Biela armáda

Biela armáda, tiež známa ako Biela garda, bielogvardejci alebo jednoducho Bieli, bol spoločný kolektívny názov pre ozbrojené formácie Bieleho hnutia a protiboľševických vlád počas ruskej občianskej vojny. Bojovali proti Červenej armáde Sovietskeho Ruska.

Pri jej vzniku bola použitá štruktúra ruskej armády z obdobia ruskej Dočasnej vlády, avšak takmer každá jednotlivá jednotka mala svoje vlastné charakteristiky. Vojenské umenie Bielej armády bolo založené na skúsenostiach z prvej svetovej vojny, ktoré mali silný vplyv na špecifiká ruskej občianskej vojny.

 História 
Vojská bielej armády pozostávali z viacerých rôznych skupín, ktoré pôsobili nezávisle a nezdieľali jednu ideológiu ani politický cieľ. Ich vodcami boli konzervatívni alebo umiernení generáli a politickí vodcovia, každý s inými cieľmi a plánmi na ich dosiahnutie, a väčšina týchto armád svoje akcie nekoordinovala. Veliteľská hierarchia v každej z nich, ako aj jednotliví členovia, sa líšili od skúsených veteránov z prvej svetovej vojny až po čerstvých dobrovoľníkov.

Biele gardy okrem priamych bojov s červenou armádou, ako aj s Machnovcami, vykonávali aj biely teror, zúčastňovali sa masových popráv, vrátane pomoci spojeneckým zahraničným intervencionistom (napríklad v roku 1919 bolo v priebehu bojov japonskej armády a bielych vojsk proti proboľševickým oddielom partizánov v dedine Ivanovka zabitých 257 civilistov). Celkový počet ľudí zabitých počas Bieleho teroru je výrazne nižší ako počas Červeného boľševického teroru, ktorý sa od svojho náprotivku drasticky líšil, pretože ho zámerne organizovali a viedli boľševickí vodcovia. Celkové odhady počtu obetí bieleho teroru je však ťažké určiť kvôli úlohe viacerých administratív a násiliu páchanému nedisciplinovanými, nezávislými silami bieleho hnutia.

Biela armáda bola zodpovedná za 17 % až 50 % zabití Židov počas občianskej vojny.

 Dobrovoľnícka a donská armáda 
Po októbrovej revolúcii boli zatknutí generáli Lavr Kornilov, Anton Denikin, Sergej Markov a ďalší prepustení vrchným veliteľom Nikolajom Duchoninom pred jeho odvolaním a následnou vraždou davom a odišli do Donskeho vojska k atamanovi Alexejevovi Kaledinovi. Kozácke územie na Done sa postavila moci sovietov a vyhlásila nezávislosť „pred vytvorením celoštátnej, ľudom uznanej vlády“. Prvú bielu armádu vytvoril Michail Alexejev a nazval ju „Alexejevova organizácia“. Dôstojníci boli verbovaní na dobrovoľnom základe. Z členov tejto organizácie bola vytvorená Dobrovoľnícka armáda. Onedlho sa k nemu pridali aj generáli Kaledin a Kornilov. O tri mesiace neskôr, v apríli 1918, Rada obrany Donského vojska vytvorila Donskú armádu. V máji 1918 sa k Dobrovoľníckej armáde z rumunského frontu pridala Drozdovova brigáda.

 Ľudová armáda 
8. júna 1918 dobyli príslušníci Čechoslovenských légií mesto Samara. V ten istý deň bola pod velením plukovníka Nikolaja Galkina zorganizovaná tzv. Ľudová armáda. Vytvoril ju Výbor členov Ústavodarného zhromaždenia tzv. Komuč, ktorý bol v roku 1918 potlačený boľševikmi. 9. júna, po príchode podplukovníka Vladimira Kappela do armády, boli sformované: 1. dobrovoľnícka Samarská eskadra, jazdecká eskadra štábneho kapitána Stafijevského, Volžská jazdecká batéria kapitána Vyrypajeva, jazdecký prieskum, diverzné velenie a hospodárska jednotka. Po sformovaní jednotiek Kappelove vojská obsadili 11. a 12. júna Syzran a Stavropol.

