Odvlečenie občanov Československa do sovietskych Gulagov

Odvlečenie občanov Československa do sovietskych Gulagov bola násilná a protiprávna deportácia tisícov ľudí, vojnových zajatcov, ale najmä civilistov sovietskymi vojenskými a represívnymi zložkami, často na základe falošných obvinení, pod zámienkou práce či ako odplatu, s cieľom využiť ich ako otrockú pracovnú silu v ZSSR. Hlavná časť deportácií bola vykonaná začiatkom roka 1945, no sú zdokumentované prípady až do roku 1949. Deportovaní podliehali krutým podmienkam, podvýžive, chorobám a vysokej úmrtnosti, a mnoho z nich sa už nikdy nevrátilo. Za prvé obete deportácií sú považovaní slovenskí generáli Ferdinand Čatloš a Jozef Turanec deportovaní 13. septembra 1944, v tomto prípade však šlo skôr o vojnových zajatcov, ktorí boli po spravodajskom vyťažení odovzdaní československým úradom. Masové odvliekanie sa dialo pri prechode frontu, no zatýkanie nepohodlných osôb, najmä ruských emigrantov na území Československa zo strany NKVD pokračovalo aj po oslobodení v roku 1945, pričom posledný popísaný prípad odvlečenia je dokonca v roku 1949. Publikácia Milady Polišenskej „Čechoslováci v Gulagu a československá diplomacie 1945 – 1953“ uvádza 7 419 mien osôb odvlečených do ZSSR, z toho 2 359 žien. Publikácia „Zločiny komunizmu“ uvádza menný zoznam 6 793 odvlečených, z toho 210 žien, pričom eviduje 528 občanov, ktorí v Sovietskom zväze umreli. Porovnaním zoznamov Múzeum obetí komunizmu vypracovalo menný zoznam 12 870 zavlečených. Skutočný počet odvlečených civilistov a vojnových zajatcov bol výrazne vyšší.

Predohra
Rozhodnutie najvyšších sovietskych miest o deportáciách
16. decembra 1944 bol Stalinovi predložený dokument „Projekt postanovlenija GKO SSSSR o likvidacii i internirovanii lic nemeckoj nacionaľnosti dľa raboty v SSSR, nachoďaščichsja na territorii Rumynii, Jugoslavii, Bolgarii i Čechoslovakii“ Deportácie osôb (v danom dokumente uvažované osoby nemeckej národnosti) mali byť prostriedkom získania pracovných síl, ako aj istým druhom odplaty.

Otázka vyrovnania vojnových reparácií formou pracovného nasadenia nemeckého obyvateľstva v Sovietskom zväze bola oficiálne prerokovávaná na medzinárodnej úrovni na Jaltskej konferencii vo februári 1945. Záverečné komuniké konferencie konštatovalo potrebu zaviazať Nemecko, aby kompenzovalo sovietske/spojenecké straty formou platieb v naturáliách v čo najväčšom rozsahu, pričom protokol o činnosti konferencie v bodoch týkajúcich sa reparácií konštatoval, že reparácie budú od Nemecka brané v troch formách, odoberaním národného majetku, ročnými dodávkami tovarov z bežnej výroby a použitím pracovnej sily. V tom čase ale už prebiehali na území Slovenska, Maďarska a inde masové deportácie obyvateľstva, ku ktorému sovietske orgány pristupovali rovnako ako k obyvateľstvu nemeckému.

Československo-sovietske vzťahy
Hlavným cieľom exilového prezidenta Edvarda Beneša a exilovej československej vlády bola politika „odčinenia Mníchova“: obnova Československa v predmníchovských hraniciach a zabezpečenie Československa proti „opakovaniu Mníchova“. 12. decembra podpísali veľvyslanec ČSR v Moskve Zdeněk Fierlinger a sovietsky komisár zahraničných vecí Viačeslav Michajlovič Molotov za prítomnosti Edvarda Beneša a Josifa Vissarionoviča Stalina zmluvu o priateľstve, vzájomnej pomoci a povojnovej spolupráci medzi Československou republikou a Zväzom sovietskych socialistických republík. Zmluva obsahovala článok 4 o nezasahovaní do vnútorných záležitostí druhej strany do tejto zmluvy, ale Edvard Beneš si pri rokovaniach s Molotovom „objednal“ sovietsky nátlak na povojnovú československú vládu, aby prísne potrestala všetkých „tých na Slovensku“, ktorí sa previnili „spoluprácou s Nemcami na fronte a poskytovaním koncesií“, aby sa nedalo namietať, že Česi potrestali Slovákov, čím sám požiadal sovietsku vládu o prvé porušenie článku 4. R. Letz usudzuje, že Beneš dal tým NKVD na Slovensku voľnú ruku.

