému vojenskému víťazstvu nad sedmohradskými oddielmi.

Basta sa napokon začal správať kruto. Mestá, magnáti ale aj šľachtici stratili majetok za odopretie poslušnosti. Protestanti boli prenasledovaní a územie krajiny drancované cisárskymi žoldniermi. Zvrat nastal v apríli roku 1604, pričom práve vtedy bol Juraj Basta vymenovaný za vrchného veliteľa vojsk v Uhorsku, čím opustil vyľudnené a hladujúce Sedmohradsko, ktoré bolo ponechané v rukách regentskej vlády.

 Gabriel Betlen a jeho protiváha Gabriel Bátori (1606 až 1615) 
Dňa 29. decembra roku 1606 zomrel knieža menom Štefan Bočkaj v Košiciach. Sedmohradské stavy mali v rámci možností sa rozhodnúť medzi kandidátmi, ktorými boli Valentín Druget, Gabriel Bátori                  a Žigmund Rákoci. Najviac hlasov sa dočkal práve Rákoci a to i napriek tomu, že pochádzal z nižšej šľachty. Mladý, vtedy iba devätnásťročný mladík menom Gabriel Bátori sa však rozhodol vydobiť si úspech. Práve vďaka rôznym sľubom voči hajdúchom a presadzovaním kalvinizmu získal veľkú podporu. Rákoci tak nemal inú možnosť než abdikovať. V marci roku 1608 usadol na stolec práve Gabriel Bátori. Svoje postavenie si získal práve pre užšiu spoluprácu s arcikniežaťom Matejom Habsburským (budúci kráľ Matej II. Habsburský) v rámci vojenského ťaženia proti jeho staršiemu bratovi, cisárovi Rudolfovi II. Jeho ukrutnosť na kniežacom stolci a málo usporiadaný život spôsobili to, že si sprotivil časť sedmohradskej šľachty na panovníckom dvore. Kniežatstvo upadlo do vnútorných rozporov a panovník Bátori do väčšej choromyseľnosti. Roku 1613 bol Bátori napokon zavraždený. Stavy napokon rozhodli pre voľbu Gabriela Betlena. Dňa 20. októbra roku 1613 došlo v Kluži k slávnostnej voľbe Gabriela Betlena za sedmohradského knieža. Po relatívne krátkom čase, presnejšie dňa 6. mája roku 1615, došlo k uzavretiu diplomatickej dohody medzi vyslancami Mateja II. Habsburského a Gabriela Betlena v Trnave. Tomu sa napokon vďaka jeho obratnosti podarilo nastoliť poriadok. Betlen uznal príslušnosť Sedmohradska k uhorskej kráľovskej korune a kráľ prijal jeho samostatné postavenie. Tajný dodatok zmluvy obsahoval taktiež bod, podľa ktorého bolo dané to, že samostatnosť Sedmohradského kniežatstva bude trvať dovtedy, kým bude mesto Budín a Jáger v osmanskom područí.

 Juraj I. Rákoci a časy „Zlatého veku“ sedmohradskej dŕžavy (1630 až 1648) 
Juraj I. Rákoci panoval ako knieža v rokoch 1630 až 1648. Jeho panovanie bolo spočiatku známe vďaka tomu, že úspešne vybudoval vlastnú armádu, ktorou významnou oporou boli práve hajdúsi. V oblasti severného Balkánu bolo kniežatstvo vnímané tak, že si udržalo pozíciu regionálnej mocnosti. Okrem toho to bolo moldavské a valašské knieža, ktoré uznávali jeho zvrchovanosť. Navyše si mohol dovoliť odmietnuť platiť ročnú daň, ktorú napokon od roku 1646 zvýšila Vysoká Porta.