10. júla Ľudová armáda opäť vstúpila do Syzrane, okupovanej boľševikmi, a zatlačila ich späť do Simbirska. O niekoľko dní neskôr Kappelove oddiely obsadili Simbirsk a odtiaľ postupovali niekoľkými smermi: zo Syzrane do Volska a Penzy, zo Simbirska do Inzy a Alatyru a pozdĺž brehov Volgy až k ústiu Kamy. Po dobytí Kazane bola Ľudová armáda reorganizovaná. Pod velením Stanislava Čečka bol vytvorený Volžský front. Bol rozdelený do niekoľkých skupín: Simbirsk, Kazaň, Chvalynsk, Ufa, Nikolajev, Uralské kozácke vojská a Orenburské kozácke vojská.

Kappeľ navrhol veleniu dobyť Nižný Novgorod. Tvrdil, že okupácia mesta by zmarila boľševické plány na podpísanie dodatočných dohôd s nemeckým cisárom v Berlíne, pretože by ich pripravil o peniaze z „vrecka Ruska“. Velenie a Česskoslovenské légie však od týchto plánov upustili s odvolaním sa na nedostatok síl.

 Sibírska armáda 
náhľad|Pepeljajev, jeden z vodcov sibírskej armády
Zároveň v júni 1918 vytvorila Dočasná sibírska vláda v Novo-Nikolajevsku Sibírsku armádu. Spočiatku sa nazývala Západosibírska dobrovoľnícka armáda. Od júna do decembra 1918 bolo veliteľstvo Sibírskej armády generálnym veliteľstvom celého Bieleho hnutia na Sibíri. V auguste Najvyššia správa Severného regiónu v Archangeľsku vytvorila jednotky Severného regiónu, niekedy označované ako Severná armáda (nezamieňať so Severnou armádou generála Rodzjanka).

V januári 1919 boli Donská a Dobrovoľnícka armáda zlúčené do Ozbrojených síl juhu Ruska. V júni bola z ruských dôstojníkov a vojakov Severného zboru, ktorí opustili estónsku armádu, vytvorená Severná armáda. O mesiac neskôr bola armáda premenovaná na Severozápadnú.

 Severná armáda 
Severná armáda bola Biela armáda, ktorá pôsobila na severnom fronte ruskej občianskej vojny od novembra 1918 do februára 1920.

Po októbrovej revolúcii sa sformovalo množstvo kontrarevolučných vlád na boj proti boľševikom. V auguste 1918 bol v Archangeľsku sformovaný ľavicový režim s názvom Najvyššia správa Severnej oblasti, na čele s veteránom, populistom Nikolajom Čajkovským. V januári 1919 Čajkovského nahradil Jevgenij Miller.
náhľad|Veliteľ severnej armády, Vladimir Maruševskij
V Severnom regióne bola s podporou Spojencov vytvorená armáda. Generálmajor Vladimir Maruševskij sa stal vrchným veliteľom Bielej severnej armády. Vzhľadom na nízky prílev dobrovoľníkov do armády zaviedla Najvyššia správa Severného regiónu všeobecnú vojenskú službu. Napriek tomu sila vojsk rástla pomerne pomaly. Okrem toho bola disciplína Severnej armády veľmi slabá. V lete 1919 mala Severná armáda 25 000 mužov, z ktorých 14 000 boli zajatí vojaci Červenej armády. V septembri 1919 Severná armáda spustila ofenzívu na Severnom fronte, počas ktorej bola obsadená územia v Komijskom kraji.

Do februára 1920 mali jednotky Severného regiónu 1 492 dôstojníkov, 39 822 bojovníkov a 13 456 nebojovníkov nižších hodností, s celkovou zložitosťou 54 700 mužov so 161 delami a 1 600 guľometmi. Napriek tomu sa Severná armáda po ústupe Spojencov rýchlo zrútila, keď Červená armáda v decembri 1919 spustila protiofenzívu.