Na československo sovietsku zmluvu nadväzovala dohoda o poměru mezi československou správou a sovětským vrchním velitelem po vstupu sovětských vojsk na československé území podpísaná 8. mája 1944 v Londýne ministrom zahraničných vecí ČSR Hubertom Ripkom a splnomocneným veľvyslancom ZSSR pri vláde republiky Československej Viktorom Zacharievičom Lebedevom. Dohoda stanovovala v článku 6, že na územiach, ktoré prestali byť pásmom vlastných vojnových operácií, preberá moc československá vláda, a v článku 7 riešila otázku jurisdikcie, pričom stanovovala: „Všechny osoby patřící k československé branné moci budou podléhati československé jurisdikci. Této jurisdikci podléhá rovněž civilní obyvatelstvo na československém území, a to i tehdy, jde-li o trestní činy spáchané proti sovětským (spojeneckým) vojskům, ledaže byly spáchány v pásmu válečných operací. Ty spadají pod jurisdikci sovětského (spojeneckého) vrchního velitele. V sporných případech bude věc řešena vzájemnou dohodou mezi sovětským (spojeneckým) vrchním velitelem a československým vládním delegátem.“

Slovensko v rokoch 1944-1945
Dňa 22. júna 1941 Nemecko začalo s inváziou do Sovietskeho zväzu a vzápätí mu aj vyhlásilo vojnu. Slovenská republika sa k Nemecku okamžite pripojila už 22. júna vyhlásením premiéra a ministra zahraničia Vojtecha Tuku. O dva dni neskôr, 24. júna, prezident Jozef Tiso telegramom oznámil Adolfovi Hitlerovi, že SR sa „pripája“ k vojne, a začali sa vojenské operácie Rýchlej skupiny proti ZSSR, pričom vojnový stav medzi Slovenskou republikou a ZSSR de iure pretrval až do konca vojny.

Po vypuknutí SNP sa 1. septembra 1944 za najvyšší revolučný orgán štátnej moci a správy na území Slovenska prehlásila Slovenská národná rada, ktorá odmietala predmníchovské unitárne usporiadanie Československa a presadzovala federatívny model. SNR obnovila činnosť na oslobodenom východnom Slovensku vo februári 1945. Výsledkom rokovaní o budúcom štátoprávnom usporiadaní bol Košický vládny program, ktorý 5. apríla 1945 stanovil v československých vzťahoch zásadu „rovný s rovným“, kde nositeľkou štátnej moci (zákonodarnej, vládnej a výkonnej) na Slovensku mala byť Slovenská národná rada. V období februármáj 1945 sa však moc SNR uplatňovala len s obtiažmi a skutočnou nositeľkou moci bola Červená armáda. 

Južné Slovensko po viedenskej arbitráži v novembri 1938 pripadli Maďarsku, ktoré v marci 1939 okupovalo Podkarpatskú Rus a pruh východného Slovenska. Maďarsko vyhlásilo sa pripojilo k Nemecku a vyhlásilo vojnu Sovietskemu zväzu potom, ako údajne sovietske lietadlá 26. júna 1941 bombardovali Košice. Pokus Maďarska kapitulovať v októbri 1944 zlyhal a dosadená pronemecká szálasiovská maďarská vláda  pokračovala v boji po boku Nemecka do konca vojny. Na Sovietmi obsadenom území v Debrecíne vznikla v decembri 1944 provizórna maďarská vláda, ktorá podpísala 20. januára 1945 so Spojencami dohodu o prímerí, v rámci ktorej prehlásila viedenskú arbitráž za neplatnú a zaviazala sa stiahnuť z Československa na hranice z roku 1937.

Menšiny v Československu
Súčasťou politiky „odčinenia Mníchova“ bola snaha československej vlády vykonať transfer nemeckej a maďarskej národnostnej menšiny ako trest za zradu Československa a ochranu pred novým „Mníchovom“. V prípade nemeckej menšiny bolo v rokoch 19451947 vysídlených 2.5 milióna Nemcov a 165 000 bolo povolené zostať v Československu. V prípade Maďarska došlo k transferu 90 000 Maďarov zo Slovenska do Maďarska a 70 000 Slovákov opačným smerom, vysídlenie Maďarov zo Slovenska nebolo schválené ani Stalinom ani západnými mocnosťami. Deportácie príslušníkov menšín do Sovietskeho zväzu boli v súlade s politikou československej vlády.

