Podnety katolíkov k riešeniu situácie veriacich občanov v Československu

Petícia Podnety katolíkov k riešeniu situácie veriacich občanov v Československu, prezývaná aj Moravská výzva, bola najväčšou petičnou akciou v Československu pred novembrom 1989. Jej autorom bol Augustín Navrátil a okruh ďalších kresťanských aktivistov. Petícia obshovala návrhy formulované do 31 bodov, ktoré predstavovali ucelené riešenie vtedajšieho stavu v náboženskej oblasti v ČSSR. Spísaná bola 24. novembra 1987, samotná podpisová akcia bola spustená 1. januára 1988.

Podnetom na spísanie dokumentu bola dlhodobá arogancia moci zo strany vládnucich komunistov voči veriacim a cirkvi. Napríklad v apríli 1986 napísal pražský arcibiskup František kardinál Tomášek list Naše aktuálne problémy ministrovi kultúry Klusákovi, v ktorom žiadal najmä novelizáciu právnych predpisov o cirkvách, ktoré boli zastarané a nejasné. Tento list bol však politikmi úplne ignorovaný – Tomášek sa (k januáru 1988) nedočkal odpovede ani od Klusáka, ani od jeho nástupcu Kymličku. Podobne dopadali aj iné Tomáškove listy – vládnucimi štruktúrami bol označovaný za „generála bez vojska“ a jeho požiadavky neboli podľa komunistov pre radových kňazov a veriacich podstatné. Navrátilovou snahou bolo tieto tvrdenia vyvrátiť. Váhu viac ako šiestim stovkám tisícov podpisov dodávalo tiež to, že mnohí signatári nepatrili do okruhu veriacich.

 Obsah petície 
 odkaz=Soubor:Wikisource-logo.svg|21x21bod|Wikisource-logo Celé znenie dokumentu nájdete na Wikizdrojoch.

Hlavným cieľom petície bola odluka cirkvi od štátu a modernizácia právnych predpisov, upravujúcich vzťahy cirkvi a štátu. Doteraz platné zákony boli totiž zastarané – prijaté boli v roku 1949 – a nereagovali tak na vývoj v Československu, ani na zásadnú reformu katolíckej cirkvi a jej štruktúr po II. vatikánskom koncile v rokoch 19621965. Výber z bodov petície:

 1. Základnou našou požiadavkou je odluka cirkvi od štátu, z ktorej by vyplývalo, že štát nebude zasahovať do organizácie a činnosti cirkvi. Z tejto základnej požiadavky vyplýva väčšina ostatných našich návrhov, aj keď ich dodržiavanie by malo byť samozrejmé aj v prípade, keď odluka cirkvi od štátu nie je.
 2. Žiadame, aby štátne orgány nebránili vymenovaniu nových biskupov. Toto vymenovanie nových biskupov nech sa stane vnútornou záležitosťou cirkvi, do ktorej by štát nezasahoval.
 3. Žiadame, aby štátne orgány nezasahovali do vymenovania kňazov do duchovnej správy farností. Všetky organizačné opatrenia v tejto veci nech sú prevedené do sféry vnútorných cirkevných záležitostí.
 4. Žiadame, aby štátne orgány nezasahovali do výberu a neurčovali počet uchádzačov štúdia na teologických fakultách a takisto aby nezasahovali do výberu vyučujúcich.
 7. Žiadame, aby bola obnovená činnosť všetkých doterajších mužských i ženských rehoľných spoločností vrátane prijímania nových členov, ako je to aj v susednej NDR, Poľsku a inde.
 10. Žiadame, aby bolo dovolené navštevovať kňazom väzenia a nemocnice, keď si to pacienti, väzni alebo ich príbuzní želajú, ale aj na základe vlastného priania kňaza. Umožniť náboženské obrady vo väzniciach a nemocniciach. Dovoliť veriacim vo výkone trestu nosiť kríže a ďalšie náboženské symboly a tiež mať pri sebe náboženskú literatúru. Umožniť im spoveď a duchovné rozhovory s kňazmi.
 15. Žiadame, aby veriacim občanom boli v plnom rozsahu zabezpečené náboženské publikácie podľa skutočných potrieb veriacich. Umožniť založenie náboženských vydavateľstiev pod vedením cirkevných predstaviteľov, povoliť vydávanie náboženských časopisov rôzneho zamerania, povoliť otvorenie verejných knižníc a čitární s náboženskou literatúrou.
 16. Žiadame, aby rôzne opisovanie a rozširovanie náboženských textov nebolo považované za nedovolené podnikanie alebo iný trestný čin, alebo prečin.
 22. Žiadame, aby bola umožnená stavba nových kostolov, tam kde ich treba.
 24. Žiadame, aby právomoc cirkevných tajomníkov bola vymedzená na základe marxistickej zásady, že „Cirkvi sa musia stať slobodnými na štátnej moci, nezávislými spolkami občanov rovnakého zmýšľania.“ Z tohto dôvodu nech je z právomoci cirkevných tajomníkov vyčlenená právomoc zasahovať do vymenovania, preloženia i výkonu činnosti duchovných a zasahovať do všetkých ostatných vecí, ktoré vo väčšine demokratických štátov sú vnútornou záležitosťou cirkví. Najlepšie by však bolo, keby táto funkcia bola zrušená.
 25. Žiadame urýchlenú a dôslednú rehabilitáciu nezákonne odsúdených kňazov, rehoľníkov a aktívnych náboženských laikov.
 26. Žiadame zamedzenie diskriminácie veriacich kresťanov v zamestnaní, predovšetkým v školstve.
 28. Žiadame, aby boli zrušené všetky právne predpisy, ktoré neoprávnene kriminalizujú značnú časť náboženskej činnosti duchovných i laikov.

 Šírenie a podpora 
Podnety veriacich sa veľmi rýchlo šírili, čo bolo ovplyvnené viacerými faktormi – napr. podporou Františka kardinála Tomáška, ktorý bol jednak prvým signatárom, jednak k dokumentu napísal sprievodný list, v ktorom okrem iného uvádza, že je petícia v úplnom súlade s Ústavou a platnými zákonmi. Veriacim tiež veľmi dôrazne pripomenul, že „ zbabelosť a strach sú nedôstojné skutočného kresťana “. Podpory sa petícii dostalo tiež zo strany Charty 77, ktorej hovorcovia Bohumír Janát a Stanislav Deviaty osobne odovzdali 3. marca 1988 kardinálovi Tomáškovi list s názvom Vyjadrenie podpory podpisovej petičnej akcii moravských katolíkov k situácií veriacich občanov, v ktorom dokumentu vyslovujú podporu a zároveň vyjadrujú poľutovanie nad mediálnou kampaňou, ktorá sa snaží celú podpisovú akciu, ako aj jej jednotlivých aktérov, zdiskreditovať za pomoci klamstiev a prekrúcania. Stala sa tiež témou zahraničných médií, pravidelne sa ňou zaoberal Hlas Ameriky, často tiež Slobodná Európa alebo BBC. Z domáceho samizdatu jej venovali pozornosť napríklad Ľudové noviny.

 Počty signatárov 
Petičná akcia sa začala 1. januára 1988. Už 25. januára bolo pod vyhlásením podpísané okolo 170 tisíc Čechoslovákov, 3. marca bolo podpisov už okolo 400 000. V apríli dosiahol počet signatárov už pol milióna (v čase oficiálneho ukončenia petičnej akcie bolo evidovaných 510 090 podpisov), po oficiálnej uzávierke dorazilo ešte okolo 100 tisíc podpisov. Celkom bolo pod petíciou podpísaných vyše 600 tisíc signatárov. Skutočný presný počet však nie je možné zistiť, pretože sa ŠtB snažila centralizácii podpisových hárkov zabrániť, sú napr. evidované prípady, keď zastavila kňaza, idúceho do Prahy s ôsmimi tisíckami podpisov, hárky mu zabavila a zlikvidovala.