Mnoho vojakov kapitulovalo a zvyšky armády boli vo februári 1920 evakuované z Archangeľska.

 Orenburgská samostatná  armáda 
Orenburská samostatná armáda bola protiboľševická armáda na východnom fronte počas ruskej občianskej vojny.

Armáda bola sformovaná 17. októbra 1918 z orenburských kozákov a ďalších jednotiek, ktoré sa vzbúrili proti boľševikom, pod velením Alexandra Dutova. Armáda bola podriadená najvyššiemu veliteľovi, ktorého vymenovala Dočasná všeruská vláda, prvému generálporučíkovi Vasilijovi Boldyrevovi a neskôr admirálovi Kolčakovi.
náhľad|Vodca orenburských kozákov, Alexander Dutov
V roku 1918 armáda operovala s rôznym úspechom na južnom Uralu a v severných oblastiach stepnej oblasti (dnešný Kazachstan), najmä proti 1. Červenej armáde, ktorá bránila Orenburskú oblasť. Koncom roka 1918/začiatkom roka 1919 však došlo k vážnym neúspechom. V januári bola armáda nútená opustiť Orenburg a Orsk. Porážky možno vysvetliť predovšetkým únavou, neochotou veľkej časti kozákov pokračovať vo vojne, nárastom prosovietskych nálad, dezerciou a dokonca aj prechodom celých jednotiek na stranu Červených. To bolo do značnej miery výsledkom boľševickej propagandy medzi jednotkami a v ich tyle.

Keď na jar 1919 Kolčak spustil jarnú ofenzívu ruskej armády (1919), na juhu ho podporovala Dutovova armáda. V apríli spustila Orenburská samostatná armáda ofenzívu medzi riekami Sakmara a Ural smerom na Aktobe. Dobyla Ilek, Orsk a zatlačila Červenú orenburskú skupinu. Obliehala Orenburg, ale mesto sa jej nepodarilo dobyť a musela sa stiahnuť. Situácia v armáde sa zhoršila a 23. mája 1919 bola preformovaná do zboru a spolu s Južnou skupinou Západnej armády znovu vytvorená ako nová Južná armáda pod velením Petra Belova. Po nových porážkach boli zvyšky jej síl zaradené do 3. Bielej armády.

 Ozbrojené sily južného Ruska pod vedením Denikina 
Ozbrojené sily Južného Ruska boli zjednotené vojenské sily Bieleho hnutia v južnom Rusku medzi rokmi 1920 a 1921.

8. januára 1919 boli vytvorené Ozbrojené sily južného Ruska, ktoré zahŕňali Dobrovoľnícku armádu a Donsku armádu. Následne zahŕňali Krymsko-azovskú armádu, sily Severného Kaukazu a Turkestánsku armádu.

V máji 1919 Denikin reorganizoval Ozbrojené sily južného Ruska. Vladimir Maj-Majevskij prevzal velenie nad Dobrovoľníckou armádou, predtým známou ako Kaukazská dobrovoľnícka armáda. Sidorin prevzal velenie nad Donskou armádou, zatiaľ čo Vrangeľ prevzal velenie nad Kaukazskou armádou, ktorá sa skladala prevažne z kubánskych kozákov.

Kaukazská armáda sa rozpustila 29. januára 1920 a nahradila ju krátkodobo fungujúca Kubánska armáda. Vojská Kubánskej armády sa nakoniec vzdali 18. – 20. apríla 1920 Červenej armáde. Dobrovoľnícka armáda existovala od 22. mája 1919 do 26./27. marca 1920, keď boli zvyšné jednotky evakuované z Novorossijska na Krym. Väčšina z nich sa tam potom spojila s Vrangeľovými silami.
náhľad|Anton Denikin v roku 1919Začiatkom apríla 1920 Anton Denikin, vrchný veliteľ Ostrovov socialistických republikánskych síl (OSSR), delegoval všetky právomoci na Piotra Vrangeľa, ktorý prevzal velenie nad tzv. Ruskou armádou, ktorá zahŕňala všetky zostávajúce jednotky OSR po jej porážke na Severnom Kaukaze.