Priebeh deportácií
Masové deportácie civilistov
Masové deportácie civilistov podľa spomienok pamätníkov niesli spoločné črty. V oslobodenej obci bola vznesená výzva pre mužov, aby sa zhromaždili na určenom mieste za účelom niekoľkodňovej brigády. Cieľom mala byť väčšinou oprava komunikácii v blízkosti obce, aby Červená armáda mohla postupovať ďalej. Obyvateľstvo na výzvu reagovalo viac či menej ochotne, disciplinovane, väčšinou bez podozrenia. Výzva bývala vydaná často prostredníctvom miestnej samosprávy, čo jej dodávalo na hodnovernosti. Svedectvá pamätníkov sa zhodujú v tom, že po zhromaždení obyvateľov na vybranom mieste (škola, vybraný dom), boli obkľúčení a začalo byť s nimi zaobchádzané ako s väzňami. Niekde boli vyzývaní muži od 18 do 50 rokov (napríklad Matejovce pri Poprade), inde všetci obyvatelia (aj ženy, napríklad Veľký Blh). Výzva niekedy obsahovala požiadavku zobrať si potraviny na niekoľko dní (Hrhov). Došlo aj k prípadom, keď výzva na opravu mostu nebola zámienkou, ale „brigádnici“ boli odvlečení po oprave mosta (Dolný Kubín). 

Boli používané aj iné zámienky: v obci Medzev bolo obyvateľstvo vyzvané, aby sa dostavilo k distribúcií lístkov na cukor.

Obyvateľstvo nekládlo výzvam odpor z viacerých dôvodov. Nevedelo sa, čo ich čaká, ľudia boli zvyknutí na ťažkú fyzickú prácu, aj počas transportu boli ubezpečovaní, že sa vrátia čoskoro domov a boli vydávané hrozby trestu rodinám tých, čo neuposlúchnu. 

Na Slovensku bol masovými deportáciami postihnutý najviac slovenský východ, sever a juh, menej stred a západ Slovenska (Trnava, Piešťany, Senica, Malacky, Záhorie). Orgány NKVD neboli súčasťou prvosledových jednotiek Červenej armády, pohybovali sa v tyle oslobodeného územia, v dostatočnej vzdialenosti od frontovej línie. Na druhej strane však nesmeli za frontovou líniou ďaleko zaostávať. Optimálne podmienky na činnosť a organizáciu deportácií boli v čase, keď frontová línia znehybnela. Frontové operácie na východnom a severnom Slovensku prebiehali päť mesiacov (november 1944marec 1945) a teda činnosť NKVD na týchto územiach Slovenska bola preto intenzívnejšia. Z tohto územia, v pomere k iným častiam Slovenska, bolo zadržaných a deportovaných omnoho viac občanov. Naproti tomu frontové línie na západnom Slovensku sa pohybovali v apríli 1945 rýchlo a NKVD nestihlo uskutočňovať čistky, zatýkania a deportácie z oslobodených častí západného Slovenska.

NKVD bolo vyznamenané jednak 22. februára 1945 za svoju činnosť pri „mobilizácii a internácii osôb nemeckej národnosti na území Maďarska, Československa, Bulharska a Juhoslávie“ návrhom prezídia Najvyššieho Sovietu ZSSR a jednak prezident Edvard Beneš udelil Rad Bieleho leva 3. až 6. triedy 22 príslušníkom NKVD za skonsolidovanie pomerov a zneškodnenie rušiteľov poriadku.

Individuálne zatknutia
Dobové pramene a svedectvá uvádzajú veľký počet aj individuálnych zatknutí, kedy sovietske orgány zatýkali ľudí na ulici, prípadne im doručovali predvolania do úradovne NKVD, na miestny Národný výbor alebo iné úradné miesto. Šlo väčšinou o adresne vytipované osoby, ktoré boli vyzvané na „podanie informácií“, „bežný krátky výsluch“, „registráciu“, „tlmočenie“ a pod. Osoby boli následne zatknuté, uväznené a nútené k priznaniam napr. k špionáži. Zatknutia boli často vykonávané na základe udania spoluobčanov, dochádzalo k vyrovnávaniu osobných účtov. Ako dôvod k zatknutiu bola často udávaná reálna alebo domnelá príslušnosť zatknutého k establišmentu Slovenskej republiky, čo ale nebol legálny dôvod pre deportáciu do Sovietskeho zväzu.