 Koniec „Zlatého veku“ krajiny (1648 až 1660) 
Bližšie informácie v hlavnom článku: Povstanie Juraja II. Rákociho

Švédske vojská bojujúce proti poľským husárom pre zisk tamojšieho trónu sa roku 1656 dostali do závažných problémov, pre ktoré nemohli vytlačiť poľské sily. Švédsky vojenský kabinet si však vyhľadal za prísľub poľskej kráľovskej koruny sedmohradské knieža Juraja II. Rákociho (* 1621 – † 1660), ktorý sa do boja napokon zapojil a to bez súhlasu Vysokej Porty (hlavná vláda Osmanskej ríše). V auguste roku 1656 došlo k návšteve územia Sedmohradského kniežatstva švédskymi poslami s cieľom obrátiť sa na knieža Juraja II. Rákociho v rámci vojenského spojenectva proti vojskám Republiky oboch národov. Na jeseň 1656 roku bola vytvorená dohoda o spojeneckej koalície Sedmohradska s kozáckym hajtmanom Bohdanom Chmeľnickým a krajinami akými boli Valašsko a Moldavsko. V decembri roku 1656 došlo k podpisu spojeneckej zmluvy Juraja II. Rákociho so švédskym kráľom Karolom X. Napokon v januári roku 1657 sedmohradská armáda v počte 25 000 vojakov začala pochod do Poľska. V čase jari roku 1657 obsadili sedmohradské vojská mestá ako Krakov, Varšava a Brest v severovýchodnom Poľsku. Následne sa začali viesť politické rokovania medzi kniežaťom Jurajom II. Rákocim a švédskym kráľom Karolom X. o delení poľského územia. Sedmohradské knieža menom Juraj II. Rákoci mal v pláne vytvoriť monarchiu zloženú z územia Sedmohradska, častí Poľska a podunajských kniežatstiev na čele s dynastiou Rákociovcov a vojensky vypudiť osmanských Turkov ako vazalov a detronizovať Habsburgovcov v Uhorskom kráľovstve. Vzorom sa mu stala politika poľského kráľa Štefana Bátoriho ešte z čias konca 16. storočia.

Habsburská monarchia si však vyhľadala Dánsko, ako spojenca, vďaka ktorému by teda zabránila k ovládnutiu Poľska protestantskými vojenskými silami. Švédske vojenské sily museli byť teda po zapojení sa do konfliktu s Dánskom, ktorí podpísali s viedenskou diplomaciou spojenectvo, stiahnuté, čo znamenalo ich ústup a stratu vojenskej podpory voči Jurajovi II. Rákocimu, ktorý táboril severozápadne od Varšavy. Práve strata podpory vojenstva zo strany Švédov, donútila sedmohradského kniežaťa ustúpiť späť do Sedmohradska.

Začiatkom augusta roka 1657 však Tatári vpadli do Sedmohradska a vyplienili sikuľské stolice. Sedmohradské stavy teda nevydržali nápor plienenia a napokon v októbri toho istého roka zosadili na sneme v meste Alba Iulia Juraja II. Rákociho, pričom na odporúčanie osmanského sultána zvolili knieža Františka Redeja, synovca Gabriela Betlena.

Juraj II. Rákoci sa však nehodlal vzdať, čo malo za následok znovuzvolenie za sedmohradské knieža v januári 1658. Pokúšal sa obrátiť na Viedeň pre poskytnutie vojenskej podpory, no dostal vyhýbavú odpoveď. Vojenský vpád Osmanov v auguste 1658 bol pre spustošenie a zabitie či odvlečenie počtu až 100 000 obyvateľov ešte ničivejší oproti predchádzajúcemu roku. Nasledovala občianska vojna medzi Turkami a sedmohradským kniežaťom Jurajom II. Rákocim, ktorý napokon podľahol smrteľným zraneniam v bitke pri Gyalu. Osmanská armáda, podporovaná Akošom Bárčaiom, napokon v roku 1660 obľahla pevnosť Veľký Varadín, čo bolo hrubým porušením Žitavského mieru ešte zo dňa 11. novembra roku 1606, čím sa Osmanom otvorila cesta na Horné Uhorsko. Konflikt priniesol škody, zníženie počtu obyvateľstva približne o stotisíc, pričom išlo o 14 % populácie územia kniežatstva. Sedmohradské kniežatstvo sa teda stalo tureckým vazalom. Sedmohradské knieža Juraj II. Rákoci bol teda chápaný ako ambiciózny diplomat lenže neúspešný politik.