OSJR sa tiež zúčastnilo postupu na Moskvu.

 Postup na Moskvu 
Postup na Moskvu bola vojenská kampaň Bielych ozbrojených síl južného Ruska (OSSR), ktorá bola zahájená proti RSFSR v júli 1919 počas ruskej občianskej vojny. Cieľom kampane bolo dobytie Moskvy, ktoré podľa veliteľa Bielej armády Antona Denikina malo zohrať rozhodujúcu úlohu vo výsledku občianskej vojny a priblížiť Bielych ku konečnému víťazstvu. Po počiatočných úspechoch, pri ktorých bolo dobyté mesto Oriol vzdialené len 360 kilometrov od Moskvy, bola Denikinova preťažená armáda v sérii bitiek v októbri a novembri 1919 rozhodne porazená.

Podľa Piotra Vrangeľa by to bola nevyhnutná katastrofa.

 Vrangeľova armáda 
Ruská armáda, všeobecne známa ako Armáda Vrangeľa bola Biela armáda aktívna v južnom Rusku počas ruskej občianskej vojny od marca do novembra 1920. Oficiálne bola vytvorená 28. apríla 1920 zlúčením niekoľkých Bielych armád vrátane Dobrovoľníckej armády v rámci reorganizácie Ozbrojených síl južného Ruska. Vrangeľova armáda, prezývaná podľa svojho veliteľa, generála Piotra Vrangeľa, bojovala proti boľševickým silám na Južnom fronte a v ukrajinskej vojne za nezávislosť. V novembri 1920, po porážke pri obliehaní Perekopu a po výraznej početnej prevahe, Vrangeľova armáda zorganizovala úspešnú evakuáciu z Krymu a následne bola rozpustená. Veteráni armády patrili medzi zakladateľov Ruského vševojenského zväzu.

Ozbrojené sily juhu Ruska utrpeli porážku a stiahli sa na Krymský polostrov. Denikin odstúpil z funkcie vrchného veliteľa a v apríli 1920 sa ním stal barón Vrangeľ. Z jeho iniciatívy boli Ozbrojené sily juhu Ruska premenované na Ruskú armádu.náhľad|Pjotr ​​Nikolajevič Wrangel v roku 1920Krym sa medzitým stal poslednou baštou Bieleho hnutia na juhu krajiny. Vrangeľovi sa podarilo reorganizovať vojská a pustil sa do domácej politiky, pričom sa snažil urobiť z polostrova príklad pre zvyšok Ruska.

Vrangeľ uskutočnil pozemkovú reformu. Väčšina pôdy vlastníkov pôdy bola prevedená na roľníkov za výkupnú cenu, ktorá musela byť zaplatená štátu. Štát sa zase musel vysporiadať s vlastníkmi odcudzených pozemkov. Vrangeľov režim si však týmito opatreniami nezískal širokú podporu roľníkov.

Okrem toho Vrangeľ opustil hlavnú myšlienku Bieleho hnutia – „jednotné a nedeliteľné Rusko“ – a pokúsil sa nadviazať vojenskú spoluprácu s rôznymi politickými centrami, ktoré vznikli na území zničenej ríše. Avšak bezvýsledne.

Vrangeľov Krym sa dlho držal, pretože boľševici zároveň viedli ťažké ​boji proti Poľsku. Začiatkom júna 1920 sa bielym vojskám dokonca podarilo vtrhnúť do oblasti Severného Čierneho mora a ovládnuť množstvo území, odkiaľ však boli čoskoro vytlačení.