Vojnoví zajatci
Početnou skupinou deportovaných boli vojnoví zajatci z územia Československa, ktorí bojovali v nemeckej, slovenskej, alebo maďarskej armáde. Ešte v auguste 1945 sa v sovietskych zajateckých táboroch v Maďarsku nachádzalo 7001 000 slovenských vojnových zajatcov. Išlo o príslušníkov 1. technickej divízie Slovenskej armády a účastníkov SNP zajatých Nemcami, vyslaných do Maďarska na zákopové práce, ktorí padli do zajatia Červenej armády. Ministerstvo zahraničia ČSR 3. augusta 1945 urgovalo ich prepustenie u sovietskych miest.

Obyvatelia obcí južného Slovenska, ktoré po Viedenskej arbitráži pripadli Maďarsku, podliehali maďarskej brannej povinnosti, ktorá zahŕňala všetkých mužov vo veku 17 až 60 rokov. Odhaduje sa, že do maďarskej armády narukovalo 30 000 mužov, z ktorých sa až 25 000 vracalo zo zajatia ako repatrianti. Väčšina osôb vracajúcich sa zo Sovietskeho zväzu do obcí južného Slovenska, boli vojnoví zajatci.

Deportácie „bielych“ ruských a ukrajinských emigrantov
Zatýkanie a deportácie „bielych“ ruských a ukrajinských emigrantov, ktorí prišli do Československa často dávno pred vojnou resp. po ruskej občianskej vojne boli najrozsiahlejšimi deportáciami z územia Česka. Emigranti boli zatýkaní nie za činnosť počas vojny, ale pre svoje postoje a odmietanie boľševického režimu. V Česku na rozdiel od Slovenska absentovali masové deportácie, zato cielené zatýkanie a zásah proti „bielej emigrácii“ boli dlhodobo koncepčne pripravovanou akciou sovietskej kontrarozviedky SMERŠ. Na rozdiel od väčšiny civilných deportovaných zo Slovenska nasadených rovno na nútené práce prešli emigranti súdnym konaním, kde boli odsúdení na základe §58. Samotná sovietska justícia pripúšťala retroaktivitu konania.

Medzi deportovanými boli:
 generál československej armády Sergej Vojcechovský, ktorý bol 12. mája 1945 zatknutý komandom NKVD v Prahe. Sergej Vojcechovský zomrel 7. apríla 1951 vo veku 67 rokov v sovietskom tábore Ozerlag.
 vyslanec Vladimír Rafalskij, 
 vyslanec Maxym Slavinskyj, 
 riaditelia ruského gymnázia Vladimír Svetozarov a Pjotr Savickij, 
 riaditeľ ukrajinského gymnázia Hryhorij Omelčenko, 
 spisovateľ Konstantin Čcheidze, 
 admirál Jakov Podgornyj, továrnik Georgij Téš, 
 filológ a literárny historik Alfréd Bém, 
 riaditeľ Ruského inštitútu pre roľnícke družstevníctvo Sergej Marakujev, 
 predseda Ukrajinskej obce v Československu Mykola Halahan,
 architekt Jurij Prokopenko, 
 predseda Múzea oslobodzovacieho boja Ukrajiny Volodymyr Birčak, 
 generál Dmitrij Čerkes, 
 predseda Zväzu ruských spisovateľov a novinárov v Československu Sergej Varšavskij, 
 správca knižnice Ruského zahraničného historického archívu Sergej Postnikov, 
 riaditeľ Inštitútu N. P. Kondakova v Prahe Nikolaj Andrejev, 
 minister poľnohospodárstva Dočasnej vlády a predstaviteľ pražského ústredia Roľníckej strany práce — Roľnícke Rusko Sergej Maslov, 
 predstavitelia tejto strany Vadim Michajlov, Ivan Vereščagin, Alexandr Juvenickij, Nikolaj Antipov a Alexej Ovsjannikov, 
 knieža Piotr Dolgorukov,
 podplukovník Anton Škelenko, 
 bývalý diplomat a majiteľ filmovej spoločnosti Borys Suchoručko-Choslovskyj, 
 architekt Leonid Lada-Jakuševič, 
 geometer Fjodor Skripník, 
 archimandrita Ivan Vinogradov, 
 RNDr. Ing. Andrej Matusevič z Vysokej školy technickej v Brne