 Kampaň proti petícii 
Chartisti vo svojom liste kardinálu Tomáškovi uvádzajú: „Jedinou doterajšou reakciou zo strany štátu bola novinová kampaň, ktorej autori sa snažili diskreditovať podpisovú akciu klamstvami, prekrúcaním histórie, očierňovaním čestných ľudí (…) a zastrašiť veriacich tvrdením, že ide o činnosť, ktorá nie je v súlade s právnym poriadkom." Rudé právo skutočne 20. februára uvádzalo, že podpisová akcia nie je organizovaná cirkvou a väčšina ordinárov sa od nej dištancuje.  Bol to pritom český prímas a pražský arcibiskup Tomášek, do ktorého rúk prišli všetky podpisy. Je však pravdou, že niektorí duchovní, združení v kolaborantskej a cirkvou zakázanej organizácii Pacem in terris proti akcii brojili – príkladom môže byť banskobystrický biskup Jozef Feranec, ktorý bol však na svoj post dosadený štátom, a to proti vôli cirkvi. Ten zakázal kňazom podporovať petíciu svojej diecézy. Jeden z prominentov PIT, Štefan Onderko, ordinár v Košiciach, dokonca žiadal izoláciu kardinála Tomáška. Väčšina kléru sa však aj napriek vyhrážkam priklonila na stranu veriacich, ktorí k Podnetom pripojili svoj podpis.

Zbieranie podpisov čelilo tiež nevôli zo strany ŠtB, ktorá zozbierané podpisy zabavovala a tých, ktorí ich zbierali, zatýkala a vypočúvala; dosiahla tým však presne opačný efekt, než bolo jej cieľom a ochota podpisovať tým naopak stúpla.

 Vplyv petičnej akcie 
Vláda aj bezpečnostné zložky boli masovým podpisovaním Podnetov zaskočené a neboli schopné na vzniknutú situáciu adekvátne reagovať. V tom čase zrejme štátna moc pochopila, že prenasledovaná opozícia dokáže nájsť značnú podporu medzi bežnými ľuďmi. Hlavnému autorovi dokumentu Augustínu Navrátilovi bola 13. septembra 1988 okresným súdom v Kroměříži „pridelená“ diagnóza paranoja querulans, a to aj napriek tomu, že dvaja nezávislí švajčiarski psychiatri, zúčastňujúci sa na súdnom pojednávaní, boli pripravení doložiť, že je Navrátil úplne v poriadku. Vyhlásili: „Nikdy na nás nepôsobil dojmom psychicky chorého človeka, najmä tu ale úplne chýbali znaky schizofrenicko-paranoidného ochorenia." Súd sa ich názorom odmietol zaoberať. Navrátil bol týmto rozsudkom zbavený svojprávnosti; v októbri musel nastúpiť na nútenú ústavnú liečbu, ktorá bola zmenená na ambulantnú až vo februári 1989.

 Referencie 

 Literatúra 
 KORDÍKOVÁ, Marta. Augustin Navrátil a jeho disidentská činnost. Praha, 2012. 236 s. Diplomová práce. Univerzita Karlova: Filozofická fakulta: Ústav českých dějin. Vedoucí práce Milan Hlavačka.

 Pozri aj 
 Augustin Navrátil
 František Tomášek
 Združenie katolíckych duchovných Pacem in terris
 Komunistický režim v Československu

 Externé odkazy 
 RUML, Jiří. Dostal jsem přes půl milionu podpisů. Lidové noviny. 1988-05-12, čís. 6, s. 4,5. Rozhovor s Františkem kardinálem Tomáškem. Dostupné online [cit. 2020-11-18].

 Zdroj 

Kategória:Normalizácia (ČSSR)
Kategória:Petície
Kategória:Vzniklo v 1988