Na jeseň toho istého roku sa skončila aktívna fáza poľsko-boľševickej vojny a boľševici vrhli všetky svoje sily na Vrangeľa. V novembri 1920 Červená armáda prelomila obranné línie Bielej armády na Perekopskej šiji a vtrhla na polostrov. Biely Krym bol odsúdený na zánik.

 Západoruská dobrovoľnícka armáda 
Západoruská dobrovoľnícka armáda (skr. ZRDA) alebo Bermontovci bola pronemecká bieloruská armáda v Lotyšsku a Litve počas ruskej občianskej vojny od novembra 1918 do decembra 1919.
náhľad|Pavel Rafailovič Bermondt-Avalov, jeden z vodcov ZRDA
ZRDA, na rozdiel od prodohodovej Dobrovoľníckej armády v južnom Rusku, bola podporovaná a v skutočnosti zostavená pod nemeckou záštitou. Compiègneské prímerie z novembra 1918 v článku 12 stanovovalo, že vojská bývalej Nemeckej ríše zostanú v pobaltských provinciách bývalej Ruskej ríše, aby pomohli v boji proti boľševickým silám, a že tieto nemecké jednotky sa majú stiahnuť, akonáhle Spojenci zistia, že situácia je pod kontrolou. Rozkaz na stiahnutie bol vydaný po podpísaní Versaillskej zmluvy v júni 1919. Avšak iba malá časť Freikorpsu v Pobaltí sa v reakcii na rozkaz Spojencov stiahla. Zvyšok zostal pod vedením nemeckého armádneho generála Rüdigera von der Goltza. Aby sa Von der Goltz vyhol obviňovaniu Nemecka a rozhnevaniu štátov víťaznej Dohody, stiahol sa do úzadia.

Za týchto okolností spustil Bermondt-Avalov ofenzívu s využitím Freikorpsu v snahe prinútiť Lotyšskú republiku k rokovaniam. S podporou britského námorného delostrelectva a estónskeho obrneného vlaku nasledovala v novembri lotyšská protiofenzíva, ktorá prinútila Bermondtovu armádu k ústupu.

V októbri 1919 Západoruská dobrovoľnícka armáda zaútočila na novo nezávislé štáty Litvu a Lotyšsko, ktorým Nemecko udelilo nezávislosť. Na krátky čas obsadila západný breh Daugavy v Rige a vláda Kārlisa Ulmanisa musela požiadať o vojenskú pomoc Litvu a Estónsko. Estónci vyslali na pomoc Lotyšom dva obrnené vlaky, zatiaľ čo Litovčania bojovali s boľševikmi a mohli vyhlásiť iba diplomatické protesty. Lotyši dostali pomoc aj od diel britského torpédoborca ​​Kráľovského námorníctva HMS Vanoc v rižskom prístave.

Armádne uniformy Západoruskej dobrovoľníckej armády boli dodané Nemeckom a zdobené ruskými rozlišovacími znakmi, najmä náprsníkmi podľa vzoru Ruskej cárskej armády a pravoslávnym krížom noseným na ľavom rukáve.

 Ruská ľudová dobrovoľnícka armáda 
náhľad|Stanisław Bułak-Bałachowicz
Ruská ľudová dobrovoľnícka armáda, známa aj ako „Balachovci“ bola Biela armáda, ktorá pôsobila na jeseň 1920 na území Bieloruska. vytvorený na základe oddielu Stanisława Bulaka-Bałachowicza, ktorý operoval proti Červenej armáde spolu s poľskými jednotkami. V novembri 1920 sa na Polesí uskutočnila neúspešná nezávislá kampaň, po ktorom sa armáda stiahla na poľské územie, kde bola internovaná a rozpustená.

10. novembra 1920 vstúpil Bulak-Bałachowicz do Mozyru. Tam, o dva dni neskôr, opäť vyhlásil nezávislosť Bieloruskej demokratickej republiky so sebou ako hlavou štátu.