Ďalej boli zadržaní a odvlečení dôstojníci československej armády, ktorí boli ruskými nebo ukrajinskými emigrantami (štábny kapitán Petrov, podplukovník Konstantin Kapnin), lekári, továrnici, zamestnanci československej štátnej správy (Volodymyr Pasičnyk, Nikolaj Bystrov, Mychajlo Kočerhan), pedagógovia, projektanti a architekti, predstavitelia cirkví a desiatky ďalších bývalých ruských a ukrajinských emigrantov.

Tábory GULAG a GUPVI, kde sa nachádzali občania Československa
Tábory, v ktorých boli umiestnení deportovaní občania Československa podliehali organizáciami Ministerstva vnútra ZSSR:
 GULAG Hlavná správa táborov ()
 Archangeľsk, Severodvinsk (JAGRINLAG)
 Komi ASSR: Inta, Ižma, Pečora (PEČORLAG)
 Severný Ural: Abez, Vorkuta
 Stredný Ural: (URALLAG)
 Karaganda, Džezkazgan, Bajkonur (STEPLAG)
 Polárna oblasť: Noriľsk
 Tajšet, Bratsk (OZERLAG)
 Magadan (KOLYMLAG)
 Primorie: Nachodka
 GUPVI Hlavná správa záležitostí vojnových zajatcov a internovaných ()
 Samborzberný a distribučný tábor
 Pobaltie: Vindpils, Klajpeda
 Donbas: Jenakievo, Gorlovka, Makajevka, Stalino, Artemovsk, Vorošilovgrad, Krematorsk
 Kaukaz: Ešer, Suchumi, Baku, Sadon, Galon, Nuzad
 Stredný Ural: Sverdlovsk, Azbest, Altanaj, Bulanaš
 Západná Sibír (Kuzbas): Kemerovo, Prokopievsk, Martinsk
 Odesa: repatriačný tábor

Publikácia „Zločiny komunizmu“ uvádza menný zoznam 6 793 odvlečených, z toho 210 žien, pričom eviduje 528 občanov, ktorí v Sovietskom zväze umreli.

Milada Polišenská uvádza 64 názvov táborov, ktoré za objavujú v spisoch MZV a v spomienkach pamätníkov.

Repatriácia
Deportácie civilného obyvateľstva do Sovietskeho zväzu v masovom rozsahu a následné  žiadosti o repatriáciu odvlečených boli opakovane predmetom československosovietskych rokovaní. 

Prvé žiadosti československej strany o repatriácie boli v prvej polovici roka 1945 zo strany sovietskych úradov vybavené kladne. Netýkali sa však odvlečených civilistov, ale občanov a vojnových zajatcov v nemeckom zajatí, ktorí boli oslobodení Červenou armádou. 

Po skončení vojnových operácií sa otázka repatriácií stala naliehavejšou. 5. júna 1945 náčelník hlavného štábu generál Bohumil Boček hlásil na ministerstvo zahraničných vecí, že na území republiky sú stále zatýkaní sovietskymi orgánmi občania ČSR a žiadal o ich prepustenie v zmysle článku 7 dohody z 8. mája 1944. 

24. júla 1945 Vladimír Clementis pripomenul sovietskemu veľvyslancovi Zorinovi otázku deportovaných. Sovietsky zväz odpovedal až o 3 mesiace, kde uviedol, že v najbližších dňoch bude z vojenských zajateckých táborov dopravených do Československa 30 000 zajatcov. Pozitívne vyzerajúca odpoveď znamenala, že Sovietsky zväz zamlčal situáciu odvlečených civilistov.

V auguste 1945 prebehlo viacero kôl rokovaní Vladimíra Clementisa so Zorinom, no okrem ubezpečenia, že Moskva už vykonala zásadné rozhodnutie, sa veci nepohli. 

V polovici júna 1946 priviezli sovietske úrady do Čopu transport čs. občanov, no nechali ich živelne prejsť hranicu a rozísť sa domov, takže čs. úrady nemali prehľad o menách a počte navrátivších, odhadovali počet na 1 400. V nóte z 26. júla sovietske ministerstvo zahraničných vecí tvrdilo, že prepustilo 2 500 čs. občanov. Čs. úrady však nedostali dokumentáciu.