 Po rakúsko-tureckej vojne (1664 až 1670) 
Bližšie informácie v hlavnom článku: Vašvársky mier (1664) 

Dňa 10. augusta roku 1664 bol uzavretý mier medzi diplomaciou Habsburgovcov a Osmanskej ríše vo Vašvári. Panovník mal dodržať mierový dodržať, podľa ktorého boli dôsledne vyvedené sedmohradské vojská zo všetkých tamojších hradov. Pre osmanského sultána Mehmeda IV. platilo to, že mal zakázané zdržiavať janičiarov na území kniežatstva, kde platila podmienka slobodnej voľby kniežaťa. Novým kniežaťom však už nesmel byť žiadny potomok zosnulého Juraja II. Rákociho či generála vojsk Jána Keméňa. Hrad v Székelyhíd v Partiu mal byť zbúraný. Sabolčská a Satmárska stolica pripadla opäť cisárovi Leopoldovi I., ktorý však nesmel mať v týchto oblastiach silnejšie vojenské posádky. Platilo pravidlo, podľa ktorého sa obidvaja panovníci nesmeli spájať s protivníkmi jedného alebo druhého. Spolu s mierom došlo k podpísaniu obchodnej dohody pre obe strany.

 Zárodok nových protihabsburských ozbrojencov (1672 až 1678) 
Bližšie informácie v hlavnom článku: Vešeléniho sprisahanie, Protihabsburské stavovské povstanie Imricha Tököliho

Dňa 13. apríla roku 1670 došlo k zrade príslušníkov Vešeléniho sprisahania zo strany Petra Zrínskeho a Františka Frankopána a to po odhaleniach vo Viedni. Po relatívne krátkom čase, presnejšie dňa 30. apríla toho istého roku boli čelní predstavitelia a to František Nádašdy, Peter Zrínsky a František Frankopán poopravení vo sťatím vo Viedni. Iba východouhorský veľmož menom František I. Rákoci bol omilostený na príhovor jezuitských kňazov a zaplatením kaucie v hodnote 400 000 zlatých.

Cisársky panovnícky dvor vo Viedni sa následne rozhodol pre oslabenie hospodárskeho postavenia šľachticov. Roku 1670 bola stanovená suma 80 až 100 zlatých v rámci portálnej dane. Tento akt bol však pre poddaných a mešťanov skutočne tvrdý. Zemepanské bremená sa taktiež zdvihli. Napokon dňa 25. mája roku 1671 vydal cisár Leopold I. nariadenie, podľa ktorého sa určila portálna daň v sume 40 zlatých, pričom prvú polovicu platil poddaný a tú druhú zas zemepán. Portálnu daň bolo možné platiť taktiež v naturáliách. Roku 1673 bola portálna daň znížená až na 28 zlatých.

Práve pre daňový a vojenský útlak na pôde Kráľovského Uhorska sa rozšíril jav, ktorým bolo burcovanie poddaných do otvorených sedliackych vzbúr. Ich strojcami boli nižší šľachtici, ktorí našli útočisko po potlačení Vešeléniho sprisahania na práve na území Sedmohradska alebo takom, ktoré bolo pod kontrolou osmanských Turkov. Významným aktom povstalcov proti následnej rekatolizácii bol roku 1672 vpád na územie východného a severného Slovenska. Dňa 20. októbra roku 1672 sa podarilo ozbrojeným kurucom pod velením zemana Gašpara Piku preniknúť na Oravu a obsadiť tamojší hrad. O mesiac neskôr, presnejšie dňa 25. novembra toho istého roku, sa podarilo cisárskemu generálovi Johannovi Sporckovi a jeho oddielom zaútočiť vojensky na Oravský hrad a premôcť kuruckých vzbúrencov. Dôsledkom bola poprava 25 oravských a liptovských richtárov napichnutím na kôl, pričom medzi nimi bol takisto zeman a ich vodca Gašpar Pika.

