Brandenburské markgrófstvo

Brandenburské markgrófstvo (nem. Markgrafschaft Brandenburg) alebo tiež Brandenburská marka (nem. Mark Brandenburg) bola v rokoch 1157 až 1806 ríšskym kniežatstvom na severovýchode Svätej ríše rímskej. Podľa cisárskej Zlatej buly z roku 1356, ktorej autorom bol cisár a český kráľ menom Karol IV., dostal brandenburský markgróf hodnosť kurfirsta, v dôsledku čoho bolo Brandenbursko niekedy nazývané taktiež Brandenburským kurfirstvom (nem. Kurfürstentum Brandenburg, skrátene Kurbrandenburg) a stalo sa záujmom najvýznamnejších ríšskych rodov.

Roku 1320 došlo k vymretiu pôvodnej askánskej dynastie, pričom územie marky sa stalo jedným z mocenských bojísk medzi dynastiou Wittelsbachovcov na jednej strane a rodom Luxemburgovcov na strane druhej. Roku 1415 sa zorganizoval Konstnický koncil, ktorého výsledné rokovania napokon určili to, že markgrófmi sa stali Hohenzollernovci ako verní druhovia vtedajšieho cisára Žigmunda I. Luxemburského. Tento rod vládol Brandenburskej marke až do čias jej zániku.

 Dejiny dŕžavy 

 Založenie (9. až 12. storočie) 
vľavo|náhľad|Pečať Albrechta Medveďa.

Územie bolo v časoch 9. až 12. storočia predmetom bojov slovanských kmeňov a Svätej ríše rímskej. V priebehu 12. storočia sa nemeckým kráľom a cisárom z Ottonskej dynastie podarilo znovuzískať nad Slovanmi kontrolu, následnej germanizácii sa však Lužickí Srbi prispôsobili a zachovali si svojbytnosť. Rímskokatolícka cirkev tu vytvorila biskupstvo, ktoré spolu s opevnenými mestami umožnilo ochrániť obyvateľov miest pred útokmi.

V dôsledku úspešnej nemeckej križiackej výpravy proti Polabským Slovanom udelil roku 1134 cisár Lothar III. územie Severnej marky nemeckému grófovi Albrechtovi I. Medvedovi. Ten roku 1150 formálne zdedil po poslednom havolanskom kniežaťovi Pribyslavovi havolanské územia a mesto Brandenburg.

Po rozdrvení vojsk Sprévanov, ktorí v 50. rokoch 12. storočia obsadili Branibor, sa potom vyhlásil vládcom nového Brandenburského markgrófstva. Albrecht a jeho potomkovia z rodu Askáncov potom toto územie skultivovali a zaviedli tu kresťanstvo. Dochádzalo tu taktiež k svadobným sobášom medzi nemeckými a slovanskými obyvateľmi. Kúpou pôvodne poľskej Lubušskej krajiny roku 1252 potom začali Askánci získavať územie východne od rieky Odry, neskôr známe ako Nová marka.

 V moci nových pánov (14. až 15. storočie) 
vľavo|náhľad|Brandenburská marka pred rokom 1320.

Roku 1320 došlo k vymretiu línie brandenbursých Askáncov. V období rokov 1323 až 1415 bolo Brandenbursko pod vládou bavorských Wittelsbachovcov. Panovnícke žezlo po nich prevzali napokon Luxemburgovci. Počas ich panovania vlády sa z brandenburských markgrófov stali ríšski kurfirsti. Rímsko-nemecký cisár a český kráľ menom Karol IV. pričlenil roku 1373 Brandenbursko vďaka zavedeniu personálnej únie k súštatiu Českej koruny, s ktorým bolo voľne spojené až do roku 1415, keď ich syn cisár Žigmund previedol ako ríšske léno na Hohenzollernovcov. Tí vládli dŕžave až do roku 1918. Hohenzollernovci urobili sídelným mestom Berlín, vtedy už hospodárske stredisko krajiny.

 Od začlenenia do Brandenburska-Pruska až po Viedenský kongres (1618 až 1815) 
vľavo|náhľad|178x178bod|Vlajka  v čase Hohenzollernovcov.

Roku 1618 sa markgrófstvo stalo súčasťou štátneho celku Brandenbursko-Prusko. V auguste roku 1806 došlo k rozpadu Rímsko-nemeckej ríše. Roku 1815, teda v čase, keď sa skončili Napoleonské vojny, určili diplomati počas Viedenského kongresu to, že sa Brandenburská provincia stala súčasťou Pruského kráľovstva.

 Súčasná geografická poloha 
V súčasnosti je historická dŕžava rozdelená medzi Nemecko (väčšina územia) a Poľsko. Veľká časť nemeckej časti je súčasťou spolkovej krajiny Brandenbursko. Významnejšia časť územia (Stará marka) patrí do spolkovej krajiny Sasko-Anhaltsko. Okrajové oblasti (malá časť Prignitze a Ukerskej marky) sú súčasťou spolkovej krajiny Meklenbursko-Predné Pomoransko. Historickou súčasťou je taktiež mesto Berlín.

 Pozri aj 
 Brandenbursko-Prusko
 Pruské vojvodstvo
 Hohenzollernovci

 Iné projekty 

 Zdroj