V septembri intervenoval na Clementisov príkaz v Moskve u Vyšinského chargé d'affaires Jaroslav Hnízdo za okamžité prepustenie všetkých občanov. Sovietska strana prisľúbila zákrok potom, ako dostane aktualizované zoznamy odvlečených, čo bola taktika, ktorú sovietska strana používala aj neskôr. Československá strana požadovala, aby sovietska strana sústredila všetkých čs. občanov na jednom mieste, alebo aby aspoň sovietske orgány dali vyhotoviť zoznamy čs. občanov v jednotlivých táboroch, no sovietska strana na to nepristúpila. 

6. januára 1946 minister zahraničných vecí ČSR Jan Masaryk urgoval cez veľvyslanca Horáka v Moskve prepustenie čs. občanov českej a slovenskej národnosti. Tento telegram zodpovedal vtedajšej politike budovať novú čs. republiku bez Nemcov a Maďarov. V telegrame sa nespomínalo protiprávne konanie ZSSR. Horák prízvukoval, že v tom čase ZSSR repatriovalo do Francúzska Alsasanov, ktorí dokonca bojovali na nemeckej strane. ZSSR zrejme v tom čase viac záležalo na tom, aby sa vo Francúzsku nerozpútala protisovietska kampaň. Na československej strane absentovali informácie, veľvyslanec Horák v tom čase dokonca nemal ani presný text dohody z 8. mája 1944. Sovietska strana opakovane odmietala zoznamy zasielané čs. stranou a argumentovala výrazne nižším počtom zadržaných ako uvádzala čs. strana. 

1. marca 1946 Clementis prostredníctvom veľvyslanectva v Moskve požiadal o prepustenie maďarských Slovákov, ktorí sa na základe dohody o výmene obyvateľstva hodlajú presťahovať do ČSR. Podľa tejto dohody malo byť do Maďarska vysídlených toľko Maďarov, koľko Slovákov sa presťahuje z Maďarska. Pri argumentácii za prepustenie deportovaných používal  Clementis dokonca argumenty, že zadržiavanie čs. občanov, zatiaľčo boli podľa novín prepustení rumunskí a maďarskí vojnoví zajatci, obracia čs. verejnú mienku nielen proti čs. vláde, ale aj proti komunistom. Táto taktika československých úradov, ktoré nemobilizovali proti Sovietskemu zväzu československú ani medzinárodnú verejnú mienku, napomohla hladkému zaradeniu Československa do sovietskeho bloku. Jedinou organizáciou, ktorá sa pokúšala poukázať na deportácie a zmobilizovať medzinárodnú verejnú mienku, bol Slovenský akčný výbor vytvorený slovenskými emigrantmi pod vedením Ferdinanda Ďurčanského. Výbor oslovil Hospodársku a sociálnu radu OSN a rozoslal na 500 listov diplomatov a významným osobnostiam.

V januári 1947 Sovietsky zväz prepustil skupinu prominentných väzňov (Ferdinand Čatloš, Jozef Turanec, Ján Spišiak, Sokol, Mičura) ktorí mali svedčiť v procese s Jozefom Tisom a sami byť súdení v retribučných procesoch.

Vo februári 1947 došlo po dohode čs. veľvyslanca Horáka so sovietskym splnomocnencom pre repatriácie generálom Golubevom k zahájeniu sústreďovanie čs. repatriantov v tábore Luisdorf pri Odese. V tomto čase sa už prejavovala fyzická devastácia deportovaných, ktorí už nemohli pracovať a sovietska strana prestala mať o ich pobyt záujem. Zoznamy repatriovaných boli zasielané sovietskou stranou z tábora na československé ministerstvo vnútra, ktoré následne schvaľovalo alebo zamietalo repatriáciu. Čs. strana už v tom čase disponovala pomerne detailnými zoznamami s menami osôb a táborov dopĺňanými na základe informácií od navrátivších. Po 9. apríli 1947 čs. ministerstvo vnútra povolilo repatriáciu čs. občanov bez svojho predchádzajúceho súhlasu.