To však kuruckých vzbúrencov ich vzdor proti habsburskému panovníkovi nezlomilo. Roku 1677 došlo k aktu, podľa ktorého Francúzske kráľovstvo uzavrelo spojeneckú zmluvu s kurucmi v meste Fogaraš. Podľa nej malo ísť o ročnú subvecniu a uzavretím spojenectva so sedmohradským kniežaťom Michalom I. Apafim.

V čase, keď Ruské cárstvo a jeho armády zasadili osmanským janičiarom zdrvujúcu porážku, mohol osmanský sultán Mehmed IV. viesť vojenské plány na území Podunajskej monarchie. Jeho záujmom bola porážka cisára Leopolda I. a následné pretvorenie Uhorska na vazalský štát ako Sedmohradské kniežatstvo. Medzitým v októbri roku 1677 sa podarilo kurucom za podpory Francúzskeho kráľovstva dosiahnuť vojenské víťazstvo nad cisárskymi prívržencami na území Marmarošskej stolice.

Začiatkom roka 1680 bol bohatý kežmarský magnát menom Imrich Tököli zvolený za hlavného veliteľa kuruckého hnutia, ktorý presadil vlastný cieľ vyhľadať diplomaticko-politické spojenectvo s Osmanskou ríšou.

 Koniec vazalstva voči polmesiacu (1683 až 1700) 

 Posledný vzdor „kuruckého kráľa“ 
Dňa 2. septembra roku 1686 sa cisárskym vojskám pod velením maršala Karola V. Lotrinského podarilo úspešne zaútočiť a dobyť Budínsky hrad. Sídlo osmanskej moci na území Uhorska tak napokon padlo. Práve po vojenskom obliehaní mesta Budín začiatkom septembra roku 1686 došlo k tomu, že práve knieža menom Michal I. Apafi uznal, že Sedmohradsko je už doslova zbavené osmanského jarma, čím sa bude musieť pridať na stranu kresťanskej Svätej ligy. Koncom roku 1686 sa podarilo habsburským vojskám obsadiť územie krajiny. O takmer rok neskôr, presnejšie v októbri roku 1687 bola uzavretá zmluva v Balázsfalve medzi kniežaťom Apafim a vojvodom Karolom V. Lotrinským. Podľa jej podmienok malo územie Sedmohradského kniežatstva dosiahnuť samostatnosť ale aj slobodu obchodu či dokonca oslobodenie od vojenských prác. V zmluve bola takisto zahrnutá taktiež zásada náboženskej slobody vyznania pre protestantov. Tieto podmienky sa však stretli v prostredí cisárskeho dvora vo Viedni so silným odporom cisára Leopolda I. Ten napokon jasne odmietol podpísať samotnú dohodu.

Dôsledkom vzájomných diplomatických stretov medzi kniežaťom Apafim a cisárom Leopoldom I. bola vojenská intervencia cisárskeho generála Caraffu. Začiatkom roku 1688 došlo k príchodu cisárskych vojsk pod velením generála Antonia Caraffu do Sedmohradska. Najskôr prenikol so svojím sprievodom do Koložváru, kde zvolala kniežaciu radu. Následne sa dostal do mesta Fogaraš, pričom práve tam prinútil kniežaťa Apafiho podpísať novú dohodu. Tá jasne deklarovala, že práve knieža ale aj kniežacia rada a snem museli skoncovať s podriadením voči osmanskému sultanátu a uznať autoritu a ochranu cisára Leopolda I. Okrem iného malo dôjsť k tomu, že práve do všetkých neobsadených hradov mali byť presunutí cisársky vojaci. Zároveň bola stanovená ročná daň v hodnote 700 000 zlatých.