Bulak-Balachowicz vyhlásil exilovú Radu BDR za rozpustenú a začal formovať novú Bieloruskú národnú armádu. 16. novembra 1920 tiež vytvoril Bieloruskú dočasnú vládu. Plánované povstanie však medzi Bielorusmi, unavenými šiestimi rokmi neustálej vojny, získalo malú podporu a Červená armáda nakoniec získala prevahu. 18. novembra 1920 Balachowicz opustil Mozyr a začal ústup smerom k poľským hraniciam. Bieloruské jednotky, zocelené rokmi strávenými za nepriateľskými líniami, sa prebojovali do Poľska a podarilo sa im spôsobiť postupujúcim Rusom ťažké straty, pričom utrpeli zanedbateľné straty, ale boli príliš slabé na to, aby zvrátili priebeh vojny.

 Biele hnutie v Mongolsku 
náhľad|Sternberg pred popravou

Bielu armádu v Mongolsku viedol Roman von Ungern-Sternberg.

Vo februári 1921 Ungern na čele Ázijskej jazdeckej divízie vyhnal čínske jednotky z Mongolska a obnovil vládu Bogd Chána. 

Počas päťmesačnej okupácie Vonkajšieho Mongolska Ungern nastolil poriadok v hlavnom meste Ikh Chüree (dnes Ulanbátar) zastrašovaním a brutálnym násilím proti boľševikom a Číňanom. V júni 1921 odcestoval na východnú Sibír, aby podporil protiboľševické partizánske sily a odvrátil spoločnú inváziu Červenej armády a mongolských povstalcov. Táto akcia nakoniec viedla k jeho porážke a zajatiu o dva mesiace neskôr. Červená armáda ho zajala a o mesiac neskôr bol v Novonikolajevsku súdený za kontrarevolúciu. Po šesťhodinovom procese bol uznaný vinným a 15. septembra 1921 bol popravený.

 Úloha Československých légiií 
V novembri 1917 sa boľševici chopili moci v celom Rusku a čoskoro začali mierové rokovania s ústrednými mocnosťami v Brest-Litovsku. Predseda Československej národnej rady Tomáš Garrigue Masaryk, ktorý prišiel do Ruska začiatkom toho istého roku, začal plánovať odchod légie z Ruska a presun do Francúzska, aby Čechoslováci mohli pokračovať v boji proti ústredným mocnostiam. Keďže väčšina hlavných ruských prístavov v Európe bola blokovaná, bolo rozhodnuté, že československé vojsko sa presunie z Ukrajiny do tichomorského prístavu Vladivostok. Odkiaľ by sa muži nalodili na transportné lode, ktoré by ich prepravili do západnej Európy.

Počas presunu však došlo v Čeľabinsku k incidentu, v dôsledku ktorého sa Československé légie postavili boľševikom na odpor. Légie postupne obsadili celú Transibírsku magistrálu. Správy o ťažení československých jednotiek na Sibíri počas leta 1918 privítali spojeneckí štátnici vo Spojené kráľovstvo a Francúzsku, ktorí v operácii videli prostriedok na obnovenie východného frontu proti Nemecku. Americký prezident Woodrow Wilson, ktorý odolával skorším spojeneckým návrhom na intervenciu v Rusku, podľahol domácemu a zahraničnému tlaku a podporil evakuáciu legionárov zo Sibíri. Začiatkom júla 1918 vydal aide-mémoire, v ktorom vyzval na obmedzený zásah USA a Japonska na Sibíri s cieľom zachrániť československé vojská, ktoré boli potom blokované boľševickými silami v Zabajkalsku. Ale v čase, keď väčšina amerických a japonských jednotiek pristála vo Vladivostoku, Čechoslováci tam už boli, aby ich privítali.

Ťaženie Československých légií na Sibíri zapôsobilo na spojeneckých štátnikov a pritiahlo ich k myšlienke nezávislého československého štátu. Keďže legionári v lete kráčali od jedného víťazstva k druhému, Československá národná rada začala dostávať oficiálne vyhlásenia o uznaní od rôznych spojeneckých vlád.