Otázka repatriácií prišla na pretras aj počas známej návštevy čs. vládnej delegácie v Moskve v júli 1947, počas ktorej Gottwaldova vláda odmietla účasť ČSR na Marshallovom pláne. Počas rokovaní odovzdal 11. júla Gottwald Molotovovi memorandum, kde požadoval prepustenie zajatcov bývalej slovenskej armády, čs. občanov zo 4 hlavných táborov, umožnilo vycestovať sovietskym manželkám čs. občanov (najmä manželkám príslušníkov 1. čs. armádneho zboru) a sovietskym občanom českej a slovenskej národnosti. Sovietska odpoveď z 8. septembra pripustila existenciu 1 500 osôb, ktoré budú repatriované cez Odesu. V tom čase obe strany poukazovali na obštrukcie druhej strany.

Repatriačné transporty prichádzali zo sovietskej strany do Čopu bez predchádzajúceho informovania československých úradov, repatrianti boli často jednoducho na hranici vypustení bez vyhotovenia zoznamov.

29. júna 1948 vyhlásil Sovietsky zväz repatriácie za ukončené. Podľa Golubeva bolo do Československa repatriovaných 91 650 osôb, z toho 55 517 vojnových zajatcov a internovaných. Sovietsky zväz bolo totiž viazaný medzinárodnou dohodou o prepustení všetkých zajatcov do 31. decembra 1948. Radca Kašpárek za čs. veľvyslanectvo vyslovil poľutovanie, že sovietska strana končí s vyhľadávaním doposiaľ nerepatriovaných osôb, ktoré má veľvyslanectvo na zoznamoch. Repatriácie však napriek vyhláseniu pokračovali až do 29. apríla 1949.

V roku 1949 čs. strana prácne kompletizovala zoznamy repatriovaných. Dr. Anton Bartoň z V. odboru ministerstva vnútra uvádza celkom 12 246 navrátilcov, z toho 5 427 Slovákov a reslovakizovaných, 6 490 Maďarov a 329 Nemcov.

Aj po oficiálnom skončení repatriácií dochádzalo k návratom zo Sovietskeho zväzu, najmä jednotlivcov, ktorí boli odsúdené sovietskymi súdmi a odpykávali si dlhšie tresty:
 v júli 1949 bola prejednávaná repatriácia 45 občanov obce Medzev, mnoho z nich príslušníkov nemeckej menšiny alebo s nemeckými menami, repatriácia bola povolená 19 osobám
 paradoxne v rokoch 1949 a 1950 viacero nemeckých vojnových zajatcov deklarovalo v Sovietskom zväze účasť na vojnových zločinoch spáchaných v Československu (Lidice, zločiny počas SNP). Nemci boli odovzdaní v Čope čs. orgánom, no ich zločin nebolo možné dokázať a zrejme Nemci využili možnosť sebaobvinenia aby sa dostali z Gulagu. Nakoniec boli odovzdaní do Nemecka.
 v júli 1951 bol prepustený pplk. František Urban
 15. augusta 1952 bola skupina 26 vojnových zajatcov a internovaných odovzdaná v Čope čs. orgánom.

Počet odvlečených
Už v roku 1945 katolícky kňaz Ladislav Moyš v liste Stalinovi a prezidentovi Benešovi z 21. novembra píše o 25 000 odvlečených. Poslanec Ústavodarného národného zhromaždenia za Demokratickú stranu Ľudovít Linczény spomenul v parlamente 30 000 odvlečených. Britskí diplomati Parrot a Thomas vo svojich správach spomínajú 20 000 odvlečených. Tento počet bol následne uvádzaný na Západe najčastejšie.

Problematika odvlečenia osôb do Sovietskeho zväzu bola počas komunistického režimu tabuizovaná a historici sa mohli touto témou zaoberať až po roku 1989. V prvých rokoch po páde komunizmu bola tendencia nadhodnocovať a uvádzať státisícové počty. Štěpán Pazdera z registračného strediska Konfederácie politických väzňov v Prešove odhadoval počet na 45 000 až 55 000, dokonca uvádzal počet 100 000 deportovaných, z ktorých dve tretiny zahynuli.

Ladislav Boroň odhaduje počet deportovaných z územia vojnovej Slovenskej republiky na 5 000 až 7 000, z nich sa jedna pätina nevrátila. Z okupovaného južného Slovenska narukovalo do maďarskej armády asi 30 000 mužov, z ktorých sa  25 000 vrátilo.

Múzeum obetí komunizmu vypracovalo menný zoznam 12 870 zavlečených.