Presne predošlé diplomatické udalosti mali za následok to, že najmä Sikuli ale aj iní sedliaci odmietli to, aby sa v mestách usadili generálove vojská. Najtvrdší vzdor kládli saskí mešťania v meste Brašov, pričom zorganizovali vojsko na čele s Gašparom Kreuzom. Následne viedli boj proti sile až 3 000 cisárskych vojakov a kniežaciemu vojsku pod velením Michala Telekiho. Vzdor však vyšiel bez úspechu. Cisársky generál Antonio Caraffa napokon odsúdil vodcov odboja na smrť, pričom ich hlavy dal naraziť na koly.

V apríli roku 1690 skonal knieža Michal I. Apafi. Jeho syn a to Michal II. Apafi, ktorý bol za knieža zvolený ešte ako maloletý, sa kniežacej moci nemohol chopiť, pričom funkciu gubernátora zaňho prevzal Michal Teleki. Cisársky generál Caraffa bol následne odvelený na bojisko smerom na západ Európy. Novú právomoc nad Sedmohradskom mal generál menom Sigbert Heister. V lete roku 1690 sa podarilo osmanskému vojsku pod velením Imricha Tököliho preniknúť späť do Sedmohradska. Dňa 21. augusta roku 1690 došlo k ozbrojenému stretu pri Zernyesti. Cisársko-sedmohradské vojská utŕžili porážku, pričom generál Heister skončil v zajatí. Samotní Tököli však po niekoľkých mesiacoch opustil územie Sedmohradského kniežatstva a usadil sa vo Valašsku, keďže sa dozvedel o príchode cisárskej armády pod velením Ľudovíta Bádenského.

 Diplomy Leopolda I. Habsburského pre novú vládu 
Dňa 4. decembra roku 1691 vydal cisár Leopold I. Habsburský diplomatický dokument, ktorým bol tzv. Leopoldov diplom. Stalo sa tak práve vtedy, keď mu poradil cisársky generál Antonio Caraffa. Samotný diplom obsahoval spolu až 18 zákonných článkov. Tie oficiálne určili štatút Sedmohradska v rámci habsburského impéria. Sedmohradské kniežatstvo malo povinnosť každoročne odvádzať cisárovi poplatok v hodnote 112 tisíc zlatých a to v čase mieru. Ak by sa krajina vo vojenskom konflikte, bolo potrebné, aby kniežatstvo platilo daň v hodnote až 400 000 zlatých. Samotné kniežatstvo malo možnosť udržať si vlastnú samostatnosť a zároveň tradičné politické a náboženské štruktúry. Práve to bol dôvod, prečo bola v platnosti naďalej zásada Unio trium nationum, čo v praxi znamenalo to, že v krajine vládla jednak uhorská šľachta, saskí patricijovia a predstavitelia Sikuľov. Okrem iného boli uznané štyri konfesie a to katolícke, luteránske, kalvínske ale aj unitaristické. Napriek tomu, že viedenský dvor prevzal správu nad krajinou, čím postupne potlačil autonomistické tendencie, si krajina dokázala presadiť individualitu zo štatútu kniežatstva.

 V ohni boja za feudálnu slobodu (1703 až 1711) 
Bližšie informácie v hlavnom článku: Protihabsburské stavovské povstanie Františka II. Rákociho

Od roku 1702 sa prejavilo niekoľko menších povstaní v oblasti Potisia, Podkarpatska ale aj Sedmohradska. Práve autoritárska vláda habsburského rodu z Viedne, katolícka protireformácia ale aj náročný poddanský život väčšiny obyvateľstva, Rumunov, viedol k otvoreným vzburám. V čase jari roku 1703 prenikli ozbrojení povstalci z územia Potisia smerom do Berežskej, Užskej ale aj Ugočskej a Satmárskej stolice. Práve tam sa snažili verbovať ľud do cisárskeho vojska. Bola to však lesť, keďže prišli získať sedliakov do povstaleckých radov proti cisárovi. Dňa 6. mája roku 1703 vydal šarišský župan menom František II. Rákoci výzvu uhorskému ľudu pre boj za slobodu. Začalo sa tak posledné ale aj najmohutnejšie či dokonca až priam najkrvavejšie a najrozsiahlejšie protihabsburské povstanie. Viedol ho práve František II. Rákoci známy ako najbohatší uhorský feudál.