 Zachytenie cisárskej zlatej rezervy 
náhľad|Alexander Kolčak spolu s mnohými ďalšími predstaviteľmi Bielej armády. Hneď vedľa neho je prítomný československý generál Radola Gajda.
Krátko po tom, čo vstúpili do nepriateľských akcií proti boľševikom, sa legionári začali spájať s protiboľševickými Rusmi, ktorí začali formovať vlastné vlády za líniami Čechoslovákov. Najdôležitejšími z týchto vlád boli Komuč vedený esermi v Samare a Dočasná sibírska vláda v Omsku. S výraznou československou pomocou získala ľudová armáda Komuču niekoľko dôležitých víťazstiev vrátane dobytia Kazane a štátnej zlatej rezervy 6. – 7. augusta 1918. Československý tlak bol tiež kľúčový pri presvedčení protiboľševických síl na Sibíri, aby sa nominálne zjednotili pod záštitou Všeruskej dočasnej vlády, ktorá bola vytvorená na konferencii v Ufe v septembri 1918.

Počas zimy 1918 – 1919 boli československé jednotky premiestnené z frontu, aby strážili trasu Transsibírskej magistrály medzi Novonikolajevskom a Irkutskom pred útokmi partizánov. Spolu s ďalšími légiami vytvorenými z poľských, rumunských a juhoslovanských vojnových zajatcov na Sibíri, Česi a Slováci bránili jedinú zásobovaciu trasu Kolčakovej vlády počas celého roka 1919.

 Ďalekovýchodná armáda 
náhľad|Ataman Ďalekovýchodnej armády
Ďalekovýchodnú armádu tvorili kozácke a biele povstalecké jednotky na Ďalekom východe. Viedol ju bývalý ataman Zabajkalskej kozáckej armády, generálporučík Grigorij Semionov. Tvorili ju tri zbory Východného frontu, pod ktorých velením sa aktívne zúčastňovala bojov s Ľudovou revolučnou armádou Ďalekovýchodnej republiky a červenými partizánmi v Zabajkalsku od apríla do októbra 1920. Svoj maximálny počet dosiahla na jeseň 1920 – 29 000 osôb. V novembri 1920 sa Ďalekovýchodná armáda presunula do Primoria, kde pokračovala v bojoch až do novembra 1922.

 Zjednotenie v ruskej armáde 
14. októbra 1918 pricestoval do Omska minister vojny Alexandr Kolčak. 18. novembra 1918 bol vyhlásený za Najvyššieho vládcu Ruska a prevzal aj najvyššie velenie nad všetkými pozemnými a námornými silami Ruska. Vykonal podstatnú reorganizáciu síl Bieleho hnutia a 23. septembra 1918 ich zlúčil do jednej ruskej armády. 4. novembra sa Kolčak stal súčasťou ruskej vlády.

Ako Najvyšší vládca Ruska bol Kolčak uznaný všetkými veliteľmi Bielych armád na juhu aj západe Ruska, ako aj na Sibíri a Ďalekom východe. Generáli Denikin, Miller a Judenič sa Kolčakovi dobrovoľne podriadili a uznali jeho Najvyššie velenie nad všetkými armádami v Rusku. Najvyšší veliteľ zároveň potvrdil autoritu veliteľov. Od tejto chvíle začali Ozbrojené sily Juhu Ruska, Severozápadnej armády, Severnej armády a Východného frontu pôsobiť na frontoch ako jedna armáda.
náhľad|Kolčak v roku 1919
Názov „Ruská armáda“ bol schválený ako zjednotenie všetkých Bielych frontov. Status veliteľov frontov formálne od najvyššieho veliteľa získali velitelia Severnej a Severozápadnej armády generáli Judenič a Miller. V apríli 1920 bola v Zabajkalsku zo zvyškov vojsk Východného frontu pod vedením generála Grigorja Semionova vytvorená Ďalekovýchodná armáda. Zo zvyškov Ozbrojených síl Juhu Ruska, ktoré v máji 1920 ustúpili na Krym, generál Vrangeľ sformoval ozbrojené sily, ktoré zdedili názov „Ruská armáda“ po Kolčakovej armáde z roku 1919 – ako posledný z jej frontov. V roku 1921 bola zo zvyškov Ďalekovýchodnej armády generála Semionova v Primorsku vytvorená Biela povstalecká armáda, neskôr premenovaná na Zemskú armádu, keďže v roku 1922 bola vo Vladivostoku vytvorená Amurská zemská vláda.