Vybrané obete odvlečenia
Za prvé obete deportácií sú považovaní slovenskí generáli Ferdinand Čatloš a Jozef Turanec deportovaní 13. septembra 1944. V tomto prípade však šlo skôr o vojnových zajatcov, ktorí boli po spravodajskom vyťažení odovzdaní československým úradom. 

Do ZSSR bol odvlečený z povstaleckej Banskej Bystrice aj podplukovník František Urban pod zámienkou vstupu do 1. československého armádneho zboru. Namiesto toho ale bol v Moskve zatknutý príslušníkmi NKVD, dva roky v Butyrskej väznici vyšetrovaný a obviňovaný zo spolupráce s Nemcami. Nakoniec bol odsúdený na 5 rokov „za prekročenie hraníc Sovietskeho zväzu“ a odvezený do tábora nútených prác v Poťme v Mordvianskej ASSR asi 600 km od Moskvy. Po uplynutí trestu ale nebol prepustený, bol prevezený do tábora v Razdoľnom na sútoku riek Jenisej a Angara na Sibíri, kde pracoval ako geodet. Do vlasti sa vrátil až v auguste 1951. Na základe jeho zápiskov vznikla kniha „Môj osud - dlhá cesta domov“.

Počas väzby v Butyrskej väznici sa František Urban stretol s tiež zavlečeným Sergejom Vojcechovským.

Tesne pred svojou maturitou (22. apríla 1945) bol zatknutý sovietskou vojenskou kontrarozviedkou SMERŠ ani nie osemnásťročný Dušan Slobodník, v rokoch 19921994 minister kultúry SR, ktorý na základe povolávacieho rozkazu absolvoval diverzantský kurz nemeckého protipartizánskeho oddielu Josef v Sekuliach. 19. mája 1945 ho sovietsky vojenský súd v Novom Meste na Moravě odsúdil podľa §58-6 na 15 rokov nútených prác. Z nich takmer 9 rokov strávil v niekoľkých sovietskych pracovných a nemocničných táboroch Gulagu. Vydal knihu spomienok „Paragraf: polárny kruh“.

Publikácia Milady Polišenskej prináša viaceré detailné opisy osudov jednotlivcov (Ing. Gejza Pásztor z Gelnice, MUDr. Viktor Fiedler zo Štrby, Rudolf Stybar z Košíc, Ján Antal narodený v Gulagu, Vladimír Tomiška, ktorý v Gulagu zahynul) ako aj opisy masových deportácií (obec Veľký Blh139 obyvateľov, Hrhov20 mladíkov vo veku 1925 rokov a 16 starších občanov, Chmeľnica48 mladých obyvateľov, Stará Ľubovňa20 obyvateľov, 21 študentov zo Zvolena a Banskej Bystrice).

Osobné príbehy odvlečených zozbieral a publikoval v knihe „Odvlečení“ Peter Juščák.

Údajnou obeťou deportácií mala byť aj Věra Sosnarová, ktorá mala byť odvlečená ako dcéra ruskej emigrantky a mala na nútených prácach stráviť takmer 19 rokov. Na základe jej pamätí vydal Jiří S. Kupka knihu „Krvavé jahody“. Jej verziu spochybnili Vladimír Bystrov a historik Adam Hradílek. Sosnarová sa mala do ZSSR presunúť s matkou, ktorá odišla do ZSSR dobrovoľne v snahe vyhnúť sa v Česku trestu za kolaboráciu s nacistami.

Vladimír Juskiv a Stanislav Jurko boli zadržaní ŠtB v Košiciach v roku 1949. V Prahe boli odovzdaní agentom MGB a odtransportovaní na Sibír, kde boli odsúdení tzv. „trojkou“ NKVD na 10 rokov nútených prác za „spojenie s medzinárodnou buržoáziou“. Do vlasti sa z tábora na Kolyme vrátili v roku 1956. Ide o posledný popísaný prípad zavlečenia a zároveň dôkaz, že k odvliekaniu dochádzalo aj po februárovom komunistickom prevrate v roku 1948.

 Poznámka 

 Referencie 

 Pozri aj 
 Vojnové zločiny na území Slovenska počas druhej svetovej vojny

Kategória:Dejiny Česko-Slovenska
Kategória:Dejiny Slovenska
Kategória:Partizánske, povstalecké a sovietske vojnové zločiny na Slovensku
Kategória:Tretia česko-slovenská republika
Kategória:Vojnové zločiny na území Slovenska počas druhej svetovej vojny