Dňa 30. apríla roku 1711 bol uzavretý mier v meste Satu Mare a to medzi kuruckými povstalcami a habsburským panovníkom. Práve Satumarský mier zaručil generálne ospravedlnenie a potvrdenie privilégií krajinskej šľachty, ktorá upevnila nadvládu dynastie rakúskych Habsburgovcov nad územím Sedmohradského kniežatstva. Podľa slov maďarského historika Mihálya Csereiho došlo k tomu, že nová vláda iba nahradila „drevené jarmo osmanskej Porty" novým ,,železným jarmom Habsburgovcov“. Mierové podmienky však už bývalý šarišský župan a sedmohradské knieža František II. Rákoci odmietol prijať a odišiel žiť na panovnícky dvor starého francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. Roku 1717 mu však Porta ponúkla pohostinstvo v dôsledku čoho zvyšok svojho života prežil na území Osmanskej ríše. Tam napokon dňa 8. apríla roku 1735 skonal vo veku nedožitých 60 rokov. 

 Referencie 

 Literatúra 
 BADA, Michal. (2017). Slovenské dejiny II (1526-1780). Bratislava: Literárne informačné centrum. ISBN 978-80-8119-103-9.
 BOLOVAN, Ion. (2000). Dějiny Rumunska. Praha: NLN, s.r.o. ISBN 80-7106348-7.
 DANGL, Vojtech- SEGEŠ, Vladimír. (2012). Vojvodcovia - 111 vojenských osobností vojenských dejín Slovenska. Praha: Ottovo nakladatelství, s.r.o. ISBN 978-80-7360-986-3.
 DANGL, Vojtech. (2017). Bitky a bojiská v našich dejinách. Bratislava: Perfekt, a.s. ISBN 978-80-8046-864-4.
 KÓNYA, Peter et al. (2014). Dejiny Uhorska (1000-1918). 2. vyd. Bratislava: Citadella. ISBN 978-80-89628-59-9.
 MRVA, Ivan – SEGEŠ, Vladimír. (2012). Dejiny Uhorska a Slováci. Bratislava: Perfekt, a.s. ISBN 978-80-8046-586-5.
 MRVA, Ivan. (2021). Temné storočie (1618 – 1718): Zlomové obdobia slovenský dejín. Bratislava: Perfekt, a.s. ISBN 978-80-8226-021-5.
 SEGEŠ, Vladimír et al. (2015). Vojenské dejiny Slovenska a Slovákov. Praha: Ottovo nakladatelství, s.r.o. ISBN 978-80-7451-469-2.
 ŠVIHRAN, Ladislav. (2016). Kto nám vládol. 2. vyd. Bratislava: Perfekt, a.s. ISBN 978-80-8046-734-0.
 TURČAN, Vladimír et al. (2007). Dejiny Slovenska – Dátumy, udalosti, osobnosti. Bratislava: Slovart, s.r.o. 978-80-8085-596-3.

 Pozri aj 
 Osmansko-habsburské vojny
 Habsbursko-osmanské vojny v Uhorsku v rokoch 1526 až 1568
 Bitka pri Moháči (1526)
 Livónska vojna 
 Štefan Bátori 
 Ján I. (Uhorsko)
 Juraj I. Rákoci
 Protihabsburské stavovské povstanie Juraja II. Rákociho
 Juraj II. Rákoci
 Rakúsko-turecká vojna v rokoch 1663 až 1664
 Vašvársky mier (1664)
 Protihabsburské stavovské povstanie Imricha Tököliho
 Imrich Tököli
 Veľká turecká vojna (1683 až 1699)
 Protihabsburské stavovské povstanie Františka II. Rákociho
 František II. Rákoci
 Satumarský mier 

 Iné projekty 

 Zdroj 

Kategória:Zaniknuté štáty Európy
Kategória:Dejiny Rumunska
Kategória:Dejiny Uhorska
Kategória:Sedmohradsko