 Zrada Kolčaka 
Počas leta a jesene 1919 Kolčakove armády neustále ustupovali pred východnou skupinou boľševických armád. 14. novembra Červení dobyli Omsk, hlavné mesto Kolčaka, čím spustili zúfalý útek Bielej armády a utečencov na východ pozdĺž Transsibírskej magistrály. V nasledujúcich týždňoch bolo tylo Bielych ďalej dezorganizované rozsiahlymi povstaniami a partizánskou aktivitou. Československí legionári, ktorí medzičasom stratili po vzniku vlastného štátu koncom roka 1918 morálnu potrebu ďalej bojovať za ruské záujmy a jednoducho začali ustupovať cez Sibír na východ. Vyhlásili neutralitu a neurobili nič pre potlačenie povstaní.

Medzitým Kolčakove vlaky, v ktorých sa nachádzal aj zlatý poklad ukoristený v Kazani, uviazli na železnici neďaleko Nižneudinska. Keď ho tam opustila jeho osobná stráž, legionári dostali od spojeneckých zástupcov na Sibíri rozkaz, aby ho previezli k britskej vojenskej misii v Irkutsku. Tento plán narazil na odpor povstalcov pozdĺž trasy Čechoslovákov, a preto legionári po konzultácii so svojimi veliteľmi, generálmi Janinom a Janom Syrovým, urobili kontroverzné rozhodnutie vydať Kolčaka vláde, ktorú v Irkutsku vytvorili eseri.
náhľad|Posledná fotografia admirála Alexandra Kolčaka
7. februára 1920 legionári podpísali v Kutíne prímerie s Piatou červenou armádou, ktorá umožnila Čechoslovákom nerušený prechod do Vladivostoku. Na odplatu sa legionári dohodli, že sa nepokúsia Kolčaka zachrániť a že zvyšok zlatého pokladu nechajú úradom v Irkutsku. Skôr v ten istý deň bol Kolčak popravený popravnou čatou Čeky, aby zabránila jeho záchrane oddielu bielych, ktorý sa vtedy nachádzal na okraji mesta. Jeho telo bolo hodené pod ľad zamrznutej rieky Angara a nikdy nebolo nájdené.

Keď sa zvyšky Kolčakovych vojsk dozvedela o jeho poprave,  ich zostávajúce vedenie sa rozhodlo ustúpiť ďalej na východ. Nasledoval Veľký sibírsky ľadový pochod. Červená armáda vstúpila do Irkutska až 7. marca 1920. Z tohto dôvodu, a tiež kvôli pokusu o povstanie proti Bielym, ktoré zorganizoval Radola Gajda vo Vladivostoku 17. novembra 1919, Bieli obvinili Čechoslovákov zo zrady, ale boli príliš slabí na to, aby proti nim zakročili.

 Zloženie 
Biele armády sa formovali z dobrovoľníkov aj na základe mobilizácie. Išlo o obyvateľstvo kontrolovaných území a zajatých vojakov Červenej armády. Na dobrovoľníckom základe boli obsadené nielen dôstojníkmi Ruskej imperiálnej armády a námorníctva, ale aj inými osobami. Bolo to ako na juhu – v Dobrovoľníckej armáde, tak aj na Sibíri – napríklad v divízii Pracovného zboru.

 Referencie 


Kategória:Ruská občianska vojna