Michaél a Eutychios Astrapasovci

Ich tvorba sa vyznačuje dramatickými kompozíciami, založenými na kontraste svetla a tieňa (šerosvit). Figúry sú modelované s dôrazom na plastickosť drapérií s hlbokými záhybmi. Typickým znakom ich maliarskeho prejavu je použitie teplých farieb na tmavomodrom pozadí.

Maliarsky rukopis Michaéla a Eutychia predstavuje prechod od prísne hieratického (sakrálneho) byzantského štýlu k väčšej expresivite a naturalizmu. Tento posun mal zásadný vplyv nielen na vývoj monumentálnej maľby na Balkáne, ale aj na formovanie tzv. maniera greca, ktorá prenikla do talianskeho maliarstva na prelome 13. a 14. storočia.

 Meno 
V staršej slovenskej odbornej literatúre: Michal a Eutichios Astrapasovci alebo Michal a Euthychios AstrapasovciJuhoslávia In: Pyramída, s. 1743.

Priezvisko Astrapas je pravdepodobne prezývka označujúca rýchleho maliara, keďže starogrécke slovo () znamená v preklade blesk. Niektorí historici pochybujú, že sa vzťahuje na konkrétneho umelca. Hoci sa priezvisko Astrapas objavuje v Solúne na začiatku 14. storočia. Byzantský učenec Démétrios Triklinios v tomto období spomína Ioánna Astrapa, iluminátora a pisára, ako aj Makaria Astrapa, mnícha z Monastiera Chortiatis.

 Život 
O životoch Michaéla a Eutychia Astrapasovcov sa nezachovalo veľa priamych historických údajov. Ich mená sú známe predovšetkým vďaka podpisom a monogramom, ktoré sa dochovali na freskách, často ukrytých na odevoch, zbroji alebo zbraniach zobrazených figúr. Michaél a Eutychios pôsobili prevažne na území dnešného Grécka, Srbska a Severného Macedónska. Ich súčasníkmi boli Ioánnes Pagómenos, Teofan Grék, Manuel Panselinos a Theodóros Apseudes.  Na pozvanie srbského kráľa Štefana Uroša II. Milutina pracovali v Srbsku, kde sa podieľali na výmaľbe Chrámu svätého Juraja v Starom Nagoričane, exonartexu Chrámu Bohorodičky Ljevišskej v Prizrene, Chrámu svätého Nikitu v Banjani a Chrámu Bohorodičky Peribleptos v Ochride. Okrem týchto prác pôsobili aj ako ikonopisci na panstvách iných mecenášov. Otázka ich historickej existencie a presnej identity zostáva predmetom vedeckých diskusií. V odbornej literatúre sa objavuje hypotéza, že Eutychios bol otcom Michaéla, čo by vysvetľovalo rozdiely v maliarskom rukopise a podpisy typu „rukou Michaéla, syna Eutychia“.

 Dielo 
vľavo|náhľad|Zosnutie presvätej Bohorodičky, po roku 1317, Chrám svätého Juraja, Staro Nagoričane
Michaél a Eutychios Astrapasovci sú považovaní za popredných predstaviteľov macedónskej maliarskej školy na prelome 13. a 14. storočia. Ich tvorba sa vyznačuje monumentálnymi cyklami s naratívnou hĺbkou, ťažkopádnou modeláciou drapérií, expresívnym poňatím tvárí a teplým koloritom. V ich dielach badať nový umelecký jazyk, ktorý spájal byzantskú tradíciu s novými prvkami dramatického výrazu a klasickej inšpirácie. Diela predstavujú vrchol byzantskej monumentálnej maľby. K reprezentatívnym prejavom patria nástenné maľby v Chráme svätého Mikuláša Orfana v Solúne (1320), ktorý bol postavený na podnet srbského kráľa Štefana Uroša II. Milutina. Panovník udržiaval úzke kontakty so Solúnom, čo súviselo s jeho manželstvom so Simonidou Palaiologovnou, dcérou byzantského cisára Andronika II. Palaiologa.
náhľad|Kristov krst, tempera na paneli, 12951317, Chrám svätých Klimenta a Panteleimóna, Ochrid
Fresková výmaľba Chrámu Bohorodičky Peribleptos v Ochride (12941295), ktorú realizovali Michaél a Eutychios Astrapasovci, sa vyznačuje monumentálnymi postavami s plastickou modeláciou, výraznými očami a ťažkopádne pôsobiacimi drapériami. Kompozície charakterizujú intenzívne a dramatické pózy i pohyby, ktoré zdôrazňujú dynamiku výjavu. V porovnaní s inými dielami obdobia predstavuje toto dielo  priekopnícky prístup z hľadiska ikonografického a umeleckého programu. Autori zaviedli rozsiahle cykly obrazov, pričom veľké plochy využili na rozprávanie komplexných biblických príbehov, zatiaľ čo menšie priestory vyhradili témam s výraznou teologickou hĺbkou. Súčasťou ikonografického repertoáru boli aj svetské motívy s explicitnými odkazmi na antickú tradíciu. Fresková výzdoba v Chráme Bohordičky Peribleptos sa považuje za vyvrcholenie tzv. ťažkého štýlu, prvej fázy palaiologovskej renesancie, ktorá sa sformovala v polovici 14. storočia a vyznačovala sa dôrazom na stereometrické zobrazenie postáv. 

Ďalšou významnou prácou sú fresky v exonartexe Chrámu Bohorodičky Ljevišskej v Prizerne (1307), kde sa ich dielo spája s dielom tzv. Majstra prorokov. Fresky neskôr ovplyvnili aj tvorbu rašskej školy. Z ich rúk pochádzajú nástenné maľby v Chráme svätého Nikitu v Banjani (pred rokom 1315) a  Chráme svätého Juraja v Starom Nagoričane (1317). Okrem iného sa im pripisujú fresky (okolo roku 1311) v Chráme Nanebovstúpenia Pána v Monastieri Žiča, Chráme Panagia Olympiotissa v Elassone a monastieroch Studenica a Banjska. Novšie výskumy priniesli objav podpisu Michaéla v Chráme svätého Prohora v Pčinji, čo naznačuje, že ďalšie práce dvojice môžu byť ešte identifikované. Dodnes sa zachovalo aj niekoľko ich ikon napr.: Kristov krst, Neveriaci Tomáš, Zmŕtvychvstanie a apoštol Matúš (v zbierkach Chrámu svätých Klimenta a Panteleimóna, Ochrid).

 Referencie 

 Ďalšia literatúra 






 Iné projekty 

 Externé odkazy 
 Michael & Eutychios Astrapas, Byzantine painters of the Macedonian School

Kategória:Narodenia v 13. storočí
Kategória:Úmrtia v 14. storočí
Kategória:Byzantskí maliari
Kategória:Byzantskí ikonopisci
Kategória:Byzantskí freskári